Kristi Agata

Mēmais liecinieks

Agata Kristi

Mēmais liecinieks

Pirmā nodala Litlgrīnhauzas saimniece

Mis Erandela nomira 1. maijā. Lai gan sirgšana nevilkās ilgi, viņas nāve neizraisīja lielu izbrīnu mazajā pilsētiņā Mārkitbeisingā, kur viņa bija dzīvojusi kopš meitenes gadiem sešpadsmit gadu vecuma. Jo Emīlijai Erandelai bija pāri septiņdesmit, viņa bija pēdējā no pieciem ģimenes locekļiem, un visi jau daudzus gadus zināja, cik viņai trausla veselība viņa jau bija gandrīz nomirusi pirms pusotra gada, kad viņu piemeklēja līdzīga lēkme šai pēdējai, kas viņu nogalināja.

Taču, kaut gan mis Erandelas nāve nevienu nepārsteidza, pārsteidza kas cits. Viņas testamenta nosacījumi izraisīja visdažādākās emocijas: pārsteigumu, priecīgu satraukumu, dziļu sašutumu, dusmas, izmisumu, naidu un vispārējas tenkas. Nedēļām un pat mēnešiem Mārkitbeisingā ne par ko citu nerunāja. Katram bija savs spriedums šajā lietā sākot ar misteru Džonsu, pārtikas preču tirgotāju, kas sprieda, ka "asinssaites pāri visam", līdz misis Lemfrijai pasta kantori, kura ad nauseam[1] atkārtoja, ka "tur kaut kas slēpjas, kaut kas tur ir! Pieminiet manus vārdus!"

Tas, kas piešķīra pikantumu šīm pārrunām, bija fakts, ka testaments rakstīts tikai 21. aprīlī. Ja vēl ņem vērā to, ka Emīlijas Erandelas tuvākie radi pirms tam uzturējās pie viņas līdz pat Lieldienu brīvdienu beigām, tad var iedomāties, ka dzima visskandalozākie izskaidrojumi, patīkami atsvaidzinot vienmuļo Mārkitbeisingas ikdienu.

Bija viens cilvēks, kas varēja zināt par šo lietu vairāk, nekā vēlējās atzīt. Tā bija mis Vilhelmīna Lausona, mis Erandelas laika kavētāja. Tomēr mis Lausona apgalvoja, ka esot bijusi tādā pašā nezināšanā kā visi pārējie. Ari viņa kā pati apgalvoja, esot vai mēma kļuvusi, kad nolasīts testaments.

Daudzi cilvēki, protams, tam neticēja. Tomēr to, vai mis Lausona bija tik nezinoša, kā centās apgalvot, zināja tikai viena persona. Šī persona bija pati mirusī sieviete. Emīlija Erandela bija darījusi tā, kā pati vēlējās un bija paradusi. Pat notāram viņa neteica neko par savas rīcības iemesliem un bija apmierinājusies ar to, ka skaidri izteikusi savas vēlēšanās.

Šajā mazrunībā īstenībā būtu meklējams atminējums Emīlijas Erandelas raksturam. Viņa visādā ziņā bija tipiska savas paaudzes pārstāve. Viņai piemita gan tās tikumi, gan netikumi. Viņa bija valdonīga un pat tirāniska, taču arī ļoti sirsnīga. Viņai bija asa mēle, taču viņa izturējās pretimnākoši. Viņa ārēji bija sentimentāla, bet iekšēji vērīga. Viņa visu laiku mainīja laika kavētājas, kuras izdzina bez žēlastības, lai gan izturējās pret viņām ļoti laipni. Viņai bija pienākuma sajūta pret ģimeni.

Tajā piektdienā pirms Lieldienām Emīlija Erandela stāvēja Litlgrīnhauzas vestibilā un vēroja mis Lausoni.

Emīlija Erandela savulaik skaista meitene bija labi saglabājusies veca lēdija ar taisnu muguru un asām kustībām. Tikko manāmais ādas dzeltenīguins liecināja, ka viņa nevar nesodīti ēst treknu barību.

Mis Erandela sacīja:

-    Bet, Minnij, kur jūs viņus visus novietojāt?

-     Tātad, es ceru, ka esmu darījusi pareizi doktoru un misis Taniosu Ozolkoka istabā, Terēžu Zilajā istabā, un misteru Čārlzu vecajā bērnistabā…

Mis Erandela iejaucās:

-    Terēza var iekārtoties vecajā bērnistabā, bet Čārlzs apmesties Zilajā istabā.

-     Ak, jā piedodiet es nodomāju, ka vecā bērnistaba ir vēl nepiemērotāka…

-    Tā ļoti labi derēs Terēzai.

Mis Erandelas laikā sievietes bija otrajā vietā. Vīrieši bija vērtīgāki sabiedrības locekļi.

-     Cik žēl, ka jaunie, mazie bērniņi neatbrauks, sentimentāli nomurmināja mis Lausona.

Viņa mīlēja bērnus un nekādi nespēja tikt ar tiem galā.

-             Ar četriem ciemiņiem pilnīgi pietiks, sacīja mis Erandela, šā vai tā, Bella savus bērnus pārāk lutina. Viņi nemūžam nedara to, ko viņiem liek.

Minnija Lausona nomurmināja:

-    Misis Taniosa ir ļoti rūpīga māte.

Mis Erandela piekrītoši sacīja:

-    Bella ir kārtīga sieviete.

Mis Lausona nopūtās un teica:

-              Reizēm tas viņai varētu būt ļoti grūti dzīvot tādā svešādā pilsētā kā Smirna.

Emīlija Erandela iebilda:

-             Katram jāguļ tādā gultā, kādu viņš sev saklājis.

Un, pateikusi šo Viktorijas laiku teicienu, viņa izgāja, vēl noteikdama:

-             Tagad aiziešu uz ciemu apspriesties par nedēļas nogali.

-    Ak vai, mis Erandela, ļaujiet man. Es domāju…

-            Blēņas! Es labāk iešu pati. Rodžersam jāpasaka skarbāks vārdiņš. Jums Minnij, ir viena vaina jūs neesat pietiekami noteikta. Bob! Kur ir suns?

Asspalvainais terjers traucās lejup pa kāpnēm. Viņš atkal un atkal meta lokus ap saimnieci,

ieriedamies īsi, staccato aiz prieka un gaidām.

Saimniece un suns izgāja pa parādes durvīm un devās pa šauro celiņu uz vārtu pusi.

Mis Lausona stāvēja durvīs, visnotaļ muļķīgi smaidīdama abiem nopakaļ, mazliet pavērusi muti. Aiz viņas kāda balss dzēlīgi sacīja:

-    Tās spilvendrānas, ko jūs man iedevāt, mis, nav vienādas.

-Ko? Cik muļķīgi…

Minnija Lausona atkal nogrima dienišķajās mājas rūpēs. Emīlija Erandela Boba pavadībā karaliski soļoja pa Mārkitbeisingas galveno ielu.

Tā bija visai karaliska pastaiga. Ikvienā veikalā, kur viņa spēra kāju, īpašnieks allaž steidzās viņai pretī.

Viņa bija mis Erandela no Litlgrīnhauzas. Viņa bija "viena no mūsu senākajiem klientiem". Viņai bija "vēl vecā skola". Šodien tādu daudz vairs nav atlicis.

-     Labrīt, mis! Ko es jums varētu piedāvāt? Nederēs? Ak, cik man žēl to dzirdēt. Es pats domāju, tas ir tīri jauks. Jā, protams, mis Erandela. Ja jūs tā sakāt, tad tā ir nē, nudien, es nebiju domājis sūtīt to jums, mis Erandela.

Bobs un Spots miesnieka suns lēnām meta lokus viens apkārt otram, vilnu sacēluši un lēnprātīgi rūkņādami. Spots bija spēcīgs nenosakāmas šķirnes suns. Viņš zināja, ka nedrīkst plēsties ar pircēju suņiem, taču atļāvās viņiem ar maigiem mājieniem darīt zināmu, kādā kotlešgaļā viņi tiktu pārvērsti, ja vien viņam tas būtu ļauts.

Bobs saprātīgs suns, par atbildi izturējās it laipni.

Emīlija Erandela skarbi uzsauca: "Bob!" un devās tālāk.

Pie sakņu tirgotāja bija īsta debesu ķermeņu tikšanās! Otra vecāka lēdija visai sfēriska apmēros, bet tikpat karaliskā izskatā, sacīja:

-    L'brīt, Emīlij.

-    Labrīt, Kerolain.

Kerolaina Pībodija sacīja:

-    Vai gaidāt kādu no jaunajiem?

-    Jā, viņus visus. Terēžu, Čārlzu un Bellu.

-    Tad Bella ir mājās, ko? Un arī vīrs?

-Jā.

Vienzilbīga atbilde, taču to, kas aiz tās slēpās, zināja abas lēdijas.

Jo Bella Bigsa, Emīlijas Erandelas krustmeita, bija apprecējusi grieķi. Un tā saucamā "izmeklētā sabiedrība" gluži vienkārši nemēdza precēt grieķus. Juzdamās neērti (jo, protams, par šādu tematu nebija pieņemts atklāti runāt), mis Pībodija sacīja:

-     Bellas vīram ir galva īstajā vietā. Un piedevām apburošas manieres!

-    Manieres ir patīkamas, mis Erandela piekrita.

Izejot uz ielas, mis Pībodija pavaicāja:

-    Kas tās par runām, ka Terēza saderinājusies ar jauno Donaldsonu?

Mis Erandela paraustīja plecus.

-Jaunieši šodien ir tik nepastāvīgi. Baidos, ka tā būs ļoti ilga saderināšanās, tas ir, ja no tā vispār kas iznāks. Viņam nav naudas.

-     Terēzai, protams, ir viņas pašas nauda, sacīja mis Pībodija.

Mis Erandela stīvi sacīja:

-     Vīrietis nevarētu vēlēties pārtikt no savas sievas naudas.

Mis Pībodija pasmējās dziļiem rīkles smiekliem:

-    Šodien tā vis neliekas. Jūs un es mēs esam atpalikušas no šiem laikiem, Emīlij. Es nevaru saprast, ko tas bērns viņā ir saskatījis. Un kur nu vēl visi šie zaļie, sentimentālie jaunuļi!

-    Viņš, jādomā, ir labs ārsts.

-     Tāds pensnejs un tik stīva runas maniere! Manās jaunības dienās mēs būtu teikuši: "Nabags kā mietu norijis!"

Te iestājās klusumbridis, kad mis Pībodija gremdējās atmiņās, iztēlē skatot elegantus, ūsainus jaunekļus…

Viņa ar nopūtu noteica:

-    Atsūtiet to jūsu jauno Čārlzu mani apmeklēt

-    ja viņš būtu ar mieru atnākt.

-    Protams, es viņam pateikšu. Abas lēdijas šķīrās.

Viņas fria pazīstamas vismaz piecdesmit gadus. Mis Pībo ja zināja nožēlas vērtus faktus ģenerāļa Erandela, Emīlijas Erandelas tēva, dzīvē. Viņa ļoti labi zināja, kāds šoks Tomasa Erandela precības bija viņa māsām. Viņai bija arī priekšstats par dažām nepatikšanām ar jauno paaudzi.

Taču lēdijas nekad netika pārmijušas ne vārda par to. Viņas abas bija ģimenes goda, ģimenes solidaritātes sargātājas, kas stāvēja un krita par atturīgiem izteicieniem šādos jautājumos.

Mis Erandela devās mājup, Bobs tipšināja viņai cieši pa pēdām. Pie sevis Emīlija Erandela nodomāja to, ko viņa nekad neteiktu nevienai dzīvai būtnei

-    ka ir neapmierināta ar ģimenes jauno paaudzi.

Piemēram, Terēza, Viņai nebija iespējas Terēžu kontrolēt, kopš pēdējā pēc 21 gada vecuma sasniegšanas bija tikusi pie pašas līdzekļiem. No tā laika meitene bija iemantojusi zināmu popularitāti. Viņas fotouzņēmumi bieži vien nonāca laikrakstos. Viņai Londonā bija sava smalka pārgalvju sabiedrība, kas rīkoja trokšņainas viesības, kuras nereti beidzās policijas iecirkņos. Tā nebija tāda popularitāte, kuru Emīlija Erandela būtu atzinusi esam atbilstošu kādam Erandelu ģimenes loceklim. Īstenībā viņa bija loti neapmierināta ar Terēzas dzīves veidu. Kas attiecas uz Terēzas saderināšanos, tad viņa bija visai samulsusi. No vienas puses, viņa neuzskatīja kādu iesācēju doktoru Donaldsonu par pietiekami labu partiju Erandelai. No otras puses, viņa apzinājās, ka Terēza nekādi nebija piemērota sieva pieticīgam lauku dakterim.

Nopūtusies viņa iedomājās par Bellu. Bellai nebija nekādas vainas. Viņa bija kārtīga sieviete pašaizliedzīga sieva un māte, kas uzvedās nevainojami, toties gauži neinteresanta! Taču pat Bella neizpelnījās no viņas pilnīgu atzīšanu, jo bija apprecējusi ārzemnieku turklāt vēl ne tikai ārzemnieku, bet grieķi. Mis Erandelas aizspriedumainajā prātā grieķis bija kaut kas bezmaz tikpat nelāgs kā argentīnietis vai turks. Fakts, ka doktoram Taniosam bija apburošas manieres un viņu uzskatīja par ārkārtīgi spējīgu savas profesijas pārstāvi, vecās lēdijas aizspriedumainībai tikai lika augt augumā. Viņu nevaldzināja šarms un nepiespiesti komplimenti. Arī šī iemesla dēļ viņai tik grūti nācās pieķerties abiem bērniem. Pēc izskata tie līdzinājās tēvam viņos nebija nekā īsti angliska.

Un tad vēl Čārlzs…

Jā, Čārlzs…

Nebija nekāda labuma no tā, ka viņa centās šo faktu neievērot. Čārlzs, lai cik apburošs viņš ari būtu, nebija uzticams…

Emīlija Erandela nopūtās. Viņa pēkšņi jutās nogurusi, veca, rūpju nospiesta… Viņa iedomājās, ka ilgi vairs neizvilks…

Viņas prāti atgriezās pie testamenta, kuru viņa bija rakstījusi pirms dažiem gadiem. Novēlējumi kalpotājiem un labdarībai; bet visu pārējo viņas diezgan ievērojamo mantu vajadzēja sadalīt līdzīgās daļās šiem trim viņu pārdzīvojušajiem radiniekiem…

Viņai joprojām likās, ka viņa rīkojusies korekti un taisnīgi. Tad viņai ienāca prātā painteresēties, vai nav kāda iespēja paglābt Bellas daļu, lai viņas vīrs netiktu tai klāt… par to būs jāpajautā misteram Parvisam.

Viņa iegriezās Litlgrinhauzas vārtos.

Čārlzs un Terēza Erandela atbrauca ar auto, Taniosi ar vilcienu.

Brālis un māsa ieradās pirmie. Čārlzs gara auguma un izskatīgs, savā mazliet rotaļīgajā tonī sacīja:

Hello, Emīlijas krustmāt, cik meitenīga jūs izskatāties! Jūsu izskats ir lielisks.

Un viņš noskūpstīja krustmāti.

Terēza vienaldzīgi piespieda savu jaunas sievietes vaigu viņas grumbainajam.

Kā jums iet, krustmāt Ernllij?

Terēza kā viņas krustmātei likās nebūt neizskatījās labi. Viņas seja zem bagātīgā grima bija sakritusies, ap acīm ēnojās tumši loki.

Viņi viesistabā padzēra tēju. Bella Taniosa, kuras mati šķipsnām vien spraucās laukā no modīgās cepures, ko viņa bija uzlikusi galvā nepareizi, aplūkoja savu māsīcu Terēžu, aizrautīgi cenzdamās novērtēt un paturēt atmiņā viņas drēbes. Nabaga Bellai šajā dzīvē bija lemts kaislīgi iekārot tērpus, kaut gan drēbju izvēles ziņā viņai nebija nekādas gaumes. Terēzas drēbes bija dārgas, mazliet dīvainas, un ari viņa pati izskatījās visnotaļ neatkārtojama.

Bella, kad viņa no Smirnas ieradās Anglijā, par katru cenu mēģināja atdarināt Terēzas eleganci, taču cieta neveiksmi.

Doktors Tanioss liela auguma, jocīgs, bārdains vīrs, sarunājās ar mis Erandelu. Viņš runāja siltā, dziļā krūšu balsī tīkamā balsī, kas apbūra klausītāju pat pret viņa paša gribu. Gandrīz vai pats to negribēdams, viņš apbūra ari mis Erandelu.

Mis Lausona neapturami rosījās. Viņa teciņiem vien nesa šķīvjus un šaudījās ar tējas traukiem. Čārlzs, kuram bija izcilas manieres, šad un tad piecēlās, lai piepalīdzētu, taču viņa nekādu pateicību neizrādīja.

Vēlāk, kad pēc tējas dzeršanas sabiedrība izgāja pastaigāties dārzā, Čārlzs nomurmināja māsai pie auss:

-    Lausonai es nepatīku. Dīvaini, vai ne?

Terēza rotaļīgi pasmaidīja.

-    Ļoti dīvaini. Tātad viņa ir tā persona, kas spēj turēties pietī tavam fatālajam valdzinājumam?

Čārlzs kaut ko noņurdēja, apburoši pasmaidīdams, un noteica:

-    Labi, ka tā ir tikai Lausona…

Dārzā mis Lausona pastaigājās kopā ar misis Taniosu un izvaicāja viņu par bērniem. Bellas Taniosas visai pelēkā seja atplauka. Viņa aizmirsa uzmanīt Terēžu. Viņa sāka dedzīgi un aizrautīgi tērzēt. Mērija uz kuģa pateikusi kaut ko tik neparastu…

Viņa bija atradusi Minnijā Lausonā vissimpātiskāko klausītāju.

Tobrīd no mājas dārzā iznāca gaišmatains jauneklis ar svinīgu seju un pensneju. Viņš izskatījās ļoti satraukts. Mis Erandela pieklājīgi ar viņu sasveicinājās.

Terēza sacīja:

-    Hello, Reks!

Viņa ieslidināja roku viņa elkonī. Abi attālinājās.

Čārlzs uzmeta lūpu. Viņš devās pārmīt kādu vārdiņu ar dārznieku, ar kuru draudzējās jau kopš senākiem laikiem.

Kad mis Erandela iegāja atpakaļ mājā, Čārlzs spēlējās ar Bobu. Suns stāvēja uz kāpņu pakāpiena ar bumbiņu mutē, laipni vēcinādams asti.

-    Nāc šurp, veco zēn! Čārlzs pasauca.

Bobs līšus līda uz priekšu, rūpīgi ošņādams

bumbiņu un ar degunu bīdīdams to tuvāk pakāpiena malai. Kad tā beidzot novēlās zemāk, viņš satraukumā pielēca kājās. Bumba lēnām ripoja lejup pa kāpnēm. Čārlzs to noķēra un uzmeta atpakaļ augšā. Bobs tūlīt to satvēra ar zobiem. Priekšnesums atkārtojās no gala.

-    Tā viņš parasti spēlējas, Čārlzs sacīja.

Emīlija Erandela pasmaidīja:

-    Tas var turpināties stundām.

Viņa atgriezās viesistabā, Čārlzs viņai sekoja, bet Bobs neapmierināti ierējās.

Lūkodamies laukā pa logu, Čārlzs noteica:

-     Palūk, Terēza un tas viņas jaunais pielūdzējs. Viņi ir tāds dīvains pāris!

-    Pēc jūsu domām, Terēzai tas patiešām liekas nopietni?

-    Ak, viņa jūk prātā viņa dēļ! Čārlzs zinoši sacīja Dīvaina gaume, bet tā tas ir. Es domāju par to, kā viņš viņu uztver it kā viņa būtu zinātnisks objekts, nevis dzīva sieviete. Terēzai tas ir kas jauns.

Žēl, ka tas zellis ir tik nabags. Terēzai būs lieli izdevumi.

Mis Erandela sausi noteica:

-    Nešaubos, ka viņa spēs mainīt dzīves veidu, ja vien gribēs! Turklāt viņai ir ari pašas ienākumi.

-    Tā? Jā, jā, protams.

Čārlzs uzmeta viņai gandrīz vai niknu skatienu.

Tovakar, kad visi sanāca viesistabā, gaidot maltīti, kāpnēs bija dzirdma skraidelēšana, blīkšķis un lamāšanās. Čārlzs ienāca ar piesarkušu seju.

-    Piedodiet, Emīlijas tant. Vai esmu novēlojies? Jūsu suņa dēļ es gandrīz nolauzu kaklu. Viņš bija atstājis to savu bumbu kāpņu augšgalā.

-     Bezrūpīgais, mazais sunītis, iesaucās mis Lausona, noliekdamās pie Boba.

Bobs pētoši viņu uzlūkoja un novērsās.

-    Es zinu, sacīja mis Erandela. Tas ir ļoti bīstami. Minnij, sameklē to bumbu un noliec nost.

Mis Lausona izsteidzās ārā.

Doktors Tanioss pie galda labu laiku sarunas pavedienu turēja savās rokās.

Viņš stāstīja jocīgus atgadījumus par savu dzīvi Smirnā.

Visi agri devās pie miera. Mis Lausona paņēmusi dziju, acenes, palielu samta somiņu un grāmatu, pavadīja saimnieci uz guļamistabu, mundri tērzēdama.

-            Tiešām, viņš ir dikti jocīgs, tas doktors Tanioss. Viņš ir tik interesants sabiedrībā! Nu, es gan neteiktu, ka pati vēlētos sev tādu dzīvi… Man tā vien šķiet, ka dažs labs gribēs uzvārit ūdeni… Un tad vēl varbūt sakāros kazas pienu… Jā, tavu neticamu gaumi!

Mis Erandela nošņaukājās:

-             Nemuļķojieties, Minnij. Jūs pieteicāt E1 lēnai, lai pusseptiņos mani pieceļ?

-             Ak jā, mis Erandela. Es gan teicu, ka tēju nevajadzēs, bet vai jūs nedomājat, ka tā tomēr būtu labāk… Jo, ziniet, Sausbridžas vikārs ļoti saprātīgs vīrs man skaidri pateica, ka nav nepieciešams gavēt…

Mis Erandela atkal viņu pārtrauca.

-              Es nekad neko neēdu pirms rīta dievkalpojuma, un nesākšu to darīt tagad. Jūs varat darīt, kā jums tīk.

-    Ak, nē es tā nedomāju, es esmu pārliecināta…

Mis Lausona bija uzbudināta un nomākta.

-             Noņemiet Bobam kakla siksnu, sacīja mis Erandela.

Kalpotāja steidzās paklausīt.

Joprojām lūkodama izpatikt, viņa sacīja:

-             Tāds patīkams vakars. Viņi visi liekas tik ļoti priecīgi, būdami šeit.

-              Mjā, noteica Emīlija Erandela. Te ir viss, ko viņi cer dabūt.

-    Ak, dārgā mis Erandela…

-     Mana labā Minnij, lai kāda es esmu, es neesmu dumja! Es jau gaidu, kurš no viņiem pirmais sāks par šo tematu runāt.

Par to nenācās ilgi šaubīties. Viņa kopā ar mis Lausonu pēc deviņiem atgriezās no rita dievkalpojuma. Doktors Tanioss un viņa sieva atradās ēdamistabā, bet no abiem Erandeliem nebija ne ziņas, ne miņas. Pēc brokastīm, kad pārējie bija projām, mis Erandela apsēdās pārlūkot dažus rēķinus, kas bija sarakstīti mazā grāmatiņā.

Ap desmitiem istabā ienāca Čārlzs.

-    Piedodiet, ka nāku tik vēlu, Emīlijas krustmāt. Bet ar Terēžu ir vēl ļaunāk, viņai vēl miegs abās acīs.

-     Ap pusvienpadsmitiem brokastgaldu novāks, sacīja mis Erandela. Zinu, ka mūsdienās kalpotājus nemēdz ņemt vērā, bet manā mājā tā nav.

-    Labi. Tas ir īstais konservatīvisma gars!

Čārlzs uzlika sev nieru sacepumu un apsēdās

viņai līdzās.

Viņa smaids kā vienmēr bija ļoti pievilcīgs. Emīlija Erandela drīz vien pamanīja, ka iecietīgi uzsmaida pretī. Tādas labvēlības iedrošināts, Čārlzs klāja vaļā.

-            Paklausieties, krustmāt Emīlij, piedodiet, ka jūs apgrūtinu, bet esmu iekūlies velnišķīgā likstā. Vai jūs nevarētu man izpalīdzēt? Ar simtu pietiktu.

Krustmātes vaibstos neviedās sajūsma. Viņas seja likās kļuvusi tāda kā smīnīga.

Emīlija Erandela nebaidījās izteikt savas domas. Viņa tās izteica.

Mis Lausona, iedama caur vestibilu, saskrējās ar Čārlzu, kas izmetās no viesistabas. Viņa pārsteigti viņu uzlūkoja. Pēc tam, iegājusi ēdamistabā, atrada mis Erandelu sēžam ļoti taisni, ar piesarkušu seju.

Otrā nodala Radniecības saites

Čārlzs metās augšā pa kāpnēm un pieklaudzināja pie māsas istabas durvīm. Viņa tūlīt pat atbildēja: "Ienāciet!", un viņš devās iekšā.

Terēza žāvādamās sēdēja gultā.

-     Tu esi viena izskatīga sieviete, Terēza, viņš vērtējoši noteica.

Terēza asi noprasīja:

-    Kas noticis?

Čārlzs pasmīnēja.

-    Uz asumiem, ko? Labi, klausies es aizsteidzos tev priekšā, meitenīti Domāju, ka dabūšu savu, pirms tu sāksi viņu apstrādāt.

-Un?

Čārlzs noliedzoši noplātīja rokas.

-     Neko darīt! Krustmāmiņa Emīlija izmeta mani ārā pliku un spalvainu. Viņa lika saprast, ka nelolojot ilūzijas par siltajām jūtām, kādas pret viņu jūtot mīļā ģimenīte! Un viņa lika saprast vēl arī to, ka tā saucamā mīļā ģimenīte piedzīvos vilšanos. Neko citu kā sirsnību nevarot piedāvāt un arī to ne pārāk lielos daudzumos.

-    Tu varēji mazliet pagaidīt, Terēza sausi noteica.

Čārlzs atkal pasmīnēja.

-    Baidījos, ka tu vai Tanioss varētu aizsteigties man priekšā. Es ļoti baidos, dārgā Terēza, ka šoreiz nekas neiznāks. Vecā Emīlija nemaz nešķiet dumja.

-    Nekad netiku domājusi, ka viņa tāda ir.

-    Es pat negribēju pūst viņai miglu acīs.

-    Ko tu ar to domā? māsa skarbi noprasīja.

-    Teicu, ka viņa riskē, jo, tā izrīkojoties, viņu var nolaist no kājas. Turklāt viņa taču nepaņems ripojošos līdzi uz debesīm. Kāpēc lai nešķirtos no kāda nieka?

-    Čārlz, tu neesi pie pilna prāta!

-    Nē, esmu gan. Savā ziņā esmu mazlietiņ psihologs. Vecajai nav iespējams pieglaimoties. Viņai labāk patīk, ja viņai dod pretsparu, un, bez tam, es tikai lūkoju vest viņu pie jēgas. Mēs taču dabūsim naudu pēc viņas nāves viņa tikpat labi varētu šķirties no kādas daļas jau iepriekš! Citādi vēlēšanās dabūt viņu nost no ceļa var ņemt virsroku.

-     Vai viņa saprata mājienu? pavaicāja Terēza, izsmējīgi savilkusi maigo muti.

-     Neesmu pārliecināts. Viņa nekādi to neizrādīja. Tikai ļoti laipni pateicās par brīdinājumu un piebilda, ka esot pilnīgi spējīga sevi aizsargāt.

"Tātad," es teicu, "esmu jūs brīdinājis".

"To es atcerēšos," viņa vēl piemetināja.

Terēza nikni noteica:

-    Tik tiešām, Čārlz, tu esi galīgi traks.

-     Pie velna, Terēza, es pats biju mazliet noskaities. Vecā meita izvairās gluži vienkārši izvairās. Varu galvot, ka viņa nepēj iztērēt ne desmito daļu no saviem ienākumiem; kur gan lai viņa tos tērētu, ko? Un te nu mēs esam jauni, dzīves kāri, spējīgi to izbaudīt mums par spīti viņa ir spējīga nodzīvot līdz simtam. Bet es gribu gūt prieku tagad! Tātad, vai tu…?

Terēza pamāja.

Klusā, piesmakušā balsī.viņa sacīja:

-     Viņi nesaprot… Veci cilvēki to nespēj… Viņi nevar… Viņi nezina, ko nozīmē dzīvot!

Brālis un māsa dažas minūtes cieta klusu.

Čārlzs piecēlās.

-    Labi, mana mīļā, es vēlu tev labākas sekmes,

nekā bija man. Taču es par tām ļoti šaubos.

Terēza noteica:

-     Es ļoti ceru, ka Rekss to triku dabūs gatavu. Ja es spētu veco Emīliju pārliecināt par to, cik viņš ir daudzsološs un cik drausmīgi nozīmīgi ir tas, lai viņš varētu izmēģināt laimi, nevis noslīkt ikdienībā kā parasts praktiķis… Ak vai, Čārlz, pāris tūkstoši šopašbrīd mūsu dzīvi padarītu pavisam citādu!

-     Ceru, ka tu tos dabūsi, bet es nedomāju, ka tā notiks. Tu savā laikā notērēji pārāk lielus līdzekļus trakulībām. Es teikšu, Terēza, nedomā, ka apnicīgā Bella vai apšaubāmais Tanioss ko dabūs.

-     Es nedomāju, ka šī nauda nestu Bellai kādu labumu. Viņa staigā apkārt, izskatīdamās pēc lupatu maisa, un viņas gaume ir tik mietpilsoniska.

-     Ak jā, Čārlzs drūmi noteica. Domāju, ka viņa gribēs visu ko saviem dārgajiem bērniem skolām, priekšzobu koriģēšanai, mūzikas stundām. Un, tā vai citādi ne jau Bella, bet Tanioss. Vani derēt, ka viņš gan saož naudu. Šajā ziņā uz grieķiem lieliski var paļauties. Vai tu zini, ka viņš jau atbrīvojis Bellu no lielākās daļas naudas? Laidis to apgrozībā un visu pazaudējis.

-     Vai tu domā, ka viņš kaut ko izspiedīs no vecās Emīlijas?

-    Neizspiedīs, ja es viņu apsteigšu, Čārlzs smīnīgi noteica.

Viņš izgāja no istabas un devās lejā pa kāpnēm. Bobs bija viesistabā. Viņš aizrautīgi metās pie Čārlza. Suņiem allaž patika Čārlzs.

-    Kas lēcies?

Bobs vēcināja asti, cieši uzlūkodams rakstāmgalda atvilktnes, un aicinoši smilkstēja.

-    Vai tu gribi kaut ko, kas tur iekšā?

Čārlzs pavēra augšējo atvilktni un savilka uzacis.

-    Mīļš, mīļš, viņš nomurmināja.

Atvilktnes vienā pusē bija neliela banknošu

kaudzīte.

Čārlzs paņēma paciņu un tās pārskaitīja. Pasmīnēdams viņš izvilka no turienes trīs vienmārciņu banknotes un divas desmit šiliņu zīmes, iebāzdams tās kabatā, tad rūpīgi novietoja pārējās naudaszīmes atpakaļ atvilktnē, turpat kur bija tās atradis.

-   Tā bija laba ideja, Bob, viņš noteica. Tavs tēvocis Čārlzs vismaz tagad varēs segt savus zaudējumus. Kāda maza summiņa allaž noder.

Bobs uzmeta Čārlzam pārmetošu skatienu, kad viņš aizvēra atvilktni.

-    Atvaino, vecīt, Čārlzs taisnojās un pavēra nākamo atvilktni. Tās stūri atradās Boba bumba. Viņš to paņēma. Te tā ir. Papriecājies vien.

Bobs noķēra bumbu, iztipināja no istabas un drīz vien kāpnēs bija dzirdams parastais bumbum-bum.

Čārlzs izgāja dārzā. Tas bija skaists, saulains rīts, smaržoja ceriņi.

Mis Erandelai pie sāna bija ierīkojies doktors Tanioss. Viņš runāja par Anglijas izglītības priekšrocībām tik laba izglītība bērniem un to, cik ļoti nožēlojot, ka nevarot atļauties tādu greznību saviem mazuļiem.

Čārlzs viltīgā apmierinājumā pasmaidīja. Viņš priecīgi pievienojās sarunai, ievirzīdams to gluži citādā gultnē.

Emīlija Erandela viņam gluži mīlīgi uzsmaidīja. Viņš pat iedomājās, ka viņa taktika krustmāti uzjautrinājusi un ka viņa to iedrošina.

Čārlzs sarosījās. Varbūt tomēr, pirms aizbraukšanas… Viņš bi ja neārstējams optimists.

Doktors Donaldsons šajā pēcpusdienā atbrauca Terēzai pakaļ un aizveda viņu uz Vorsemas abatiju vienu no skaistākajām vietām šajā apkaimē. Viņi devās projām no abatijas iekšā mežā.

Tur Rekss Donaldsons pastāstīja Terēzai par dažām savām teorijām un šobrīd veicamajiem eksperimentiem. Viņa ļoti maz ko saprata, taču klausījās kā apburta, pie sevis domādama:

"Cik Rekss ir gudrs un cik vienreizēji mīļš!"

Viņas līgavainis kādubrīd apklusa un visnotaļ šaubīgi ieteicās:

-    Baidos, ka tas viss tev ir svešs, Terēza.

-     Dārgais, tas ir tik aizraujoši, Terēza iespējami sirsnīgi sacīja. Turpini. Tu ņem kādu nieku no inficēta trusīša asinīm…

Doktors Donaldsons turpināja. Drīz vien Terēza nopūzdamās noteica:

-    Tavs darbs, kā šķiet, tev tik drausmīgi daudz nozīmē, mīļais…

-     Dabiski, sacīja doktors Donaldsons. Terēzai gan tas nelikās tik dabiski. Tikai daži no viņas draugiem vispār strādāja, turklāt uzskatīja to par kaut ko ārkārtēju.

Viņa nodomāja kā bija jau agrāk šad tad iedomājusies -, cik patiesībā nepiemērota ir Reksam Donaldsonam, kurā iemīlējusies. Kāpēc gan kādam jānonāk tādā absurdā un mulsinošā neprātā? Velts vaicājums. Tas bija atgadījies viņai.

Viņa sarauca pieri, brīnīdamās pati par sevi. Viņas sabiedrība bija tik līksma, tik ciniska. Mīlestības piedzīvojumi, protams, bija jāpārdzīvo, bet kāpēc ņemt tos nopietni? Pamīlējās un meklēja nākamo.

Taču šī viņas aizraušanās ar Reksu Donaidsonu bija citāda: tā sniedzās dziļāk. Viņa instinktīvi juta, ka te virspusējības nebūs… Vajadzība pēc viņa bija tik pašsaprotama un dziļa. Viņu aizrāva viss, kam sakars ar Reksu, viņa mierīgums un rāmums, kas tik ļoti atšķīrās no viņas pašas juceklīgās dzīves pa galvu, pa kaklu, viņa skaidrais un loģiskais zinātnieka prāta vēsums un vēl kas cits, visai neizprotams noslēpumainais šā vīrieša spēks, ko slēpa šīs nepretenciozās, mazliet pedantiskās manieres, bet ko viņa tomēr sajuta un instinktīvi nojauta.

Reksā Donaldsonā slēpās ģēnijs, un fakts, ka profesija viņam bija dzīvē galvenais, bet viņa tikai šīs dzīves daļa, pievilcību vēl pastiprināja. Viņa konstatēja, ka pirmoreiz savā egoistiskajā baudītājas dzīvē ir samierinājusies ar to, ka ieņem otro vietu. Šādas izredzes viņu fascinēja. Reksa labā viņa darītu pilnīgi visu!

-      Ir gan nolādēti apnicīga būšana tā nauda! viņa īgni sacīja. Ja tikai krustmāte Emīlija nomirtu, mēs uzreiz varētu apprecēties, un tu varētu pārvākties uz Londonu, kur tev būtu laboratorija, pilna ar mēģenēm un jūrascūciņām, un nekad vairs vairs nenāktos noņemties ar bērniem, kam piemetusies cūciņa, un vecām lēdijām, kurām slimas aknas.

Donaldsons noteica:

-     Kāpēc lai tava krustmāte nenodzīvotu vēl daudzus gadus ja vien piesargāsies.

Terēza izmisusi atteica:

-    Es to zinu…

Lielajā istabā ar divguļamo gultu un veclaicīgām ozolkoka mēbelēm doktors Tanioss sacīja sievai:

-            Domāju, ka esmu pietiekami rūpīgi sagatavojis augsni. Tagad tava kārta, mana dārgā.

Viņš lēja ūdeni no veclaicīgas vara krūzes lielā, rožainā Ķīnas porcelāna bļodā.

Bella Taniosa sēdēja pie spoguļgaldiņa, brīnīdamās, kāpēc tad, ja viņa sasukā matus tāpat kā Terēza, tie it nemaz neatgādina Terēzas sasuku! Pagāja kāds brītiņš, līdz viņa atrada atbildi un teica:

-             Es nevaru sacīt, ka man gribētos… prasīt krustmātei Emīlijai naudu.

-            Ne jau sev pašai, Bella; tas jādara bērnu labad. Mūsu kapitālieguldījumi bija tik neveiksmīgi.

Viņš bija pagriezis sievai muguru un neredzēja ašo skatienu, kuru sieva viņam uzmeta asu un slepenu skatienu.

Viņa rāmā neatlaidībā teica:

-             Tā vai citādi, es domāju, labāk neprasīt… Krustmāte Emīlija ir ciets rieksts. Viņa spēj būt ļoti laipna, bet viņai nepatīk izpildīt lūgumus.

Slaucīdams rokas, Tanioss atkāpās no mazgājamā galdiņa.

-             Patiešām, Bella, tev nepiestāv būt tik ietiepīgai. Galu galā ko mēs te varam zaudēt?

Viņa nomurmināja:

-     Es negribēju… es nekad nedomāju… nebiju gatavojusies lūgt viņai naudu…

-    Un tomēr tu piekriti, ka vienīgā ceriba pienācīgi izskolot bērnus mums ir ar krustmātes palīdzību?

Bella Taniosa neatbildēja. Viņa negribīgi sakustējās.

Taču viņas sejā bija tā maigi ietiepīgā izteiksme, kuru pazīst daudzi gudri dumju sievu vīri.

Viņa noteica:

-      Varbūt krustmāte Emīlija pati varētu iedomāties…

-     Tas ir iespējams, bet līdz šim nekas par to neliecina.

Bella turpināja:

-     Ja mēs būtu varējuši paņemt bērnus līdzi… Emīlija nespētu neiemilēt Mēriju. Un Edvards ir tik saprātīgs.

Tanioss sausi noteica:

-     Es vis nedomāju, ka jūsu krustmāte ir liela bērnu mīļotāja. Iespējams, pat labāk, ka bērnu šeit nav.

-    Ak, Džeikob, bet…

-     Jā, jā, mana dārgā. Es zinu, ko tu jūti. Taču šīs sažuvušās angļu vecmeitas… Viņās nav nekā cilvēcīga. Vai mēs gribam vai negribam darīt ko vien varam mūsu Mērijas un Edvarda labā? Ne

liela palīdzība mums taču mis Erandelai nekādas grūtības nesagādātu.

Misis Taniosa pagriezās; viņas vaigi pietvīka:

-    Ak, lūdzu, lūdzu, Džeikob, šajā reizē nē! Esmu pārliecināta, ka tas būtu velti. Es tik ļoti, ļoti vēlētos, lai šoreiz tas nebūtu jādara.

Tanioss stāvēja cieši viņai līdzās, viņa roka apskāva sievas plecus. Viņa mazliet nodrebēja, pēc tam sastinga.

Viņš joprojām laipnā balsi sacīja:

-   Tā vai citādi, Bella, es domāju… es domāju, ka šoreiz tev jādara tas, ko es saku.

…Tu taču allaž beigu beigās izdari visu, ko es lūdzu… Jā, es domāju, tu darīsi tā, kā es teikšu…

Trešā nodala Nelaimes gadījums

Tas bija otrdienas pēcpusdienā. Sāndurvis uz dārzu bija vaļā. Mis Erandela stāvēja kāpņu augšgalā un pasvieda Bobam bumbiņu, kura aizripoja pa dārza celiņu. Terjers metās tai pakaļ.

-    Vēlvienreiz, Bob, uzsauca Emīlija Erandela. Vēlvienreiz!

33

Bumba atkal ripoja pa zemi, un Bobs metās pakaļ, cik ātri vien spēja.

Kristi 5

Mis Erandela paspēra soli uz priekšu, pacēla bumbiņu, kuru Bobs bija atstājis guļam viņai pie kājām, un iegāja mājā; Bobs sekoja cieši pa pēdām. Viņa aizvēra sāndurvis, iegāja viesistabā, kamēr Bobs joprojām mina viņai uz papēžiem, un ielika bumbiņu atpakaļ atvilktnē.

Viņa ielūkojās pulksteni uz kamīna. Bija pusseptiņi.

-     Es domāju, atpūtīsimies mazliet pirms maltītes, Bob?

Viņa devās pa kāpnēm augšup uz savu guļamistabu. Bobs viņu pavadīja. Atlaidusies lielajā, ar kokvilnas drānu pārvilktajā guļamvietā, ar Bobu pie kājām, mis Erandela nopūtās. Viņa priecājās, ka jau otrdiena un viesi ritu brauks projām. Nudien nebija tā, ka šīs nedēļas nogale viņai būtu atklājusi kaut ko tādu, ko viņa nezinātu. Drīzāk gan tā viņai nebija ļāvusi aizmirst jau zināmo.

Viņa sacīja pati sev:

-Jādomā, ka kļūstu veca…

Un pēc tam, ar nelielu pārsteiguma pieskaņu balsī:

-    Es esmu veca.

Viņa kādu pusstundu gulēja ar aizvērtām acīm, pēc tam vecākā istabmeita Ellena ienesa karstu ūdeni, un viņa piecēlās, lai sagatavotos maltītei.

Doktors Donaldsons tovakar gatavojās ieturēties kopā ar viņiem. Emīlija Erandela vēlējās izmantot izdevību, lai viņu tuvāk izpētītu. Viņai joprojām likās mazliet neticami, ka eksotiskā Terēza varētu iedomāties precēt šo visai stīvo un pedantisko jaunekli. Mazliet dīvaini likās arī tas, ka šis stīvais un pedantiskais jaunais cilvēks varētu vēlēties precēt Terēzi.

Taču vakara gaitā viņa nejuta, ka būtu doktoru Donaldsonu labāk iepazinusi. Viņš izturējās ļoti pieklājīgi, ļoti formāli un, viņasprāt, pamatīgi garlaikojās. Savā prātā viņa piekrita mis Pibodijas spriedumam. Tā pati doma iešāvās prātā ari viņai: "Mūsu laikā tomēr bija citādāk."

Doktors Donaldsons ilgi neuzkavējās. Viņš desmitos posās ceļā. Pēc viņa aiziešanas Emīlija Erandela paziņoja, ka likšoties gultā. Viņa devās augšā, un ari viņas jaunie radagabali devās augšup. Šovakar viņi visi likās mazliet klusāki. Mis Lausona palika lejā, veikdama savus ikvakara pienākumus: izlaida Bobu paskraidīt, izdzēsa uguni kamīnā, izritinādama paklājiņu tā priekšā, lai neizceltos ugunsgrēks.

Pēc piecām minūtēm viņa aizelsusies iesteidzās savā kalpotājas istabiņā.

Es domāju, ka visu izdarīju, viņa noteica, nolikdama dziju, maisiņu ar adījumu un bibliotēkas grāmatu. Šķiet, grāmata būs labu labā.

Viņai nebija nevienas no tām, kas jūsu sarakstā, taču viņa apgalvoja, ka esot pārliecināta šī te jums patikšot.

-     Tā meitene nav pie pilna prāta, Emīlija Erandela noteica. Viņas gaume attiecībā uz grāmatām ir viena no sliktākajām, kādu vien varu iedomāties.

-    Ak vai, dārgā. Cik žēl. Varbūt es varētu…

-    Nieki, tā nav jūsu vaina, Emīlija Erandela laipni iebilda. Ceru, ka jūs šopēcpusdien labi izklaidējāties.

Mis Lausonas seja atplauka Viņa izskatījās aizrāvusies un pat jaunāka.

-     Ak jā, ļoti pateicos jums. Cik tas jauki, ka jūs mani atlaidāt. Es tik interesanti pavadīju laiku. Mums bija dēlītis, un patiešām, tur uzrakstījās ļoti interesantas lietas. Bija daži vēstījumi… protams, tas nav gluži tas pats, kas šķīvīšu dancināšana. Džūlija Tripa guva lielus panākumus ar automātisko rakstīšanu. Daži paziņojumi no Tiem, kuri jau aizgājuši. Tas… tas patiešām man liek justies tik pārsteigtai ka tādas lietas ir iespējamas…

Mis Erandela ar nevērīgu smaidiņu noteica:

-    Labāk pielūkojiet, lai vikārs jūs nedzirdētu.

-    Ak, bet protams, dārgā mis Erandela, esmu pārliecināta pilnīgi pārliecināta -, ka tur nav nekā slikta. Es tikai gribētu, lai dārgais misters

Lonsdeils izpētītu šo būšanu. Tā man šķiet gatavā aprobežotība nosodīt to, kas nav pat izpētīts. Abas gan Džūlija, gan Aisabella Tripas ir patiešām garīgas sievietes.

Gandrīz vai pārāk garīgas, lai būtu dzīvas, mis Erandela sacīja.

Viņai daudz nerūpēja Džūlija un Aisabella Tripas. Viņa uzskatīja viņu ģērbus par smieklīgiem, viņu veģetāros un no nevārītām saknēm pagatavotos ēdienus par absurdiem, un uzvedību par afektētu. Viņas bija sievietes bez tradīcijām, bez saknēm faktiski bez dzimtas! Taču viņa jutās zināmā mērā uzjautrināta par viņu nepilnību un bija pietiekami mīkstsirdīga, lai nelaupītu to prieku, ko šī draudzība neapšaubāmi sniedza nabaga Minnijai.

Nabaga Minnija! Emīlija Erandela sirsnīgi un pētoši uzlūkoja savu kompanjoni. Viņai jau bijusi darīšana ar tik daudzām šādām pamuļķīgām, padzīvojušām sievietēm, un visas tās bija līdzīgas laipnas, nervozas, iztapīgas un gandrīz neglābjami nesaprātīgas.

Patiesi, tovakar nabaga Minnija likās ļoti satraukta. Viņas acis spīdēja. Viņa rosījās pa istabu, tik tikko pieskardamās lietām te un tur, nepievērzdama nekādu vērību tam, ko darīja, acīm spīdot un starojot.

Viņa visai nervozi izstomīja:

-     Es… es gribētu, lai jūs būtu bijusi klāt… Es, protams, jūtu, ka jūs vēl neticat. Taču šovakar bija paziņojums E. A.; iniciāļi parādījās ļoti skaidri. Tas bija no vīrieša, kas aizgājis pirms daudziem gadiem, no ļoti iznesīga virsnieka Aisabella viņu gluži skaidri saskatīja. Tas būs bijis mūsu dārgais ģenerālis Erandels. Tāds jauks vēstījums tik mīļš un patīkams, jo ar pacietību iespējams sasniegt visu.

-     Tādas izjūtas nemaz neizklausās pēc tēta, mis Erandela noteica.

-     Ak, bet mūsu dārgie tā izmainās tajā pusē. Mīlestība un saprašanās ir it viss. Un tad uz dēlīša parādījās kaut kas par atslēgu; domāju, ka tā bija Bula rakstāmgalda atslēga, vai tas var būt?

-     Bula rakstāmgalda atslēga? Emīlijas Erandelas balss izklausījās skarba, bet ieinteresēta.

-     Domāju, tā bija. Iedomājos tur varētu būt nozīmīgi papīri vai kaut kas tamlīdzīgs. Zinu patiesu gadījumu, kad ziņojums ieteica ielūkoties kādā skapī, un tur atrada testamentu.

-     Bula rakstāmgaldā nebija testamenta, sacīja mis Erandela, tad strupi noteica:

-      Ej gultā, Minnij. Tu esi nogurusi. Es arī. Mēs vienvakar ielūgsim Tripas šeit.

-      Ak, tas gan būtu jauki! Arlabunakt, dārgā. Jūs droši vien visu pabeidzāt? Ceru, ka neesat pārguruši, kamēr te uzturas tik daudz cilvēku. Jāpasaka Ellenai, lai rīt pamatīgi izvēdina viesistabu un noņem aizkarus no pīpēšanas tie pievilkušies ar neciešamu smaku. Es teiktu, ka jūs esat ļoti laipna, atļaudama viņiem visiem viesistabā smēķēt!

Man dažreiz jāpiekāpjas šodienīguma labā, noteica Emīlija Erandela. Arlabunakti, Minnij.

Kad otra sieviete bija izgājusi no istabas, Emīlija Erandela nobrīnījās, ka šī spiritiskā būšana Minnijai nākusi par labu. Viņai vai acis spiedās no pieres laukā. Viņa likās tik nenogurdināma, tik satraukta.

"Cik tas dīvaini ar to Bula rakstāmgaldu," nodomāja Emīlija Erandela, ielīdusi gultā. Viņa pasmīnēja, atminējusies kādu senu notikumu. Viņi atslēdza galdu, lai tiktu skaidrībā ar papīriem pēc tēva nāves, un no turienes izvēlās vēsels lēvenis tukšu brendija pudeļu! Tie bija tādi sīkumi, kurus ne Minnija Lausona, ne Aisabella nevarēja zināt jādomā, ka tajās garu saukšanās tomēr kaut kas bija…

Viņa nomodā gulēja savā lielajā gultā. Pēdējā laikā viņai bija tik grūti aizmigt. Taču viņa nonicināja doktora Greindžera kārdinošo piedāvājumu izrakstīt miegazāles. Miegazāles bija domātas nīkuļiem, ļautiņiem, kuri nespēja paciest skrambu pirkstā, zobusāpes vai nomodā pavadītu trešdaļu nakts.

Viņa bieži mēdza celties augšā un klusām klaiņot pa māju, paņemdama kādu grāmatu, novilkdama ar pirkstu pa kokgriezuma vijumu, sakārtodama ziedus vāzē, uzrakstīdama kādu vēstuli. Sajās pusnakts stundās, klīstot pa māju, viņa izjuta nama pulsu. Tie nebija nepatīkami šie pusnakts klejojumi. Bija tā, it kā viņai garām staigātu rēgi, māsu gari Erabella, Matilde, Egnisa; brāļa Tomasa, mīļā zēna, gars tāds, kāds brālis bija, pirms tā sieviete viņu dabūja savā varā! Te bija pat ģenerālis Džons Loveitons Erandels, šīs mājas tirāns, kam piemita tik apburošas manieres un kas bļāva uz savām meitām, tomēr būdams un palikdams viņu lepnuma avots par spīti visiem aizvainojošajiem piedzīvojumiem Indijas sacelšanās laikā. Kas par to, ka bija dienas, kad viņš "nejutās diez ko labi", kā tik neatlaidīgi apgalvoja viņa meitas.

Iedomājoties krustmeitas saderināto, mis Erandela prātoja: "Nedomāju vis, ka šis jelkad dzertu! Dēvējas par vīrieti, bet visu vakaru dzer burbuļūdeni! Burbuļūdeni! Un es atkorķēju tēva īpašo portvīnu.

Čārlzs gan prata portvīnu novērtēt. Ak, ja vien uz Čārlzu varētu paļauties. Ja vien visiem nebūtu zināms, ka viņš…

Domas pavediens pārtrūka… Viņas prāti pievērsās nedēļas nogales notikumiem…

Viss likās tik satraucoši…

Mis Erandela centās aizgainīt bažīgās domas. Tas nekur nederēja.

Viņa paslējās uz elkoņa un naktslampiņas gaismā lampiņa allaž dega uz paliktņa ielūkojās pulkstenī.

Bija viens, un viņai nepavisam nenāca miegs.

Tad viņa izkāpa no gultas, uzvilka naktskurpes un silto mājas tērpu. Viņa varētu nokāpt lejā un iemest aci grāmatās, pārbaudot rēķinus, kuri jāapmaksā rīt no rīta.

Viņa kā ēna izslīdēja no istabas un devās uz priekšu pa gaiteni, kur naktīs allaž dega maza elektriskā spuldzīte.

Beidzot viņa nonāca kāpņu augšgalā, izstiepa roku, taustīdamās pēc margām, pēc tam negaidot klupa, mēģināja saglabāt līdzsvaru, salīgojās un ar galvu pa priekšu krita lejup pa kāpnēm.

Kritiena troksnis un viņas kliedziens piecēla no miega gulētājus visā mājā. Vērās durvis, visur iedegās gaisma.

Mis Lausona izsteidzās no savas istabas; tā bija tieši pie kāpnēm.

Satraukumā vairākkārt iesaukdamās, viņa kluburoja lejā pa kāpnēm. Cits pēc cita saradās pārējie Čārlzs, žāvādamies, spīdīgā mājastērpā.

Terēza tinās tumšā zīdā, Bella jūras zilā kimono, viņas mati bija uztīti, lai būtu viļņaini.

Emīlija Erandela apstulbusi un satriekta, gulēja kā nekustīga lupatkaudze. Ļoti sāpēja plecs un potīte viss viņas ķermenis bija kā sāpīga nelaimes čupiņa. Viņa apjēdza, ka apkārt stāv cilvēki: nesaprātīgā Minnija Lausona kliedz un bezjēdzīgi plātās ar rokām, Terēza ar izbrīnītu skatienu tumšajās acīs, Bella ar vaļēju muti, izskatīdamās nogaidoša. Kaut kur šķiet, ka ļoti tālu, Čārlza balss sacīja:

-    Tā ir tā nolādētā bumba! Suns būs to te atstājis, un viņa uz tās paklupusi. Palūk! Te tā ir!

Un pēc tam viņa manīja, ka tuvojas kāds, kas, pastumjot citus sānis, nometas ceļos un aptausta viņu ar rokām nevis nedroši, bet prasmīgi.

Viņu pārņēma atvieglojuma sajūta. Tagad visam vajadzēja būt kārtībā.

Doktors Tanioss nešaubīgā balsī sacīja:

-    Nē, viss ir labi. Kauli nav lauzti… Tikai sasitumi un satricinājumi protams, arī nelāgs pārbīlis. Bet viņai ir ļoti paveicies, ka nav atgadījies nekas ļaunāks.

Tad doktors atbīdīja pārējos mazliet tālāk, pavisam viegli pacēla viņu uz rokām un ienesa guļamistabā, kur mirkli paturēja viņas rokas locītavu, skaitīdams pulsu, pēc tam pamāja ar galvu un izsūtīja no istabas Minniju, kura joprojām raudāja un vispār krita uz nerviem, pieteikdams atnest brendiju un karstu ūdeni pudelē.

Pārbijusies, satriekta un sāpju mocīta, mis Erandela tobrīd jutās ļoti pateicīga Džeikobam Taniosam nodot sevi prasmīgās rokās bija liels atvieglojums. Viņš deva tai drošības sajūtu un izraisīja uzticēšanos un tā ļau tam bija jābūt.

Tomēr bija kaut kas, ko viņa īsti nespēja aptvert kaut kas tāds, kas viņai nedeva mieru, taču šobrīd viņa nespēja izdomāt, kas īsti. Viņa iedzers brendiju un gulēs, kā viņai vēlēts.

Taču te noteikti kaut kā vai kāda trūka.

Ak, labi, šobrīd par to nav jādomā… Plecs darīja viņai sāpes. Viņa norija pasniegto šķidrumu.

Laizdamās miegā, viņa dzirdēja doktoru Taniosu patīkamā, pārliecinātā balsī sakām:

Tagad ar viņu viss būs labi.

Un mis Erandela aizvēra acis.

Viņa pamodās, izdzirdusi pazīstamu skaņu klusu, apslāpētu rējienu.

Bobs, nelaimīgais Bobs! Viņš rēja ārā pie parādes durvīm, rēja savu parasto "esmu atstāts ārā uz visu nakti" rējienu, pārejot klusinātākā toņkārtā, tai tomēr cerīgi atkārtojoties.

Mis Erandela ieklausījās. Ak jā, viss pareizi. Varēja saklausīt, kā Minnija devās lejā, lai ielaistu suni. Dzirdēja nočīkstam parādes durvis, tad mulsu, paklusu murmināšanu Minnijas veltos pārmetumus: "Ak, tu nabaga mazais sunīti mazo Bobij, nelādzīti…" Tad vērās virtuves durvis. Boba guļvieta bija zem virtuves galda.

Un šajā brīdī Emīlija saprata, kā pietrūka notikuma brīdī un par ko viņa bija zemapziņā iedomājusies. Tas bija Bobs!

Visā šajā sajukumā ar viņas kritienu un skrejošajiem cilvēkiem būtu pašsaprotami, ja Bobs virtuvē reaģētu ar rējienu vismaz crescendo.

Tātad tieši tas viņā bija radījis bažas. Tagad viss noskaidrojās Bobs, vakarā izlaists ārā, bezkaunīgā un patvaļīgā kārtā bija devies meklēt patīkamus piedzīvojumus. Laiku pa laikam viņš neievēroja tikumību lai gan vēlākā taisnošanās allaž bija tik nožēlas pilna.

Tātad tas bija kārtībā. Bet vai tā bija? Kas vēl radīja viņā bažas un jauca galvu? Šis nelaimes gadījums… tam bija sakars ar šo nelaimes gadījumu.

Ak jā, kāds tika teicis tas bija Čārlzs ka viņa paslīdējusi uz bumbas, ko suns atstājis kāpņu augšgalā. .. Bumba tur bija viņš to pacēla.

Emīlijai Erandelai galva vai plīsa. Plecs smeldza. Sadauzītais ķermenis sāpēja.

Taču, par spīti ciešanām, viņas prāts bija skaidrs un ass.

Pārbīlis bija garām. Atmiņa bija skaidrāka par skaidru. Viņa pārcilāja prātā visus vakardienas notikumus kopš pulksten sešiem vakarā… Atvedināja atmiņā ikvienu soli… Kamēr nonāca līdz brīdim, kad bija nostājusies kāpņu augšgalā, grasīdamās kāpt lejā…

Neiespējamā, šaušalīgā doma uzdzina drebuļus.

Noteikti, pavisam noteikti viņa būs kļūdījusies… Ja kaut kas tāds notiek, tad bieži vien rodas dīvainas iedomas. Viņa ļoti nopietni centās atsaukt atmiņā Boba bumbiņas slideno apaļumu zem kājām…

Taču nekas tamlīdzīgs neatausa atmiņā.

Vienīgi…

Vāji nervi, noteica Emīlija Erandela. Smieklīgas iedomas.

Taču viņas smalkais, asais Viktorijas laikmeta prāts ne mirkli tam nenoticēja. Muļķīgu lētticību Viktorijas laiku cilvēkos bija velti meklēt. Vislabprātāk viņi mēdza noticēt pašam ļaunākajam.

Emīlija Erandela ticēja ļaunākajam.

Ceturtā nodaļa Mis Erandela raksta vēstuli

Tas bija piektdien.

Radi aizbrauca.

Viņi aizbrauca trešdien, kā bija plānots. Visi kā viens viņi piedāvāja palikt un visi kā viens tika noraidīti. Mis Erandela paskaidroja, ka vēloties "atpūsties vienatnē."

Divas dienas pēc viņu aizbraukšanas Emīlija Erandela pavadīja satrauktās pārdomās. Bieži vien viņa nedzirdēja, ko Minnija Lausona viņai sacīja. Viņa tikai paskatījās un Īsi pavēlēja sākt visu no gala.

Tas ir no pārbīļa, nabaga mīlulīt, sacīja mis Lausona.

Bet pie sevis viņa piebilda drūmā apmierinājumā, kāds pa laikam apgaismo daudzas bezkrāsainas dzīves:

"Es drīzāk teiktu, ka viņa nekad vairs nebūs īsti savā prātā."

Doktors Greindžers mis Erandelu savukārt sirsnīgi apcēla.

Viņš sacīja, ka sirdzēja nedēļas beigās jau būšot uz kājām, kļūmas sagadīšanās dēļ kauli neesot lauzti, tāpēc viņa esot neienesīga paciente mediķim. Ja visi viņa pacienti būtu tādi, tad viņam atliktu tikai noņemt izkārtni.

Emīlija Erandela atbildēja asprātīgi, viņa jau sen bija doktora Greindžera paciente. Viņš kaitināja, viņa skaitās tā viņi allaž guva daudz prieka viens otra sabiedrībā!

Taču tagad pēc doktora aiziešanas vecā lēdija atgūlās ar sarauktu pieri un domāja un domāja nevietā atbildēdama Minnijas Lausonas labi domātajiem vaicājumiem, pēc tam pēkšņi atjēgdamās un dzēlīgi pārvaicādama, par ko bijusi runa.

-    Nabaga mazais Bobsijs! vīteroja mis Lausona, noliekdamās pie Boba, kas bija izstiepies uz segas savas saimnieces gultas kājgalī. Vai mazais Bobsijs nebūtu gaužām nelaimīgs, ja zinātu, ko nodarījis savai nabaga saimniecei?

Mis Erandela nošņāca:

-    Neesiet vientiese, Minnij! Un kur tad jūsu angliskā taisnības izjūta? Vai tad jūs nezināt, ka ikviens šajā valstī ir nevainīgs, iekams nav pierādīta viņa vai viņas vaina?

-    Ak, bet mēs taču zinām…

Emīlija iesprauslojās:

-    Mēs neko nezinām. Beidziet didīties, Minnij. Vai jums ir saprašana, kā jāuzvedas slimnieka istabā? Ejiet un atsūtiet pie manis Ellenu.

Mis Lausona padevīgi izsteidzās ārā.

Emīlija Erandela nolūkojās viņai pakaļ ar tikko manāmiem pašpārmetumiem. Būdama pamuļķīga, Minnija bija centusies, cik vien spēdama.

Taču pēc tam viņa atkal sarauca uzacis, un viņas seja sadrūma. Viņa jutās bezgala nelaimīga Viņa tāpat kā visas stingra rakstura lēdijas ar asu prātu, necieta bezdarbību jebkurā sarežģītā situācijā. Taču šajā situācijā viņa nekādi nespēja izlemt, kā rīkoties.

Bija briži, kad viņa apšaubīja pati savas prāta spējas, atmiņu un notikumu izvērtējumu. Un nebija neviena, pilnīgi neviena, kam viņa varētu uzticēties.

Pusstundu vēlāk, kad mis Lausona uz pirkstgaliem ienāca istabā, nesdama buljona tasi, viņa ieraudzīja savu kundzi nekustīgi guļam ar aizvērtām acīm, un šaubīdamās apstājās, taču Emīlija Erandela pēkšņi pateica divus vārdus ar tādu spēku un pārliecību, ka mis Lausona gandrīz izmeta no rokām tasi.

-    Mērija Foksa, mis Erandela sacīja.

-    Joks, dārgā? mis Lausona pārvaicāja. Vai tas bija joks?

-    Jūs kļūstat kurla, Minnij. Es neko neteicu par jokiem. Es*1eicu Mērija Foksa. Sieviete, kuru satiku pagājušajā gadā Celtenhemā. Viena Ekseteras katedrāles kanoniķa māsa. Dodiet šurp to tasi. Jūs jau esat pusi izlējusi apakštasē. Un necentieties iet uz pirkstgaliem, kad nākat iekšā istabā. Jūs nezināt, cik ļoti tas kaitina. Tagad ejiet lejā un dabūjiet man Londonas telefongrāmatu.

-     Varbūt es varētu sameklēt vajadzīgo numuru, dārgā? Vai adresi?

-     Ja es gribētu, lai jūs to izdarāt, tad es jums pateiktu. Atnesiet to šurp un nolieciet uz gultas manus rakstāmpiederumus.

Mis Lausona paklausīja pavēlei. Kad viņa gāja ārā no istabas, izdarījusi visu, kā vēlēts, Emīlija Erandela negaidot sacīja:

-     Jūs esat laba, uzticama būtne, Minnij. Neņemiet ļaunā manu uzbrēcienu. Es reju, bet nekožu. Jūs esat ļoti pacietīga un laba pret mani.

Mis Lausona devās laukā no istabas ar sasārtušu seju; viņas lūpas murmināja nesaprotamus vārdus.

Sēdēdama gultā, mis Erandela uzrakstīja vēstuli. Viņa rakstīja lēni un rūpīgi, ieturēdama pauzes pārdomām un neskopodamās ar zemtekstiem. Viņa izsvītroja šo un to, jo skolā bija mācīta, ka nedrīkst velti izniekot papīru, tāpēc vēstuli nepārrakstīja. Visubeidzot viņa ar apmierinātu nopūtu parakstījās un ielika vēstuli aploksnē, tad uzrakstīja uz aploksnes vārdu. Pēc tam viņa paņēma tīru papīra lapu. Šoreiz viņa uzrakstīja uzmetumu un, pēc tam kad bija to pārlūkojusi, pierakstīdama dažas piezīmes un šo to izsvītrodama, viņa visu pārrakstīja tīrrakstā. Viņa ļoti uzmanīgi pārlasīja visu uzrakstīto, pēc tam, apmierināta, ka izdevies izteikt vajadzīgo, ielika to aploksnē un adresēja Viljamam Parvisam,

Kristi 5 49

eskvairam, Čārlzvorta un Parvisa advokātu kantori, Herčesterā.

Viņa atkal paņēma pirmo aploksni, kas bija adresēta Puaro kungam, un atvēra telefongrāmatu. Atradusi adresi, viņa to uzrakstīja.

Pie durvīm klauvēja.

Mis Erandela steigšus paslēpa vēstuli, kuru bija nupat pabeigusi un adresējusi Puaro.

Viņa nevēlējās modināt Minnijā ziņkārību. Minnija tad būtu pārāk apgrūtinoša.

Tad viņa iesaucās: "Iekšā!" un ar atvieglojuma nopūtu atlaidās spilvenos. Viņa bija spērusi piesardzības soļus, lai tiktu galā ar šo situāciju.

Piektā nodaļa Puaro saņem vēstuli

Par notikumiem, kurus es nule atstāstīju, protams, man kļuva zināms tikai vēlāk. Taču, iztaujājis vairākus ģimenes locekļus par visiem sīkumiem, domāju, ka uzzināju pietiekami, lai tos diezgan pilnīgi attēlotu.

Puaro un es mēs iesaistījāmies šajā lietā, kad saņēmām mis Erandelas vēstuli.

Es labi atceros to dienu. Bija tveicīgs bezgaisa rīts jūnija beigās.

Puaro ar parasto rutīnu pārlūkoja rīta korespondenci. Viņš pārcilāja katru vēstuli, to rūpīgi izpētīdams, un ar papīrnazi uzmanīgi atvēra aploksnes. Pārlūkotais saturs tika novietots vienā no četrām kaudzītēm līdzās šokolādes tasei (Puaro allaž brokastīs dzēra karstu šokolādi pretīgs ieradums). Un tas viss ar mašīnas regularitāti!

Tas bija tik ierasti, ka jelkāda atkāpe no šī ritma piesaistīja uzmanību.

Es sēdēju pie loga, lūkodamies ārā, garāmgājēju straumē. Biju nupat kā atgriezies no Argentīnas, un man likās īpaši uzbudinoši atkal būt Londonas dārdoņā.

Pagriezis galvu, ar smaidu sacīju:

-      Puaro, es, jūsu pazemīgais Vatsons, esmu kritis dedukcijas azartā.

-    Priecājos dzirdēt, draugs. Kas par lietu?

Es biju kaut ko iedomājies un pompozi sacīju:

-     Jūs šorīt saņēmāt vienu īpaši interesantu vēstuli!

-     Jūs patiesi esat pats Serloks Holmss! Jā, jums ir taisnība.

Es sāku smieties.

-     Redziet, es pazīstu jūsu metodes, Puaro. Ja jūs vēstuli pārlasāt divreiz, tas nozīmē, ka tā ir īpaši interesanta.

-    Jūs spriežat pēc sevis, Heistings.

Mans draugs ar smaidu lūpās pasniedza minēto vēstuli.

Es paņēmu to bez pārliecīgas intereses, taču tūlīt savilku seju grimasē. Tā bija rakstīta vecmodīgā, piņķerīgā rokrakstā, uz vismaz divām lappusēm.

-    Vai tā man jāizlasa, Puaro? es sūkstījos.

-    Ak, tā nav nekāda spiesta lieta. Noteikti nē.

-    Vai jūs man nepastāstītu, kas tur rakstīts?

-     Es vēlētos, lai jūs izveidojat pats savu spriedumu. Taču nepūlieties, ja tas jūs garlaiko.

-     Nē, nē, es gribu zināt, kas tur rakstīts, es protestēju.

Mans draugs sausi iebilda:

-    To nav tik viegli izdarīt. Īstenībā tur nekas nav pateikts.

Uzņēmis to kā pārspīlējumu, es bez liekām ceremonijām ķēros pie vēstules.

"Godātajam Puaro kungam.

Dārgais ser,

pēc šaubīšanās un pārdomām es rakstu (pēdējais vārds bija pārsvītrots, bet vēstule turpinājās), iedrošinos rakstīt Jums cerībā, ka Jūs spētu man palīdzēt visnotaļ privātā lietā. (Vārdi "visnotaļ privātā" bija trīskārt pasvītroti.) Jāteic, ka Jūsu vārds man nav svešs. To man ūka minējusi mis Foksa Ekseterā, un, kaut gan pati mis Foksa ar Jums nav pazīstama viņa sacīja, ka viņas vīrabrāļa pusmāsa (kuras vārdu es diemžēl nespēju atcerēties) runājusi par Jūsu laipnību un smalkjūtību ar visslavinošākajiem vārdiem ("visslavinošākajiem vārdiem" vienreiz pasvītrots). Es, protams, nejautāju par tās lietas raksturu (ari "raksturu" bija pasvītrots), kuru Jūs viņas uzdevumā veicāt, bet, pēc mis Foksas vārdiem, nopratu, ka tā bija visai kutelīga, konfidenciāla lieta (pēdējie četri vārdi pasvītroti ar treknu svītru).

Es pārtraucu savu grūto nodarbošanos, burtojot sapiņķerēto tekstu.

-     Puaro, es teicu, vai man jāturpina? Vai viņa vispār nonāks līdz lietas būtībai?

-    Turpiniet, mans draugs. Pacietību.

-     Pacietību! es norūcu. Tas izskatās tā, it kā zirneklis būtu iekritis tintes pudelē un pēc tam pastaigājies pa šo papīru! Atminos, manas vecāsmātes māsas Mērijas rokraksts bija tikpat zirnekllgs!

Tad es atkal iedziļinājos vēstulē.

"Manās šībrīža grūtībās man nāk prātā, ka Jūs varētu uzņemties nepieciešamo izmeklēšanu manai aizstāvībai.

SI lieta, kā jau Jūs būsit pareizi sapratis, prasa vislielāko smalkjūtību; patiesībā, man gan jāteic, ka es ceru un sirsnīgi lūdzu Dievu ("lūdzu" bija divreiz pasvītrots), lai visa šī lieta būtu mana kļūdīšanās. Reizēm var uzmākties kārdinājums piedēvēt pārāk lielu nozīmi faktiem, kurus varētu izskaidrot ari dabiskā kārtā.

-     Vai es neesmu izlaidis kādu lapu? es izbrīnā nomurmināju.

Puaro pie sevis pasmējās.

-    Nē, nē.

