Vestmakota (Agata Kristi) Mērija

Milža barība

Merija Vestmakota (Agata Kristi)

MILŽA BARĪBA

.

PROLOGS

Bija Londonas jaunās Nacionālās operas atklāšanas vakars^ tātad notikums. Klāt Karaliskais nams. Klāt prese. Elegance, ļoti daudz elegances. Pat mūzikas cienītāji gan godīgiem, gan negodīgiem līdzekļiem bija pamanījušies būt klāt - lielākoties pašā augšā, pēdējās rindās zem jumta.

Atskaņotais darbs saucās Milzis - līdz šim nezināma komponistā Borisa Groena kompozīcija. Starpbrīdī pēc koncerta pirmās daļas uzmanīgs klausītājs varēja noķert dažas sarunu drumslas.

"Patiešām brīnišķīgi, dārgumiņ?" - "Runā, ka… ka… ka… vismodernākais!! Speciāli ārpus visām toņkārtām… Jāpalasa Einšteins, lai varētu saprast…" - "Jā, dārgā, es visiem teikšu, cik tas bija brīnišķīgi, bet… tikai tev..; tev es pateikšu, ka no šī visa sāk sāpēt galva!"

-     Kāpēc viņi nevar Britu Operas nama atklāšanai sameklēt kādu piedienīgu britu komponistu? Vienmēr šī ākstīšanās ar krieviem! - tā asu mēli runāja kāds pulkvedis.

-    Pilnīgi pareizi, - stiepa vārdus viņa sarunbiedrs. - Bet, re- • dziet, nav jau britiem to komponistu. Skumji, bet tā tas ir!

-     Muļķības, nestāstiet man to, ser! Viņus tikai nelaiž pie vārda, lūk, kā tas ir. Kas ir šis Levins? Netīrs žīds no ārzemēm, lūk, kas viņš ir! .

Kāds ^vīrietis» kas bija atspiedies pret sienu turpat tuvumā, daļēji drapēriju aizsegā, atļāvās pasmaidīt - jo tieši viņš bija Sebastiāns Levins - vienīgais Operas nama īpašnieks, tuviem draugiem pazīstams ar iesauku Pasaules Dižākais Koncertu Organizētājs.

Viņš bija liela auguma, miesās pat pārlieku labi padevies vīrs. Seja viņam bija dzeltenīga un bezkaislīga, acis - kā divas melnas pērles kreļļu virtenē. Abas milzīgās ausis - patiess iepriecinājums ik karikatūristam - atkarājās tālu no galvas.

Sarunu vilnīši novirpuļoja viņam nopakaļus.

"Dekadentiski… neveselīgi… neirotiski… bērnišķīgi…"

Tā - kritiķi.

"Graujoši… tik dievišķīgi… brīnišķīgi, mana dārgā…"

Tā sievietes.

"Nekas vairāk kā krāšņa rēvija." - "Pārsteidzoši efekti otrajā daļā. īsta mašīna, ziniet. Pirmā daļa, Akmens, ir tikai sava veida ievads. Runā, ka vecais Levins pēc tā visa vienkārši izmeties ārā. Nekad neesot redzēts tādā paskatā." - "Mūzika ir visai savāda, vai ne?" - "Revolucionāra doma. Trokšņu efekti, vai kā nu tos sauc?"

Tā jauni vīrieši, gudrāki par sievietēm, mazāk aizspriedumaini nekā kritiķi.

"Tam nav nākotnes. Tikai tāds triks vien." - "Un tomēr, un tomēr - kaut kāda jēga jau tajā kubistu domāšanā ir." - "Levins ir gudrs." - "Reizēm ar gudru ziņu izmet milzu naudu - bet dabū atpakaļ." - "Izmaksas…?" Līdzko tika pieminēta nauda, balsis mīklainā kārtā pieklusa.

Šie tērgavotāji sēdēja viņa rindā. Sebastiāns Levins pasmaidīja.

Atskanēja zvans - pūlis lēnām saviļņojās, savirpuļoja un sāka atgriezties savās sēdvietās.

Sākās gaidīšana, pilna pļāpāšanas un smieklu, - tad gaisma iemirgojās un nodzisa. Diriģents nostājās pie pults. Viņa priekšā sēdēja orķestris, kas bija tieši seškārt lielāks par jelkuru Ko- ventgārdenas orķestri; milzonīgo, savādiem, neredzētiem monstriem līdzīgo instrumentu metāla mirdzums padarīja to pavisam svešādu, parastam orķestrim tas nelīdzinājās nemaz. Diriģenta zizlis pacēlās, tad strauji krita lejup, un tajā pašā mirklī aizsākās zema, ritmiska pulsācija, kas atgādināja vesera lēkāšanu uz kalēja laktas - šad un tad kāds sitiens izpalika, it kā pazuda, tad atpeldēja atpakaļ un ieņēma vietu ārpus taktsmēra, atstumdams sāņus citus.

Priekškars pacēlās…

Sebastiāns Levins bija iekārtojies ložas dziļumā pie otrās rindas un vēroja skatuvi.

Šī nebija opera parastajā jēdziena izpratnē. Tai nebija sižeta, tajā neparādījās tēli. Drīzāk tai bija kas kopīgs ar vērienīgu krievu baleta iestudējumu. Tajā bija vizuāli efekti, dīvaini, pat pārdabiski gaismas efekti, un tas viss - paša Levina izgudrojums. Viņa uzvedumi jau sen tika daudzināti kā pēdējais vārds spilgtas skatuviskas izteiksmes veidošanā. Šajā darbā viņš, vairāk mākslinieks, nekā producents, bija ielicis visu savu iztēles un pieredzes spēku.

Prologs vēstīja par Akmeni - Cilvēces bērnību.

.Skaņdarba pamatmotīvs bija tehnikas augstākais triumfs - fantastiskas, gandrīz šausminošas ainas. Spēkstacijas, dinamo- mašīnas, fabriku dūmeņi, tas viss mijās straujā un saspriegtā mainībā. Te bija ari cilvēki - veseli cilvēku pūļi ar robotu sejām, gluži kā kubistu gleznās.

Mūzika bangoja un mutuļoja - no neredzēti dīvainiem pūšamajiem instrumentiem plūda skarbs protests. Taču pāri visam trīsuļoja augsta, savādi gaiša nots, kas atgādināja neskaitāmu stikla piekariņu dzidros zvaniņus…

Skatam pavērās aina ar debesskrāpjiem - Ņujorkas ainava rītausmā, gluži vai no putna lidojuma. Arvien neatlaidīgāk - draudīgā, monotonā kāpinājumā - pulsēja kāds dīvaini neiederīgs ritms. Pamazām tas tuvojās savai kulminācijai, līdz vērtās gigantiskā tērauda būvē - tūkstoši vīru ar tērauda sejām sakusa Milzī, kura vārds bija Kolektīvs…

Un topašbrīd, bez pauzes, sekoja izskaņa. Nebija starpbrīža, zālē neiedegās gaisma.

Runāja tikai viens orķestra spārns. Tas, kuru jaunā, modernā vārdā dēvēja par "stikla instrumentiem".

Ietrīsuļojās trompešu zvanošās skaņas.