-    Kā rādās, te nav nekādas jēgas. Par ko viņa runā?

-    Continuez toujours!*

"Šī lieta, kā jau Jūs būsit pareizi sapratis…"

-    Nē, tas jau bija. Ak, jā! Kur mēs palikām?

"Šajos apstākļos, kā Jūs noteikti pats apliecināsit,

man nekādi nav iespējams aprunāties ar kādu Mārkitbeisingā (es aplūkoju atpakaļ adresi: "Litlgrinhauza, Mārkitbeisingā, Berksa"), taču tajā pašā laikā Jūs droši vien sapratīsiet, cik man ir grūti ("grūti" bija pasvītrots). Dažās pēdējās dienās tiku sev pārmetuši fantazēšanu ("fantazēšanu" trīsreiz pasvītrots) Taču mans nemiers tikai pieauga. Varbūt es nevajadzīgi daudz uzmanības pievēršu faktiem, kuri īstenībā ir tīrie sīkumi (vārds "sīkumi" bija divreiz pasvītrots), taču satraukums paliek. Es jūtu, ka šī lieta manā prātā kaut kādi jāatrisina. Tā šobrīd aizņem manas domas, iedarbojas uz manu veselību, un gluži dabiski, ka esmu nonākusi grūtā stāvoklī, nevarēdama nevienam neko uzticēt ("nevienam neko" bija

Turpiniet tālāk! (Franču vai.) trekni pasvītrots). Jūs savā apķērībā, protams, varat sacīt, ka visa šī lieta ir tīrā bezjēdzība Iespējams, ka faktiem ir kāds gluži nevainīgs izskaidrojums ("nevainīgs" bija pasvītrots). Tomēr, lai cik triviāli tas liktos, kopš incidenta ar suņa bumbu es jūtos aizvien svārstīgāka un satrauktāka. Tāpēc es ar prieku uzklausītu Jūsu uzskatus un kādus padomus šajā lietā. Tie varētu esmu par to pārliecināta noņemt man no pleciem smagu nastu. Varbūt Jūs laipni varētu darīt man zināmu, cik lielu atalgojumu vēlētos, un ko iesakāt darīt, lai šo lietu atrisinātu?

Man vēlreiz jums jāatgādina, ka šeit neviens neko nezina. Saprotu, ka fakti izklausās ļoti triviāli un nenozīmīgi, bet mana veselība nav no labākajām, un mani nervi (vārds "nervi" bija trīsreiz pasvītrots) nav tādā stāvoklī kā agrāk. Šāds uztraukums esmu par to pārliecināta nāk man p;ir ļaunu, un, jo vairāk es par šo lietu domāju, jo vairāk pārliecinos, ka man ir taisnība un kļūda te nav iespējama. Protams, es ne sapņos nevaru iedomāties kādam (pasvītrots) kaut ko (pasvītrots) pateikt.

Cerot uz Jūsu atsaucību šajā lietā, jo ātrāk, jo labāk, palieku sirsnībā Jūsu Emīlija Erandela."

Apgrozīju vēstuli pirkstos un aplūkoju katru lapu atsevišķi.

Bet, Puaro, es pārvaicāju, par ko īsti tur ir runāts?

Mans draugs paraustīja plecus.

-    Par ko, patiešām?

Es nepacietīgi bungoju ar pirkstiem pa papīrlapām.

-     Kāda sieviete! Kāpēs šī misis vai mis Erandela nevarēja…

-      Mis Erandela, es domāju. Tā ir tipiska vecmeitas vēstule.

-    Jā, es teicu. Tiešām, nervoza veca meita. Kāpēc viņa nepasaka, par ko ir runa?

Puaro nopūtās.

-     Kā jau jūs sakāt nožēlas vērtie pūliņi ieviest kārtību un metodi prāta apsvērumos; un bez kārtības un metodes, Heistings…

-     Tieši tā, es steigšus iejaucos. Mazās, pelēkās šūniņas praktiski neeksistē.

-    Es to neteiktu, mans draugs.

-     Es gan teiktu! Kāda jēga rakstīt tādu vēstuli kā šī?

-    Ļoti maza, tas tiesa, Puaro atzina.

-     Gara izpļāpāšanās, ne par šo, ne par to, es turpināju, varbūt viņu nospiež kaut kas sakarā ar viņas pārbaroto klēpja sunīti kādu astmatisku mopsi vai kvekšķīgu pekinieti!

Bet tad es pārsteigts uzlūkoju savu draugu:

-     Un tomēr, jūs izlasījāt šo vēstuli divas reizes. Es jūs nesaprotu, Puaro.

Puaro pasmaidīja.

-     Jūs, Heistings, protams, to tūlīt pat iemestu papīrgrozā?

-     Baidos, ka jā, es ar sarauktu pieri blenzu uz vēstuli. Jādomā, ka esmu neapķērīgs kā parasti, bet es šajā vēstulē nesaskatu nekā interesanta!

-     Tomēr tur ir kāds ļoti interesants punkts šis punkts mani pārsteidza jau pašā sākumā.

-     Pagaidiet, es iesaucos. Nesakiet. Ļaujiet man apjēgt, vai varu ko atklāt arī pats saviem spēkiem.

Iespējams, ka tā bija bērnišķība. Es ļoti rūpīgi aplūkoju vēstuli. Pēc tam papurināju galvu.

-      Nē, es to nespēju saskatīt. Vecā lēdija ceļ paniku, to es sapratu, bet vecas lēdijas bieži tā dara! Tas var būt bez iemesla — un tomēr var būt arī iemesls; taču es nesaskatu, pēc kā jūs nosakāt, ka tā ir. Ja nu vienīgi jūsu instinkts…

Puaro brīdinoši pacēla roku.

-     Instinkts! Jūs zināt, kā man nepatīk šis vārds. "Kā liekas, kaut kas liecina," tas ir tas, ko jūs domājat. Jamais de la vie![2] bet es apdomāju. Lieku lietā mazās, pelēkās šūniņas, Šajā vēstulē ir viens interesants punkts, kuru jūs, Heistings, palaidāt garām.

-    Ak tā, es sacīju, es to pērku.

-    Pērkat? Pērkat ko?

-              To izteicienu! Citiem vārdiem, es atļauju jums uzjautrināties, pasakot, kur īsti esmu parādījis savu muļķību.

-Nejau muļķību, Heistings, bet gan neuzmanību.

-             Labi, pietiek par to. Kurš ir tas interesantais punkts? Jādomā, ka "incidents ar suni", bet lieta tā, ka tur nekāda interesantā punkta nav!

Puaro palaida šo manu zobgalību gar ausīm. Viņš klusi un mierīgi sacīja:

-    Interesantais punkts ir datums.

-    Datums ?

Es paņēmu vēstuli. Augšā, kreisajā pusē, bija rakstīts "17. aprīlī".

-             Jā, es lēni sacīju. Tas ir dīvaini. 17. aprīlis.

-            Un šodien ir 28. jūnijs. C'est curierex, n 'est ce pas?[3] Pirms vairāk nekā diviem mēnešiem.

Es šaubīgi pašūpoju galvu.

-            Iespējams, ka tas neko nenozīmē. Kļūda. Viņa gribēja rakstīt "jūnijā" un uzrakstīja "aprīlī".

-             Pat ja pēc rakstīšanas būtu pagājušas desmit vai vienpadsmit dienas, arī tad šis fakts būtu dīvains. Taču šobrīd jūs kļūdāties. Paraugieties, kādā krāsā ir tinte. Vēstule ir rakstīta agrāk nekā pirms desmit vai vienpadsmit dienām. Nē, 17. aprīlis

noteikti ir īstais datums. Taču kāpēc vēstule netika nosūtīta?

Es paraustīju plecus.

-    Tas ir ļoti vienkārši. Vecā draiskule mainījusi savas domas.

-    Tad kāpēc viņa nesaplēsa vēstuli? Kāpēc turēja to pie sevis vairāk nekā divus mēnešus un tagad nosūtīja?

Es iebildu, ka uz to būtu grūti atbildēt. Patiesībā es nespēju izdomāt īsti apmierinošu atbildi.

Es nodūru galvu un neteicu neko.

Puaro pamāja.

-     Redziet tas ir tas punkts. Jānudien, pārsteidzošs punkts.

Viņš piegāja pie sava rakstāmgalda un paņēma spalvu.

-    Vai jūs rakstīsiet atbildi? es pavaicāju.

-    Oui, mori ami. *

Istabā bija kluss, skrapšķēja tikai Puaro spalva. Tas bija karsts, smacīgs rīts. Pa logu iekšā plūda putekļu un darvas smarža.

Puaro piecēlās no galda ar pabeigto vēstuli rokā. Viņš atvēra atvilktni un izņēma mazu kārbiņu. No tās viņš izņēma pastmarku. Apslapinājis ar nelielu sūkli, viņš gatavojās to uzlīmēt uz aploksnes.

*Jā, mans draugs (franču vai.).

Te pēkšņi viņš apstājās ar marku rokā, nikni purinādams galvu.

-     Non![4] viņš iesaucās. Tas, ko es daru, nav pareizi.

Viņš saplēsa vēstuli un iemeta to papīrgrozā.

-     Ne jau tā jāķeras pie šā uzdevums risināšanas! Mēs brauksim turp, mans draugs.

-      Mēs dosimies uz Mārkitbeisingu?

-   Tieši tā. Kāpēc ne? Vai šobrid Londonā nav pārlieku smacīgi? Vai lauku gaiss nebūtu brīnišķīgs?

-    Labi, ja jau jūs tā domājat, es teicu. Vai mēs brauksim ar auto?

Man bija lietots ostins.

-     Lieliski. Lieliska diena braukšanai mašīnā. Nebūs jāapliek siltā šalle. Tikai vieglu mēteli un zīda kaklautu…

-      Dārgais draugs, jūs taču nebraucat uz Ziemeļpolu! es protestēju.

-     Jāuzmanās no saaukstēšanās, pamācoši sacīja Puaro.

-    Tādā dienā kā šī?

Nevērojot manus protestus, Puaro paņēma līdzi rūsganu putekļmēteli un aptina ap kaklu baltu zīda lakatu. Rūpīgi novietojis uz dzēšlapas apslapināto marku ar lipīgo pusi uz augšu, lai apžūst, viņš kopā ar mani devās arā no istabas.

Sestā nodala Mēs ierodamies Litlgrīnhauzā

Es nezinu, kā Puaro jutās šajā mētelī un kaklautā, bet es jutos izcepies jau tad, kad mēs vēl tikko izbraucām no Londonas. Auto ar vaļēju jumtu mašīnu straumē nebija nekāda atsvaidzinošā vieta tik karstā vasaras dienā.

Tomēr, kad mēs bijām izbraukuši no Londonas un pabraukuši kādu gabaliņu pa Greitvestrodu, mans garastāvoklis uzlabojās.

Mūsu brauciens ilga apmēram pusotru stundu, un pulkstenis jau bija gandrīz divpadsmit, kad mēs nonācām Mārkitbeisingā. Sākumā atradusies pie galvenā ceļa, taču, ierikojot modemu, platu šoseju, atbīdīta nost kādas trīs jūdzes uz ziemeļiem no lielā ceļa, tā izskatījās vecmodīga, uzpūtīga un klusa. Vienīgā platā iela un plašais tirgus laukums likās sakām: "Reiz te bija ievērojama vieta, un ļaudīm ar tā ir tāda pati. Lai šī moderno ātrumu pasaule traucas tālāk pa saviem jaunierīkotajiem ceļiem, te viss tika būvēts, lai turpinātos līdz laikam, kad vienprātība un skaistums ies roku rokā.

Autostāvvieta bija liela laukuma vidū, taču tur atradās tikai daži auto. Es pienācīgi novietoju ostinu, Puaro atbrīvojās no saviem nevajadzīgajiem apģērba gabaliem, pārliecinājās, vai viņa ūsas ir parastajā kondīcijā smailas un simetriskas -, un tad mēs bijām gatavi apmeklējumam.

Mūsu pirmais mēģinājums apvaicāties par cejamērķi te nesastapās ar parasto atbildi: "Diemžēl esmu iebraucējs." Varēja jau būt, ka Mārkitbeisingā iebraucējus nesatikt! Tā arī izskatījās. Patiesi, kā man likās, Puaro un es (īpaši jau Puaro) te īpaši izcēlāmies. Mēs virzījāmies prom no angļu mazpilsētiņas nokaitušā tirgus laukuma.

-     Litlgrinhauza? uzrunātais, dūšīgs vīrs ar vērša acīm, mūs domīgi aplūkoja. Ejiet taisni pa Haistrītu, un jūs tai garām nepaiesiet. Pa kreisi roki. Uz vārtiem nav uzraksta, taču tas ir pirmais lielais nams, tūlīt pēc bankas.

Kad mēs devāmies uz priekšu, viņš ar acīm joprojām mums sekoja.

-    Vai dieviņ, es sūkstījos. Šajā vietā ir kaut kas tāds, kas liek man būt piesardzīgam. Kas attiecas uz jums, Puaro, tad jūs izskatāties visai eksotiski.

-     Jūs domājat, viņi var ievērot, ka esmu ārzemnieks?

-    Šis fakts brēktin brēc pret debesīm, es apgalvoju.

-     Un tomēr manas drēbes šūdinājis angļu drēbnieks, Puaro iebilda.

-    Drēbes vēl nav viss, es sacīju. Nevar noliegt, Puaro, ka jūs esat uzkrītoša personība. Es bieži vien brinos, ka tas nav traucējis jūsu karjerai.

Puaro nopūtās.

-    Tā jums liekas tāpēc, ka jūsu galvā ieperinājusies kļūmā ideja, ka detektīvs ir vīrs, kas pieliek lieko bārdu un slēpjas aiz staba! Liekā bārda ir vieux jeu*, un slapstīšanos piekopj tikai manas profesijas sīkmaņi. Puaro, mans draugs, tikai sēž uz krēsla un domā.

-    Un tā ir izskaidrojams, ka mēs ejam pa šo ārkārtīgi karsto ielu šajā ārkārtīgi karstajā rītā…

-     Uz to būtu viegli atbildēt, Heistings. Kaut gan jūs atkal esat mani uzvarējis strīdā.

Mēs atradām Litlgrīnhauzu diezgan viegli, taču mūs gaidīja pārsteigums māja bija pārdodama, par to liecināja sludinājums.

Kamēr mēs to pētījām, manu uzmanību piesaistīja suņa rējieni. Krūmi nebija tik biezi, lai suni nevarētu saskatīt. Tas bija asspalvainais terjers ar nedaudz lēkšķainu kažoku. Viņš bija plaši ieplētis kājas, nostājies mazliet ieslīpi, un rēja ar patiesu prieku par šo savu izrādīšanos tas rādīja, ka viņš nevadās no kādiem naidīgiem motīviem.

"Esmu labs sargsuns, vai ne?" viņš likās sakām. "Neņemiet ļaunā! Es tikai papriecājos!

♦Novecojusi spele (franču vai.).

Tas, protams, ir mans pienākums. Visiem jādara zināms, ka suns ir savā vietā! Nāvīgi garlaicīgs rīts. Cik svētīgi, ka ir ko darīt. Nāksiet iekšā? Es ceru gan. Nolāpītā garlaicība. Es varētu atļauties nelielu padauzīšanos."

-     Sveiks, veco zēn, es teicu un pastiepu roku.

Pastiepis kaklu caur reliņiem, viņš to aizdomīgi apostīja, pēc tam sāka laipnīgi vēcināt asti, šad tad izgrūzdams aprautus staccato rējienus.

"Mēs, protams, neesam pienācīgi iepazīstināti; to mēs vēl varam paspēt! Taču es redzu jūs pieprotat spert pirmo soli."

-    Labo, veco zēn, es teicu.

-    Vau! mīlīgi atbildēja terjers.

-    Ko nu, Puaro? es noprasīju, pārtraukdams šo sarunu un pievērzdamies draugam.

Viņa sejā bija dīvaina izteiksme tāda, kuru es īsti nespēju izprast. Rūpīgi apslēpts satraukums tai likās vislabāk atbilstošais vārds.

-     "Incidents ar suņa bumbu" viņš nomurmināja. Tā, vismaz mums te ir suns.

-    Vau! piebalsoja mūsu jaunais draugs. Pēc tam suns apsēdās, plati nožāvājās un cerīgi mūs uzlūkoja.

-    Kas tālāk? es noprasīju.

Suns, kā šķiet, vaicāja to pašu.

-    ParbJeu![5] kungi… kas tie tādi Geblera un Stretčera kungi?

-    Kā rādās, tā tur rakstīts, es piekritu.

Mēs griezāmies apkārt un devāmies prom, kamēr mūsu suniskais paziņa sūtīja nopakaļ sašutuma pilnus rējienus.

Geblera un Stretčera kungu iestādījums atradās Mārkitskvērā. Mēs iegājām patumšā birojā, kur mūs sagaidīja jauna sieviete, kurai bija adenoīdi un nespodras acis.

-    Labrīt, Puaro pieklājīgi sacīja.

Jaunā sieviete, kura šobrīd runāja pa telefonu, norādīja uz krēslu, un Puaro apsēdās. Es sameklēju otru un pastūmu to uz priekšu.

-   Nevara pateikt, vai tas ir skaidrs, jaunā sieviete sacīja klausulē. Nē, es nezinu vis, kādas varētu būt likmes… Piedodiet? Ak, ir ūdens, es domāju, bet, protams, pārliecināta neesmu… Man ļoti žēl, patiešām… Nē, viņš ir projām… Nē, es nevaru pateikt… Jā, protams, es viņam pajautāšu… Jā… 8135? Ak, 5135… Jā, es pateikšu viņam, lai jums piezvana… Pēc sešiem… Liels paldies.

Viņa nolika klausuli, uzskribelēja uz papīra 5319 un pievērsa vaicājošu, bet neieinteresētu skatienu Puaro.

65

Puaro sparīgi iesāka:

-            Es redzēju, ka pilsētas nomale ir pārdodama māja. Litlgrīnhauza šķiet, tā to sauca.

-    Piedodiet?

-              Izīrējama vai pārdodama māja, lēni un skaidri sacīja Puaro, Litlgrīnhauza.

-             Ak Litlgrīnhauza,jaunā sieviete gurdeni atkārtoja, Litlgrīnhauza, jūs sakāt.

-    Tā es teicu.

-             Litlgrīnhauza, teica jaunā sieviete, ar acīm redzami milzīgu garīgo piepūli. Ak jā, es domāju, to varētu zināt misters Geblers.

-    Vai es varētu satikt misteru Gebleru ?

-              Viņš ir izgājis, sacīja jaunā sieviete ar tikko manāmu, ļaunestīgu apmierinājumu, it kā teiktu: "Punkts manā labā."

-    Vai jūs zināt, kad viņš būs atpakaļ?

-    To es nezinu, protams, sacīja jaunā sieviete.

-             Vai jūs sapratāt es meklēju māju šajā apkaimē, Puaro atkārtoja.

-    Ak tā? jaunā sieviete vienaldzīgi pārjautāja.

-              Litlgrīnhauza liekas tieši tas, kas man vajadzīgs. Vai jūs varētu dot man tuvākas ziņas?

-    Ziņas? jaunā sieviete šķita ļoti pārsteigta.

-    Ziņas par Litlgrīnhauzu.

Viņa negribīgi pavēra atvilktni un izņēma nekārtīgu papīru žūksni. Tad viņa pasauca:

-    Džon!

Izstīdzējis jauneklis, kas sēdēja istabas stūrī, pacēla acis.

-    Jā, mis.

-    Vai mums ir kādas ziņas par kā jūs teicāt?

-   Litlgrinhauzu! Puaro jau kuroreiz atkārtoja.

-    Jums tur ir liels daudzums ziņu, es ieteicos, lūkodamies uz papīriem.

Jaunkundze mani auksti uzlūkoja. "Divi pret vienu," viņa likās domājam, "tā nav godīga spēle".

Tad tika pieaicināti palīgspēki.

-    Jūs taču neko nezināt par Litlgrinhauzu, vai ne, Džon?

-    Nē, mis. Varētu būt kartotēkā.

-    Diemžēl, sacīja jaunā sieviete, pēdējā nemaz neielūkojusies, es domāju, mēs esam tās ziņas kādam izsūtījuši.

-    C'est dommage.

-    Pardon?

-Žēl.

-    Mums ir jauks bungalo Hemelendā ar divām gultām un krēslu, viņa runāja bez aizrautības, taču izrādīdama labo gribu pakalpot sava darba devēja interesēm.

-    Paldies, nevajag.

-     Tas ir savienots ar nelielu siltumnīcu. Varu jums dot ziņas par to.

-     Nē, pateicos. Es gribēju zināt, kādu īres maksu jūs prasāt par Litlgrinhauzu.

-    Tā nav izīrējama, sacīja jaunā sieviete, atmetusi savu pilnīgo nezināšanu, lai sevi iepriecinātu ar kādu punktu savā labā. Tikai pārdodama.

-     Uz izkārtnes ir rakstīts: "Izīrējama vai pārdodama."

-    Par to es neko nevaru pateikt, bet tā ir tikai pārdodama.

Šajā kaujas stadijā atvērās durvis un sparīgi ienāca sirms vīrs vidējos gados. Viņa kareivīgais skatiens pārslīdēja mums, un acis iespīdējās. Viņš paraustīja uzaci, it kā mēmi kaut ko vaicādams savai padotajai.

-    Lūk, ari misters Geblers, jaunkundze vēstīja. Misters Geblers ar plātīgu žestu atvēra durvis

uz savu kabinetu.

-    Nāciet te, džentlmeņi, viņš aicināja iekšā, tad, iespadīgi žestikulēdams, apsēdināja mūs krēslos, bet pats nolūkojās pāri ovālam galdam.

-    Un tagad sakiet, ko es varu darīt jūsu labā? Puaro neatlaidīgi atsāka visu no gala:

-    Es gribēju tuvākas ziņas par Litlgrinhauzu… Tālāk viņš netika. Misters Geblers pārņēma

iniciatīvu.

-   Ak tā! Litlgrīnhauza tas tik ir īpašums! Tas tik ir darijums! Tas tikai nupat nonācis pārdošanā. Es varu pateikt jums, džentlmeņi, tas nemaz tik bieži negadās, ka šāda māja nonāk pārdošanā. Gaume mmnās. Ļautiņiem apnikušas nestabilās mājeles. Viņi vēlas kārtīgas mājas. Laba, kārtīgi būvēta māja. Lielisks īpašums karaļa Džordža stilā. Tas ir tas, ko ļaudis šodien meklē, tā ir atmosfēra, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Ak jā, Litlgrīnhauza nebūs pārdošanā ilgi. To pakamps. Paķers! Kāds parlamenta loceklis vēl pagājušajā sestdienā devās to aplūkot. Tā viņam tik ļoti patika viņš šajā nedēļas nogalē būs klāt atkal. Un vēl ir kāds džentlmenis no biržas. Šodien ļaudis vēlas klusumu; ierodoties laukos, viņi grib attālināties no lielajiem ceļiem. Tas viss ir ļoti labi, bet mūs valdzina ari augsta klase. Un šī māja ir augstas klases! Tā ir klase! Jums jāatzīst, viņi agrāk zināja, kā būvēt pa prātam džentlmeņiem. Jā, Litlgrinhauzu mums ilgi savās reģistru grāmatās neredzēt.

Misters Geblers, kas, šķiet, laimīgi sadzīvoja ar savu vārdu [6] , uz mirkli apklusa, lai ievilktu elpu.

-    Vai tā pēdējos gados bieži mainījusi īpašnieku? Puaro pavaicāja.

-    Gluži pretēji. Tā piederēja vienai ģimenei vairāk nekā piecdesmit gadus. Ģimene saucās Erandeli. Pilsētā to ļoti cienīja. Vecā kaluma lēdijas.

Viņš uzlēca kājās atvēra durvis un uzsauca:

-    Sīkākas ziņas par Litlgrinhauzu, mis Dženkinsa. Labi ātri!

-    Es meklēju māju apmēram šādā attālumā no Londonas, sacīja Puaro. Laukos, bet ne tālos laukos, ja jūs mani saprotat…

-     Pilnīgi, pilnīgi! Pārāk tāli lauki neder. Vispirms jau kalpotājiem tur nepatīk. Te jums ir lauku priekšrocības, bet nav lauku neērtību.

Mis Dženkinsa ienesa mašīnrakstā apdrukātu papīrlapu, kuru nolika priekšā savam patronam, kas viņu tūlīt pat aizraidīja prom ar rokas mājienu.

-   Te nu mēs esam, sacīja misters Geblers, lasīdams labi ievingrinātā ātrumā. "Laikmetīga māja, izteiksmīgā stilā, četras viesistabas, astoņas guļamistabas, parastās ērtības, ērta virtuve ar palīgtelpām, plašas saimniecības ēkas, staļļi u. c. Pilsētas ūdensvads, iekopts dārzs, ne pārāk dārga aprūpe, ieskaitot visus trīs akrus zemes, divas vasaras lapenes utt., utt. Cena 2850 mārciņas vai tuvu tam.

-    Vai jūs varētu ielaist mani paskatīties?

-    Protams, dārgais ser.

Misters Geblers sāka rakstīt.

-    Jūsu vārds un adrese?

Man par pārsteigumu, Puaro nodēvēja sevi par misteru Paroti.

-    Mūsu reģistros ir vēl kādi pāris īpašumi, kuri varētu jūs interesēt, turpināja misters Geblers.

/

Puaro ļāva viņam izrunāties.

-     Vai Litlgrinhauzu var apskatīt katrā laikā? viņš pavaicāja.

-     Protams, dārgais ser. Rezidencē ir kalpotāji. Varbūt es varētu piezvanīt, lai pārliecinātos. Vai jūs tūlit dosities turp? Vai varbūt pēc lenča?

-    Laikam labāk būtu pēc lenča.

-       Protams, protams. Es piezvanīšu un pateikšu viņiem, lai gaida jūs ap diviem, ko? Vai tā būs labi?

-     Pateicos. Vai jūs teicāt, ka mājas īpašniece ir mis Erandela?

-      Lausona. Mis Lausona tāds ir tagadējās īpašnieces vārds. Mis Erandela, man skumji to pieminēt, pirms neilga laiciņa nomira. Tā šis īpašums nonāca pārdošanā. Un es varu apgalvot, ka to pakamps. Par to nav šaubu. Starp mums runājot, varu jums ieteikt ja vēlaties to pirkt, tad es varu ātri visu noformēt. Kā jau jums teicu, ir vēl divi džentlmeņi, kas pēc tā kāro, un es nebūtu pārsteigts, ja kāds no viņiem kuru katru dienu gribēs kārtot dokumentus. Redziet, katrs no viņiem zina par otra esamību. Un nav šaubu, ka modīsies sāncensības gars, pamudinot izšķirties. Ha, ha! Es negribētu, lai jums nāktos vilties.

-Jādomā, ka mis Lausona ļoti vēlas to pārdot.

Misters Geblers pieklusināja balsi.

-      Tieši tā. Māja viņai, pusmūža lēdijai, kas dzīvo viena pati, ir pārāk liela. Viņa vēlas no tās atbrīvoties un noīrēt māju Londonā. To var saprast. Tāpēc namu pārdod tik smieklīgi lēti.

-    Vai iespējams izteikt piedāvājumu viņai pašai?

-     Tā ir ideja, ser! Izteikt piedāvājumu un pakaulēties. Taču jūs varat man ticēt, ka nebūs grūti vienoties par tādu cenu, kas būtu tuva norādītajai. Ak, tas ir smieklīgi! Šodien uzcelt šādu māju maksām tu vismaz sešus tūkstošus un ne penija mazāk, nemaz nerunājot par zemi vērtīgajiem zemesgabaliem.

-    Mis Erandela nomira ļoti pēkšņi, vai ne?

-     Ak nē, es tā vis neteiktu. Viņa aizgāja nesen, septiņdesmit gadu vecumā. Viņa sirga jau labu laiku. Viņa bija pēdējā no šīs ģimenes varbūt jums kaut kas zināms par to?

-     Es pazīstu dažus ar tādu uzvārdu, un viņiem varētu būt radi šajā apkaimē. Domāju, ka tā varētu būt tā pati ģimene.

-     Tas ir ticams. Viņas bija četras māsas. Viena apprecējās ļoti vēlu, pārējās trīs dzīvoja tepat. Vecā kaluma lēdijas. Mis Emīlija bija pēdējā no viņām. Par viņu pilsētā visi bija ļoti augstās domās.

Viņš paliecās uz priekšu un sniedza Puaro papīrus.

-     Jūs taču vēl ienāksiet un pastāstīsiet, ko jūs par to domājat? Protams, ka derētu neliela modernizācija šur un tur. To varēja sagaidīt. Taču es allaž saku: "Kā būtu ar vienu vai divām vannasistabām? Tās ir viegli ierīkot."

Mēs devāmies laukā, un pēdējais, ko mēs dzirdējām, bija mis Dženkinsas neizteiksmīgā balss, kas sacīja:

-   Zvanīja mis Semjuela, ser. Viņa vēlējās, lai jūs viņai piezvanāt Holande, 5391.

Cik atminos, tas gan nebija tas numurs, kuru mis Dženkinsa bija uzskribelējusi uz papīra, nedz arī kāds no tiem, kurus minēja, runādama pa telefonu.

Jutos pārliecināts, ka mis Dženkinsa revanšējās par to, ka viņu piespieda sameklēt ziņas par Litlgrinhauzu.

Septītā nodaļa Lenčs "Pie Džordža"

Kad mēs iznācām Mārkitskvērā, es noteicu, ka misters Geblers visnotaļ atbilst savam uzvārdam. Puaro ar smaidu piekrita.

-     Viņš būs ļoti vīlies, ja jūs neatgriezīsities, es teicu. Man šķiet, viņš domā, ka ir jau māju jums pārdevis.

-     Jā, patiesi; baidos, ka viņu gaida vilšanās veikala lietās.

-    Es domāju, mēs pirms atgriešanās Londonā varētu te ieturēt lenču, kaut kur iegriežoties pirms atpakaļceļa.

-     Dārgais Heistings, es nemaz nesaku, ka mums vajadzētu tik ātri aizbraukt no Mārkitbeisingas. Mēs vēl neesam izlēmuši, ko iesākt.

Es apjuku.

-    Vai jūs gribat teikt… Bet, dārgais draugs, tā taču ir kļūme. Vecā lēdija ir mirusi.

-    Tiesa.

Viņa tonis, izsakot šo vienu vārdu, lika man viņu uzlūkot vērīgāk. Bija acīm redzams, ka viņš joprojām aizsvilies kā uguns pakulās šīs nelaimīgās vēstules dēļ.

-     Bet ja viņa ir mirusi, Puaro, es laipni sacīju, ko tas viss līdz? Viņa jums vairs neko nevar pastāstīt. Lai kas tur bija par lietu, tā ir galā, un viss beidzies.

-     Cik viegli un vienkārši jūs noliekat visu malā! Ļaujiet aizrādīt, ka neviena lieta nav pabeigta, kamēr Puaro uzskata par vajadzīgu ar to nodarboties!

Man no pieredzes vajadzēja zināt, ka strīdēties ar Puaro ir bezjēdzīgi. Es tomēr turpināju:

-    Bet, kopš viņa mirusi…

-    Tieši tā, Heistings. Tieši tā, tieši tā, tieši tā… Jūs atkārtojat šo svarīgo faktu, ar nepārspējamu truļumu neievērojot tā nozīmīgumu. Vai jūs neredzat šā fakta nozīmi? Mis Erandela ir mirusi.

-    Bet, mans dārgais Puaro, viņas nāve iestājusies gluži dabiskā un p;irastā kārtā! Nekā neizskaidrojama tur nav. To apliecināja vecais Geblers.

-     Viņš apliecināja, ka Litlgrīnhauza maksā 2850 mārciņas. Vai jūs ari to pieņemat bez iebildumiem kā dievvārdus?

-    Nē, nudien. Mani pārsteidza, ka Geblers tik ļoti grib to māju pārdot iespējams, ka tā jāpārbūvē no augšas līdz apakšai. Varu zvērēt, ka viņš vai drīzāk klients būtu ar mieru to pārdot arī par daudz zemāku cenu. Teiksim, tur tās lielās Džordža stila mājas šajā ielā pa labi no mums noteikti būtu velnišķīgi grūti pārdot.

-    Eh bien[7], sacīja Puaro, un tāpēc nesakiet "Bet Geblers tā saka!", it kā viņš būtu kāds iedvesmots pravietis, kas nekad nemelo.

Es jau gribēju protestēt, taču tobrīd mēs nonācām "Pie Džordža" un Puaro pārtrauca sarunu ar izteiksmīgu "cst!".

Mūs ieveda kafijas zālē skaistā zālē, ar cieši aizvērtiem logiem un sasmakušas pārtikas smaku. Mūs sagaidīja pavecs viesmīlis lēns, aizelsies vīrs. Mēs bijām vienīgie, kas ēda lenču. Mums pasniedza mazliet lieliskas jērgaļas, ūdeņainus kāpostus un bezgaršīgus kartupeļus. Sekoja daži negaršīgi, sastāvējušies augļi un olu krēms. Pēc liķiera un biskvītiem viesmīlis atnesa mums divas tases apšaubāma šķidruma, kuru sauca par kāliju.

Te Puaro ķērās pie lietas, lūgdams viesmīļa palīdzību. Atsaucība neizpalika.

-     Jā, ser, es zinu, kur tas ir. Hemeldauna ir triju jūdžu attālumā, pie Mačbenemas ceļa ļoti mazs miestiņš. Neiloru ferma ir kādu jūdzi tālāk. Uz turieni ved taka tā ir mazliet tālāk par Kingshedu. Bisetgreindža? Nē, par tādu es nekad neesmu dzirdējis. Litlgrīnhauza ir turpat, kādas piecas minūtes, ko iet.

-    Ak tā, es domāju, ka esmu to jau no ārpuses redzējis. Tā ir tā pati, es domāju. Tā ir labā stāvoklī, vai ne?

-     Jā, ser. Tā ir labā stāvoklī jumts, notekcaurules un tamlīdzīgi. Protams, vecmodīga. Tā nekad, nekādā veidā nav tikusi modernizēta. Dārzs kā bilde. Mis Erandela ļoti lepojās ar savu dārzu.

-    Tas tagad piederot mis Lausonai.

-     Tiesa gan, ser. Mis Lausona bija mis Erandelas laika kavētāja, un, vecajai lēdijai mirstot, viņa mantoja it visu gan māju, gan pārējo.

-     Patiesi? Jādomā, ka viņai nebija radinieku, kam to visu atstāt.

-             Tā gluži nebija, ser. Viņai bija gan krustmeitas, gan krustdēli. Taču mis Lausona, protams, vairāk bija ar viņu kopā. Un, protams, viņa bija pavecāka lēdija.

-    Tā vai citādi, es domāju tur bija tikai māja, nevis nauda?

Man bieži gadījies vērot, ka tiešs vaicājums nav labākais veids, kā izdabūt atbildi; acumirklīgu informāciju vieglāk iegūt ar nolieguma palīdzību.

-     Nekas tamlīdzīgs, ser. Nudien, nekas tamlīdzīgs. Visi bija pārsteigti par lielo mantojumu, kuru vecā lēdija atstāja. Testamentā viss bija uzskaitīts vērtspapīri, īpašumi un pārējais. Kā rādās, viņa nebija tērējusi savus ietaupījumus daudzus gadus. Viņa atstāja apmēram trīs vai četrus simtus tūkstošu mārciņu.

-     Jūs mani pārsteidzat! iesaucās Puaro. Tas ir kā pasakā, ko? Nabaga laika kavētāja pēkšņi kļūst neticami bagāta. Vai viņa ir jauna, šī mis Lausona? Vai viņa vēl spējīga novērtēt savu jauniegūto veselību?

-   Ak nē, ser; viņa ir persona vidējos gados, ser.

Viņa tonis, izrunājot vārdu "persona", bija īsti

mākslinieciski izteiksmīgs. Likās skaidrs, ka mis Lausona, šī bijusī laika kavētāja, Mārkitbeisingā nebija nekāda iecienītā personība.

-    Tad gan krustmeitas un krustdēli bija vīlušies, Puaro noteica.

-     Jā, ser. Es domāju, ka tas viņiem bija gatavais šoks. Ļoti negaidīts. Par to runāja šur un tur Mārkitbeisingā. Daži sacīja: tā neesot pareizi atstāt visu svešiem, nevis savējiem, tak jau sava miesa un asinis. Taču citi teica katram esot brīv rīkoties, kā viņš atrod par labāku. Protams, savā ziņā abos viedokļos ir daļa taisnības.

-    Mis Erandela te dzīvoja daudzus gadus, vai ne?

-     Jā, ser. Viņa viņas māsas un pirms tam vecais ģenerālis Erandels, viņu tēvs. Es, protams, viņu vairs neatceros, bet ticu tiem, kas teic, ka viņam bijis raksturs. Viņš bijis Indijā dumpja laikā.

-    Tātad bija vairākas meitas?

-    Cik es atceros trīs, un tikai viena no viņām apprecējās. Jā. Mis Matilde, mis Egnisa un mis Emīlija. Mis Matilde nomira pirmā, pēc tam mis Egnisa, un visubeidzot mis Emīlija.

-    Vai tas bija nesen?

-    Maija sākumā vai varbūt aprīļa beigās.

-    Vai viņa kādu laiku slimoja?

-     Šad un tad. Viņa vispār bija slimīga un gandrīz nomira jau pirms gada ar dzelteno kaiti. Viņa vēl labu laiku bija dzeltena kā citrons. Jā, viņai pēdējos piecos dzīves gados nebija nekāda labā veselība.

-    Jādomā, ka jums te ir kāds labs ārsts?

-             Jā, doktors Greindžers. Viņš ir te jau gadus divdesmit, un lielākoties cilvēki iet pie viņa. Viņš ir mazliet dīvains, viņam ir savas iedomas, taču viņš ir labs ārsts, labāka nav. Viņam ir jaunāks palīgs, doktors Donaldsons. Viņš ir modernāks. Dažiem viņš patīk labāk, un bez tam vēl ir doktors Hārdings, taču viņš neko daudz vairs nestrādā.

-     Es domāju, mis Erandelu ārstēja doktors Greindžers?

-     Jā gan. Viņš daudzkārt glābis viņu smagu sirgšanu reizēs. Viņš spēj piespiest slimnieku dzīvot, vai tas vēlas vai nevēlas.

Puaro pamāja.

-     Jāuzzina kaut kas par šo pilsētu, ja jau radies nodoms te apmesties, viņš piebilda. Labs ārsts tas ir ļoti svarīgi.

-    Tas tiesa, ser.

Puaro pēc tam palūdza rēķinu, kuram pievienoja pamatīgu dzeramnaudu.

-     Pateicos, ser. Liels paldies, ser. Es ceru, ka jūs tiešām te apmetīsities, ser.

-    Arī es tā ceru, Puaro melīgi noteica.

Kad mēs vairs nebijām "Pie Džordža" un izgājām uz ielas, es noprasīju:

-    Vai tagad jūs esat apmierināts, Puaro?

-    Nebūt nē, mans draugs.

Te viņš negaidīti mainīja virzienu.

-    Kur jūs tagad gribat doties, Puaro?

Uz baznīcu, mans draugs. Tas varētu būt interesanti. Kāds nieks misiņa veco laiku piemineklis…

Es šaubīgi nogrozīju galvu.

Puaro apskate baznīcas iekšienē bija visai īsa. Kaut gan celtne izrādījās samērā pievilcīgs agrīnās būvniecības paraugs, kuru Viktorijas laiku vandāliskajās dienās bija cītīgi restaurējuši, tā varēja izraisīt interesi.

Pēc tam Puaro šķietami aizrautīgi pētīja baznīcas pagalmu, lasīdams epitāfijas, komentēdams mirušo skaitu dažādās ģimenēs, šad un tad iesaukdamies, pamanot kādu neparastāku vārdu.

Es tomēr nejutos pārsteigts, kad viņš visubeidzot apstājās tā objekta priekšā, kas, kā apjautu, viņu interesēja kopš paša sākuma.

Tā bija iespaidīga marmora plāksne ar padzisušu uzrakstu:

Ģenerāļa DŽONA LAVERTONA ERANDELA piemiņai, kurš komandēja 24 sikhus un mira Tā Kunga 1888. gada 19. maijā 69 gadu vecumā "Bet tas Kungs ir taisns, Viņš sarāva bezdievju valgus." Arīdzan

MATILDES ENNAS ERANDELAS piemiņai.

Mirusi 1912. g. 10. martā "Ja es nāktu debesīs, Tu kur esi."

Arīdzan

EGNISAS DŽORDŽINAS MĒRIJAS ERANDELAS piemiņai. Mirusi 1921. g. 20. novembrī "Lūdziet, un jums taps dots."

Pāc tam bija jaunāki burti droši vien iekalti nesen:

Arīdzan

EMĪLIJAS HERIETAS LOVERTONAS ERANDELAS piemiņai. Mirusi 1936. g. 1. maijā

"Tas Kungs to darīs manas glābšanas labā!"

Puaro stāvēja un kādu laiciņu aplūkoja plāksni.

1. maijs… 1. maijs… Un šodien, 28. jūnijā, es saņēmu viņas vēstuli. Jūs taču redzat, Heistings, vai ne, šis fakts prasās izskaidrojams?

Es redzēju, ka tā bija.

Tas ir, es redzēju, ka Puaro ir izlēmis to atrisināt.

Astotā nodaļa Litlgrīnhauzas iekšienē

Izejot no baznīcas pagalma, Puaro ātri devās Litlgrīnhauzas virzienā. Es secināju, ka viņš joprojām jutās piesardzīga pircēja lomā. Rūpīgi ievācis dažāda veida informāciju, ko vien kāds par Litlgrinhauzu zināja stāstīt, viņš atvēra vārtiņus un pa taciņu devās uz parādes durvju pusi.

Šajā reizē mūsu draugs terjers nebija redzams, bet rejas atskanēja mājas iekšienē kaut kur patālu, droši vien virtuvē.

Pēc tam mēs izdzirdām kādus soļus šķērsojam vestibilu, un durvis atvēra patīkama izskata sieviete, piecdesmit līdz sešdesmit gadus veca, acīm redzami veco laiku kalpotājas tips, kādu šodien reti dabū redzēt.

Puaro pasacīja, kāpēc nācis.

-     Jā, ser, aģents zvanīja. Vai jūs sāksiet apskati no šejienes, ser?

Slēģi, kuri, kā es ievēroju, mūsu pirmās izlūkošanas vizītes laikā bija ciet, tagad bija atvērti, gatavojoties mūsu apciemojumam. Itin viss, kā pamanīju, bija pamatīgi iztīrīts un labi uzturēts. Bija skaidrs, ka mūsu pavadone ir ļoti apzinīga sieviete.

-    Šī ir viesistaba, ser.

Es atzinīgi palūkojos apkārt. Jauka istaba ar lieliem logiem, kuri vērās uz ielu. Apmēbelēta ar labām, izturīgām, veclaicīgām mēbelēm lielākoties Viktorijas laika, taču bija arī Cipendeila grāmatskapis un lieliski Heplvaita krēsli.

Puaro un es mēs izturējāmies tā, kā parasti mēdz izturēties cilvēki, noskatīdami mājas. Stāvējām mierīgi, izskatīdamies mazliet samulsusi, un murminājām:

"Ļoti jauki." "Ļoti patīkama istaba." "Viesistaba, jūs teicāt?"

Kalpotāja veda mūs cauri vestibilam uz istabu otrā mājas pusē. Tā bija daudz lielāka.

-    Ēdamistaba, ser.

Šī istaba bija viscaur Viktorijas stilā. Smagnējs mahagonija ēdamgalds, masīva bufete no sarkankoka bezmaz purpura krāsā, ar lieliem, kokā grieztiem augļu ķekariem, pamatīgi, ar ādu apvilkti krēsli. Pie sienas karājās ģimenes locekļu portreti. Attālākā telpā turpināja riet teijers. Tad pēkšņi skaņas kļuva skaļākas. Ar spalgu crescendo rējienu suni varēja dzirdēt skrienam cauri vestibilam.

"Kas ir ienācis mājā? Es viņam gan rādīšu!" tāda neapšaubāmi bija šīs "dziesmas" jēga.

Viņš bija ticis līdz durvīm un neganti ostījās.

-     Ak, Bob, nabaga sunīt, iesaucās mūsu pavadone. Nepiegrieziet viņam vērību, ser. Viņš jums neko ļaunu nedarīs.

Atradis iebrucējus, Bobs patiešām pilnīgi mainīja izturēšanās veidu. Viņš ieskrēja istabā un iepazinās ar mums vislaipnākā kārtā.

"Priecājos jūs redzēt, patiesi," un viņš mūs apskatīja un apostīja. "Atvainojiet par trokšņošanu, labi? Man jādara mans darbs. Jāuzmana, ko mēs te ielaižam, jūs jau zināt! Te ir tik garlaicīgi; es tiešām ļoti priecājos redzēt kādu apmeklētāju. Jums pašiem arī ir suņi, es domāju?"

Pēdējā uzruna, šķiet, bija domāta man, un es noliecos, lai suni paglaudītu.

-     Jauks, mazs kustonītis, es sacīju sievietei, tikai drusciņ jāizplucina vilna.

-    Jā, ser, viņu mēdza plucināt trīsreiz gadā.

-    Vai suns ir vecs?

-      Ak nē, ser. Bobam nav vairāk par sešiem gadiem. Un reizēm viņš uzvedas kā kucēns. Nočiepj virējas čību un nēsā apkārt. Viņš ir ļoti mīlīgs, kaut gan tā nebūt neliekas, palaikam dzirdot viņu rejam. Vienīgais cilvēks, ko viņš nevar ciest, ir pastnieks. Pastnieku viņš gauži iebiedējis.

Bobs tobrid pētīja Puaro bikšu staras. Uzzinājis visu, ko vēlējies, viņš pamatīgi nošņaukājās ("Hm, nav slikts cilvēks, bet ne gluži suņu draugs.") un atgriezās pie manis, tad piešķieba galvu uz vienu pusi, nogaidoši manī lūkodamies.

-     Es nezinu, kāpēc suņi allaž uzbrūk pastniekiem, turpināja mūsu pavadone.

-    Tā ir viela pārdomām, sacīja Puaro. Suns vadās no prāta apsvērumiem. Viņš ir saprātīgs, un saprātīgi izdara savus pētījumus. Ir cilvēki, kuri var ienākt mājā, un ir cilvēki, kuri nevar suns to ātri vien sajūt. Eh bien kas ir tas cilvēks, kas visneatlaidīgāk mēģina iegūt labvēlību, bungo pie durvīm pat vairākas reizes dienā, tomēr nekad, nekādā gadījumā pretimnākšanu neizpelnās? Pastnieks. Skaidrs, no mājas saimnieka viedokļa tas ir nevēlams viesis. Viņš allaž iznēsā nelāgas ziņas, vienmēr atgriežas atkal un atkal. Tātad suņa pienākums ir skaidrs: palīdzēt dabūt projām šo nelūgto viesi, ja iespējams pat iekost viņam. Visnotaļ saprātīga rīcība

Viņš uzsmaidīja Bobam.

-    Patiešām prātīgs radījums, es domāju.

-    Ak, nudien, ser. Bobs ir gandrīz kā cilvēks.

Viņa atvēra otras durvis.

-    Zāle, ser.

Zāle modināja atmiņas par pagātni. Tikko manāmu smaržu popūrijs plīvoja gaisā. Mēbeles bija pārsegtas ar kokvilnas pārsegiem, tos rotāja izbalējušas rožu vītnes. Pie sienām karājās grafikas un akvareļi. Te bija daudz ķīnas porcelāna ganiņi un ganītes. Te bija izšūti spilveni. Te bija izbalējušas fotogrāfijas jaukos sudraba rāmīšos. Te bija visvisādas inkrustētas rokdarbu kastītes un tējas kārbiņas. Visvairāk mani apbūra divas smalkā griezumā darinātas zīdpapīra lēdijas uz stikla paliktņiem. Viena ar vērpjamo ratiņu, otra ar kaķi uz ceļiem. • Aizgājušo dīko dienu izsmalcinātības atmosfēra, "lēdiju un džentlmeņu laiki" vēdīja man apkārt. Šī bija visai mākslinieciska istaba. Te lēdijas bija sēdējušas, izšūdamas un tamborēdamas, un ja kāds privileģēts vīriešu dzimuma pārstāvis te bija izsmēķējis cigareti kāda aizkaru un istabas vēdināšana tad sekoja!

Manu uzmanību piesaistīja Bobs. Viņš sēdēja pie neliela, eleganta rakstāmgaldiņa ar divām atvilktnēm un nenolaida no tā ne acu.

Kad viņš pamanīja, ka guvis ievērību, tad žēli ievankšķējās, lūkodamies no galda uz mani un no manis uz galdu.

-    Ko viņš vēlas? es pavaicāju.

Mūsu interese par Bobu acīmredzami gāja pie sirds sievietei, kura noteikti bija viņam ļoti pieķērusies.

-    Tur ir viņa bumba, ser. Tā allaž stāvējusi šajā atvilktnē. Tāpēc viņš tur sēž un to prasa.

Viņas balss mainījās. Viņa uzrunāja Bobu lalsetā:

-    Tās tur vairs nav, mīļumiņ. Boba bumba ir

7 > »

virtuvē, virtuvē, Bobij.

Bobs pievērsa savu nepacietīgo skatienu Puaro.

"Šī sieviete ir dumja," viņš likās sakām, "jūs izskatāties pēc tāda, kam galva strādā. Bumbas glabā zināmās vietās šī atvilktne ir viena no tādām. Tur bumba vienmēr ir atradusies. Tāpēc bumbai arī tagad jābūt tur. Suņa loģika tā saka, ko?"

-    Tagad tās tur nav, veco zēn, es teicu.

Viņš šaubīgi pavērās manī. Pēc tam kad mēs

gājām ārā no istabas, viņš lēnām un neticīgi sekoja mums.

Mums parādīja visvisādus kambarus, ģērbistabu apakšstāvā un trauku novietni,"kur saimniece mēdza audzēt puķu stādus, ser".

-     Vai jūs bijāt ilgi kopā ar jūsu kundzi? Puaro pavaicāja.

-    Divdesmit divus gadus, ser.

-    Vai jūs esat vienīgā, kas šobrīd te uzturas?

-    Es un virēja, ser.

-    Vai arī viņa ilgu laiku kalpoja pie mis Erandelas?

-    Četrus gadus, ser. Vecā virēja nomira.

-    Iedomāsimies, ka es pērku to māju vai jūs būtu gatava te palikt?

Viņa mazliet piesarka.

-            Jūs esat ļoti laipns, ser. Patiešām, bet es gribētu doties atpūtā. Redziet, saimniece man novēlēja glītu summiņu, un es gribētu doties pie brāļa. Es palikšu te tikai tik ilgi, cik ilgi te būs mis Lausona, kamēr māja tiks pārdota, lai visu nokārtotu.

Puaro pamāja.

Piepešajā klusumā bija dzirdma nedzirdēta skaņa: bum, bum, bum. Vienmērīgā skaņa pieauga un likās nākam no augšas.

-     Tas ir Bobs, ser, viņa smaidīja. Viņš dabūjis savu bumbu, viņš to ripina lejā pa kāpnēm. Tā viņam ir tāda spēlīte.

Kad mēs nonācām kāpņu augšgalā, pret pēdējo pakāpienu palēkdamās atsitās melna gumijas bumba. Es to noķēru un palūkojos augšup. Bobs bija nogūlies uz augšējā pakāpiena, viņa ķepas nokarājās tam pāri, aste mīlīgi luncinājās. Es pasviedu bumbu augšup, viņam. Viņš veikli to noķēra, minūti vai divas acīmredzamā apmierinājumā pakošļāja, pēc tam palaida vaļā, nolikdams starp ķepām, un bīdīja uz priekšu ar degungalu, līdz beidzot tā vēlās lejup pa kāpnēm, un suns sparīgi luncināja asti, nolūkodamies tās ripošanā.

-    Viņš tā var ņemties stundām, ser. Tā ir viņa parastā spēle. Viņš tā spēlētos visu dienu. Pietiks, Bob. Šim džentlmenim ir darāms kas svarīgāks par spēlēšanos ar tevi.

Suns ļoti palīdz nodibināt draudzīgas attiecības.

Mūsu interese un patika pret Bobu pievārēja visai dabisko krietnās kalpotājas vēsumu. Kad mēs gājām augšā uz guļamistabām, mūsu pavadone jau čaloja nemitēdamās, klāstot par Boba neparasto saprātīgumu. Bumba palika guļam kāpņu lejasgalā. Kad mēs gājām viņam garām, Bobs uzmeta mums dziļa nicinājuma pilnu skatienu un lepni devās lejup to uzmeklēt. Kad mēs pagriezāmies pa labi, redzēju viņu lēnām kāpjam atpakaļ augšā ar bumbu mutē viņa gaita bija kā ļoti vecam vīram, kuram nezināmas personas liek pārmēru nopūlēties.

Kad mēs tikām līdz guļamistabām, Puaro pamazām sāka mūsu pavadoni izvaicāt.

-    Te dzīvoja pavisam četras mis Erandelas, vai ne? viņš pavaicāja.

-Sākumā jā, taču manā laikā vairs nē. Kad es ierados, te bija tikai mis Egnisa un mis Emīlija, un mis Egnisa pēc pāris gadiem nomira. Viņa bija jaunākā ģimenes locekle. Likās tik dīvaini, ka viņa aizgāja pirms vecākās māsas.

-    Jādomā, ka viņa bija neizturīgāka par māsu?

-     Nē, ser. Tas ir gaužām dīvaini. Mana mis Erandela mis Emīlija vienmēr bija tik trausla. Visu mūžu viņa noņēmās ar ārstiem. Mis Egnisa vienmēr bija veselīga un spēcīga, un tomēr viņa aizgāja pirmā, bet mis Emīlija, kas kopš bērnības bija vārga, pārdzīvoja visu ģimeni. Pasaulē notiek ļoti dīvainas lietas.

-    Pārsteidzoši, cik bieži tā gadās.

Puaro aizrāvās ar viscaur melīgu (jutos par to pārliecināts) stāstu par tēvoci invalīdu; nemaz nepūlēšos to še atstāstīt. Pietiks, ja pateikšu, ka tam bija panākumi. Pārrunas par nāvi un tamlīdzīgām lietām spēj daudz vieglāk atraisīt cilvēku mēli, nekā jebkura cita tēma. Puaro tagad varēja uzdot tādus jautājumus, kuri pirms divdesmit minūtēm būtu uzņemti ar aizdomām un piesardzību.

-      Vai mis Erandela ilgi un sāpīgi cieta, kad saslima?

-      Nē, es tā neteiktu, ser. Viņa nīka ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt jau kopš diviem gadiem. Tad viņai bija ļoti slikti tā dzeltenā kaite. Seja metās dzeltena, un acu baltumi…

-     Ak jā, patiesi… (sekoja anekdote par Puaro brālēnu, kas bijis tik dzeltens, ka noturēts par ķīnieti).

-    Tas tiesa tā, kā jūs sakāt, ser. Viņa bija šausmīgi slima, nabaga mīļā mis. Neko nevarēja ieēst. Ja man jāsaka tad doktors Greindžers nemaz necerēja, ka viņa izvilks. Taču viņš brīnišķīgi prata ar viņu apieties jokodamies, ziniet. "Atmetiet ceribu atstiepties un pasūtīt kap;tkmeni!" viņš teiktu. Un viņa sacītu: "Manī vēl ir mazliet pulvera, dakter!", un viņš atbildētu: "Tā ir labi, tieši to es no jums gribēju dzirdēt." Mums bija ari medmāsa, un viņa jau nolēma ka viss cauri, nav ko pūlēties, spiežot veco lēdiju ēst. Taču doktors viņu pārliecināja. "Nieki," viņš teica, "pūlēties nevajag. Labāk jokot, kad viņa ēd." Vēršgaļas buljons tikos un tikos, un Brenda mikstūra tējkarotīte brendija. Un beigās viņš pateica ko tādu, ko es nemūžam neaizmirsīšu. "Jūs esat jauna, manu meiten," viņš sacīja "jūs nemaz nepārdomājat, ka ar vecumu būtu jācīnās. Jauni ļaudis noliek karoti, mirst nost tāpēc, ka viņiem nav pietiekamas intereses par dzīvi. Parādiet man kādu, kas nodzīvojis vairāk nekā septiņdesmit gadus, un jūs man parādīsiet cīnītāju, kam piemīt dzīvotgriba." Un tā ir patiesība, ser, mēs allaž sakām, cik lieliski ir vecie ļaudis, viņu vitalitāte un izturēšanās, saglabājot rīcībspēju taču, kā jau doktors sacīja, tieši tāpēc viņi nodzīvo tik ilgi un piedzīvo tādu vecumu.

-    Tā ir dziļa doma, ko jūs te pateicāt, ļoti dziļa! Un mis Erandela arī bija tāda? Ļoti dzīvīga? Ļoti mīlēja dzīvi?

-    Ak jā, protams, ser! Viņai bija vāja veselība, taču smadzenes darbojās nevainojami. Un, kā jau es teicu, viņa tika ar to slimību galā medmāsa bija pārsteigta. Augstprātīga jauna persona ar stērķelētām apkaklēm un aprocēm, un kur nu vēl apkalpošana un tēja ko viņa pieprasīja ik pa laiciņam.

-    Brīnumaina atspirgšana.

-     Jā, patiešām, ser. Protams, kundzei sākumā nācās ievērot diētu: ēst tikai vārītu un tvaicētu, nekādus taukus, arī ēst olas nebija atļauts. Tas gan viņai bija ļoti apnicīgi.

-    Tomēr galvenais ir tas, ka viņa atveseļojās.

-      Jā, ser. Protams, bija arī pasliktināšanās. Es tādas reizes saucu par žults lēkmēm. Pēc kāda laiciņa viņa ne vienmēr uzmanījās ar ēšanu, taču lēkmes nebija diez ko nopietnas līdz pat pēdējai no tām.

-     Vai tā līdzinājās viņas slimībai pirms diviem gadiem?

-     Jā, kaut kas līdzīgs, ser. Tā šausmīgā dzeltenā slimība atkal briesmīgā dzeltenā krāsa, nelabā dūša un viss cits. Baidos, ka viņa pati bija vainīga, nabaga mīļā kundze. Ēda daudz ko tādu, ko nedrīkstēja. Topašvakar, kad viņai palika slikti, viņa vakariņās bija ieēdusi aso mērci ar garšvielām, un, kā zināms, tāda asa un taukaina barība viņai nebija ieteicama.

-    Slimība viņai uznāca pēkšņi, vai ne?

-    Jā tā likās gan, ser, bet doktors Greindžers teica ka tā draudējusi jau labu laiciņu. Saaukstēšanās laiks bija ļoti mainīgs un pārāk trekna barība.

-      Droši vien viņas laika kavētāja mis Lausona taču bija viņas laika kavētāja, vai ne? būtu varējusi viņu atturēt no treknu ēdienu ēšanas?

-      Ak nē, es nedomāju vis, ka mis Lausona varēja šajā lietā daudz ko sacīt. Mis Erandela nebija tas cilvēks, kas ļautu sevi izrīkot.

-      Vai mis Lausona jau pirms iepriekšējās slimošanas reizes bija te?

-      Nē, viņa ieradās pēc tam. Viņa te bija apmēram gadu.

-    Jādomā, ka ari agrāk bija laika kavētājas?

-    Ak jā, diezgan daudzas, ser.

-      Un laika kavētājas te nepalika tik ilgi kā kalpotājas, smaidīdams teica Puaro.

Sieviete piesarka.

-     Jā, redziet, ser, bija visādi! Mis Erandela gandrīz nekur negāja, un vienmēr viens un tas pats… viņa aprāvās.

Puaro kādu mirkli lūkojās viņā, pēc tam sacīja:

-      Es maz ko saprotu no padzīvojušu lēdiju mentalitātes. Viņas ļoti kāro ko jaunu, vai ne? Viņas izzina par cilvēku it visu?

-      Jā gan, jūs ļoti prātīgi spriežat, ser. Jūs pareizi uzminējāt. Kad ieradās jauna lēdija, mis Erandelai vienmēr bija interesanti sākt pētījumus par viņas dzīvi un bērnību, kur viņa bijusi un ko domā par šo vai to, un pēc tam, kad viņa par šo lēdiju zināja it visu… Jā, kad viņa sāka garlaikoties, es domāju, tas būtu īstais vārds.

-             Patiešām. Un, starp mums runājot, šīs lēdijas, kuras top par laikkavētājām, parasti nemēdz būt diez ko interesantas un ļoti uzjautrinošas, vai ne?

-      Nē, patiesi nē, ser. Viņas ir aprobežotas būtnes, vismaz lielākā daļa no viņām. Gadās pat diezgan pamuļķīgas. Jāteic, ka mis Erandela drīz tika no tādām vaļā. Tad viņa apnikušo nomainīja un dabūja vietā kādu citu.

-     Tomēr, viņa būs neparasti pieķērusies mis Lausonai.

-    Ak nē, es tā vis nedomāju, ser.

-    Mis Lausona nekādā ziņā nebija ievērojama?

-    Es tā neteiktu, ser. Visnotaļ parasta būtne.

-    Jums viņa patika?

Sieviete nevērīgi paraustīja plecus.

-     Tur nebija ne kam patikt, ne kam nepatikt. Viņa bija nervoza, kā jau vecmeita, pārņemta ar tām garu būšanām.

-    Garu būšanām? Puafo izskatījās satraukts.

-      Jā, ser, garu. Sēdēja tumšā istabā ar galdu un izsauca mirušos, it kā mēs nezinātu, ka aizgājušo dvēseles atrodas tām nolemtajā vietā un nelabprāt to pamet.

-      Tātad mis Lausona ir garu taujātāja? Vai mis Erandela arī tiem ticēja?

-      Mis Lausona gan būtu vēlējusies, lai ticētu! kalpotāja nosprauslājās. Viņas balsī varēja saklausīt viltīgu apmierinājumu.

-    Taču tā nebija? Puaro neatlaidās.

-    Kundzei bija pietiekami daudz saprāta, viņa nošņaukājās. Iegaumējiet, es neteicu, ka tas viņu neuzjautrināja. "Es vēlētos, lai mani pārliecina, ka tādas lietas ir iespējamas," viņa sacīja. Taču viņa bieži uzlūkoja mis Lausonu tā, it kā sacītu: "Mana nabadzīte, cik muļķīgi aizrāvusies jūs izskatāties!"

-     Es saprotu. Viņa neticēja, taču tas viņu izklaidēja.

-   Tas tiesa, ser. Es reizēm brīnījos, ka viņa par to uzjautrinās tā sakot, par galdiņu dancināšanu un tamlīdzīgām nodarbēm. Un visas pārējās ar to noņēmās gaužām nopietni.

-    Pārējās?

-    Mis Lausona un abas mis Tripas.

-   Vai mis Lausona ir ļoti pārliecināta spiritiste?

-   Viņa tam visam tic kā Svētajiem rakstiem, ser.

-     Un mis Erandela, protams, bija ļoti pieķērusies mis Lausonai?

SI bija jau otrā reize, kad Puaro izteica šo piezīmi un saņēma to pašu atbildi.

-    Diezin vai, ser.

-   Taču tā noteikti bijis, sacīja Puaro, ja jau viņa novēlējusi mis Lausonai visu; tā taču bija, vai ne?

Pārmaiņa bija tūlītēja. Cilvēcīgā būtne nozuda. Mūsu priekšā atkal bija korektā kalpotāja.

Sieviete saslējās un bezkrāsainā balsī, kurā varēja nojaust pārmetumu par familiaritāti, teica:

-     Tas, kam kundze atstājusi savu naudu, bija viņas pašas ziņā, ne manā, ser.

Es jutu, ka Puaro ir visu sabojājis. Panācis, ka sieviete sāka izturēties draudzīgi, viņš tagad šo priekšrocību zaudēja. Viņš bija pietiekami gudrs, lai nemēģinātu tūlīt atgūt zemi zem kājām. Pēc vispārīgām frāzēm par guļamistabu daudzumu un lielumu viņš nonāca kāpņu augšgalā.

Bobs bija pazudis, taču nonākot kāpņu galā, es paklupu un gandrīz novēlos. Pieķēries pie margām, lai noturētos kājās, es palūkojos lejup un redzēju, ka nejauši esmu uzminis uz Boba bumbas, ko viņš atstājis guļam kāpņu augšgalā.

Kalpotāja ātri atvainojās.

-    Man loti žēl, ser. Tā ir Boba vaina.Viņš mēdz at-

» 7 »

stāt te savu bumbu. Uz tumšā paklāja to nevar ieraudzīt. Viendien te kāds ņems galu. Nabaga kundze reiz ļoti smagi nokrita. Viņa tā varēja nosisties.

Puaro pēkšņi apstājās uz kāpnēm.

-     Ar viņu notika nelaimes gadījums, jūs teicāt?

-    Jā, ser. Bobs atstāja te savu bumbu kā parasti, kundze iznāca no savas istabas, paklupa uz tās un nogāzās pa kāpnēm. Tā viņa varēja ņemt galu.

-    Vai viņa ļoti sasitās?

-    Ne tik ļoti, kā jūs domājat.

Viņai ļoti laimējās tā teica doktors Greindžers. Nedaudz ieskrambāja galvu, sasita muguru, un, protams, zilumi un pamatīgais pārbīlis. Viņa nogulēja gultā apmēram nedēļu, taču nekā nopietna nebija

-    Vai tas bija sen?

-    Nedēļu vai divas pirms viņas nāves.

Puaro pieliecās pacelt kaut ko nokritušu.

-    Piedodiet mana pildspalva ak jā, te tā ir.

Viņš atkal pieliecās.

-      Viņš ir tik bezrūpīgs šis māsters Bobs, viņš piebilda.

-      Ak jā, viņš diez ko labi neuzvedas, ser, sieviete piedodoši sacīja. Viņš ir gandrīz kā cilvēks, taču visu jau nevar gribēt. Kundze, redziet, naktīs slikti gulēja, bieži cēlās augšā, gāja lejā un staigāja apkārt pa māju.

-    Vai viņa bieži tā darīja?

-     Daudzas naktis. Taču viņa negribēja, lai mis Lausona vai vēl kāds cits viņu uzmanītu.

Puaro atkal atgriezās zālē.

-      Šī ir tik jauka istaba, viņš bilda. Es cenšos aplēst, vai te pietiktu vietas manam grāmatskapim? Kā jūs domājat, Heistings?

Visai apmulsis, es piesardzīgi noteicu, ka to ir grūti aplēst.

97

-    Jā, izmēri ir tik neizprotami. Es jūs lūdzu -

Krisli 5

noņemiet mērus ar manu salokāmo metru garumu un platumu, es tos pierakstīšu.

Es paklausīgi paņēmu salokāmo mēru, ko Puaro man pasniedza un viņa vadībā uzsāku mērījumus, kamēr viņš izdarīja pierakstus uz vecas aploksnes.

Es brīnījos, kāpēc viņš rīkojas nebūt ne pēc savas parastās metodes nevīžīgi, nevis visu tīri un glīti ieraksta savā mazajā piezīmju grāmatiņā, bet tad viņš pasniedza man aploksni, sacīdams:

-    Jā, būs pareizi, vai ne? Varbūt labāk vēlreiz pārbaudīt.

Uz aploksnes nekas nebija uzzīmēts. Tur bija rakstīts: "Kad mēs atkal kāpsim augšā, sakiet, ka esat kaut ko atcerējies, un palūdziet atļauju piezvanīt. Panāciet, lai kalpotāja iet jums līdzi un aizturiet viņu cik ilgi vien iespējams."

-    Viss pareizi, es sacīju, iebāzdams aploksni kabatā. Es teikšu, ka abi grāmatplaukti te ļoti labi ievietosies.

-    Tomēr ir jāpārliecinās. Domāju ja tas nesagādā pārāk daudz pūļu es labprāt vēlreiz ielūkotos galvenajā guļamistabā. Es nebūt neesmu pārliecināts, ka tur būs pietiekami daudz plašuma.

-    Protams, ser, tas nebūs apgrūtinoši.

Mēs atkal kāpām augšā. Puaro izmērīja sienu un sprieda par iespējamo gultas, drēbju skapja un rakstāmgalda novietojumu, kad es ielūkojos pulkstenī, nepacietīgi sakustējos un iesaucos:

-    Sasodīts! Vai zināt, ka pulkstenis ir jau trīs? Ko Andersons domās? Man viņam jāpiezvana. Es pievērsos sievietei.

-    Man jāvaicā, vai drīkstu izmantot jūsu telefonu, ja jums tāds ir.

-    Kāpēc gan nē, ser. Tas ir mazajā istabiņā pie vestibila. Es jums parādīšu.

Viņa kopā ar mani devās lejā, lai parādītu aparātu, un es palūdzu viņu palīdzēt sameklēt numuru telefongrāmatā. Galu galā es sazvanīju misteru Andersonu no kaimiņu pilsētiņas Herčesteras. Laimīgā kārtā viņš izrādījās izgājis, un es liku viņam pateikt, ka tas nebija nekas svarīgs un ka piezvanīšu vēlāk.

Kad es biju ticis ar to galā Puaro kāpa lejā pa kāpnēm un apstājās vestibilā. Viņa acīs bija tikko samanāms zaļgans spīdums. Es nezināju viņa uzbudinājuma iemeslu, taču nopratu, ka viņš ir satraukts.

Puaro sacīja:

-    Šis kritiens no pašas kāpņu augšas būs jūsu sainmieci pamatīgi nobiedējis.Vai viņu pēc tam daudz nodarbināja Bobs un viņa bumba?

-     Cik jocīgi, ka jūs to sakāt, ser. Viņa ļoti daudz ar to noņēmās. Nez kāpēc pirms miršanas

viņa murgoja tieši par Bobu, viņa bumbu un kaut ko par vāzes bildi.

-    Par vāzes bildi, Puaro domīgi noteica.

-    Protams, tur nav nekādas jēgas, ser; taču viņa to-

Vienu mirklīti man vēlreiz jāieiet zālē.

Viņš apstaigāja istabu, aplūkodams rotājumus. Jo sevišķi lielu vāzi ar zīmējumu, kas likās viņu īpaši piesaistām. Viktorijas laika humors diezgan rupji zīmēts buldogs attēlots sēžam pie ārdurvīm ar draudīgu viepli. Un apakšā uzraksts: "Laukā visu nakti un nepieķēdēts."

Puaro, kuram allaž piemita bezcerīgi mietpilsoniska gaume, likās bezgala aizgrābts.

mer par to murgoja.

Out all nigW and no key

-      "Laukā visu nakti un nepieķēdēts", viņš murmināja. Tas gan ir jocīgi! Vai tas patiesi attiecas uz māsteru Bobu? Vai viņš reizēm paliek ārā visu nakti?

-    Ļoti reti, ser. Ļoti reti. Bobs ir ļoti labs suns.

-    Par to esmu pārliecināts. Taču pat vislabākie suņi…

-     Ak jā, tā ir patiesība, ser. Reizi vai divas viņš izgāja un atgriezās mājās tikai ap četriem no rīta. Tad viņš sēdēja uz pakāpieniem un rēja, līdz tika ielaists.

-    Kas viņu ielaida mis Lausona?

-     Jā, jebkurš, kas to izdzirda, ser. Pēdējā reizē tā bija mis Lausona, ser. Tas bija nakti, kad notika negadījums ar kundzi. Bobs pārnāca mājās ap pieciem. Mis Lausona steidzās lejā, lai ielaistu suni iekšā, pirms viņš sacēlis troksni. Viņa baidījās, ka kundze varētu pamosties, un netika saimniecei teikusi, ka Bobs pazudis, lai nesagādātu viņai rūpes.

-     Skaidrs, viņa domāja, ka ka mis Erandelai labāk to nesacīt?

-     Tā viņa teica, ser. Viņa sacīja: "Viņš noteikti pārnāks. Viņš vienmēr pārnāk, taču kundze satrauksies, un tas nemaz neder." Tāpēc mēs neko neteicām.

-    Vai Bobs bija pieķēries mis Lausonai?

-     Ak, viņš drīzāk bija atturīgs, ja jūs saprotat, ko es gribu teikt, ser. Suņi mēdz tādi būt. Viņa pret suni izturējās laipni. Sauca viņu par mīļo sunīti un jauko suņukiņu, bet viņš uzņēma viņas laipnības ar tādām kā aizdomām, un nepiegrieza nekādu vērību viņas pavēlēm.

Puaro pamāja.

-    Skaidrs, viņš sacīja.

Pēkšņi viņš izdarīja ko tādu, ka es samulsu. Viņš izvilka no kabatas šorīt saņemto vēstuli.

-    Ellen, viņš sacīja, vai jūs zināt kaut ko par šo te?

Ellenas seja jūtami pārvērtās.

Viņas žoklis atkārās, un viņa uzlūkoja Puaro ar visai komisku izbīļa izteiksmi sejā.

-    Nē, nē, viņa iesaucās, es tur neesmu iejaukta!

Apkopojusi domas, viņa lēni noteica:

-     Vai jūs esat tas džentlmenis, kuram bija adresēta šī vēstule?

-    Es? Es esmu Puaro.

Kā jau ļaudis pa laikam mēdz darīt, Ellena nebija izlasījusi vārdu papīrā, kuru Puaro ierazdamies viņai parādīja. Viņa lēnām māja ar galvu.

-    Tā bija gan, viņa sacīja, ļoti skaidri izrunādama uzvārdu. Puaro. Nu virējai gan būs pārsteigums.

Puaro ātri noteica:

-    Vai jums nebūtu nekas pretī, ja mēs dotos uz virtuvi, un tur, kopā ar jūsu draudzeni, visu šo lietu pārrunātu?

-    Jā, ja jūs tā vēlaties, ser.

Ellenas balss skanēja mazliet negribīgi un šaubīgi. Bet Puaro lietišķums viņas šaubas izkliedēja, un mēs tūdaļ devāmies uz virtuvi. Ellena izskaidroja situāciju druknai patīkama izskata sievietei, kura tobrīd cēla nost katlu no gāzes plīts riņķa.

-      Tu nemūžam neticēsi, Ennij šis te ir džentlmenis, kuram bija adresēta vēstule. Tu taču zini tā, ko es atradu vēstuļu blokā.

-      Iegaumējiet, ka es neko nezinu, sacīja Puaro. Varbūt jūs man pastāstītu, kādā kārtā šī vēstule tikusi nosūtīta tik vēlu?

-     Jā, ser, patiesību sakot, es nezināju, ko iesākt. Neviens nezināja, vai ne?

-    Jānudien, nezinājām, virēja apstiprināja.

-     Redziet, ser, kad mis Lausona pēc kundzes nāves šķiroja mantas, daudzas no tām tika izmestas vai atdotas projām. Starp tām bija vēstuļpapīri, cik zinu, to sauc par vēstuļu bloku. Tas bija ļoti skaists. Kundze to parasti lietoja, kad rakstīja gultā. Jā, un mis Lausona to negribēja paturēt un iedeva man kopā ar daudziem citiem nieciņiem. Es noglabāju to atvilktnē un tikai vakar izņēmu. Gribēju tur ielikt jaunu dzēšlapu, lai varētu pati to lietot. Tur bija kaut kas līdzīgs kabatai, un es iebāzu šajā nodalījumā roku, ij nedomādama tur atrast saimnieces rokrakstā rakstītu vēstuli.

Tātad, kā jau teicu, es īsti neapjēdzu, ko ar to iesākt. Tas tiešām bija saimnieces rokraksts, un es nopratu, ka viņa to uzrakstījusi un ieslidinājusi tur, domādama nosūtīt ar nākamās dienas pastu, bet pēc tam droši vien aizmirsa nabaga kundze. Reiz tā gadījās ar kādu bankas dokumentu neviens netika gudrs, kur tas palicis, un beigu beigās to atrada nobāztu kādā rakstāmgalda nodalījumā.

-    Vai viņa bija nekārtīga?

-    Ak nē, gluži pretēji. Viņa vienmēr visu pārcilāja un noslaucīja. Tā ir tikai pusbēda. Ja viņa liktu lietas mierā, tas būtu labāk. Taču, ja tās nolika kur citur, tad aizmirsa tā allaž mēdza gadīties.

-     Piemēram, tādas kā Boba bumba? smaidīdams pavaicāja Puaro.

Saprātīgais terjers jau bija ietipinājis iekšā no āra un apsveica mūs visai draudzīgi.

-     Jā, patiešām, ser. Kad Bobs beidza spēlēties ar bumbiņu, viņa nolika to nost. Tur viss bija kārtībā, tai bija sava vieta atvilktnē, kuru es jums rādīju.

-      Es saprotu. Taču es jūs pārtraucu. Lūdzu, turpiniet. Jūs vēstuļu blokā atradāt vēstuli.

-     Jā, ser, tā bija, un es pavaicāju Ennijai viņas domas, kā labāk vajadzētu rīkoties. Man negribējās mest to ugunī un, protams, es neuzdrošinājos to atplēst, bet ne man, ne Ennijai nelikās, ka tā būtu mis Lausonas darīšana, tāpēc vēlāk mēs mazliet apspriedāmies, es uzlīmēju marku, aizgāju līdz pasta kastītei un to nosūtīju.

Puaro strauji pagriezās pret mani.

-     Voila,[8]viņš nomurmināja.

Es nenocietos un viltīgi iebildu:

-     Tas ir satriecoši, cik izskaidrojums reizēm var būt vienkāršs!

Domāju, ka viņš izskatījās mazliet sašļucis, un droši vien vēlējās, lai es nebūtu to ievērojis.

Viņš atkal pievērsās Ellenai.

-     Kā jau mans draugs sacīja: cik izskaidrojums reizēm var būt vienkāršs! Jūs taču saprotat kad es saņēmu vēstuli, kas rakstīta pirms vairāk nekā diviem mēnešiem, es biju pamatīgi pārsteigts.

-    Jā, es domāju gan, ka tā bija, ser. Mēs par to nepadomājām.

-    Turklāt, Puaro noklepojās, esmu dilemmas priekšā. Šī vēstule, redziet… To rakstīdama, mis Erandela vēlējās man kaut ko uzticēt. Kādu ļoti privātu lietu.

Viņš svarīgi noklepojās vēlreiz.

-    Tagad, kad mis Erandela mirusi, mani moka šaubas, ko lai iesāku. Vai mis Erandela būtu vēlējusies, lai es nodarbojos ar šo lietu tādos apstākļos, vai varbūt nē? Tas ir grūti ļoti grūti.

Abas sievietes viņu godbijīgi uzlūkoja.

-    Es domāju, man vajadzētu aprunāties ar mis Erandelas juristu. Viņai taču bija savs jurists, vai ne?

Ellena ātri atbildēja:

-    Jā gan, ser. Misters Parviss no Herčesteras.

-    Vai viņam zināmas visas viņas darījumu lietas?

-     Es tā domāju, ser. Viņš ir kārtojis visas viņas lietas, kamēr vien spēju atcerēties. Viņa sūtīja viņam pakaļ tūlīt pēc tam, kad nokrita.

-    Nokrita pa kāpnēm?

-    Jā, ser.

-    Tagad atgādiniet man, kad tieši tas bija?

Virēja iejaucās sarunā:

-    Tas bija uzreiz pēc brīvdienām, to es labi atceros. Es gribēju viņu iepriecināt, strādādama brīvdienās, un redzēju visus tos ļaudis, kas bija te sabraukuši, tāpēc ņēmu brivdienu tikai trešdien.

Puaro izvilka savu kabatas kalendāru.

-     Precīzi, precīzi. Lieldienu brīvdienas, viss skaidrs Lieldienas togad bija trīspadsmitajā. Tātad negadījums ar mis Erandelu notika četrpadsmitajā. Man viņa rakstīja pēc trim dienām. Žēl, ka vēstule netika nosūtīta. Tomēr varbūt vēl nav par vēlu… viņš apklusa. Es iedomājos, ka… hm… uzdevums, kuru viņa gribēja man uzticēt, bija saistīts ar kādu no… hm… viesiem, kurus jūs nule pieminējāt.

Šai piebildei, kas varēja būt vienīgi taustīšanās tumsā, sekoja tūlītēja atbilde. Ellenas sejā pēkšņi parādījās izpratne. Viņa pagriezās pret virēju, kura ari atbildēja ar līdzīgu skatienu.

-    Tās būs misters Čārlzs, viņa sacīja.

-    Ja jūs man pateiktu, kas tieši bija te, Puaro palūdza.

-     Doktors Tanioss ar sievu misis Bellu un mis Terēza, un misters Čārlzs.

-    Kundzes māsasmeitas un māsasdēls?

-    Tā ir, ser. Doktors Tanioss, protams, nav radinieks. īstenībā viņš ir ārzemnieks grieķis, vai kas tamlīdzīgs, tā man liekas! Viņš apprecēja mis Bellu, mis Erandelas krustmeitu viņas māsasmeitu. Misters Čārlzs un mis Terēza ir brālis un māsa.

-    Ak jā, saprotu. Ģimenes svētki. Un kad viņi aizbrauca?

-     Trešdienas rītā, ser. Un doktors Tanioss ar Bellu nedēļas beigās atkal atbrauca, jo bažījās par mis Erandelas veselību.

-    Bet misters Čārlzs un mis Terēza?

-      Viņi ieradās aiznākamajā nedēļas nogalē. Tajā nedēļas nogalē, kad viņa nomira.

Puaro ziņkāre, kā es jutu, bija pilnīgi neapvaldāma. Es šajos nebeidzamajos jautājumos nespēju saskatīt jēgu. Viņš bija atradis atrisinājumu noslēpumam, un, manuprāt, jo ātrāk viņš ar godu atkāptos, jo labāk.

Šī doma, kā šķiet, bija no manas galvas pārlidojusi viņējā.

-       Eh bien, viņš noteica. Šī informācija, kurn jūs sniedzāt, man bija ļoti noderīga. Man jāaprunājas ar to misteru Parvisu tā laikam jūs teicāt? Es jums ļoti pateicos par palīdzību.

Viņš pieliecās un papliķēja Bobu.

-Brave chien, va![9]tu mīlēji savu saimnieci.

Bobs mīlīgi atbildēja šim tuvošanās mēģinājumam tad, cerēdams parotaļāties, tuvojās un sakampa kādu ogles gabalu. Par to viņu norāja un ogli atņēma. Viņš uzlūkoja mani, cerēdams iegūt manas simpātijas.

"Ak, šīs sievietes," viņš šķita sakām. "Ar ēdiena gatavošanu tiek galā labi, taču nepavisam nav sportiski noskaņotas!"

Devītā nodaļa Notikums ar suņa bumbu: rekonstrukcija

-        Labi, Puaro, es sacīju, kad aiz mums aizvērās Litlgrīnhauzas vārti. Tagad, es ceru, jūs esat apmierināts!

-    Jā, mans draugs, esmu apmierināts.

Paldies Dievam! Visi noslēpumi atrisināti!

Viltīgā laikkavētāja un bagāta veca lēdija viss izrādījies blefs. Novēlotā vēstule un pat izdaudzinātais starpgadījums ar suņa bumbu tagad viss bija skatāms īstajās krāsās. Itin visu izdevās apmierinoši atrisināt un izskaidrot!

Puaro sausi nokrekšķinājās un noteica:

-    Es gan nelietotu vārdu apmierinoši, Heistings.

-    Pirms minūtes jūs tā teicāt.

-    Nē, nē. Es neteicu, ka materiāls ir apmierinošs. Es tikai sacīju, ka mana personīgā ziņkārība ir apmierināta. Es zinu patiesību par starpgadījumu ar suņa bumbu.

-    Un arī tas izrādījās ļoti vienkāršs?

-     Ne tik vienkāršs, kā jūs domājat, viņš vairākkārt papurināja galvu un pēc tam turpināja:

-    Redziet, es zinu kaut ko tādu, ko jūs nezināt

-    Un kas tas ir? es mazliet skeptiski pavaicāju.

-    Zinu, ka kāpņu augšgalā sienas apšuvumā iedzīta nagla.

Es blenzu viņā. Viņa seja izskatījās gaužām barga.

-    Labi, es teicu pēc minūtes vai divām.

-    Kāpēc tā tur nevarētu būt?

-   Heistings, jautājums ir kādēļ tā tur atrodas?

-    Kā lai es to zinu? Varbūt tam ir kāds iemesls mājsaimniecības vajadzībām, teiksim. Vai tam ir kāda nozīme?

-            Noteikti ir nozīme. Un es nevaru iedomāties, kādām mājsaimniecības vajadzībām vajadzētu iedzīt naglu kāpņu augšgalā, sienas apšuvumā, tieši šajā vietā. Tā bija rūpīgi nomaskēta, lai to nepamanītu.

-    Uz ko jūs mērķējat, Puaro? Vai jūs zināt iemeslu?

-     To ir diezgan vienkārši iedomāties. Ja jūs vēlaties novilkt stingru auklu vai diegu kāpņu augšgalā, apmēram pēdu no grīdas, jūs to vienā pusē piesienat pie margām, bet otrā pusē jums jāiedzen kas līdzīgs naglai, kur to piestiprināt.

Puaro! es iesaucos. Ko gan jūs ar to gribat pierādīt?

-    Mon cher ami[10], es rekonstruēju incidentu ar suņa bumbu! Vai vēlaties dzirdēt, kā es to rekonstruēju?

-    Klājiet vaļā.

-    Eh bien, te būs. Kāds ievēroja Boba paradumu atstāt bumbu kāpņu augšgalā. Tas bija bīstams paradums un varēja novest pie nelaimes gadījuma.

Puaro mirkli paklusēja, pēc tam sacīja gluži citādā tonī:

-     Ja jūs vēlētos kādu nogalēt, Heistings ko jūs tad uzsāktu?

-   Es… Jānudien, es nezinu. Sagādātu sev alibi vai ko tamlīdzīgu.

-    Pasākums atļaušos apgalvot ir visai grūts un bīstams, un jūs turklāt neesat aukstasinīga, apdomīga slepkavas tips. Vai jums neienāk prātā, ka vienkāršākais veids, kā novākt kādu, kuru gribat aizvākt no ceļa, ir izraisīt nelaimes gadījumu? Nelaimes gadījumi notiek visu laiku un reizēm, Heistings, tiem var palīdzēt notikt!

Viņš minūti klusēja, pēc tam turpināja:

-     Es domāju, ka suņa bumba, reiz bezrūpīgi atstāta kāpņu galā, deva slepkavam ideju. Mis Erandelai bija paradums naktī nākt laukā no istabas un staigāt apkārt. Viņas redze nebija nekāda labā; tas bija gandrīz pilnīgi droši, ka viņa paklups un nogāzīsies pa kāpnēm ar galvu pa priekšu. Taču rūpīgs slepkava neuztic visu nokārtot gadījumam. Diegs, kuru novelk priekšā kāpņu galam, šādam nolūkam der daudz labāk. Tas droši nogādātu viņu lejā ar galvu pa priekšu. Kad mājnieki pieceltos, atrastos pie visa vainīgā Boba bumba!

-    Cik šausmīgi! es iesaucos.

Puaro bargi sacīja:

-     Jā, tas bija šausmīgi… un ari nesekmīgi… Mis Erandela tikai mazliet sadauzījās, lai gan varēja nolauzt kaklu. Ļoti nepatīkami mūsu nezināmajam draugam! Taču mis Erandela bija apķērīga veca lēdija. Visi viņai apgalvoja, ka viņa uzkāpusi uz bumbas un paslīdējusi, bija arī pierādījums bumba; taču viņa pati, atsaukdama notikušo atmiņā, juta, ka viss noticis citādi. Viņa nebija paslīdējusi uz suņa bumbas. Un turklāt viņa atcerējās vēl kaut ko. Viņa atcerējās Bobu rejam un prasāmies iekšā piecos no rīta.

Šis, es uzsveru, vēl ir tikai minējums taču domāju, ka man ir taisnība. Mis Erandela pati iepriekšējā vakarā bija nolikusi nost Boba bumbu paslēpusi to atvilktnē. Pēc tam viņš izgāja un neatgriezās. Tādā gadījumā tas nebija Bobs, kas nolika bumbu kāpņu augšgalā.

-     Tas ir vistīrākais minējums, Puaro, es ieminējos.

Viņš iebilda:

-     Ne tikai, mans draugs. Ir vēl zīmīgie vārdi, kurus izteica mis Erandela, kad viņa murgoja, par Boba bumbu un "vāzes bildi". Jūs taču redzat sakarību, vai ne?

-    Nebūt nē.

-      Dīvaini. Es pietiekami labi protu jūsu valodu, lai saprastu, vai runa ir par vāzi, vai ne. Es uzreiz nopratu, ka Ellena pārpratuši dzirdētos vārdus. Nebija runa par vāzi, taču viena nozīmīga vāze tomēr ir. Tur, zālē, atrodas ļoti uzkrītoša Ķīnas porcelāna vāze. Uz tās, kā es pamanīju, ir uzzīmēts suns. Pēc dzirdētā par murgos minēto, kas palika man prātā, es uzgāju augšā un to pamatīgāk apskatīju. Ievēroju, ka tur ir

rakstīts par suni, kas bijis ārā visu nakti. Vai saskatāt, kurp aizmaldījušās drudža mocītās sievietes domas? Bobs bija kā tas suns uz vāzes bildītes visu nakti ārā, tātad nevarēja atstāt bumbu uz kāpnēm.

Izjuzdams patiesu apbrīnu, es iesaucos:

-     Jūs esat atjautīgs kā velns, Puaro! Tas, cik analītiski jūs domājat par šādām lietām, mani bezgala pārsteidz!

-    Bet es jau nemaz nedomāju "par lietām". Tās ir šeit redzamas ikvienam. Eh bien, jūs taču redzat, kā tās izvietotas? Mis Erandela, gulēdama gultā pēc kritiena, kļuva aizdomīga. Aizdomas, kuras viņa ju ta, iespējams, likās nepamatotas un absurdas, taču tās radās. "Pēc incidenta ;ir suņa bumbu jūtos arvien satrauktāka." Tieši tā viņa man rakstīja, bet nelaimīgā kārtā viņas vēstule sasniedza mani tikai pēc diviem mēnešiem. Sakiet, vai viņas vēstulē rakstītais perfekti nesaskan ar šiem faktiem?

Jā, es piekritu, tā ir.

Puaro turpināja:

-    Un vēl šis tas ir ievērības vērts. Mis Lausona ļoti nopūlējās, lai fakts, ka Bobs visu nakti bijis ārā, nenonāktu mis Erandelai ausīs.

-    Vai jūs domājat, ka viņa…

-    Domāju, šis fakts ļoti pamatīgi jāielāgo.

Es minūti vai divas pārcilāju to prātā.

113

-    Labi, es beidzot nopūzdamies sacīju, tas ir

Kristi S

ļoti interesanti kā prāta vingrinājums. Un es jūsu priekšā noceļu cepuri. Tā bija meistarīga rekonstrukcija. Tik tiešām, žēl, ka vecā lēdija ir jau mirusi.

-    Žēl, jā gan. Viņa uzraksta man, ka viņu kāds mēģinājis nogalināt (galu galā tas izriet no visa), un ļoti drīz pēc tam nomirst.

-    Jā es teicu. Un tā jums ir vislielākā vilšanās, ka viņa mirusi dabīgā nāvē, ko? Atzīstieties taču!

Puaro paraustīja plecus.

-     Vai varbūt jūs domājat, ka viņa noindēta, es paironizēju.

Puaro diezgan bezcerīgi palocīja galvu.

-     Tā liekas gan, viņš noteica, ka Emīlija Erandela mirusi dabīgā nāvē.

-      Un tātad, es teicu, mēs atgriežamies Londonā ar iežmiegtu asti?

-    Nē, mans draugs, mēs neatgriežamies Londonā.

-    Kā jūs to domājat, Puaro? es iesaucos.

-     Ja jūs parādāt sunim trusīti, mans draugs, vai tad viņš atgriežas Londonā? Nē, viņš lien iekšā truša alā.

-    Kā jūs to domājat?

-     Suns medī trusīšus. Puaro medī slepkavniekus. Mums te ir slepkavnieks slepkavnieks, kura noziegums neizdevās. Bet es, mans draugs, lienu midzenī viņam vai viņai pakaļ tad jau redzēs, kas būs priekšā.

Viņš veikli pagriezās uz vārtiņiem.

-    Kur jūs dodaties, Puaro?

-      Midzenī, mans draugs. Šoreiz pie doktora Greindžera, kas apmeklēja mis Erandelu viņas pēdējās slimības laikā.

Doktors Greindžers bija dīvains vīrs, apmēram sešdesmit gadus vecs. Viņa seja bija plāna un kaulaina, ar agresīvi izvirzītu zodu, kušķainām uzacīm un ļoti skadrām, pelēkām acīm. Viņš pētoši noraudzījās te manī, te Puaro.

-     Tātad, ko es varu jūsu labā darīt? viņš strupi pajautāja.

Puaro sāka runāt gaužām dedzīgi.

-     Man jāatvainojas, doktor Greindžer, par šo ielaušanos. Man tūdaļ jāatzīstas, ka neesmu nācis konsultēties profesionālos jautājumos.

Doktors Greindžers sausi noteica:

-      Priecājos to dzirdēt. Jūs izskatāties gana veselīgs.

-     Man jāpaskaidro savas vizītes iemesli, Puaro turpināja, lieta tāda, ka es rakstu grāmatu par ģenerāļa Erandela dzīvi; cik noprotu, viņš pirms nāves vairākus gadus dzīvoja Mārkitbeisingā.

Doktors izskatījās gaužām pārsteigts.

-     Jā, ģenerālis Erandels te dzīvoja līdz savai nāvei. Litlgrīnhauzā tur, kur ceļš izved pie bankas varbūt jūs jau tur bijāt?

Puaro piekrītoši pamāja.

-    Taču jums jāsaprot, ka tas bija labu laiciņu pirms manas ierašanās. Es atnācu šurp 1919. gadā.

-     Taču jūs pazināt viņa meitu, pēdējo mis Erandelu?

-    Es labi pazinu Emīliju Erandelu.

-    Jūs saprotat, tas bija nežēlīgs trieciens, kad es uzzināju, ka mis Erandela nesen mirusi.

-    Pirmajā maijā.

-    To es noskaidroju. Redziet, es cerēju, ka viņa man pastāstīs kādas detaļas un atmiņas par savu tēvu.

-     Protams, protams, taču neredzu, ko es tur varētu līdzēt.

Puaro pavaicāja:

-    Vai ģenerālim Erandelam vairs nav dzīvajos neviena dēla, nedz meitas?

-    Nē, viņi visi ir miruši.

-    Cik viņu bija?

-    Pieci. Četras meitas un dēls.

-    Un nākamā paaudze?

-    Čārlzs Erandels un viņa māsa Terēza. Viņus jūs varat sastapt. Es gan šaubos, vai viņi būs jums noderīgi. Jaunā paaudze necik neinteresējas par vecvecākiem. Un vēl ir misis Taniosa, bet es šaubos, vai jūs ari no viņas daudz ko izdabūsiet.

-    Viņiem taču varētu būt ģimenes dokumenti?

-            Varētu būt. Es tomēr par to šaubos. Daudz ko izmeta ārā un sadedzināja pēc mis Emīlijas nāves to es zinu.

Puaro izmisumā iekunkstējās.

Greindžers viņu izbrīnīti uzlūkoja.

-    Kāda interese varētu būt par veco Erandelu? Es nekad neesmu dzirdējis, ka viņš būtu kaut

kādā zinā slavens?

>

-    Dārgais ser, Puaro acis spīdēja fanātiķa aizrautībā. Vai tad nav sacīts, ka vēsture neko nezina par saviem dižākajiem vīriem? Nesen dienas gaismu ieraudzījuši daži papīri, kuri parāda gluži citādā gaismā visu Indijas dumpi. Tur ir kāds noslēpums. Un šajā noslēpumainajā sazvērestībā Džons Erandels spēlējis lielu lomu. Visa šī lieta ir fascinējoša, ļoti fascinējoša! Un ļaujiet man apgalvot, dāigais ser, šobrīd tā izraisa īpašu interesi.

-    Hm, sacīja doktors. Esmu dzirdējis, ka vecais ģenerālis Erandels bieži vien spriedelēja par dumpi. Patiesībā visi garlaikojās, to klausoties.

-    Kas jums to teica?

-    Mis Pībodija. Jūs varat viņai piezvanīt. Viņa ir mūsu vecākā iedzīvotāja Erandelu tuva paziņa. Tenkas ir viņas galvenā nodarbošanās. Viņu ir vērts apmeklēt ari viņas pašas dēļ tas tik ir raksturiņš.

-     Pateicos. Tā ir lieliska ideja. Varbūt jūs varat man iedot arī jaunā mistera Erandela ģenerāla mazdēla adresi?

-     Čārlza? Jā, es varu savest jūs kopā. Taču viņš ir jaunulis bez jebkādas godbijības. Ģimenes vēsture viņam neko nenozīmē.

>

-    Viņš ir ļoti jauns?

-     Tāds, ko vecs sakārnis kā es sauc par jaunu, aci pamirkšķinājis, atbildēja doktors. Ap trīsdesmit. Jauns cilvēks, kas piedzimis, lai sagādātu rūpes un nepatikšanas savai ģimenei. Tikai personīgais šarms un nekas vairāk. Viņš ir izmalis visu pasauli, taču neko labu nekur nav paveicis.

-    Krustmāte, protams, bija viņam pieķērusies? Puaro prašņāja. Tā bieži notiek.

-    Hm es nezinu. Emīlija Erandela nebija jukusi. Cik zinu, viņam nekad nav izdevies izspiest no viņas kādu naudu. Tā vecā lēdija bija īsts krama gabals. Man viņa patika. Es viņu ari respektēju. Viņa bija vecā kaluma kundze caur un caun.

-    Vai viņa nomira pēkšņi?

-     Jā, savā ziņā jā. Iedomājieties, viņas veselība jau vairākus gadus nebija spīdoša. Taču viņai pāris reizes izdevās par mata tiesu izvairīties no nāves.

-    Es kaut ko dzirdēju atvainojos, ka atkārtoju baumas, Puaro bēdīgi noplātīja rokas, ka viņa sastrīdējusies ar savu ģimeni.

-     Viņa nebija īsti sastrīdējusies, lēni sacīja doktors Greindžers. Nē, cik zinu, tad atklāta strīda nebija.

-   Lūdzu piedošanu, es varbūt biju nesmalkjūtigs.

-     Nē, nē. Bez tam šāda informācija ir visu cilvēku rīcībā.

-     Es sapratu, ka viņa atstājusi savu mantu svešiem, ne ģimenes locekļiem?

-    Jā, atstāja visu pārbiedētai, uztrauktai klukstei, laikkavētājai. Jocīga būšana. Es to nevaru saprast.

-    Ak tā, Puaro domīgi noteica. Taču var iedomāties, ka tādas lietas notiek. Veca lēdija, smalka, ar vāju veselību. Ļoti atkarīga no personas, kas viņu aptekā un aprūpē. Gudra sieviete ar spēcīgu personību šādā veidā var panākt jūtamu ietekmi.

Vārds "ietekme" likās iedarbojamies kā sarkana lupata uz satracinātu vērsi.

Doktors Greindžers iesaucās:

-     Ietekmi? Ietekmi? Nekā tamlīdzīga! Emīlija Erandela izturējās pret Minniju Lausonu sliktāk nekā pret suni. Šai paaudzei tas ir raksturīgi. Tā vai citādi, sievietes, kuras pelna sev uzturu kā laikkavētājas, parasti mēdz būt dumjas. Ja viņām ir galva uz pleciem, tad viņas tādā vai citādā veidā atrod labāku vietu. Emīlija Erandela necieta dumiķes. Viņa parasti ik gadus izmeta kādu muļķīti pa durvīm. Ietekmi? Nekā tamlīdzīga!

Puaro steidzās atstāt bīstamo tematu.

-     Vai tas iespējams, viņš vaicāja, ka seni ģimenes dokumenti un vēstules būtu šīs mis… ē… Lausonas īpašumā?

-    Varbūt, Greindžers piekrita. Taču parasti vecu meitu mājās pēc viņu nāves daudz ko izmet ārā. Nedomāju, ka mis Lausona paturējusi pat pusi no tā, kas tur bija.

Puaro sarosījās.

-    Es jums ļoti pateicos, doktor Greindžer. Jūs bijāt ļoti laipns.

-     Nesakiet man paldies, bilda doktors. Žēl, ka nekādi nevarēju būt noderīgs. Mis Pībodija noteikti derēs jums vairāk. Viņa dzīvo Mortonmenorā kādu jūdzi tālāk.

Puaro paostīja lielu rožu pušķi uz doktora galda.

-    Vienreizēji, viņš nomurmināja.

-     Jā, es domāju gan. Es pats nevaru saost. Pazaudēju ožu pirms četriem gadiem, kad biju dabūjis briesmīgas iesnas. Lieliska slimība ārstam, ko? "Dakter, izdziedē pats sevi!" Cik nepatīkami. Nevaru izbaudīt dūmu, kā biju paradis.

-    Jā, kāda nelaime. Tad jūs iedosiet man jaunā Erandela adresi?

-    Es varu jums to dabūt, jā gan.

Doktors ieveda mūs vestibilā un uzsauca:

-    Donaldson!

-             Tas ir mans palīgs, viņš paskaidroja. Viņam tai noteikti jābūt. Viņš ir saderinājies ar Čārlza māsu Terēžu.

Un viņš vēlreiz pasauca:

-    Donaldson!

Jauneklis ienāca no kādas blakusistabas. Viņš

*

bija vidēja auguma un diezgan bezkrāsains. Viņa kustības bija precīzas. Lielāku kontrastu doktoram Greindžeram būtu grūti iedomāties.

Pēdējais paskaidroja, kas mums vajadzīgs.

Doktora Donaldsona acis ļoti gaišas, zilas acis, kas lūkojās mazliet augstprātīgi, vērtējoši pārslīdēja mums pāri. Kad viņš ierunājās, balss skanēja sausi un precīzi.

-     Es īsti nezinu, kur Čārlzs varētu būt atrodams, viņš sacīja. Es varu iedot jums mis Terēzas Erandelas adresi. Nav šaubu, ka viņa spēs savest jūs kopā ar savu brāli.

Puaro atbildēja, ka tas derētu.

Doktors ierakstīja adresi savas piezīmju grāmatiņas lapā, izplēsa un pasniedza Puaro.

Puaro pateicās un atvadījās. Kad mēs gājām ārā pa durvīm, es jutos pārliecināts, ka doktors Donaldsons palika stāvam vestibilā, lūkojoties mums pakaļ ar visai pārsteigtu izteiksmi sejā.

Desmitā nodala Vizīte pie mis Pībodijas

-             Vai tiešām tas ir nepieciešami stāstīt tik sapiņķerētus melus, Puaro? es noprasīju, kad mēs gājām projām.

Puaro paraustīja plecus.

-             Ja kāds vispār gatavojas melot… Es jau ievēroju, ka jūsu iedabai meli pretīgi; taču mani šis jautājums nenodarbina nemaz…

-    Tomēr es pamanīju… es iebildu.

-            Kā esmu ievērojis ja kāds vispār gatavojas melot, tad meliem jābūt aristiskiem, romantiskiem pārliecinošiem meliem!

-              Vai jūs šos uzskatāt par pārliecinošiem meliem? Vai jūs domājat, ka tie doktoru Donaldsonu pārliecināja?

-            Tas jaunais cilvēks ir īpašas dabas skeptiķis, Puaro domīgi noteica.

-             Viņš mani uzlūkoja ar acīmredzamām aizdomām.

-             Neredzu, kāpēc viņam tā vajadzētu darīt. Debilie ik dienas raksta grāmatas par citu debilo dzīvēm. Tas taču ir tik pašsaprotami.

-             Šī ir pirmā reize, kas es dzirdu jūs sevi saucam par debilo, es smīnēdams sacīju.

-     Es varu spēlēt kādu lomu ceru, ka tikpat

labi, kā ikviens cits, Puaro auksti sacīja. Man žēl, ka jums mana mazā fikcija nelikās labi pārdomāta. Es pats par to ļoti priecājos.

Es mainīju sarunas tematu.

-    Ko mēs darīsim tālāk?

-    Ļoti vienkārši. Mēs sēdīsimies jūsu auto un brauksim uz Mortonmenoru.

Mortonmenora izrādījās neglīta, pamatīga Viktorijas laika celtne. Sagrabējušais virssulainis mūs uzņēma visai šaubīgi un tālredzīgi apvaicājās, vai mums ir ieteikums.

-     Lūdzu, pasakiet mis Pībodijai, ka mēs nākam no doktora Greindžera, sacīja Puaro.

Pēc dažu minūšu gaidīšanas durvis atvērās, un istabā gāzelēdamās ienāca zema resna dāma. Viņas retie, baltie mati bija vidū pāršķirti ar kārtīgu celiņu. Mugurā viņai bija melna samta tērps, kas dažās vietās izskatījās gaužām nodilis, bet kaklu apņēma patiešām skaistas, smalkas mežģīnes, kuras saturēja liela piespraude ar kameju.

Viņa nāca cauri istabai, mūs īsredzīgi pētīdama. Viņas pirmie vārdi pauda kaut ko līdzīgu pārsteigumam.

-    Vai jūs gribat kaut ko pārdot?

-    Neko, madame, Puaro atbildēja.

-    Tiešām?

-    Tik tiešām.

-    Nekādu putekļsucēju?

-Nē.

-    Nekādas zeķes?

-Nē.

-    Ne pēc lupatām?

-Nē.

-    Cik jauki, sacīja mis Pībodija, apsēzdamās krēslā. Domāju, ka tad viss būs kārtībā. Jūs darītu labi, ja piesēstu.

Mēs paklausīgi apsēdāmies.

-      Atvainojiet par vaicājumu, sacīja mis Pībodija ar tādu kā atvainošanās pieskaņu balsī. Jāuzmanās. Jūs neticēsiet, ko visu ļautiņi dabū gatavu. Kalpotāji nav savos augstumos. Viņi nevar noteikt, kas īsti ieradies. Tomēr nevar viņus vainot. Nevainojamas balsis, kārtīgas drēbes, pieklājīgi vārdi. Komandieris Ridžvejs, misters Skots Edžestons, kapteinis D'Arsī Ficherberts. Izskatīgi puiši, ne viens vien. Bet, pirms jūs paspējat ko apjēgt, viņi jau pabāzuši jums zem deguna krēma kuļamo mašīnu.

Puaro nopietni noteica:

-      Es jums galvoju, madame, ka mēs neko tamlīdzīgu netaisāmies darīt.

-      Labi, tagad jūs zināt, kā tas ir, teica mis Pībodija.

Puaro sāka stāstīt. Mis Pībodija noklausījās

vinā bez iebildumiem, tikai šad un tad samirk-

* '

šķinādama savas mazās ačteles. Beigu beigās viņa noprasīja:

-    Tātad jūs gribat rakstīt grāmatu, ko? -Jā.

-Angliski.

-    Protams, angliski.

-              Bet jūs taču esat ārzemnieks, ko? Atzīstieties jūs taču esat ārzemnieks, vai ne?

-    Tas tiesa.

Viņas skatiens pārsviedās uz mani.

-    Jūs, jādomā, esat viņa sekretārs?

-    Mjā, es šaubīgi sacīju.

-    Vai jūs labi rakstāt angliski?

-    Es tā ceru.

-    Hm kur jūs esat skolojies?

-    ītonā…

-    Tad jūs to nevarat.

Es biju spiests atstāt bez atbildes šo brēcošo netaisnību pret vecu un cienījamu izglītības centru, jo mis Pībodija atkal pievērsās Puaro.

-    Taisāties rakstīt par ģenerāli Erandelu, ko?

-    Jā! Jūs taču pazināt viņu, es domāju.

-    Jā, es pazinu Džonu Erandelu. Viņš dzēra. Iestājās klusuma brīdis. Tad mis Pībodija

apcerīgi turpināja:

-     Indijas dumpis, ko? Mans deguns jūt, ka te

kaut kas ož pēc maitas. Bet tā ir jūsu darīšana.

-     Jūs zināt, madame, šobrīd uznākusi tāda mode. Pašlaik Indija ir modē.

-    Tur kaut kas ir. Viss atgriežas. Palūkojieties uz piedurknēm.

Mēs godbijīgi klusējām.

-     Polsterētās piedurknes vienmēr bijušas neglītas, sacīja mis Pībodija. Bet gludās man allaž izskatījušās labi.

Viņas spīdošās acis lūkojās Puaro.

-Tātad, ko jūs gribat zināt?

Puaro noplātīja rokas.

-    Visu! Ģimenes vēsturi, tenkas. Mājas dzīvi.

-    Es neko nevaru pastāstīt par Indiju, sacīja mis Pībodija. Patiesību sakot, es viņā neklausījos. Tādi veci vīri un viņu anekdotes mani garlaiko. Viņš bija galīgi neaptēsts bet es teikšu, ka neviens ģenerālis nav labāks. Allaž esmu dzirdējusi, ka ar inteliģenci armijā tālu netiekot. Jāpievērš uzmanība pulkveža sievai un godbijīgi jāklausās priekšniecībā, tad tiksiet uz augšu tā mēdza sacīt mans tēvs.

Bijīgi uzklausījis veco kundzi, Puaro kādu mirkli nogaidīja, pēc tam sacīja:

-   Jūs esat Erandelu ģimenes tuva paziņa, vai ne?

-    Pazīstu viņus visus, teica mis Pībodija. Matilde bija vecākā. Vasarraibumaina meiča. Viņa mācījās svētdienas skolā. Bija kā uzburta uz mācītāja palīgu. Nākamā bija Emīlija. Viņa bija zirgā. Viņa bi ja vienīgā, kas varēja kaut ko iesākt ar tēvu, kad viņam bija uznākusi kārtējā žūpošanas lēkme. Pudeles no mājas nesa ārā kastēm. Tās parasti apraka. Ļaujiet atcerēties kas nāca pēc tam Erabella vai Tomass? Domāju, ka Tomass. Man allaž bija Tomasa žēl. Viens vīrietis un četras sievietes. Tas liek vīrietim izskatīties pēc plānprātiņa. Viņš pats likās kā veca sieva. Neviens nedomāja, ka viņš jelkad apprecēsies. Tas tik bija šoks, kad tā notika.

Viņa iesmējās tie bija izteiksmīgie, pilnasinīgie Viktorijas laika smiekli.

Bija skaidrs, ka mis Pībodija tīksminājās pati par sevi. Mēs un mūsu apmeklējuma mērķis viss bija aizmirsies. Mis Pībodija kavējās pagātnē.

Pēc tam nāca Erabella. Apalīte. Seja kā plācenis. Viņa tomēr labi apprecējās, lai ari bija apaļākā šajā ģimenē. Apprecēja Kembridžas profesoru. Viņš jau bija ļoti vecs. Viņam vajadzēja būt ap sešdesmit. Viņš te lasīja lekcijas par mūsdienu ķīmijas brīnumiem tā, es domāju, tās saucās. Es tās apmeklēju. Atceros, viņš čāpstināja Viņam bija bārda. Daudz ko no viņa runātā nevarēja dzirdēt. Erabella mēdza stāvēt blakus un uzdot jautājumus. Viņa jau ari nebija nekāda zaļknābe. Viņai bija ap četrdesmit. Ak jā, tagad viņi abi ir miruši. Tā bija ļoti laimīga laulība. Jāteic, ka tā notiek, kad apprecas apaļākas sievietes, ar viņām viss uzreiz top skaidrs un viņas nemēdz būt nekādas vējgrābsles. Nākamā bija Egnisa. Viņa bija jaunākā un skaistākā. Mums viņa šķita esam visjautrākā. Bezmaz uzdzīvotāja! Dīvaini… Varētu domāt ja kāds no viņiem apprecētos, tad tā būtu Egnisa Viņa nomira drīz pēc kara

Puaro nomurmināja:

-    Jūs teicāt, ka mistera Tomasa precības nāca negaidīti.

Mis Pībodija atkal nosmējās izteiksmīgiem krūšu smiekliem.

-     Negaidīti? Teikšu, ka tā bija gan! Tas izraisīja skandālu, kas ilga deviņas dienas. Jūs nekad neiedomātos, ka viņš spējīgs uz ko tādu tāds kluss, kaunīgs, noslēgts cilvēks, kas pieķēries savām māsām.

Viņa kādu minūti cieta klusu.

-    Vai atminaties lietu, kas deviņdesmitajos gados izraisīja pamatīgu kņadu? Misis Verlijas lietu? Viņu apsūdzēja vīra noindēšanā, ar arsēnu. Izskatīga sieviete. Šī lieta sacēla lielu troksni. Viņu attaisnoja. Jā, jā, un Tomass Erandels pazaudēja savu sirdi. Meklēja rokā visas avīzes, kur bija par šo lietu kas rakstīts, un izgrieza misis Verlijas fotouzņēmumus. Ticat vai neticat kad prāva bija galā, viņš devās uz Londonu un lūdza viņas roku! Tomass! Klusais mājās sēdē

tājs, Tomass! Ar vīriešiem nekad neko nevar zināt, vai ne? Viņi allaž spējīgi pastrādāt ko negaidītu.

-    Un kas notika?

-    Ak, viņa, protams, viņu apprecēja.

-    Tas viņa māsām bija liels šoks?

-    Domāju gan! Viņas šo sievieti nepieņēma. Pat nezinu, vai varu viņas kur vainot, ņemot vērā visu pārējo. Tomass nāvīgi apvainojās. Aizbrauca dzīvot uz Čenelu salām, un neviens neko vairāk nav par viņu dzirdējis. Es nezinu, vai viņa sieva noindēja savu pirmo vīru. Tomasu viņa nenoindēja. Viņš pārdzīvoja sievu par gadien trim. Viņiem bija divi bērni zēns un meitene. Izskatīgi atsitušies mātē.

-   Jādomā, ka viņi bieži viesojās pie tēvamāsas?

-     Vienīgi tad, kad viņu vecāki nomira. Tad viņi jau skolojās un bija gandrīz pieauguši. Viņi sāka ierasties pa brīvdienu laiku. Emīlija tad bija pavisam viena pasaulē, viņi un Bella Bigsa bija vienīgie tuvinieki, kas viņai palikuši.

-    Bigsa?

129

-    Erabellas meita. Neinteresanta skuķe, dažus gadus vecāka par Terēžu. Tomēr pastrādāja muļķību. Apprecēja ārzemnieku, kas bija te beidzis universitāti. Grieķu dakteri. Atbaidoša izskata vīrišķi, taču ar gandriz apburošām manierēm tas man jāatzīst. Taču es nedomāju, ka nabaga Bellai bija liela izvēle.

Kristi 5

Viņa pavadīja lielāko daļu laika, palīdzēdama tēvam vai šķeterēdama dziju mātei. Tas zellis bija tik eksotisks. Tas viņu savaldzināja.

-    Vai tā ir laimīga laulība?

Mis Pībodija iesaucās:

-     Es neteiktu ko tamlīdzīgu ne par vienu laulību! Tās tikai šķiet varen laimīgas. Divi visai dzelteni bērneļi. Viņi dzīvo Smirnā.

-    Taču tagad viņi ir Anglijā, vai ne?

-    Jā, viņi te ieradās jau martā. Es domāju, ka viņi noteikti drīz dosies atpakaļ.

-     Vai mis Emīlija Erandela bija pieķērusies savai māsasmeitai?

-    Pieķērusies Bellai? Jā, ļoti. Viņa ir aprobežota sieviete pārņemta no saviem bērniem, un tamlīdzīgi-

-    Vai viņa pieņēma arī vīru?

Mis Pībodija pie sevis nosmējās.

-     Viņa nepieņēma, taču es domāju, ka tas blēdis viņai ļoti patika. Viņam galva ir īstajā vietā, ziniet. Ja jūs to jautājat man, tad teikšu, ka viņš varen jauki tina viņu ap pirkstu. Tam vīram deguns saož naudu pa lielu gabalu.

Puaro noklepojās.

-    Cik noprotu, tad mis Erandela nomira bagāta? viņš nomurmināja.

Mis Pībodija ērtāk iekārtojās krēslā.

-      Jā, tāpēc jau izcēlās viss šis troksnis! Nevienam pat sapņos nerādījās, ka viņa ir tik bagāta, kā tas patiesībā bija. Tas notika sekojoši. Vecais ģenerālis Erandels atstāja jauku, nelielu mantojumu novēlot to vienādās daļās dēlam un meitām. Kaut kas no tā tika kaut kur ieguldīts, un, manuprāt, noguldījums bija izdarīts veiksmīgi. Runa bija par dažām Mortolda akcijām. Protams, Tomass un Erabella saņēma savas akcijas, dodoties laulībā. Pārējās trīs māsas dzīvoja te, neiztērēdamas pat ne desmito daļu no viņu apvienotā kopīpašuma tas viss gāja apgrozībā atkal un atkal. Kad Matilde nomira, viņa atstāja savu naudu abām māsām novēlot līdzīgās daļās Emīlijai un Egnisai, un kad Egnisa mira, viņa atstāja savu daļu Emīlijai. Un Emīlija joprojām tērēja ļoti maz. Tādējādi viņa nomira kā bagāta sieviete, un tā sieviete, tā Lausona dabūja visu!

Mis Pībodija aprāva teikumu tādā kā triumfa saucienā.

-    Vai jums tas bija pārsteigums, mis Pībodija?

-     Patiesību sakot, jā! Emīlija allaž tika atklāti apgalvojusi, ka viņas nāves gadījumā nauda tiktu sadalīta starp viņas krustmeitām un krustdēlu. Un turklāt vēl tā bija oriģinālajā testamentā. Novēlējumi kaloptājiem un tamlīdzīgi, bet pārējam bija jātiek sadalītam starp Terēžu, Čārlzu un Bellu. Mans Dievs, tur gan bija ko brinīties, kad pēc viņas nāves atradās jauns testaments, kuru viņa rakstījusi, novēlēdama visu nabaga mis Lausonai!

-     Vai šis testaments bija rakstīts tieši pirms viņas nāves?

Mis Pībodija uzmeta viņam asu skatienu.

-   Jūs domājat nevēlamu ietekmi? Nē, baidos, ka tā nebija. Es nevara iedomāties, ka nabaga Lausonai varētu būt tik daudz prāta vai tik stipri nervi, lai ko tamlīdzīgu panāktu. Patiesību sakot, viņa likās tikpat pārsteigta kā visi pārējie vai vismaz teica, ka bija!

Puaro par atbildi pasmaidīja.

-    Testaments bija rakstīts dienas desmit pirms viņas nāves, turpināja mis Pībodija. Notārs saka, ar to viss esot kārtībā. Labi tā tas varētu būt.

-    Jūs domājat… Puaro paliecās uz priekšu.

-     Piņķeru ķiņķeri, to es jums saku, sacīja mis Pībodija. Kaut kur ir kāds āķis.

-    Ko tieši jūs domājat?

-    Neko neesmu izdomājusi. Kā lai zinu, kur tas piņķeris vai ķiņķeris ir? Es neesmu juriste. Taču tur ir kaut kas dīvains, pieminiet manus vārdus.

Puaro lēni noteica:

-     Vai bija kāds mēģinājums apstrīdēt testamentu?

-   Terēza, domājams, gāja konsultēties. Daudz gan tas viņai līdzēja! Kāds šādos gadījumos mēdz būt jurista padoms deviņos no desmit? "Nav vērts!" Man reiz pret šādu darbību iebilda pieci juristi. Ko es darīju? Neklausījos. Un vinnēju prāvu. Man nācās dot liecību, un viens jauns un slīpēts kaktu advokāts gribēja piedabūt mani, lai runāju pati sev pretī. Taču tas viņam neizdevās. "Jūs nespēsiet atšķirt tās zvērādas, mis Pībodija," viņš teica. "Uz tām nav kažokādu tirgotāja zīmoga."

"Tā tas var būt," es teicu. "Bet ir lāpījums, un ja šodien kāds vēl var veikt tādu lāpījumu, tad esmu gatava apēst savu lietussargu."

Mis Pībodija nosmējās no visas sirds.

-    Es domāju, Puaro piesardzīgi sacīja, ka.;. ē… mis Lausonai ar mis Erandelas ģimenes locekļiem attiecības veidojās diezgan augstā stilā?

-     Ko tad jūs gaidījāt? Jūs zināt, kāda ir cilvēku daba. Pēc nāves vienmēr ir kādas nepatikšanas. Viņš vai viņa vēl lāgā nav atdzisis un iezārkots, kad lielākā daļa sērojošo piederīgo jau skrāpē cits citam acis ārā.

Puaro nopūtās.

-    Ļoti patiesi.

-   Tā ir cilvēka daba iecietīgi bilda mis Pībodija.

Puaro mainīja sarunas tematu.

-     Vai tiesa, ka mis Erandela interesējās par spiritismu?

Mis Pībodija nopētīja viņu ar savu caururbjošo skatienu.

-    Ja jūs domājat, viņa sacīja, ka Džona Erandela gars ieradās no tās pasaules un pavēlēja Emīlijai atstāt naudiņu Minnijai Lausonai, bet Emīlija paklausīja, tad varu teikt, ka jūs pamatīgi kļūdāties. Emīlija nebūtu tik lētticīga. Ja jūs man vaicājat, tad teikšu, ka viņa domāja garu saukšanu esam par vienu pakāpi augstāk, nekā pasjansu vai spēli uz cūkām. Vai jūs apmeklējāt abas Tripas?

-Nē.

-    Ja to izdarīsiet, tad redzēsiet, kāds tas apdullums ir. Apnicīgi sievišķi. Allaž nodod jums paziņojumus no tā vai cita jūsu radagabala un allaž galīgi nesakarīgus. Viņas tam visam tic. Un ari Minnija Lausona. Nūjā, bet viens laika pavadīšanas veids ir tikpat labs kā otrs, es domāju.

Puaro izmēģināja citu taktiku.

-     Jūs pazīstat jauno Čārlzu Erandelu, es domāju? Kas viņš ir par cilvēku?

-     Viņš ir labs cilvēks. Apburošs zellis. Vienmēr grūtībās, vienmēr dauzās apkārt pa pasauli un atgriežas kā klīstošais grasis. Zina, kā tīt sieviešus ap pirkstu, viņa nosmējās pie sevis. Esmu redzējusi pārāk daudz tādu blēžu kā viņš! Jocīgi, ka Tomasam ir tāds dēls. Viņš bija vecs, līdzsvarots savādnieks, ja gribat zināt. Tikumības iemiesojums. Nūja, sliktu asiņu piejaukums… Iedomājieties, tas blēdis man patīk taču tas ir tips, kas mīļu prātu varētu nomērdēt savu vecmāmiņu par šiliņu vai diviem. Nekādas morāles. Dīvainā kārtā daži ļautiņi šķiet piedzimuši bez tās.

-    Un viņa māsa?

-     Terēza? mis Pībodija pašūpoja galvu un lēnām noteica: Es nezinu. Viņa ir eksotiska būtne. Nebūt ne parasta. Viņa saderināta ar to aptaurēto dakteri. Varbūt jūs viņu jau sastapāt?

-    Doktoru Donaldsonu?

-    Jā. Savā profesijā viņš esot zinošs tā saka. Bet viņš ir sausiņš citādā ziņā. Ne tāds, par kādiem jaunekļiem es sapņoju, kad biju jauna meitene. Jā, bet gan jau Terēza zina, ko grib. Jāteic, ka viņai ir pietiekami liela pieredze.

-     Vai doktors Donaldsons nemēdza ārstēt mis Erandelu?

-    Ārstēja, kad Greindžers bija atvaļinājumā.

-    Taču ne viņas pēdējās slimošanas laikā?

-    Nedomāju vis.

Puaro smaidīdams noteica:

-      Varu derēt, mis Pībodija, ka jūs viņu kā ārstu augstu nevērtējat?

-    Es nekad neko tādu neesmu teikusi. īstenībā jūs maldāties. Viņš ir pietiekami apķērīgs un pietiekami gudrs savā veidā. Taču tas nav mans tips. Pagaidiet mirklīti. Senāk, ja bērns pārēdās zaļus ābolus, viņš dabūja vēderkaiti, ārsts sauca to par vēderkaiti, ieradās mājās un parakstīja zāles. Šodien jums stāsta, ka bērnam paaugstināts skābums kuņģī, ka jāmaina diēta, un paraksta tās pašas zāles, tikai tās ir skaistas, baltas tabletītes, kuras pagatavojuši ķīmiķi, nevis aptieķnieks, un tas maksā vismaz trīsreiz dārgāk! Donaldsons ir šīs skolas dakteris un, iedomājieties, jaunās māmiņas dod priekšroku viņam, jo tas, ko viņš saka, izklausās labāk. Un neba jau šis jauneklis ilgi nodarbosies ar masalām un kolikām. Viņš domā par Londonu. Un ir godkārīgs. Viņš domā specializēties.

-    Kādā īpašā nozarē?

-     Terapeitiskajos serumos. Domāju, ka pateicu pareizi. Ideja ir tāda, ka jums zem ādas iedur adatu neraugoties uz to, kā jūs jūtaties gadījumam, ja jūs pēc tam saķertu kādu kaiti. Es pati ar tām netīrajām spricēm nekrāmējos.

-     Vai doktors Donaldsons neizdara izmēģinājumus, varbūt pievērsies kādai īpašai slimībai?

-    To man nevaicājiet. Viss, ko zinu, ir tas, ka parastā prakse viņam nav laba diezgan. Viņš vēlas apmesties Londonā. Bet, lai to darītu, viņam nepietiek naudas, viņš ir nabags kā baznīcas žurka ja baznīcas žurka ir nabaga, protams.

Puaro nomurmināja:

-    Žēl, ka apdāvinātību tik bieži ierobežo naudas trūkums. Un tajā pašā laikā ir ļaudis, kas neizdod pat ceturto daļu savu ienākumu.

-    Emīlija Erandela netērējās, sacīja mis Pībodija. Tas tik bija pārsteigums dažiem, kad tika lasīts testaments. Drīzāk summas lieluma nekā mantotājas dēļ.

-    Kā jūs domājat, vai tas bija pārsteigums arī viņas ģimenes locekļiem?

-     Ko lai saku, teica mis Pībodija, visai uzjautrināti paceldama acis. Neapliecinu, ka jā, taču neteikšu ari, ka nē. Kādam no viņiem nāca prātā arvien jaunas blēdības.

-    Kuram tad?

-     Māsteram Čārlzam. Viņš bija šo to aprēķinājis. Viņš nav dumjš, šis Čārlzs.

-Tikai palaidnis, ko?

-   Šā vai tā, viņš nav ķiņķeru piņķeru pratējs, šķelmīgi noteica mis Pībodija.

Viņa minūti klusēja, pēc tam vaicāja:

-    Vai vēlaties ar viņu satikties?

-    Tāds bija mans nolūks, Puaro svinīgi noteica. Man likās iespējams, ka viņam varētu būt kādi ģimenes dokumenti, kuri attiecas uz viņa vectēvu.

-    Visdrīzāk, ka viņš ar tiem kurinājis krāsnis. Šim jaunajam cilvēkam nav godbijības pret saviem senčiem.

-    Jāizmēģina visi ceļi, Puaro strupi noteica.

-    Tā izskatās, mis Pībodija sausi piebilda.

Viņas zilajās acīs uzplaiksnīja acumirklīgs spīdums, kas Puaro nepatika. Viņš sakustējās.

-      Es neuzdrīkstos ilgāk izmantot jūsu laiku, madame. Jūtos jums ļoti pateicīgs par to, ko jūs varējāt man pastāstīt.

-     Es darīju, ko varēju, sacīja mis Pībodija. Kopš dumpja Indijā ir pagājis ļoti ilgs laiks?

Viņa paspieda mums abiem roku.

-      Paziņojiet man, kad grāmata iznāks, viņa atvadīdamās teica. Tā mani ļoti interesē.

Un pēdējais, ko mēs dzirdējām, atstādami istabu, bija viņas guldzošie krūšu smiekli.

Vienpadsmitā nodaļa Abu mis Tripu apmeklējums

-     Un tagad, vaicāja Puaro, kad mēs iekāpām atpakaļ auto, ko mēs darīsim tālāk?

Pieredzes mācīts, es šajā reizē neierosināju atgriezties pilsētā. Galu galā ja Puaro izklaidējās, kā viņš pats vēlējās, kāpēc lai es ko iebilstu?

Es ierosināju iedzert tēju.

-      Tēju, Heistings? Kāda doma! Paskatieties, cik ir pulkstenis.

-      Es jau paskatījos. Ir pusseši. Ļoti piemērots laiks.

Puaro nopūtās.

-    Allaž šī pēcpusdienas tēja ar jums, angļiem! Nē, mon ami, nekādu tēju. Viendien labas uzvedības priekšrakstu grāmatā lasīju, ka pēcpusdienas tēju nemēdz dzert pēc sešiem. Tas būtu nepieļaujami. Tātad mūsu rīcībā ir pusstunda, ja vēlamies ko tādu īstenot.

-    Cik jūs šodien esat sabiedrisks, Puaro! Kas tad mums tagad jāapmeklē?

-    Les demoiselles[11] tripas.

-    Vai jūs tagad rakstīsiet grāmatu par spiritismu? Vai vēl joprojām par ģenerāļa Erandela dzīvi?

-     Tagad būs vēl vienkāršāk, mans draugs. Taču mums jāuzzina, kur šīs lēdijas dzīvo.

Norādījumus izdzirdām diezgan ātri, taču tādā kā mulsumā un norādot dažādas ielas. Mis Tripu miteklis izrādījās gleznaina kotedža tik ļoti veclaicīga un izsmalcināta ka likās tā nupat sabruks.

Durvis atvēra ap četrpadsmit gadu vecs bērns, ar grūtībām paspraukdamies sānis, lai palaistu mūs garām.

Aprīkojums bija ļoti skaists ar vecām ozolkoka sijām, lielu, atklātu kamīnu un tik maziem lodziņiem, ka pa tiem bija grūti ko saskatīt. Visas mēbeles bija pseidovienkāršā stilā vecozols jūsu kotedžai, gluži kā reklāmā, daudz augļu koka vāzēs un daudz fotogrāfiju lielākoties, kā ievēroju, tajās bija attēloti vieni un tie paši cilvēki dažādās pozās parasti spiežot pie krūtīm puķu pušķus vai ari tverot pie iespaidīgām cepurēm.

Bērns, kas mūs ielaida, kaut ko nomurmināja un nozuda, bet viņa balss bija skaidri dzirdama no augštelpām.

-    Pie jums divi džentlmeņi, jaunkundzes.

Sāka čivināt sieviešu balsis, un drīz vien, čīk-

stinoties un grabinoties, pa kāpnēm nokāpa pirmā lēdija un graciozi tuvojās mums.

Viņai bija drīzāk piecdesmit, nekā četrdesmit, viņas mati bija vidū pāršķirti kā Madonnai, viņas acis bija brūnas un mazliet izvalbītas. Mugurā viņai bija skujiņrakstā apdrukāta muslīna tērps, kas izskatījās tik dīvains, ka atgādināja maskuballes ģērbu.

Puaro pagājās uz priekšu un sāka sarunu, cik apburoši vien spēdams.

-     Man jāatvainojas par ielaušanos, mademoiselle, taču esmu nonācis mazliet kļūmīgā stāvoklī. Ierados šeit uzmeklēt kādu lēdiju, taču viņa atstājusi Mārkitbeisingu, un man teica, ka jūs noteikti zināt viņas adresi.

-    Patiešām? Kas viņa ir?

-    Mis Lausona.

-     Ak, Minnija Lausona. Protams! Mēs esam labākās draudzenes. Sēdieties, mister… ē…

-     Paroti un mans draugs, kapteinis Heistingss.

Mis Tripa, apdomājusi ievadu, sāka mazliet satraukties.

-    Sēdieties šeit, labi? Nē, patiešām nudien, es pati allaž dodu priekšroku krēsliem ar taisnu atzveltni. Vai esat pārliecināts, ka jums tur ir ērti? Mīļā mis Lausona… Ak, un tur ir mana māsa.

Vēl vairāk čīkstinoties un grabinoties, mums pievienojās vēl otra lēdija, ģērbusies zaļsvītrainā kokvilnas tērpā, kas piederētos sešpadsmitgadīgai meitenei.

-    Mana māsa Aisabella! Misters… ē… Paroti un… kapteinis Houkinss. Aisabella, dārgā, šie džentlmeņi ir Minnijas Lausonas draugi.

Mis Aisabella Tripa bija mazāk kupla miesās nekā māsa. Viņu patiešām varēja nosaukt par nīkulīgu. Viņai bija ļoti skaisti, galvvidū sasprausti mati, kas slīga lejup daudzās jo daudzās nekārtīgās cirtās. Viņa izturējās meitenīgi bija viegli pazīt vienu no objektiem fotogrāfijās, kurš tur pozēja daudzajās puķainajās pozās. Tagad viņa meitenīgā satraukumā sasita rokas.

-    Cik jauki! Dārgā Minnija! Vai jūs esat viņu pēdējā laikā redzējuši?

-   Vairākus gadus neesam redzējuši, paskaidroja Puaro. Mēs esam zaudējuši sakarus. Es ceļoju apkārt. Tāpēc biju ļoti pārsteigts un iepriecināts, dzirdot par lielo mantojumu, kuru saņēmusi mana vecā draudzene!

-    Jā, patiesi. Un tiešām pelnīti! Minnija ir tik reti dvēseliska. Tik vienkārša, tik patiesa.

-    Džūlij! iesaucās Aisabella.

-    Jā, Aisabella?

-    Cik zīmīgi "P". Vai atceries, plāksnīte vakar vakarā skaidri norādīja uz "P" burtu. Apmeklētāju, kas nācis pāri ūdeņiem, ar iniciāli "P".

-    Tā bija. Džūlija piekrita.

Abas lēdijas aplūkoja Puaro aizgrābtībā un tīkamā pārsteigumā.

-      Es nekad nemeloju, laipni sacīja mis Džūlija. Vai jūs interesējaties par okultismu, mesjē Parrot?

-     Esmu ļoti maz pieredzējis, mademoiselle, bet kā ikviens, kas daudz ceļojis pa Austrumiem, varu apliecināt, ka pastāv daudz kas tāds, kas nav saprotams, nedz ari izskaidrojams ar dabiskiem cēloņiem.

-    Tas tiesa, sacīja Džūlija. Tiešām, tiesa.

-     Austrumi, nomurmināja Aisabella. Misticisma un okultisma mājvieta.

Puaro ceļojumi pa Austrumiem, cik man zināms, aprobežojās ar braucienu uz Sīriju un Irāku, kas ilga kādas pāris nedēļas. Spriežot pēc viņa šībrīža runām, varētu zvērēt, ka viņš pavadījis lielāko dzīves džungļos un bazāros, runādamies ar faķīriem, dervišiem un mahatmām.

Cik varēju saprast, Tripu jaunkundzes bija veģetārietes, teosofes, britu jūdaistes, kristiešu zinātnieces, spirituālistes un amatierfotogrāfijas entuziastes.

-     Reizēm liekas, nopūzdamās sacīja Džūlija,

-     ka Mārkitbeisingā ir viena neiespējama dzīves vieta. Nekāda skaistuma nekāda dvēseliskuma. Cilvēkam taču vajadzīgs dvēseliskums, vai jūs tā nedomājat, kapteini Houkins?

Tiešām, es sacīju, nedaudz apjucis, ak, patiešām.

-     Ja cilvēkam nav iekšējās redzes, cilvēks ir pazudis, nopūzdamās citēja Aisabella. Es bieži esmu mēģinājusi apspriest šīs lietas ar vikāru, bet viņš ir tik nožēlojami aprobežots. Vai jūs nedomājat, Parrota kungs, ka jebkura pārliecināta ticība sašaurina uzskatus?

-     Un īstenībā viss ir tik vienkārši, viņas māsa piemetināja. Kā jau mēs lieliski zinām mīlestība un prieks uzveic visu!

-    Jā, patiešām, patiešām, pievienojās Puaro,

-    cik žēl, ka rodas nesaprašanās un ķildas īpaši jau naudas dēļ.

-    Nauda ir tik netīra, Džūlija nopūtās.

-      Varu derēt, ka pēdējā mis Erandela bija viena no jūsu piekritējām? sacīja Puaro.

Abas māsas saskatījās.

-    Es brīnos… Aisabella bilda.

-      Mēs nekad nevaram būt ne par ko pilnīgi pārliecināti, Džūlija nopūtās.

-      Vienbrīd viņa liekas esam pārliecināta, un tad pēkšņi pasaka ko tādu tik piedauzīgu…

-     Ak, bet vai atceraties pēdējo sazināšanos? ieteicās Džūlija. Tā tiešām bija iespaidīga.

Viņa pievērsās Puaro.

-     Tas bija vakars, kad saslima dārgā mis Erandela. Mana māsa un es pēc vakariņām sarīkojām sēdēšanu aplītī kopā mēs sanācām četras. Un, ziniet, mēs redzējām… mēs visas trīs redzējām pilnīgi skaidri spīdošu oreolu ap mis Erandelas galvu.

-    Comment?[12]

-     Jā. Tāda luminiscējoša migliņa, un viņa pievērsās māsai. Vai ari tu to tā raksturotu, Aisabella?

-      Jā. Jā, tieši tā. Spīdoša dūmaka, kas kā oreols apņēma mis Erandelas galvu vājas gaismiņas aura. Tā bija zīme tagad mēs to zinām -, tā bija zīme, ka viņai drīz jādodas uz topusi.

-      Zīmīgi, sacīja Puaro, acīm redzami iespaidots. Istabā bija tumšs, vai ne?

-    Ak jā, mēs allaž sasniedzam labākus rezultātus tumsā, un bija ļoti silts vakars, tāpēc uguns nedega.

-    Ar mums runāja ļoti interesants gars, sacīja Aisabella.

-     Sievieškārtas gara vārds bija Fatima. Viņa teicās aizgājusi krusta karu laikā. Mēs ar viņu skaisti sazinājāmies.

-    Viņa ar jums runāja?

-    Nē, ne jau tieši un balsī. Viņa klaudzināja. Mīlestība. Cerība. Dzīvība. Skaisti vārdi.

-    Un mis Erandela saslima tieši seansa laikā?

-    Tas notika pēc tam. Ienesa sviestmaizes un portvīnu, taču dārgā mis Erandela teica, ka viņa nevēloties, jo slikti jūtoties. Tas bija viņas slimības sākums. Laimīgā kārtā viņai nenācās ilgi ciest

-     Viņa nomira pēc četrām dienām, sacīja Aisabella.

-    Un mums jau ir ziņojumi no viņas, dedzīgi sacīja Džūlija. Viņa ziņo, ka esot ļoti laimīga un viss esot ļoti skaisti, un viņa cerot, ka viņas tuvinieku starpā valdot mīlestība un miers.

Puaro noklepojās.

-    Baidos, ka tas… ē… laikam tā nav.

145

-    Radinieki pret nabaga Minniju izturējās apkaunojoši, sacīja Aisabella. Viņas seja sašutumā pietvīka.

Kristi 5

-    Minnija ir lāga dvēsele ne no šīs pasaules, Džūlija piebalsoja.

-     Cilvēki visapkārt runā nelāgas lielas ka viņa izplānojusi, kā panākt, lai naudu atstāj viņai!

-      Kaut gan īstenībā tas viņai bija lielākais pārsteigums…

-     Viņa tik tikko spēja ticēt savām ausīm, kad notārs nolasīja testamentu.

-     Tā viņa pati mums sacīja. "Džūlij," viņa teica, "mana dārgā, jūs man pieskartos, un es apkristu." Vispirms daži novēlējumi kalpotājiem, un pēc tam Litlgrīnhauza un pārējais novēlēts Vilhelmīnai Lausonai. Viņa bija tik satriekta, ka tikko spēja runāt. Kad viņa saņēmās un pavaicāja, cik daudz tur varētu būt, laikam domādama, ka runa būs par dažiem tūkstošiem mārciņu, un misters Parviss, pēc stomīšanās un grozīšanās, un runāšanas par mulsinošām lietām, un piezīmēm par peļņu, pateica, ka tur varētu būt apmēram trīssimt septiņdesmit pieci tūkstoši mārciņu. Nabaga Minnija gandrīz paģība tā viņa mums teica.

-     Viņai nebija ne jausmas, piemetināja otra māsa. Viņa nekad nedomāja, ka varētu notikt kas tamlīdzīgs!

-    Tā viņa mums teica, vai ne?

-     Ak jā, viņa to atkārtoja daudzas jo daudzas reizes. Tāpēc viņa jūtas aizvainota par Erandelu ģimenes izturēšanos tie visi īgni raustot plecus un uzlūkojot viņu ar aizdomām. Galu galā, šī ir brīva zeme…

-      Angļi, liekas, nopūlas ap nepareiziem priekšstatiem, Puaro nomurmināja.

-     Un, es domāju, katrs var atstāt savu naudu, kam vien vēlas! Es domāju, ka mis Erandela rīkojās ļoti gudri. Viņa noteikti neuzticējās saviem radiniekiem, un es teiktu, ka viņai bija iemesls tā darīt.

-     Tā? Puaro ieinteresēts paliecās uz priekšu. Patiešām?

Šī glaimojošā uzmanība iedrošināja Aisabellu.

-     Jā, patiesi! Misters Čārlzs Erandels, viņas krustdēls, ir nelaimīgā loze caur un cauri. Tas ir visiem zināms! Domāju, ka viņu pat meklē citzemju policija. Nekāds labais raksturiņš tas nav. Kas attiecas uz viņa māsu jā, es pati neesmu ar viņu runājusi, bet viņa izskatās ļoti dīvaini. Ultramoderni, protams, šausmīgi nokrāsojusies. Patiešām, skatoties uz viņas muti, es jūtos slima. Tā izskatās asiņaina. Man liekas, ka viņa lieto narkotikas viņa reizēm tik dīvaini uzvedas. Viņa ir saderinājusies ar to jauno, jauko doktoru Donaldsonu, taču man šķiet, ka pat viņš reizēm izskatās pikts, to redzot. Protams, savā ziņā viņa ir pievilcīga, bet es domāju, ka viņš laikā nāks pie prāta un apprecēs kādu jauku angļu meiteni, kurai patīk lauku dzīve un darbošanās brīvā dabā.

-    Un citi radi?

-     Jā, te nu mēs esam. Ļoti nesimpātiski. Ne jau tā, ka es gribētu ko bilst pret misis Taniosu viņa ir ļoti jauka, taču galīgi aprobežota un pilnīgi zem vīra tupeles. Nav šaubu, viņš īstenībā ir turks, tā es domāju tas ir drausmīgi, ka angļu meitenei var ienākt prātā apprecēt turku tā man liekas vai ne? Tas nozīmē zināmu neizvēlību. Protams, misis Taniosa ir ļoti laba māte, lai arī viņas bērni ir gluži vienkārši atbaidoši nabadziņi.

-    Tātad jūs domājat, ka mis Lausona bija viscienīgākā mis Erandelas mantojuma saņēmēja?

Džūlija domīgi noteica:

-      Minnija Lausona ir caur un cauri laba sieviete. Un ne no šīs pasaules. Viņa nekad nav daudz domājusi par naudu. Viņa nekad nav bijusi mantkārīga.

-    Taču viņa ne bridi neiedomājās no mantojuma atteikties?

Aisabella mazliet atkāpās.

-    Ak, nu jā to laikam neviens nedarītu.