Priekškars pārtapa miglā… migla pašķīrās… un topašbrīd pēkšņa, žilbinoša gaisma lika samiegt acis.

Ledus - nekā, izņemot ledu… lieli ledus krāvumi un ledus gāles… mirdzums…

Un pašā neizmērojamās smailes galotnē sīks stāvs - novērsies no pūļa, tas vērās pārvarīgi spilgtajā mirdzumā - tur ausa saule…

Smieklīgi niecīga cilvēka figūriņa…

Mirdzums kļuva vēl spilgtāks, līdz sasniedza magnija žilbinošo baltumu. Plaukstas neapzināti pašāvās augšup, lai pasargātu acis, atskanēja sāpju kliedziens.

Stikla zvārgulīši izzvanīja augstas, melodiskas skaņas, tad piepeši to balsis aizlūza - un pāri palika tikai šķindošas drumslas.

Priekškars nolaidās, iedegās gaisma.

Sebastiāns Levins ar bezkaislīgu sejas izteiksmi saņēma neskaitāmus apkārtējo apsveikumus.

-    Nu, ko, šoreiz jums tas tiešām ir izdevies, Levin! Nekādas mērenības, vai ne?

-    Sasodīti laba izrāde, vecais! Lai gan nebūtu slikti, ja varētu saprast, ko tas viss nozīmē.

-    Milzis, ko? Taisnība jau ir, mēs dzīvojam mašīnu laikmetā.

-    Ak, mister Levin, pat vārdos nevar izteikt, cik šausminoši! Tas briesmonis, tas tērauda milzis man tagad rādīsies sapņos!

-     Mašīnas kā Milzis, kurš iznīcina, vai tā? Jā, nav tālu no taisnības. Mēs gribam atgriezties pie Dabas. Kas ir šis Groens? Krievs?

-    Jā, kas ir šis Groens? Lai kas arī viņš būtu, viņš ir ģēnijs. Boļševiki varēs lielīties, ka beidzot tomēr radījuši vienu komponistu.

-    Nu, ko, Levin. Labu veiksmi! Neteikšu, ka man patika šī sasodītā ņaudēšana, kuru mūsdienās viens otrs sauc par mūziku, bet izrāde bija laba.

Gandrīz vai pats pēdējais pienāca nedaudz uzkumpis maza auguma vīrietis mazliet iešķībiem pleciem. Savu sakāmo viņš izrunāja ļoti skaidri:

-    Gribat man uzlikt kādu mēriņu, Sebastiān?

Levins pamāja. Šis vecais vīrs bija Karls Bauermens, pats izcilākais angļu mūzikas kritiķis. Kopā viņi devās uz Levina privātkabinetu.

Kabinetā viņi iekārtojās ērtos klubkrēslos. Levins pasniedza vie- . sim viskiju ar sodu un tad pievērsa viņam jautājošu skatienu, ar nepacietību gaidīdams vīra spriedumu.

-    Nu?

Bauermens kādu bridi kJusēja, tad beidzot ierunājās:

-    Es esmu vecs vīrs. Ir lietas, kas man sagādā prieku, un ir citas - tādas kā mūsdienu mūzika, kura man prieku nesagādā. Un tomēr, ja gadās sastapt ģēniju, es viņu nekavējoties sajūtu. Ir simtiem šarlatānu, simtiem tradīciju lauzēju, kuri iedomājas, ka, tā rīkojoties, viņi paveic kaut ko brīnišķīgu. Un tad nāk simtpirmais - nāk radītājs, kurš bezbailīgi sper soli nākotnē…

Viņš apklusa un tad turpināja:

-    Jā, kad satieku ģēniju, es viņu sajātu. Man viņš var nepatikt, bet es viņu sajūtu. Groens, lai kas arī viņš būtu, raksta ģēnija.. . nākotnes mūziku…

Viņš apklusa atkal, un ari šoreiz Levins viņu nesteidzināja.

-    Nezinu, vai jūsu risks attaisnosies, vai nē. Domāju, ka attaisnosies, bet tas gan notiks galvenokārt tāpēc, ka jūs esat personība. Jums piemīt prasme piespiest publiku pieņemt to, ko jūs vēlaties padarīt tai pieņemamu. Jums ir talants uz veiksmi. Ap Groenu jūs esat radījis noslēpumu - pieņemu, tā būs bijusi jūsu preses kampaņas sastāvdaļa.

Viņš pētīgi uzlūkoja Sebastiānu.

-     Negribu jaukties jūsu preses kampaņā, bet pasakiet man vienu lietu - Groens ir anglis, vai ne?

-    Jā. Bet kā jūs to uzzinājāt, Bauermen?

-     Tautību mūzikā var noteikt nekļūdīgi. Viņš ir izstudējis krievu Revolucionāro skolu, jā… bet… jā, kā jau teicu, tautību var noteikt nekļūdīgi. Priekšgājēji ir bijuši jau pirms viņa - viņi eksperimentēja ar to, ko viņš tagad paveicis līdz galam. Mums ir bijusi mūsu Angļu skola - Holsts, Vons-Viljamss, Arnolds Beks. Mūziķi visā pasaulē nepārtraukti virzās uz jauno ideālu - Absolūto Mūzikā. Sis vīrs ir tiešs pēctecis tam zēnam, kuru nogalināja karā. Kā viņu sauca? Deirs… jā, Vernons Deirs - viņš bija patiešām daudzsološs. - Bauermens nopūtās. - Interesanti, Levin, cik daudz mēs esam zaudējuši karā?

-    To ir grūti pateikt, ser.

-    Par to negribas pat domāt. Nē, negribas pat domāt. - Kritiķis piecēlās. - Neuzdrīkstos jūs aizkavēt. Zinu, ka jums daudz darāmā. - Viņa sejā parādījās viegls smaids. - Milzis! Tā vien šķiet, ka jūsu un Groena mazais joks paliks starp jums. Visi taču ir pārliecināti, ka Milzis ir Mašinērijas Molohs - viņi nesaprot, ka patiesais Milzis ir tā niecīgā figūriņa - cilvēks. Vienpatis, kura ciešanas iet caur Akmeni un Tēraudu, būtne, kas zina, ka cilvēce sairs un mirs, un kas izcīna savu ceļu caur kādu citu Galaktisku Laikmetu, lai mostos kādā jaunā civilizācijā, par kuru neviens pat nesapņo…

Viņa smaids kļuva platāks.

-    Un, kļūstot vecāks, es arvien vairāk un vairāk pārliecinos, ka neeksistē nekas tik aizkustinošs, tik smieklīgs, tik absurds un tik pilnestīgi brīnišķīgs kā Cilvēks…

Jau pie durvīm, uzlicis roku uz roktura, kritiķis apstājās.

-     Būtu jābrīnās, - viņš piemetināja, - no kurienes varējusi rasties doma radīt kaut ko tādu kā Milzis? Kas to veidojis? Kas barojis? Iedzimtība izveido instrumentu, apkārtējā vide to nopulē un dara pabeigtu, sekss uzjundi un pamodina… Bet tas ir arī kas vairāk. Tā ir Milža barība.