Puaro pasmaidīja.

-    Nē, laikam jau ne…

-             Redziet, mister Parrot, Džūlija iebilda, viņa to uzskata par uzticēšanos svētāko gribas izpausmi.

-            Un ļoti vēlas kaut ko darīt misis Taniosas un Taniosu bērnu labā, piebilda Aisabella. Viņa tikai negrib, lai viņš tiktu tur klāt.

-             Viņa pat teica, ka piekristu izmaksāt Terēzai pabalstu.

-             Un tas, es domāju, ir ļoti cēli ņemot vērā to, kā šī meitene vienmēr pret viņu izturējusies.

-            Patiesi, mister Parrot, Minnija ir vismīlīgākā būtne. Bet jūs taču viņu pazīstat, protams!

-              Jā, teica Puaro, viņu es pazīstu. Taču joprojām nezinu viņas adresi.

-              Protams! Cik muļķīgi! Vai man jums to uzrakstīt?

-      Es varu pierakstīt.

Puaro izvilka savu vienmēr klātesošo piezīmju grāmatiņu.

-              Klenroidenā, 17. Netālu no Vaiteijas. Jūs nodosiet viņai sveicienus no mums, vai ne? Mēs pēdējā laikā neesam saņēmušas no viņas nekādas ziņas.

Puaro sakustējās, un es viņam sekoju.

-     Man jāteic jums abām liels paldies, viņš

bilda, par šo tik jauko sarunu, tāpat kā par laipnību un draudzenes adresi.

-    Brīnos, ka viņi jums tur mājā to neiedeva, iesaucās Aisabella. Tā būs bijusi Ellena! Kalpotāji ir tik nenovīdīgi un zemiski. Viņi reizēm izturējās pret Minniju gaužām cietsirdīgi.

Džūlija saņēma rokas kā grande dnme*.

-    Mums jūsu apmeklējums sagādāja prieku, viņa graciozi sacīja. Es domāju…

Viņa jautājoši uzlūkoja māsu.

-   Jūs varbūt… Aisabella mazliet piesarka. Tas ir, varbūt jūs paliktu uz vakariņām un ieturētos kopā ar mums? Ļoti vienkāršu maltīti mazliet sarīvētu, nevārītu sakņu, rupjmaize un sviests, augļi.

-    Izklausās kārdinoši, Puaro steidzīgi sacīja. Taču ak vai! Man un manam draugam jāatgriežas Londonā.

Ar atkārtotiem rokasspiedieniem un sveicienu mis Lausonai, mēs beigu beigās tikām no turienes laukā.

Divpadsmitā nodaļa Puaro pārspriež gadījumu

Paldies Dievam, Puaro, es atvieglots iesaucos, jūs atbrīvojāt mūs no tiem rīvētajiem

♦Liela dāma (franču vai.).

burkāniem! Kas par šausmīgiem sieviešiem!

-       Pour nous un bon bifteck* ar ceptiem kartupeļiem un pudeli laba vīna! Ko mēs te varētu iedzert, kā jums šķiet?

-     Ūdeni droši vien, es nodrebinādamies atbildēju. Vai bezalkoholisko sidru. Šī bija tāda vieta! Varu derēt, ka tur nav ne vannas, ne tualetes, ja nu vienīgi ateja dārzā!

-     Dīvaini, ka sievietēm patīk dzīvot bez ērtībām, Puaro domīgi noteica.Un tā nemaz vienmēr nav nabadzība, kas viņas uz to pamudina; pat spiedīgākos apstākļos viņas spēj paveikt brīnumus.

-     Kādi tagad būtu rīkojumi šoferim? es vaicāju, jo mēs pārvarējām pēdējos līkloču ieliņu līkumus un izgājām uz Mārkitbeisingas ceļa. Vai turpināsim, dodoties vizītē pie kāda tepat? Vai atgriezīsimies "Pie Džordža", lai vēlreiz izvaicātu astmatisko viesmīli?

-     Jums būs tas prieks dzirdēt, Heistings, ka darboties Mārkitbeisingā mēs šimbrīžam esam beiguši…

-    Lieliski!

-Tikai uz mirkli. Es vēl atgriezīšos!

-    Joprojām sekojot pa pēdām jūsu neveiksmīgajam slepkavam?

♦Mums labu bifšteku (franču vai.).

-    Tieši tā.

-    Vai jūs uzzinājāt kaut ko no tā bezjēdzīgā murdulējuma, ko mēs nupat noklausījāmies?

Puaro precizēja:

-     Tur bija daži punkti, kuri pelna, lai tiem pievērstu uzmanību. Dažādie mūsu drāmas dalībnieku raksturi sāk iezīmēties skaidrāk. Savā ziņā tas viss atgādina veco laiku romānu, vai ne? Necila laikkavētāja, agrāk nievāta, nu tiek pie bagātības un spēlē labdarīgu lēdiju.

-     Es iedomājos, ka tāda aizbildniecība varētu būt loti kaitinoša tādiem ļaudīm, kuri sevi uzskatīja par īstajiem mantiniekiem!

-    Ir tā, kā jūs sakāt, Heistings. Jā, tā ir patiesība.

Mēs dažas minūtes braucām klusumā. Šķērsojām Mārkitbeisingu un atkal nonācām uz lielā ceļa. Es pie sevis dungoju kādu meldiņu.

-     Vai uzjautrinājāties, Puaro? beidzot noprasīju.

Puaro auksti atbildēja:

-     Es nesaprotu, ko jūs domājat ar to "uzjautrināšanos."

-    Labi, pateikšu, es noteicu. Man šķiet, ka jūs uzvedāties kā brīvdienās izbraucis autobusa šoferis!

-    Jūs taču nepieļaujat, ka es to visu domāju nopietni!?

-    Ak, jūs esat nopietnāks par nopietnu. Bet šī lieta liekas visai akadēmiska. Jūs to sapiņķerējat sev par prieku. Es domāju, ka tas viss nav reāli.

-    Au contraire*, tas ir loti reāli.

-    Es neizteicos pietiekami skaidri. Es gribēju teikt, ka tad, ja runa būtu par palīdzību vecajai lēdijai, lai pasargātu viņu no draudoša uzbrukuma jā, tad varētu satraukties. Bet tā, kā viss ir šobrīd… Es nevaru tikt vaļā no sajūtas, ka viņa ir jau mirusi un kāpēc tad nopūlēties?

-     Šajā gadījumā, mon ami, dažs labs vispār nemeklētu slepkavu!

-    Nē, nē, nē. Tas nav tas. Es domāju, ja mūsu rīcībā būtu līķis… Ak, pie velna to visu!

-     Nepiktojieties. Es visu ļoti labi saprotu. Jūs uzskatāt, ka pastāv atšķirība starp vardarbīgu nāvi un lēnu izdzišanu. Pieņemsim, ka mis Erandela mirusi pēkšņā un vardarbīgā nāvē, nevis cienīgi izdzisusi ilgas slimības laikā — vai arī tad jūs izturētos tik vienaldzīgi pret maniem patiesības meklējumiem?

-    Protams, nē.

-   Taču viņu tik un tā kāds mēģināja noslepkavot!

-    Jā, taču bez panākumiem. Tur ir starpība.

-     Un jūs nemaz neinteresē, kurš mēģināja viņu nogalēt?

♦Gluži pretēji (franču vai.).

-    Ak jā, savā ziņā interesē gan.

-    Personu loks ir ierobežots, Puaro domīgi sacīja. Tas pavediens…

-     Tas pavediens, kas, jūsuprāt, risināms no naglas sienas panelī! es iejaucos. Bet kāpēc, ja tā nagla varēja tur būt jau vairākus gadus?

-    Nē. Lakojums ir gluži svaigs.

-    Tā? Un tomēr es domāju, tam varētu būt arī daži citi izskaidrojumi.

-    Miniet man kādu no tiem.

Tobrīd es nespēju izdomāt neko pietiekami ticamu. Puaro izmantoja manu klusēšanu, lai turpinātu savu runu.

-    Jā gan, ierobežots personu loks. Aukla tika nostiepta kāpņu augšgalā pēc tam, kad visi bija aizgājuši gulēt. Tāpēc varam turēt aizdomās vienīgi mājas iemītniekus. Tas nozīmē, ka vainīgais ir viens no septiņiem. Doktors Tanioss. Misis Taniosa. Terēza Erandela. Čārlzs Erandels. Mis Lausona. Ellena. Virēja.

-      Kalpotājas, protams, mēs varam neņemt vērā, vai ne?

-     Viņiem bija novēlējumi, mon cher. Un varēja būt vēl citi iemesli vēlēšanās iespītēt, strīds, negodīga rīcība; nekad nevaram būt pārliecināti par petējo.

-    Tas man neizliekas necik ticami.

-    Neticami, es piekritu. Taču jāņem vērā visas iespējamības.

-   Tādā gadījumā jāņem vērā astoņi, nevis septiņi cilvēki!

-Kā tā?

Es jutu, ka varētu iegūt kādu punktu savā labā.

-    Jums jāpieskaita klāt pati mis Erandela. Kā jūs zināt, ka viņa pati nenostiepa to striķi kāpņu augšgalā, lai kāds cits ģimenes loceklis nolauztu kaklu?

Puaro paraustīja plecus.

-     Tā ir bētise[13], ko jūs nupat pateicāt, mans draugs. Ja mis Erandela būtu pati izlikusi šos slazdus, tad uzmanītos un tajos neiekristu. Atcerieties, ka tā bija viņa, kas nokrita pa kāpnēm.

Es apjuku.

Puaro domīgi turpināja:

-     Notikumu secība ir skaidra: kritiens vēstule man notāra apmeklējums; bet ir viens šaubīgs moments. Vai mis Erandela apzināti noslēpa man rakstīto vēstuli, šaubīdamās, nosūtīt to, vai nē? Vai varbūt, to uzrakstījusi, viņa jutās pārliecināta, ka vēstule ir nosūtīta?

-    To laikam mēs vairs nevaram noskaidrot, es sacīju.

-            Nē. Mēs varam vienīgi uzminēt, Es, piemēram, domāju, ka viņai likās tā ir tikusi nosūtīta! Viņa droši vien jutās pārsteigta, ka nebija atbildes…

Manas domas darbojās pavisam citā virzienā.

-     Vai jūs domājat, ka tā spiritistu darbošanās vispār ir uzmanības vērta? es vaicāju. Es domāju, vai jūs ticat ar visu to smieklīgo mis Pībodijas norādi -, ka vienā no seansiem viņai iestāstīts, lai novēl mantu šai mis Lausonai?

Puaro šaubīgi pašūpoja galvu.

-    Tas neiekļaujas vispārējā priekšstatā, kādu esmu sev izveidojis par mis Erandelu.

-     Abas Tripas teica, ka mis Lausona esot bijusi gaužām pārsteigta, kad tika nolasīts testaments, es domīgi sacīju.

-    Tā viņa apgalvoja, jā gan, Puaro piekrita.

-    Taču jūs tam neticat?

-    Mori ami, jūs taču pazīstat manu aizdomīgo dabu! Es neticu neviena teiktajam, kamēr tas neapstiprinās vai netop atspēkots.

-   Tas pareizi, veco zēn, es sirsnīgi sacīju. Visnotaļ jauka un atklāta daba.

-    "Viņš teica", "viņa teica", "viņi teica". Tfu! Ko tas nozīmē? Itin neko. Tas viss var būt skaidra patiesība, taču var būt ari sagrozīta pēc vajadzības. Es ņemu vērā vienīgi faktus.

-    Un kādi ir fakti?

-    Mis Erandela nokrita. To neviens neņemsies apstrīdēt. Un kritiens nenotika dabiskā ceļā tas bija sagatavots.

-    Ko apliecina vienīgi Puaro teiktais!

-     Nebūt nē. Ir vēl naglas liecība. Mis Erandelas man rakstītās vēstules liecība. Suņa liecība, jo tas tonakt bijis ārā. Mis Erandelas vārdu liecība par vāzi un zīmējumu, un suņa bumbu. Tie visi ir fakti.

-    Un nākamais fakts, lūdzu?

-     Nākamais fakts ir atbilde uz mūsu prasto jautājumu. Kam cēlies labums no mis Erandelas nāves? Atbilde mis Lausonai.

-     Negodīgajai laikkavētājai! No otras puses raugoties citi domāja, ka labums būs viņiem. Un laikā, kad notika kritiena sagatavošana, labums būtu viņiem.

-     Patiešām, Heistings. Tāpēc viņi visi ir vienādi aizdomīgi. Un tad vēl mazais sīkums mis Lausona parūpējās, lai mis Erandela neuzzinātu, ka Bobs visu nakti bijis ārā.

-    Vai jūs to uzskatāt par aizdomīgu?

-    Nebūt nē. Es tikai to ņemu vērā. Tās varēja būt arī rūpes par vecās lēdijas dvēseles mieru. Vismaz tas ir visticamākais izskaidrojums.

Es iesānis uzlūkoju Puaro. Viņš bija tik sasodīti slīpēts.

-      Mis Pībodija izteica aizdomas, ka ar to testamentu ir "piņķeru ķiņķeri", es sacīju. Kā jūs domājat, ko viņa ar to gribēja sacīt?

-      Manuprāt, tas bija viņas izteiksmes veids, izsakot kādas neskaidras un grūti formulējamas aizdomas.

-     Viltus pilnā ietekme, kā rādās, būtu atmetama, es domīgi noteicu. Un izskatās tā, ka Emīlija Erandela bija pārāk saprātīga, lai ticētu tādām ākstībām kā spiritisms.

-     Kas jums liek domāt, ka spiritisms ir ākstība, Heistings?

Es pārsteigts lūkojos viņā.

-     Mans dārgais Puaro tie briesmīgie sievišķi…

Viņš pasmaidīja.

-      Es pilnīgi piekrītu jūsu domām par mis Tripām. Taču fakts, ka abas ar vienādu entuziasmu atbalsta kristiešu mācību, veģetārismu, teosofiju un spiritismu, nav pietiekams, lai par to visu noliedzoši izteiktos! Tāpēc, ka stulbs sievišķis sastāstīs jums lērumu muļķību par mēslu vaboli, kuru nopircis no blēdīga tirgotāja, jūs taču nesāksiet diskreditēt eģiptoloģiju!

-      Vai jūs gribat teikt, ka ticat spiritismam, Puaro?

-             Es labprāt iepazīstu šo nozari. Es pats nekad neesmu neko tādu piekopis, taču jāatzīst, ka daudzi mācīti zinību vīri apliecinājuši tādu fenomenu esamību, kurus nav iespējams izskaidrot teiksim, ar mis Tripu lētticību.

-    Tātad jūs ticat tai muldēšanai par gaismas oreolu ap mis Erandelas galvu?

Puaro atmeta ar roku.

-    Es izsakos vispārīgi lai atrunātu jūs no nesaprātīga skepticisma. Varu sacīt, ka man radies zināms priekšstats par mis Tripu un viņas māsu, un es ļoti uzmanīgi pārbaudīšu ikvienu viņu minēto faktu. Dumji sievišķi, mon ami, ir dumji sievišķi vai nu runa būtu par spiritismu, politiku, dzimumu attiecībām, vai par budisma pamatprincipiem.

-    Tomēr jūs viņu sacīto uzklausījāt ļoti uzmanīgi!

-     Tāds šodien bija mans uzdevums uzklausīt. Noklausīties visu, ko man kāds varētu pastāstīt par šiem septiņiem cilvēkiem un galvenokārt, protams, par pieciem galvenajiem. Mēs jau par šiem cilvēkiem šo to zinām. Piemēram, par mis Lausonu. No mis Tripām dzirdējām, ka viņa ir uzticama, nesavtīga, ne no šīs pasaules, un visā visumā jauks cilvēks. No mis Pībodijas uzzinājām, ka viņa ir lētticīga, dumja, viņas nervi, nedz arī smadzenes nav piemēroti nekādām kriminālām darbībām. No doktora Greindžera mēs uzzinājām, ka viņa bijusi nomākta, viņas stāvoklis šaubīgs. "Nabaga pārbiedēta, skraidelējoša klukste" tādus vārdus, manuprāt, viņš lietoja. No mūsu viesmīļa mēs uzzinājām, ka mis Lausona ir "tā persona", un no Ellenas, ka Bobs, tas sunītis, viņu neņēma par pilnu! Jūs redzat, ka ikviens viņu skatījis no gluži citāda redzes punkta. Un ar citiem ir tāpat. Par Čārlza Erandela morālajām īpašībām neviens nešķiet esam augstās domās, tomēr katrs izsakās par viņu mazliet citādi. Doktors Greindžers iecietīgi saka par viņu: "Tas negodbijīgais velna zellis." Mis Pībodija teic, ka viņš varētu noslepkavot savu vecmāmiņu divu pensu dēļ, taču skaidri liek noprast, ka viņai blēdis patīk labāk par "sausiņu". Mis Tripa dod mājienu, ka viņš ne tikai varētu paveikt ko kriminālu, bet ka arī ir paveicis vienu vai vairākus nosodāmus pasākumus. Šīs sāngaismas ir tik noderīgas un tik interesantas. Tās vedina tālāk.

-Kurp?

Apskatīties pašiem, mans draugs.

Trīspadsmitā nodaļa Terēza Erandela

Nākamajā rītā mēs devāmies uzmeklēt adresi, kuru mums bija iedevis doktors Donaldsons.

Es lūkoju iegalvot Puaro, ka nebūtu slikti iegriezties pie mistera Parvisa, taču Puaro šo ideju nekādi neatbalstīja.

-     Nē, nudien nē, mans draugs. Ko tad mēs teiktu ko minētu par iemeslu informācijas meklēšanai?

-    Jūs pievēršat pārāk lielu vērību iemesliem, Puaro! Tur noderētu jebkādi meli, vai ne?

-     Gluži pretēji, mans draugs, jebkuri meli nederētu vis. Ar juristu runājot nē. Mēs, kā jūs sakāt, dabūtu ar kāju pa dibenu.

-    Ak jā, es teicu. Nepakļausim sevi tādam riskam!

Tātad, kā jau sacīju, mēs devāmies uzmeklēt Terēzas Erandelas dzīvokli. Tas atradās lielā namā Čelsijā, ar logiem uz upes pusi. Un bija iekārtots uzkrītoši modernā stilā, ar spīdīgiem hromējumiem un bieziem ģeometrisku rakstu paklājiem.

Mums nācās dažas minūtes pagaidīt, pēc tam istabā ienāca meitene un mūs jautājoši uzlūkoja.

Terēza Erandela izskatījās gadus divdesmit astoņus vai divdesmit deviņus veca. Viņa bija gara auguma un ļoti slaida, atgādinādama kādu pārspīlētu, melnbaltu zīmējumu. Viņas mati bija spoži melni, seja pamatīgi izkrāsota, nāves bālumā. Viņas uzacu kaprīzie loki piešķīra sejai rotaļīgas ironijas izteiksmi. Vienīgais krāsas plankums bija viņas lūpas koša, tumšsarkana brūce baltajā sejā. Viņa arī radīja iespaidu kā, to es nezinu, jo viņas uzvedība bija nemainīgi vienaldzīga -, ka ir vismaz divkārt dzīvīgāka, nekā citi cilvēki. Viņai apkārt vēdīja apvaldīta, pātagojoša enerģija.

Auksti un vaicājoši viņa uzlūkoja te mani, te Puaro.

Paguris (es cerēju, ka tā) mānīties, Puaro šajā reizē bija pasniedzis savu īsto vizītkarti. Tagad viņa to grozīja pirkstos, virpinādama šurpu turpu.

-     Cik noprotu, viņa sacīja, jūs esat Puaro kungs?

Puaro uzvedīgi palocījās.

-      Esmu jūsu rīcībā, mademoiselle. Vai atļausiet man izmantot mazlietiņ no jūsu dārgā laika?

Tikko manāmi imitēdama Puaro runas veidu, viņa atbildēja:

-    Priecājos, Puaro kungs. Lūdzu, sēdieties.

Puaro visnotaļ jūsmīgi apsēdās uz pazema, stūraina ķebļa. Es apsēdos uz augstāka, hromēta krēsla ar pītu sēdekli. Terēza nevērīgi atzvila uz zema soliņa pie kamīna. Viņa piedāvāja mums abiem cigaretes. Mēs no tām atteicāmies, un viņa aizdedzināja vienu sev pašai.

-     Varbūt esat dzirdējusi manu vārdu, mademoiselle?

Viņa pamāja.

-     Jūs draudzējaties ar Skotlendjardu. Tas ir tiesa, vai ne?

Puaro, es domāju, šāds izteikums nebūt neiepriecināja.

Viņš uzsvērti noteica:

-     Es nodarbojos ar noziegumiem, mademoiselle.

-    Tas ir briesmīgi aizraujoši! teica Terēza Erandela garlaikotā balsī. Un ja vēl iedomājos, ka esmu pazaudējusi savu autogrāfu grāmatiņu!

-    Ir kāda lieta, kuru es pūlos atrisināt, Puaro turpināja. Vakar es saņēmu vēstuli no jūsu krustmātes.

Viņas acis garās, slīpās mandeļveidīgās acis mazliet iepletās. Viņa izpūta dūmu mākonīti.

-    No manas krustmātes, Puaro kungs?

-    Kā jau sacīju, mademoiselle.

Viņa nomurmināja:

-      Man žēl, ka sagandēju jums šo prieku, bet ziniet, tādas personas nemaz nav! Visas manas krustmātes ir jau mirušas. Pēdējā nomira pirms diviem mēnešiem.

-    Mis Emīlija Erandela?

-     Jā, mis Emīlija Erandela. Jūs taču nesaņemat vēstules no nelaiķiem, ko, Puaro kungs?

-    Reizēm saņemu, mademoiselle.

-Cik drausmīgi!

Taču viņas balsī bija parādījusies jauna nots pēkšņas piesardzības un saasinātas uzmanības nots.

-    Un ko tad mana krustmāte raksta, Puaro kungs?

-      To, mademoiselle, es šobrīd vēl neņemos jums izstāstīt. Tas bija, redziet, kaut kas ļoti personisks.

Minūti vai divas valdīja klusums. Terēza Erandela smēķēja. Pēc tam viņa ieteicās:

-     Tas viss ne pēc kā neizklausās. Bet kā tieši es varētu būt jums noderīga?

-      Es cerēju, mademoiselle, ka jūs pacentīsieties atbildēt uz dažiem jautājumiem.

-    Jautājumiem? Kādiem?

-    Jautājumiem par ģimenes lietām.

Es atkal redzēju viņas acis ieplešamies.

-     Tas skan pārlieku pompozi! Jādomā, ka minēsiet kādu. Piemēram?

-             Protams. Vai varat pateikt man pašreizējo sava brāļa adresi?

Viņas acis atkal sašaurinājās. Viņā snaudošā enerģija vairs nebija tik taustāma, it kā viņa būtu ierāvusies čaulā.

-             Baidos, ka nevarēšu. Mēs reti sarakstāmies. Domāju, ka viņš neatrodas Anglijā.

-    To es zinu.

Puaro minūti vai divas cieta klusu.

-    Vai tas bija viss, ko jūs vēlējāties uzzināt?

-              Ak nē, ir vēl citi jautājumi. Vispirms vai jūtaties apmierināta ar to, kā jūsu krustmāte rīkojusies ar savu mantojumu? Un vēl cik ilgi jūs jau esat saderināta ar doktoru Donaldsonu?

-    Vai jūs neķerat par augstu, ko?

-Ehbien? '

-              Eh bien mēs taču esam ārzemnieki, bet mana atbilde uz šiem abiem jautājumiem ir tā nav jūsu darīšana! Ģa ne vous regarde pas, monsieur Puaro. [14]

Puaro kādu mirkli viņu uzmanīgi vēroja. Pēc tam, nekādi neizrādot savu vilšanos, viņš turpināja:

-             Ak tā! Labi, tas nemaz nav tik pārsteidzoši. Ļaujiet man apsveikt jūs, mademoiselle, ar tādiem panākumiem franču valodā! Un novēlu jums labi pavadīt šo ritu. Nāciet, Heistings!

Mēs jau bijām pie durvīm, kad meitene ierunājās. Man atkal iešāvās prātā salīdzinājums ar pātagas plīkšķi. Viņa nebija pakustējusies, bet vārdi noskanēja svilpjoši kā pletne gaisā.

-    Nāciet atpakaļ! viņa noteica.

Puaro lēnām paklausīja. Viņš atkal apsēdās un jautājoši uzlūkoja meiteni.

-      Beigsim muļķoties, viņa sacīja. Iespējams, ka jūs varētu izrādīties man noderīgs, mesjē Puaro.

-    Priecājos, mademoiselle bet kā?

Starp diviem izpūsto cigarešu mutuļiem viņa ļoti mierīgi un nosvērti noteica:

-    Pasakiet man, kā tikt galā ar to testamentu?

-    Droši vien jurists…

-     Jā, jurists droši vien ja vien es zinātu īsto juristu. Taču es pazīstu tikai tādus juristus, kuri ir godavīri! Viņi uzskata, ka testaments ir likumam atbilstošs, un censties to apstrīdēt nozīmētu veltīgi šķiest līdzekļus.

-    Taču jūs viņiem neticat?

-    Es ticu, ka allaž ir iespējams kaut ko uzsākt ja vien sirdsapziņa nekavē un ir, ko maksāt. Labi, un es esmu gatava maksāt.

-     Un jūs esat pārliecināta, ka mani nekavētu sirdsapziņa, ja vien man maksātu?

-            Esmu pieredzējusi, ka lielākā daļa cilvēku ir tādi! Neredzu, kāpēc lai jūs būtu izņēmums. Cilvēki vienmēr protestē, ja apstrīd viņu godaprātu, un tikumību, protams.

-     Tieši tā. Tādi ir spēles noteikumi, ko? Bet ko gan ja pieņemam, ka es esmu gatavs rīkoties pret sirdsapziņu -, kā jums šķiet, ko es varētu uzsākt?

-    Es nezinu. Bet jūs esat gudrs cilvēks. To visi zina. Jūs varētu kaut ko izdomāt.

-    Tas ir?

Terēza Erandela paraustīja plecus.

-     Tā ir jūsu darīšana. Nozagt testamentu vai atklāt viltojumu. Nolaupīt Lausoni un iebiedēt viņu lai atzīstas, ka piespiedusi krustmāti Emīliju to uzrakstīt. Sadabūt vēlāku testamentu, kas rakstīts vecās Emīlijas nāves gultā.

-     Jūsu bagātā iztēle man aizrauj elpu, mademoiselle!

-      Labi, un kāda ir jūsu atbilde? Es biju pietiekami atklāta. Ja jūs pilnīgi atskāties, tad tur ir durvis.

-    Tas nav pilnīgs atteikums vēl ne, sacīja Puaro.

Terēza Erandela iesmējās. Viņa palūkojās manī.

-     Jūsu draugs, viņa noteica, izskatās šokēts. Vai aizsūtīsim viņu pastaigāties pa pagalmu ap māju?

Puaro pikti pievērās man.

-      Kontrolējiet savu tiklo un pareizo dabu, Heistings. Lūdzu piedošanu sava drauga vietā, mademoiselle. Viņš, kā jau jums būs izdevies pamanīt, ir godīgs. Taču viņš ir arī uzticams. Viņa padevība man ir absolūta. Tā vai citādi, ļaujiet man uzsvērt šo punktu, viņš ļoti nopietni uzlūkoja meiteni, jebkas, ko mēs uzsāksim, būs pilnīgi likumīgi.

Viņa tikko manāmi uzrāva uzacis.

-      Likums, Puaro domīgi sacīja, ir ļoti daudzpusīgs.

-    Nu re, viņa vāri pasmaidīja. Viss kārtībā, mēs saprotamies. Vai vēlaties apspriesties par savu guvuma daļu ja vien būtu kāds ieguvums?

-      Arī šajā ziņā mēs sapratīsimies. Jāsaka, maza naudiņa tas ir viss, ko es vēlos.

-    Darīts, sacīja Terēza.

Puaro paliecās uz priekšu.

-     Tagad paklausieties, mademoiselle. Parasti deviņdesmi deviņos gadījumos no simta, tā sakot, esmu likuma pusē. Simtajā gadījumā… ar simto var būt citādi. Vispirms parasti tas ir ienesīgāks… Taču jārīkojas ir ļoti klusi jūs saprotat; ļoti, ļoti klusi. Mana reputācija nedrīkst ciest. Man jābūt uzmanīgam.

Terēza Erandela pamāja.

-              Un manā rīcībā jābūt visiem faktiem. Man jāzina patiesība! Jūs saprotat ja patiesība ir zināma, tad melot nākas vieglāk!

-    Izklausās ļoti saprātīgi.

-             Tad ir labi. Tātad, kādā datumā šis testaments uzrakstīts?

-    21. aprīlī.

-    Un iepriekšējais?

-            Krustmāte Emīlija rakstīja testamentu pirms pieciem gadiem.

-    Mantu novēlēdama…?

-             Neskaitot novēlējumus Ellenai un agrākajai virējai, visa manta būtu jāsadala brāļa Tomasa bērniem un māsas Erabellas bērniem.

-    Vai nauda bija jāatstāj glabāšanā?

-    Nē, mēs varētu ar to rīkoties, kā vēlētos.

-             Un tagad uzmanību. Vai visi zināja par šo testamentu?

-            Jā gan. Čārlzs un es mēs zinājām, un Bella zināja. Emīlijas tante to neslēpa. īstenībā ja kāds no mums ko palūdza, viņa parasti atbildēja:

-             Jūs dabūsiet visu manu naudiņu, kad būšu aizgājusi. Apmierinieties ar to.

-             Vai viņa būtu atteikusies palīdzēt, ja kāds saslimtu vai notiktu kas neparedzēts?

-    Nē, nedomāju vis, lēni sacīja Terēza.

-    Taču viņa uzskatīja, ka jums visiem pietiek līdzekļu dzīvošanai?

-    Tā viņa uzskatīja, jā gan.

Viņas balsī bija saklausāms rūgtums.

-    Bet jūs tā neuzskatījāt?

Terēza mirkli nogaidīja, pirms sāka runāt. Tad viņa sacīja:

-    Mans tēvs atstāja mums katram trisdesmittūkstoš mārciņu. Šī summa, saprātīgi ieguldīta, ienes apmēram simt divdesmit gadā. Ienākumu nodoklis to samazina. Bet iznāk maza, jauka summiņa, no kuras varu iztikt. Taču es, viņas balss bija mainījusies, slaidais augums iztaisnojies, galva atmesta atpakaļ, un kļuva redzams tas apbrīnojamais dzīvīgums, kum biju sajutis pirmīt, taču es gribu no dzīves kaut ko vairāk! Es gribu vislabāko! Labāko ēdienu, labākās drēbes kaut ko stilā skaistu, nevis tikai nepieciešamo, ne tikai piemērotu apģērbu, kāds tobrīd modē. Es gribu dzīvot un baudīt braukt uz Vidusjūru un mērcēties siltā, vasarīgā ūdenī, sēdēt pie spēļu galda un spēlēt uz aizraujošām likmēm, gribu rīkot viesības mežonīgas, absurdas, ekstravagantas viesības; gribu visu, kas šajā sapuvušajā pasaulē vērtīgs, un negribu to visu kaut kad gribu tūlīt!

Viņas balss bija brīnumaizkustinoša, silta, uzjautrinoša, saindējoša.

Puaro viņu uzmanīgi vēroja:

-    Un jums tas viss bija, es domāju, vai ne?

-    Jā, bija gan!

-     Un cik tad ir atlicis no trīsdesmit tūkstošiem?

Viņa pēkšņi iesmējās.

-     Divi simti divdesmit viena mārciņa un četrdesmit septiņi pensi. Tāds ir precīzs rēķins. Redziet, draudziņ, jūs kaut ko saņemsiet tikai tad, ja būs rezultāti. Ja rezultātu nebūs, tad nebūs arī naudas.

-     Tādā gadījumā, lietišķi sacīja Puaro, rezultāti noteikti būs.

-      Jūs esat varens vīriņš, Puaro kungs. Priecājos, ka mēs satikāmies.

Puaro tikpat lietišķi turpināja:

-     Ir dažas lietas, kuras man noteikti jāzina. Vai jūs lietojat narkotikas?

-    Nē, nekad.

-    Dzerat?

-    Diezgan daudz bet ne tādēļ, ka man patiktu. Visi apkārt dzer, un es dzeru līdzi, taču es varētu to izbeigt kaut vai rīt.

-Tas ir ļoti labs mierinājums.

-    Es nenodzeru sajēgu, Puaro.

Puaro turpināja:

-    Mīlestības piedzīvojumi?

-    Lielākoties pagātnē.

-    Un tagad?

-    Vienīgi Rekss.

-    Proti, misters Donaldsons?

-Jā.

-             Viņš, kā liekas, ir ļoti tāls tādai dzīvei, kādu jūs minējāt.

-    Jā, tā ir gan.

-    Un tomēr viņš jums rūp. Brīnos gan, kāpēc?

-            Ak jūs gribat zināt iemeslus? Kāpēc Džuljeta iemīlēja Romeo?

-             Bet, visupirms visu cieņu pret Šekspīru viņš taču bija pirmais vīrietis, ko viņai gadījās ieraudzīt.

Terēza lēni noteica:

-             Rekss nav pirmais vīrietis, ko es ieraudzīju nebūt nē.

Un viņa klusām piemetināja:

-             bet es domāju, es jūtos tā, it kā viņš būtu pēdējais, ko jebkad redzēšu!

-    Viņš ir nabadzīgs, mademoiselle.

Viņa pamāja.

-    Un arī viņam vajadzīga nauda?

-             Izmisīgi. Ak, ne jau tādu iemeslu dēļ, kā man. Viņam nevajag greznību nedz skaistumu, nedz asus pārdzīvojumus; neko no tā visa. Viņš valkās vienu un to pašu uzvalku, kamēr tas būs caurumu caurumos, un lenčā laimīgs ēdīs auksto

gaļu ik dienas, un mazgāsies saplaisājušā vannā. Ja viņam būtu nauda, tā aizietu par mēģenēm, laboratoriju un visu pārējo. Viņš ir godkārīgs. Viņa darbs viņam ir viss. Tas viņam nozīmē vairāk nekā es.

-     Vai viņš zināja, ka jūs tiksiet pie naudas, kad mis Erandela nomirs?

-     Es viņam to teicu, pēc tam, kad mēs saderinājāmies. Īstenībā viņš neprec mani naudas dēļ ja tas ir tas, ko jūs vēlējāties uzzināt.

-    Jūs joprojām esat saderinājušies?

-    Potams, ka esam.

Puaro neatbildēja. Viņa klusēšana, likās, padarīja meiteni runīgāku.

-    Protams, ka esam, viņa skarbi atkārtoja.

Un pēc tam vēl noprasīja:

-    Vai jūs viņu apmeklējāt?

-    Redzēju viņu vakar Mārkitbeisingā.

-    Kā? Ko tad jūs viņam teicāt?

-     Neko neteicu. Es tikai palūdzu viņam jūsu brāļa adresi.

-    Čārlza? viņas balss atkal izklausījās skarba. Ko jūs gribējāt no Čārlza?

-    Čārlzu? Kas meklē Čārlzu?

Tā bija nedzirdēta balss patīkama vīrieša balss.

Istabā ienāca jauns vīrietis ar brūni iedegušu seju un apburošu smaidu.

Kas runāja par mani? viņš noprasīja. Dzirdēju savu vārdu jau yestibilā, taču netiku noklausījies. Noklausīšanās taču nav cieņā. Tātad, Terēza, manu meitenīt, ko tas viss nozīmē? Klāj vaļā.

Četrpadsmita nodaļa Čārlzs Erandels

Man jāatzīstas, ka no tā brīža, kad pievērsu viņam skatienu, izjutu pret Čārlzu Erandelu slepenu patiku. Viņā bija kaut kas labsirdīgs un bezrūpīgs. Viņa acis spīdēja tik valdzinoši un jautri, un smaidiņš bija viens no atbruņojošākajiem, kādu vien jelkad spētu iedomāties.

Viņš šķērsoja istabu un piesēdās uz kāda masīva iztapsēta krēsla paroces.

-    Par ko ir runa, meitēn? viņš noprasīja.

-    Šis ir mesjē Puaro, Čārlz. Viņš gatavojas hm veikt kādu netīru darbiņu mūsu labā; par nelielu kompensāciju.

-    Es protestēju, iesaucās Puaro. netīru darbiņu nē. Sacīsim, nelielu, nekaitīgu maldināšanu ka testamenta rakstītāja sākotnējais nolūks ticis novirzīts? Sauksim to tā.

-            Sauciet to kā vien vēlaties, Čārlzs apburoši sacīja. Brīnos, kā gan Terēza iedomājusies pārjums.

-     Viņa to nedarīja, Puaro ātri iejaucās. Es te ierados pats pēc sava prāta.

-    Un piedāvājāt savus pakalpojumus?

-     Ne gluži tā. Es vaicāju pēc jums. Jūsu māsa sacīja, ka esat izbraucis uz ārzemēm.

-    Terēza, sacīja Čārlzs, ir ļoti rūpīga māsa. Viņa gandrīz nekļūdās. īstenībā viņa ir aizdomīga kā pats nelabais.

Viņš laipni uzsmaidīja māsai, taču viņa nepasmaidīja. Viņa izskatījās norūpējusies un domīga.

-     Bez šaubām, sacīja Čārlzs, mūsu situācija nav no labākajām. Vai tad Puaro kungs nav slavens noziedznieku izsekotājs? Protams, nejau viņu kūdītājs un atbalstītājs.

-      Mēs neesam noziedznieki, Terēza asi attrauca.

-     Bet mēs ļoti vēlētos būt, Čārlzs pakalpīgi sacīja. Pats tiku domājis par kādu blēdību tā būtu manā gaumē. Mani izmeta no Oksfordas tā bija neliela nesaprašanās sakarā ar kādu čeku. Bez tam vēl bija arī neliels satraukums vietējā bankā ar Emīlijas krustmāmiņu. No manas puses tā bija muļķība, protams. Man vajadzēja paredzēt, ka vecā lēdija dursies kā eža adatām. Tomēr šie incidenti bija gatavie sīkumi; piecnieki un desmitnieki, ne vairāk. Novest cilvēku nāves gultā ir pārlieku liels risks. Kāds varētu ko uzost un uzpirkt Ellenu šā vai tā, varētu piedabūt viņu liecināt. Baidos, ka tas iedarbotos. Es pat spētu viņu apprecēt, lai viņa vēlāk nespētu pret mani liecināt.

Viņš laipni uzsmaidīja Puaro.

-    Jūtos pārliecināts, ka jūs te ienesāt apslēptu diktofonu, un Skotlendjards noklausās, viņš noteica.

-     Jūsu problēma mani tiešām interesē, Puaro mazliet pārmetoši sacīja. Protams, es nevaru darīt neko pret likumu. Ir taču dažādi ceļi… un viņš zīmīgi apklusa.

Čārlzs Erandels paraustīja plecus.

-    Es nešaubos, ka iespējams atrast kādu izeju arī likuma ietvaros, viņš apburoši sacīja. Jums to vajadzētu zināt.

-     Kas apliecināja testamentu? Es domāju to, kas rakstīts 21. aprīlī?

-     Parviss bija paņēmis līdz kādu klerku, un otrs liecinieks bija dārznieks.

-     Tātad tas tika parakstīts mistera Parvisa klātbūtnē?

-    Tā bija.

-    Un misters Parviss, jādomā, ir ļoti godājams vīrs?

-    Parviss un Čārlzvorts ir tikpat respektējama un nevainojama būšana kā Anglijas banka, Čārlzs sacīja.

-     Viņam tas testatments nepatika, sacīja Terēza. Esmu pārliecināta, ka viņš pat ļoti korekti mēģināja atrunāt krustmāti Emīliju no tā rakstīšanas.

Čārlzs skarbi iejaucās:

-    Vai viņš tev tā teica?

-    Jā. Es vakar biju viņu apmeklēt.

-     Tas nav labi, mīlulīt tev vajadzēja to saprast. Tikai pensi tiek velti izniekoti.

Terēza paraustīja plecus.

Puaro noteica:

-     Es jūs palūgšu sniegt man visu iespējamo informāciju par mis Erandelas dzīves pēdējām nedēļām. Tātad, sākumam, cik noprotu, jūs un jūsu brālis, un arī doktors Tanioss ar sievu tur svētījāt Lieldienas.

-    Jā, tā bija.

-       Vai šajās brīvdienās notika arī kas nozīmīgs?

-    Nedomāju vis.

-    Nekas? Bet es domāju…

Čārlzs iejaucās:

Kristi 5

-    Tu gan esi centrējusies pati uz sevi, Terēza! Nekas nozīmīgs tev neatgadījās! Tu gremdējies

177

/ M

jaunos mīlas sapņos! Ļaujiet paskaidrot, mesjē Puaro, ka Terēzai Mārkitbeisingā ir zilacains puisis. Viens no vietējiem kaulu ievilcējiem. Tāpēc viņai radies neparasts pasaules redzējums. Fakts ir tāds, ka cienījamā krustmāmiņa ar galvu pa priekšu nogāzās pa kāpnēm un bezmaz ņēma galu. Labāk, ja tā būtu noticis. Tad viss būtu glābts, mēs nenokļūtu tādā ķezā.

-    Viņa nokrita pa kāpnēm?

-     Jā, paslīdēja uz suņa bumbas. Mazais viltnieks bija to atstājis kāpņu augšgalā, un pa nakti viņa uz tās paklupa.

-    Kad tas bija?

-     Ļaujiet atcerēties. Otrdien iepriekšējā vakarā pirms mūsu aizbraukšanas.

-    Vai krustmāte ļoti sadauzījās?

-    Nelaimīgā kārtā viņa nenokrita uz galvas. Ja tā notiktu, tad būtu dabūjusi smadzeņtrīci, vai kā nu to zinātniskāk sauc. Nē, viņa necik smagi nesasitās.

Puaro sausi noprasīja:

-    Jūs tas ļoti sarūgtināja, ko?

-     Kā? Ak, es saprotu, ko jūs domājat. Jā, kā jau jūs teicāt ļoti sarūgtināja. Tās vecās lēdijas ir cieti rieksti.

-    Un jūs visi aizbraucāt trešdienas rītā?

-    Tas tiesa.

-             Tas bija trešdien, piecpadsmitajā. Kad jūs nākamreiz redzējāt savu krustmāti?

-             Tas nebija nākamnedēļ, bet gan nedēļu pēc tam.

-   Tas varētu būt ļaujiet padomāt divdesmit piektajā, vai ne?

-    Jā, es domāju, ka tas ir tas datums.

-    Un kad nomira jūsu krustmāte?

-    Nākampiektdien.

-    Un saslima pirmdienas naktī?

-Jā.

-    Un jūs aizbraucāt pirmdien?

-Jā.

-    Un neatgriezāties viņas slimības laikā?

-     Nē, līdz piektdienai. Mēs neapjautām, ka viņa tiešām jūtas ļoti slikti.

-     Tātad jums vēl bija iespēja sastapt viņu dzīvu?

-    Nē, viņa nomira pirms mūsu ierašanās.

Puaro pievērsās Terēzai Erandelai.

-    Vai jūs abās reizēs pavadījāt savu brāli?

-Jā.

-     Un šajā otrajā apmeklējuma reizē nekas netika runāts par jaunu testamentu?

-    Nekas, Terēza sacīja.

Čārlzs tomēr atbildēja apstiprinoši tajā pašā brīdī.

-    Ak jā, viņš sacīja, tika gan.

Viņš runāja laipni, kā vienmēr, taču runas veidā bija iezadzies kas gluži citāds it kā šī laipnība būtu uzspēlētāka nekā parasti.

-     Kas tad? Puaro vaicāja.

-    Čārlz! Terēza iesaucās.

Čārlzs, kā likās, vairījās sastapt māsas skatienu.

Viņš uzrunāja māsu, viņā neskatīdamies.

-     Tu droši vien atminies, meitēn? Es taču tev teicu. Emīlijas krustmāte uzstādīja tādu kā ultimātu. Viņa sēdēja kā tāds tiesnesis tiesā. Pat teica runu. Sacīja, ka esot gauži vīlusies visos savos radiniekos tas ir, mani un Terēzā. Bellu viņa pacieta, pret viņu nekādu pretenziju nebija. Taču, no otras puses viņa necieta un nicināja Bellas vīru. "Viss jāpērk mūsu pašu, britu," tāds allaž bijis krustmāmiņas Emīlijas moto. Ja Bella mantotu kādu ievērojamāku summu, viņa teica, tad esot pārliecināta, ka šis Tanioss kaut kādā kārtā dabūtu to savos nagos. Bija jāaizkavē grieķi to nodarīt! "Viņai ir labāk tā, kā ir," krustmāte vēl noteica. Pēc tam viņa piebilda, ka ne es, ne Terēza neesot tie cilvēki, kuriem var uzticēt naudu. Mēs to izšķērdētu un nodzīvotu viens divi. Tāpēc viņa teicās esam uzrakstījusi jaunu testamentu, atstājot visu mantu mis Lausonai.

"Viņa ir dumja," teica krustmāte Emīlija. "Taču

vina ir uzticama dvēsele! Es ticu, ka vina tiešām

» 7 *

ir man pieķērusies. Viņa nav vainīga pie tā, ka ir aprobežota. Domāju, ka ir godīgāk jums to pasacīt, lai jūs, Čārlz, saprotat, ka nebūs nekādas iespējas izdabūt no manis naudu, ko jūs no manis gaidāt."

Visnotaļ nejauki. Tieši to es biju mēģinājis darīt.

-             Kāpēc tu to man nepateici, Čārlz? Terēza nikni vaicāja.

-     Domāju, ka esmu pateicis, Čārlzs sacīja,

neskatīdamies vinā.

>

Puaro pajautāja:

-    Un ko jūs atbildējāt, mister Erandel?

-              Es? Čārlzs pieklājīgi atsaucās. Ak, es tikai pasmējos. Nav labi dusmoties. Tā neko nevar atrisināt. "Bet kā jums tīk, krustmāt Emīlij," es noteicu. "Varbūt mazliet pārsteidzīgi, taču galu galā tā ir jūsu nauda, un jūs varat ar to rīkoties, kā jums tīk."

-    Un kāda bija jūsu krustmātes reakcija?

-             Ak, viss likās labi patiešām, labi. Viņa teica: "Labi, es teiktu, ka jūs esat varen izveicīgs, Čārlz." Un es teicu: "Dusmas kopā ar izlīdzinājumu. Ja jau man nav ko cerēt uz mantojumu kā būtu, ja man tagad iedotu desmitnieku?" Viņa noteica, ka es esot nekaunīgs puika, un es dabūju piecnieku.

-    Jūs ļoti veikli apslēpāt savas izjūtas.

-    Bet īstenībā es neņēmu to visu nopietni.

-    Neņēmāt nopietni?

-             Nē. Es domāju, ka tā ir tikai tāda vecās māņkustība. Viņa gribēja mūs visus pabaidīt. Man ir ļoti nopietnas aizdomas, ka pēc dažām nedēļām vai mēnešiem viņa to testamentu saplēstu. Viņa bija ģimenes sargātāja krustmāte Emīlija. Un es ticu, ka viņa būtu to izdarījusi, ja tik pēkšņi nenomirtu.

-             Ak tā! noteica Puaro. Tā ir interesanta ideja.

Viņš minūti vai divas klusēja, pēc tam turpināja:

-              Vai kāds piemēram, mis Lausona nedzirdēja šo jūsu sarunu?

-               Iespējams. Mēs nerunājām īpaši klusi. Īstenībā, kad es iznācu, gar durvīm laidelējās Lausona. Manuprāt, viņa varēja iebāzt degunu mūsu darīšanās.

Puaro pievērsa domīgo skatienu Terēzai:

-    Un jūs par to neko nezinājāt?

Pirms viņa paspēja atbildēt, Čārlzs ierunājās:

-             Terēza, meitēn, esmu pārliecināts, ka tev to teicu vai devu mājienu.

Te iestājās dīvaina pauze. Čārlzs stīvi uzlūkoja Terēžu, un viņa skatienā varēja samanīt bažas, šis izbrīns likās daudzkārt pārsniedzam iemeslu, kas to izraisījis.

Terēza lēni noteica:

-   Ja tu būtu man pateicis, nedomāju, ka es būtu to aizmirsusi vai ne, mesjē Puaro?

Viņas garenās, tumšās acis pievērsās viņam.

Puaro lēni piekrita:

-     Nē, es nedomāju vis, ka jūs to aizmirstu, mis Erandela.

Pēc tam viņš skarbi uzrunāja Čārlzu.

-    Ļaujiet man noskaidrot vienu lietu. Vai mis Erandela jums sacīja, ka taisās grozīt testamentu, vai paziņoja, ka ir jau to izdarījusi?

Čārlzs ātri bilda:

-    Ak, viņa bija izlēmusi. īstenībā viņa man pat parādīja to testamentu.

Puaro paliecās uz priekšu. Viņa acis plati ieplētās.

-    Tas ir ļoti svarīgi. Jūs teicāt, ka mis Erandela jums pat parādīja to testamentu?

Čārlzs pēkšņi sagrozījās kā skolas puika visnotaļ atbruņojoši. Puaro stingrība lika viņam justies neērti.

-    Jā, viņš sacīja, viņa to man parādīja.

-    Vai jūs varat apzvērēt?

-        Protams, ka varu, Čārlzs nerVozi uzlūkoja Puaro. Neredzu, kas tur tik svarīgs.

Te pēkšņi sakustējās Terēza. Viņa piecēlās un nostājās pie kamīna, tad steigšus aizdedzināja nākamo cigareti.

-         Un jūs, mademoiselle? Puaro pēkšņi pagriezās pret viņu. Vai jūsu krustmāte jums tajās dienās neko svarīgu nepateica?

-        Nedomāju vis. Viņa bija ļoti laipna. Tas ir, tikpat laipna kā allaž. Mazliet palasīja morāli par manu dzīvesveidu un tamlīdzīgi. Taču viņa tā darīja vienmēr. Varbūt vienīgi likās nervozāka, nekā parasti.

Puaro smaidīdams sacīja:

-         Jādomā, mademoiselle, ka jūs vairāk nodarbināja jūsu fiance*.

Terēza skarbi attrauca:

-        Viņa tur nebija. Viņš bija projām: kaut kādā mediķu kongresā.

-        Tātad jūs viņu nebijāt redzējusi kopš Lieldienām? Vai tā bija pēdējā reize, kad viņu redzējāt?

-        Jā vakarā pirms mūsu aizbraukšanas viņš ieradās uz vakariņām.

-        Vai jūs piedodiet tad nesastrīdējāties ar viņu?

♦Saderētais (franču vai.).

-    Noteikti nē.

-    Jūsu otrā apmeklējuma laikā bija projām…

Čārlzs iejaucās:

-     Ak, bet redziet, tas otrs apmeklējums taču bija neparedzēts. Mēs ieradāmies tikai uz īsu mirklīti.

-    Patiešām?

-      Ak, labāk teikt patiesību, Terēza vienaldzīgi sacīja. Redziet, Bella ar vīru ieradās iepriekšējā nedēļas nogalē, celdami traci ap krustmātes Emīlijas kritienu. Mēs nodomājām, ka viņi varētu mūs apsteigt…

-      Mēs nodomājām, pasmīnēdams sacīja Čārlzs, ka mums arī labāk būtu izrādīt kādas rūpes par krustmātes Emīlijas veselību. Tiešām, kaut gan vecā lēdija bija pārāk gudra, lai viņu varētu aizkustināt māksloti uzmanības pierādījumi. Viņa ļoti labi zināja to vērtību. Krustmāte Emīlija nebija dumja.

Terēza pēkšņi iesmējās.

-     Jauks stāstiņš, vai ne? Mēs visi skrienam

> 7

pakaļ naudai, mēles izkāruši.

-     Vai to pašu var teikt par jūsu māsīcu un viņas vīru?

-     Ak vai, jā. Bella allaž ir grūtībās. Visnotaļ pašaizliedzīgi lūko pakaļdarināt visus manus tērpus, par kādu astoto daļu no to cenas. Jādomā, ka Tanioss ir spekulējis ar viņas naudu. Viņi tikai ar grūtībām savelk galus kopā. Viņiem ir divi bērni, un viņi vēlas tos skolot Anglijā.

-     Varbūt jūs varētu iedot man viņu adresi? Puaro pajautāja.

-     Viņi apmetušies Darhemas viesnīcā, Blūmsberijā.

-    Kāda viņa ir, šī jūsu māsīca?

-     Bella? Ak, viņa ir garlaicīga sieviete. Gluži kā ausurbis. Ļoti rūpīga māte. Ausurbji ir ļoti rūpīgi vecāki, es domāju.

-    Un viņas vīrs?

-     Tanioss? Ak, viņš izskatās mazliet dīvains, bet īstenībā ir diezgan jauks zellis. Gudrs, jautrs un visnotaļ izdarīgs.

-    Jūs tā domājat, mademoiselle'l

-    jā, man jāatzīstas, ka es labāk dodu priekšroku viņam, nekā Bellai. Domāju, ka viņš ir ļoti labs ārsts. Un tomēr es viņam pilnīgi neuzticos.

-     Terēza, sacīja Čārlzs, neuzticas nevienam.

Viņš aplika roku māsai ap pleciem.

-    Viņa neuzticas arī man.

-     Ikviens, kas tev uzticētos, mīlulīt, būtu galīgi neattīstīts, laipni noteica Terēza.

Brālis un māsa attālinājās viens no otra un uzlūkoja Puaro.

Puaro palocījās un devās uz durvīm.

-    Es esmu kā jūs sakāt darbā! Tas ir grūti, bet mndemoiselle bija taisnība. Kāda izeja vienmēr ir. Ak, un tad vēl šī mis Lausona vai vina

7 »

varētu zaudēt galvu tiesā, jautājumu krustugunīs?

Čārlzs un Terēza saskatījās.

-     Es teiktu, sacīja Čārlzs, ka īstas krustugunis liktu viņai apgalvot, ka balts ir melns!

-     Tas, sacīja Puaro, var izrādīties ļoti noderīgi.

Viņš izsteidzās no istabas, un es viņam seko-, ju. Vestibilā viņš paņēma savu cepuri, atvēra ārdurvis un ātri ar lielu blīkšķi tās aizcirta. Pēc tam viņš pielavījās pie istabas durvīm un nesarkdams piespieda ausi pie spraugas.

Lai kurā skolā Puaro bija mācījies, varēja skaidri redzēt, ka tur nav turēts godā nerakstītais likums par noklausīšanos pie durvīm. Es jutos šausmīgi, taču nespēju neko uzsākt. Es izmisīgi rādīju zīmes Puaro, taču viņš nelikās tās redzam. Un tad skaidri sadzirdami, Terēzas dziļajā, vibrējošajā balsī izrunāti, atskanēja vārdi:

-Tu, plānprātiņi

Tad gaitenī nodipēja soļi, Puaro ātri saķēra mani aiz rokas, atvēra durvis un izgāja, bez trokšņa izvērdams tās aiz sevis.

Piecpadsmita nodaļa Mis Lausona

-      Puaro, es teicu, vai mums vajadzēja klausīties pie durvīm?

-     Nomierinieties, mans draugs. Klausījos taču es viens! Tas taču nebijāt jūs, kas spieda ausi pie šķirbas. Gluži otrādi, jūs stāvējāt sastindzis kā zaldāts miera stājā.

-    Taču es ari dzirdēju to pašu.

-    Tiešām. Mademoiselle necentās čukstēt.

-     Tāpēc, ka domāja mūs esam jau ārā no dzīvokļa.

-    Jā, mēs pielietojām mazu māņkustību.

-Tādas lietas man nepatīk.

-     Jūsu morāle ir nevainojama! Taču neatkārtosimies. Šo sarunu izraisīja iepriekšējie apstākļi. Jūs gribat teikt, ka mēs te nespēlējam spēles. Un es atbildu, ka slepkavība nav nekāda spēlīte.

-    Bet te taču nav runa par slepkavību.

-     Neesat par to tik pārliecināts.

-      Mēģinājumu jā, varbūt. Taču, galu galā, slepkavība un slepkavības mēģinājums nav viens un tas pats.

-             Morāli tas ir viens un tas pats. Bet es gribēju sacīt vai esat tik pārliecināts, ka mēs interesējamies tikai par slepkavības mēģinājumu?

Es blenzu viņā.

-             Bet vecā mis Erandela taču mira gluži dabīgā nāvē.

-            Es vēlreiz atkārtoju vai esat par to tik ļoti pārliecināts?

-    Visi tā saka!

-    Visi? O-la-lā!

-             Ārsts tā sacīja, es neatlaidos. Doktors Greindžers. Viņam to vajadzētu zināt.

-             Jā, viņam vajadzētu zināt. Puaro balsī varēja saklausīt neapmierinātību. Bet atcerieties, Heistings, atkal un atkal notiek nelaiķu ekshumācija un ik gadījumā miršanas apliecību parakstījis labticīgs ārsts.

-            Jā, bet šajā gadījumā mis Erandela taču mira pēc ilgākas sirgšanas.

-   Tā liekas gan, ka jā.

Puaro balsī joprojām jautās neapmierinātība. Es viņu pētoši uzlūkoju.

-            Puaro, sacīju, sākšu teikumu ar "vai esat pārliecināts?". Vai esat pārliecināts, ka jūs nav pārņēmusi profesionāla iedoma? Jūs vēlaties, lai tā būtu slepkavība, un jūs domājat, ka tai jābūt slepkavībai.

Viņa piere satumsa aizvien vairāk. Viņš lēni pašūpoja galvu.

-     Tas ir saprātīgi, ko jūs te sakāt, Heistings. Jūs trāpījāt ar pirkstu vārīgajā vietā. Slepkavība ir mans darba lauks. Esmu kā dižs ķirurgs, kas specializējies teiksim, apendicīta vai vēl retāku operāciju gadījumiem. Ierodas pacients, un ārsts izmeklē viņu vienīgi no sava īpašā redzes viedokļa. Vai ir kāds iemesls domāt, ka šis vīrs cieš no tādas un tādas kaites…? Arī es tā daru. Es allaž saku pats sev: "Vai tā nevarētu būt slepkavība?" Un jūs redzat, mans draugs, ka gandrīz vienmēr tāda iespēja pastāv.

-    Es nevarētu sacīt, ka te būtu tāda iespēja, iebildu.

-      Bet viņa nomira, Heistings! No šī fakta, jums vaļā netikt. Viņa nomira!

-    Viņai bija vāja veselība. Viņai bija pāri septiņdesmit. Tas viss man liekas gluži dabiski.

-     Un vai jums arī liekas dabiski, ka Terēza Erandela tik neviltotā satraukumā saukā savu brāli par plānprātiņu?

-    Kāds tam visam sakars?

-    Visvisāds! Pasakiet man, ko jūs domājat par šo mistera Čārlza Erandela paziņojumu ka krustmāte rādījusi viņam testamentu?

Es uzmanīgi uzlūkoju Puaro.

-    Ko jūs par to domājat? es pavaicāju.

Kāpēc gan vienīgi Puaro vajadzēja allaž uzdot

jautājumus?

-      Es saku, ka tas ir ļoti interesanti, patiešām, ļoti interesanti. Tāpat arī mis Erandelas reakcija. Viņu vārdu pārmaiņa bija suģestējošaļoti suģestējoša.

-    Hm, es sacīju divdomīgā tonī.

-     Tā mums atklāj divas skaidras vadlīnijas izmeklēšanai.

-    Liekas, ka vārna vārnai acī neknābs, un tas ir jauks vārnu pāris, es iebildu. No tādiem visu var sagaidīt. Tā meitene satriecoši labi izskatās. Kas attiecas uz jauno Čārlzu, viņš, neapšaubāmi, ir pievilcīgs blēdis.

Puaro jau ķēra taksometru. Tas piebrauca ietves malā, un Puaro nosauca šoferim adresi.

-Klenroidena 17, Beisvoterā.

-    Tātad nākamā ir mis Lausona, es piebildu. Un pēc tam Taniosi?

-    Pilnīgi pareizi, Heistings.

-    Kādu lomu jūs te spēlēsiet? pavaicāju, kad taksometrs brauca uz Klenroidenu. Ģenerāļa Erandela biogrāfs, Litlgrīnhauzas nākamais īpašnieks vai vēl kas smalkāks?

-    Uzstāšos gluži vienkārši kā Puaro.

-    Kāda vilšanās! es zobojos.

Puaro pameta man ar aci un samaksāja par taksometru.

Mis Lausona dzīvoja otrajā stāvā. Durvis atvēra vīzdegunīga izskata kalpotāja, kas ieveda mūs istabā, kura pēc tās, ko mēs nule bijām atstājuši, izskatījās gaužām smieklīga.

Terēzas Erandelas dzīvoklis bija kails nepieblīvēts. Mis Lausonas miteklis gluži otrādi bija tā piekrauts mēbelēm un nieciņiem, ka bija grūti pa to pārvietoties, nebīstoties kaut ko apgāzt.

Durvis atvērās, un ienāca stalta pusmūža lēdija. Mis Lausona izskatījās gluži tāda, kādu es viņu iedomājos. Viņai bija atklāta, diezgan muļķīga seja, nekārtīgi, pelēcīgi mati un uz deguna mazliet nošķiebies pensnejs. Viņas runas veids bija aprauts, un to papildināja nopūtas.

-    Labrīt ē es nedomāju…

-    Mis Vilhelmīna Lausona?

-    Jā, jā tā mani sauc…

-     Mans vārds ir Puaro. Vakar es apskatīju Litlgrinhauzu.

-    Ak tā?

Mis Lausonas mute pavērās mazliet platāk, un viņa ar pāris pieskārieniem nesekmīgi lūkoja pieglaust nekārtīgos matus.

-            Vai jūs neapsēstos? viņa turpināja, sēdiet

te, labi? Ak vai, dārgie, baidos, ka galds ir jums pa kājām. Man te ir mazlietiņ pārkrāmēts. Tik grūti pārvietoties! Šie dzīvokļi! Mazlietiņ iesāņus. Un tomēr centrā! Bet man patīk centrā. Un jums?

Viņa nopūtusies apsēdās uz neērta Viktorijas laika krēsla un, joprojām ar nošķiebto pensneju uz deguna, aizelsusies paliecās uz priekšu, cerīgi uzlūkodama Puaro.

-    Es ierados Litlgrinhauzā kā pircējs, Puaro turpināja. Taču man uzreiz jāpasaka tas ir ļoti privāti…

-     Ak tā, nopūtās mis Lausona, šķietami priecīgā satraukumā.

-    Ļoti, ļoti privāti, Puaro turpināja, es ierados tur pavisam cita iemesla dēļ… Jūs varat zināt, un varat arī nezināt, ka īsi pirms nāves mis Erandela man atrakstīja…

Viņš paklusēja, pēc tam turpināja:

-      Esmu pazīstams privātdetektīvs.

Tobrīd mis Lausonas mazliet uzbudinātajā sejā mainījās daudzas un dažādas izteiksmes. Es centos uzminēt, kuru no tām Puaro atzīs par atbilstošu savai versijai. Trauksme, satraukums, pārsteigums, ziņkāre…

-    Ak tā, viņa noteica.

193

Un pēcāk, pēc klusumbrīža vēlreiz:

Kristi 5

-Ak!

Un tad, gluži negaidot,viņa pavaicāja:

-    Vai tas bija naudas dēļ?

Pat Puaro jutās mazliet izsists no līdzsvara. Viņš pētīgi pavaicāja:

-    Jūs domājat naudu, kura…

-    Jā, jā. To, kas bija paņemta no atvilktnes?

Puaro mierīgi noteica:

-    Vai mis Erandela jums neteica, ka rakstījusi man sakarā ar šo naudu?

-      Nē, nudien. Man nebija ne jausmas, jā, patiesi, man jāteic, ka esmu ļoti pārsteigta…

-     Vai jūs domājāt, ka viņa par to nav nevienam teikusi?

-     Es noteikti tā nedomāju. Redziet, viņai bija prātā…

Viņa atkal aprāvās. Puaro ātri noteica:

-    Viņai bija prātā doma, kas to paņēmis. Tas ir tas, ko jūs gribējāt sacīt, vai ne?

Mis Lausona pamāja un aizelsusies turpināja:

-     Un es nevarēju iedomāties, ka viņa gribētu… Jā, es gribēju teikt, ka viņa sacīja tas ir, likās pētām…

Puaro atkal viņu pārtrauca, izjaukdams šo stomīšanos.

-    Vai tā bija ģimenes lieta?

-    Tieši tā.

-      Bet es, sacīja Puaro, es specializējos ģimenes lietās. Esmu, kā redzat, ļoti, ļoti smalkjūtīgs.

Mis Lausona dedzīgi pamāja.

-       Ak, protams, tur ir starpība. Tas nav tā, kā ar policiju.

-       Nē, nē. Es nekādi nelīdzinos policistam. Tas te nemaz nederētu.

-        Ak, nē. Dārgā mis Erandela bija tik lepna sieviete. Protams, ar Čārlzu jau pirms tam bija nepatikšanas, taču tās allaž tika noklusinātas. Reiz, cik zinu, viņam pat nācās doties uz Austrāliju.

-       Tieši tā, sacīja Puaro. Tagad fakti nostājušies pareizajā secībā, vai ne? Mis Erandelai bija atvilktnē nolikta nauda…

Viņš apklusa. Mis Lausona steidzās apliecināt

vina sacīto.

*

-       Jā, no bankas. Kalpotāju algām, ziniet, un grāmatām.

-' Cik tieši tur trūka?

-        Piecas vienmārciņu naudas zīmes. Nē, nē, es kļūdos, trīs vienmārciņu zīmes un divas desmit šiliņu zīmes. Šādās lietās ir jābūt precīzam, ļoti precīzam to es zinu.

Mis Lausona viņu nopietni uzlūkoja un ar neapzinātu kustību pabīdīja savu pensneju vēl greizāk. Viņas izvalbītās acis neganti bolījās, blenžot viņā.

-     Pateicos, mis Lausona, kā redzu, jums ir lieliska saprašana naudas lietās.

Mis Lausona mazliet atslābinājās un protestēdama iesmējās.

-      Mis Erandela domāja un bez šaubām pamatoti, ka šajā zādzībā vainojams viņas krustdēls Čārlzs, sacīja Puaro.

-Jā.

-     Kaut gan nebija tiešu pierādījumu, kas ir paņēmis naudu?

-     Ak, bet tas noteikti bija Čārlzs! Misis Taniosa kaut ko tādu neatļautos, bet viņas vīrs mājā bija svešinieks, viņš nezināja, kur glabājas nauda neviens no viņiem to nevarēja izdarīt. Nedomāju arī, ka Terēza Erandela būtu kaut sapņos ko tādu redzējusi. Viņa mantoja daudz naudas un vienmēr ir tik skaisti ģērbta.

-     To varēja izdarīt kāds no kalpotājiem, sacīja Puaro.

Mis Lausonu šī doma likās šausminām.

-     Ak, nē, nudien nē ne Ellenai, ne Ennijai nekas tāds ne sapņos nav rādījies. Viņas abas ir pilnīgi uzticamas un absolūti godīgas, esmu par to pārliecināta.

Puaro pagaidīja minūti vai divas. Pēc tam viņš sacīja:

-      Domāju… Vai jūs varētu man pasacīt…?

Esmu pārliecināts, ka varētu jo ja mis Erandela kādam uzticējās, tad tā bijāt jūs…

Mis Lausona apmulsusi nomurmināja:

-    Ak, es nezinu vis, domāju…

Taču viņa nepārprotami jutās glaimota.

-    Es jūtu, ka jūs varēsiet man palīdzēt.

-    Ak, esmu pārliecināta ja vien es varētu darītu itin visu…

Puaro turpināja:

-    Tā ir uzticēšanās…

Mis Lausonas sejā parādījās tāda kā pūces izteiksme. Maģiskie vārdi "uzticēšanās" likās kā "Sezam, atveries!".

-    Vai jūs varat iedomāties iemeslu, kas lika mis Erandelai grozīt testamentu?

-    Viņas testamentu? Ak viņas testamentu?

Mis Lausona likās maliet izsista no sliedēm.

Puaro, viņu cieši vērodams, sacīja:

-     Vai tā ir vai nav tiesa, ka viņa uzrakstījusi jaunu testamentu īsi pirms nāves, atstādama visu mantu jums?

-    Jā, bet es par to neko nezināju. Itin neko, mis Lausona spiedzīgi protestēja. Tas man bija vislielākais pārsteigums! Brīnišķīgs pārsteigums, protams! Tāda laipnība, ko man parādījusi dārgā mis Erandela. Un viņa nekad man pat nedeva nekādu mājienu. Ne mazāko! Es biju tik pārsteigta, kad misters Parviss to nolasīja, ka nezināju, kurp acis vērst vai smieties, vai raudāt! Es jums galvoju, Puaro kungs, tas gan bija šoks ziniet, visīstākais šoks. Tāda laipnība tāda brīnumaina mis Erandelas laipnība. Protams, es varēju cerēt… Iespējams, uz kādu mazu nieku varbūt uz kādu mazu, sīku novēlējumu -, kaut gan īstenībā nav nekāda iemesla, lai viņa man atstātu pat to. Es taču nesabiju pie viņas necik ilgi. Bet tas tas bija kā… kā pasakā! Pat tagad vēl es nespēju tam ticēt, ja jūs saprotat, ko es domāju. Un reizēm jā, reizēm es tāpēc nejūtos īpaši ērti. Es gribēju sacīt jā, es gribēju sacīt…

Viņa pazaudēja savu pensneju, pacēla to, grozīja rokās, un turpināja vēl nesakarīgāk:

Reizēm es jūtu, ka, jā, asinsradniecība galu galā ir asinsradniecība, un es nejūtos ērti, apzinoties, ka mis Erandela novēlējusi visu savu mantu svešam cilvēkam, ne savai ģimenei. Es domāju tas neliekas pareizi, vai ne? Vismaz ne atstāt visu. Turklāt vēl tik lielu mantojumu! Nevienam nenāca ne prātā! Taču jā tas liek justies neērti, un visi runā, jūs jau zināt… Es domāju, es nekad neesmu bijusi slimīgu iedomu varā! Gribu sacīt, ka man ne sapņos nav rādījies ietekmēt mis Erandelu nekādā ziņā! Bez tam es to nemaz nespētu. Patiesību sakot, man vienmēr bija no viņas mazliet bail! Viņa bija tik barga ziniet, spējīga ikbrid uzklupt, un reizēm tik neiecietīga! "Neesiet tik dumja!" viņa mēdza uzbrēkt. Un patiesībā man ir jūtīga daba, es reizēm jutos tik nospiesta.

… Un pēc tam uzzināt, ka visu šo laiku viņa īstenībā bijusi man ļoti pieķērusies jā, tas bija brīnumaini, vai ne? Vienīgi kā jau sacīju protams, sekoja tik daudz nelaipnības, tiešām savā ziņā var sajust… Es gribēju teikt, tas liekas smagi ķēris dažus ļautiņus, vai ne?

-   Jūs gribat sacīt, ka vēlētos no tās naudas atteikties? Puaro pavaicāja.

Tajā brīdī es iedomājos, ka mis Lausonas nespodrajās, bālzilajās acīs uzšķīlās zibsnis un parādījās gluži citāda izteiksme. Man iešāvās prātā, ka šajā brīdī muļķīgās vientieses vietā apsēdusies gudra sieviete ar asu prātu.

Viņa, mazliet pasmiedamās, noteica:

-    Bet, protams, tam visam ir vēl otra puse… Es runāju par to, ka ikvienam jautājumam ir divas puses. Jā, ko es gribu teikt mis Erandela vēlējās, lai šo naudu dabūtu es. Dpmāju ja es to nepieņemtu, tad neizpildītu viņas vēlēšanos. Un tas arī nebūtu pareizi, vai ne?

-    Tas ir grūts jautājums, sacīja Puaro, galvu purinādams.

-     Jā, patiesi. Es biju par to ļoti nobažījusies.

Misis Taniosa, Bella, ir tik jauka sieviete un šie jaukie, mazie bērniņi! Es teicu, jūtos pārliecināta, ka mis Erandela nevēlējās viņai neko atstāt redziet, es jūtu, ka dārgā mis Erandela apelējusi pie manas smalkjūtības. Viņa negribēja atstāt nekādu naudu Bellai tieši, jo baidījās, ka tad to dabūtu nagos tas vīrišķis.

-    Kāds vīrišķis?

-      Viņas vīrs. Ziniet, Puaro kungs, nabaga meitene ir pilnīgi viņam zem tupeles. Viņa dara visu, ko vien viņš vēlas. Un baidās no viņa. Reizi vai pat divas es redzēju viņu gluži pārbaidītu. Vai tad tā nav taisnība, Puaro kungs, jūs nevarat apgalvot, ka tā nav.

Puaro neko tādu neteica. Viņš tikai pavaicāja:

-    Kas par cilvēku ir tas doktors Tanioss?

-      Tā… šaubīgi sacīja mis Lausona, ļoti jauks cilvēks.

Un mulsi apklusa.

-    Taču jūs viņam neuzticaties?

-    Teikšu nē, neuzticos, mis Lausona, joprojām šaubīdamās, turpināja. Es nevienam vīrietim īpaši neuzticos! Ir dzirdētas tik šausmīgas lietas! Ko visu viņu nabaga sievām nenākas pārciest. Tas tiešām ir briesmīgi! Protams, doktors Tanioss izliekas ļoti pieķēries savai sievai un izturas pret viņu ļoti laipni. Viņa manieres ir patiešām patīkamas. Taču es neuzticētos ārzemniekiem. Viņi ir tik māksloti! Esmu pārliecināta, ka dārgā mis Erandela nevēlējās, lai viņas nauda nonāktu viņam rokās!

-    Cik nelāgi, ka mis Terēza Erandela un misters Čārlzs Erandels ari nesaņem savu mantojuma daļu, Puaro turpināja.

Mis Lausonas seja piesarka.

-     Es domāju, ka Terēzai ir tieši tik daudz naudas, cik viņai nāk par labu, viņa skarbi noteica. Viņa izdod simtiem mārciņu par drēbēm vien. Un viņas apakšveļa tā ir samaitātība! Iedomājoties, cik daudzām jaukām, labi audzinātām meitenēm nākas pašām pelnīt sev iztiku…

Puaro laipni pabeidza teikumu:

-    Jūs domājat, ka viņai nenāktu par ļaunu ari pašai kaut ko nopelnīt?

Mis Lausona viņu nopietni uzlūkoja.

-    Tas varētu viņai ļoti nākt par labu, viņa sacīja. Tas vestu viņu pie prāta. Grūtības mums daudz ko iemāca.

Puaro lēnām pamāja. Viņš cieši vēroja savu sarunbiedreni.

-    Un Čārlzs?

-    Čārlzs nav pelnījis ne penija, mis Lausona skarbi noteica. Ja mis Erandela izslēdza viņu no mantojuma, tad tam bija pietiekams iemesls viņa nekaunīgie draudi.

-    Draudi? Puaro sarauca uzacis.

-    Jā gan, draudi.

-    Kādi draudi? Kad viņš viņai draudēja?

-             Ļaujiet apdomāt tas bija… jā, protams, tas bija Lieldienās. Tieši Lieldienu svētdienā kas var būt vēl ļaunāk!

-    Ko tad viņš teica?

-              Viņš prasīja naudu, un viņa atteicās to dot! Tad viņš teica, ka viņa nerīkojoties prātīgi. Viņš teica ja viņa tā turpināšot, tad… Kā gan tas skanēja?… Ļoti vulgāri un amerikāniski… Ak jā viņš teica, ka viņu novākšot!

-    Viņš draudēja krustmāti novākt?

-Jā.'

-    Un ko tad mis Erandela sacīja?

-             Viņa sacīja: "Es domāju, Čārlz, jums nāksies pārliecināties, ka es spēju sevi aizsargāt."

-    Vai jūs tobrīd bijāt istabā?

-            Ne gluži istabā, pēc īsa klusumbrīža sacīja mis Lausona.

-            Tā, tā, Puaro steidzīgi turpināja. Un Čārlzs ko viņš tad atbildēja?

-    Viņš teica: "Neesiet tik pārliecināta."

Puaro lēni pavaicāja:

-    Vai mis Erandela ņēma šos draudus nopietni?

-            Ak, es nezinu… Viņa man neko par to neteica… Taču viņai to nemaz nevajadzēja darīt.

Puaro klusām vaicāja tālāk:

-              Jūs, protams, zinājāt, ka mis Erandela uzrakstījusi jaunu testamentu?

-             Nē, nē. Es jau jums teicu, tas man bija pilnīgi negaidīts pārsteigums. Es nemūžam nesapņoju…

Puaro viņu pārtrauca:

-            Jūs nezinājāt tā saturu. Taču zinājāt par pašu faktu ka testaments tika uzrakstīts.

-            Jā, man bija aizdomas tāpēc, ka viņa sūtīja pakaļ notāram, kad sasirga…

-    Tieši tā. Tas bija pēc kritiena, vai ne?

-             Jā, Bobs par Bobu sauca sunīti bija atstājis savu bumbu uz kāpnēm, viņa paklupa uz tās un nokrita.

-    Cik nepatīkams nelaimes gadījums.

-             Jā gan; viņa taču viegli varēja salauzt kāju vai roku. Tā sacīja ārsts.

-    Viņa taču varēja gluži vienkārši nosisties.

-Jā, patiešām…

Viņas atbilde likās visnotaļ dabiska un atklāta.

Puaro pasmaidīdams noteica:

-             Domāju, ka redzēju šo māsteru Bobu Litlgrīnhauza.

-    Ak jā, tā varēja būt. Ļoti mīļš mazs sunītis.

Mani nekas nespētu vairāk nokaitināt, kā

medību terjera saukāšana par mīļo, mazo sunīti.

Nebija brīnums tā es nodomāju, ka Bobs nicināja mis Lausonu un negrasījās pildīt viņas pavēles.

-    Vai viņš ir ļoti gudrs? Puaro turpināja.

-    Ak jā, ļoti.

-    Cik bēdīgs viņš justos, ja zinātu, ka gandrīz nogalinājis savu saimnieci.

Mis Lausona neatbildēja. Viņa tikai pašūpoja galvu un nopūtās.

Puaro vaicāja:

-    Vai jums nešķiet iespējams, ka šis kritiens lika mis Erandelai grozīt testamentu?

Mēs piesardzīgi tuvojāmies šim sāpīgajam jautājumam tā es nodomāju, bet mis Lausona uzskatīja to par gluži dabisku.

-     Ziniet, viņa noteica, es nebrīnītos, ja jums izrādītos taisnība. Tas viņu šokēja par to esmu pārliecināta. Veciem cilvēkiem netīk domāt, ka no viņu nāves kādam varētu būt kāds labums. Taču tāds negadījums kā šis liek par to domāt. Vai varbūt viņai jau bija nojauta, ka nāve vairs nav tālu.

Puaro nevērīgi pavaicāja:

-    Viņai taču bija ļoti laba veselība, vai ne?

-    Ak, jā. Ļoti laba, patiešām.

-    Viņas slimība noteikti sākās ļoti pēkšņi?

J

-            Jā, tā bija gan. Tas likās gaužām pārrstei-

dzoši. Tovakar mums bija daži viesi… mis Lausona apklusa.

-    Jūsu draudzenes, abas mis Tripas. Es apraudzīju šīs lēdijas. Viņas ir vienkārši apburošas.

Mis Lausonas seja priekā pietvīka.

-     Jā vai ne? Tik kulturālas būtnes! Ar tik plašu redzesloku. Un tik ļoti garīgas! Varbūt viņas jums stāstīja par mūsu pasēdēšanām? Jūs droši vien esat skeptiķis bet, nudien, es gribētu jums pastāstīt par to neizsakāmo prieku sazināties ar aizgājušajiem!

-    Par to esmu drošs. Droši vien tā ir.

-     Vai ziniet, Puaro kungs, ar mani ne reizi vien runājās mana māte. Tas ir tāds prieks uzzināt, ka mūsu dārgie tuvinieki joprojām domā par mums un sargā mūs.

-    Jā, jā, to es ļoti labi varu saprast, Puaro laipni sacīja. Vai arī mis Erandela tam ticēja?

Mis Lausonas seja mazliet apmācās.

-    Viņa vēlējās, kaut spētu ticēt, mis Lausona šaubīgi sacīja. Bet es nedomāju, ka viņa jebkad uztvēra šīs lietas īstajā garastāvoklī. Viņa bija tik skeptiska un neticīga reizi vai divas viņas uzvedība pieaicināja galīgi nevēlamu garu! Bija daži gaužām piedauzīgi ziņojumi esmu pārliecināta, ka par tiem mums jāpateicas mis Erandelas uzvedībai.

-     Es ticu, ka tur varētu būt vainojama mis Erandela, Puaro piekrita.

-     Bet, runājot par to pēdējo vakaru… mis Lausona turpināja. Varbūt Aisabella un Džūlija jums jau to teica? Novērojām nebijušu fenomenu. Tādu kā materializācijas sākumu, ektoplazmu. Varbūt jūs zināt, kas ir ektoplazma?

-    Jā, jā, esmu par to dzirdējis.

-    Tā nāk, ziniet, no medija mutes lentveidīgi, un pieņem kādu formu. Es šobrīd jūtos pārliecināta, Puaro kungs, ka, pati to neapzinādamās, mis Erandela kļuva par mediju. Tovakar es pilnīgi skaidri redzēju no mis Erandelas mutes ritināmies spīdošu lenti! Līdz beidzot visa viņas galva ietinās spīdošā migliņā.

-    Cik interesanti!

-    Un tad nelaimīgā kārtā mis Erandela pēkšņi saslima, un mums nācās seansu pārtraukt.

-    Jūs sūtījāt pēc ārsta kad?

-    Tikai nākamajā rītā.

-    Vai viņš domāja, ka saslimšana ir smaga?

-        Jā, viņš nākamajā vakarā atsūtīja slimniekkopēju, bet man šķiet, viņš domāja, ka viss beigsies labi.

-    Pēc atvainojiet -, pēc radiniekiem neviens nesūtīja?

Mis Lausona pietvīka.

-              Viņiem paziņoja iespējami ātri, tas ir, kad doktors Greindžers pateica, ka dzīvība apdraudēta.

-      Kas izraisīja šo lēkmi? Kaut kas, ko viņa bija ieēdusi?

-    Nē, es nedomāju, ka bija kas īpašs.

Doktors Greindžers sacīja, ka viņa neesot

ievērojusi diētu, ko allaž mēdza ievērot. Man šķiet, viņš domāja, ka lēkmi izraisījusi saaukstēšanās. Tobrīd laiks bija ļoti mainīgs.

-             Tajā nedēļas nogalē ieradās Terēza un Čārlzs Erandeli, vai ne?

Mis Lausona saknieba lūpas.

-Jā.

-              Bet apmeklējums bija nesekmīgs, Puaro sacīja, viņu vērodams.

-    Bija gan.

Un viņa visai izaicinoši piemetināja:

-    Mis Erandela zināja, kāpēc viņi ieradušies!

-              Kāpēc? Puaro pavaicāja, joprojām viņu vērodams.

-             Pēc naudas! mis Lausona iesaucās. Un viņi to nedabūja.

-    Nē? Puaro pārvaicāja.

-              Un es domāju, ka arī doktors Tanioss bija ieradies pēc tās, viņa turpināja.

L

-             Doktors Tanioss. Viņš taču tur neatradās tajā pašā nedēļas nogalē, ko?

-    Jā gan, viņš ieradās svētdien. Un palika tikai kādu stundu.

-     Kā rādās, it visi dzinās pēc nabaga mis Erandelas naudiņas, Puaro brīnījās.

-    Zinu, tas nav labi tā domāt, vai ne?

-      Nē, patiešām, sacīja Puaro. Tam vajadzētu būt nelāgam pārsteigumam, kad Čārlzs un Terēza Erandeli tovakar uzzināja, ka mis Erandela izslēgusi viņus no mantojuma!

Mis Lausona viņu uzlūkoja.

Puaro sacīja:

-    Vai tad tā nav? Vai tad viņa abiem šo faktu nepaziņoja?

-    Par to es neko nevaru pateikt. Neko par to neesmu dzirdējusi! Nebija nekāda satraukuma, nekā tamlīdzīga, vismaz cik man zināms. Abi gan Čārlzs, gan viņa māsa, kā rādās, aizbrauca ļoti labā garastāvoklī.

-     Ak tā! Iespējams, ka esmu saņēmis nepareizu informāciju. Vai mis Erandela glabāja savu testamentu mājā?

Mis Lausona nometa pensneju un vairs necēla to augšā.

-    To es patiešām nevaru pateikt. Nē, domāju, ka tas atradās pie mistera Parvisa.

-    Kas bija izpildītājs?

-    Misters Parviss.

-     Vai pēc viņas nāves viņš ieradās pārlūkot viņas papīrus?

-    Jā, tā bija.

Puaro viņu pētoši uzlūkoja un pēkšņi uzdeva negaidītu jautājumu:

-    Vai jums patīk misters Parviss?

Mis Lausona apmulsa.

-     Patīk misters Parviss? Jā, nudien, to ir grūti pateikt, vai ne? Gribēju sacīt esmu pārliecināta, ka viņš ir ļoti gudrs vīrs, tas ir, gudrs jurists tā es domāju. Taču kādas neapvaldītas manieres! Nemaz nav tik patīkami, ja ar jums tā runā bet es patiešām nespēju paskaidrot, ko ar to domāju… Vārdu sakot, viņš izturējās ļoti pieklājīgi, un tajā pašā laikā bezmaz rupji ja jūs saprotat, ko es gribu sacīt.

-    Jūs bijāt nonākusi grūtā situācijā, Puaro ar simpātijām noteica.

-    Jā, patiesi, tā bija gan.

Mis Lausona nopūtās un nodūra galvu.

Puaro piecēlās kājās.

-    Es jums ļoti pateicos, mademoiselle, par jūsu laipnību un palīdzību.

Arī mis Lausona piecēlās. Viņas balsī varēja saklausīt vieglu satraukumu.

Kristi S

-     Esmu tādā pārliecībā, ka jums nav par ko man pateikties nebūt ne! Priecājos, ja varēju ko darīt ja ir vēl kaut kas, ko es varētu…

209

Puaro jau pie durvīm pagriezās atpakaļ. Viņš klusinātā balsī sacīja:

-        Es domāju, mis Lausona, ka man jums kaut kas jāpasaka. Čārlzs un Terēza Erandeli cer šo testamentu apstrīdēt.

Mis Lausonai sejā iesitās spējš sārtums.

-        Viņi to nevar, viņa skarbi noteica, tā teica mans advokāts.

-        Ak tā, sacīja Puaro, tātad jūs bijāt pie advokāta?

-    Protams. Kāpēc gan nē?

-        Nudien, kāpēc nē. Ļoti saprātīga rīcība. Palieciet sveika, mademoiselle.

Kad mēs no Klenroidenas māju pudura izgājām uz ielas, Puaro dziļi uzelpoja.

-       Heistings, mon ami, vai nu šī sieviete ir tieši tāda, kāda izskatās, vai arī ļoti laba aktrise.

-         Viņa domā, ka mis Erandelas nāve iestājusies dabiskā ceļā. Jūs pats to redzējāt, es noteicu.

Puaro neatbildēja. Gadās brīži, kad viņš izliekas pilnīgi kurls. Viņš pasauca taksometru.

-        Darhemas viesnīca, Blūmsberijā,viņš teica šoferim.

Sešpadsmita nodaļa Misis Taniosa

-    Jūs apmeklēt ieradušies džentlmeņi, kundze.

Sieviete, kas sēdēja un rakstīja pie rakstāmgalda vienā no Darhemas viesnīcas istabām, pagrieza galvu, bet pēc tam piecēlās un nedroši tuvojās mums.

Misis Taniosai varēja būt ap trīsdesmit. Viņa bija gara auguma, slaida, ar tumšiem matiem, ļoti neizteiksmīgām, gaišām acīm un rūpjpilnu seju. Modīgā cepure bija uzstumta galvā nepareizā leņķī, un viņa bija apvilkusi neizskatīgu kokvilnas kleitu.

-    Es nedomāju… viņa nedroši iesāka.

Puaro paklanījās.

-    Es nāku no jūsu māsīcas, Terēzas Erandelas.

-    Ak, no Terēzas? Jā?

-    Varbūt jūs varētu veltīt man dažas minūtes privātai sarunai?

Misis Taniosa izklaidīgi palūkojās apkārt. Puaro norādīja uz ādas dīvānu istabas viņā galā.

Kad mēs devāmies turp, augsta balstiņa iečīkstējās:

-    Māmiņ, kur tu iesi?

-    Es tepat būšu. Turpini rakstīt savu vēstuli, dārgumiņ.

Bērns tievs, apmēram septiņus gadus vecs, kalsens meitēns, atsāka darbošanos ap uzdoto rakstudarbu. Mēli izbāzis, skuķēns nopūlējās ap rakstudarba plānu.

Istabas tālākais kakts bija gluži tukšs. Misis Taniosa apsēdās; mēs darījām to pašu. Viņa jautājoši uzlūkoja Puaro.

Viņš iesāka:

-    Tas attiecas uz jūsu krustmātes mis Emīlijas Erandelas nāvi.

Vai mani pārņēma iedoma, vai pēkšņs un trauksmains saspringums tiešām negaidot uzplaiksnīja šajās blāvajās, izvelbtajās acis?

-Jā?

-    Mis Erandela, sacīja Puaro, grozīja savu testamentu īsi pirms nāves. Pēc jaunā testamenta viss tika novēlēts mis Vilhelmīnai Lausonai. Es gribu zināt, misis Taniosa, vai jūs gatavojaties pievienoties brālēnam un māsīcai, mis Terēzai un misteram Čārlzam Erandeliem, lai lūkotu apstrīdēt šo testamentu?

-    Ak! misis Taniosa dziļi uzelpoja. Es taču nedomāju, ka tas būtu iespējams ko? Es gribēju sacīt mans vīrs konsultējās ar advokātu, un, kā liekas, advokāts neieteica ko tādu uzsākt.

-     Advokāti, kundze, ir piesardzīgi ļautiņi. Viņi parasti iesaka par katru cenu vairīties no tiesāšanas un nav šaubu, ka lielākoties viņiem ir taisnība. Taču ir reizes, kad atmaksājas uzņemties risku. Es gan neesmu advokāts, tāpēc uzlūkoju šo lietu gluži citādi. Mis Erandela mis Terēza Erandela, es gribēju sacīt, gatavojas cīnīties. Kā ir ar jums?

-     Es… ak, es patiešām nezinu, viņa nervozi savija pirkstus. Man jāaprunājas ar manu vīru.

-      Protams, jums jāaprunājas ar vīru, iekams ko uzsākat. Bet kā jums pašai liekas?

-    Ak, es tiešām nezinu, misis Taniosa izskatījās norūpējusies vēl vairāk, nekā citkārt. Tas lielā mērā atkarīgs no mana vīra.

-      Bet jūs pati ko jūs par to domājat, madame?

Misis Taniosa sarauca pieri, pēc tam lēni ierunājās:

-     Nedomāju vis, ka šī ideja man ļoti patiktu. Tas liekas tas liekas visai nepiedienīgi, vai ne?

-    Vai tā ir, madame?

-     Jā, galu galā, ja Emīlijas krustmāte izšķīrusies atstāt savu naudu cilvēkam, kas nepieder pie ģimenes, tad, es domāju, mums ar to jāsamierinās.

-    Vai tad jūs tas neapbēdina?

-     Ak jā, protams, viņas vaigos parādījās piepešs sārtums. Es domāju, ka tas bija augstākā mērā netaisni! Ļoti netaisni! Un tik negaidīti. Tas nemaz neizskatās pēc krustmātes Emīlijas. Un ir tik netaisni pret bērniem.

-     Jūs domājat, ka tas nemaz neizskatās pēc mis Erandelas?

-    Man šķiet, tā ir neiedomājama rīcība.

-      Vai tādā gadījumā viņa nevarētu būt rīkojusies ne pēc savas brīvas gribas? Vai jums nešķiet iespējams, ka viņai varēja ko tādu iedvest?

Misis Taniosa atkal sarauca pieri. Pēc tam viņa gandrīz negribot noteica:

-' Visgrūtāk izprotamais ir tas, ka es nekādi nevaru iedomāties krustmāti Emīliju nonākam kāda ietekmē. Viņa bija reti izlēmīga veca lēdija.

Puaro piekrītoši pamāja.

-     Jā, tas, ko jūs sakāt, ir patiesība. Un mis Lausona neizskatās pēc cilvēka ar tā saukto spēcīgo raksturu.

-     Nē, viņa ir jauka būtne, patiesi, gan visai aprobežota, bet ļoti, ļoti laipna. Daļēji tāpēc es jūtos…

-    Jā, kundze? ievaicājās Puaro, kad viņa apklusa.

Misis Taniosa atkal nervozi savija pirkstus, un pēc tam atbildēja:

-    Laikam jau nav iespējams apstrīdēt to testamentu. Jūtos pārliecināta, ka tas nekādā ziņā nav mis Lausonas darbs. Esmu tādā pārliecībā, ka viņa nespētu kalt plānus un dzīt intrigas…

-    Te atkal es jums piekrītu, madame.

-    Un tāpēc es jūtu, ka prāvoties būtu… nu jā, būtu necienīgi cietpaurīgi; turklāt tas maksātu ļoti dārgi, vai ne?

-    Jā, tas maksātu dārgi.

-    Un, iespējams, viss būtu velti. Bet jums jāparunā par to ar manu vīru. Viņam darījumos ir daudz lielāka saprašana nekā man.

Puaro nogaidīja minūti vai divas, pēc tam sacīja:

-    Kāds iemesls, jūsuprāt, lika viņai grozīt testamentu?

Misis Taniosas vaigos iesitās spējš sārtums, kad viņa nomurmināja:

-    Man par to nav ne jausmas.

-    Madame, es jau jums teicu, es neesmu advokāts. Bet jūs nepavaicājāt man, kāda ir mana profesija.

Viņa jautājoši uzlūkoja Puaro.

-     Esmu detektīvs. Un īsi pirms savas nāves mis Emīlija Erandela uzrakstīja man vēstuli.

Misis Taniosa paliecās uz priekšu, viņas rokas atkal sakrampējās.

-    Vēstuli? viņa aprauti vaicāja. Par manu vīru?

Puaro viņu kādu minūti novēroja, pēc tam lēni atsāka:

-    Baidos, ka man nav tiesību uz šo jautājumu atbildēt.

-    Tātad tur bija rakstīts par manu vīru, viņas balss mazliet notrīsēja. Ko viņa rakstīja? Es varu galvot jums, mister… Ak, es taču nezinu, kā jūs sauc.

-    Mani sauc Puaro.

-      Es varu galvot jums, Puaro kungs, ka gadījumā, ja tajā vēstulē rakstīts kaut kas pret manu vīru, tā nav patiesība! Es zinu arī to, kas vainojams vēstules tapšanā! Tas ir vēl otrs iemesls, kāpēc es nevēlos piedalīties nekādās akcijās kopā ar Terēžu un Čārlzu! Terēzai mans vīrs nekad nav paticis. Ko visu viņa nav sarunājusi! Zinu, ka viņa mūs aprunājusi! Krustmātei Emīlijai bija aizspriedumi pret manu vīru tāpēc, ka viņš nav anglis, un tāpēc viņa ticēja visam, ko Terēza viņai stāstīja. Taču tas viss nav tiesa, Puaro kungs, dodu vārdu!

-    Māmiņ, es pabeidzu to vēstuli.

Misis Taniosa ātri pagriezās. Ar sirsnīgu smaidu viņa paņēma mazās meitenes pasniegto vēstuli.

-    Tas ir jauki, dārgumiņ, tiešām ļoti jauki. Un tik skaisti izdevies zīmējums ar Mikipelīti.

-    Ko lai es tagad daru, māmiņ?

-             Vai gribi nopirkt jauku pastkartīti ar bildīti? Te būs naudiņa. Nokāp pie džentlmeņa vestibilā un izvēlies vienu, bet pēc tam nosūti Selimam.

Bērns aizgāja. Man atmiņā atausa Čārlza Erandela teiktais. Misis Taniosa noteikti bija nevainojama sieva un māte. Viņa tiešām atgādināja ausurbi kā viņu dēvēja radinieki.

-    Vai tas ir jūsu vienīgais bērns, kundze?

-             Nē, ir vēl arī puisēns. Viņš pašlaik ir izgājis kopā ar tēti.

-             Vai bērni ciemošanās reizēs nepavada jūs uz Litlgrinhauzu?

-             Jā gan, reizēm; taču, redziet, mana krustmāte bija pārāk veca, viņu bērni traucēja. Viņa gan bija ļoti laipna un palaikam sūtīja jaukas Ziemsvētku dāvanas.

-              Sakiet, kad jūs pēdējoreiz redzējāt mis Emīliju Erandelu?

-              Domāju, ka tas bija kādas desmit dienas pirms viņas nāves.

-             Tur bijāt jūs, jūsu vīrs, brālēns un māsīca visi kopā, vai ne?

-             Ak nē, tā bija iepriekšējā nedēļas nogale Lieldienās.

-              Bet jūs un jūsu vīrs bijāt tur vēl arī nākamajā nedēļas nogalē, pēc Lieldienām?

-Jā.

-     Un mis Erandela tad bija vesela un labā garastāvoklī?

-    Jā, viņa bija tāda kā parasti.

-    Viņa nejutās slima un negulēja gultā?

-     Viņa bija slimojusi pēc kritiens, taču, kad mēs tur bijām, atkal nokāpa pa kāpnēm.

-     Vai viņa jums teica kaut ko par to, ka rakstījusi jaunu testamentu?

-    Nē, nekā tamlīdzīga.

-    Un izturējās pret jums tāpat kā parasti?

Pēc neliela klusumbrīža misis Taniosa atbildēja:

-Jā.

Es jutos pārliecināts, ka šajā brīdī gan man, gan Puaro radusies viena un tā pati pārliecība. Misis Taniosa meloja!

Puaro mirkli klusēja, pēc tam noteica:

-     Varbūt man nākas paskaidrot, ka jautājot, vai mis Erandelas izturēšanās pret jums nebija mainījusies, es nelietoju šo "jūs" daudzskaitlī. Es šo jautājumu uzdevu jums personīgi.

Misis Taniosa ātri atbildēja:

-      Ak jā, saprotu. Krustmāte Emīlija bija ļoti laipna pret mani. Viņa iedeva man mazu piespraudi ar pērlēm un dimantiem, tad vēl pa desmit šiliņiem katram bērnam.

Tagad viņas runas veids bija atraisītāks. Vārdi plūda brīvi un nepiespiesti.

-    Un kas attiecas uz jūsu vīru vai pret viņu mis Erandelas uzvedībā nebija nekādu izmaiņu?

Piespiestība atgriezās. Misis Taniosa neskatījās Puaro acīs, kad atbildēja:

-    Nē, protams, nē kāpēc gan lai tā notiktu?

-    Taču, ja jau jūs apgalvojat, ka jūsu māsīca Terēza Erandela mēģinājusi saindēt jūsu krustmātes prātus.

-     Viņa to darīja! Esmu pārliecināta, ka darīja! misis Taniosa dedzīgi paliecās uz priekšu. Jums ir taisnība. Izmaiņas bija! Krustmāte Emīlija pēkšņi sāka turēties no viņa pa gabalu. Un uzvedās ļoti dīvaini. Bija kāda īpaša mikstūra labākai gremošanai, kuru viņš bija parakstījis; pats vēl noņēmās, kamēr to sadabūja, devās uz aptieku un lika pagatavot. Viņa pateicās, taču ļoti atturīgi, un vēlāk es redzēju viņu izlejam pudeles saturu izlietnē!

Viņas sašutums bija neviltoti kvēls.

Puaro acis spīdēja.

-     Ļoti dīvaini, viņš sacīja. Viņa balss bija piesardzīga un mierīga.

-     Es domāju, tā ir vistīrākā nepateicība, dedzīgi sacīja doktora Taniosa kundze.

-            Kā jau jūs teicāt, vecākas lēdijas reizēm nepacieš ārzemniekus, sacīja Puaro. Man šķiet, viņas domā, ka angļu ārsti ir vienīgie ārsti visā pasaulē. Ar savējiem viņas rēķinās visvairāk.

-     Jā, domāju, ka tā arī ir, misis Taniosa izskatījās mazliet atmaigusi.

-    Kad jūs atgriežaties Smirnā, madame?

-      Pēc dažām nedēļām. Mans vīrs… Ak! Tur jau ir mans vīrs ar Edvardu.

Septiņpadsmitā nodaļa Doktors Tanioss

Man jāteic, ka pirmais iespaids par doktoru Taniosu man bija šokējošs. Es savā iztēlē tiku apveltījis viņu ar visvisādiem nelāgiem atribūtiem. Iedomājos melnbārdainu svešzemnieku ar melnīgsnēju ģīmi un ļaunīgu sejas izteiksmi.

Taču ieraudzīju apaļīgu, jocīgu, brūnmatainu vīrieti. Un, kaut gan viņam tiešām bija bārda, tā bija neuzkrītoša, brūna bārdiņa, kas darīja viņu līdzīgu māksliniekam.

Viņš teicami runāja angliski. Viņa balsij bija patīkams tembrs, seja labsirdīga.

Te nu mēs esam, viņš sacīja, uzsmaidī

dams sievai. Edvards ļoti aizrāvās ar savu pirmo braucienu metro. Līdz šodienai viņš vienmēr brauca tikai ar autobusu.

Edvards pēc izskata neatgādināja savu tēvu, taču abi gan viņš, gan mazā māsa bija uzkrītoši ārzemnieciski, un es sapratu, kāpēc mis Pībodija, runādama par šo ģimeni, viņus dēvēja par dzeltenīgajiem bērniem.

Viņas vīra klātbūtne, šķiet, padarīja misis Taniosu nervozu. Mazliet stomīdamās, viņa iepazīstināja vīru ar Puaro. Mani viņa vienkārši neievēroja.

Doktors Tanioss tūlīt strupi noprasīja:

-    Puaro? Monsieur Puaro? Bat šis vārds taču man labi pazīstams. Kas tad atvedis jūs pie mums, mesjē Puaro?

-    Kādas lēdijas nāves gadījums nesenā pagātnē. Tā ir mis Emīlija Erandela, atbildēja Puaro.

-    Manas sievas krustmāte? Jā, kas ir ar viņu?

Puaro lēni noteica:

-    Ir daži punkti, kuri liek domāt, ka ar viņas nāvi…

Misis Taniosa pēkšņi iejaucās sarunā:

-    Tas ir sakarā ar testamentu, Džeikob. Puaro kungs ir ticies ar Terēžu un Čārlzu.

L

Doktora Taniosa uzvedībā bija manāms sasprindzinājums. Viņš atslīga krēslā.

-     Ak testaments! Tas netaisnais testaments taču tā, jādomā, nav mana darīšana.

Puaro attēloja savu tikšanos ar abiem Erandeliem (man jāatzīstas, ka nebūt ne pārāk patiesi) un piesardzīgi vedināja uz runām par mantojuma izcīnīšanu un testamenta apstrīdēšanu.

-    Jūs, mesjē Puaro, mani ļoti ieinteresējāt. Es teiktu, ka esmu ar jums vienisprātis. Kaut kas būtu jādara. Es šobrīd konsultējos ar advokātiem par šo lietu, taču ieteikumi nav cerīgi. Tomēr…

Viņš paraustīja plecus.

-    Advokāti, kā jau es sacīju jūsu sievai, ir ļoti piesardzīgi ļautiņi. Viņi nemīl izmēģināt laimi, ja lieta nešķiet pilnīgi droša. Bet es esmu citāds! Un jūs?

Doktors Tanioss iesmējās dārdošiem, dimdošiem smiekliem.

-     Ak, es labprāt riskētu! To es mēdzu darīt bieži, vai ne, Bella, manu meiten?

Viņš uzsmaidīja sievai, un sieva atsmaidīja pretim, taču visai nedzīvu smaidu tā man likās.

Tad misters Tanioss atkal pagriezās pret Puaro.

-    Es neesmu advokāts, viņš sacīja. Taču, manuprāt, ir skaidrs, ka testaments uzrakstīts, kad vecā lēdija vairs nesaprata, ko dara. Šī Lausone ir gan viltīga, gan izmanīga.

Misis Taniosa nemierīgi sakustējās. Puaro viņu žigli uzlūkoja.

-    Vai jūs tam nepiekrītat, madame?

Viņa visai nepārliecinoši noteica:

-     Mis Lausone vienmēr bijusi ļoti laipna. Es nevaru viņu nosaukt par viltīgu.

-     Viņa bija laipna pret tevi, sacīja doktors Tanioss, tāpēc, ka viņai no tevis nebija jābaidās, dārgā Bella. Tu viegli ļāvies pievilties!

Viņš runāja ļoti vēlīgi, taču viņa sieva pietvīka.

-     Ar mani bija citādi, viņš turpināja. Es viņai nepatiku. Un viņa daudz nekautrējās to izrādīt! Es minēšu vienu piemēru. Kad mēs tur bijām, vecā lēdija nokrita pa kāpnēm. Es uzstāju, ka mums jāatgriežas nākamnedēļ, lai viņu apraudzītu. Mis Lausona centās mūs atrunāt. Tas viņai neizdevās, taču viņai tas rūpēja, to es tagad saprotu. Iemesls ir skaidrāks par skaidru. Viņa gribēja veco lēdiju dabūt savā varā.

Puaro atkal pagriezās pret sievu.

-    Vai jūs tam piekrītat, madame?

Viņas vīrs nedeva viņai laiku atbildēt.

-    Bella ir pārāk labsirdīga, viņš sacīja. Jūs nepiedabūsiet viņu nevienam piedēvēt nelāgu rīcību. Bet es esmu pārliecināts, ka man ir taisnība. Es jums pateikšu vēl kaut ko, mesjē Puaro.

Viņas pielīšana vecajai mis Erandelai tika īstenota ar spiritisma palīdzību. Tā arī viss tika nodarīts!

-    Jūs tā domājat?

-    Esmu par to pārliecināts, veco zēn. Esmu ko tādu novērojis ne reizi vien. Tā cilvēku var dabūt savā varā. īpaši jau cilvēku mis Erandelas vecumā. Esmu gatavs derēt, ka suģestija izdarīta tieši tā. Kāds gars iespējams, viņas nelaiķa tēvs, pavēlēja viņai grozīt testamentu un atstāt naudu Lausonei. Viņa bija vārga un māņticīga…

Tobrīd misis Taniosa tikko manāmi sakustējās. Puaro pievērsās viņai.

-    Vai jūs domājat, ka tas ir iespējams, jā?

-     Klāj vaļā, Bella, sacīja doktors Tanioss. Saki, ko tu domā.

Viņš iedrošinādams uzlūkoja sievu. Tā uzmeta viņam dīvainu skatienu. Viņa svārstījās, pēc tam teica:

-    Es par šīm lietām tik maz zinu. Es teiktu, ka tev taisnība, Džeikob.

-    Tā vai citādi man ir taisnība… Kā domājat jūs, mesjē Puaro?

Puaro pamāja ar galvu.

-    Tā var būt, jā.

Pēc tam viņš noteica:

-   Jūs taču tajā nedēļas nogalē pirms mis Erandelas nāves bijāt Mārkitbeisingā, es domāju?

-        Mēs bijām Lieldienās un nedēļu pēc tam, tas tiesa.

-      Nē, nē, es domāju nākamo nedēļas nogali, 26. datumu. Jūs, es domāju, bijāt tur svētdien?

-       Ak, Džeikob, tu taču biji? misis Taniosa lūkojās viņā tukšām acīm.

Viņš ātri pagriezās.

-       Jā tu atceries? Es pēcpusdienā tur iegriezos. Es tev tiku to teicis.

Mēs abi Puaro un es lūkojāmies viņā. Viņš nervozi atgrūda cepuri vēl tālāk pakausī.

-       Tu noteikti to atceries, Bella, vīrs turpināja. Tava atmiņa gan pēdējā laikā nav nekāda labā.

-       Protams! viņa taisnojās ar vāru smaidu sejā. Tā ir taisnība, mana atmiņa nekam neder. Un pagājuši taču vairāk nekā divi mēneši.

-       Jādomā, ka mis Terēza Erandela un misters Čārlzs bija jau priekšā? vaicāja Puaro.

-     Viņi varēja būt, Tanioss vienkārši sacīja.

Tikai es viņus netiku redzējis.

-Tātad jūs tur neuzturējāties ilgi?

-    Ak, nē apmēram pusstundu.

Puaro pētošais skatiens, šķiet, lika viņam justies mazliet neērti.

Kristi 5

-       Varu izsūdzēt grēkus, viņš pamirkšķinādams sacīja. Cerēju dabūt naudu, bet nedabūju.

225

Baidos, ka sievas krustmāte neņēma mani par pilnu bet varētu. Žēl, jo man viņa patika. Viņa bija lieliska veca lēdija.

-     Vai drīkstu lūgt jūs atklāti atbildēt uz kādu jautājumu, doktor Tanios?

Tas bija vai nebija acumirklīgs bažu uzzibsnījums Taniosa acīs?

-    Protams, mesjē Puaro.

-     Kādas ir jūsu domas par Čārlzu un Terēžu Erandeliem?

Ārsts likās maliet atvieglots.

-    Čārlzu un Terēžu? viņš ar vēlīgu smaidu uzlūkoja sievu. Bella, dārgā, es ceru, ka tu neņemsi jaunā manu atklātību par tavu ģimeni?

Viņa, tikko manāmi smaidīdama, papurināja galvu.

-     Man šķiet, ka viņi ir sapuvuši līdz pašai serdei abi divi! Diezgan jocīgi, ka Čārlzs man patīk labāk. Viņš ir palaidnis, bet patīkams palaidnis. Viņam nav morāles jūtu, bet tur neko nevar darīt. Ir cilvēki, kas tādi piedzimst.

-    Un Terēza?

Viņš svārstījās.

-    Es nezinu, viņa ir satriecoši pievilcīga jauna sieviete. Taču viņa ir visai nežēlīga. To gan varu teikt. Viņa aukstasinīgi noslepkavotu ikvienu, ja tas traucētu. Vismaz es tā iedomājos. Varbūt jūs esat dzirdējis, ka viņas māti apsūdzēja slepkavībā.

-    Un attaisnoja, sacīja Puaro.

-      Ir, kā jūs sakāt "un attainoja", Tanioss ātri sacīja. Tomēr reizēm nākas šaubīties.

-     Vai jūs satikāt jaunekli, ar kuru viņa saderinājusies?

-      Donaldsonu? Jā, viņš vienvakar ieradās

vakariņās.

*

-    Ko jūs par viņu domājat?

-     Ļoti gudrs zellis. Domāju, ka viņš tālu tiks ja uzsmaidīs veiksme. Specializācijai vajadzīga nauda.

-     Jūs gribat teikt, ka viņš ir gudrs kā profesionālis?

-     Tas ir tas, ko es gribēju sacīt, jā gan. Pirmklasīgas smadzenes, viņš pasmaidīja. Taču nekāds sabiedrības spīdeklis tomēr nav. Mazliet sauss un klīrīgs. Viņš un Terēza tas ir viens komisks pāris. Pretējie poli pievelkas. Viņa ir sabiedrības taurenītis, viņš vientuļnieks.

' » >

Abi bērni mācās virsū mātei.

-     Māmiņ, vai mēs nevaram sākt lenču? Esam tik izsalkuši. Mēs novēlosimies.

Puaro palūkojās pulkstenī un skaļi iesaucās:

-      Tūkstoškārt lūdzu piedošanu! Es aizkavēju jūsu lenču.

Palūkojusies dzīvesbiedrā, misis Taniosa nedroši ieteicās:

-    Varbūt mēs varam jums piedāvāt…

Puaro ātri noteica:

-    Jūs esat ļoti laipna, madame, bet esmu jau ielūgts uz lenču un kavējos.

Viņš paspieda roku abiem Taniosiem un ari bērniem. Es darīju tāpat.

Minūti vai divas vēl uzkavējāmies vestibilā. Puaro vēlējās piezvanīt pa telefonu. Es gaidīju viņu pie portjē galdiņa. Es stāvēju tur, kad redzēju misis Taniosu nonākam vestibilā un meklējoši lūkojamies apkārt. Viņai bija vajāta cilvēka nomocītais skatiens. Misis Taniosa pamanīja mani un steigšus metās klāt.

-    Jūsu draugs Puaro kungs!… Vai viņš jau ir projām?

-    Nē, viņš ir telefona kabīnē.

7 *

-    Ak tā.

-    Vai jūs gribējāt viņam ko teikt?

Viņa pamāja. Un izskatījās aizvien nervozāka.

Tobrīd Puaro iznāca no kabīnes un ieraudzīja mūs stāvam abus kopā. Viņš aši tuvojās.

-      Puaro kungs, viņa ātri iesāka zemā, nomāktā balsī. Ir kaut kas tāds, ko es gribētu jums pateikt, ko man vajag jums pateikt.

-    Jā, madame?

-    Tas ir svarīgi ļoti svarīgi. Redziet…

Viņa aprāvās. Doktors Tanioss ar abiem bērniem jau bija klāt. Viņš pienāca pie mums.

-    Pārmij pēdējos vārdus ar Puaro kungu, Bella?

Viņa tonis bija labsirdīgs, smaids viņa sejā pati laipnība.

-    Jā, viņa šaubīgi sastomījās, pēc tam noteica: Tā, tas patiešām būtu viss, Puaro kungs. Es nupat gribēju, lai jūs paskāt Terēzai, ka mēs viņu atbalstīsim, lai ko viņa izlemtu uzsākt. Es domāju, ka ģimenei ir jāturas kopā.

Misis Taniosa smaidot mums pamāja, pēc tam, ieķērusies vīram elkonī, devās projām, ēdamtelpas virzienā.

Es saķēru Puaro aiz pleca.

-     Tas nebija tas, ko viņa gribēja pasacīt, Puaro!

Viņš lēnām pašūpoja galvu, nolūkodamies pakaļ aizejošajam pārim.

-    Viņas domas mainījās, es noteicu.

-    Jā, mon ami, viņas domas mainījās.

-    Kāpēc?

-    To es vēlētos uzzināt, viņš nomurmināja.

-    Viņa mums to pateiks citreiz, es cerīgi sacīju.

-     Baidos, ka nē. Es drīzāk domāju, ka nepateiks…

Astoņpadsmitā nodala "TUmšs kā nēģera vēderā"

Mēs ēdām lenču netālu, mazā restorāniņā. Es ļoti gribēju uzzināt, ko viņš domā par daudzajiem Erandelu ģimenes locekļiem.

-    Tātad, Puaro? nepacietīgi noprasīju.

Uzmetis man pārmetošu skatienu, Puaro pilnīgi pievērsās ēdienkartei. Pasūtījis ēdienus, viņš atgāzās krēslā, pārlauza uz pusēm maizi un mazliet rotaļīgā intonācijā sacīja:

-    Jā, Heistings?

-    Ko jūs par viņiem domājat tagad, kad esat viņus visus redzējis?

Puaro lēnām atbildēja:

-     Ma foi[15], es domāju, ka viņi ir gana interesanti. Patiesi, šīs lietas izmeklēšana kļūst aizraujoša! Tā ir kā jūs sakāt lādīte ar pārsteigumiem? Paskatieties, kā es ikreiz saku: "Es sanēmu no mis Erandelas vēstuli, kuru viņa rakstījusi pirms nāves." Un tūlīt kaut kas parādās. No mis Lausonas es uzzināju par pazudušo naudu. Misis Taniosa uzreiz iesaucās: "Par manu vīru?" Kāpēc par viņas vīru? Kāpēc mis Erandelai vajadzētu rakstīt man, Puaro, par doktoru Taniosu?

-    Tai sievietei bija kaut kas prātā, es sacīju.

-    Jā, viņa kaut ko zina. Bet ko? Mis Pībodija mums teica, ka Čārlzs Erandels noslaktētu savu vecmāmiņu par diviem pensiem. Mis Lausona teica, ka misis Taniosa varētu kādu noslaktēt, ja vīrs viņai liktu to izdarīt. Doktors Tanioss teica, ka Čārlzs un Terēza ir sapuvuši līdz serdei, deva mājienu, ka viņas māte bijusi slepkavniece, un it kā nevērīgi paziņoja, ka Terēza ir spējīga kādu aukstasinīgi noslepkavot.

Viņiem ir gan jauki uzskati citam par citu visiem šiem ļautiņiem! Doktors Tanioss domā vai sakās domājam, ka notikusi noziedzīga ietekmēšana. Viņa sieva pirms viņa ienākšanas acīm redzami tā nedomāja. Vispirms viņa nemaz negribēja apstrīdēt testamentu. Vēlāk viņa pārdomāja. Redziet, Heistings tas pods vārās un mutuļo, un ik pa laikam virspusē uzburbuļo un top pamanāms kāds nozīmīgs fakts. Tur, dibenā, kaut kas ir jā, kaut kas tur ir! To es varu apzvērēt, es, Puaro, par to galvoju!

Es gluži nevilšus iedvesmojos no viņa dedzības.

Pēc minūtes vai divām es teicu:

-     Varbūt jums taisnība, bet tas šķiet tik miglaini, tik neskaidri.

-    Taču jūs man piekrītat, ka tur kaut kas ir?

-    Jā, es šaubīgi sacīju, jādomā gan.

Puaro pārliecās pāri galdam. Viņa acis urbās

manējās.

-      Jā jūs esat mainījies. Jūs vairs neuzjautrināties, jūtoties pārāks, piedodot man manus parastos prieciņus. Bet kas ir tas fakts, kurš jūs pārliecināja? Tā nav mana nepārspējamā prātošana non, ce n'est pas ga![16] bet kaut kas uz jums ir iedarbojies. Sakiet man, draugs, kas jūs tik pēkšņi piespieda ņemt šo lietu nopietni?

-     Es domāju, tā bija misis Taniosa. Viņa izskatījās… Viņa izskatījās nobijusies…

-    Nobijusies no manis?

-     Nē, nē, ne no jums. No kaut kā cita. Viņa sākumā runāja tik klusi un izjusti gluži dabiskā sarūgtinājumā par testamenta nosacījumiem, iespējams, taču likās tik rezignēta un vēlējās atstāt visu, kā ir. Tā likās rakstuiiga rīcība labi audzinātai, bet apātiskai sievietei. Un tad pēkšņi notikusī pārmaiņa šī dedzīgā gatavība pieņemt doktora Taniosa uzskatus. Un tas, kā viņa izsteidzās vestibilā mums pakaļ tā, bezmaz slepeni…

Puaro iedrošinādams pamāja.

-     Un vēl kāds mazs sīkums, kuru jūs varbūt nemaz nepamanījāt…

-    Es pamanu visu!

-              Es domāju faktu par viņas vīra Litlgrīnhauzas apmeklējumu tajā pēdējā sestdienā. Es varētu zvērēt, ka viņa neko par to nezināja; tas bija vispatiesākais pārsteigums, turklāt viņa tūlīt piekāpās un piekrita, ka vīrs viņai par šo apmeklējumu teicis, bet viņa aizmirsusi. Man… man tādas lietas nepatīk, Puaro.

-    Jums taisnība, Heistings tas bija svarīgi.

-    Man palika nelāgs iespaids par… par bailēm.

Puaro lēnām pamāja ar galvu.

-    Vai jūs jutāt to pašu? es pavaicāju.

-    Jā, tāds iespaids gluži taustāmi vējoja gaisā.

Viņš apklusa, bet pēc tam turpināja:

-             Un tomēr jums patika Tanioss, vai ne? Jums viņš likās apburošs cilvēks atklāts, labsirdīgs, gudrs. Pievilcīgs, ar visiem jūsu, salinieku, aizspriedumiem pret argentīniešiem, portugāļiem un grieķiem caur un cauri patīkama personība?

-    Jā, atzinos, tā bija.

Klusumā, kas tagad iestājās, es vēroju Puaro. Pēc tam vaicāju:

-    Par ko jūs domājat?

-            Domāju par visādiem cilvēkiem par jauno, skaisto Normenu Geilu, sirsnīgo Evelīnu Hovardu, patīkamo doktoru Seperdu, kluso, uzticamo Naitonu.

Kādēļ es nesapratu šo norādi uz cilvēkiem, kuri figurēja pagājušajās lietās.

-    Kas ir ar viņiem? es pavaicāju.

-Viņi visi bija jauki cilvēki…

-    Ak Dievs, Puaro, vai jūs patiešām domājat, ka Tanioss…

-      Nē, nē. Nesteidzieties ar secinājumiem, Heistings. Es tikai norādīju, ka personiskie uzskati par cilvēkiem parasti nav droši ceļa rādītāji. Jāvadās nevis no izjūtām, bet no faktiem.

-     Hm, es sacīju. Fakti nav mūsu stiprā puse. Nē, nē, Puaro, nesāciet atkal no sākuma!

-     Runāšu īsi, mans draugs, nebīstieties. Sāksim ar to, ka mūsu rīcībā noteikti ir tīšas slepkavības gadījums. Jūs taču to atzīstat, vai ne?

-    Jā, es lēni noteicu, atzīstu.

Tagad es, līdz šim izturējies pret Puaro nedaudz skeptiski (tā man likās), domās uzsāku rekonstruēt Lieldienu notikumus. Tomēr man nācās atzīt, ka viņa spriedumi bija visnotaļ egoistiski.

-     Trēs bien. Taču slepkavība nevar tikt īstenota bez slepkavas. Viens no tāvakara klātesošajiem ir slepkava ja ne īstenotas slepkavības, tad slepkavības mēģinājuma autors.

-    Tas var būt.

-            Tātad tas ir mūsu izejas punkts slepkavība. Mēs izdarām mazas noklaušināšanas, mēs, kā jūs sacītu, maisām dubļus un ko mēs dabūjam? Vairākas ļoti interesantas apsūdzības, kuras it kā netīši izriet no sarunām.

-    Vai jūs domājat, ka tās nebija netīšas?

-     Šobrīd to ir neiespējami pateikt! Mis Lausonas šķietami nevainīgais norādījums uz faktu, ka Čārlzs draudēja krustmātei, var būt un var nebūt gluži nevainīgs. Doktora Taniosa aizrādījumā par Terēžu Erandelu var neslēpties nekāda apslēpta ļaunprātība, tikai ārsta bezkaislīgs atzinums. No otras puses, mis Pībodija varbūt gluži nevainīgi izrunājās par Čārlza Erandela nosliecēm, un tomēr tas ir un paliek spriedums. Un tā tālāk. Ir tāds teiciens "tumšs kā nēģera vēderā", vai ne? Eh bien, es to domāju esam ļoti piemērotu. Te ir tumšs un tumsā slēpjas slepkava.

-     Es gribētu zināt, ko jūs pats īstenībā domājat, Puaro.

-     Heistings, Heistings, es neatļaujos "domāt" nē, tas ir, ne tādā nozīmē, kādā jūs lietojat šo vārdu. Šajā brīdī es vēl tikai šo to apdomāju.

-    Piemēram?

-     Es apsveru jautājumu par motīvu. Kādi varētu būt motīvi, lai vēlētos mis Erandelas nāvi? Skaidrs, ka visticamākais ir ieguvums. Kas būtu ieguvējs mis Erandelas nāves gadījumā, ja viņa būtu mirusi tajā Lieldienu otrdienā?

-    Ikviens izņemot mis Lausonu.

-    Tieši tā.

-     Labi, šā vai tā, viens cilvēks automātiski atkrīt.

-     Jā, Puaro domīgi sacīja. Tā varētu likties. Bet interesanti ir arī tas, ka persona, kas neko neiegūtu, ja nāve pienāktu Lieldienu otrdienā, iegūst visu, nāvei pienākot pēc divām nedēļām.

-     Ko jūs gribat sacīt, Puaro? es, mazliet izbrīnījies, noprasīju.

-    Cēlonis un sekas, mans draugs, cēlonis un sekas.

Es viņu šaubīgi uzlūkoju.

Viņš turpināja:

-     Padomājiet loģiski! Kas notika pēc negadījuma?

Man nepatīk, ka Puaro ir šādā garastāvoklī. Lai ko sacītu, viss top noraidīts! Es ļoti uzmanīgi turpināju:

-    Mis Erandela iegūla slimības gultā.

-     Tieši tā. Tur viņai bija daudz laika pārdomām. Kas tālāk?

-    Viņa rakstīja jums.

Puaro pamāja.

-     Jā, viņa rakstīja man. Un vēstule netika nosūtīta. Tūkstoškārt žēl.

-      Vai jūs domājat, ka ar to vēstules nenosūtīšanu kaut kas nav kārtībā?

Puaro sarauca pieri.

-       Kaut kas, Heistings. Man jāatzīstas, ka es nezinu. Es domāju… Ņemot vērā visu pārējo, esmu gandrīz vai pārliecināts, ka vēstule tiešām tika nobāzta un aizmirsta. Taču nevaru būt pārliecināts, vai nevienam nebija ne jausmas, ka šāda vēstule tika uzrakstīta. Turpiniet kas notika tālāk?

Es padomāju.

-    Notāra apmeklējums, beidzot noteicu.

-      Jā viņa sūtīja pakaļ notāram, un viņš drīz vien bija klāt.

-      Un viņa uzrakstīja jaunu testamentu, es turpināju.

-     Tieši tā. Viņa uzrakstīja jaunu un gluži negaidītu testamentu. Tagad, runājot par šo testamentu, mums ļoti rūpīgi jāizpēta Ellenas liecība. Ja atceraties, Ellena sacīja, ka mis Lausona ļoti rūpējās, lai ziņa par to, ka Bobs visu nakti bijis ārā, nenonāktu mis Erandelas ausīs.

-      Bet… ak, es saprotu… nē, nesaprotu vis. Vai varbūt es sāku aptvert jūsu mājienu?…

-      Šaubos gan! sacīja Puaro. Taču, ja jūs saprotat, es ceru, jūs arī apzināties šā ziņojuma īpašo nozīmīgumu.

Viņš mani caururbjoši uzlūkoja.

-    Protams. Protams, es steigšus sacīju.

-            Un tālāk, turpināja Puaro, notika visādas lietas. Čārlzs un Terēza ieradās pavadīt nedēļas nogali, un mis Erandela paradīja Čārlzam jauno testamentu, vismaz tā viņš saka.

-    Vai jūs viņam neticat?

-             Es ticu tikai liecībām, kuras saskan. Mis Erandela to neparādījaTerēzai.

-    Tāpēc, ka domāja Čārlzs viņai to pastāstīs.

-    Taču viņš to nedarīja. Kāpēc viņš to nedari-

Ja?

-    Ja ticam Čārlzam, tad viņš esot pastāstījis.

-             Terēza ļoti pārliecināti apgalvoja, ka neesot gauži interesanta un suģestējoša maza ķilda. Un, kad mēs gājām projām, viņa lamāja brāli par plānprātiņu.

-    Grābstos kā pa miglu, es sūkstījos.

-             Atgriezīsimies pie notikumu secības. Doktors Tanioss ierodas svētdien iespējams, sievai nezinot.

-             Sacīsim iespējams. Turpinām! Čārlzs un Terēza devās projām pirmdien. Mis Erandela vēl ir labā garastāvoklī un vesela. Viņa labi paēd un apsēžas tumsā kopā ar Tripām un mis Lausonu. Seansa beigās viņai paliek slikti. Viņa liekas gultā un pēc četrām dienām nomirst, bet mis

Lausona manto visu viņas naudu, bet kapteinis Heistingss apgalvo, ka viņa mirusi dabīgā nāvē!

-     Kamēr Puaro apgalvo, ka viņai ēdienā iebērta inde, taču bez kādiem pierādījumiem.

-     Kāds pierādījums man ir, Heistings. Pārdomājiet mūsu sarunu ar abām mis Tripām. Un vēl vienu liecību, kura izrietēja no mis Lausonas nesakarīgās runāšanas.

-      Vai jūs domājat to, ka viņa saēdusies aso mērci? Tā varēja nomaskēt indes garšu. Vai to jūs domājat?

Puaro lēni sacīja:

-    Jā, asajai mērcei, iespējams, ir sava nozīme.

-     Bet, teicu es, ja tas, ko jūs apgalvojat,

nenemot vērā nekādas mediķu liecības, ir

> * '

patiesība, tad viņu nogalināt varēja vienīgi mis Lausona vai kāda no kalpotājām.

-    Šaubos.

-    Vai varbūt abas Tripas? Bezjēdzība. Tam es nespēju ticēt! Visi tie cilvēki ir nepārprotami nevainīgi.

Puaro paraustīja plecus.

-     Acumirkli, Heistings. Lētticība vai pat muļķība šādās lietās var iet roku rokā ar vissmalkāko viltību. Un neaizmirstiet pirmo slepkavības mēģinājumu. Tas nebija izcili gudru un sarežģītu smadzeņu izlolots plāns. Tā bija vienkārša, sīka slepkavība, kuras plāns radās, vērojot Bobu un viņa paradumu atstāt bumbu kāpņu augšgalā. Doma novilkt kāpņu augšgalā aukliņu bija tik vienkārša un viegli īstenojama pat bērns būtu varējis to izdarīt.

Es saraucu pieri.

-Jūs domājat…

-      Es domāju, ka vienīgais, ko mēs te varam secināt, ir vēlme nogalināt. Nekas vairāk.

-     Taču tā būs bijusi ļoti izveicīgi piemeklēta inde, ja jau tā neatstāja nekādas pēdas, es iebildu. Kaut ko tādu vienkāršs cilvēks vis tik viegli nejaudātu dabūt gatavu. Ak, velns parāvis, Puaro, es vienkārši nespēju tam noticēt. Jūs nevarat zināt! Tā ir tikai hipotēze.

-     Jums nav taisnība, mans draugs. Daudzo šīrīta sarunu rezultātā manā rīcībā tagad ir šādi un tādi fakti. Daži aizplīvuroti, bet nemaldīgi norādījumi. Vienīgi man ir bail.

-    Bail? No kā?

Viņš strupi noteica:

-     Iztraucēt snaudošu suni. Tā jūs mēdzat sacīt, vai ne? Uzurķēt gulošā suņa melus! Tieši to šobrīd dara mūsu slepkavnieks laimīgi zviln saulītē… It kā mēs nezinātu jūs un es, Heistings, cik bieži slepkava, ja viņu iztraucē, pagriežas un nogalē nākamo upuri vai pat trešo!

-    Vai jūs baidāties, ka tā notiks?

Viņš pamāja.

-            Jā! Ja ir tik tumšs kā nēģera vēderā un es domāju, ka ir, Heistings. Jā, es domāju, ka ir…

Deviņpadsmitā nodaļa Mistera Parvisa apmeklējums

Puaro palūdza rēķinu un samaksāja.

-    Ko mēs darīsim tālāk, es pavaicāju.

-            Mēs darisim to, ko jūs šorīt ieteicāt. Dosimies uz Herčesteru aprunāties ar misteru Parvisu. Tāpēc jau es no Darhemas viesnīcas zvanīju pa telefonu.

-    Jūs zvanījāt Parvisam?

-             Nē, Terēzai Erandelai. Es palūdzu, lai viņa man uzraksta ieteikuma vēstuli. Lai viņam tuvotos, cerot uz kādām sekmēm, mums jādabū ģimenes norīkojums. Viņa apsolīja to nosūtīt uz inanu dzīvokli. Tā mūs jau gaida.

Mēs atradām ne tikai vēstuli, bet ari Čārlzu Erandelu, kas bija to atnesis.

-            Jūs esat apmeties jaukā vietā, Puaro kungs, viņš noteica, aplūkodams dzīvokļa viesistabu.

241

Šajā brīdī manu skatienu piesaistīja kāda pusaizvērta galda atvilktne. To aizvērt traucēja neliela papīra strēmele.

Kusli S

Ja bija kas pilnīgi neiespējams, tad tā būtu Puaro rīcība, šādi atstājot atvilktni! Es domīgi uzlūkoju Čārlzu. Viņš viens pats bija šajā istabā gaidījis mūsu ierašanos. Es nešaubījos, ka viņš pavadījis šo laiku, rakņādamies Puaro papīros. Kas par karātavputnu ir gan zellis! Es iedegos sašutumā.

Pats Čārlzs bija visnotaļ lieliskā omā.

-     Te nu mēs esam, viņš sacīja, pasniegdams vēstuli. Viss skaidri un korekti un es ceru, ka jums ar veco Parvisu paveiksies vairāk nekā mums.

-      Viņš teica, ka cerības esot ļoti mazas, vai ne?

-      Pilnīgi noliedza… Viņaprāt, tas paradīzes putniņš, kuru sauc par Lausonu, ir visu nostrādājis godam.

-     Jūs un jūsu māsa jūs ne mirkli nemēģinājāt apelēt pie šīs lēdijas jūtām?

Čārlzs pasmīnēja.

-     Es domāju par tādu iespēju, jā gan. Taču liekas, ka tur nav ko iesākt. Mana daiļrunība bija veltīga. Parasti patētisks stāsts par nabaga melno avi avi, kura nemaz nav tik melna, kā to mālē (vismaz ta es lūkoju iestāstīt), sievišķus aizkustināja! Ziniet, bet, viņa, šķiet, nekādi nevar mani ciest! Nezinu, kāpēc, viņš iesmējās. Lielākoties man izdevies ļoti viegli pārliecināt vecākas sievietes. Viņas ticēja, ka esmu nesaprasts, un tāpēc man nekad nav dota izdevība laboties!

-    Noderīgs viedoklis.

-     Ak jā, līdz šim tas bija ļoti iedarbīgs. Taču, kā jau sacīju, ar to karātavputnu Lausoni neko nevar iesākt. Es domāju, ka viņa vispār ienīst vīriešus. Iespējams, ka vecajās, labajās dienās viņa spētu pieķēdēties pie reliņiem un vicinātu sufražistes karogu.

-     Ak tā, sacīja Puaro, nogrozīdams galvu. Ja jau tik vienkāršas metodes neder…

-      Būs jāķeras pie noziedzīgākām, mīlīgi sacīja Čārlzs.

-     Ahā, Puaro atsaucās. Ja runājam par noziegumu, jaunais cilvēk, vai tas ir tiesa, ka jūs krustmātei draudējāt teicāt, ka viņu "novāksiet", vai tamlīdzīgi?

Čārlzs atlaidās krēslā, izstiepa kājas un cieši uzlūkoja Puaro.

-    Bet kas jums to teica? viņš noprasīja.

-    Nav svarīgi. Vai tas ir tiesa?

-    Jā, tur ir daļa patiesības.

-Tālāk, tālāk! Es gribu dzirdēt visu patiesību, iegaumējiet patiesību.

-             Ak, te tā būs, ser. Nekā melodramatiska tur nav. Es vienkārši iztaustīju augsni ja jūs saprotat, ko es gribu teikt.

-    Es saprotu.

-      Jā, plānu īstenot neizdevās. Emīlijas krustmāte sacīja, ka neparko nešķiršoties no savas naudiņas! Nē, es nezaudēju pacietību, bet izliku viņai visu kā bija. "Palūk, krustmāt Emīlij," es teicu, "vai zināt, ja jūs tā turpināsiet, tad viss beigsies ar to, ka jūs novāks!" Viņa vīpsnādama noprasīja, ko es ar to gribot sacīt. "To pašu," es teicu. "Te klīst apkārt jūsu draugi un radi tik nabadzīgi kā baznīcas žurkas, ja vien žurkas var būt nabadzīgas, un visi kaut ko cer. Bet ko jūs darāt? Sēžat virsū naudai un atsakāties dalīties. Tādā veidā daudzi sīkstuļi jau tikuši novākti. Uzklausiet mani ja jūs novāks, tad jums atliks vainot vienīgi sevi." Tad viņa pavērās manī pāri aceņu rāmjiem, kā bija paradusi. Palūkojās visai draudīgi.

-      Un tā, sacīja Puaro, jūs apmierinājāties ar dažām banknotēm, kuras atradāt atvilktnē.

Čārlzs blenza viņā, pēc tam sāka smieties.

-      Noceļu cepuri jūsu priekšā, viņš sacīja. Jūs gan esat pēddzinis. Kā jūs to uzostījāt?

-    Tātad tas ir tiesa?

-     Ak jā, ir gan! Biju nolādētās sprukās. Kaut kur vajadzēja sadabūt naudu. Es atvilktnē atradu jauku, mazu naudaszīmju paciņu un izpalīdzējos ar pārīti no tām. Biju ļoti pieticīgs pat nedomāju, ka manu mazo ielaušanos ievēros. Un pat tad droši vien nodomātu, ka to izdarījis kāds no kalpotājiem.

Puaro sausi noteica:

-      Kalpotājiem tas varēja beigties ļoti bēdīgi, ja būtu radušās tādas aizdomas.

Čārlzs paraustīja plecus.

-    Katrs domā par sevi, — viņš nomurmināja.

-   Un le diable[17] parauj to, kas paliek pēdējais? Puaro noprasīja. Tas ir jūsu kredo, vai ne?

Čārlzs izbrīnījies palūkojās viņā.

-    Es pat nezināju, ka vecā lēdija to vispār atklājusi. Kā jūs to uzzinājāt un arī par "novākšanas draudiem"?

-    Man pateica mis Lausona.

-    Vecā, izmanīgā kaķmātīte! viņš izskatījās, kā man šķita, noraizējies ne pa jokam. Viņa nevar ciest mani un necieš Terēžu.

-    Vai jūs nedomājat, ka viņai bija vēl kaut kas aiz ādas?

-    Kas vēl varētu būt?

-     Nudien nezinu. Viņa dēvē mani par velnišķīgāko ļaundari… Viņa ienīst Terēžu…

-     Vai jūs zināt, mister Erandel, ka doktors

Tanioss bija ieradies apciemot jūsu krustmāti tajā sestdienā, kad viņa nomira?

-    Ko tajā sestdienā viņš tur bija?

-    Jā. Vai jūs viņu neredzējāt?

-     Nē. Mēs pēcpusdienā bijām izgājuši pastaigāties. Jādomā, ka viņš būs ieradies tajā laikā. Jocīgi, ka Emīlijas krustmāte par viņa apmeklējumu neko neminēja. Kas jums to teica?

-    Mis Lausona.

-     Atkal Lausona? Viņa liekas īsta informācijas krātuve.

Viņš paklusēja, pēc tam sacīja:

-     Ziniet, Tanioss ir jauks cilvēks. Man viņš patīk. Tāds jocīgs, smaidīgs zellis.

-    Pievilcīga personība, jā gan, sacīja Puaro.

Čārlzs piecēlās.

-     Ja es būtu viņa vietā, tad būtu noindējis dārgo Belliņu jau pirms daudziem gadiem. Vai viņa jums nelikās tādas sievietes tips, kurai lemts upura liktenis? Ziniet, es nebrīnītos, ja viņa kaut kur atstieptu kājas!

-     Tā nav nekāda skaistā rīcība, kādu jūs piedēvējat viņas vīram, tik labam dakterim, bargi sacīja Puaro.

rNē, domīgi sacīja Čārlzs. Īstenībā es domāju, ka šis Tanioss mušai nespētu pāri darīt. Viņam ir pārāk laba sirds.

-              Un kā ar jums? Vai jūs nogalinātu, ja tas jums ko ienestu?

Čārlzs iesmējās skaļiem, skanīgiem smiekliem.

-              Jūs domājat šantāžu, Puaro kungs? Neko darīt. Galvoju jums, ka tas nebiju es, kas iebēra…

Viņš pēkšņi aprāvās, bet pēc tam turpināja:

-    … Strihnīnu krustmātei Emīlijai zupā.

Bezrūpīgi pamājis ar roku, viņš devās projām.

-             Vau jūs gribējāt viņu nobaidīt, Puaro? es pavaicāju. Ja tā, tad nedomāju, ka jums tas izdevās. Viņš nekur nejūtas vainīgs vismaz neko tādu neizrādīja.

-    Nē?

-    Nē. Viņš likās pilnīgi rāms.

-             Tikai ieturēja tādu dīvainu pauzi, sacīja Puaro.

-      Pauzi?

-            Jā. Pauzi pirms vārda "strihnīns". It kā būtu gribējis teikt ko citu, taču pārdomājis.

Es paraustīju plecus.

-             Varbūt viņš domāja par kādu pazīstamu, bet vieglāk izrunājamu indes nosaukumu.

-            Tas ir iespējams. Tas ir iespējams. Taču risināsim tālāko. Mēs, es domāju, pavadīsim nakti "Pie DŽordža", Mārkitbeisingā.

Pēc desmit minūtēm mēs jau ātri braucām cauri Londonai, lai dotos uz laukiem. Herčesterā mēs ieradāmies ap četriem un devāmies tieši uz Parvisa un Čārlzvorta kantori.

Misters Parviss bija liela auguma, labi veidots vīrs ar baltiem matiem un sārtu seju. Viņš mazliet atgādināja lauku skvairu. Viņa manieres bija laipnas, taču atturīgas.

Viņš izlasīja mūsu pasniegto vēstuli, pēc tam pāri galdam mūs nopētīja. Tas bija ass skatiens, kas šķita kaut ko meklējam.

-     Es, protams, esmu dzirdējis jūsu vārdu, Puaro kungs, viņš pieklājīgi sacīja. Mis Erandela un viņas brālis, kā rādās, iesaistījuši jūs šajā lietā, taču es nespēju iedomāties, ko jūs varētu viņu labā uzsākt.

-    Sacīsim, mister Parvis pilnīgāku visu apstākļu izmeklēšanu.

Jurists sausi atteica:

-     Mis Erandela un viņas brālis jau ir dzirdējuši manas domas attiecībā uz likuma nostāju. Apstākļi ir pilnīgi noskaidroti un neprasa papildu iedziļināšanos.

-     Pareizi, pareizi, Puaro steidzīgi sacīja. Taču es domāju, jūs neatteiksities tos vēlreiz atkārtot, lai es varētu skaidri aptvert šo situāciju.

Jurists palocīja galvu:

-    Esmu jūsu rīcībā.

Puaro iesāka:

-              Mis Erandela atrakstīja jums 17. aprīlī, izteikdama dažus rīkojumus.

Misters Parviss ielūkojās papīros, kuri atradās viņa priekšā uz galda.

-    Jā, gluži pareizi.

-    Vai varat man pateikt, ko viņa gribēja?

-             Viņa lūdza mani sastādīt testamentu. Tur vajadzēja būt novēlējumiem divām kalpotājām un trim vai četriem labdarības mērķiem. Pārējais viņas īpašums visā pilnībā atstājams Vilhelmīnei Lausonai.

-             Piedodiet, mister Parvis, bet vai jūs jutāties pārsteigts?

-    Jāatzīstas, ka jā, es biju pārsteigts.

-             Mis Erandela ari iepriekš tika rakstījusi testamentu?

-    Jā, viņa to izdarīja pirms pieciem gadiem.

-             Pēc šā testamenta neskaitot dažus mazus novēlējumus viņas īpašums bija novēlēts krustmeitām un krustdēlam?

-             Lielākā daļa īpašuma būtu dalāma vienādās daļās starp brāļa Tomasa bērniem un Erabellas Bigsas, viņas māsas, meitu.

-    Kas notika ar to testamentu?

-     Pēc mis Erandelas lūguma es paņēmu to līdzi, kad 21. aprīlī ierados Litlgrīnhauza.

-    Es būtu jums ļoti pateicīgs, mister Parvis, ja jūs man visā pilnībā atstāstītu to, kas tur notika.