Tram-tam, tram-taram, Dzīva asins mirstīgam. Vai tas dzīvs, vai miris būs, Ēsmu mana mute gūs!*

Cietsirdīgs milzis, ģēnijs, Levin! Milzis, kas pārtiek no miesas un asinīm. Man nekas nav zināms par Groenu, bet varu zvērēt, ka viņš baro savu Milzi ar savu miesu un asinīm, un varbūt arī ar citu cilvēku miesu un asinīm… Maļ viņu kaulus, lai pagādātu milzim barību…

Es esmu vecs vīrs, Levin. Man piemīt savi untumi. Mēs šovakar redzējām beigas, taču es gribētu noskaidrot sākumu.

-    Iedzimtība..: apkārtējā vide… sekss… - lēni atkārtoja Levins.

-     Jā. Tieši tā. Un nav cerību, ka jūs man par to pastāstīsiet.

-    Jūs domājat - es zinu?

-    Esmu pārliecināts, ka zināt.

Iestājās klusums.

*No angļu vai. atdz. Jānis Vēveris.

-    Jā, - beidzot sacīja Levins. - Es tiešām zinu. Pastāstītu jums visu stāstu, ja varētu… bet nevaru. Ir iemesls…

Viņš lēnām atkārtoja:

-    Ir iemesls…

-    Žēl. Tas būtu interesanti.

-    Interesanti, vai…

Pirmā grāmata DIŽKLOSTERI

PIRMĀ NODAĻA

Tikai trijiem Vernona pasaulē bija patiesa nozīme: Auklei, Dievam un misteram Grīnam.

Protams, bija arī citas aukles. Vinnija, pašreizējā, un pirms viņas^Džeina un Annija, un Zāra, un Gledisa. Tās bija tās, kuras Vernons varēja atcerēties, taču bija vēl daudzas citas. Bērnistabas aukles nekad nepalika ilgi, jo viņas nevarēja sadzīvot ar Aukli. Viņas Vernona pasaulē nenozīmēja neko.

Bija ari dvīņu dievība, saukta Tēsmāmiņa, kuru Vernons arvien pieminēja savās lūgšanās, ejot lejā uz maltīti. Šie tēli bija patiešām jauki un brīnišķīgi, un ari mazliet noslēpumaini - it īpaši māmiņa, taču tie nepiederēja pie reālās, īstās pasaules - Vernona pasaules.

Savukārt lietas, kas eksistēja Vernona pasaulē, nudien bija loti īstas. Smagais vilnas paklājs uz bērnistabas grīdas, piemēram, - ar zaļām un baltām svītrām, un pārlieku ass kailajiem ceļgaliem. Vienā stūrī tam rēgojās caurums, kuru Vernons paslepus urbināja lielāku. Tad vēl bija bērnistabas sienas, uz kurām sārti violeti īrisi bezgalīgi vijās augšup, ap rakstu, kas reizēm atgādināja dimantus un reizēm, ja uz to skatījās pietiekami ilgi, - krustus. Tas viss Vernonam šķita ļoti interesants un pat noslēpumains.

Pie sienas stāvēja koka zirdziņš, bet Vernons ar to izjādēs devās reti. Vēl te bija pinamā ietaise un daži pīti nieciņi, ar kuriem Vernons bieži un labprāt rotaļājās. Turpat blakus - zems skapītis, pilns ar vairāk vai mazāk saplēstām rotaļlietām. Augšējā plauktiņā gulēja vismīļākās mantiņas, ar kurām varēja rotaļāties lietainās "dienās, kad Auklei bija neparasti labs garastāvoklis. Te bija krāsu kastīte un īstas kamieļvilnas otas, un kaudze ar papīriem, no kuriem varēja izgriezt zīmējumus. Patiesībā visas šīs mantas bija, kā teica Aukle, "tas mūžīgais juceklis, kas visu laiku mētājas pa kājām". Citiem vārdiem - vislabākās lietas pasaulē.

Un tieši šī visu citu ietverošā bērnistabas Visuma vidū atradās pati Aukle - Vernona trīsvienības persona ar pirmo kārtas numuru. Ļoti liela un plata, ļoti iestērķelēta un čaukstoša. Viņa visu zināja un visu varēja. Aukli nevarēja pārspēt neviens. Visu, itin visu viņa zināja labāk nekā mazi zēni (un, starp citu, arī labāk nekā mazas meitenes, bet Vernons par viņām neinteresējās), un visi kā viens viņi auga Viņai Par Godu. Tā viņa teica, un Vernons viņai ticēja. Viņš nešaubījās, ka arī pats aug Viņai Par Godu, lai gan bija reizes, kad tā nelikās. Auklei piemita kaut kas tāds, kas iedvesa godbijību, bet tajā pašā laikā bezgalīgu labsajūtu un omulību. Nebija nekā, uz ko viņa nemācētu atbildēt. Piemēram, par Vernona mīklu - dimantiem un krustiem uz tapetēm.

- Nūjā! - sacīja Aukle. - Uz visu var skatīties divējādi. Tu noteikti esi par to dzirdējis.

Un, tā kā Vernons bija dzirdējis, ka viendien Aukle gandrīz to pašu saka Vinnijai, viņš jutās priecīgs un apmierināts. Atbildot uz viņa vaicāto par tapetēm. Aukle turpināja skaidrot, ka ik jautājumam vienmēr ir divas puses, un turpmāk Vernons iztēlojās jautājumu kā burtu A, pa kura vienu sānu augšup vijas krusti, bet pa otru lejup birst dimanti.

Nākamais pēc Aukles bija Dievs. Arī Dievs Vernonam bija ļoti īsts, jo viņš ieņēma tik lielu vietu Aukles stāstos. Aukle zināja gandrīz visu, bet Dievs zināja pilnīgi visu, un Dievs bija vēl svarīgāks par Aukli. Dievu nevarēja redzēt, un Vernons vienmēr to izjuta; tas deva Dievam nepelnītas priekšrocības - Viņš varēja redzēt Vernonu. Viņš varēja redzēt Vernonu pat tumsā. Reizēm, kad Vernons naktī gulēja gultiņā, viņš iedomājās, kā Dievs cauri tumsai nolūkojas lejup uz viņu, un no šīs domas pa muguru pārskrēja skudriņas.

Taču visumā - atšķirībā no Aukles - Dievs bija netverams. Lielākoties par viņu varēja nelikties ne zinis. Bet, protams, tikai līdz brīdim, kad savās sarunās viņam pievērsās Aukle.

Reiz Vernons mēģināja sadumpoties.

-    Zini, auklīt, ko es darīšu, kad nomiršu?

Aukle adīja zeķi.

-     Viens, divi, trīs, četri. Nu, lūk, es nometu valdziņu. Nē, Vernona kungs, noteikti nezinu.

-     Es došos uz Debesīm… un… un iešu taisni pie Dieva… Jā, taisnā ceļā pie Dieva! Un, tur nonācis, es viņam teikšu: "Tu esi šausmīgs, un es tevi apēdīšu!"

Klusums. Tas bija padarīts. Viņš bija to pateicis. Neticama, ne ar ko nesalīdzināma pārdrošība! Kas notiks? Kāds šausmīgs sods - šīszemes vai citpasaules - nāks pār viņu? Elpu aizturējis, Vernons gaidīja.