Jurists minūti vai divas klusēja. Pēc tam viņš ļoti noteikti sacīja:

-    Es ierados Litlgrīnhauzā pulksten trijos pēcpusdienā. Viens no klerkiem mani pavadīja. Mis Erandela mani pieņēma viesistabā.

-    Kā jums šķiet, kāda viņa izskatījās?

-     Viņa likās pilnīgi vesela, kaut arī staigāja, atbalstīdamās uz spieķa. Cik nopratu, tas bija vajadzīgs pēc kritiena no kāpnēm. Vispārējais veselības stāvoklis, kā jau teicu, likās labs. Mani pārsteidza, ka viņa bija ļoti nervoza un pārāk satraukta.

-    Vai mis Lausona bija tur klāt?

-    Viņa tur bija, kad es ierados. Taču viņa tūlīt izgāja.

-    Un tālāk?

-     Mis Erandela pavaicāja, vai esmu izdarījis to, ko viņa vēlējusi, un vai esmu atnesis jauno testamentu, lai viņa varētu to paraskstīt.

Es teicu, ka esmu izdarījis. Es… ē…

Viņš minūti vai divas šaubījās, pēc tam stīvi turpināja:

-            Es tāpat varu piebilst, ka tiku darījis tā, kā man lika pienākums runāju pretī mis Erandelai. Centos viņai iestāstīt, ka šis jaunais testaments būtu liela netaisnība pret viņas ģimeni, galu galā, saviem pašas asinsradiniekiem.

Un ko viņa atbildēja?

-      Viņa pavaicāja, vai nauda ir vai nav viņas īpašums un vai viņa nevar ar to rīkoties, kā vēlas. Es atbildēju, ka tā noteikti ir. "Tad labi", viņa noteica. Es viņai atgādināju, ka viņa pazīst mis Lausonu ļoti īsu laiku, un pavaicāju, vai netaisnība, kas tiks nodarīta viņas pašas ģimenei, ir pelnīta. Viņas atbilde skanēja: "Dārgais draugs, es lieliski zinu, ko daru."

-    Jūs teicāt, ka viņa bija satraukta?

-      Domāju, ka varu tā apgalvot, taču saprotiet mani pareizi, Puaro kungs, viņa pilnīgi apzinājās, ko dara. Viņa bija vārda pilnā nozīmē rīcībspējīga un spēja kārtot savas darīšanas. Kaut gan manas simpātijas ir mis Erandelas ģimenes pusē, tas man būs jāapliecina jebkurā tiesā.

-    Tas ir saprotams. Turpiniet. Es jūs lūdzu.

-      Mis Erandela pārlasīja savu agrāk rakstīto testamentu. Pēc tam pastiepa roku pēc tā, ko biju uzrakstījis es. Varu sacīt, ka gribēju to uzlūkot par uzmetumu, taču viņa uzstāja, ka tam jātiek parakstītam. Tur nekādas grūtības neradās, jo visi punkti bija skaidri formulēti. Viņa to izlasīja, palocīja galvu, un sacīja, ka tūlīt pat gribot to parakstīt. Jutu, ka mans pienākums pēdējoreiz mēģināt viņu atrunāt. Viņa ļoti pacietīgi mani uzklausīja, taču teica, ka esot jau izlēmusi. Es pasaucu klerku, viņš kopā ar dārznieku apliecināja viņas parakstu. Kalpotājiem, protams, nebija vēlams zināt, ka viņiem testamentā kas novēlēts.

-      Un pēc tam vai viņa nodeva testamentu jums glabāšanā?

-    Nē, viņa to ielika rakstāmgalda atvilktnē un atvilktni aizslēdza.

-     Kas notika ar oriģināltestamentu? Vai viņa to iznīcināja?

-    Nē, viņa to ieslēdza kopā ar otru.

-    Un kur pēc viņas nāves atradās testaments?

-     Tajā pašā atvilktnē. Kā izpildītājam man bija visas atslēgas, un es pārlūkoju visus papīrus un darījumu dokumentus.

-    Vai atvilktnē bija abi testamenti?

-    Jā, tieši tā, kā viņa bija tos tur ielikusi.

-    Vai jūs tikāt vaicājis, kāpēc viņa tik pārsteidzoši rīkojas?

-    Jā, es to darīju. Taču pietiekami skaidru atbildi nesaņēmu. Viņa vienkārši centās pārliecināt mani, ka zinot, ko darot.

-    Un tomēr jūs pārsteidza šāda rīcība?

-    Ļoti pārsteidza. Mis Erandelai tas gan jāpasaka allaž bija raksturīga ģimeniskuma izjūta.

Puaro minūti cieta klusu, pēc tam vaicāja:

-    Jādomā, ka ar mis Lausonu jūs par šo lietu nerunājāt?

-     Noteikti nē. Tāda rīcība ir pilnīgi nepieļaujama.

Misters Parviss likās sašutis par tādu jautājumu vien.

-    Vai mis Erandela teica ko tādu, kas norādītu, ka mis Lausona būtu zinājusi par viņas labā rakstīto testamentu?

-    Gluži pretēji. Es viņai vaicāju, vai mis Lausonai ir zināms, kas tiek darīts, un mis Erandela apgalvoja, ka viņai nekas neesot zināms.

Es domāju, ka būs lietderīgāk, ja mis Lausona nezinās par notiekošo. Es pūlējos to iedvest arī viņai, un mis Erandela, likās, pilnīgi man piekrita.

-    Bet kāpēc jūs piešķīrāt šim jautājumam tādu nozīmi, mister Parvis?

Vecais džentlmenis palūkojās pretī ar aizvainotu skatienu.

-    Tādas lietas, manuprāt, labāk nepārrunāt. Tās vēlāk varētu novest pie vilšanās

-            Ak tā! Puaro dziļi ievilka elpu. Es to saprotu tā: jūs domājāt, ka mis Erandela drīz vien varētu savu lēmumu mainīt.

Jurists palocīja galvu.

-     Tā bija. Es iedomājos, ka mis Erandelai bijusi kāda vētraina nesaprašanās ar ģimeni. Uzskatīju par iespējamu, ka tad, kad viņa apdomāsies, pārsteidzīgo lēmumu atsauks.

-    Ko viņa tādā gadījumā darītu?

-    Viņa dotu man rīkojumu gatavot jaunu testamentu.

-    Viņa varētu rīkoties arī vienkāršāk saplē-' šot vēlāk rakstīto testamentu; tādā gadījumā taču iepriekš rakstītais testaments būtu derīgs?

-    To var apšaubīt. Jūs taču saprotat, ka visi agrākie testamenti skaitījās atsaukti.

-     Taču mis Erandelai varēja nebūt tādu zināšanu par likumiem. Viņa varēja būt tādās domās, ka, iznīcinot vēlāko testamentu, iepriekšējais būtu derīgs.

-    Tas ir iespējams.

-    Taču, ja viņa nomirtu, testamentu neuzrakstījusi, naudu mantotu viņas ģimene?

-     Jā. Pusi mis Taniosa, pusi Čārlzs un Terēza Erandeli. Tomēr fakts paliek fakts, viņa savu lēmumu netika mainījusi.

-    Un tieši tas, sacīja Puaro, ir tas, kur es ieķīlējos.

Jurists viņu vaicājoši uzlūkoja.

Puaro paliecās uz priekšu.

-    Iedomāsimies, viņš sacīja, ka mis Erandela, uz nāves gultas gulēdama, vēlējās iznīcināt šo testamentu. Iedomāsimies, ka viņa domājās to iznīcinājusi taču īstenībā iznicināja pirmo testamentu.

Misters Parviss papurināja galvu.

-    Nē, abi testamenti bija neaizskarti.

-    Tad iedomāsimies, ka viņa iznīcināja neīstu testamentu pārliecībā, ka iznīcina īsto dokumentu. Viņa jutās ļoti slikti, atcerieties to, viņu bija vienkārši apmānīt.

-     Jūs varētu sadabūt pierādījumus, ka tā tiešām noticis, jurists skarbi noteica.

-    Ak, bez šaubām, bez šaubām…

-    Vai tad ja drīkstu vaicāt ir kāds iemesls domāt, ka būtu noticis kas tamlīdzīgs?

Puaro mazliet atkāpās.

-     Es negribētu uzņemties atbildību šajā stadijā…

-     Protams, protams, sacīja misters Parviss, piekrizdams viņam tik pazīstamajam izteicienam.

-    Bet es varu teikt tikai konfidenciāli -, ka šajā lietā ir daži kuriozi!

-    Tiešām? Ko jūs sakāt?

Misters Parviss saņēma rokas tādās kā priecīgās gaidās.

-    Tas, ko es no jums gribēju un ko dabūju, Puaro turpināja, ir jūsu slēdziens par to, ka mis Erandela agrāk vai vēlāk mainītu savu lēmumu un izlīgtu ar savu ģimeni.

-     Tas, protams, ir tikai mans personīgais uzskats, jurists precizēja.

-     Dārgo ser, es ļoti labi saprotu. Jūs taču, jādomā, nerīkojaties mis Lausonas labā?

-     Es ieteicu mis Lausonai konsultēties ar objektīvu padomdevēju, sacīja misters Parviss.

Viņa balss tonis bija kokains.

Puaro paspieda viņam roku, pateikdamies par mums parādīto laipnību un arī par saņemto informāciju.

Divdesmitā nodala Otrais Litlgrīnhauzas apmeklējums

Ceļā no Herčesteras uz Mārkitbeisingu, kamēr nobraucām kādas desmit jūdzes, mēs apspriedām stāvokli.

-     Vai jums, Puaro, patiešām ir kāds pamats sacīt to, ko jūs teicāt ?

-            Jūs domājat to, ka mis Erandela varētu

noticēt, ka iznīcinājusi nevajadzīgo testamentu? Nē. mon ami, patiešām nē. Taču man vajadzēja jums tas jāsaprot kaut kādu ideju izteikt! Misters Parviss ir vīrs ar asu prātu. Ja es neizteiktu kādu mājienu kaut ko līdzīgu tam, kuru izteicu, viņš vaicātu pats sev, ko gan es šajā lietā meklēju.

-    Vai zināt, ko jūs man atgādināt, Puaro?

-    Nē, mon ami.

-       Žonglieri, kas žonglē ar daudzām jo daudzām dažādu krāsu bumbiņām! Tās visas reizē ir gaisā.

-     Tās dažādkrāsu bumbiņas ir tie dažādie meli, kurus es stāstu, ko?

-    Tas bija par to daudzumu.

-     Un kādudien, jūs domājat, būs viena liela izgāšanās?

-     Jūs taču nevarat tās noturēt gaisā mūžīgi, es teicu.

-     Tas tiesa. Nāks lielais bridis, kad es citu pēc citas bumbiņas noķeršu, paklanīšos un aiziešu no skatuves.

-    Apmeklētāju dimdošo aplausu pavadībā.

Puaro mani aizdomīgi uzlūkoja.

-    Tā varētu būt, jā gan.

Kristi 5

-    Mēs neko daudz no Parvisa neuzzinājām, es aizrādīju, virzīdamies prom no bīstamās tēmas.

257

-      Nē, vienīgi apstiprinājās mūsu ģeniālie minējumi.

-     Un apstiprinājās mis Lausonas apgalvojums par to, ka viņa uzzinājusi par šā testamenta nosacījumiem tikai pēc vecās lēdijas nāves.

-      Es gan neko tamlīdzīgu nemanīju apstiprināmies.

-      Parviss pieteica mis Erandelai viņai neko nesacīt, un mis Erandela atbildēja, ka nav nodomājusi to darīt.

-     Jā, viss ir ļoti jauki un skaidri. Taču ir vēl atslēgcaurumi, mans draugs, un atslēgas, lai atslēgtu aizslēgtas atvilktnes.

-      Vai jūs tiešām domājat, ka mis Lausona varētu noklausīties un ložņāt apkārt? es visai izbrīnīts pavaicāju.

Puaro pasmaidīja.

-      Mis Lausona viņa nav vecās skolas pārstāve, mon cher[18]. mēs zinām, ka viņa noklausījās vienu sarunu, kuru viņai nevajadzēja dzirdēt, es domāju to, kad Čārlzs un viņa krustmāte tērzēja par sīkstulīgu radinieku novākšanu.

Es to atzinu par patiesību.

-     Tad redziet, Heistings, viņa tikpat viegli varēja noklausīties mistera Parvisa un mis Erandelas sarunu. Viņam ir labi nostādīta, rezonējoša balss. Kas attiecas uz ložņāšanu, Puaro turpināja, to dara daudz vairāk cilvēku, nekā jūs domājat. Kautrīgiem un viegli nobiedējamiem ļautiņiem, kāda ir mis Lausona, bieži vien piemīt nedaudz apkaunojoši paradumi, kuri viņiem ir liels mierinājums un atspaids.

-    Tiešām, Puaro!? es protestēju.

Viņš vairākas reizes palocīja galvu.

-    Jā gan, tā tas ir, tā tas ir.

Mēs ieradāmies "Pie Džordža" un noīrējām pāris istabas. Pēc tam mēs devāmies Litlgrīnhauzas virzienā.

Kad mēs piezvanījām, Bobs tūlīt atsaucās. Nikni ieriedamies, viņš izskrēja cauri vestibilam un iebrāzās ārdurvīs.

"Es jums rādīšu!" Bobs ķilkstēja. "Es jūs gabalos saplēsīšu! Es jums rādīšu, kā lauzties iekšā šajā mājā! Pagaidiet tikai, kad tikšu jums klāt ar zobiem."

Troksnim pievienojās mierinoša murmināšana:

-     Pag, pag, kuš. Paga, labs, labs sunītis! Nāc

šu!

Bobs, aiz kaklasiksnas saķerts, tika pret savu gribu iebīdīts istabā.

"Man mūždien sabojā ikkatru prieciņu," viņš ņurdēja. "Šis bija pirmais gadījums pa ilgiem laikiem, kad es būtu varējis kādam sadot. Tā priecātos ieķert ar zobiem kādā bikšu starā. Tagad nu uzmanieties paši, kad nav klāt manis, kas varētu jūs aizstāvēt."

Durvis aiz viņa aizvērās, un Ellena atbīdīja bultas un aizbīdņus, lai atvērtu ārdurvis.

-     Ak tas esat jūs, ser, viņa iesaucās un pavēra durvis platāk. Viņas sejā bija samanāms priecīgs pārsteigums.

-    Ienāciet, ser, ja vien vēlaties, ser.

Mēs iegājām vestibilā. No durvju apakšas pa kreisi roki skanēja sulīga ostīšanās, kuru ik pa brīdim pārtrauca rūcieni. Bobs korekti centās parādīt mums īsto vietu.

-    Jūs varat laist viņu ārā, es ieteicos.

-    Es tā darīšu, ser. Viņš ir ļoti jauks, patiešām, bet viņš taisa tādu troksni un tā metas virsū cilvēkiem, ka viņi pārbīstas. Viņš tomēr ir varens sargsuns.

Vina atvēra istabas durvis, un Bobs izšāvās no

> 7

turienes līdzīgi pēkšņai lielgaballodei.

"Kas tur ir? Kas tie tādi? Ak te nu jūs esat. Mīļie, vai tad es būtu tik aizmāršīgs?… Pff pff pff," sekoja ilgāka ostīšana. "Skaidrs! Mēs esam tikušies!

-    Sveiks, vecīt! es teicu. Kā iet?

Bobs nevērīgi vēdināja asti.

"Jauki, pateicos. Ļaujiet palūkoties…" viņš apkopoja savu pētījumu rezultātus. "Jūs esat pēcāk satikuši spanielu, to es saožu. Dumji suņi, es domāju. Kas tas? Kaķis? Tas jau ir interesanti. Es vēlētos, lai tas būtu te. Tā būtu reta iespēja pavingrināties. Hm… arī bulterjers, tas nemaz nav slikti."

Korekti noskaidrojis, kādus savus draugus suņus vēlāk esmu apmeklējis, viņš pievērsa uzmanību Puaro, ievilka nāsīs benzīna smaku un pārmetoši atkāpās.

-    Bob? es pasaucu.

Viņš pār plecu palūkojās atpakaļ uz mani.

"Viss kārtībā. Es zinu, ko daru. Es pēc mirklīša būšu atpakaļ."

-     Mājā viss ir noslēgts. Ceru, ka jūs atvainosiet… Ellena iesteidzās istabā un sāka atvilkt aizkarus.

-     Lieliski, tas ir lieliski, teica Puaro, sekodams viņai un apsēzdamies.

Kad es gatavojos viņam piebiedroties, no kāda noslēpumaina nostūra uzradās Bobs, nesdams mutē bumbu. Viņš metās augšā pa kāpnēm, izstiepās uz augšējā pakāpiena ar bumbu starp ķepām un lēni vēdināja asti.

"Nāc," viņš likās sakām. "Nāc, paspēlēsimies."

Mana interese par izmeklēšanu acumirklī pagaisa, mēs dažas minūtes rotaļājāmies, pēc tam es, vainas sajūtas mākts, iesteidzos istabā.

Puaro un Ellena šķita pamatīgi iedziļinājušies slimību un zāļu apspriešanā.

-    Tādas mazas, baltas pilulas, ser, kādas viņa bija paradusi ieņemt. Divas vai trīs pēc katras ēdienreizes. Tās bija parakstījis doktors Greindžers. Ak jā, viņa pēc tām jutās ļoti labi. Tādas mazas, garenas. Un bez tam vēl bija kādas zāles, kurām nelokāmi ticēja mis Lausona. Tās bija kapsulas doktora Loksberova aknu kapsulas. Jūs varat izlasīt par tām visos reklāmas paziņojumos.

-    Vai viņa dzēra arī tās?

-     Jā. Mis Lausona pierunāja viņu sākt to lietošanu un domāja, ka tās viņai nāca par labu.

-    Vai doktors Greindžers to zināja?

-     Ak, ser, viņš nelikās ne zinis. "Ja vēlaties, dzeriet tās, varbūt jums palīdzēs," viņš teica. Un viņa atbildēja: "Labi, labi jūs varat smieties, bet tās man tiešām palīdz. Daudz labāk, nekā jebkuras no jūsu zālēm." Bet doktors Greindžers tikai smējās un teica, ka ticība dziedējot labāk par jebkurām, jebkad izgudrotām zālēm.

-    Vai viņa vairāk neko citu nelietoja?

-            Nē, Mis Bellas dzīvesbiedrs, tas ārzemju dakteris, bija aizgājis dabūt viņai kādu zāļu pudeli, bet, lai cik pieklājīgi viņa pateicās, tomēr izlēja tās ārā, to es zinu! Un domāju, ka viņai bija taisnība. Ar tām svešzemju zālēm nekad neko nevar zināt.

-    Misis Taniosa redzēja, ka viņa tās izlēja, vai ne?

-    Jā, un baidos, ka nabaga lēdija ļoti aizvainojās. Man žēl, jo es nešaubos, ka doktors to bija labi domājis.

-    Bez šaubām. Bez šaubām. Jādomā, ka visas zāles, kas atradās mājās, pēc mis Erandelas nāves tika izmestas?

Ellena likās mazliet pārsteigta par šādu jautājumu.

-    Jā gan, ser. Dažas paņēma kopēja, un mis Lausona iztīrīja vannas istabas zāļu skapīti.

-     Vai tur bija arī ē doktora Loksberova aknu kapsulas?

-    Nē, tās glabājās stūra skapī ēdamistabā, lai būtu pie rokas, jo jāieņem pēc ēšanas.

-     Kā sauca mis Erandelas kopēju? Vai varat pateikt man viņas uzvārdu un adresi?

To Ellena varēja izdarīt uzreiz un ari izdarīja.

Puaro turpināja viņu izvaicāt par mis Erandelas pēdējo slimošanas reizi.

Ellena labprāt sniedza paskaidrojumus, runādama par vājumu, sāpēm, dzelteno ādas krāsu un agonijas murgiem. Nezinu, vai Puaro guva kādu apmierinājumu no šī uzskaitījuma. Viņš ļoti pacietīgi klausījās, ik pa brīdim iespraužot kādu iederigu, īsu vaicājumu parasti par mis Lausonu un to, cik daudz laika viņa pavadījusi sirdzējas istabā. Viņš ari ļoti interesējās par diētu, kāda noteikta slimajai, salīdzinādams to ar kādam savam (neeksistējošam, protams) mirušam radiniekam nozīmēto.

Redzēdams, ka viņi tik labi izklaidējas, es atkal izgāju vestibilā. Bobs bija nogūlies kāpņu laukumiņā, ar purnu uz bumbas.

Es pasvilpu, un viņš uzreiz pielēca kājās. Tomēr šoreiz, droši vien aizvainotas patmīlības dēļ, viņš novilcināja bumbas ripināšanu pie manis, vairākreiz pēdējā mirklī atkal to paķerdams.

"Ak jūties vīlies, ko? Labi, varbūt nākošajā reizē es ļaušu tev to noķert."

Kad es pēc tam iegāju atpakaļ istabā, Puaro sprieda par doktora Taniosa negaidīto apmeklējumu svētdien, pirms vecās lēdijas nāves.

Jā, ser, misters Čārlzs un mis Terēza bija izgājuši pastaigāties. Zinu, ka doktoru Taniosu neviens negaidīja. Kundze bija atgūlusies un jutās ļoti pārsteigta, kad es viņai pateicu, kas ieradies.

-     Doktors Tanioss? viņa pārvaicāja. Vai arī misis Taniosa ir kopā ar viņu?

Es teicu, ka nē, ka džentlmenis ieradies viens pats. Tad viņa teica, lai pasakot viesim, ka tūlīt nokāpšot lejā.

-    Vai viņš palika ilgi?

-     Ne ilgāk par stundu, ser. Viņš nelikās diez ko priecīgs, kad devās projām.

-    Vai jūs varat iedomāties, kāds ē bija viņa apmeklējuma mērķis?

-    Nevaru pateikt, ser, neesmu pārliecināta.

-    Vai jums negadījās neko dzirdēt?

Ellenas seja pēkšņi pietvīka.

-     Nē, negadījās vis, ser! Es nekad neesmu klausījusies pie durvīm, vienalga, ko daži darītu, neesmu no tiem, kam viss jāzina!

-     Ak, jūs mani nepareizi sapratāt, Puaro sarūgtināts taisnojās. Man vienkārši ienāca prātā, ka jūs varbūt ienesāt tēju, kad šis džentlmenis tur bija, un tādā gadījumā jūs nemaz nevarējāt nedzirdēt, par ko viņš ar jūsu kundzi runāja.

Ellena atmaiga.

-     Man ļoti žēl, ser; es jūs pārpratu. Nē, doktors Tanioss nepalika uz tēju.

Puaro palūkojās viņā, ātri mirkšķinādams acis.

-      Un ja es gribu uzzināt, kāpēc viņš bija ieradies, njā, vai tad ir iespējams, ka mis Lausona to varētu zināt? Vai tā ir?

-     Jā, ja viņa nezina, ser, tad neviens to nevar zināt, nošņaukādamās sacīja Ellena.

-      Parādiet man, Puaro sarauca pieri, it kā lūkodams ko atcerēties, mis Lausonas guļamistabu; vai tā ir nākošā pēc mis Erandelas guļamistabas?

-      Nē, ser. Mis Lausonas istaba ir tieši pretī kāpņu galam. Es varu jums to parādīt, ser.

Puaro šo piedāvājumu pieņēma. Kāpjot augšā pa kāpnēm viņš turējās tuvāk pie sienas, un, sasniedzot kāpņu augšgalu, skaļi iesaucās un ņēmās taustīt savu bikšu staru.

-      Ak vai, no drānas izrauts diegs re, tur sienā iedzīta nagla.

-      Jā, tāda tur ir, ser. Tā būs tur izlīdusi nevīžības dēļ. Es ari pāris reizes aizķēros aiz tās ar drēbēm.

-    Vai tā jau sen tur ir?

-     Jā, kādu laiku ir gan, ser. Es to pirmoreiz pamanīju, kad kundze sasirga, tas bija pēc negadījuma, ser. Es mēģināju to izraut, taču man neizdevās.

-      Domājams, tai kādu laiciņu bijis apkārt

diegs.

-    Tā ir, ser, bija ari auklas gals, to es atceros. Bet kādam nolūkam, to gan nespēju saprast.

Ellenas balsī nebija nekādu aizdomu. Viņai tas bija tikai sīks atgadījums, kādi notiek visās mājās, un to nebija jācenšas izskaidrot.

Puaro iegāja istabā, kas atradās pie kāpnēm. Tā bija vidēja lieluma. Tieši pretī atradās divi logi. Vienā stūri bija tualetes galdiņš, starp logiem skapis ar lielu spoguli. Gulta bija pa labi, aiz durvīm, pretī logiem. Pa kreisi pie sienas stāvēja liela mahagonija kumode un mazgājamais galdiņš ar marmora virsu.

Puaro domīgi pavērās apkārt un pēc tam atkal iznāca kāpņu laukumiņā. Viņš gāja pa gaiteni uz priekšu, paiedams garām divām citām guļamistabām, un nonāca pie lielās guļamistabas, kas piederēja Emīlijai Erandelai.

-     Kopēja aizņēma mazo istabu tā ir nākamā, Ellena skaidroja,

Puaro cienīgi pamāja.

Kad mēs nokāpām pa kāpnēm, viņš pavaicāja, vai drīkst pastaigāt pa dārzu.

-     Ak jā, ser, protams. Tas joprojām izskatās skaists.

-    Vai dārznieks vēl arvien te strādā?

-     Angus? Ak jā, Angus joprojām ir te. Mis Lausona visu grib pēc iespējas labāk uzturēt, jo domā, ka tad būs vieglāk pārdot.

-    Domāju, ka viņa ir gudra. Nolaist visu tā nav liela māksla.

Dārzā bija ļoti mierīgi un skaisti. Platās dobēs ziedēja lupinās, delfinijas un lielas, sarkanas magones. Peonijas vēl bija pumpuros. Klejodami apkārt, mēs nonācām pie šķūņa, kur darbojās nelaipns liela auguma virs. Viņš mūs godbijīgi sveicināja, un Puaro uzsāka sarunu.

Kad pateicām, ka mēs šajā pašā dienā esam redzējušies ar misteru Čārlzu, vīrs atkusa un kļuva ļoti runīgs.

-    Ak tu viens! Es viņu pazīstu, kopš viņš nāca te paslēpties ar nospertu ērkšķogu rausi, kamēr virēja viņu meklēja it visur! Un viņš devās atpakaļ ar tik nevainīgu seju, ka viņi jutās pārliecināti to rausi apēdis kaķis, kaut gan es nekad neesmu manījis kaķus ēdam ērkšķogu raušus! Ak tu viens, tas misters Čārlzs!

-    Viņš taču bija te aprīli, vai ne?

-     Jā, veselas divas nedēļas nogales. Tas bija tieši pirms tam, kad kundze nomira.

-    Vai jūs viņu redzējāt bieži?

-    Redzēju gan, bieži vien. Nebija daudz jaunu džentlmeņu, kuri te uzkavētos, tas ir fakts. Viņš bija pasācis doties "Pie Džordža" iemest kādu mēriņu. Un blandījās te apkārt, pavaicādams man te to, te šito.

-    Par puķēm?

-            Jā, par puķēm un arī par nezālēm, vecais iespurdzās.

-    Nezālēm?

Puaro balsī pēkšņi bija uzradusies negaidīti aizrautīga nots. Viņš pagrieza galvu un palūkojās apakšējos plauktos. Viņa acis apstājās pie alvas trauka.

-             Varbūt viņš gribēja zināt, kā jūs tiekat ar tām galā?

-Tā bija gan!

-    Jādomā, ka jūs lietojat šo?

Puaro uzmanīgi pagrieza trauku un izlasīja

etiķeti.

>

-             To pašu, sacīja Angus. Ļoti noderīga manta.

-    Bīstama?

-             Nē, ja to lieto tā, kā paredzēts.Tur, protams, ir arsēns. Mēs drusku par to pajokojām Čārlzs un es. Viņš teica, ja viņam būtu sieva, kas viņam neietu pie sirds, viņš nāktu pie manis un dabūtu drusku tās mantas, lai viņu nogādātu pie malas! "Varbūt," es iebildos, "viņa gribētu dabūt pie malas jūs!" Ak, par to gan viņš smēja, pie zemes krizdams, nudie! Ak tu viens tāds!

Arī mēs piespiesti pasmējāmies. Puaro pārbaudīja trauka saturu.

-    Tas ir gandrīz tukšs, viņš nomurmināja.

Vecais ielūkojās traukā.

-     Vai, tad būs izgājis vairāk, nekā es biju domājis. Nemaz nedomāju, ka esmu tik daudz izlietojis. Būs jāpasūta vēl.

-     Jā, smaidīdams teica Puaro. Baidos, ka jums te vairs nesanāks nekā manai sievai!

Mēs visi trīs vēl no visas sirds pamējāmies par šo teicienu.

-     Jūs taču neesat precējies, man domāt, mister?

-      Nē.

-     Ak tā! Tie, kas nav precējušies, allaž par to joko. Tie, kas nav precējušies, nezina, ko tas nozīmē!

-     Es varu derēt, ka jūsu sieva… Puaro smalkjūtīgi apklusa.

-    Viņa ir dzīva un vesela pat ļoti dzīva.

Angus likās par to mazliet sarūgtināts. Izteikdami apbrīnu par skaisto dārzu, mēs no viņa atvadījāmies.

Divdesmit pirmā nodaļa Aptieķnieks. Slimniekkopēja. Ārsts

Alvas trauks ar nezāļu iznīdēšanas līdzekli bija novadījis manas domas citā virzienā. Šis bija pirmais noteiktais vērā ņemamais aizdomīgais apstāklis, kuru es par tādu atzinu. Čārlza interese par to, vecā dārznieka lielais izbrīns, atrodot trauku gandrīz vai iztukšotu tas viss likās norādām īsto virzienu.

Puaro izturējās kā parasti, kamēr es biju satraukts un nenomierināms.

-      Pat ja mazliet nezāļu nīdējamā būtu paņemts, tas vēl nav pierādījums, ka persona, kas to izdarīja, bijis Čārlzs, Heistings.

-     Taču viņš tik daudz ar dārznieku par to valodoja!

-     Tā nebūtu diez cik gudra rīcība, ja viņš gribētu izlīdzēties tādā veidā.

Pēc tam viņš turpināja:

-     Kura tad ir visupirmā un vienkāršākā inde, kas iešaujas jums prātā, ja jūs lūdz kādu no tām nosaukt?

-    Jādomā, ka arsēns.

-     Jā. Tagad jūs saprotat, kāpēc tā manāmā pauze pirms vārda "strihnīns", kad Čārlzs šodien ar mums runājās?

-    Jūs domājat…

-     Ka viņš gribēja sacīt "arsēns zupā", taču aprāvās.

-   Ak tā! es teicu. Un kāpēc tad viņš aprāvās?

-     Tiešām, kāpēc? Es varētu sacīt, Heistings, ka tieši tāpēc, lai atrastu atbildi šim "kāpēc?", es devos dārzā meklēt kādu nezāļu nīdētāju.

-    Un jūs to atradāt!

-    Un es to atradu.

Es pašūpoju galvu.

-    Viss sāk izskatīties vairāk nekā bēdīgi jaunajam Čārlzam. Jūs pamatīgi pārspriedāt ar Ellenu vecās lēdijas slimību. Vai tās simptomi atgādina saindēšanos ar arsēnu?

Puaro paberzēja degunu.

-     To grūti pateikt. Bija taču vēdersāpes un nelabums.

-    Skaidrs, ka tas ir tas!

-    Hm, es par to neesmu tik pārliecināts.

-    Kāda inde tad tā varētu būt?

-     Eh bien, mans draugs, tā liekas nevis inde, bet aknu slimība, kas izraisījusi nāvi!

-      Ak vai, Puaro, es iesaucos. Tā nevar būt dabīga nāve! Tai jābūt slepkavībai!

-    Olalā kā rādās, mēs tagad esam mainītās lomās jūs un es.

Viņš pēkšņi iegriezās pie aptieķnieka. Pēc ilgām pārrunām par Puaro iekšējām vainām, viņš nopirka mazu kārbiņu ar tabletītēm, kas veicina gremošanu. Kad viņa pirkums bija iesaiņots un viņš jau gatavojās iziet no aptiekas, viņa uz-

manlbu piesaistīja doktora Loksberova aknu kapsulas greznā iesaiņojumā.

-     Jā, ser, tas ir ļoti labs preparāts, aptieķnieks bija runīgs vīrs vidējos gados. Jūs redzēsiet tas ir ļoti efektīvs.

-     Cik atceros, to lietoja mis Erandela mis Emīlija Erandela.

-    Jā, patiesi, tā bija, ser. Mis Erandela no Litlgrīnhauzas. Smalka, veca lēdija vecās skolas lēdija. Parasti es viņu apkalpoju.

-    Vai viņa pirka daudz zāļu?

-    īstenībā nē, ser. Ne tik daudz, kā mēdz pirkt daudzas padzīvojušas lēdijas, kuras es varētu nosaukt. Piemēram, mis Lausona, viņas laikkavētāja tā, kura mantoja visu naudu…

Puaro pamāja.

-    Viņa gan ar tām aizrāvās ar šo to un vēl ko citu. Pilulas, tabletes, pret dispepsiju, gremošanas mikstūras, mikstūras asiņu uzlabošanai. Viņa lieliski jutās starp pudelītēm, viņš bēdīgi smaidīja. Es vēlētos, lai būtu vairāk tādu ļaužu kā viņa. Šodien cilvēki vairs nepērk tik daudz zāļu, kā agrāk. Mēs pārdodam visādus tualetes piederumus, lai nepaliktu zaudētājos.

-    Vai mis Erandela lietoja kapsulas regulāri?

Kristi 5

-     Jā, viņa tās lietoja trīs mēnešus tā man šķiet -, līdz pat savai nāvei.

273

-    Viņas radinieks, misters Tanioss, droši vien bija atnācis pasūtīt mikstūru, ko?

-    Jā, tieši tā grieķu džentlmenis, kas apprecēja mis Erandelas māsasmeitu. Jā, tā bija labi interesanta mikstūra Tāda par kuru es agrāk neko nezināju.

Vīrs runāja tā, it kā būtu atradis retu augu.

-    Ser, ja jūs dabūjat ko jaunu, tas izraisa pārmaiņu. Ļoti interesanta kombinācija, to es atceros. Tas džentlmenis, protams, ir dakteris. Viņš ir ļoti jauks patīkams cilvēks.

-    Vai arī viņa sieva te iepērkas?

-   Tagad? Es neatceros. Ak jā, ienāca pēc miegazālēm atceros, tas bija hlorāls. Recepte diviem iepakojumiem. Mums vienmēr ir grūtības ar hipnotiskām drogām. Redziet, parasti ārsti tās nemēdz parakstīt tik daudz vienā reizē.

-    Kas bija rakstījis recepti?

-     Jādomā, ka viņas vīrs. Ak, tā, protams, bija kā vajag, bet, ziniet, mūsdienās ir jāuzmanās. Varbūt jūs to nezināt, bet ja dakteris kļūdaini uzrakstījis recepti un mēs visu pagatavojam, uzticoties tai, taču beigās kas noiet greizi, tad jāatbild mums, nevis dakterim.

-    Tas šķiet ļoti netaisni.

-     Atzīstos, tas sagādā rūpes. Ak jā, es gan nevaru žēloties. Man pašam nekas tāds nav gadījies jāpiedauza pie koka.

Viņš ar pirkstu kauliņiem pieklaudzināja pie letes.

Puaro nolēma nopirkt kārbiņu ar doktora Loksberova aknu kapsulām.

-    Jā, ser, kādu lielumu 25, 50, 100?

-   Jādomā, ka lielākās ir tās iedarbīgākās taču…

-            Ņemiet piecdesmitnieces, ser. Tās ņēma mis Erandela. Astoņi un seši…

Puaro piekrita, samaksāja un paņēma sainīti.

Pēc tam mēs izgājām no aptiekas.

-             Tātad misis Taniosa pirka miegazāles, es iesaucos, kad mēs iznācām uz ielas. Pārliecīgi liela deva varēja nobeigt ikvienu, vai ne?

-    Vienkāršāk par vienkāršu.

-    Vai jūs domājat, ka vecā mis Erandela…

Es atcerējos mis Lausonas vārdus: "Es teiktu, ka viņa spētu kādu nogalēt, ja viņš tai liktu."

Puaro nogrozīja galvu.

-             Hlorāls ir narkotisks un hipnotisks līdzeklis. To lieto sāpju nomierināšanai un kā miega zāles. Tās var arī radīt pieradumu.

-              Vai jūs domājat, ka misis Taniosai izveidojies pieradums?

Puaro izbrīnījies papurināja galvu.

-             Nē, to es vis nedomāju. Taču tas ir dīvaini. Varu iedomāties tikai vienu izskaidrojumu. Taču tas nozīmētu…

Viņš aprāvās un ielūkojās pulkstenī.

-     Nāciet, apskatīsimies, vai mēs varēsim atrast simniekkopēju Keratersu, kas kopa mis Erandelu viņas pēdējās slimošanas laikā.

Slimniekkopēja Keratersa izrādījās patīkama izskata pusmūža sieviete.

Puaro tagad uzstājās pavisam jaunā lomā, minēdams atkal kādu fiktīvu radagabalu. Šoreiz viņam bija padzīvojusi māte, kurai vajadzēja atrast simpātisku slimniekkopēju.

-   Jūs saprotat gribu aprunāties ar jums pilnīgi atklāti. Manai mātei ir smags raksturs. Pie mums jau pabija vairākas lieliskas kopējas jaunas, ļoti lietpratīgas sievietes, bet jau tas fakts, ka viņas ir jaunas, pavērsās pret viņām. Manai mātei nepatīk jaunas sievietes, tās viņu kaitina, viņa ir īgna un nelaipna, iebilst pret atvērtiem logiem un moderno higiēnu. Tas viss ir ļoti grūti.

Viņš sērīgi nopūtās.

-     Es zinu, kopēja Keratersa līdzcietīgi sacīja. Reizēm tas ilgst ļoti ilgi. Jābūt ļoti taktiskiem. Nomākts pacients tas nekur neder. Labāk jau pakļauties viņa iegribām, cik vien iespējams. Ja reiz viņš jūt, ka viņam neko nelūko uzspiest, tad bieži vien atmaigst un top paklausīgs kā jēriņš.

-    Ak, es redzu, ka jūs būtu ideāla kopēja. Jūs izprotat vecas lēdijas.

-     Savā laikā man ar dažām bija darīšana, smiedamās sacīja slimniekkopēja Keratersa. Viss ir izdarāms ar pacietību un labu garastāvokli.

-     Tas ir saprātīgi. Cik zinu, jūs kopāt mis Erandelu. Arī šī vecā lēdija noteikti nebija viegli pieveicama.

-     Ak, es nezinu. Viņai bija stipra griba, bet viņas raksturu es par smagu nesauktu. Es gan, protams, ilgi tur nesabiju. Viņa nomira jau ceturtajā dienā.

-    Es vēl vakar runāju ar viņas brāļameitu, mis Terēžu Erandelu.

-     Patiešām? Iedomājieties tikai! Es vienmēr saku pasaule ir maza!

-    Jūs taču viņu pazīstat, vai ne?

-     Jā, protams, viņa ieradās pēc krustmātes nāves un piedalījās arī bērēs. Un, protams, es viņu redzēju arī iepriekš. Ļoti skaista meitene.

-Jā patiesi tikai deva, nudien, pārlieku tieva.

Slimniekkopēja Keratersa, apzinādamās savus tīkamos apaļumus, tikko manāmi izslējās.

-    Tā ir, viņa sacīja, pārāk tievam nevajag būt.

-    Nabaga meitene, turpināja Puaro.

-            Man viņas žēl. Entre nous[19], viņš paliecās uz priekšu, krustmātes testaments viņai bija smags trieciens.

-     Jādomā, ka tā ari bija, sacīja kopēja Keratersa. Zinu, tas izraisīja visādas runas.

-      Nevaru iedomāties, kas lika mis Erandelai izslēgt no mantojuma visu savu ģimeni. Tas liekas nepiedzīvots gadījums.

-      Patiešām, nepiedzīvots. Tur es jums piekrītu. Un, protams, cilvēki runā, ka aiz tā visa kaut kas slēpjas.

-    Vai jums jebkad ir nācis prātā, kāds tam bija iemesls? Vai vecā mis Erandela neko neteica?

-    Nē. Tas ir, man nē.

-    Un kādam citam?

-     Jā, es atminos, viņa kaut ko teica mis Lausonai, jo es dzirdēju mis Lausonu sakām: "Jā, dārgā, bet redziet, tas ir pie notāra." Bet mis Erandela neatlaidās: "Esmu pārliecināta, tas ir atvilktnē." Taču mis Lausona tiepās: "Nē, jūs to aizsūtījāt misteram Parvisam. Vai tad neatceraties?" Un tad manai pacientei atkal uznāca nelabuma lēkme, bet mis Lausona izgāja ārā. Es to redzēju, bet nebiju pārliecināta, vai runa bijusi par testamentu.

-    Tā liekas gan.

Kopēja Keratersa turpināja:

-             Jā ser, tad, es domāju, mis Erandela bija nobažījusies un varbūt gribēja to atsaukt, taču viņa bija tik slima nabaga dārgā lēdija ka vēlāk viņai nebija iespējams par ko citu padomāt.

-     Vai mis Lausona arī piedalījās slimnieces kopšanā? Puaro pavaicāja.

-     Ak, nē, viņa tam nebija piemērota! Pārāk nervoza, ziniet. Viņa tikai kaitināja manu kopjamo.

-    Tātad jūs visu veicāt viena pati? C'est formidable ga. [20]

-    Kalpotāja kā viņu sauca? Ellena man palīdzēja. Ellena ir ļoti laba. Viņu nebiedēja slimība, viņa labprāt pieskatīja veco lēdiju. Mēs ļoti labi sapratāmies. Starp citu, doktors Greindžers piektdien sūtīja pēc nakts kopējas, taču mis Erandela nomira pirms viņas ierašanās.

-     Varbūt mis Lausona palīdzēja gatavot sirdzējai ēdienu?

Nē, viņa nedarīja vispār neko. īstenībā neko nevajadzēja gatavot. Man bija brendijs, zāles, glukoze un tamlīdzīgi. Viss, ko mis Lausona darīja, staigāja pa māju brēkādama un maisījās visiem pa kājām.

Kopējas tonī skaidri varēja saklausīt dzēlīgumu.

-     Cik saprotu, smaidīdams sacīja Puaro,

-    jūs neesat īpaši augstās domās par mis Lausonas izdarīgumu.

-     Laikkavētājas reizumis mēdz būt neaptēstas

-     tā es domāju. Viņas nav trenētas, redziet, nekādā veidā! īstenas amatieres. Parasti tās ir sievietes, kas nekam lāgā neder.

-     Kā jūs domājat, vai mis Lausona bija ļoti pieķērusies mis Erandelai?

-       Tā likās. Viņa bija ļoti nomākta un nobažījusies, kad vecā lēdija nomira. Manuprāt, vēl vairāk, nekā radi, kopēja Keratersa šņaukādamās pabeidza.

-     Varbūt tādā gadījumā, sacīja Puaro, prātīgi mādams ar galvu, mis Erandela zināja, ko dara, atstādama viņai visu naudu?

-      Viņa bija ļoti vērīga veca lēdija, sacīja kopēja. Nebija daudz tāda, ko viņa nezināja vai nebija ievērojusi, tas gan man jāsaka!

-    Vai viņa pieminēja sunīti Bobu?

-     Cik jocīgi, ka jūs tā sakāt. Viņa ļoti daudz par to runāja murgos. Kaut ko par viņa bumbu un savu kritienu. Jauks sunītis, tas Bobs man ļoti patīk suņi. Nabadziņš, viņš bija gaužām nožēlojams, kad viņa nomira. Vienreizēji, vai ne? Gluži kā cilvēks.

Un, vienojušies par suņu cilvēciskumu, mēs

šķīrāmies.

*

-     Te ir viena, kurai nepārprotami nav nekādu aizdomu, bilda Puaro, un mēs devāmies projām.

Izklausījās, ka viņš ir mazliet vīlies.

Mēs paēdām visai nelāgas pusdienas "Pie Džordža"; Puaro visu laiku pukojās, īpaši par zupu.

-     Un ir taču tik vienkārši izvārīt labu zupu, Heistings. Le pot au feu… [21]

Es ar pūlēm izvairījos no iedziļināšanās kulinārijā.

Pēc pusdienām mūs gaidīja pārsteigums.

Mēs sēdējām, izmantodami šo brītiņu "brīvā laika". Tur pusdienoja vēl viens vīrs, pēc izskata ceļojošs tirdzniecības aģents, taču viņš aizgāja. Es izklaidīgi šķirstīju kādu senu Stock-Breeder's Gazette numuru vai ko tamlīdzīgu, kad pēkšņi dzirdēju pieminam Puaro vārdu.

Balss nāca no ārpuses.

-     Kur viņš ir? Te iekšā? Kārtībā es viņu atradīšu.

Durvis atsprāga vaļā, un istabā iesteidzās doktors Greindžers ar gluži sarkanu seju, neganti raustīdams uzacis; viņš apstājās, lai aizvērtu durvis, un drošā solī tuvojās mums.

-     Ak redz, kur jūs esat! Pakalusieties, Puaro

kungs, kāda vella pēc jūs nākat pie manis stāstīt visādus pekstiņus?

-    Viena no žongliera bumbiņām? es šķelmīgi nomurmināju.

Puaro savā vismīlīgākajā balstiņā sacīja:

-    Dārgais doktor, ļaujiet man jums paskaidrot.

-    Atļaut? Atļaut? Nolādēts, es jūs piespiedīšu paskaidrot! Jūs esat detektīvs, redz, kas jūs esat! Okšķerējošs un ložņājošs izspiegotājs! Un nākat/ pie manis, stāstīdams man melu melus par vecā ģenerāļa Erandela biogrāfijas rakstīšanu! Kāds es esmu muļķis, ļaudams vazāt sevi aiz deguna un klausīdamies tādus pigorus.

-     Kas jums pateica par manu nodarbošanos? -Puaro vaicāja.

-     Kas pateica? Mis Pībodija pateica. Viņa gluži vienkārši redzēja jums cauri!

-     Mis Pībodija… jā, Puaro balss skanēja domīgi. Es drīzāk domāju…

Doktors Greindžers viņu nikni pārtrauca.

-    Un tā, ser, es gaidu jūsu paskaidrojumus.

-     Protams. Mans izskaidrojums ir ļoti vienkāršs. Tīša slepkavība.

-    Kā? Kā tā?

Puaro klusi sacīja:

-     Mis Erandela taču nokrita pa kāpnēm, vai ne? Tas kritiens no kāpnēm, īsi pirms viņas nāves?

-      Jā, un kas tad ir? Viņa paslīdēja uz tās sasodītās bumbas.

Puaro papurināja galvu.

-     Nē, doktor, tā nebija. Kāpņu augšgalā bija nostiepta aukla lai viņa nolauztu kaklu.

Doktors Greindžers apstulba.

-      Kāpēc tad viņa to man nepateica? viņš vaicāja. Ne reizes neteica ne vārdiņa?

-      Varbūt to var saprast ja tas bija viņas ģimenes loceklis, kas nostiepa to auklu?

-      Hm saprotu, Greindžers bargi uzlūkoja Puaro, un pēc tam iespīlējās krēslā. Tātad? viņš noprasīja. Kā jūs tikāt iejaukts šajā lietā?

-      Mis Erandela man atrakstīja, lūgdama ievērot vislielāko slepenību. Nelaimīgā kārtā vēstule pienāca par vēlu.

Puaro centās minēt dažas pārliecinošas detaļas un paskaidroja, kā atradis naglu sienā.

Doktors noklausījās ar sadrūmušu seju. Viņa dusmas bija pārgājušas.

-     Jūs sapratīsiet, ka esmu nonācis grūtā situācijā, Puaro pabeidza. Redziet, mani salīga darbā mirusi sieviete. Bet es domāju, ka darbs tik un tā jāpaveic kā pienākas.

Doktora Greindžera uzacis bija domīgi sarauktas.

-      Un jums nav ne jausmas, kurš novilka to auklu kāpņu augšgalā? viņš pavaicāja.

-     Man nav pierādījumu par to, kurš tas bija. Taču neteikšu, ka nav arī idejas.

-     Nelāgs gadījums, sacīja Greindžers ar stingu seju.

-    Jā. Jūs taču saprotat, vai ne, ka man sākumā bija jāpārliecinās, ir iemesls vai nav?

-    Ko? Kā tā?

-     Pēc visa spriežot, mis Erandela nomira dabīgā nāvē, bet vai mēs varam būt par to pārliecināti? Ir taču bijis viens mēģinājums laupīt viņai dzīvību. Kā es varu būt pārliecināts, ka nav bijis arī otrs? Un šis nav bijis sekmīgs?

Greindžers domīgi pamāja.

-    Es domāju vai jūs, doktor Greindžer, esat pārliecināts, ka mis Erandelas nāve bija dabiska? Es šodien dzirdēju vienu liecību…

Viņš atkārtoja, ko bija teicis vecais Angus par Čārlza Erandela interesi par nezāļu nīdējamo līdzekli, un pastāstīja par vecā vīra pārsteigumu, redzot tukšo trauku.

Greindžers uzmanīgi klausījās. Kad Puaro bija beidzis, viņš klusu sacīja:

-         Es saprotu jūsu mājienu. Daudzi saindēšanās gadījumi ar arsēnu ir tikuši diagnosticēti kā akūti gastroenerīti, un izdotas pat miršanas apliecības īpaši tad, ja nav aizdomīgu blakus apstākļu. Tā vai citādi saindēšanās ar arsēnu sagādā zināmas grūtības tai ir tik daudz un dažādas formas. Tā var būt akūta, subakūta, pēkšņa un hroniska. Var būt vemšana un sāpes vēderā, un šādu simptomu var nemaz nebūt cilvēks var pēkšņi nokrist zemē un būt pagalam; vēl var būt gan nesamaņa, gan paralīze. Simptomi var būt visdažādākie.

Puaro sacīja:

-    Eh bien, un ņemot vērā šos faktus kāds ir

7 *

jūsu slēdziens?

Doktors Greindžers minūti vai divas klusēja. Pēc tam viņš lēni noteica:

-     Ņemot to visu vērā un bez kādiem aiz-

>

spriedumiem, varu apliecināt, ka mis Erandelas gadījumā nav runa par saindēšanos ar arsēnu jebkādā formā. Viņa nomira esmu par to pārliecināts ar aknu atrofiju pēc dzeltenās kaites. Es, kā jūs varbūt zināt, ārstēju viņu daudzus gadus, un viņai jau iepriekš atgadījās līdzīgas lēkmes tai, kura izraisīja nāvi. Tas ir mans galīgais slēdziens, Puaro kungs.

Ar to gribot negribot nācās beigt.

Šķietami taisnodamies, Puaro izvilka aknu kapsulu kārbiņu, kuru bija nopircis pie aptieķnieka.

-     Jādomā, ka mis Erandela lietoja šīs te? viņš noteica. Ceru, ka tās nevar būt kaitīgas nekādā veidā?

-      Tās tur? Nekādā gadījumā. Aloes podophyllin viss maigs un nekaitīgs, Greindžers sacīja. Viņai patika izmēģināt. Es neiebildu.

Viņš piecēlās.

-      Vai jūs arī pats pagatavojāt viņai kādas zāles? Puaro pavaicāja.

-      Jā maigas aknu pilulas, kas bija jāieņem pēc ēšanas.

Viņa acis iemirdzējās.

-     Tās viņa varēja dzert kaut vai visu kasti, un no tām neceltos nekāds jaunums. Es neindēju savus pacientus, Puaro kungs.

Pēc tam, ar smaidu atvadījies, viņš aizgāja.

Puaro attaisīja kastīti, kuru bija nopircis pie aptieķnieka.

Tur iekšā bija caurspīdīgas kapsulas, trīs ceturtdaļas no katras kapsulas pildīja tumši brūns pulveris.

-     Tās izskatās kā zāles pret jūrasslimību es tādas reiz dzēru, piebildu.

Puaro atvēra kapsulu, pārbaudīja tās saturu un uzmanīgi nogaršoja. Viņš saviebās.

-      Njā, es noteicu, atsēzdamies savā krēslā un nožāvādamies. Tās visas liekas diezgan nekaitīgas. Gan doktora Loksberova ieteiktās, gan doktora Greindžera pilulas! Un doktors

Greindžers, kā rādās, nekādā ziņā neatbalsta arsēna teoriju. Vai jūs beidzot pārliecinājāties, stūrgalvi Puaro?

-     Ir tiesa, ka esmu stūrgalvīgs kā jau jūs sakāt. Jānudien, man ir stūraina galva, mans draugs domīgi noteica.

-     Tātad, ar visu to, ka pret jums ir gan aptieķnieks, gan kopēja un dakteris, jūs tomēr domājat, ka mis Erandela noindēta?

Puaro mierīgi noteica:

-     Domāju gan. Nē vēl vairāk. Esmu pārliecināts par to, Heistings.

-    Jādomā, ka ir tikai viena iespēja to pierādīt, es novilku. Ekshumācija.

Puaro pamāja.

-    Vai tas būs nākamais solis?

-     Mans draugs, man jāvirzās uz priekšu piesardzīgi.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, viņa balss pārtrūka, ka es baidos piedzīvot vēl vienu traģēdiju.

-      Jūs domājat…

-     Baidos, Heistings, baidos. Pagaidām atstāsim visu, kā ir.

Divdesmit otra nodala Sieviete uz kāpnēm

Nākamajā rītā pienāca ar roku rakstīta zīmīte. Tā bija rakstīta visai neskaidrā, nenoteiktā rokrakstā, kas slīpi tiecās augšup.

"Dargais Puaro kungs,

dzirdēju no Ellenas, ka jūs vakar esot bijis Litlgrīnhauzā. Es būtu jums ļoti pateicīga, ja jūs šodien piezvanītu un ierastos mani apmeklēt.

Patiesi jūsu

Vilhelmīne Lausona."

-    Tātad vina ir te, es noteicu.

» 1

-Jā.

-    Brīnos, kas gan viņai te meklējams?

Puaro pasmaidīja.

-      Nedomāju, ka tam ir kāds aizdomīgs iemesls. Galu galā, tā māja pieder viņai.

-    Jā, tas, protams, ir tiesa. Ziniet, Puaro, mūsu spēlītē šis ir visnelāgākais moments. Ikviena, arī visparastākā rīcība tiek uzlūkota kā kaut kas aizdomīgs.

-     Tiesa gan, es pats jums pieteicu turēties pie moto: "Turi aizdomās ikkatru."

-    Vai arī jūs joprojām to ievērojat?

-     Nē, es jau esmu tam pāri. Es turu aizdomās vienu noteiktu personu.

-    Kuru gan?

-      Tāpēc, ka šobrīd tās ir tikai aizdomas un nav noteiktu pierādījumu, manuprāt, man jāļauj jums izdarīt secinājumus pašam, Heistings. Un neatstājiet bez ievērības psiholoģiju tas ir svarīgi. Slepkavas raksturs iedomājieties, ka viņam ir savs temperaments ir visa nozieguma atslēga.

-      Es nevaru noteikt slepkavas raksturu, ja nezinu, kas ir slepkava.

-     Nē,nē, jums nevajag pievērst uzmanību manis sacītajam. Ja jūs pietiekami pārdomātu par raksturu mums nepieciešamo raksturu, kas spējīgs uz slepkavību, tad jūs apjēgtu, kas ir slepkava!

-       Vai jūs tiešām to zināt, Puaro? es izbrīnījies vaicāju.

-      Nevaru apgalvot, ka zinu tāpēc, ka man nav pierādījumu. Tālab es šobrīd neko vairāk neteikšu.

Taču esmu pilnīgi pārliecināts jā gan, mans draugs, esmu pārliecināts par sava sprieduma pareizību.

-    Labi, es smiedamies sacīju, ceru, ka viņš netiks uz pēdām jums! Tā būtu traģēdija!

Kristi 5l

Puaro mirkli pārdomāja. Viņš neuztvēra šo aizrādījumu kā joku. Gluži otrādi nomurmināja:

289

-     Jums taisnība. Man jābūt uzmanīgam ārkārtīgi uzmanīgam.

-    Jums derētu apvilkt mēteli, kas padarītu jūs neredzamu, es jokojot sacīju. Pieņemt darbā degustatoru, lai noteiktu, kur ir inde! Patiesībā jums vajadzētu vēl arī strēlnieku rotu, kas jūs apsargātu!

-     Mērci, Heistings, es paļaušos uz paša atjautību.

Viņš uzrakstīja zīmīti mis Lausonai, paziņodams, ka varētu piezvanīt uz Litlgrinhauzu pulksten vienpdsmitos.

Pēc tam mēs pabrokastojām un izgājām skvērā. Pulkstenis rādīja ceturksni pāri desmitiem, bija tveicīgs un miegains rīts.

Es lūkojos senlietu tirgotavas skatlogā uz ļoti skaistiem Heplvaita krēsliem, kad saņēmu visai sāpīgu belzienu pa ribām, un spiedzīga, griezīga balss noteica:

-    Hei!

Sapīcis apsviedos un atrados aci pret aci ar mis Pībodiju. Viņai rokā (kā ierocis, kas bija pavērsies pret mani) rēgojās liels un pamatīgs lietussargs ar smailu uzgali.

Šķiet, pilnīgi bezjūtīga pret tām skaudrajām sāpēm, kuras izraisījusi, viņa apmierinātā balsī sacīja:

-     Hā! Es jau domāju, ka tas esat jūs. Es nemaz tik bieži nekļūdos.

Es diezgan auksti atbildēju:

-     Ehē, labrīt! Vai varu jums kaut kādi būt noderīgs?

-     Vai varat man pateikt, kā virzās uz priekšu darbi pie jūsu drauga grāmatas "Ģenerāļa Erandela dzīve"?

-    Viņš vēl nav sācis to rakstīt, es sacīju.

Mis Pībodija izplūda klusos, bet visnotaļ apmierinātos smieklos. Viņa tricinājās kā želeja. Attapusies pēc smieklu lēkmes, viņa bilda:

-    Nē, nedomāju vis, ka viņš sāks to rakstīt.

Es smaidot sacīju:

-    Tātad jūs redzējāt cauri mūsu mazajai mistifikācijai?

-     Kā, vai tad jūs mani turat par muļķi? mis Pībodija noprasīja. Es drīz vien redzēju, ko tas jūsu slīpētais draugs meklē! Viņš gribēja piedabūt mani runāt! Labi, es neiebilstu. Man patīk runāt. Mūsdienās ir tik grūti piedabūt kādu klausīties. Es tovakar labi uzjautrinājos.

Viņa nopētīja mani ar vērīgu skatienu.

-Kas par lietu? Kas par lietu?

Es šaubījos, ko lai atbildu, kad mums piebiedrojās Puaro. Viņš goddevīgi paklanījās mis Pībodijai.

-    Labrīt, mademoiselle. Priecājos jūs redzēt.

-             Labrit, sacīja mis Pībodija. Kas jūs šorīt esat mister Paroti vai Puaro, ko?

-             Tā bija liela attapība tik ātri atklāt manu maskēšanos, smaidīdams sacīja Puaro.

-            Tur lielas attapības nevajadzēja, lai to atklātu! Tādu kā jūs taču nav daudz, vai ne? Pat nezinu, vai tas ir labi, vai slikti. Grūti pateikt.

-            Man, mademoiselle, patīk būt vienam vienīgajam.

-             Tas jums ir izdevies, mis Pībodija sausi sacīja. Tātad, mister Puaro, todien es jums atstāstīju visas baumas, kādas jūs vēlējāties dzirdēt. Tagad ir mana kārta uzdot jautājumus. Kas par lietu? Ko? Ko tas viss nozīmē?

-               Vai jūs gadījumā neuzdodat jautājumu, kuram atbilde jums zināma?

-              Es šaubos, viņa uzmeta viņam asu skatienu. Vai ar to testamentu kaut kas nav lāgā? Vai vēl kas cits? Vai Emīliju taisās rakt ārā? Vai tā ir?

Puaro neatbildēja.

Mis Pībodija lēni un domīgi pašūpoja galvu, it

kā būtu saņēmusi atbildi.

*

-             Vienmēr esmu brīnījusies, viņa nesakarīgi turpināja, kā tas var būt… Lasot avīzes, ziniet, domāju, vai arī Mārkitbeisingā kādu varētu

rakt ārā… Nekādi necerēju, ka tā varētu būt Emīlija Erandela…

Viņa pēkšņi uzmeta Puaro caururbjošu skatienu.

-     Viņai tas nepatiktu, ziniet. Šķiet, jūs būsiet par to iedomājies, ko?

-    Jā, esmu par to domājis.

-     Domāju gan, ka jūs to darījāt jūs taču neesat vientiesis! Nedomāju, ka jūs esat pārlieku uzbāzīgs.

Puaro paklanījās.

-    Pateicos, mademoiselle.

-    Un tas ir vairāk, nekā daudzi varētu pateikt lūkojoties uz jūsu ūsām. Kāpēc jums ir tādas ūsas? Vai jums tās patīk?

Es, krampjaini iesmiedamies, novērsos.

-    Anglijā ūsu kults ir nožēlojami piemirsts, sacīja Puaro. Viņa roka slepus glāstīja viņu greznojošo apspalvojumu.

-   Ak tā, skaidrs! Jocīgi, sacīja mis Pībodija. Es reiz pazinu sievieti, kurai bija kākslis, un viņa ar to lepojās! Tam nav iespējams ticēt, bet tā ir patiesība! Jā, tas, ko es saku, ir ka jums laimējies, ja esat mierā ar to, ko Dievs jums devis. Parasti ir gluži otrādi.

Viņa nogrozīja galvu un nopūtās.

-     Nekad nedomāju, ka šajā nomaļajā nostūrī varētu pastrādāt slepkavību.

Viņa atkal uzmeta Puaro pēkšņu, caururbjošu skatienu.

-    Kurš no šiem tad to nodarījis?

-    Vai man jums to paziņot tepat uz ielas?

-             Tas laikam nozīmē, ka jūs nezināt. Vai varbūt zināt? Nūjā sliktas asinis. Gribētos zināt, vai tas Verliju sievišķis noindēja savu vīru, vai ne. Tā būtu norāde.

-    Vai jūs ticat pēctecībai?

Mis Pībodija pēkšņi sacīja:

-              Es drīzāk teiktu, ka tas ir Tanioss. Autsaiders! Taču vēlmes nav zirgi, ar tām neko nevar zināt. Labi, runāsim par ko citu. Redzu, ka jūs netaisāties man neko teikt… Kā labā tad jūs darbojaties?

Puaro drūmi noteica:

-    Es darbojos mirušās labā, mademoiselle.

Diemžēl mis Pībodija uzņēma šo paziņojumu

ar pēkšņu smieklu lēkmi. Ātri tikusi galā ar savu nepiedienīgo līksmību, viņa sacīja:

-             Piedodiet. Izklausījās pēc Aisabellas Tripas, tas viss! Kas par šausmīgu sievišķi! Džūlija gan man šķiet vēl ļaunāka. Tik drausmīgi skuķiska. Nevaru ciest aitas, kas tērptas kā jērenīcas. Labs ir, ardievu. Vai jūs satikāt doktoru Greindžeru?

-              Mademoiselle, jūs bāžat man spieķus riteņos. Jūs atklājāt manu noslēpumu.

Mis Pībodija izplūda savos parastajos krūšu smieklos.

-             Vīrieši ir tik vientiesīgi! Viņš bija visus jūsu melus uzņēmis par tīru patiesību. Bet, kad es pateicu tad gan pārskaitās. Aizgāja, dusmās šņākdams! Viņš jūs meklē.

-    Viņš mani atrada vakarvakarā.

-    Ak! Es vēlētos, kaut būtu bijusi tur klāt.

-             Es gribētu, lai tā būtu bijis, mademoiselle, Puaro galanti atbildēja.

Mis Pībodija iesmējās un gatavojās doties projām. Pāri plecam viņa uzrunāja mani:

-             Ardievu, jaunais cilvēk. Tikai neiedomājieties pirkt tos krēslus. Tie ir viltoti.

Viņa ķiķinādama aizsoļoja.

-             Tā gan, Puaro noteica, ļoti gudra, veca dāma.

-    Ar visu to, ka viņai nepatika jūsu ūsas?

-             Gaume ir viena lieta, Puaro auksti sacīja, bet smadzenes gluži cita.

Mēs iegājām veikalā un pavadījām divdesmit patīkamas minūtes, lūkodamies apkārt. Mēs izkļuvām ārā ar neskartām kabatām un devāmies Litlgrīnhauzas virzienā.

Ellena, sasarkusi vēl vairāk, nekā parasti, ielaida mūs iekšā un ieveda viesistabā. Drīz pēc tam atskanēja soļi, tie nāca lejā pa kāpnēm, un

ienaca mis Lausona. Vina likās aizelsusies un

>

satraukta. Viņas matus sedza zīda lakatiņš.

> >

-     Ceru, ka piedosiet, ka rādos jums šādā izskatā, Puaro kungs. Es atslēdzu un pārlūkoju dažus skapjus veci ļaudis mēdz krāt visādas lietas, baidos, ka dārgā mis Erandela nebija izņēmums -, un mati šausmīgi pieput… Satriecoši, jūs taču zināt, kādas mantas šādi ļaudis uzkrāj jūs man neticēsiet tur bija divi duči ar adatu paciņām, veseli divi duči.

-    Jūs sakāt, ka mis Erandela nopirkusi divus dučus adatu iepakojumu?

-    Jā, nolikusi tos nost, aizmirsusi par tiem un, protams, tagad visas adatas ir sarūsējušas cik žēl. Viņa mēdza tās pasniegt kalpotājiem ka dāvanas Ziemsvētkos.

-    Vai viņa bija ļoti aizmāršīga?

-     Ak jā, ļoti. īpaši jau attiecībā uz kaut kur noliktām mantām. Kā suns ar kaulu jūs jau zināt. Tā mēs savā starpā to dēvējām. "Tagad gan nēsājamies kā suns ar kaulu meklējam, kad tas degunpriekšā," es viņai sacīju.

Viņa iesmējās, un pēc tam, izvilkusi no kabatas mazu kabatlakatiņu, pēkšņi ņēmās šķaudīties.

-    Ak, mana dārgā, viņa raudulīgi nomurmināja, cik briesmīgi, ka es te vēl spēju smieties.

-    Jūs esat pārāk jūtīga, sacīja Puaro, jūs pārāk visu ņemat pie sirds.

-    Tā man allaž mēdza sacīt mana māte, Puaro kungs. "Tu visu pārāk ņem pie sirds, Minnij," viņa teica. Tā ir liela nepilnība, Puaro kungs būt jūtīgam. īpaši tad, ja nākas kādu izvadīt.

-     Ak jā, patiesi; taču tas viss ir pagātnē. Jūs tagad esat pati sev saimniece. Jūs varat baudīt dzīvi, ceļot, jums ne par ko nav jārūpējas vai jāraizējas.

-     Iespējams, ka tas tiesa, visnotaļ šaubīgi sacīja mis Lausona.

-   Tas patiešām ir tiesa. Tagad, runājot par mis Erandelas aizmāršību, es saprotu, kā tas gadījās, ka viņas vēstule nonāca pie manis tik vēlu.

Viņš pārstāstīja vēstules atrašanas apstākļus. Mis Lausonas vaigos parādījās sarkani plankumi. Viņa sacīja:

-     Ellenai vajadzēja to pateikt man! Nosūtīt vēstuli jums, man neko nesakot, bija liela neuzmanība. Viņai vispirms vajadzēja paprasīt man. Liela neuzmanība, tā es to nosauktu! Es neesmu par to dzirdējusi ne vārdiņa. Nepateicīgā!

-    Ak, mana dārgā lēdij, esmu pārliecināts, ka, to darot, viņa neko sliktu nedomāja!

-    Nudien, es domāju, tas viss ir ļoti dīvaini! Kalpotāji patiešām reizēm izdara ļoti dīvainas lietas. Ellenai vajadzēja atcerēties, ka tagad es esmu šīs mājas saimniece.

Viņa pikti izslējās.

-     Ellena bija ļoti pieķērusies savai kundzei, vai ne? sacīja Puaro.

-     Jā, tā varētu gan teikt; taču tas nav attaisnojums. Man vajadzēja pateikt!

-     Svarīgi ir tas, ka es vēstuli saņēmu, sacīja Puaro.

-     Ak jā, es piekrītu nav jēgas taisīt troksni, kad viss jau noticis, bet tomēr es domāju, Ellenai vajadzēja pateikt, nevis uzņemties atbildību un kaut ko darīt, vispirms nepavaicājot!

Viņa apklusa, taču abos vaigos joprojām rēgojās sarkani plankumi.

Puaro kādu minūti cieta klusu, pēc tam pavaicāja:

-     Jūs šodien vēlējāties mani redzēt? Kā es varu jums pakalpot?

Mis Lausonas saīgums pazuda tikpat ātri kā radies. Viņa atkal likās nedroša un satraukta.

-     Jā, patiesi redziet, es domāju… Labi, patiesību sakot, Puaro kungs, es ierados te vakar, un, protams, Ellena pateica man, ka jūs te bijāt, bet es nodomāju… jā, ka jūs netikāt man teicis, ka ieradīsities… jā, tas likās ļoti savādi… es nesaprotu…

-   Jūs nesaprotat, ko es te daru? Puaro nobeidza viņas vietā.

-    Es jā, nē, tas gan tiesa. Nesaprotu, viņa pietvīkusi jautājoši uzlūkoja Puaro.

-     Man jums jāatzīstas, Puaro sacīja, ka atļāvos atstāt jūs maldos baidos, ka tā noticis. Jūs sapratāt, ka vēstulē, kuru es saņēmu no mis Erandelas, bija runa tikai par nelielo naudas summu, kuru pēc visa spriežot paņēmis misters Čārlzs Erandels.

Mis Lausona pamāja.

-    Taču, redziet, īstenībā tā nebija… Patiesībā es par nozagto naudu pirmoreiz dzirdēju no jums… Mis Erandela man vēstulē rakstīja par negadījumu.

-    Negadījumu?

-    Jā, cik noprotu, viņa nokrita no kāpnēm.

-Ak jā, jā…"

Mis Lausona izskatījās apmulsusi. Viņa neizteiksmīgi uzlūkoja Puaro un ierunājās:

-    Bet… diemžēl… tiešām, cik muļķīgi… Bet kāpēc viņai vajadzēja rakstīt jums? Es sapratu īstenībā jūs to pateicāt -, ka jūs esat detektīvs. Jūs taču neesat arī ārsts? Vai varbūt dziednieks?

-    Nē, es neesmu ārsts, un neesmu arī dziednieks. Taču, tāpat kā ārsts, es reizēm saskaros ar tā saucamo pēkšņo nāvi negadījuma rezultātā.

-    Ar pēkšņo nāvi?

-      Ar tā saucamo pēkšņo nāvi, es teicu. Ir tiesa, ka mis Erandela nenomira, taču viņa varēja nomirt!

-     Ak vai, patiesi, jā; ārsts ari tā teica. Taču es nesaprotu…

Mis Lausona joprojām likās apmulsusi.

-     Par negadījuma cēloni uzskatīja mazā Boba bumbu, vai ne?

-    Jā, jā, tā bija. Vainīga bija Boba bumba.

-    Taču nē, vainīga nebija Boba bumba.

-     Bet atvainojiet, Puaro kungs, es pati to tur redzēju kad mēs visi noskrējām lejā.

-      Jūs to redzējāt jā, varbūt. Taču tā nebija par cēloni nelaimes gadījumam. Nelaimes gadījuma cēlonis, mis Lausona, bija tumšas krāsas aukla, kas bija novilkta kāpņu augšgalā, apmēram pēdu no grīdas!

-    Bet… bet suns nevarēja…

-    Tiešām gan, Puaro ātri turpināja. Suns to nevarēja izdarīt tam viņš nav pietiekami gudrs; vai varbūt, ja jums tīk to dzirdēt nav pietiekami viltīgs. Tā bija cilvēkveidīga būtne, kas nostiepa šo auklu tā…

Mis Lausonas seja bija nobālusi miroņbāla. Viņa pacēla trīcošo roku pie sejas.

-    Ak vai, Puaro kungs, es nespēju tam ticēt…

Jūs taču nedomājat… Bet tas ir šausmīgi patiešām šausmīgi. Jūs gribat sacīt, ka tas bija izdarīts ar nolūku.

-    Jā, tas bija izdarīts ar nolūku.

-    Bet tas ir briesmīgi. Tas ir gandrīz kā nogalināt kādu.

-    Ja tas būtu izdevies, tad kāds tiktu nogalināts! Citiem vārdiem sakot, tā būtu slepkavība!

Mis Lausona spiedzīgi iekliedzās. Puaro turpināja tajā pašā bargajā tonī:

-    Sienā bija iedzīta nagla, tā, lai pie tās varētu piestiprināt auklu. Nagla bija nomaskēta, lai to nevarētu redzēt. Sakiet, vai jūs neatminaties. lakas smaržu, neizskaidrojamu lakas smaržu?

Mis Lausona iesaucās:

-    Ak vai, cik savādi! Padomājiet tikai! Kāpēc tiešām gan! Ja tā padomā, es nekad neapjēdzu… nekad ne sapņos nerādījās… Bet kā es būtu varējusi iedomāties? Un tomēr tas viss man šķiet tik dīvaini.

Puaro paliecās uz priekšu.

-    Tātad jūs varat mums palīdzēt, mademoiselle. Jūs atkal reiz varat mums palīdzēt. C'est epatant!*

-    Padomājiet tikai! Nu jā, viss saskan.

-     Sakiet, lūdzama, vai jūs saodāt lakas smaržu jā?

*Tas ir lieliski! (Franču vai.)

-       Jā. Protams, es nezināju, kas tas ir. Nodomāju, ka tā ir krāsa… Nē, drizāk gan, ka grīdas vasks, un tad, protams, domāju, ka man vajadzēja apjēgt.

-    Kad tas bija?

-    Ļaujiet atcerēties, kad tas notika…

-     Vai tas bija tajā nedēļas nogalē Lieldienās, kad māja bija viesu pilna?

-     Jā, tajā laikā gan taču es pūlos atsaukt atmiņā, tieši kurā dienā tas bija… Pag, ļaujiet atcerēties svētdiena tā nebija. Nē, un tā nebija ari otrdiena tovakar doktors Donaldsons ieradās uz vakariņām. Un trešdien viņi visi aizbrauca. Nē, protams, tā bija pirmdiena, brīvdiena. Es gulēju nomodā ļoti norūpējusies, ziniet. Es domāju šī brīvdiena kā allaž ir tik nomācoša! Mums bija tikai auksta vēršgaļa, ko pasniegt galdā, un es baidījos, ka mis Erandela varētu sadusmoties. Redziet, es pasūtīju produktus sestdien, un, protams, būtu varējusi pasūtīt septiņas mārciņas, taču nodomāju, ka pilnīgi pietiks ar piecām, bet mis Erandela allaž apskaitās, ja kaut kā pietrūka viņa bija tik viesmīlīga…

Mis Lausona apklusa, lai dziļi ievilktu elpu, un pēc tam turpināja:

-             Un tā, es gulēju nomodā un domāju, ko viņa rītā sacīs, un kā tikt galā ar šo un to… Un tad, kad jau grasījos iemigt, kaut kas mani pamodināja tāda kā grabināšanās un klabināšanās… Es piecēlos gultā sēdus un pēc tam saodu. Skaidrs, ka man allaž bijis bail no ugunsgrēka reizumis es iedomājos saožam deguma smaku, pat vairākas reizes naktī. (Cik šausmīgi; vai ne ja kādam nodeg visa manta?) Tātad, uzradās smaka, un es to saodu, taču tie nebija dūmi vai kas tamlīdzīgs. Un es sacīju sev, ka tā drizāk ir krāsa vai grīdas vasks taču tos , protams, nakts vidū būtu grūti saost. Taču tā bija ļoti spēcīga, un es sēdēju, ostīdamās atkal un atkal, bet tad ieraudzīju viņu spogulī…

-    Viņu? Kuru jūs ieraudzījāt?

-      Mans spogulis, ziniet, ir tiešām parocīgi novietots. Es allaž atstāju durvis pusvirus, lai dzirdētu, ja mis Erandela mani pasauktu, un arī redzētu kad viņa iet augšā un lejā pa kāpnēm. Gaitenī viena lampa vienmēr paliek degam. Tā es viņu ieraudzīju uz ceļiem kāpnēs… Terēžu, es gribēju sacīt. Viņa bija nometusies uz kāda trešā pakāpiena, noliekusi galvu, it kā kaut ko apbrīnotu… Es nobrīnījos vien: "Cik savādi! Vai viņa būtu slima?" Kad viņa piecēlās un devās projām, es nodomāju, ka viņa uz kaut kā paslīdējusi. Vai varbūt pieliekusies, lai kaut ko paceltu. Bet es, protams, par to vairs netiku domājusi, ne šādā, ne tādā sakarā.

-     Klabināšanās, kas jūs pamodināja, varēja būt āmura sitieni pa naglu, Puaro sacīja.

-    Jā, domāju, ka varēja. Ak vai, Puaro kungs, cik šausmīgi cik šausmīgi, tik tiešām! Es vienmēr jutu, ka Terēza ir mazlietiņ nevaldāma, bet darīt ko tādu …

-    Vai esat pārliecināta, ka tā bija Terēza?

-    Ak dies, jā.

-     Tā nevarēja būt mis Taniosa vai, teiksim, kāda no kalpotājām?

-    Ak nē, nē, tā bija Terēza.

Mis Lausona nogrozīja galvu un vairākas reizes pie sevis nomurmināja:

-    Ak dies, ak dies!

Puaro raudzījās viņā, taču man bija grūti apjēgt, ko šis skatiens izteica.

-     Atļaujiet, viņš pēkšņi ieteicās, izdarīt kādu eksperimentu. Iesim augšā un lūkosim atveidot šo mazo ainiņu.

-    Atveidot? Jā, patiesi es nezinu… Domāju, ka nezināšu…

-     Es jums parādīšu, sacīja Puaro, autoritatīvā tonī apraudams šo šaubīgo stostīšanos.

Nez kāpēc piesarkusi, mis Lausona veda mūs augšā.

-    Ceru, ka istaba ir uzkopta… Ir tik daudz ko darīt te šis, te tas… viņa nesakarīgi runāja.

Istaba tiešām izrādījās pieblīvēta ar dažnedažādiem priekšmetiem droši vien pēc mis Lausonas skapju pārkravāšanas. Parastajā nesakarīgumā mis Lausona norādīja savu atrašanās vietu, un Puaro varēja pārbaudīt faktu, ka viena kāpņu daļa patiesi atspoguļojas spogulī.

-     Un tagad, mademoiselle, viņš sacīja, ja jūs būtu tik laba un attēlotu tur, ārā, tās kustības, kuras redzējāt…

Mis Lausona, joprojām murminādama savu "Ak dies…", devās izpildīt uzdoto. Puaro tēloja vērotāja lomu.

Kad izrāde beidzās, viņš izgāja kāpņu laukumiņā un pavaicāja, kura lampa bijusi atstāta degam.

-    Šī te, kas atrodas šeit. Tieši pie mis Erandelas durvīm.

Puaro pasniedzās, izskrūvēja spuldzi un izpētīja to.

-    Četrdesmit vatu lampa, kā redzam. Tā nav diezko gaiša.

-     Nē, tikai tik, lai gaitenī nebūtu pilnīgi tumšs.

Puaro devās atpakaļ pa kāpnēm uz augšu.

Kristi 5

-    Piedodiet man, mademoiselle, taču šādā ne-

305

spodrā gaismā, ēnai krītot tā, kā tā krīt, ir maz ticams, ka jūs varējāt ko skaidri saskatīt. Vai jūs varat galvot, ka tā bija mis Terēza Erandela, nevis nenosakāma sievietes figūra mājas tērpā?

Mis Lausona sašuta.

-    Nē, nudien, Puaro kungs! Esmu pilnīgi pārliecināta! Es pietiekami labi pazīstu Terēžu; to gan, cerams, varu apgalvot! Nē, tā bija viņa, kā likts. Viņas tumšais mājas tērps un lielā, spīdīgā piespraude ar iniciāļiem, kādu viņa nēsā, es to labi redzēju.

-    Tātad šaubu nevar būt. Jūs redzējāt iniciāļus?

-     Jā, T. E. Es pazīstu to piespraudi. Terēza bieži to piesprauž. Ak jā, es varu zvērēt, ka tā bija Terēza! Un es zvēru, ja tas ir nepieciešams!

Šajos abos pēdējos teikumos bija tāda pārliecība un stingrība, kas visai atšķīrās no viņas parastās uzvedības.

Puaro viņu uzlūkoja. Viņa skatienā atkal bija kas neizprotams. Tas bija aizplīvurots, vērtējošs, un tajā bija lasāma arī kāda dīvaina apņēmība.

-   Jūs varētu zvērēt, ka tā bija, ko? viņš vaicāja.

-    Jā ja tas ir nepieciešams. Bet es domāju vai tas ir nepieciešams?

Puaro atkal pievērsa viņai savu vērtējošo skatienu.

-     Tas būs atkarīgs no ekshumācijas rezultāta,

-    viņš sacīja.

-    Eks… ekshumācijas?

Puaro viņu pieturēja. Satraukumā mis Lausona bezmaz nokrita pa kāpnēm ar galvu pa priekšu.

-             Iespējams, ka ekshumācija būs vajadzīga, viņš sacīja.

-               Ak, bet patiešām cik ļoti nepatīkami! Taču, es domāju, pat esmu pārliecināta, ka ģimene stingri šādai rīcībai pretosies ļoti stingri pretosies, patiešām.

-    Varbūt tā arī būs.

-              Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņi ko tādu negribēs ne dzirdēt!

-    Ak tā, bet ja būs policijas orderis?

-             Bet, Puaro kungs, kāpēc? Es gribēju teikt tas taču nav tāpēc…

-    Kas nav kāpēc?

-    Tas taču nav tāpēc, ka noticis kas slikts.

-    Jūsuprāt, nē?

-    Nē, protams nē. Kāpēc lai būtu? Es domāju

-    ārsts un kopēja, un visi…

-             Nesatraucieties, Puaro mierīgi un mierinoši sacīja.

-             Ak, bet es nespēju! Nabaga dārgā mis Erandela! Tas taču nevar būt, jo Terēza pat nebija šajā mājā, kad viņa nomira.

-      Nē, viņa aizbrauca pirmdien, kad mis Erandela vēl nebija saslimusi, vai ne?

-      Agri no rita. Tāpēc, redziet, viņai nevar būt ar to nekā kopīga!

-    Cerēsim, ka nav, sacīja Puaro.

-      Ak dies, mis Lausona sasita rokas. Nekad neesmu dzirdējusi kaut ko tik šausmīgu. Patiesi, es nezinu, ko domāt viss ir ar kājām gaisā.

Puaro ielūkojās pulkstenī.

-       Mums jādodas projām. Mēs atgriežamies Londonā. Un jūs, mademoiselle, vai jūs kādu laiku te paliksiet?

-       Nē, nē… Man nav nekādu noteiktu plānu. Jānudien, es arī pati domāju šodien doties atpakaļ… Es ierados tikai uz vienu dienu, lai… lai kaut ko nokārtotu.

-       To es redzu. Labi, ardievu, mademoiselle, un piedodiet man, ja sagādāju jums rūpes.

-        Ak nē, Puaro kungs. Rūpes man? Es jūtos gluži slima! Ak dies, ak dies! Kāda samaitāta pasaule! Cik šausmīgi samaitāta pasaule!

Puaro aprāva šīs vaimanas, stingri saņemdams

viņas roku savā.

>

-       Tieši tā. Un jūs joprojām esat gatava apzvērēt, ka redzējāt Terēžu Erandelu uz ceļiem kāpnēs Lieldienu brīvdienā?

-      Ak jā, to es varu apzvērēt.

-       Un varat ari apzvērēt, ka redzējāt spožu nimbu ap mis Erandelas galvu jūsu seansa laikā?

Mis Lausonas mute bija pavērusies.

-       Ak vai, Puaro kungs, nevajag! Nevajag jokot ar tādām lietām!

-             Es nemaz nejokoju. Teicu to pilnīgi nopietni.

Mis Lausona lepni sacīja:

-              Tas nebija gluži nimbs. Drīzāk gan vārs starojums. Kā lente no kādas spožas vielas. Manuprāt, tas nāca no sejas.

-              Ļoti interesanti. Au revoir, mademoiselle, un, lūdzu, paturiet to visu pie sevis.

-             Ak jā, protams, protams. Ne sapņos neesmu iedomājusies kaut ko izpaust…

Pēdējais, ko redzējām, bija mis Lausonas aitas ģīmis, kas lūkojās mums nopakaļ, viņai stāvot uz pakāpiena pie ārdurvīm.

Divdesmit trešā nodala Dr. Tanioss meklē mūs

Tiklīdz bijām izgājuši no mājas, Puaro uzvedība mainījās. Viņa seja kļuva drūma un naidīga.

-     Depēchons nous*, Heistings, viņš sacīja.

♦Steigsimies (franču vai.).

Mums jāatgriežas Londonā jo ātrāk, jo labāk.

-     Es visu laiku to vēlos, pasteidzināju soļus, lai tiktu viņam līdzi, un ielūkojos viņa bargajā sejā.

-      Kuru jūs turat aizdomās, Puaro? es pavaicāju. Gribētos, lai jūs to man pateiktu. Vai jūs ticat, ka tā, uz kāpnēm, bija Terēza Erandela?

Puaro neatbildēja uz manu jautājumu.

-     Vai jūs pārsteidz padomājiet, pirms atbildat, vai jūs pārsteidz kaut kas nelāgs mis Lausonas paziņojumā?

-    Kā jūs to domājat kaut kas nelāgs?

-    Ja es zinātu, tad nevaicātu jums!

-    Jā, bet kādā ziņā nelāgs?

-      Tur jau tā lieta. Es nespēju precīzi pateikt. Bet tad, kad viņa runāja, man radās kaut kāda nerealitātes sajūta… it kā tur slēptos kas tāds kāds mazs sīkums, kurš ir nepareizs… Tā bija… jā gan, tā bija tāda sajūta, ka tur kaut kas ir neiespējams…

-    Viņa likās pārliecināta, ka tā bijusi Terēza!

-Jā, jā.

-     Taču tas apgaismojums nevarēja būt īpaši labs. Nesaprotu, kā viņa var justies tik pārliecināta.

-             Nē, nē, Heistings, tādējādi jūs man nepalīdzat. Tas bija tāds sīks nieks kaut kas saistībā ar… Jā, man ir tāda pārliecība ar guļamistabu.

-    Ar guļamistabu? es atkārtoju, pūlēdamies atsaukt atmiņā istabas iekārtojumu.

-     Nē, beidzot sacīju, es nespēju jums palīdzēt.

Puaro īgni nogrozīja galvu.

-      Kāpēc jūs atkal atsākāt tās spiritistu būšanas? es noprasīju.

-    Tāpēc, ka tas ir svarīgi.

-    Kas ir svarīgi? Mis Lausonas spīdīgās "lentes" starojums?

-     Vai jūs atceraties, ko mis Tripas stāstīja mums par šo seansu?

-     Zinu, ka viņas redzējušas spīdošu riņķi ap vecās lēdijas galvu, es neviļus iesmējos. Nedomāju, ka viņa bija kāda svētā, nekādā ziņā ne! Šķiet, ka mis Lausonu viņa pamatīgi iebaidījusi. Es jutu līdzi nabaga sievietei, kad viņa stāstīja, kā gulējusi nomodā, līdz nāvei nobijusies tāpēc, ka sagaidījusi nepatikšanas, jo pasūtīts pārāk mazs vēršgaļas gabals.

-Jā, tas izklausījās interesanti.

-    Ko mēs darīsim, kad nonāksim Londonā? es pavaicāju, kad iegriezāmies "Pie Džordža" un Puaro palūdza rēķinu.

-    Mums tūlīt jāapmeklē Terēza Erandela.

-    Un jānoskaidro patiesība? Bet ja nu viņa to visu noliegs, ko tad?

-    Mon cher, tas nav nekas krimināls mesties ceļos uz kāpnēm! Viņa varēja pieliekties, lai paceltu kniepadatu mēdz teikt, ka tāda nesot laimi vai varbūt vēl ko citu!

-    Un lakas smarža?

Mēs neko vairāk nepaspējām pārrunāt, jo viesmīlis atnesa rēķinu.

Ceļā uz Londonu mēs runājām ļoti maz. Man nepatīk runāties braucot, un Puaro tā sargāja savas ūsas no vēja un putekļiem, tīstīdamies kaklautā, ka ar viņu sarunāties nebija iespējams.

Mēs bijām mājās apmēram bez divdesmit minūtēm divos.

Durvis atvēra Džordžs Puaro nevainojamais un visnotaļ angliskais kalpotājs.

-    Jūs gaida doktors Tanioss, ser. Viņš ir te jau apmēram pusstundu.

-    Doktors Tanioss? Kur viņš ir?

-     Uzgaidāmajā telpā, ser. Jūs meklēja arī lēdija, ser. Viņa likās ļoti vīlusies, uzzinot, ka jūs neesat mājās. Tas bija pirms tam, kad es saņēmu jūsu telefoniskos rīkojumus, ser, tāpēc es nevarēju viņai pateikt, kad jūs atgriezīsities Londonā.

-    Pastāstiet, kāda tā lēdija izskatījās.

-            Apmēram nepilnas sešas pēdas gara, ser, ar tumšiem matiem un gaišzilām acīm. Viņai mugurā bija pelēks mētelis, pelēki svārki, cepure nošķiebušies uz labo pusi gandrīz vai aizsedza labo aci.

-    Misis Taniosa, es klusām iesaucos.

-     Viņa likās ļoti satraukta, ser. Teica, ka tas esot ārkārtīgi svarīgi, un viņai vajagot jūs uz visātrāko dabūt rokā.

-    Ap cikiem tas bija?

-    Ap pusdesmitiem, ser.

Puaro nogrozīja galvu un devās uzgaidāmās telpas virzienā.

-    Šī ir jau otrā reize, kad es nedabūju dzirdēt, kas misis Taniosai man sakāms. Ko jūs par to sakāt, Heistings? Vai tas nav liktenīgi?

-   Trešā reize būs liktenīgāka mierinoši sacīju.

Puaro šaubīgi nogrozīja galvu.

-     Vai būs arī trešā reize? Šaubos. Iesim, paklausīsimies, ko mums sacīs vīrs.

Doktors Tanioss sēdēja atzveltnes krēslā, lasot vienu no Puaro psiholoģijas grāmatām. Viņš pielēca kājās un sasveicinājās ar mums.

-     Piedodiet man par šo ielaušanos. Ceru, nedusmojaties par šo iebrukumu un gaidīšanu šeit.

-     Du tout, du tout[22]. Sēdieties, lūdzu. Varbūt varu piedāvāt glāzi šerija?

-            Paldies. īstenībā man ir attaisnojums, Puaro kungs. Esmu noraizējies, šausmīgi noraizējies savas sievas dēļ.

-    Sievas dēļ? Man ļoti žēl. Kas noticis?

Tanioss sacīja:

-    Varbūt jūs nesen viņu satikāt?

Jautājums likās gluži dabisks, taču ašais skatiens, kas to pavadīja, tik dabisks vis nebija.

Puaro atbildēja vislietišķākajā tonī:

-     Nē, neesmu viņu redzējis pēc tam, kad vakar mēs visi tikāmies.

-    Ak tā es domāju, varbūt viņa ir mēģinājusi jūs uzmeklēt.

Puaro nodarbojās ar šerija pildīšanu trijās glāzēs. Viņš mazliet atturīgi vaicāja:

-     Vai tad ir kāds iemesls, lai viņa ierastos mani uzmeklēt?

-    Nē, nē! doktors Tanioss paņēma piedāvāto šeriju. Paldies. Es jums ļoti pateicos. Nē, iemesla nebija, taču, taisnību sakot, esmu ļoti norūpējies par sievas veselības stāvokli.

-    Kā, vai tad tas nav labs?

-     Viņas fiziskais stāvoklis ir labs, Tanioss lēni sacīja. Žēl, ka nevaru teikt to pašu par viņas garīgo stāvokli.

-Tā?

-    Baidos, mesjē Puaro, ka viņai draud pilnīgs nervu sabrukums.

-     Dārgais doktor Tanios, man ļoti skumji to dzirdēt.

-    Šī slimība attīstās jau labu laiku. Pēdējos divos mēnešos viņas izturēšanās pret mani ir pilnīgi mainījusies. Viņa ir nervoza, ātri aizkaitināma, un viņas galvā rodas visdīvainākās iedomas tā ir mānija!

-    Patiešām?

-     Jā. Viņai ir mānija, kura pzīstama kā vajāšanas mānija; tā ir diezgan bieži izplatīta.

Puaro līdzjūtīgi noklakšķināja mēli.

-    Vai varat saprast manu satraukumu?

-      Protams. Parotams. Taču es īsti labi nesaprotu, kāpēc jūs nācāt pie manis, kā es varu jums palīdzēt?

Doktors Tanioss šķita maliet apjucis.

-     Man ienāca prātā, ka mana sieva varētu ierasties vai varbūt jau ieradusies pie jums ar kādu neticamu stāstījumu. Viņa varētu apgalvot, ka es apdraudu viņas dzīvību, vai ko tamlīdzīgu.

-    Bet kāpēc lai viņa nāktu pie manis?

Doktors Tanioss smaidīja tas bija apburošs

smaids, gudrs un arī nopietns.

-    Jūs esat slavens detektīvs, Puaro kungs. Es redzēju tas bija redzams uzreiz -, ka manu sievu ļoti iespaidoja jūsu vakardienas vizīte. Pats detektīva apmeklējums tagadējā stāvoklī varēja viņu jūtami iespaidot. Man likās ļoti iespējams, ka viņa varētu jūs uzmeklēt un… un uzticēt visu jums. Šādas nervu slimības tā noris! Ar tendenci vērsties pret tuvākajiem un dārgākajiem cilvēkiem.

-    Ļoti satraucoši.

-      Jā, patiešām. Esmu ļoti pieķēries savai sievai, viņa balsī jautās patiess maigums. Es allaž jūtu, kādu drosmi viņa parādījusi, apprecēdama mani citas tautības vīru un braukdama prom uz tālu zemi, atstājot visus savus draugus un tuviniekus. Pāris pēdējās dienas es biju gluži kā prātu zaudējis… Es redzu tikai vienu iespēju, kā to uzveikt…

-Jā?

-     Pilnīgu mieru un atpūtu un pienācīgu psihiatra aprūpi. Es zinu kādu lielisku dziedinātavu, kura pieder pirmklasīgam speciālistam. Es gribētu vest viņu turp tā atrodas Norfolkā. Pilnīgs miers un izolācija no ārpasaules ietekmēm tas ir tas, kas vajadzīgs. Jūtos pārliecināts, ka pēc mēneša vai diviem, pienācīgā aprūpē, viss mainīsies uz labo pusi.

-    Saprotu, sacīja Puaro.

Viņš runāja lietišķi, nekādi neizrādot jūtas, kas viņu pārņēmušas.

Tanioss atkal uzmeta viņam ašu skatienu.

-             Lūk, tāpēc ja viņa atnāktu pie jums, es būtu ļoti pateicīgs, ja jūs tūlīt to man paziņotu.

-             Bet, protams. Es jums piezvanīšu. Jūs joprojām dzīvojat Darhemas viesnīcā?

-    Jā. Es dodos atpakaļ uz turieni.

-    Vai tad jūsu sieva nav tur?

-    Viņa izgāja tūlīt pēc brokastīm.

-    Nesakot jums, kurp dodas?

-              Nesakot ne vārda. Tas nemaz pēc viņas neizskatās.

-    Un bērni?

-    Viņa paņēma tos līdzi.

-    Saprotu.

Tanioss piecēlās.

-             Es jums ļoti pateicos, mesjē Puaro. Nevaru pateikt, kādus brīnumstāstus par iebiedēšanu un vajāšanu viņa jums stāstīs, nepievērsiet tiem uzmanību. Nelaimīgā kārtā tie piederīgi pie viņas slimības.

-             Ļoti nepatīkami, līdzcietīgi noteica Puaro.

-            Tik tiešām. Cik zināms, medicīniski runājot, tā ir pazīstama garīga saslimšana, tāpēc nav iespējams apvainoties, ja persona, kas jums ļoti tuva un dārga, vēršas pret jums, savukārt viņas pieķeršanās pārvēršas par netīksmi.

-             Pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību, sacīja Puaro, spiezdams roku savam viesim.

-             Starp citu… Puaro ierunājās, kad Tanioss bija jau pie durvīm.

-      Jā?

-    Vai jūs mēdzat parakstīt sievai hlorālu?

Tanioss pārsteigts sakustējās.

-              Es nē, kaut gan varētu to darīt. Taču pēdējā laikā neesmu. Viņai, kā šķiet, kļuvušas pretīgas visas miegazāles.

-    Ak tā! Varbūt tāpēc, ka viņa jums neuzticas?

-    Mesjē Puaro!

Tanioss dusmīgi paspēra lielu soli atpakaļ.

-            Tam par iemeslu varētu būt viņas slimība, Puaro mierinoši noteica.

Tanioss apstājās.

-    Jā, jā, protams.

-              Iespējams, ka viņa ļoti aizdomīgi uzlūko jelkādu ēdienu un dzērienu, ko jūs viņai dodat. Varbūt viņa domā, ka jūs gribat viņu noindēt?

-             Mans Dievs, Puaro, jums taisnība. Jūs taču zināt par tādiem gadījumiem, vai ne?

-             Šad un tad kaut kas tāds atgadās, manā profesijā, protams, iznāk ar to saskarties. Jūs droši vien atradīsiet viņu viesnīcā, jau priekšā.

-             Tiesa. Ceru, ka tā būs. Jūtos šausmīgi norūpējies.

Viņš izsteidzās no istabas.

Puaro ātri devās pie telefona. Viņš pašķirstīja telefongrāmatas lapas un nosauca numuru.

-      Hallo… hallo… vai tā ir Darhemas viesnīca? Varbūt jūs varat man pateikt, vai misis Taniosa ir viesnīcā? Ko? T-A-N-I-O-S-A. Jā, tā ir pareizi. Jā? Ak tā, skaidrs.

Viņš nolika klausuli.

-     Misis Taniosa izgājusi no viesnīcas šorīt agri. Atgriezusies vienpadsmitos, pagaidījusi taksometrā, kamēr viņas bagāža nonesta lejā, un aizbraukusi ar visu mantību.

-    Vai Tanioss zina, ka viņa aizvākusi bagāžu?

-    Domāju, ka vēl ne.

-    Kurp viņa devusies?

-    To nav iespējams pateikt.

-    Vai jums šķiet, ka viņa te vēl atgriezīsies?

-    Iespējams. Nevaru pateikt.

-    Varbūt viņa uzrakstīs?

-    Varbūt.

-    Ko lai mēs darām?

Puaro pašūpoja galvu. Viņš izskatījās norūpējies un satraukts.

-     Šobrīd neko. Steidzīgi paēdīsim lenču, pēc tam dosimies apmeklēt Terēžu Erandelu.

-    Vai jūs ticat, ka tā uz kāpnēm bija viņa?

-            To nav iespējams pateikt. Vienu gan es zinu skaidri mis Lausona nevarēja redzēt viņas seju. Viņa redzēja garu stāvu tumšā mājas tērpā, tas ari viss.

-    Un piespraude?

-     Dārgais draugs, piespraude nepieder pie cilvēka ķermeņa daļām. To var paņemt no citas personas. To var pazaudēt un aizņemties vai pat nozagt.

-     Citiem vārdiem sakot, jūs negribat ticēt, ka vainīga ir Terēza Erandela?

-    Gribu dzirdēt, kas viņai šajā lietā sakāms.

-    Un ja misis Taniosa atgriezīsies?

-    Es došu rīkojumu, ko tādā gadījumā uzsākt.

Džordžs ienesa omleti.

-    Paklausieties, Džordž, sacīja Puaro. Ja tā lēdija atgriezīsies, lūdziet viņu pagaidīt. Ja doktors Tanioss ierastos, kamēr viņa atradīsies te, tad nekādā gadījumā nelaidiet viņu iekšā. Ja viņš vaicātu, vai viņa sieva ir te, atbildiet, ka nav. Vai saprotat?

-    Pilnīgi, ser.

Puaro ķērās pie omletes.

-     Šī lieta sarežģās aizvien vairāk, viņš sacīja. Mums jāvirzās uz priekšu ļoti uzmanīgi. Ja nē atkal var notikt slepkavība.

-    Ja tā notiktu, jūs varētu noķert slepkavu.

-             Ļoti iespējams, bet es labāk gribētu, lai

nevainīgais upuris paliek dzīvs, nevis šādā veidā pierādīt vainīgā vainu. Mums jārīkojas ļoti, ļoti uzmanīgi.

Divdesmit ceturta nodala Terēza liedzas

Mēs atradām Terēžu Erandelu jau sagatavojušos iziešanai.

Viņa izskatījās ārkārtīgi pievilcīga. Mazā, briesmīgi modernā cepurīte trakulīgi tiecās nosegt vienu aci. Es uzreiz uzjautrināts nopratu, ka Bella Taniosa vakar bija uzlikusi lētu šīs cepures imitāciju un to nostūmusi kā jau Džordžs tika atzīmējis vienā galvas pusē, nevis uz labās acs. Es labi atcerējos, kā viņa to bīdīja uz priekšu un atpakaļ netīrajos matos.

Puaro pieklājīgi sacīja:

-    Vai varu aizkavēt jūs uz minūti vai divām, mademoiselle, ja tas jūs pārāk apgrūtinātu?

Terēza iesmējās.

-   Ak nē, nav svarīgi. Es vienmēr nokavēju trīs ceturtdaļstundas. Tikpat labi varu nokavēt arī stundu.

321

Viņa ieveda Puaro viesistabā. Man par brīnumu, no krēsla, kas atradās pie loga, piecēlās doktors Donaldsons.

Kristi 5

-             Jūs jau tikāties ar mesje Puaro, Reks, vai ne?

-             Mēs tikāmies Mārkitbeisingā, stīvi sacīja Donaldsons.

-             Cik noprotu, jūs sacījāties rakstām mana žūpas vectēva biogrāfiju, sacīja Terēza. Reks, manu eņģei, vai jūs grasāties mūs pamest?

-              Pateicos, Terēza, bet es domāju, ka no visiem viedokļiem būtu labāk, ja es paliktu un piedalītos šajā sarunā.

Tā bija īsa skatienu divkauja. Terēzas acis bija pavēlošas. Donaldsona skats nepadevīgs. Viņa dusmās pietvīka.

-    Labi, tad paliec, velns parāvis!

Doktors Donaldsons likās nesatraucams.

Viņš atkal apsēdās krēslā pie loga, nolicis grāmatu uz paroceņa. Es ievēroju, ka grāmata bija par vairogdziedzera darbību.

Terēza apsēdās uz sava iemīļotā zemā soliņa un nepacietīgi uzlūkoja Puaro.

-    Tātad jūs bijāt pie Parvisa? Ko viņš teica?

Puaro neizteiksmīgā balsī sacīja:

-    Ir visādas iespējas, mademoiselle.

Viņa domīgi uzlūkoja Puaro. Pēc tam zagšus uzlūkoja doktoru. Tas, kā šķita, kalpoja par brīdinājumu Puaro.

-     Taču es domāju, ka labāk būs, Puaro

turpināja, ja aprunāsimies vēlāk, kad mani plāni būs skaidrāki.

Terēzas sejā uz mirkli parādījās tikko manāms smaids.

Puaro turpināja:

-   Es šodien ierados no Mārkitbeisingas, un tur tiku runājis ar mis Lausonu. Sakiet man, mademoiselle, vai jūs 13. aprīļa naktī tas bija Lieldienu brīvdienā pirms gulētiešanas bijāt nokritusi ceļos uz kāpnēm?

-     Bet, dārgais Puaro kungs, kas par dīvainu jautājumu! Kāpēc gan lai es to darītu?

-   Jautājums, mademoiselle, skanēja tā nevis kāpēc lai jūs to darītu, bet vai jūs to darījāt?

-    Nudien nezinu. Domāju, ka tas nav īpaši ticami.

-    Saprotiet taču, mademoiselle, mis Lausona sacīja, ka jūs to darījāt.

Terēza paraustīja savus skaistos plecus.

-    Vai tam ir kāda nozīme?

-    Ļoti liela nozīme.

Viņa visnotaļ mīlīgi uzlūkoja Puaro. Puaro atbildēja ar tādu pašu skatienu.

-    Āķīgi! sacīja Terēza.

-    Pardon ?

-     Drausmīgi āķīgi! Terēza atkārtoja. Vai jūs tā nedomājat, Reks?

Doktors Donaldsons noklepojās.

-    Atvainojiet, Puaro kungs, bet par ko ir runa?

Mans draugs noplātīja rokas.

-     Tas ir ļoti vienkārši! Kāds iedzinis naglu sienā kāpņu laukumiņā, ļoti piemērotā vietā. Un nagla bija pārklāta ar brūnu laku, lai to nomaskētu.

-    Vai tas ir kāds jauns pesteļošanas paveids? Terēza pavaicāja.

-     Nē, mademoiselle, tas ir daudz vienkāršāk. Nākamajā vakarā otrdien, kāds piesēja aukliņu pie naglas un novilka to līdz margām un mis Erandela, iznākdama no istabas, aizķērās aiz tās ar kāju un ar galvu pa priekšu nokrita pa kāpnēm.

Terēza aši ievilka elpu.

-    Tā taču bija Boba bumba!

-    Pārdoti, nebija vis.

Iestājās klusumbrīdis. To pārtrauca Donaldsons, kas sacīja savā klusajā, nesatraucamajā balsī:

-    Atvainojiet, bet vai jūsu rīcībā ir kāda liecība, kas to apstiprina?

Puaro mierīgi atbildēja:

-     Pati nagla ir liecība, bez tam vēl mis Erandelas rakstītā liecība, un, visubeidzot, mis Lausonas redzētais.

Terēza attapās.

-    Viņa teica, ka tā biju es, vai tā?

Puaro neatbildēja, tikai tikko manāmi plocīja galvu.

-     Ak, bet tie taču ir meli! Man ar to nav nekā kopīga!

-     Jūs bijāt nometusies uz kāpnēm kāda cita iemesla dēļ?

-     Es vispār nebiju nometusies ceļos uz kāpnēm.

-    Piesargieties, mademoiselle!

-      Es tur nebiju! Es nekad netiku iznākusi no istabas pēc tam, kad nolikos gulēt, nevienu vakaru, kamēr vien tur biju.

-    Mis Lausona jūs pazinusi.

-      Varbūt tā bija Bella Taniosa vai kāda no kalpotājām, ko viņa tur redzējusi.

-    Viņa teica, ka tā bijāt jūs.

-    Sasodītā mele!

-     Viņa pazinusi jūsu mājas tērpu un piespraudi, kuru jūs mēdzat nēsāt.

-    Piespraudi kādu piespraudi?

-Piespraudi ar jūsu iniciāļiem.

-      Ak jā, zinu gan, par kuru ir runa! Kāda nekaunīga mele!

-     Jūs noliedzat, ka tā varējāt būt jūs, ko viņa redzējusi?

-      Ja jūs ticat manis sacītajam pret viņas sacīto…

-    Vai jūs protat melot labāk, nekā viņa, ko?

Terēza mierīgi noteica:

-      Varbūt tas tiesa. Taču šajā gadījumā, es runāju patiesību. Es nesagatavoju tos slazdus ne skaitot pātarus, ne uzlasot zeltu vai sudrabu, nedz ari darot vēl ko citu uz kāpnēm.

-      Vai jums ir tā piespraude, par kuru viņa runāja?

-    Iespējams. Vai vēlaties to redzēt?

-    Ja varat to man parādīt, mademoiselle.

Terēza piecēlās un izgāja no istabas. Iestājās

pēkšņs klusumbrīdis. Doktors Donaldsons uzlūkoja Puaro apmēram tā, kā būtu uzlūkojis, manuprāt, kādu anatomisku preparātu.

Terēza atgriezās.

-    Te tā ir.

Viņa gandrīz vai iemeta rotu Puaro rokās. Tā bija liela, ļoti dekoratīva hromēta vai sudrabota nerūsējoša metāla piespraude ar burtiem T. E. noslēgtā lokā. Es ievēroju, ka tā bija diezgan liela un diezgan uzkrītoša pilnīgi pietiekami, lai to varētu labi saskatīt mis Lausonas spogulī.

-     Es pēdējā laikā to neesmu nēsājusi. Tā man apnikusi, sacīja Terēza. Londona pārpludināta ar tām. Tagad tādu nēsā katrs skuķis.

-    Taču, kad jūs to pirkāt, tā bija dārga?

-    Ak jā, sākumā tās bija ļoti dārgas.

-    Kad tas bija?

-             Domāju, ka pagājušajos Ziemassvētkos. Jā, apmēram ap to laiku.

-    Vai jūs esat to kādreiz kādam aizdevusi?

-Nē.

-            Vai tā bija jums līdzi Litlgrīnhauzas apmeklējuma laikā?

-    Domāju, ka jā. Jā, bija gan. Es atceros.

-            Vai jūs to uz kādu bridi noņēmāt? Vai uz kādu laiku atdevāt projām, kamēr tur bijāt?

-             Nē, tā nebija Es to nēsāju pie zaļā džempera, tas man vēl ir atmiņā. Un katru dienu vilku to pašu džemperi.

-      Un vakarā?

-    Man mugurā bija tas pats džemperis.

-    Un džemperis?

-    Velns un elle, tas atradās uz krēsla.

-             Vai esat pārliecināta, ka neviens nepaņēma piespraudi un nākamajā dienā nenolika to atpakaļ?

-             Varu to apliecināt pie tiesas, ja vēlaties ja jums šķiet, ka šie ir tie apspriešanas vērtākie meli! Īstenībā esmu pilnīgi pārliecināta, ka nekas tamlīdzīgs neatgadījās! Tā ir jauka ideja, ka viens būtu varējis mani izmuļķot bet es nedomāju, ka tā ir patiesība.

Puaro sarauca pieri. Pēc tam viņš piecēlās, rūpīgi piestiprināja piespraudi pie mēteļa atloka un tuvojās spogulim, kas atradās uz galda otrā istabas galā. Viņš nostājās tam pretī un pēc tam lēnām kāpās atpakaļ, vērodams piespraudi no attāluma.

Piepeši viņš ieķiķinjās.

-    Ak es, muļķis! Skaidra lieta!

Viņš nāca atpakaļ un paklanīdamies pasniedza piespraudi Terēzai.

-    Jums taisnība, mademoiselle. Piespraude visu laiku bijusi pie jums! Es biju nožēlojami lētticīgs.

-      Man patīk pieticība, sacīja Terēza, bezrūpīgi piesprauzdama rotu.

Viņa uzlūkoja Puaro.

-     Vai nekas vairāk jums nebija jautājams? Man vajadzētu doties projām.

-    Nekas tāds, ko nevarētu pārrunāt vēlāk.

Terēza virzījis uz durvju pusi.

Puaro klusā balsī turpināja:

-    Ir runa par ekshumāciju, tas tiesa…

Terēza sastinga uz vietas. Piespraude izkrita

viņai no rokām un nokrita zemē.

-    Ko tas nozīmē?

Puaro skaidri un saprotami noteica:

-    Ir iespējams, ka mis Emīlijas Erandelas līķis tiks ekshumēts.

Terēza palika stāvam ar sakrampētām rokām. Viņa sacīja zemā, klusā balsī:

-    Vai tas ir jūsu darbs? To taču nevar darīt bez ģimenes piekrišanas!

-   Jūs maldāties, mademoiselle. To var darīt, ja ir policijas orderis,

-    Man Dievs! Terēza novaidējās.

Viņa pagriezās un sāka aši staigāt šurpu turpu.

Donaldsons mierīgi noteica:

-    Es patiešām neredzu iemeslu tā uztraukties, Tesa. Es teiktu, ka nespeciālistam tāda ideja diez ko jauki neizklausās, bet…

Terēza viņu pārtrauca.

-    Neāksties, Reks!

Puaro pavaicāja:

-    Vai šī ideja jūs satrauc, mademoiselle?

-    Protams, ka jā! Tas nav pieņemami. Nabaga vecā Emīlijas krustmāte! Kāda velna pēc viņa būtu jāekshumē?

-    Jādomā, sacīja Donaldsons, ka pastāv kādas šaubas par nāves cēloni?

Viņš vaicājoši uzlūkoja Puaro un turpināja:

-Atzīstos, ka jūtos pārsteigts. Domāju, ka nenākas šaubīties par mis Erandelas nāves dabiskajiem cēloņiem tā iestājās pēc ilgas slimības.

-    Tu man reiz stāstīji kaut ko par trusīti un aknu kaiti, sacīja Terēza. Biju jau to aizmirsusi… Teiksim, injicē trusītim tādas personas asinis, kura slimo ar dzelteno kaiti, un pēc tam injicē šā trusīša asinis citam trusītim, kura asinis savukārt kādam citam cilvēkam, un šis cilvēks dabū aknu kaiti. Kaut kā tamlīdzīgi.

-    Tā bija tikai ilustrācija serumterapijai, pacietīgi sacīja doktors Donaldsons.

-     Žēl, ka šim izmēģinājumam nepieciešami tik daudz trusīši! sacīja Terēza, pārgalvīgi iesmiedamās. Neviens no mums netur trusīšus.

Viņa pievērsās Puaro, un viņas balss mainījās.

-     Mesjē Puaro, vai tā ir patiesība? viņa pavaicāja.

-    Tā ir patiesība, taču ir iespējams iztikt bez šādas nelādzības, mademoiselle.

-    Tad iztieciet bez tās! viņas balss aprāvās gandrīz vai čukstā. Tā bija satraukta, pamudinoša. Novērsiet to, par katru cenu!

Puaro piecēlās kājās.

-     Vai tādi ir jūsu rīkojumi? viņa balss skanēja formāli.

-    Tādi ir mani rīkojumi.

-    Bet, Tesa… iejaucās Donaldsons.

Viņa apcirtās un pievērsās savam saderinātajam.

-    Apklusti. Tā bija mana krustmāte! Kāpēc mana krusUuāte jārok ārā? Vai tad tu nezini, cik tur būtu vielas formalitātēm, baumām un vispārējam izbrinam?

Viņa atkal apsviedās un uzrunāja Puaro:

-      Jums tas jānovērš! Dodu jums carte blanche[23]. Dariet, ko vēlaties, bet novērsiet to!

Puaro formāli palocījās.

-    Darīšu, ko varēšu. Au revoir, mademoiselle, au revoir, doktor.

-     Ak, ejiet taču! Terēza iesaucās. Un ņemiet to svēto Leonardu līdzi. Es vēlētos, kaut manas acis jūs abus nekad nebūtu ieraudzījušas.

Mēs izgājām no istabas. Puaro šoreiz nemetās pie atslēgas cauruma taču acīm redzami uzjautrinājās.

Un nebūt ne velti. Terēzas balss atskanēja skaidra un izaicinoša:

-    Neskaties manī tā, Reks.

Un tad pēkšņi aizlūstošā balsī:

-    Dārgais!

Doktora Donaldsona precīzā balss atbildēja Viņš ļoti skaidri saklausāmi noteica:

-Tas vīrs ir slīpēts.

Puaro pēkšņi pasmaidīja. Viņš vilka mani uz ārdurvju pusi.

-     Nāciet, svētais Leonard, viņš murmināja, c 'est drole, ga![24]

Es gan domāju, ka joks bija visādi neizdevies.

Divdesmit piektā nodaļa Guļu un pārdomāju

Nē, es domāju, steigdamies pakaļ Puaro, tagad par to nav nekādu šaubu. Mis Erandela bija noslepkavota, un Terēza to zināja. Bet vai noziedzniece bija viņa pati, vai varbūt kāds cits? Viņa baidījās jā. Bet vai viņa baidījās par sevi, vai par kādu citu? Vai šis cits bija klusais, precīzais jaunais ārsts ar mierīgajām, savrupnieka manierēm? Vai vecā lēdija būtu mirusi no parastas slimības, ar kuru mākslīgi inficēta?

Viss saskanēja Donaldsona ambīcijas, viņa pārliecība, ka krustmātes nāves gadījumā naudu mantotu Terēza. Pat fakts, ka arī viņš piedalījās vakariņās tovakar, kad notika negadījums. Cik vienkārši tas būtu atstāt vaļā vajadzīgo logu, lai nakts melnumā atgrieztos un nostieptu kāpnēs slepkavīgo virvīti? Un kā būtu ar naglas iedzīšanu vajadzīgajā vietā?

Nē, to būs izdarījusi Terēza. Terēza viņa saderinātā un līdzdalībniece. Ja abi to nostrādājuši kopā, tad viss skaidrs. Tādā gadījumā tā droši vien bijusi Terēza, kas nostiepusi striķi. Pirmais noziegums noziegums, kas neizdevās, būs bijis viņas roku darbs. Otrais noziegums noziegums, kas izdevās, bija

Donaldsona zinātniskais meistarstiķis.

/

»

-    Jā viss saskanēja.

Un tomēr pat tagad vēl bija baltie plankumi. Kāpēc Terēza izmuldēja tos faktus par cilvēkiem inficēto aknu kaiti? Gluži tā, it kā viņa nezinātu patiesību…

Taču tādā gadījumā… Es jutu, ka man mulst prāti, un pārtraucu savus prātojumus, lai pavaicātu:

-    Kur mēs ejam, Puaro?

-      Atpakaļ uz manu dzīvokli. Iespējams, ka mēs tur atradīsim misis Taniosu.

Manas domas šaudījās dažādos virzienos.

Misis Taniosa! Lūk, vēl otrs noslēpums. Ja vainīgie bija Donaldsons ar Terēžu, kā gan te varēja būt iejaukta misis Taniosa ar viņas smaidīgo vīru? Ko tā sieviete gribēja pavēstīt Puaro, un kāpēc Tanioss centās viņu aizkavēt?

-      Puaro, es pazemīgi sacīju. Esmu galīgi apdullis. Viņi taču nebūs to pastrādājuši visi kopā, ko?

-      Kolektīva slepkavība? Ģimenes sindikāts? Nē, šajā reizē nē. Te strādājušas smadzenes, turklāt vienas vienīgās. Psiholoģija ir skaidra.

-     Jūs gribat teikt, ka to pastrādāja Terēza vai Donaldsons, bet ne viņi abi kopā? Varbūt viņš piedabūja Terēžu iedzīt to naglu ar kādu gluži nevainīgu ieganstu, ko?

-      Dārgais draugs, kopš tā brīža, kad dzirdēju mis Lausonas stāstīto, es nopratu, ka ir trīs iespējas: 1) ka mis Lausona stāsta patiesību; 2) ka mis Lausona to izdomājusi kāda viņai vien zināma iemesla dēļ; 3) ka mis Lausona pati tic stāstītajam, taču pazinusi tikai piespraudi, jo, kā jau tiku pamanījis, piespraudi viegli kāds varēja paņemt, īpašniecei neko nezinot.

-     Jā, bet Terēza apgalvo, ka piespraude visu laiku bijusi pie viņas.

-     Un viņai ir taisnība. Es neievēroju sīku, bet ļoti nozīmīgu faktu.

-     Tas nemaz pēc jums neizskatās, Puaro, es nopietni sacīju.

-    Hm… Katram taču savi trūkumi.

-    Gadi dara savu!

-      Gadiem ar to nav nekāda sakara, Puaro auksti sacīja.

-      Tātad, kurš ir šis svarīgais fakts? es noprasīju, kad mēs atgriezāmies viņa mājās.

-    Es jums to parādīšu.

Mēs jau bijām klāt.

Džordžs atvēra mums durvis. Atbildot Puaro ziņkārīgajiem jautājumiem, viņš papurināja galvu.

-     Nē, ser, misis Taniosa nav te bijusi. Nav arī zvanījusi.

Puaro iegāja uzgaidāmajā istabā. Viņš dažus mirkļus soļoja šurpu turpu. Pēc tam nocēla telefona klausuli un vispirms piezvanīja uz Darhemas viesnīcu.

-    Jā, jā, paldies. Ak jā, doktor Tanios, te runā Puaro. Jūsu sieva atgriezās? Ak nav atgriezusies? Dievs Tēvs… Paņēmusi bagāžu, jūs teicāt? … Un bērnus… Jums nav ne jausmas, kurp viņa devusies… Jā, ļoti… Ak, protams… Ja mani profesionālie paskaidrojumi jums var noderēt… Man šajās lietās ir zināma pieredze… Tādas lietas jādara diskrēti… Nē, protams, ka nē… Noteikti, noteikti. Es ievērošu jūsu vēlmes šajā lietā.

Viņš domīgi nolika klausuli.

-     Viņš nezina, kur viņa palikusi, Puaro domīgi turpināja. Domāju, ka tā patiešām ir. Uztraukums viņa balsī bija īsts. Viņš negrib doties uz policiju; tas ir saprotams. Jā, es to saprotu. Viņš tomēr nevēlas manu iejaukšanos. Tas, iespējams, nav vairs tik saprotami… Viņš vēlas atrast sievu taču nevēlas, lai viņu atrodu es. Nē, nudien, viņš nevēlas, lai viņu atrastu es… Viņš, liekas, pārliecināts, ka tiks ar šo lietu galā pats. Viņš nedomā, ka viņa slēpsies ilgi, jo viņai ir līdzi ļoti maz naudas. Un turklāt viņai ir bērni. Jā, es domāju, viņš spētu sadzīt viņai pēdas.

Taču, manuprāt, Heistings, mēs to spētu ātrāk, nekā viņš.

-             Vai jūs domājat, ka viņa patiešām ir mazliet ķerta? es pavaicāju.

-              Domāju, ka viņa ir ļoti nervoza, nervi pārkairināti.

-              Taču ne līdz tādai pakāpei, ka viņa būtu jāliek trakomājā?

-    Nē, tiktāl, protams, nē.

-    Ziniet, Puaro, es to visu nespēju saprast.

-            Piedodiet man, ka tā saku, Heistings, bet jūs vispār neko nesaprotat!

-    Te ir tik daudz sacīsim sānceļu.

-             Skaidrs, ka izejas ir. Atšķirt galveno izeju no sānceļiem tas ir praktiskā prāta visupirmais pienākums.

-             Sakiet, Puaro, vai jūs visu laiku zinājāt, ka bija astoņi, nevis septiņi aizdomās turamie!

Puaro sausi atteica:

-              Ņēmu vērā šo faktu kopš tā brīža, kad Terēza Erandela teicās pēdējoreiz redzējusi doktoru Donaldsonu vakariņās Litlgrīnhauzā 14. aprīlī.

-    Es neredzu… es aprāvos.

-    Kas ir tas, ko jūs neredzat?

-             Tātad, ja Donaldsons plānoja novākt mis Erandelu ar zinātniskiem līdzekļiem ar potē

šanu, tā sakot, es nesaprotu, kāpēc viņš lietoja tādu neveiklu viltību kā striķi kāpnēs.

Kristi 5

-     En verite[25], Heistings, ir brīži, kad es zaudēju pacietību, jūsos klausīdamies. Viena metode ir augsti zinātniska, tai vajadzīgas speciālas zināšanas. Tā ir, vai ne?

-Jā.

-     Un otra ir visvienkāršākā mājas metode "zināma kopš tēvu tēvu laikiem", kā mēdz rakstīt reklāmas sludinājumos. Vai tā nav?

-    Jā, patiesi.

-    Tad padomājiet, Heistings, domājiet. Atlaidieties krēslā, aizveriet acis, lieciet lietā mazās, pelēkās šūniņas.

Es paklausīju. Tas ir, atlaidos krēslā, aizvēru acis un centos izpildīt trešo Puaro rīkojumu. Taču rezultāts tomēr nelikās necik spīdošs.

Es atvēru acis un redzēju Puaro vērojām mani laipnā uzmanībā tā aukle varētu vērot ratiņos gulošu bērnu.

-Eh bien?

Es izmisīgi lūkoju sacensties ar Puaro.

-    Tātad, sacīju, man liekas, ka tā persona, kas izlika vienkāršo slazdu, nav tāda, kas spētu izplānot zinātnisku slepkavību.

-    Tieši tā.

-             Un es šaubos, vai trenēts prāts ar zinātkārām spējām spētu izdomāt kaut ko tik bērnišķīgu kā šo negadījumu; te kaut kas neiet kopā.

-    Ļoti prātīgi izdomāts.

Iedrošināts es turpināju:

-             Tāpēc vienīgais loģiskais secinājums liekas, ka abus mēģinājumus plānojuši dažādi cilvēki. Mums ir darīšana ar divu dažādu cilvēku plānotiem slepkavības mēģinājumiem.

-              Vai jums neliekas, ka sagadīšanos te iznāk pārāk daudz?

-             Jūs pats reiz sacījāt, ka slepkavības izmeklēšanas lietā allaž atrodama kāda nejaušība.

-      Jā, tas tiesa. Tā es teicu gan.

-    Tātad?

-    Un kurus jūs uzskatāt par vainīgajiem?

-             Donaldsonu un Terēžu Erandelu. Doktors ir acīmredzami spējīgs uz galējību sekmīgu slepkavību. No otras puses mēs zinām, ka Terēza Erandela piedalījusies pirmajā mēģinājumā. Domāju, ka viņi, iespējams, rīkojušies neatkarīgi viens no otra.

-             Jums tā patīk teikt "mēs zinām", Heistings. Varu sacīt, ka runa ir tikai par to, ko jūs zināt, man nav zināms, ka Terēza būtu piedalījusies.

-    Bet mis Lausonas teiktais?

-             Mis Lausonas teiktais ir mis Lausonas teiktais. Un tikai tas vien.

-    Taču vina teica…

*

-     Viņa teica, viņa teica… Jūs allaž esat gatavs pieņemt to, ko cilvēki apgalvo, kā pārbaudītu un ticami faktu! Paklausieties, mon cher. Es taču jums savā laikā teicu, ka man mis Lausonas stāstā kaut kas nešķiet ticams?

-    Jā, es atminos, ka jūs tā teicāt. Taču netikāt skaidrībā, kas tas bija.

-    Tomēr tagad esmu ticis skaidrībā. Vēl mazu brītiņu, un es jums parādīšu kaut ko tādu, ko man, neapķērīgajam, vajadzēja ieraudzīt uzreiz.

Viņš piegāja pie galda un, atvēris atvilktni, izņēma kartona gabalu. Viņš to apstrādāja ar šķērēm, mādams ar roku, lai nelūkojos, kas tur tiek meistarots.

-    Pacietību, Heistings. Pēc īsa brīža mēs ķersimies pie mūsu eksperimenta.

Es paklausīgi novērsu acis.

Pēc minūtes vai divām Puaro apmierināti noelsās. Viņš nolika šķēres, iemeta kartona atliekas tukšā papīrgrozā un nāca pāri istabai pie manis.

-    Tagad neskatieties. Turpiniet raudzīties sānis, kamēr es kaut ko piespraudīšu jums pie svārku atloka.

Es, viņam iztapdams, paklausīju. Puaro izpildīja, ko nodomājis, un pēc tam apmierināts laipni piecēla mani kājās un veda cauri istabai uz tuvējo guļamistabu.

-    Tagad, Heistings, apskatiet sevi spoguli. Jūs esat piespraudis modlgu spraudi ar jūsu iniciāļiem, vai ne tikai, bien entendu*, piespraude nav no hromēta nerūsējoša tērauda, nedz arī no zelta vai platīna, bet no vienkārša kartona!

Es smaidīdams aplūkoju sevi. Puaro pirksti bija neparasti veikli. Man bija piesprausta ļoti līdzīga Terēzas Erandelas piespraudes imitācija no kartona izgriezts riņķis ar maniem iniciāļiem -A. H.

-    Eh bien, sacīja Puaro. Vai esat apmierināts? Te jums ir ļoti švītīga spraude ar jūsu iniciāļiem, vai ne?

-    Ļoti skaisti, es piekritu.

-    Tiesa gan tā nespīd un neatstaro gaismu, bet tik un tā jums jāatzīst, ka no attāluma spraudi var labi saskatīt?

-    Par to es nemaz nešaubos.

-    Tieši tā. Šaubas nav jusu stipra puse. Jums vairāk raksturīgi vienkārši ticēt. Un tagad, Heistings, esiet tik laipns un novelciet svārkus.

Nedaudz izbrīnījies, es paklausīju. Puaro novilka savus svārkus un apvilka manējos, turēdamies mazliet ieslīpi.

♦Protams (franču vai.).

-      Un tagad, viņš sacīja, vai redzat, kā piespraude piespraude ar jūsu iniciāļiem izmainījusies?

Viņš pagriezās. Es lūkojos viņā, kādu brīdi neko nesaprazdams. Tad es sapratu mājienu.

-     Kāds es esmu muļķis! Protama lieta! Tas ir H. A., nevis A. H., kas ir uz piespraudes.

Puaro man uzsmaidīja, paņēma savus svārkus un pasniedza man manējos.

-     Tiešām gan tagad jūs redzat, kas mis Lausonas stāstā man likās greizi. Viņa paziņoja, ka skaidri saskatījusi uz piespraudes Terēzas iniciāļus. Taču viņa redzēja Terēžu spogulī. Tātad, ja viņa vispār redzēja iniciāļus, tad tiem bija jābūt apgrieztiem otrādi.

-      Labi, es iebildu. Varbūt tā bija, bet viņa saprata, ka iniciāļi ir otrādi.

-     Mon cher, vai jums kas tamlīdzīgs ir gadījies? Vai jūs uzsaucāt: "Hā! Puaro, jūs kļūdāties, tas īstenībā ir H. A., nevis A. H.?" Nē, jūs tā nedrijāt vis. Un es teiktu, ka jūs taču esat daudz apķērīgāks par mis Lausonu. Nesakiet man, ka apstulbis sievišķis, pēkšņi pamodināts un vēl pusaizmidzis, saprata, ka E. T. īstenībā bija T. E. Nē, tas nepavisam nesaderas ar mis Lausonas garaspējām.

-      Viņa nolēma, ka tai jābūt Terēzai, es lēnām sacīju.

-     Jūs jau esat ticis tuvāk patiesībai, mans draugs. Vai atceraties, es aizrādīju, ka viņa īstenībā nevarēja saskatīt seju nevienam, kas atrastos kāpnēs, un tūdaļ… Ko viņa darīja?

-    Atminējās Terēzas piespraudi un minēja šo faktu, aizmirstot, ka teicās redzējusi to spogulī, un tā padarīja savu stāstu neticamu.

Griezīgi iezvanījās telefons. Puaro devās pie tā.

Viņš runāja tikai neko neizteicošiem vārdiem:

-   Jā? Jā… protams. Jā, ļoti piemēroti. Pēcpusdienā, domājams. Jā, pulksten divos būtu lieliski.

Viņš nolika klausuli un smaidīdams pagriezās pret mani.

-       Doktors Donaldsons vēlas ar mani aprunāties. Viņš ieradīsies šeit rit pēcpusdienā, pulksten divos. Mēs virzāmies uz priekšu, mon ami, virzāmies uz priekšu!

Divdesmit sestā nodaļa Misis Taniosa atsakās runāt

Kad ierados nākamajā rītā pēc brokastīm, atradu Puaro rakstām pie rakstāmgalda.

Viņš sveicinot pacēla roku, tad turpināja rakstīšanu. Pēc tam savāca aprakstītās papīrlapas, ielika tās aploksnē un to rūpīgi aizlīmēja.

-              Bet, veco zēn, ko jūs tur darāt? es uzjautrināts vaicāju. Rakstāt atskaiti par šo lietu, lai nodotu to glabāšanā seifā gadījumam, ja šodien jūs kāds novāktu?

-     Ziniet, Heistings, tas nemaz nav tik tālu no patiesības, kā jūs domājat.

Viņš runāja nopietni.

-              Vai mūsu slepkavnieks tiešām var kļūt tik bīstams?

-             Slepkava vienmēr ir bīstams, Puaro bargi sacīja. Ir pārsteidzoši, cik bieži šo faktu pienācīgi nenovērtē.

-    Nekādu jaunumu nav?

-    Zvanīja doktors Tanioss.

-    Joprojām no viņa sievas nav nekādu pēdu?

-Nē.

-    Tad jau viss ir kārtībā.

-    Es par to šaubos.

-              Pie velna, Puaro, jūs taču nedomājat, ka viņa varētu būt novākta?

Puaro šaubīgi papurināja galvu.

-             Atzīstos, viņš nomurmināja, ka gribētu uzzināt, kur viņa ir.

-    Ak, ko nu, sacīju es, viņa atgriezīsies.

-             Jūsu priekpilnais optimisms nebeidz mani iepriecēt, Heistings!

-    Mans Dievs, Puaro, jūs taču nedomājat, ka

viņa sadalīta gabalos un ievietota ceļasomā?

Puaro lēni sacīja:

-     Man doktora Taniosa satraukums likās mazliet pārspīlēts bet ne vairāk. Pirmais, ko vajadzētu darīt, iztaujāt mis Lausonu.

-    Vai jūs gribat noskaidrot to mazo kļūdīšanos ar piespraudi?

-     Noteikti nē. Šis mazais fakts man būs rezervē līdz pienāks īstais brīdis to atklāt.

-    Bet ko tad jūs grasāties viņai sacīt?

-    To, mon ami, jūs drīz dzirdēsiet.

-    Vēl kādus melus, vai?

-     Jūs reizēm esat ļoti apnicīgs, Heistings. Varētu domāt, ka melošana man sagādā prieku.

-    Man patiešām tā liekas. Īstenībā esmu par to pārliecināts.

-     Jā, laikam reizēm es patiešām pārspīlēju savas iztēles spējas, Puaro naivi atzinās.

Es nespēju savaldīties un sāku smieties. Puaro mani pārmetoši uzlūkoja, un mēs devāmies uz Klenroidenu.

Mūs ieveda tajā pašā piekrautajā viesistabā, un mis Lausona trokšņaini iesteidzās iekšā vēl nekārtīgāka nekā parasti.

-     Ak, dārgais Puaro kungs, tāds juceklis, tāda netīriba, taisni šausmas. Taču esmu kājās jau kopš sešiem septiņiem ritā. Tikko ari Bella ieradās…

-     Ko jūs sakāt? Bella?

-     Jā, Bella Taniosa. Viņa ieradās pirms pusstundas… Un vēl bērni pārguruši, nabadziņi! Patiešām nezinu, ko iesākt. Redziet, viņa pametusi savu viru.

-    Pametusi vīru?

-      Tā viņa teica. Es, protams, nešaubos, ka viņai, nabadzītei, ir attaisnojums.

-    Vai viņa jums izkratīja sirdi?

-      Nē, tā gluži nevarētu teikt. Patiesībā viņa neko nepateica. Tikai atkārto, ka viņu atstājusi, un nekas viņu nepiespiedīšot atgriezties!

-    Tas ir ļoti nopietns solis.

-     Protams, tā ir! Patiesībā, ja viņš būtu anglis, tad es viņu atrunātu, taču viņš nav anglis… Un viņa izskatās tik noraizējusies, nabadzīte tik iebiedēta. Ko gan viņš viņai izdarījis? Ir dzirdēts, ka turki reizēm var būt gauži cietsirdīgi-

-    Doktors Tanioss ir grieķis.

-    Jā, protams, tas ir kas cits. Es gribēju teikt viņus parasti slaktēja turki… Vai varbūt armēņus? Taču visviens man negribas par to domāt. Es nedomāju, ka viņai vajadzētu atgriezties un jūs, Puaro kungs? Tā vai citādi es domāju, ja viņa teica, ka nevēlas… viņa pat negrib, lai viņš uzzinātu, kur viņa atrodas.

-    Pat tiktāl?

-     Jā, redziet, runa ir par bērniem. Viņa baidās, ka viņš aizvedīs tos atpakaļ uz Smirnu. Nabadzīte! Viņa tiešām ir briesmīgā ķezā. Redziet, viņai nav naudas, nav nemaz. Viņa nezina, kurp doties un ko iesākt. Vēlas pamēģināt nopelnīt sev iztiku, taču īstenībā, jūs jau zināt, Puaro kungs, tas nav tik vienkārši, kā izklausās. Es to zinu. Turklāt vēl viņa neko neprot.

-    Kad viņa pameta vīru?

-      Vakar. Un pavadīja nakti mazā viesnīciņā Pedingtonā. Viņa ieradās pie manis tāpēc, ka nevarēja iedomāties, pie kā vēl varētu doties, nabadzīte.

-      Un jūs gatavojaties viņai palīdzēt. Jūs esat ļoti cēla.

-      Ak, redziet, Puaro kungs, es jūtu, ka tas ir mans pienākums. Taču, protams, tas ir ļoti grūti. Šis ir ļoti mazs dzīvoklītis, te nepietiek istabu un gan šis, gan tas…

-    Jūs varētu sūtīt viņu uz Litlgrinhauzu?

-     Domāju, ka varētu taču, redziet, viņas vīrs varētu par to iedomāties. Šobrīd es viņai noīrēju istabas Velingtona viesnīcā Kvīnsroudā. Viņa apmetīsies tur ar misis Pītersas vārdu.

-    Saprotu, sacīja Puaro.

Viņš mirkli klusēja, pēc tam sacīja:

-     Es vēlētos satikt misis Taniosu. Redziet, viņa mani vakar meklējusi manā dzīvokli, bet es biju izgājis.

-    Ak tā, viņa tur bijusi? Viņa to man neteica. Es viņai pateikšu, labi?

-    Esiet tik laipna.

Mis Lausona izsteidzās no istabas. Mēs varējām dzirdēt viņas balsi.

-     Bella, Bella, dārgā, vai jūs neiznāksiet tikties ar Puaro kungu?

Mēs nesadzirdējām misis Taniosas atbildi, bet pēc minūtes vai divām viņa ienāca istabā.

Viņai parādoties, es jutos patiesi izbrīnīts. Zem acīm bija tumši loki, bet vaigi pilnīgi zaudējuši krāsu, taču visvairāk mani pārsteidza bail pilnā sejas izteiksme. Viņa satrūkās pie mazākā troksnīša un visu laiku ieklausījās.

Puaro visnotaļ laipni apsveicinājās. Viņš paspēra soli uz priekšu, paspieda viņai roku, pasniedza krēslu un spilvenu. Viņš izturējās pret bālo, pārbiedēto sievieti tā, it kā viņa būtu karaliene.

-     Un tagad, madame, mazliet parunāsimies. Jūs vakar mani meklējāt, vai ne?

Viņa pamāja.

-    Man ļoti žēl, ka es nebiju mājās.

-    Jā, jā, es būtu vēlējusies jūs tur sastapt.

-    Jūs atnācāt tāpēc, ka gribējāt man kaut ko pastāstīt?

-Jā, es-es gribēju…

-    Eh bien, es esmu šeit, jūsu rīcībā.

Misis Taniosa neatbildēja. Viņa sēdēja klusēdama un grozīdama gredzenu savā pirkstā.

-    Tātad, madame?

Lēni, gandrīz vai nedabīgi, viņa papurināja galvu.

-    Nē, viņa teica. Nevaru.

-    Jūs nevarat, madame?

-    Nē. Es… Ja viņš uzzinās… viņš man… Ak vai, man var kaut kas notikt!

-    Paga, paga, madame, tas jau ir absurds.

-    Ak nē, tas nav absurds, tas nav nekāds absurds. Jūs viņu nepazīstat…

-    Ar "viņu" jūs domājat savu vīru, madame?

-    Jā, protams.

Puaro klusēja minūti vai divas, pēc tam sacīja:

-    Jūsu vīrs vakar bija mani apmeklēt, madame.

Viņas sejā parādījās pēkšņa satraukuma izteiksme.

-     Ak, nē! Jūs taču viņam nepateicāt protams, nepateicāt! Jūs nevarējāt pateikt. Jūs taču nezinājāt, kur es esmu. Vai viņš… vai viņš teica, ka esmu jukusi?

Puaro atbildēja piesardzīgi.

-    Viņš teica, ka jūs esat ļoti nervoza.

Taču viņa nelikās pārliecināta un purināja galvu.

-             Nē, viņš teica, ka esmu jukusi vai taisos sajukt prātā! Viņš grib mani ieslodzīt trakomājā, lai es nekad nevienam nevarētu neko pastāstīt.

-    Nevarētu nevienam pastāstīt? Bet ko tad? Taču misis Taniosa pašūpoja galvu. Nervozi

knibinādama pirkstus, viņa nomurmināja:

-    Baidos, ka…

-              Bet, madame, reiz jūs man teicāt, ka esat drošībā! Noslēpums ir atklāts! Tas jūs automātiski aizsargās.

Taču viņa neatbildēja. Viņa turpināja kustināt pirkstus un virpināt gredzenu.

-    Jūs pati to redzēsiet, Puaro laipni sacīja. Viņa iekunkstējās.

-             Kā lai es zinu?… Ak, dārgie, tas ir briesmīgi! Viņš tā spēj iedvest uzticību! Un viņš ir ārsts. Cilvēki ticēs viņam, nevis man. Zinu, ka tā būs. Es pati ticētu. Man neviens neticēs. Kā lai viņi ticētu?

-    Jūs man pat nedodat iespēju pierādīt? Viņa iztrūcināti uzlūkoja Puaro.

-    Kā lai es zinu? Jūs varbūt esat viņa pusē?

-             Es neesmu neviena pusē, madame. Es allaž esmu patiesības pusē.

-     Nezinu, bezcerīgi sacīja misis Taniosa. Ak vai, nezinu.

Viņa turpināja, meklēdama vārdus un rindodama tos citu pēc cita.

-    Tas bija tik briesmīgi jau gadiem. Es redzēju visu to notiekam atkal un atkal. Un es nevarēju neko ne sacīt, ne darīt. Un vēl bija bērni. Tas bija kā garumgarš murgs. Un tagad šis… Bet es negribu pie viņa atgriezties. Es negribu atdot viņam bērnus. Es paslēpšos kaut kur tur, kur viņš nevarēs mani atrast. Minnija Lausona man palīdzēs. Viņa bija tik laipna tik brīnišķīgi laipna. Neviens neizturētos laipnāk.

Viņa aprāvās, uzmeta Puaro ašu skatienu un pavaicāja:

-     Ko viņš par mani teica? Vai sacīja, ka man rādās halucinācijas?

-    Viņš teica, madame, ka jūsu izturēšanās pret viņu esot mainījusies.

Viņa pamāja:

-     Un viņš teica, ka man rādās. Viņš taču to

» * >

teica, vai ne?

-    Jā, madame, patiesību sakot, tā bija.

-    Tā ir, pats redzat. Tas jau izklausās pēc patiesības. Un man nav pierādījumu, nav neapgāžamu pierādījumu.

Puaro atgāzās atpakaļ krēslā. Kad viņš ierunājās, balss bija pilnīgi mainījusies.

Viņš runāja lietišķi, bezkaislīgā tonī, it kā sausi apspriestu kādas darba darīšanas.

-              Vai jūs turat aizdomās savu vīru par mis Emīlijas Erandelas novākšanu?

Viņa atbildēja tūlīt piepeši iekarsusi.

-    Es neturu aizdomās es zinu.

-    Tad, madame, jūsu pienākums ir runāt.