Aukle bija uzņēmusi valdziņu un pār briļļu stikliem paraudzījās uz Vernonu. Viņa bija mierīga un nebūt nešķita aizkaitināta.

-     Šaubos, - Aukle piezīmēja, - vai Visvarenais apgrūtinās sevi, lai uzklausītu, ko saka kāds mazs, nerātns zēns. Vinnij, vai tu nebūtu tik laipna un nepadotu man šķēres?

Vernons sašļucis aizgāja. Nebija jēgas. Pārspēt Aukli nav iespējams. To viņam vajadzēja zināt.

2.

Un tad vēl bija misters Grīns. Misters Grīns līdzinājās Dievam tādā ziņā, ka gandrīz vai nebija pamanāms, tomēr Verno- nam šķita visnotaļ īsts un reāls. Piemēram, Vernons ļoti skaidri zināja, kā misters Grīns izskatās - vidēja auguma, krietni plecīgs, mazliet līdzīgs koši sārtvaidzīgajam pilsētiņas pārtikas preču tirgotājam, kurš vietējā korī visai nedroši dziedāja baritona balsi, turklāt lepojās ar aitas sprogām līdzīgu vaigubārdu. Viņam bija zilas acis. Ļoti košas, zilas acis. Pati labākā mistera Grīna īpašība bija tā, ka viņš spēlējās - viņš mīlēja spēlēties. Lai kādu spēli Vernons iedomātos, tā bija tieši tā spēle, kura patika ari misteram Grīnam. Protams, viņam bija arī citas īpašības. Viņam, piemēram, bija simts bērnu. Un vēl trīs. Tas simts, pēc Vernona domām, bija prieka pilns pūlis, kas arvien jautri traucās pa īvju alejām aiz Vernona un mistera Grīna, pats palikdams neredzams. Bet tie trīs bija citādi. Viņus sauca trijos visbrīnišķīgākajos vārdos, kādus vien Vernons zināja, - Pūdelis, . Vāvere un Koks.

Var jau būt, ka Vernons bija mazs, vientuļš zēns, taču viņš pats to nezināja. Jo, raugi, viņam bija misters Grīns, Pūdelis, Vāvere un Koks, ar ko rotaļāties.

Ilgu laiku Vernons nespēja saprast, kur misters Grīns dzīvo. Tad.pēkšņi viņš apjauta, ka misters Grīns, protams, dzīvo Mežā. Mežs Vernonam arvien bija šķitis ļoti saistošs. Ar to robežojās Parks, pareizāk, viena tā mala. Parku ieskāva augsts, zaļi krāsots žogs, un Vernons mēdza gar to cītīgi ložņāt, cerēdams atrast kādu spraugu, kas ļautu izpētīt, kas īsti atrodas otrā pusē. Visapkārt skanēja noslēpumaini čuksti un dziedāšana, un šalko- šana, it kā koki cits ar citu sarunātos. Pusceļā atradās vārti, bet, ak vai, tie vienmēr bija aizslēgti, un Vernonam ne reizi neizdevās palūkoties, kā īsti izskatās mežā.

Aukle, protams, viņu nekad uz turieni neaizvedīs. Viņa, tāpat kā visas citas aukles, deva priekšroku labai, nesteidzīgai pastaigai pa ceļu, kur kājas nepinas pa nejaukajām, slapjajām lapām. Tā nu Vernonam nekad netika atļauts ieiet Mežā. Tas viņam lika domāt par Mežu vēl vairāk. Kādu dienu viņš tur varētu iedzert tēju kopā ar misteru Grīnu, Pūdeli un Vāveri, un Koku, un šim notikumam par godu varētu uzvilkt jaunās drēbes.

4.

Bērnistaba Vernonam bija pagalam apnikusi. Tā bija pārāk maza. Viņš par to zināja visu, kas vien uzzināms. Cita lieta - dārzs. Tas patiešām bija ļoti, ļoti noslēpumains dārzs. Tajā varēja atrast tik daudz pārsteidzošu, neredzētu sīkumu. Garie celiņi starp apcirptajiem īvju krūmiem, raibie putni to zaros, baseins ar omulīgajām zelta zivtiņām, augļu dārza lapotnes blīvā siena, savvaļas dārzs ar mandeļkokiem pavasarī un sudrabbēr- zu puduris ar .zilajiem zvaniņiem, taču pats jaukākais - ar žogu apņemtais laukums, kurā pletās vecā klostera drupas. Sī bija vieta, kurā Vernons vēlētos pabūt viens un netraucēts - lai varētu visu izkāpelēt un izpētīt. Bet tā ne reizi nenotika. Pārējais dārzs bija viņa rīcībā, cik vien viņš vēlējās. Viņam līdzi vienmēr sūtīja Vinniju, bet, tā kā uzkrītošas sagadīšanās dēļ viņiem vienmēr iznāca saskrieties ar otro dārznieku, Vernons varēja nodoties pats savām rotaļām un netika pārāk apgrūtināts ar uzmanību no Vinnijas puses.

5.

Pakāpeniski Vernona pasaule paplašinājās. Dubult- zvaigznājs, Tēsmāmiņa, sadalījās un kļuva par diviem atšķirīgiem spīdekļiem. Tētis joprojām likās tāds kā miglā tīts, bet māmiņa izveidojās par izcilu personību. Viņa bieži ciemojās bērnistabā, lai "parotaļātos ar savu mazo dārgumiņu". Vernons piecieta viņas apciemojumus ar drūmu laipnību, lai gan parasti nācās pārtraukt iesāktu rotaļu un uzsākt citu, kura, pēc viņa domām, nebija ne tuvu tik interesanta. Reizēm viņai līdzi nāca dāmas, kuras bija iegriezušās paviesoties, un tādās reizēs viņa mēdza Vernonu netīkami cieši apkampt (viņam tas riebās) un čīkstēt:

-    Cik brīnišķīgi būt mātei! Man"tas nekad neapniks! Jo man ir pašai savs mazulītis, savs puisītis.

Tumši piesārtis, Vernons mēdza atbrīvoties no māmiņas apkampieniem, jo viņš nemaz nebija mazulītis. Viņam bija jau trīs gadi.

Kādu dienu pēc līdzīgas ainas Vemons pārlūkoja savu istabu un ieraudzīja bērnistabas durvīs stāvam tēvu un sardonisku skatienu viņā noraugāmies. Viņu acis satikās. Likās, ka starp abiem rodas kāda saikne, izpratne, jā, pat radniecības izjūta.

Mātes draudzenes sarunājās.

-     Žēl gan, Meira, ka viņš nav atsities tevī, Cik bērns būtu jauks ar taviem matiem!

Bet Vernonu pēkšņi pārņēma lepnums. Viņš bija līdzīgs te vam!

6.

Vernons vienmēr atcerējās dienu, kad uz pusdienām ieradās tā amerikāņu dāma. Sākumā jāpiemin tas, ko Aukle paskaidroja par Ameriku, kuru, kā Vernons vēlāk apjauta, viņa bija sajaukusi ar Austrāliju.

Lejā uz saldo ēdienu viņš devās, godbijības pārņemts. Būdama mājās, pati savā zemē, šī dāma ir staigājusi ar kājām gaisā un galvu uz leju. Jau ar to vien pietika, lai Vernons viņu uzmanīgi nopētītu. Un turklāt viņa visvienkāršākās lietas sauca tik dīvainos vārdos!

-    Vai viņš nav pārāk apķērīgs? Skaties, mīļumiņ, man priekš tevis ir kārba ar konfektēm. Vai tu nenāktu un nepaņemtu to?

Vernons piesardzīgi tuvojās, lai saņemtu dāvanu. Skaidrs, ka dāma nesaprot, ko runā. Tās nebija nekādas neredzētas konfektes, bet gan kārba ar teicamām Edinburgas stiklenēm.

Šeit atradās arī divi džentlmeņi, no kuriem viens bija šīs amerikāņu dāmas vīrs. Un šis viens sacīja:

-    Vai tu pazītu puskronu, ja to redzētu?

Un izrādījās, ka šai puskronai bija lemts kļūt par Vernona īpašumu. Galu galā diena izvērtās brīnišķīga.

Vernons nekad īpaši daudz netika domājis par savām mājām. Viņš zināja, ka viņu māja ir lielāka par mācītājmāju, kur viņi dažreiz gāja uz tēju, taču viņam reti iznāca ciemoties un rotaļāties pie citiem bērniem. Tāpēc šī diena kļuva arvien burvīgāka. Viesus izvadāja pa visu māju, un amerikāņu dāmas balss nemitīgi pieņēmās skaļumā.

-    Klau, vai tas nav brīnišķīgi!? Vai esi kādreiz kaut ko tādu redzējis? Pieci simti gadu, jūs sakāt? Frenk, tu tikai paklausies! I lenrijs Astotais - vai tā nav pati Anglijas vēsture!? Un klosteris vēl vecāks, jūs sakāt?

Viņi soļoja cauri garajai gleznu galerijai, kur no apgleznotajiem audekliem augstprātīgi vai ar aukstu iecietību noraudzījās

Vernona sejiņai dīvaini līdzīgas sejas ar tumšām, cieši kopā stāvošām acīm. Lēnprātīgas sievietes ar matos iepītām putnu spalvām vai pērlēm - Deiru sievietes centās būt lēnprātīgas, apprecējušās ar mežonīgiem lordiem, kuri nepazina ne baiļu, ne žēluma, - vērtējoši nolūkojās uz pašu pēdējo no viņām visām - uz Meiru Deiru, kas soļoja nopakaļus viesiem. Pēc gleznu galerijas visi iegāja četrstūrainā hallē un no turienes - Priestera kambarī.

Vernonu no viesiem Aukle bija aizvedusi jau pirms laba brīža. Viņi atkal satikās dārzā, kur zēns baroja zelta zivtiņas. Vernona tēvs iegāja mājā, lai paņemtu Klostera drupu atslēgas. Viesi palika vieni.

-    Paklau, Frenk, - sacīja amerikāņu dāma. - Vai tas tev nešķiet pārāk brīnišķīgi? Visi šie gadi. No tēva rokām dēlam. Romantika, lūk, kā es to nosatiktu. Tas viss vienkārši ir tik romantiski. Visi šie gadi. Fantastiski! Kā tas ir veidojies?

Tas notika, kad ierunājās otrs džentlmenis. Viņš nešķita nekāds lielais runātājs, un līdz šim Vernonam nebija gadījies dzirdēt viņa balsi. Bet tagad viņš pavēra lūpas un izrunāja vienu vārdu - vārdu, kurš skanēja tik apburoši, tik noslēpumaini, tik jauki, ka Vernons to nekad vairs neaizmirsa.

-    Bramegems, - noteica šis otrs džentlmenis.

Un, pirms Vernons paspēja pajautāt (kā viņš bija nolēmis darīt), ko šis apbrīnojamais vārds nozīmē, atgadījās vēl kas neparasts.

No mājas iznāca viņa māte. Viņai aiz muguras rietēja saule - skats, kādu gleznotājs glezno ar kliedzošiem sarkanas un zelta krāsas triepieniem. Un uz šī fona Vernons savu māti ieraudzīja it kā pirmoreiz - pie viesiem atgriezās krāšņa sieviete ar baltu ādu un rūsgani zeltainiem matiem, gluži kā izkāpusi no viņa bilžu grāmatas, tik brīnišķa un skaista.

Viņam nekad nebija lemts aizmirst šo savādo brīdi. Viņa bija Vernona ftiāte, viņa bija skaista, un viņš viņu mīlēja. Vernons sajuta piepešas sāpes - taču tās nebija sāpes. Un viņa smadzenēs ieskanējās savāda dunoņa - pērkonam līdzīgs troksnis, kurš izdzisa uz augstas un maigas, putna dziesmai līdzīgas nots. Tas bija tiešām brīnišķs mirklis.

Un tas saplūda kopā ar maģisko vārdu - Bnunegems.

OTRĀ NODAĻA

1.

Vinnija, bērnaukle, gāja projām. Viss tas notika ļoti pēkšņi. Pārējie kalpotāji, bariņos sapulcējušies, sačukstējās. Vinnija raudāja. Viņa raudāja un raudāja. Aukle viņai sarīkoja, kā viņa pati teica, Sarunu, un pēc tās Vinnija raudāja vēl vairāk. Auklei pašai piemita kaut kas šausmīgs, viņa likās lielāka nekā parasti un arī skarbāka. Vernons zināja, ka Vinnijai jāiet prom tēva dēļ. Viņš uzņēma šo faktu bez īpašas intereses vai ziņkāres. Bērnaukles tiešām reizēm gāja projām tēva dēļ.

Māte bija ieslēgusies istabā. Arī viņa raudāja. Vernons to dzirdēja caur durvīm. Māte nesauca viņu, un arī viņam neienāca prātā pie viņas ieiet. Tomēr viņš jutās nedaudz atvieglots. Vernons neieredzēja raudas, viņš necieta gari vilktos šņukstus, kuri vienmēr skanēja tik tuvu pie auss. Raudošie vienmēr krita ap kaklu. Vernons nevarēja ciest šādas skaņas tuvu pie auss. Neko pasaulē viņš neienīda tik ļoti kā šīs nekam nederīgās skaņas. Tās lika pakrūtei sačokuroties kā sausai lapai. Tāpēc jau misters Grīns ir tik lielisks. Viņš nekad netaisa šīs nekam nederīgās skaņas.

Vinnija kravāja savu mantību. Pie viņas tagad atradās Aukle - jau mazliet mazāk šausmīga Aukle, jau gandrīz cilvēcīga Aukle.

-     Nu, tā tev būs mācība, manu meitenīt, - Aukle sacīja. - Lai tas neturpinātos nākamajā vietā.

Vinnija iešņukstējās un bilda, ka nekāds ļaunums jau neesot nodarīts.

-    Un vairs nekad nebūs, es ceru, ja vien to atstās manā pārziņā, - sacīja Aukle. - Daudz kas nāk, es uzdrošinos teikt, no sarkaniem matiem. Sarkanmatainas meitenes vienmēr ir vieglprātīgas, kā mēdza teikt mana dārgā māte. Es nesaku, ka tu esi slikta meitene. Bet tas, ko tu esi izdarījusi, ir nepiedienīgi. Nepiedienīgi - neko vairāk pateikt es nevaru.