-            Ak, bet tas nav tik vienkārši nē, tas nav tik vienkārši.

-    Kā tad viņš nogalināja krustmāti?

-    Es īsti nezinu bet viņš to izdarīja.

-    Taču jūs nezināt, kādu metodi viņš pielieto-

ja?

-             Ne tas bija kaut kas, ko viņš pastradāja tajā pēdējā sestdienā.

-    Tosestdien, kad bija ieradies viņu apmeklēt?

-Jā.

-    Bet jūs nezināt, kas tas bija?

-Nē.

-             Tad kā gan, atvainojiet mani, madame, jūs varat būt par to tik pārliecināta?

-Tāpēc, ka viņš…

Viņa aprāvās un lēni noteica:

-    Es esmu pārliecināta!

-               Pardon, madame, bet ir kaut kas, ko jūs slēpjat. Kaut kas tāds, ko jūs vēl man neesat pateikusi.

-Jā.

-    Tad turpiniet.

Bella Taniosa pēkšņi piecēlās.

-    Nē, nē. Es to nevaru. Bērni. Tas ir viņu tēvs. Es nevaru. Es vienkārši nevaru…

-    Bet, kundze…

-    Es nevaru, es jau jums teicu.

Viņas balss skaļums pieauga bezmaz līdz kliedzienam. Durvis atvērās, un ienāca mis Lausona, pieliekusi galvu uz vienu pusi tādā kā līksmā satraukumā.

-     Vai drīkstu ienākt? Vai jūs jau izrunājāties? Bella, mana dārgā, vai jums neliekas, ka būtu jāiedzer tase tējas, vai varbūt pasniegt buljonu, vai mazu mēriņu brendija, ko?

Misis Taniosa papurināja galvu.

-    Ar mani viss ir kārtībā, viņa tikko manāmi pasmaidīja. Man jāiet atpakaļ pie bērniem. Es atstāju viņus saiņojam mantas.

-    Mīļie mazulīši, sacīja mis Lausona.

-    Man tik ļoti patīk bērni.

Misis Taniosa pēkšņi pievērsās viņai.

-     Es nezinu, ko es bez jums iesāktu, viņa sacīja. Jūs… jūs bijāt brinumlaipna.

-     Kuš, kuš, mana dārgā, neraudiet. Viss būs kārtībā. Jums vajadzēs apmeklēt manu advokātu tādu jauku, simpātisku cilvēku -, un viņš dos

jums padomu, ka labak panākt šķiršanos. Mūsdienās šķirties ir tik vienkārši, vai ne? Tā visi sa-

i 7

ka. Ak, dārgumiņ, pie durvīm zvana. Brīnos, kas gan tur var būt.

Viņa steigšus izgāja no istabas. Vestibilā varēja dzirdēt balsis. Mis Lausona parādījās atkal. Viņa iezagās istabā un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis. Viņa satraukumā čukstēja, pārspīlēti šķobīdamās.

-    Ak vai, dārgumiņ Bella, tas ir jūsu vīrs. Es pat nezinu…

Misis Taniosa vienā lēcienā bija pie durvīm istabas otrā galā. Mis Lausona izmisīgi māja viņai ar roku.

-    Pareizi, dārgā, ejiet tur iekšā, un tad jūs varēsiet izlavīties ārā, kamēr es viņu aizkavēšu šeit.

Misis Taniosa nočukstēja:

-     Nesakiet, ka es te biju. Nesakiet, ka jūs mani redzējāt.

-    Nē, nē, protams, neteikšu.

Misis Taniosa izslīdēja pa durvīm. Puaro un es mēs steidzīgi viņai sekojām. Un nonācām mazā ēdamistabā.

Puaro tuvojās vestibila durvīm, pavēra spraudziņu un ieklausījās. Viņš māja, lai nāku tuvāk.

Kristi 5

-    Viss skaidrs. Mis Lausona ieveda viņu otrā istabā.

353

Mēs izsteidzāmies cauri vestibilam, ārā pa durvīm. Puaro tās aiz mums aizvēra, cik klusi vien spēdams.

Misis Taniosa skriešus metās lejā pa kāpnēm, klupdama un ķerdamās pie margām. Puaro saķēra viņu zem rokas.

-    Du calme du calme[26]. viss ir labi.

Mēs nonācām priekšnamā.

-    Nāciet man līdzi, žēli lūdza misis Taniosa. Viņa izskatījās tā, ka grasītos ģībt.

-    Protams, es nākšu, Puaro mierinoši sacīja.

Mēs pārgājām pāri ielai, pagriezāmies ap stūri

un nonācām Kvīnsroudā. Velingtona viesnīca bija maza un neuzkrītoša, tā atgādināja mēbelētas istabas.

Kad mēs iegājām iekšā, misis Taniosa atslīga uz plīša dīvāna. Viņa ar roku tvēra pie sirds, kura traki dauzījās.

Puaro mierinoši uzsita viņai uz pleca.

-    Tas bija par mata tiesu jā. Un tagad, madame, uzklausiet mani ļoti uzmanīgi.

-     Es nevaru jums neko vairāk pateikt, Puaro kungs. Tas nebūtu pareizi. Jūs… jūs zināt, ko es domāju es tam ticu. Jums… jums ar to jāapmierinās.

-            Es lūdzu jūs mani uzklausīt, madame. Iedomāsimies tas ir tikai pieņēmums, ka šīs lietas fakti man jau ir zināmi. Pieņemsim, ka to, ko jūs varētu man pateikt, es jau esmu uzminējis tad būtu cita lieta, vai ne?

Viņa šaubīgi uzlūkoja Puaro. Viņas acis lūkojās saspringti un sāpīgi.

-     Ak, ticiet man, madame, es nemēģinu notvert jūs slazdos, lai jūs pateiktu ko tādu, ko nevēlaties sacīt. Taču tad būtu cita lieta, vai ne?

-Es… es domāju, ka jā.

-     Labi. Tad jaujiet man pasacīt. Es, Puaro, zinu patiesību. Es neprasu, lai jūs apstiprināt manis teikto. Ņejniet šo.

Viņš pasniedza misis Taniosai biezo aploksni, kuru es viņu redzēju šorit aizlīmējam.

-     Fakti ir tur. Pēc tam, kad jūs tos izlasīsiet un ja tie jūs apmierinās, tad piezvaniet man. Mans telefona numurs ir uz papīriņa.

Viņa gandrīz vai negribīgi paņēma aploksni.

V v» • •

Puaro asi turpināja:

-      Un tagad vēl viens norādījums. Jums tūlīt jāatstāj šī viesnīca.

-    Bet kāpēc?

-    Jūs dosities uz Konistonas viesnīcu pie Jūstonas. Nesakiet nevienam, kurp dodaties.

-     Bet… taču… Minnija Lausona noteikti neteiks manam vīram, kur es esmu.

-    Jūs tā domājat?

-    Ak nē viņa ir pilnīgi manā pusē.

-             Jā, bet jūsu vīrs, madame, ir ļoti gudrs cilvēks. Viņam nemaz nebūs grūti apvest šo pusmūža lēdiju ap stūri. Tas ir galvenais galvenais, saprotat, lai jūsu vīrs neuzzina, kur jūs atrodaties.

Viņa mēmi pamāja.

Puaro izvilka papīrlapu.

-              Te ir adrese. Iesaiņojiet mantas un ar bērniem brauciet turp, cik drīz vien iespējams. Vai saprotat?

Viņa pamāja:

-    Es saprotu.

-             Jums jādomā par bērniem, madame, nevis par sevi. Jūs taču mīlat savus bērnus.

Viņš bija uzķēris īsto stīgu.

Viņai vaigos uzradās krāsa, viņa atmeta galvu atpakaļ. Viņa tagad izskatījās nevis kā pārbiedēta sieva, bet kā sieviete, kas apzinās savu vērtību gandrīz vai skaista.

-    Tad tas ir nokārtots, sacīja Puaro.

Viņš paspieda viņai roku, un mēs abi devāmies projām. Taču nekur tālu. Zem iepretī novietotas kafejnīcas sauljuma mēs, kafiju malkodami, novērojām ieeju viesnīcā. Apmēram pēc desmit minūtēm mēs redzējām misis Taniosu

ar bērniem iekāpjam taksometrā ar visu bagāžu un braucam prom.

Bien, sacīja Puaro, pieceldamies ar rēķinu rokā. Mēs esam savu padarījuši. Tagad pārējais

ir Dieva zinā. *

Divdesmit septītā nodaļa Doktora Donaldsona vizīte

Donaldsons ieradās tieši divos. Viņš bija tikpat mierīgs un precīzs kā vienmēr.

Donaldsona persona sāka mani ieintriģēt. Sākumā biju viņu uzlūkojis kā visai neizteiksmīgu jaunekli, un brīnījos, ko gan tik dzīvespriecīga, neatvairāma būtne kā Terēza viņā saskatījusi. Taču tagad es sāku apjaust, ka Donaldsons nebūt nebija nenozīmīgs. Šis pedanta manieres slēpa spēku.

Pēc mūsu sasveicināšanās Donaldsons sacīja:

-     Mana apmeklējuma iemesls ir šāds. Es nekādi nespēju saprast, kāda ir jūsu nostāja šajā lietā, Puaro kungs.

Puaro modri atteica:

-    Jādomā, jūs zināt, kāda ir mana profesija?

-    Protams. Varu atzīties, ka papūlējos ievākt informāciju pārjums.

-    Jūs esat piesardzīgs vīrs, doktor.

Donaldsons sausi noteica:

-            Man jābūt pārliecinātam par faktiem, kuri ir manā rīcībā.

-    Jums ir zinātnieka prāts!

-             Varu sacīt, ka visas atsauksmes par jums vēstīja to pašu. Savā profesijā jūs noteikti esat nepārspējams. Jūs uzskata par pedantisku un godīgu.

-            Jūs man pārlieku glaimojat, Puaro nomurmināja.

-             Tāpēc es nespēju izskaidrot jūsu attieksmi pret šo lietu.

-    Un tomēr tas ir tik vienkārši!

-              Nebūt nē, sacīja Donaldsons. Vispirms jūs teicāties rakstām biogrāfijas.

-             Tas ir piedodami vai jūs tā nedomājat? Nav iespējams staigāt apkārt un visur stādīties priekšā kā detektīvam kaut gan reizēm der arī tas.

-             To es varu iedomāties, Donaldsons atkal sausi sacīja. Jūsu nākamais solis, viņš turpināja, bija ierasties pie Terēzas un iegalvot viņai, ka krustmātes testamentu varētu apstrīdēt.

Puaro piekrītoši pamāja ar galvu.

-             Tas, protams, ir smieklīgi, Donaldsona balss skanēja skarbi. Jūs ļoti labi zināt, ka testaments rakstīts pēc visiem noteikumiem, un tur nekā vairs nevar darīt.

-    Jūs tā domājat?

-    Es neesmu muļķis, Puaro kungs…

-     Nē, doktor Donaldson, jūs noteikti neesat muļķis.

-     Es kaut ko saprotu ne pārāk daudz, bet pietiekami no jurisprudences. So testamentu noteikti nevar apstrīdēt. Kāpēc jūs apgalvojat, ka varētu? Droši vien jums ir kādi īpaši, jums vien zināmi iemesli tādi, kurus Terēza šobrīd neapjauš.

-     Jūs liekaties ļoti pārliecināts par viņas uzskatiem.

Jaunā vīrieša sejai pārslīdēja tikko manāms smaids.

Viņš negaidot sacīja:

-    Par Terēžu es zinu daudz vairāk, nekā viņa iedomājas. Man nav šaubu, ka viņa un arī Čārlzs domā, ka nodrošinājušies ar jūsu palīdzību šajā apšaubāmajā lietā. Čārlzs ir gandrīz pilnīgi amorāls. Terēzai ir nelāga iedzimtība, un arī ar audzināšanu viņai nav paveicies.

-    Tad tā jūs runājat par jūsu iecerēto it kā viņa būtu jūras cūciņa?

Donaldsons caur pensneju palūkojās viņā.

-     Neredzu jēgu neievērot patiesību. Es mīlu

Terēžu Erandelu; mīlu viņu tādu, kāda viņa ir, nevis kādas iedomātas īpašības.

-      Vai jūs saprotat, ka Terēza Erandela jums ļoti pieķērusies, un viņas vēlme pēc naudas lielā mērā radusies tāpēc, lai jūs varētu apmierināt savas ambīcijas?

-      Protams, ka es to zinu. Es jums teicu, ka neesmu muļķis. Taču man nav nolūka ļaut Terēzai manis dēļ iesaistīties kādā apšaubāma darījumā. Terēza daudzējādā ziņā vēl ir bērns. Es esmu spējīgs nodrošināt savu karjeru pats ar saviem spēkiem. Es nesaku, ka pamatkapitāls nebūtu bijis vēlams. Tas būtu vairāk nekā vēlams. Taču tas spētu nodrošināt tikai neilgu laika sprīdi.

-     Vai jūs tiešām visā pilnībā paļaujaties uz savām spējām?

-     Varbūt tas skan uzpūtīgi, bet tā ir, Donaldsons pašpārliecināti atbildēja.

-     Tad turpināsim. Atzīstos, ka ieguvu mis Erandelas uzticību ar kādu triku. Es liku viņai noprast, ka es varētu, sacīsim, rīkoties apzināti negodīgi naudas dēļ. Viņa noticēja, itin nemaz nešaubīdamās.

-     Tērēza tic, ka jebkuš naudas dēļ darītu jebko, jaunais ārsts sacīja lietišķā tonī tādā, kādā mēdz konstatēt acīmredzamas patiesības.

-    Tiesa. Tādi, kā liekas, ir viņas uzskati un ari viņas brāļa.

-    Čārlzs, iespējams, naudas dēļ darītu jebko!

-     Jums, kā redzams, nav ilūziju par savu nākamo svaini.

-     Nē. Man ir ļoti interesanti viņu pētīt. Tā ir, manuprāt, kāda dziļi slēpta neiroze, bet šī jau ir cita saruna. Atgriezīsimies pie tā, ko runājām pirmīt. Tiku vaicājis pats sev, kāpēc jūs rīkojaties tā, kā rīkojaties, un atradu tikai vienu atbildi. Ir skaidrs, ka jūs turat aizdomās vai nu Terēžu vai Čārlzu par to, ka mis Erandelas nāve ir viņu roku darbs. Nē, lūdzu jūs abus, nerunājiet man pretī! Jūsu norāde par ekshumāciju, es domāju, tika izteikta tikai tāpēc, lai redzētu reakciju. Vai jūs šobrīd jau esat spēris kādus soļus, lai dabūtu orderi ekshumācijai?

-    Būšu pret jums pilnīgi atklāts. Līdz šim vēl neesmu.

Donaldsons pamāja.

-     Tā jau es domāju. Jādomā, ka jūs ņēmāt vērā arī iespēju, ka mis Erandela varētu būt mirusi dabiskā nāvē?

-    Ņēmu vērā, ka tā varētu likties gan.

-    B^t kā jūs pats domājat?

-     Ļoti vienkārši. Ja jums ir darīšana ar, teiksim, tuberkulozi, tad tā izskatās pēc tuberkulozes, noris kā tuberkuloze, un ja amalīze rāda pozitīvu rezultātu eh bien tad atliek secināt, ka tā ir tuberkuloze, vai ne?

-     Jūs tā uzskatāt? To es redzu. Tad ko īsti jūs gaidāt?

-    Gaidu pēdējo pierādījumu.

Iezvanījās telefons. Pēc Puaro mājiena es piecēlos un atbildēju. Balsi es pazinu.

-     Kapteini Heistings? Te runā misis Taniosa. Vai jūs nepateiktu Puaro kungam, ka viņam ir taisnība? Ja viņš atnāktu šurp rīt no rīta desmitos, tad es viņam iedotu to, ko viņš vēlas.

-    Rīt no rīta desmitos?

-Jā.

-    Labi. Es viņam pateikšu.

Puaro acis mani jautājoši uzlūkoja. Es pamāju.

Viņš pagriezās pret Donaldsonu. Viņa izturēšanās bija mainījusies. Viņš likās možs un pārliecināts.

-      Ļaujiet man visu izskaidrot, viņš sacīja. Es diagnosticēju šo gadījumu kā slepkavību. Tā izskatījās pēc slepkavības, tai bija raksturīgas slepkavības īpašības, un īstenībā tā arī bija slepkavība! Par to nav nekādu šaubu.

-     Kur tādā gadījumā ir kas apšaubāms, jo es uzskatu tad jābūt kam apšaubāmam ?

-    Apšaubāma bija paša slepkavas identitāte taču šaubu vairs nav.

-    Patiešām? Jūs zināt?

-     Sacīsim, galvenais pierādījums būs manās rokās rīt no rīta.

Doktora Donaldsona uzacis mazliet ironiski saraucās.

-    Ak tā! viņš noteica. Rītā! Reizēm, Puaro kungs, rīts ir ļoti tālu.

-     Gluži otrādi, sacīja Puaro, es allaž domāju, ka tas allaž seko šodienai ar nomācošu regularitāti.

-    Baidos, ka es jūs aizkavēju, Puaro kungs.

-     Nebūt nē. Arvien ir tik patīkami izprast vienam otru.

Tikko manāmi palocījies, doktors Donaldsons izgāja no istabas.

Divdesmit astotā nodala Nākamais upuris

-    Tas ir viltīgs vīrs, domīgi sacīja Puaro.

-    Ir ļoti grūti apjēgt, ko viņš domā.

-     Jā. Viņš ir mazliet necilvēcisks. Taču apveltīts ar ārkārtīgām uztveres spējām.

-    Pa telefonu zvanīja misis Taniosa.

-Tā jau es domāju.

Es atkārtoju paziņojumu. Puaro piekrītoši pamāja.

-     Labi! Viss ir labi. Divdesmit četras stundas, Heistings, un es domāju, ka mēs jau zināsim stāvokli visā pilnībā. '

-     Es joprojām taustos kā pa miglu. Kuru tad mēs visi turam aizdomās?

-     Es patiešām nevaru pateikt, kuru jūs turat aizdomās, Heistings! Varu iedomāties, ka visus pēc kārtas!

-     Reizēm man šķiet, ka jums patīk turēt mani tādā neziņā!

-    Nē, nē. Tādā veidā es gan neuzjautrinātos.

-    Es neteiktu, ka jūs esat ticis tam pāri.

Puaro papurināja galvu, taču izskatījās, ka

domās viņš ir tālu projām. Es viņu uzmanīgi vēroju.

-    Vai kaut kas noticis? es pavaicāju.

-    Mans daraugs, es allaž nervozēju, pabeidzot lietu. Ja kaut kas noies greizi…

-    Vai tad šķiet, ka iet greizi?

-     Es tā vis nedomāju, viņš kādu mirkli cieta klusu, pieri saraucis. Domāju, ka esmu paredzējis ikvienu iespējamību.

-     Tad iedomāsimies, ka esam aizmirsuši noziegumu, un noskatīsimies izrādi?

-    Ma foi, Heistings, tā tik ir ideja!

Mēs pavadījām ļoti patīkamu vakaru, kaut gan biju izdarījis lielu kļūdu, vedinādams Puaro noskatīties blēžu gabalu. Ir kāds padoms, kuru varu dot visiem lasītājiem. Nekad nevajag ņemt līdzi karavīru skatīties gabalu par karu, jūrnieku gabalu par jūrasbraucējiem, skotu uz skotu gabalu, detektīvu skatīties detektīvgabalu, bet aktieri vispār nevajag ņemt līdzi skatīties nekādu lugu! Šādā gadījumā destruktīva kriticisma uzplūdi ir gluži neciešami. Puaro nebeidza sūkstīties par kļūmīgo psiholoģiju, detektīvvaroņa nekārtīgumu un metodes trūkumu, kas liekot viņam jukt prātā. Tovakar mēs ar Puaro nebeidzām izskaidroties par to, kā visu šo lietu vajadzētu atrisināt jau pirmā cēliena pirmajā ainā.

-    Taču tādā gadījumā, Puaro, luga tur nesanāktu, es aizrādīju.

Puaro bija spiests atzīt, ka tā laikam būtu gan.

Bija dažas minūtes pāri deviņiem, kad es nākamajā rītā ienācu istabā. Puaro sēdēja pie brokastgalda kā parasti, rūpīgi atvērdams vēstules.

Iezvanījās telefons, un atbildēju es.

Aizelsusies sievietes balss vaicāja:

-    Vai tur Puaro kungs? Ak tas esat jūs, kapteini Heistings.

Tālāk atskanēja tā kā vaids, tā kā šņuksti.

-    Vai tur mis Lausona? es pavaicāju.

-    Jā, jā, notikusi tāda nelādzība!

Es stingrāk satvēru klausuli.

-    Kas tad?

-     Viņa pametusi Velingtonu ziniet, Bella, es gribēju sacīt. Es vakar vēlā pēcpusdienā tur ielūkojos, un viņi teica, ka viņa esot projām. Nepasakot man ne vārda! Cik dīvaini! Tas liek man domāt, ka varbūt doktoram Taniosam bija taisnība. Viņš tik jauki runāja par Bellu un likās tik patīkams, un tagad izskatās tā, ka viņam tiešām ir taisnība.

-     Bet kas noticis, mis Lausona? Vai tikai tas, ka misis Taniosa pametusi viesnīcu, jūs nebrīdinādama?

-     Ak vai, nē, tas nav tas! Ak Dievs, nē… Ja tas būtu viss, tad viss būtu pilnīgā kārtībā. Lai gan es domāju, ka tas bija dīvaini, ziniet. Doktors Tanioss teica, ka viņš baidās, vai viņa nav galīgi… Nē, ne galīgi ja jūs saprotat, ko es gribu teikt. Vajāšanas mānijia tā viņš to nosauca.

-    Jā. Bet kas noticis?

-      Ak, dārgie, tas ir briesmīgi. Viņa mirusi miegā. Iedzērusi pārmērīgi daudz miegazāļu! Un nabaga mazie bērniņi! Tas viss ir tik šausmīgi bēdīgi! Neko citu nespēju, kā vien raudāt kopš to dzirdēju.

-    Ko jūs dzirdējāt? Pastāstiet man visu.

Lūkodamies atpakaļ, es ievēroju, ka Puaro

mitējies atplēst vēstules. Viņš noklausījās, ko es runāju. Es negribēju atdot viņam savu vietu. Ja es to darītu, tad likās ļoti iespējams, ka mis Lausona atsāks visas savas žēlabas no sākuma.

-     Viņi man zvanīja. No viesnīcas. Tā saucas Konistona. Kā rādās, viņi atraduši manu vārdu un adresi viņas somā. Ak, dārgie mister Puaro un kapteini Heistings, es domāju -, vai tas nav šausmīgi? Tādi nabaga mazulīši palikuši bez mātes.

-     Paklausieties, es sacīju. Vai esat pārliecināta, ka noticis nelaimes gadījums? Vai viņi nedomā, ka tā varētu būt pašnāvība?

-     Ak, kāda šaušalīga iedoma, kapteini Heistings! Ak, dārgie, to gan nezinu, neesmu pārliecināta. Vai domājat, ka tā varētu būt? Tas būtu briesmīgi! Viņa, protams, likās gaužam nospiesta. Taču viņai tā nevajadzēja. Es gribēju sacīt, viņai nevajadzēja raizēties par naudu. Es ar viņu dalītos patiešām, tā būtu! Dārgā mis Erandela to vēlētos. Par to esmu pārliecināta! Tik briesmīgi iedomāties, ka viņa var būt atņēmusi sev dzīvību bet varbūt tā nebija… Viesnīcas personāls laikam domā, ka tas bijis negadījums.

-    Ko viņa iedzērusi?

-              Kaut kādas miegazāles. Domāju, ka veronālu. Nē, hlorālu. Jā, tas ir īstais. Hlorālu. Ak, mani dārgie, kapteini Heistings, vai jums šķiet…

Es bez ceremonijām nometu klausuli un pagriezos pret Puaro.

-    Misis Taniosa… Viņš pacēla roku.

-              Jā, jā, es zinu, ko jūs gribat sacīt. Viņa ir mirusi, vai ne?

-    Jā. Pārāk liela miegazāļu deva. Hlorāls. Puaro piecēlās.

-    Iesim, Heistings, mums tūlīt jādodas turp.

-              Vai tas ir tas, no kā jūs vakar baidījāties? Kad teicāt, ka, lietu beidzot, vienmēr nervozējat?

-    Baidījos, ka sekos vēl otra nāve jā gan. Puaro seja bija apņēmīga un barga. Kamēr

braucām Jūstonas virzienā, runājām ļoti maz. Pāris reizes Puaro papurināja galvu. Es bikli ierunājos:

-              Vai jūs nedonājat…? Ka tas varētu būt nelaimes gadījums?

-              Nē, Heistings, nē. Tas nebija nelaimes gadījums.

-              Kā, pie velna, viņš uzzināja, kur viņa patvērusies?

Puaro neatbildēja, tikai purināja galvu.

Konistonas viesnīca bija neizskatīga celtne pie Jūstonas stacijas. Puaro ar savu kartīti rokā, pēkšņi izskatīdamies draudīgs, drīz vien iesteidzās pārvaldnieka kabinetā.

Fakti bija ļoti vienkārši.

Misis Pītersa kā viņa bija sevi nosaukusi ar abiem bērniem ieradusies ap pusvieniem. Vienos viņi ēduši lenču. Pulksten četros ieradies vīrietis ar zīmīti misis Pītersai. Zīmīte uznesta viņai augšā. Pēc dažām minūtēm viņa nokāpusi lejā ar abiem bērniem un ceļasomu. Bērni tad atstāti pie apmeklētāja.

Misis Pītersa ienākusi kabinetā un paskaidrojusi, ka viņa vēloties tikai vienu istabu.

Viņa nejikusies īpaši satraukta vai sadrūmusi; nudien, viņa izskatījusies ļoti mierīga un savaldīga. Viņa paēdusi vakariņas ap pusastoņiem un drīz vien pēc tam devusies savā istabā.

Modinot viņu no rīta, istabene atradusi misis Pītersu mirušu.

Kristi 5

Ārsts, kas tūlīt ataicināts, esot teicis, ka viņa mirusi jau pirms vairākām stundām. Uz galdiņa pie gultas atrasta tukša glāze. Izskatījies tā, ka viņa dzērusi miegazāles un kļūdīdamās ieņēmusi pārliecīgi lielu devu. Hlorālhidrāts, kā sacījis ārsts, esot diezgan nedrošs medikaments. Nebija

369

nekādas norādes, kas liecinātu par pašnāvību. Nekāda vēstule nav atstāta. Meklējot dokumentus vai radiniekus, atrasta mis Lausonas adrese, un viņai zvanīts pa telefonu.

Puaro pavaicāja, vai neesot atrasts kaut kas līdzīgs vēstulēm. Teiksim, zīmītei, kuru atnesa vīrietis, kas paņēma bērnus.

Pārvaldnieks sacīja, ka neesot atrasti nekādi papīri, tikai pavardā sadegušas plēnes.

Puaro domīgi māja ar galvu.

Cik personāls zināja sacīt, pie misis Pītersas nav bijuši nekādi apmeklētāji, un viņas istabā neviens nav iegājis vienīgi vīrietis, kas paņēmis abus bērnus.

Es pats izvaicāju durvju sargu par viņa izskatu, taču tas bija gaužām nenoteikts. Vidēja auguma vīrietis sirms, ar militāru stāju un visnotaļ neievērojamu ārieni. Nē, to gan viņš nevarot apgalvot, ka bārdas vīrietim nebijis.

-    Tas nebija Tanioss! es nomurmināju, vērsdamies pie Puaro.

-     Mans dārgais Heistings! Vai jūs patiešām ticat, ka misis Taniosa pēc visa tā, ko viņa tika pārdzīvojusi, aizvezdama bērnus prom no viņu tēva, gluži padevīgi atdotu tos projām bez jebkāda protesta? Ak nē, tā nevarēja notikt!

-Tad kas bija tas vīrietis?

-    Skaidrs, ka tas bija kāds, kam misis Taniosa uzticējās, vai drizāk viņu bija sūtījusi kāda trešā persona, kurai misis Taniosa uzticējās.

-    Vidēja auguma vīrietis, es murmināju.

-     Jums nav jānodarbina sevi ar viņa izskata pētījumies, Heistings. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka vīrietis, kas paņēma bērnus, ir gluži nenozīmīga persona. īstā persona palika pagrīdē!

-    Un zīmīte bija no trešās personas?

-Jā.

-    No kāda, kam misis Taniosa uzticējās?

-    Noteikti.

-    Un šī zīmīte ir sadedzināta?

-    Jā, viņai bija vēlēts to sadedzināt.

-     Bet kā ar lietas pārskatu, ko jūs viņai iedevāt?

Puaro seja izskatījās neparsti drūma.

-    Arī tas ir sadedzināts. Taču tam nav nekādas nozīmes!

-Nē?

-      Nē. Jo, redziet tas viss slēpjas Puaro galvā.

Viņš saņēma mani aiz rokas.

-     Nāciet, Heistings, iesim projām. Mūsu daļā nav mirušie, bet gan dzīvie. Un man jātiek galā ar viņiem.

Divdesmit devītā nodala Noklaušināšana Litlgrīnhauza

Tas bija nākamajā rītā pulksten vienpadsmitos.

Litlgrīnhauzā sanāca septiņi cilvēki. Puaro stāvēja pie kamīna. Čārlzs un Terēza Erandeli sēdēja uz dīvāna; Čārlzs uz paroceņa, turēdams roku uz Terēzas pleca. Doktors Tanioss sēdēja vectēva krēslā. Viņa acis bija apsarkušas, un ap roku melna lenta. Tieši pretī krēslā pie apaļā galda sēdēja mājas īpašniece mis Lausona. Ari viņai bija sarkanas acis. Viņas mati bija vēl piesvīdušāki nekā parasti. Doktors Donaldsons sēdēja taisni pretī Puaro. Viņa seja bija pilnīgi bez izteiksmes.

Mana interese auga augumā, ielūkojoties pēc kārtas ikvienā sejā.

Asistējot Puaro, man bija gadījies būt klāt daudzās šādās izskaidrošanās reizēs. Neliels ļaužu pulciņš, visi ārēji vienaldzīgi, nēsādami labi audzinātu cilvēku maskas. Un es tiku redzējis Puaro novelkam masku kādam no sejas un parādot visiem to, kas slēpās zem tās slepkavas seju!

Jā, par to nebija šaubu. Viens no šiem cilvēkiem bija slepkava! Bet kurš? Pat tagad es nejutos pārliecināts.

Puaro noklepojās mazliet pompozi, kā daždien paradis, un sāka runāt

-       Jūs esat sanākuši šoviet, lēdijas un džentlmeņi, lai taptu noklaušināti Emīlijas Erandelas slepkavības lietā, šī slepkavība notikusi pirmajā maijā. Ir četras iespējas: ka viņa mirusi dabiskā nāvē; ka viņa mirusi nelaimes gadījumā; ka viņa atņēmusi sev dzīvību pati; visbeidzot, ka viņas nāve ir kādas zināmas vai nezināmas personas roku darbs.

Pēc viņas nāves noklaušināšana nenotika, jo tapa secināts, ka viņa mirusi dabiskā nāvē, un doktors Greindžers bija izrakstījis miršanas apliecību.

Gadījumos, kad šādas aizdomas rodas pēc apbedīšanas, parasti šīs personas līķi ekshumē. Taču pastāv iemesli, kāpēc es negāju šo ceļu. Galvenais iemesls ka manai klientei šāda rīcība nebūtu patikusi.

Viņu pārtrauca doktors Donaldsons. Viņš ievaicājās:

-     Jūsu klientei?

Puaro pagriezās pret viņu.

-     Mana kliente ir mis Emīlija Erandela. Es rīkojos viņas uzdevumā. Viņas karstākā vēlēšanās bija nesacelt ap visu šo lietu skandālu.

Es izlaidīšu nākamajās desmit minūtēs notikušo, jo citādi nāktos bezgalīgi un nevajadzīgi atkārtoties. Puaro pastāstīja par vēstuli, kuru saņēmis, parādīja to un nolasīja skaļi. Tālāk viņš paskaidroja, kādus soļus spēris un ko uzsācis, kad nonācis Mārkitbeisingā, un arī par atklājumiem sakarā ar notikušo negadījumu.

Pēc tam viņš apklusa, vēlreiz noklepojās un turpināja:

Tagad es gatavojos atklāt jums to, ko esmu padarījis, lai tiktu uz pēdām patiesībai. Taisos paradīt jums patiesu šī notikuma rekonstrukciju tādu, kā es to redzu.

Sākumā ir nepieciešams precīzi attēlot to, kas notika mis Erandelas prātos. Tas, es domāju, ir vieglāk par vieglu. Viņa nokrita, viņas kritienu uzskatīja par suņa bumbas izraisītu, taču viņa pati zināja labāk. Guļot gultā, viņas aktīvais un asais prāts iztirzāja kritiena apstākļus, un viņa nonāca pie gluži noteikta secinājuma. Kāds bija apzināti mēģinājis viņai kaitēt varbūt pat viņu nogalināt.

Pēc šī secinājuma viņa lūkoja noskaidrot tālāko kas šī persona varētu būt. Mājā bija septiņi cilvēki četri viesi, viņas laikkavētāja un divas kalpotājas. No šiem septiņiem cilvēkiem tikai viens varēja būt nevainīgs jo šis viens cilvēks negūtu no tā nekādu labumu. Viņa nespēja turēt aizdomās abas kalpotājas, jo tās abas bija viņas kalpībā jau gadiem, un viņa zināja, ka abas viņai bezgala pieķērušās. Tātad paliek vēl četri cilvēki, trīs no tiem ģimenes locekļi, un viens no tiem ieprecējies šajā ģimenē. Katra no šīm četrām personām gūtu labumu no viņas nāves trīs tieši, viena netiešā ceļā.

Viņa bija nonākusi sarežģītā stāvoklī, jo šai sievietei bija raksturīgs ģimeniskums un izteikta ģimenes saišu izjūta. Būtībā viņa nav tas cilvēks, kas kā mēdz sacīt vēlētos publiski mazgāt netīro veļu. No otras puses, viņa nebija tas cilvēks, kas spētu padevīgi pieciest pārdomātu slepkavības mēģinājumu!

Viņa pieņēma lēmumu un uzrakstīja man vēstuli. Viņa spēra arī nākamo soli. Šo nākamo soli, es domāju, izprovocēja divi iemesli. Viens, jādomā, bija pilnīgi noteikta vēlēšanās spītēt visai savai ģimenei! Viņa turēja aizdomās visus bez izņēmuma, un nolēma par katru cenu visus savaldīt! Otrs sarežģītākais motīvs bija: vēlēšanās pasargāt sevi, veicot tādu darbību, kas viņu nodrošinātu. Kā jau jūs zināt, viņa aizrakstīja savam notāram misteram Parvisam, un deva rīkojumu uzrakstīt testamentu tās vienīgās personas labā, kura, kā viņai likās, nevarēja pielikt roku, lai izraisītu šo nelaimes gadījumu.

Tagad es varu pateikt spriežot pēc viņas man rakstītajā vēstulē lietotajiem izteicieniem un sekojošām darbībām, esmu pārliecināts, ka mis Erandela no nenoteiktām aizdomām pret četriem cilvēkiem nonāca pie noteikta sprieduma, turot aizdomās vienu no šiem četriem. Viņas man rakstītajā vēstulē ikbrīd bija jūtams, ka viņa uzstāj, lai šī lieta būtu un paliktu privāta rakstura, jo var ciest ģimenes gods.

Domāju, ka spriežot pēc Viktorijas laikmeta uzskatiem runa ir par personu ar viņas pašas uzvārdu visdrīzāk gan vīrieti.

Ja viņa turētu aizdomās misis Taniosu, viņa būtu tikpat satraukta par savu drošību, taču nebūtu tik satraukta par ģimenes godu. Viņa varētu just to pašu sakarā ar Terēžu Erandelu taču ne tik intensīvi, kā sakarā ar Čārlzu.

Čārlzs taču bija Erandels. Viņš nesa viņas ģimenes vārdu! Iemesli, kāpēc turēt viņu aizdomās, šķita gluži skaidri. Sākot jau ar to, ka viņai nebija ilūziju par Čārlza dabu. Viņš jau agrāk reiz bija paguvis likt ģimeni negodā. Tas ir, viņa zināja, ka Čārlzs var būt ne tikai potenciāls, bet ari faktisks noziedznieks. Viņš jau bija viltojis parakstu uz čeka. Pēc viltojuma nākamais solis varētu būt slepkavība!

Bez tam viņiem bija visnotaļ zīmīga saruna divas dienas pirms negadījuma. Viņš bija prasījis naudu, viņa bija atteikusies dot, un tad viņš bija piemetinājis ak, diezgan nevērīgi ka viņa rīkojoties tā, lai tiktu novākta. To dzirdēdama, viņa atbildēja, ka spējot pati sevi aizstāvēt! Mums teica, ka uz to krustdēls esot atbildējis: "Neesiet tik pārliecināta!" Un pēc divām dienām notika šis nelāgais negadījums.

Nav ko brīnīties, ka guļot gultā un pārdomājot šo gadījumu, mis Erandela nosprieda, ka briesmas viņas dzīvībai noteikti radījis Čārlzs Erandels.

Notikumu secība ir pilnīgi skaidra. Saruna ar Čārlzu. Negadījums. Vēstule man, kas rakstīta lielā prāta apmulsumā. Vēstule notāram. Nākamajā otrdienā, 21. datumā, misters Parviss atveda testamentu, un viņa to parakstīja.

Čārlzs un Terēza Erandeli ieradās nākamajā nedēļas nogalē, un mis Erandela tūlīt spēra nepieciešamos soļus, lai sevi aizsargātu. Viņa pateica Čārlzam par testamentu. Viņa ne tikai pateica viņam par to, viņa pat parādīja! Tas, manuprāt, ir ļoti izteiksmīgi. Viņa pilnīgi skaidri liek iespējamam slepkavam noprast, ka slepkavība viņam nedos itin neko!

Varbūt viņa domāja, ka Čārlzs nodos šo informāciju arī tālāk savai māsai. Taču viņš to neizdarīja. Kāpēc? Es iedomājos, ka tam bija ļoti noteikts iemesls viņš jutās vainīgs! Viņš domāja, ka ir vainojams šā testamenta tapšanā. Bet kāpēc viņš jutās vainīgs? Tāpēc, ka bija patiešām mēģinājis izdarīt slepkavību? Vai varbūt tāpēc, ka bija izlīdzējies, paņemot mazu naudas summu no izmaksai sagatavotās naudas? To varēja izraisīt gan nopietns, gan mazāk nopietns nodarījums. Viņš neteica neko, cerēdams, ka krustmāte apdomāsies un savu lēmumu mainīs.

Ja runa ir par mis Erandelas prātojumiem, tad es jutu, ka esmu attēlojis notikumu gaitu visnotaļ pareizi. Tālāk man nācās apdomāt, vai viņas aizdomas patiešām apstiprinājās.

Tāpat kā bija darījusi viņa, es pieņēmu, ka manu aizdomās turamo pulciņš ietver visai šauru personu loku precīzāk sakot, septiņus cilvēkus. Čārlzs un Terēza Erandeli, doktors Tanioss un misis Taniosa, abas kalpotājas un mis Lausona. Bija arī astotā persona, kura būtu jāņem vērā tas ir doktors Donaldsons, kas tovakar te ēda vakariņas, taču es uzzināju par viņa klātbūtni tikai vēlāk.

Šīs septiņas personas, kuras es minēju, viegli bija iedalāmas divās kategorijās. Sešas no tām vairāk vai mazāk iemantotu mis Erandelas nāves gadījumā. Ja kāda no šīm sešām personām izdarījusi noziegumu, tad iemesls šādai rīcībai ir tikai viens ieguvums. Otrajā kategorijā nokļuva tikai viena persona mis Lausona. Mis Lausona neko neiegūtu mis Erandelas nāves gadījumā, taču nelaimes gadījuma rezultātā ieguvums nāca vēlāk!

Tas nozīmē, ka gadījumā, ja mis Lausona izraisīja šo tā saucamo negadījumu…

-     Es nekad neko tamlīdzīgu netiku pasākusi!

-      iesaucās mis Lausona. Tas ir nekrietni! Stāvēt te un runāt tādas lietas!

-    Vēl mazliet pacietības, mademioselle. Esiet tik laipna un nepārtrauciet mani, sacīja Puaro.

Mis Lausona dusmīgi purināja galvu.

-     Es uzstāju, ka man ir tiesības protestēt! Nekrietni, tik tiešām! Nekrietnība!

Puaro nevērīgi turpināja:

-      Es teicu ja mis Lausona izraisīja šo negadījumu, viņa to darīja aiz pavisam cita iemesla

-     tas ir, iedomājoties, ka mis Erandela, gluži dabiski, turētu aizdomās savu ģimeni un attālinātos no tās. Tas bija iespējams! Es lūkojos pēc kāda apstiprinājuma vai nolieguma, un noskaidroju kādu ļoti būtisku faktu. Ja mis Lausona vēlētos, lai mis Erandela tur aizdomās savu ģimeni, tad viņa norādītu uz faktu, ka sunītis Bobs pa nakti bijis ārā. Taču gluži otrādi viņa pielika lielas pūles, lai mis Erandela to neuzzinātu. Tātad es domāju mis Lausonai jābūt bez vainas.

Mis Lausona skarbi noteica:

~ Jācer gan, ka tā!

Kā nākamo es aplūkoju mis Erandelas nāves gadījumu. Ja persona jau reiz mēģinājusi izdarīt slepkavību, tad parasti seko vēl otrs mēģinājums. Man likās zīmīgi, ka divas nedēļas pēc pirmā mēģinājuma mis Erandela tiešām nomira. Es sāku ievākt ziņas.

Doktors Greindžers nelikās domājam, ka ar viņa pacientes nāvi kaut kas nav kārtībā. Tas mazliet bremzēja manu teoriju. Taču, ievācot ziņas par pēdējo viņas saslimšanas vakaru, es uzzināju ļoti nozīmīgu faktu. Mis Džūlija Tripa minēja par gaismas apli, kas parādījies ap mis Erandelas galvu. Viņas māsa šo paziņojumu apstiprināja. Viņas, bez šaubām, varēja to izdomāt kā jau romantiskas būtnes -, taču es nedomāju, ka šis incidents būtu viņām iedvests. Kad es iztaujāju mis Lausonu, arī viņa sniedza man ļoti interesantu informāciju. Viņa runāja par spīdošu lenti, kas nākusi no mis Erandelas mutes un veidojusi mirdzošu loku ap viņas galvu.

Tātad, lai arī dažādu novērotāju dažādi atstāstīts, fakts tomēr bija un palika tas pats. Un, ko tas norādīja, neņemot vērā tā spiritisko nozīmi minētajā vakarā mis Erandelas elpa spīdēja!

Doktors Donaldsons savā krēslā mazliet sakustējās.

Puaro viņam pamāja.

Jā, jūs sākat apjaust. Nemaz nav tik daudz fosforescējošu vielu. Jau pati pirmā un vispazīstamākā bija tieši tā, kuru es meklēju. Es nolasīšu jums mazu izvilkumu no kāda raksta par saindēšanos ar fosforu.

"Cilvēka elpa var būt fosforescējoša, pirms viņš sajūt kādas citas pazīmes." Tieši to mis Lausona un mis Tripas bija saskatījušas tumsā mis Erandelas spīdošo elpu "spīdīgu loku". Un tagad es jums palasīšu vēl. "Izteiktais ādas dzeltenums var tikt uzskatīts nevis par fosfora izraisītās saindēšanās sekām, bet par slimības pazīmēm ar izmaiņām asinīs šajā ziņā nav īpašas atšķirības starp saindēšanos ar fosforu un dažām aknu saslimšanām kā, piemēram, dzeltenā kaite."

Vai redzat, kur slēpjas viltība? Mis Erandelu jau gadiem mocīja aknu kaites. Simptomi, kurus izraisa saindēšanās ar fosforu, izskatītos tikai un vienīgi pēc tās pašas kaites uzliesmojuma. Tas nebūtu nekas jauns un neradītu nekādu izbrīnu.

Ak, tas bija lieliski izdomāts! Ārzemju sērkociņi līdzeklis kaitēkļu apkarošanai? Fosforam nav grūti piekļūt, nogalina ari ļoti mazs daudzums indes. Medicīniskā deva ir no 1/100 līdz 1/30 graudiņa.

Voilā. Viss skaidrs viss šajā lietā top pilnīgi skaidrs! Protams, ārsts ir maldināts, īpaši jāņem vērā, ka viņam zudusi oža elpa, kas ož pēc ķiplokiem, ir izteikts simptoms pie saindēšanās ar fosforu. Viņam nebija aizdomu kāpēc lai būtu? Nebija nekādu aizdomīgu apstākļu, un vienīgo norādi, kas varēja likt viņam kaut ko apjaust, viņš netika dzirdējis vai varbūt, ja arī būtu dzirdējis, uzskatītu to tikai par spiritisku muldēšanu.

Tagad, pēc mis Lausonas un abu Tripu paziņojuma, es jutos pārliecināts, ka izdarīta slepkavība. Joprojām neatbildēts palika jautājums, kas to izdarījis. Es atmetu kalpotājas viņu mentalitāte acīmredzami neatbilda šāda nozieguma izdarīšanai. Atmetu arī mis Lausonu, jo mēs diez vai spriedelētu par mirdzošu ektoplazmu, ja viņa būtu saistīta ar šo noziegumu. Atmetu ari Čārlzu Erandelu, kopš viņam pēc testamenta apskatīšanas bija zināms, ka krustmātes nāve viņam neko nedotu.

Palika vēl viņa māsa Tērēza, doktors Tanioss, misis Taniosa un doktors Donaldsons -jo.es atklāju, ka viņš piedalījies vakariņās šajā mājā tovakar, kad notika incidents ar suna bumbu. Te es netiku skaidrībā. Nācās atgriezties pie nozieguma psiholoģijas un slepkavas personības 'pētīšanas! Abiem noziegumiem bija kas kopīgs. Tie abi bija vienkārši. Taču gana viltīgi un efektīvi. Tie prasīja zināmas zināšanas taču ne pārāk plašas. Ziņas par saindēšanos ar fosforu bija viegli iegūstamas, un arī pati šī inde, kā jau sacīju, ir ļoti viegli iegūstama, īpaši jau ārzemēs.

Vispirms izpētīju abus vīriešus. Abi bija ārsti, un abi zinoši. Abi varēja iedomāties par fosforu un tā piemērotību šajā gadījumā, taču notikums ar suņa bumbu nešķita vīrieša prāta izlolots. Incidents ar bumbu man likās caur un cauri sievietes ideja.

Vispirms es iedomājos Terēžu Erandelu. Viņai piemita dažas atbilstošas īpšības. Viņa bija pārdroša, diezgan nežēlīga, sirdsapziņas pārmetumi viņu īpaši nemocītu. Viņa dzīvoja egoistisku un nepiesātināmu dzīvi. Viņa vienmēr dabūja visu, ko vēlējās un bija nonākusi naudas trūkumā gan savu iegribu apmierināšanai, gan lai izlīdzētu mīļotajam vīrietim. Ari viņas uzvedība rādīja, ka viņa zina par krustmātes noslepkavošanu.

Bija kāda maza, interesanta nianse viņas un brāļa attiecībās. Man radās ideja, ka ikviens no abiem turēja otru aizdomās nozieguma izdarīšanā. Čārlzs gribēja piespiest viņu atzīt, ka viņa zinājusi par jaunā testamenta esamību. Kāpēc? Skaidrs, kāpēc ja viņa to zinājusi, tad viņu nevar turēt aizdomās slepkavības izdarīšanā. Taču, no otras puses raugoties viņa acīmredzami nenoticēja Čārlza apgalvojumam, ka mis Erandela to viņam parādījusi! Viņa šo apgalvojumu uztvēra vienkārši kā neveiklu mēģinājumu novērst no sevis aizdomas.

Bija vēl kāds nozīmīgs apstāklis. Čārlzs negribēja pieminēt vārdu "arsēns". Vēlāk es noskaidroju, ka viņš izvaicājis veco dārznieku par kāda nezāļu apkarošanas līdzekļa kaitīgumu. Bija skaidrs, kas viņam prātā.

Čārlzs Erandels mazliet mainīja savu pozīciju.

-    Es tiku par to domājis, viņš sacīja. Taču -jā, man likās, ka mani nervi to neizturētu.

Puaro pamāja.

-     Precīzāk sakot, jūsu psiholoģija tam neatbilst. Jūsu noziegumi allaž bijuši un būs vāja cilvēka noziegumi. Zagt un viltot jā gan, tas ir vieglāk, bet nogalināt nē! Nogalināt tur vajag tādu cilvēka tipu, kas ir kādas uzmācīgas idejas varā.

Viņš rezumēja tajā pašā pamācošajā tonī.

-     Terēzai Erandelai, es nolēmu, ir pilnīgi pietiekami garaspēka, lai dabūtu ko tādu gatavu,

taču bija vēl citi vērā ņemami fakti. Viņu nekad nekas nekavēja,viņa allaž dzīvojusi pilnīgu un egoistisku dzīvi. Taču šāda tipa persona nav tā, kas nogalina ja nu vienīgi pēkšņās dusmās. Un tomēr es jutos pārliecināts, ka tā bija Terēza Erandela, kas izlēja no kannas pretnezāļu līdzekli.

Terēza pēkšņi ierunājās:

-      Es pateikšu jums patiesību. Tiku par to domājusi. Es patiešām paņēmu nezāļu nīdējamo līdzekli no kannas Litlgrīnhauzā. Taču es nespēju to izdarīt! Esmu pārāk pieķērusies dzīvei, mīlu dzīvi es nevarētu ko tādu nodarīt nevienam lai atņemtu dzīvību… Es varu būt cietsirdīga un savtīga, bet ir tādas lietas, ko es nespēju izdarīt! Es nespēju nogalināt dzīvu, elpojošu cilvēcisku būtni!

Puaro pamāja.

-     Tas, lūk, ir tiesa. Un jūs nemaz neesat tik bezsirdīga, kā sevi attēlojat, mademoiselle. Jūs esat tikai jauna, un jūs nemoka sirdsapziņas ēdas.

Viņš turpināja:

Kristi 5

-      Palika vēl misis Taniosa. Tiklīdz viņu ieraudzīju, sapratu, ka viņai ir bail. Viņa zināja, ka es to redzu, un ļoti drīz guva sev labumu no šī negaidītā izbīļa. Viņa uzbūra labi pārliecinošu

385

tādas sievietes tēlu, kura baidās sava vīra dēļ. Mazliet vēlāk viņa mainīja taktiku. Tas tika izdarīts ļoti gudri taču šī pozīcijas maiņa mani nepārliecināja. Sieviete var baidīties sava vīra dēļ un arī no sava vīra taču ne jau vienlaikus. Misis Taniosa izšķīrās par pēdējo lomu un spēlēja to ļoti viltīgi pat tiktāl, ka metās man pakaļ vestibilā, izlikdamās, ka grib kaut ko paziņot. Kad vīrs viņai sekoja, kā jau varēja sagaidīt, viņa izlikās, ka neuzdrīkstas runāt viņam klātesot.

Es uzreiz sapratu, ka viņa nevis baidās no vīra, bet nicina to. Un tūlīt, visu sasummējot, jutos pārliecināts, ka šis bija īstais raksturs, kuru tiku meklējis. Te tas bija ne jau sieviete, kas apmierina savas iegribas, bet sieviete, kas jūtas ierobežota. Neglīta meitene, kas dzīvojusi neinteresantu dzīvi, nespēdama piesaistīt to vīriešu uzmanību, kurus viņa vēlētos saistīt, galu galā apprecot nemīlētu vīrieti, lai nepaliktu vecmeitās. Es varētu attēlot viņas aizvien pieaugošo neapmierinātību ar dzīvi, viņas dzīvošanu Smirnā trimdā, tālu no visa tā, ko viņa dzīvē mīlējusi. Pēc tam bērnu piedzimšanu un kaislīgo pieķeršanos viņiem.

Vīrs bija viņai pieķēries, taču Bella sāka just pret viņu apslēptu nepatiku aizvien spēcīgāku un spēcīgāku. Viņš spekulēja ar viņas naudu un pazaudēja to tas bija vēl viens iegansts nepatikai pret viņu.

Bija tikai viena cerība, kas apgaismoja viņas nožēlojamo dzīvi cerība, ka nomirs krustmāte Emīlija. Tad viņai būtu gan nauda, gan neatkarība, līdzekļi bērnu audzināšanai, kā viņa vēlējās, un atcerieties vien izglītība viņai daudz ko nozīmēja: viņa bija profesora meita.

Viņa varēja būt jau izplānojusi šo noziegumu varbūt šī ideja bija viņai prātā jau pirms ierašanās Anglijā. Viņai bija nelielas zināšanas ķīmijā, viņa tika asistējusi tēvam laboratorijā. Viņai bija zināmas mis Erandelas kaites, un viņa pazina fosfora īpašības, apjēgdama, ka tas būtu ideāls līdzeklis viņas mērķu piepildīšanai.

Tad, kad viņa ieradās Litlgrīnhauzā, viņai prātā iešāvās vienkāršāka metode. Suņa bumba, aukla vai diegs, kas nostiepts kāpņu augšgalā. Vienkārša apķērīgas sievietes ideja.

Viņa izmēģināja šo metodi un cieta neveiksmi. Nedomāju vis, ka viņai būtu radušās kādas aizdomas par mis Erandelas visnotaļ pareizajiem apsvērumiem šajā lietā. Mis Erandela turēja aizdomās vienīgi Čārlzu. Šaubos, vai viņas izturēšanās pret Bellu kaut cik jūtami mainījās. Un tā, klusi un izlēmīgi, šī sevī noslēgusies, nelaimīgā un godkārīgā sieviete ņēmās īstenot savus plānus. Viņa atrada lielisku līdzekli, kur apslēpt indi patentētās kapsulas, kuras mis Erandela bija radusi ieņemt pēc ēšanas. Atvērt kapsulu, ielikt tur fosforu un atkal aizvērt tā bija bērnu spēle. Kapsula tika ielikta starp citām. Agrāk vai vēlāk mis Erandela to noritu. Par indi droši vien nerastos nekādas aizdomas. Pat ja kādas neticamas sagadīšanās dēļ viņa pati šajā laikā atrastos Mārkitbeisingas tuvumā.

Tomēr viņa ievēroja piesardzību. Iegādājās aptiekā hlorālhidrāta dubultdevu, uz receptes viltodama sava vīra parakstu. Man nav šaubu par to, kāpēc tas tika darīts lai paturētu pie sevis gadījumam, ja kaut kas neizdotos.

Kā jau teicu, jau kopš pirmā mirkļa, kad viņu ieraudzīju, es nopratu, ka misis Taniosa ir tā persona, kuru es meklēju, taču man nebija absolūti nekādu pierādījumu. Man bija jārīkojas uzmanīgi. Ja misis Taniosai rastos aizdomas, ka esmu viņu atmaskojis, tad viņa, kā es baidījos, varētu pastrādāt vēl kādu noziegumu. Vēl vairāk man likās, ka ideja par šo iespējamo noziegumu jau bija iešāvusies viņai prātā. Viņas vienīgā vēlēšanās bija atbrīvoties no sava laulātā drauga-

Viņas patrādātā slepkavība bija atnesusi rugtu vilšanos. Nauda brīnišķā, visu saindējošā nauda, itin visa bijanonākusi mis Lausonas rokās! Tas bija trieciens, taču viņa nolēma tālāk rīkoties gudrāk. Viņa sāka apstrādāt mis Lausonu, apelēdama pie viņas sirdsapziņas, kura, kā man šķiet, jau tā necik viegla vis nebija.

Te pēkšņi atskanēja šņuksti. Mis Lausona izvilka kabatlakatu un ņēmās šņaukāties tajā.

Tas bija briesmīgi! viņa šņukstēja. Es rīkojos nelāgi! Ļoti nelāgi. Redziet es interesējos par testamentu tas ir, kāpēc mis Erandela rakstīja jaunu. Un viendien, kad mis Erandela bija nolikusies atpūsties, es pamanījos atslēgt rakstāmgalda atvilktni. Un tad es atklāju, ka viņa novēlējusi visu man! Protams, man nemūžam ne sapņos nerādījās, ka tur būs tik daudz. Tikai daži tūkstoši tas arī viss tā es domāju. Un kāpēc gan nē? Galu galā viņas paašas radi īstenībā par viņu nemaz nerūpējās! Bet tad, kad viņa jutās ļoti slima, viņa prasīja pēc testamenta. Es redzēju, jutos par to pārliecināta ka viņa testamentu iznīcinās… Un tad es izrīkojos tik nekrietni. Es teicu, ka viņa nosūtījusi to atpakaļ misteram Parvisam. Nabaga dārgā lēdija, viņa bija tik aizmāršīga! Viņa nekad neatcerējās, ko darījusi ar to vai citu mantu. Viņa man noticēja. Teica, lai es uzrakstot un palūdzot to atsūtīt, un es teicu, ka izdarīšu.

Ak Dievs, ak Dievs un tad viņai palika aizvien ļaunāk un viņa nespēja ne par ko citu domāt, tikai par savu slimību. Un viņa nomira. Un, kad nolasīja testamentu un atklājās viss par to milzīgo naudu, es jutos drausmīgi. Trīssimt septiņdesmit pieci tūkstoši mārciņu. Es nevienu mirkli nedomāju, ka ir iespējams kaut kas tāds tad es nebūtu tā rīkojusies.

Es jutos tā, it kā būtu piesavinājusies to naudu un es nezināju, ko darīt. Nākamajā dienā, kad Bella ieradās pie manis, es pateicu viņai, ka viņa varētu dabūt pusi mantojuma. Es jutos pārliecināta, ka tad es atkal varētu justies laimīga.

Redziet? sacīja Puaro. Misis Taniosa bija panākusi, ko vēlējās. Tāpēc viņa bija pretī jebkādiem mēģinājumiem testamentu apstrīdēt. Viņai bija savi plāni, un viņa nekādā gadījumā negribēja nostāties pretī mis Lausonai. Viņa, protams, izlikās, ka ir vienisprātis ar vīru, atbalstot viņa vēlmes, taču vēlāk noskaidrojās, ko viņa bija iecerējusi īstenībā.

Šajā laikā viņai bija divi mērķi: kopā ar bērniem atbrīvoties no doktora Taniosa un iegūt savu daļu no mantojuma. Tad viņa būtu dabūjusi, ko gribēja bagātu, ērtu dzīvi Anglijā, kopā ar bērniem.

Laika gaitā viņa vairs nespeja noslēpt savu nepatiku pret vīru. Īstenībā viņa nemaz necentās to izdarīt. Viņš, nabadziņš, bija nopietni norūpējies un satraucies. Viņam sievas izdarības noteikti likās pilnīgi neizprotamas. Īstenībā tās bija gluži loģiskas. Viņa spēlēja vajātas sievietes lomu. Ja jau man bija radušās aizdomas un viņa skaidri apzinājās, ka tā varētu būt viņa gribēja, lai es noticētu, ka slepkavību izdarījis viņas vīrs. Un jebkurā brīdī es biju par to pārliecināts viņa varēja izdarīt nākamo slepkavību, kuru bija jau izlolojusi prātā. Es zināju, ka viņai ir nāvējoša hlorāla doza. Baidījos, ka viņa varētu inscenēt viņa pašnāvību un pat atzīšanos.

Un man joprojām pret viņu nebija nekādu pierādījumu! Taču tad, kad es jau jutos gluži izmisis, beidzot manās rokās iekrita kāda norāde! Mis Lausona man sacīja, ka Lieldienu pirmdienas vakarā redzējusi Terēžu Erandelu nometušos ceļos uz kāpnēm. Es drīz atklāju, ka mis Lausona nebūtu varējusi Terēžu skaidri saskatīt ne tik skaidri, lai atšķirtu sejas pantus. Tomēr viņa bija pārliecināta, ka Terēžu pazinusi. Pamatīgāk izvaicāta, viņa ierunājās par piespraudi ar Terēzas iniciāļiem "T. E."

Pēc mana lūguma mis Terēza Erandela parādīja man minēto piespraudi. Tajā pašā laikā viņa pilnīgi noliedza, ka jebkad stāvējusi uz ceļiem kāpnēs. Vispirms es iedomājos, ka viņas piespraudi varēja paņemt kāds cits, taču tad, kad palūkojos uz piespraudi spogulī, apjautu patiesību. Mis Lausona, nupat pamodusies, ieraudzīja neskaidri saskatāmu sievietes siluetu ar piespraudi, un gaismas starā uzplaiksnīja iniciāļi "T. E." Viņa nodomāja, ka tā ir Terēza.

Taču, ja spogulī viņa redzēja iniciāļus "T. E.", tad īstajiem iniciāļiem vajadzēja būt "E. T.", jo spogulis, gluži dabiski, tos apmainīja vietām.

Skaidrs ja misis Taniosas māte saucās Erabella Erandela, Bella bija tikai šā paša vārda saīsinājums. "E. T." tātad nozīmēja Erabella Taniosa. Nenācās brīnīties par to, ka misis Taniosai bija līdzīga piespraude. Tās bija dārgas ap Ziemassvētkiem, taču pavasarī tās kritās cenā, un es jau agrāk ievēroju, ka misis Taniosa lūkoja atdarināt savas māsīcas Terēzas cepures un tērpus cik vien viņas ierobežotie līdzekļi atļāva.

Manuprāt, lai notiktu kas notikdams, lietā nepieciešamais pierādījums bija atrasts.

Ko man bija darīt? Dabūt līķa ekshumācijas atļauju? To, protams, varētu nokārtot. Es varētu pierādīt, ka mis Erandela noindēta ar fosforu, lai arī šajā sakarā pastāvēja nelielas šaubas. Nelaiķi apglabāja pirms diviem mēnešiem, un es zināju, ka ir bijuši tādi gadījumi, kad pēc saindēšanās ar fosforu neatrada nekādas pēdas un pēcnāves sekciju rezultāti neko noteiktu nepavēstīja. Un pat ja atrastu vai es varētu pierādīt, ka fosforu pirkusi vai sagādājusi misis Taniosa? Ļoti apšaubāmi, jo viņa, iespējams, bija iegādājusies to ārzemēs.

Šajā stadijā misis Taniosa uzsāka aktīvu darbošanos. Viņa pameta vīru, kļūdama atkarīga no mis Lausonas žēlastības. Viņa arī nepārprotami apsūdzēja slepkavībā savu vīru.

Kad sāku rīkoties, es jutos pārliecināts, ka viņš būtu sievas nākamais upuris. Tāpēc spēru nepieciešamos soļus, lai izolētu viņus vienu no otra, aizbildinoties, ka tas nepieciešams viņas pašas drošībai. Viņai neatradās, ko iebilst, īstenībā tas bija vajadzīgs viņa drošības labad tā es domāju. Un tad… un tad…

Viņš ieturēja pauzi ļoti ilgu pauzi. Viņa seja bija manāmi nobālusi.

Taču tas bija atrisinājums tikai uz laiku. Man vajadzēja justies pārliecinātam, ka slepkava vairs nevienu nenogalinās. Man vajadzēja nodrošināt nevainīgā upura drošību.

Tātad, es uzrakstīju lietas atreferējumu un iedevu to misis Taniosai.

Iestājās ilgstošs klusumbrīdis.

Doktors Tanioss iesaucās:

-    Ak, mans Dievs, tad tāpēc viņa nogalinājās!

Puaro laipni noteica:

-    Vai tā nebija vislabākā izeja? Viņa tā nolēma. Redziet, bija vēl jāņem vērā ari bērnu intereses.

Doktors Tanioss paslēpa seju rokās.

Puaro panācās uz priekšu un uzlika roku viņam uz pleca.

-    Tā vajadzēja. Ticiet man, tam bija jānotiek. Citādi varēja sekot vēl vairāki nāves gadījumi. Vispirms jūs, pēc tam, iespējams, zināmos apstākļos jums sekotu mis Lausona, un tā tālāk.

Viņš apklusa.

Tanioss aizlauztā balsī sacīja:

-     Viņa gribēja, lai es vienunakt iedzeru miegazāles… Viņas sejā bija tāda izteiksme, ka es tās izmetu ārā. Tas bija tad, kad sāku domāt, ka viņa sajukusi…

Tā arī domājiet. īstenībā tā daļēji ir taisnība. Taču ne šā vārda īstenajā nozīmē. Viņa apzinājās, ko dara…

Doktors Tanioss skumji noteica:

-    Viņa man allaž bija pārāk laba.

Dīvaina epitāfija slepkavai, kas ar savu rīcību atzinusies izdarītajā slepkavībā!

Trīsdesmitā nodala Pēdējais vārds

Ko stāstīt vairs ir palicis ļoti maz. Terēza drīz pēc tam apprecēja savu doktoru. Tagad es esmu viņu labs paziņa un iemācījos novērtēt Donaldsonu viņa skaidro lietu uztveri, kā arī dziļi slēpto spēku un cilvēcību. Viņa manieres, jāteic, ir tikpat atturīgas un precīzas kā vienmēr; Terēza bieži vien viņu atdarina. Es domāju, ka viņa ir ārkārtīgi laimīga un pilnīgi iedziļinājusies sava vīra karjeras veidošanā. Viņa vārds jau top pazīstams, un viņš ir kļuvis par autoritāti dziedzeru darbības jomā.

Mis Lausonu, kuru mocīja sirdsapziņas pārmetumu uzplūdi, bezmaz ar spēku nācās atturēt no mantojuma izdāļāšanas līdz pēdējam penijam. Visiem pieņemamu risinājumu atrada misters Parviss, sadalot mis Erandelas mantojumu starp mis Lausonu, abiem Erandeliem un Taniosu bērniem.

Čārlzs notrieca savu daļu apmēram gada laikā, un, cik zinu, ir aizbraucis uz Britu Kolumbiju.

Vēl divi starpgadījumi.

Jūs esat velna puikas, jānudien! sacīja mis

Pībodija, apstādinādama mūs, kad mēs viendien iznācām pa Litlkgrinhauzas vārtiem. Tomēr visu nokārtojāt! Bez ekshumācijas. Nodarīts godam.

-    Kā rādās, nebija šaubu par to, ka mis Erandelas nāves cēlonis bija dzeltenā kaite, laipni sacīja Puaro.

-    Pilnīgi apmierinoši, mis Pībodija atsaucās. Bella Taniosa, kā dzirdēju, esot pārdzērusies miegazāles.

-Jā, tas ir ļoti bēdīgi.

-    Viņa bija nožēlojama sieviete allaž gribēja to, ko nevarēja dabūt. Tādi cilvēki reizēm top mazliet dīvaini. Man reiz bija istabmeita. Gluži tāda pati. Resnī te. Pārdzīvoja to. Un sāka rakstīt anonīmas vēstules. Cilvēki iekūlās sarežģījumos. Ak, labi, es teiktu, ka tas viss ir uz labu vien.

-    Cerēsim, madame. Cerēsim.

-     Labi, sacīja mis Pībodija, gatavodamās doties projām. Es jums to pateikšu. Jūs visu tik jauki atrisinājāt. Patiešām, ļoti jauki.

Viņa devās projām.

Man aiz muguras atskanēja iežēlinošs "vau".

Es apgriezos un atvēru vārtiņus.

-    Nāc, nāc, veco zēn.

Bobs metās uz priekšu. Viņam mutē bija bumba.

-    Tu nevari ņemt to līdzi pastaigā.

Bobs nopūtās, pagriezās un lēnām ieripināja bumbu pa vārtiem. Viņš žēli uz to noskatījās, pēc tam devās tālāk.

Un palūkojās augšup uz mani.

"Ja jūs tā sakāt, saimniek, tad es domāju, ka jums ir taisnība."

Es dziļi uzelpoju.

-    Goda vārds, Puaro, cik jauki, ja cilvēkam ir suns.

-      Karavīra iedomas, sacīja Puaro. Taču man jāatgādina jums, mans draugs, ka mis Lausona uzdāvināja Bobu man, nevis jums.

-     Iespējams, es sacīju. Bet jūs īstenībā neesat labs suņa saimnieks, Puaro. Jūs neizprotat suņa psiholoģiju. Tagad Bobs un es mēs viens otru saprotam pilnībā, vai ne?

"Vau," apstiprināja Bobs, visnotaļ enerģiski ieriedamies.

Agata Kristi MĒMAIS LIECINIEKS Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Medne

Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Datomnākslinicks Jānis Jaunarājs Tehniskais redaktors Artūrs Kaže

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds "Artava", LV-101I, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./lax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nains" tipogrāfijā, Rīgā, Balasta dambī 3.

[1] lidz apnikumam (latiņu vai.).

[2] nekad mūžā! (franču vai.)

[3] interesanti, vai ne? (franču vai.)

[4] nē! (franču vai.)

[5] pie velna! (franču vai.)

Kristi 5

[6] mājiens uz vārdu gabble; angliski pļāpāšana, muldēšana (tulk. piez.).

[7] n'u ja (franču vai.).

[8] lūk (franču vai.).

[9] uz priekšu, brašo sunīt! (franču vai.)

[10] mans mīļais draugs (franču vai.).

[11] jaunkundzes (franču vai.).

[12] kā? (fninču vai.)

[13] muļķība (franču vai.).

[14] tas uz jums neattiecas, mesjē puaro. (franču vai.)

[15] ak vai (franču vai.).

[16] nē, tas nav tas! (franču vai.)

[17] velns (franču vai.).

[18] mans dārgais (franču vai.).

[19] starp mums runājot (franču vai.).

[20] tas ir apbrīnojami. (franču vai.)

[21] podu uz uguns… (franču vai.)

[22] it nemaz, it nemaz. (franču vai.)

[23] brivu vaļu (franču vai.).

[24] tas ir smickligi! (franču vai.)

[25] patiesi (franču vai.).

337

[26] mieru, mieru. (franču vai.)

Content

Kristi Agata Mēmais liecinieks

Pirmā nodala Litlgrīnhauzas saimniece

Otrā nodala Radniecības saites

Trešā nodala Nelaimes gadījums

Ceturtā nodaļa Mis Erandela raksta vēstuli

Piektā nodaļa Puaro saņem vēstuli

Sestā nodala Mēs ierodamies Litlgrīnhauzā

Septītā nodaļa Lenčs "Pie Džordža"

Astotā nodaļa Litlgrīnhauzas iekšienē

Devītā nodaļa Notikums ar suņa bumbu: rekonstrukcija

Desmitā nodala Vizīte pie mis Pībodijas

Vienpadsmitā nodaļa Abu mis Tripu apmeklējums

Divpadsmitā nodaļa Puaro pārspriež gadījumu

Trīspadsmitā nodaļa Terēza Erandela

Četrpadsmita nodaļa Čārlzs Erandels

Piecpadsmita nodaļa Mis Lausona

Sešpadsmita nodaļa Misis Taniosa

Septiņpadsmitā nodaļa Doktors Tanioss

Astoņpadsmitā nodala "TUmšs kā nēģera vēderā"

Deviņpadsmitā nodaļa Mistera Parvisa apmeklējums

Divdesmitā nodala Otrais Litlgrīnhauzas apmeklējums

Divdesmit pirmā nodaļa Aptieķnieks. Slimniekkopēja. Ārsts

Divdesmit otra nodala Sieviete uz kāpnēm

Divdesmit trešā nodala Dr. Tanioss meklē mūs

Divdesmit ceturta nodala Terēza liedzas

Divdesmit piektā nodaļa Guļu un pārdomāju

Divdesmit sestā nodaļa Misis Taniosa atsakās runāt

Divdesmit septītā nodaļa Doktora Donaldsona vizīte

Divdesmit astotā nodala Nākamais upuris

Divdesmit devītā nodala Noklaušināšana Litlgrīnhauza

Trīsdesmitā nodala Pēdējais vārds