Un, kā Vernons bieži bija ievērojis, tieši pēc šīs frāzes viņa sāka runāt vēl vairāk. Taču Vernons neklausījās, jo viņu pārņēma domas par vārdu "nepiedienīgi". "Piedienīgi", kā viņš zināja, saka par cepuri. Kāds te sakars ar cepuri?

-     Ko nozīmē vārds "nepiedienīgi", Aukle? - viņš mazliet vēlāk pajautāja.

Aukle, kurai lūpas bija pilnas spraužamadatām, jo viņa nupat beidza izgriezt lina audumu Vernona svārciņiem, strupi atbildēja:

-    Nevietā.

-    Kas ir "nevietā"?

-     Kad mazi zēni nebeidz uzdot muļķīgus jautājumus, - atbildēja Aukle ar ilgas profesionālās izaugsmes laikā iegūtu izveicību.

2.

Tajā vakarā bērnistabā ienāca Vernona tēvs. Viņa izskatā bija kaut kas dīvaini zaglīgs - viņš šķita tāds kā nelaimīgs, taču arī izaicinošs. Sastapies ar Vernona atklāto, intereses pilno skatienu, tēvs sarāvās.

-    Sveiks, Vernon.

-    Sveiks, tēt.

-    Es dodos uz Londonu. Paliec vesels, veco zēn!

-     Vai tu brauc uz Londonu tāpēc, ka skūpstījies ar Vinniju? - Vernons izrādīja patiesu interesi.

Atbildei tēvs izgrūda vārdu, kuru, kā Vernons zināja, viņam nebūtu jādzird,.- tas tikpat kā netika lietots. Tas bija vārds, kuru lieto džentlmeņi, bet nelieto mazi zēni. Tālab kārdinājums bija vēl lielāks, un, piespiežot sevi iet gulēt, Vernonam bija ieradums lietot šo vārdu kopā ar kādu citu aizliegtu vārdu. Šis cits vārds bija "korsetes".

-    Kas, pie velna, tev to pateica?

-    Neviens man to nav teicis, - brīdi uzcītīgi pūlējies atcerēties, Vernons atbildēja.'

-    Tad kā tu to zināji?

-    Vai tad tu to nedarīji? - painteresējās Vernons.

Neatbildējis tēvs šķērsoja istabu.

-     Vinnija reizēm mani skūpstīja, - piezīmēja Vernons. - Man gan tas ne visai patika, jo arī man vajadzēja viņu skūpstīt. Bieži vien viņu skūpstīja dārznieks. Šķiet, viņam tas patika daudz labāk. Manuprāt, skūpstīšanās ir ļoti muļķīga lieta. Vai man labāk patiktu skūpstīt Vinniju, ja es būtu pieaudzis, tēt?

-    Jā, - tēvs domīgi atbildēja. - Domāju, ka tad tev patiktu labāk. Saproti, dēli reizēm izaug ļoti līdzīgi tēviem.

-    Es gribētu būt tev līdzīgs, - sacīja Vernons. - Tu esi lielisks jātnieks. Tā sacīja Sems. Viņš teica, ka visā grāfistē tev neesot līdzīga un ka labāks zirgu pazinējs par tevi vispār nekad neesot dzīvojis. - Pēdējos vārdus Vernons izrunāja steidzīgi: - Es labāk būšu līdzīgs tev, nevis māmiņai. No māmiņas zirgam paliekot jēla mugura. Sems tā teica.

Iestājās garāka pauze.

-    Māmiņai sāp galva un tāpēc jāguļ, - turpināja Vernons.

-    Es zinu.

-    Vai tu atvadījies no viņas?

-Nē.

-     Vai tu to darīsi? Jo tad tev jāpasteidzas. Tūlīt piebrauks divričus.

-    Baidos, ka neiznāks laika.

Vernons saprotoši pamāja.

-Tas laikam būtu prātīgi. Man nepatīk skūpstīt kādu, kad tas raud. Un vēl man nepatīk, ja māmiņa mani daudz skūpsta. Viņa tik ļoti spiež mani sev klāt un runā tieši ausī. Domāju, ka gandrīz vai labāk man patiktu skūpstīt Vinniju. Kuru tev, tēt?

Viņa jautājumus pārtrauca tēva pēkšņā izmešanās no istabas. Pirms mirkļa bija ienākusi Aukle. Viņa bijīgi pakāpās sāņus, lai palaistu garām saimnieku, un Vernonam radās neskaidra nojausma, ka viņas dēļ tēvs jūtas neērti.

Keitija, istabene, ienāca uzklāt tējas galdu. Vernons stūrī spēlējās ar klucīšiem. Pār viņu atkal nolaidās vecā, mierīgā bērnistabas gaisotne.

Taču pavisam piepeši tā tika sagrauta. Durvis stāvēja māte. Viņas plakstiņi no raudāšanas bija pietūkuši. Māte viegli pieskārās acīm ar kabatlakatiņu. Šis skats šķita teatrāls un nožēlojams.

-    Viņš ir aizgājis, - viņa raudāja. - Aizgājis, nepasakot man ne vārda. Ne vārda! Ak, manu mazo puisīt! Manu mazo puisīt!

Māte noliecās un pacēla Vernonu uz rokām. Viņas balss, skaļa un neprātīga, urbās tieši ausī.

-    Manu bērniņ… manu mazo dēliņ… zvēri, ka tu nekad mani nepametīsi!… Zvēri… apzvēri…

Pie viņiem pienāca Aukle. »

-     Kundze, ak, kundze, neņemiet taču to tā pie sirds. Labāk būtu gājusi gultā. Edīte jums aiznesīs kārtīgu tasi karstas tējas.

Viņas balss skanēja strikti un lietišķi.

Māte joprojām šņukstēja un skāva Vernonu arvien ciešāk. Viss viņa augumiņš pretestībā saspringa. Vernons būtu varējis to pieciest arī mazliet ilgāk - taču tikai mazliet; un tāpēc viņš darīs visu, ko māmiņa vēlas, lai tikai viņa palaiž viņu vaļā.

-     Tev tas jāatdara, Vernon, - jāatdara par ciešanām, kuras tavs tēvs man sagādājis!… Ak, mans Dievs, ko gan es iesākšu?!

Ar kādu mazu apziņas daļiņu Vernons pavisam skaidri sajuta Keitiju klusi un aizrautīgi baudām šo skatu.

-    Beidziet, kundze, - sacīja Aukle. - Jūs tikai sāpināsiet bērnu.

Striktums viņas balsī šoreiz bija tik zīmīgs, ka Vernona māte padevās. Vāji atspiedusies uz Aukles rokas, viņa ļāva sevi izvest no istabas.

Aukle atgriezās pēc dažām minūtēm. Viņas seja bija tumši piesārtusi. ''v

-     Nu, - jautāja Keitija, - vai viņa paklausīja? Parasta histērija - lūk, kā to sauc! Nu, ko, tas bija jāizdara! Jums neliekas, ka viņa var nodarīt sev kādu ļaunumu? Tie riebīgie dīķi dārzā. Mūsu kungs… ak, viņam viņas dēļ taču nācās ar tik daudz ko samierināties. Visas šīs scēnas un sliktie garastāvokļi…

-    Būs jau labi, manu meitēn, - atbildēja Aukle. - Varat iet atpakaļ pie sava darba, taču vienu es pateikšu skaidri un gaiši - šitādas kalpotāju runas par saviem labdariem džentlmeņa mājā nav pieļaujamas. Jūsu mātei vajadzēja jās labāk audzināt.

Cēli nogrozījusi galvu, Keitija attālinājās. Aukle piegāja pie bērnistabas galda un neparasti spīvi ņēmās stumdīt tasītes un šķīvjus, klusu pie sevis murminādama:

-    Bāzt kaut ko tādu bērnam galvā - to es nevaru paciest…

TREŠĀ NODAĻA

1.

Ieradās jauna bērnaukle - tieva, gaišmataina meitene ar izvalbītām acīm. Viņas vārds bija Izabella, bet sauca viņu par Suzannu, jo tā esot "piedienīgāk". Vernons to nekādi nevarēja izprast. Viņš lūdza Auklei paskaidrojumus.

-    Ir vārdi, kuri piedien muižniekiem, Vernona jaunskungs, un ir vārdi, kuri piedien kalpotājiem. Tas arī viss, un tā viņš ir.

-    Tad kāpēc viņas īstais vārds ir Izabella?

-    Ir ļaudis, kuri, kad krista bērnus, uzvedas kā mērkaķi, domādami, ka tā pacelsies augstāk.

Vārds "mērkaķis" Vernonu mulsināja. Mērkaķi bija pērtiķi. Vai šie ļaudis kristītu savus bērnus zooloģiskajā dārzā?

-    Līdz šim domāju, ka bērnus krista baznīcā.

-    Tā arī ir, Vernona jaunskungs.

Ļoti mīklaini - bet kāpēc viss ir tik mīklaini? Kāpēc tādas mīklas tur, kur tām nevajadzētu būt? Kāpēc viens cilvēks stāsta vienu, bet cits - kaut ko pavisam citu?

-    Aukle, kā rodas bērni?

-     Tu jau esi man to jautājis agrāk, Vernon. Mazie eņģelīši naktī tos ienes caur logu.

-    Šī am-am-am…

-    Beidz stostīties, Vernon!

-    Šī amurukāņu kundze, kura bija atbraukusi, - viņa stāstīja, ka mani esot atraduši zem ērkšķogu krūma.

-     Tā vini dara ar amerikāņu mazuļiem, - nesatricināmi

paskaidroja Aukle. Vernons atviegloti uzelpoja. Protams! Pateicībā Auklei viņa sirds sāka pukstēt straujāk. Viņa vienmēr visu zina. Nemierīgajam, sabangotajam esības klaidam viņa lika atkal nomierināties. Un viņa nekad nesmējās. Māte gan smējās. Vernons bija dzirdējis, kā māte saka citām dāmām: "Viņš man uzdod visdīvainākos jautājumus. Jūs tikai paklausieties! Vai bērni nav jocīgi? Cik tas ir burvīgi!"

Bet Vernonam nelikās, ka viņš būtu jocīgs vai burvīgs. Viņš tikai gribēja zināt. Viņam vajadzēja zināt. Tā cilvēks aug, un, kad izaug, viņš zina visu, un viņam makā ir zelta soverēni.

. 2.

Pasaule turpināja paplašināties.

Bija, piemēram, tēvoči un krustmātes.

Tēvocis Sidnejs, māmiņas brālis, bija maza auguma un drukns vīrs ar visai sarkanu seju. Viņš mēdza dungot meldiņus un skandināt bikšu kabatā sīknaudu. Viņam patika taisīt jokus, taču ne vienmēr Vernonam likās, ka šie joki ir smieklīgi.

-    Pieņemsim, - tēvocis Sidnejs mēdza teikt, - ka man vajadzētu nēsāt tavu cepuri. Ko? Kā tev šķiet, pēc kā es izskatītos?

Dīvaini gan tie pieaugušo jautājumi! Dīvaini un ari sarežģīti, jo, ja nu bija kās tāds, ko Aukle Vernonam aizvien atgādināja, tad tas bija piekodinājums, ka mazi zēni nekad nedrīkstot paust savas domas.

-    Nu, tad kā tas būtu? - tēvocis Sidnejs neatlaidās. - Pēc kā es izskatītos? Lūk… - viņš paķēra minēto audekla priekšmetu un mēģināja to novietot pašā galvvidū. - Pēc kā es izskatos - ko?

Ja jāatbild', tad jāatbild. Vernons tā arī darīja - laipni, bet visai nedroši.

-    Manuprāt, jūs izskatāties pamuļķīgi.

-    Tam tavam puikam nav humora izjūtas, Meira, - tēvocis Sidnejs pievērsās mātei. - Nu galīgi nav humora izjūtas. Žēl.

Krustmāte Nīna, tēva māsa - pavisam cita lieta.

Viņa jauki smaržoja, gluži kā dārzs vasaras dienā. Viņai bija maiga balss, un Vernonam šī balss patika. Viņai bija arī citas labas īpašības - viņa neskūpstīja Vernonu, kad viņš nevēlējās tikt skūpstīts, un viņa neuzbāzās ar jokiem. Bet viņa ne visai bieži nāca uz Dižklosteriem.

Vernons domāja, ka viņai jābūt ļoti drosmīgai, jo tā bija viņa, kura pirmā lika viņam saprast, ka viņš var uzveikt Zvēru.

Zvērs dzīvoja lielajā viesistabā. Tam bija četras kājas un spīdīgs, brūns ķermenis. Un vēl viņam bija gara rinda mirdzošu zobu, vismaz tā Vernons domāja, kad bija ļoti maziņš. Milzīgi dzelteni, mirdzoši zobi. Cik vien Vernons spēja atcerēties, Zvērs bija viņu piesaistījis un šausminājis. Jo, ja Zvēru kaitināja, tas izgrūda savādus trokšņus, dusmīgus rūcienus vai spiedzošas, niknas vaimanas, un šīs skaņas ievainoja tā, kā to nespēja nekas cits pasaulē. Tās lika kaut kam savādi notrīsēt pakrūtē. Tās padarīja gluži vai slimu, dzēla acīs un dedzināja, turklāt - ar kaut kādas dīvainas burvestības palīdzību - turēja ciet un nelaida projām.

Kad Vernonam lasīja pasakas par pūķiem, viņš tos vienmēr iztēlojās līdzīgus Zvēram. Un viena no labākajām rotaļām kopā ar misteru Grīnu bija doties nogalināt Zvēru - Vernons iegrūda šķēpu tā brūnajā, spīdīgajā ķermenī, kamēr bērnu simts viņam aiz muguras klaigāja un dziedāja.

Tagad, kad Vernons bija liels zēns, viņš, protams, zināja labāk. Viņš zināja, ka Zvēra vārds ir Koncertflīģelis un ka piesardzīgs uzbrukums tā zobiem saucas "klavierspēle". Vēl viņš zināja, ka dāmas pēc vakariņām dara to par prieku džentlmeņiem, taču pašos sirds dziļumos joprojām baidījās un reizēm nosapņoja, ka Zvērs dzenas viņam pakaļ pa kāpnēm ceļā uz bērnistabu, un pamodies raudāja.

Viņa sapņos Zvērs dzīvoja Mežā. Tas bija mežonīgs un nežēlīgs, un skaņas, kuras tas izdvesa, likās pārāk šausminošas, lai būtu paciešamas.

Māmiņa reizēm nodarbojās ar to, ko sauca par "klavierspēli", un arī tas Vernonam likās gandrīz vai neciešami. Viņš gan juta, ka ar to, ko Zvēram dara māmiņa, tas gandrīz vai nav pamodināms. Bet dienā, kad spēlēja krustmāte Nīna, viss bija citādi.

Vernons istabas stūrī bija iegrimis vienā no savām sapņainajām rotaļām. Viņš, Vāvere un Pūdelis bija devušies piknikā un tagad ēda omārus un šokolādes kūkas.

Krustmāte Nīna laikam nebija pamanījusi, ka istabā ir arī Vernons. Viņa apsēdās uz klavieru soliņa un sāka savā nodabā muzicēt.

Kā apburts Vernons lavījās tuvāk un tuvāk. Beidzot Nīna pamanīja viņa skatienu, asaras, kuras ritēja pār vaigiem, un šņukstus, kuri raustīja mazo augumiņu. Viņa pārtrauca spēlēt.

-    Kas noticis, Vernon?

-     Es nevaru to ciest, - viņš elsoja. - Nevaru ciest, nevaru ciest! Man te sāk sāpēt. - Viņš papliķēja sev pa vēderu.

Tajā mirklī istabā ienāca Meira. Viņa smējās.

-    Vai tas nav dīvaini? Šis bērns vienkārši necieš mūziku. Tas ir tik savādi.

-     Kāpēc viņš neiet projām, ja nevar ciest manu spēlēšanu? - brīnījās Nīna.

-    Es nevaru, - elsoja Vernons.

-    Vai tas nav smieklīgi? - Meira pavīpsnāja.

-    Mani tas sāk ieinteresēt.

-    Lielākā daļa bērnu parasti grib paplinkšķināt klaviefes. Viņdien es mēģināju Vernonam nospēlēt kādu meldiņu, bet viņš nemaz nepriecājās.

Nīna turpināja domīgi blenzt uz savu mazo krustdēlu.

-    Nekad nenoticēšu, ka tieši mans bērns var būt nemuzikāls, — sarūgtināti novilka Meira. - Kad man bija astoņi gadi, es jau spēlēju visai sarežģītus gabaliņus.

-    Nu, nekas! - Nīna viņu nenoteikti mierināja. - Muzikalitāte var izpausties visdažādākajos veidos.

Un tas, nodomāja Meira, ir pats muļķīgākais, ko var pateikt par Deiru ģimeni. Vai nu kāds ir muzikāls un spēlē, vai arī viņam nav šī talanta. Skaidrs, ka Vernonam nav.

Bija saslimusi Aukles māte. Līdz šim nepazīta, ne ar ko nesalīdzināma bērnistabas katastrofa. Aukle, ļoti piesārtusi, nepielūdzamu sejas izteiksmi, ar Suzannas - Izabellas palīdzību kravāja mantas. Vernons, satraucies, līdzjūtības pilns, tomēr ieinteresēts notiekošajā, grozījās tuvumā un, ziņkārības mudināts, uzdeva jautājumus.

-    Vai tava mamma ir loti veca, Auklīt? Vai viņai jau ir simts gadi?

-    Protams, ka nē, Vernona jaunskungs. Padomā tikai, simts!

'- Vai tu domā, ka viņa nomirs? - turpināja Vernons, ļoti vēlēdamies būt laipns un izprotošs. Pavāra māte taču bija saslimusi un nomirusi.

Aukle uz viņa jautājumu neatbildēja un tikai strupi iesaucās:

-     Izņem ādas somas no apakšējās atvilktnes, Suzann! Kusties veicīgāk, manu meitenīt!

-    Aukle, vai tava māte…

-     Man nav laika nepārtraukti atbildēt uz taviem jautājumiem, Vemon.

Vernons apsēdās uz tahtas stūrīša un iegrima pārdomās. Aukle teica, ka viņas mātei neesot simts gadi, tomēr viņai jābūt ļoti vecai. Pašu aukli jau var uzskatīt par drausmīgi vecu. No domas vien, ka var atrasties kāda būtne, kura vecumā un gudrībā pārspēj Aukli, noreiba galva. Dīvainā kārtā Aukle viņa acīs ieguva parasta cilvēka veidolu. Viņa vairs nebija otrā persona aiz paša Dieva.

Visums sašūpojās - vērtību mērs mainījās. Aukle, Dievs un misters Grīns - šīs trīsvienības nozīmīgums kritās. Visi trīs kļuva neskaidrāki, miglaināki. Māmiņa, tētis, pat krustmāte Nīna - likās, ka tagad tiem ir lielāks svars. It īpaši māmiņai. Māmiņa ir kā princese ar gariem, brīnišķīgiem zelta matiem. Māmiņas dēļ viņš varētu cīnīties ar pūķi - ar brūno, spīdīgo, Zvēram līdzīgo pūķi.

Kā gan skanēja tas vārds - tas burvju vārds? Ak, jā, Brame- gems! Lūk, šis vārds - Bramegems. Burvīgs vārds! Princese Bramegema! Vārds, kuru naktī var paslepus pie sevis maigi atkārtot. Kopā ar "nolādēts" un "korsete".

Taču nekad, nekad māmiņa nedrīkst šos vārdus izdzirdēt - jo viņš jau nu gan zināja, ka viņa smiesies; viņa vienmēr smējās. Tie bija tādi smiekli, kuri lika notrīsēt pie visām miesām. Un māmiņa sarunās tādas lietas - viņa vienmēr sarunāja tādas lietas, kuras viņš galīgi nevareja ciest. "Vai tie bērni nav jocīgi

Vernons zinaja, ka viņš nav jocīgs. Viņam nepatika jocīgas lietas - tā bija teicis tēvocis Sidnejs. Ja tikai māmiņa nesāktu…

Sēdēdams uz slidenās Uihtas, viņš tik ļoti nodevās savām sarežģītajām pārdomām, ka pat sarauca pieri. Pēkšņi Vernons neskaidri redzēja divas māmiņas. Viena bija princese, tā skaistā māmiņa, par kuru viņš sapņoja un kuras tēls nebija šķirams no saules rieta, no burvības, no pūķa nogalināšanas. Taču bija arī otra - tā, kura smējās un teica: "Vai tie bērni nav jocīgi?" Lai gan, protams, viņas abas bija viena un tā pati…

Viņš sakustējās un nopūtās. Aukle, piesārtusi no piepūles, ko prasīja somas slēdžu aizdarīšana, pagriezās pret viņu. Viņa likās laipna.

-    Kas noticis, Vernona jaunskungs?

-    Nekas, - viņš norūca.

Vienmēr jāatbild "nekas". Nekad tu nedrīksti būt atklāts. Jo, ja tāds būsi, neviens nesapratīs, ko esi domājis…

4.

Suzannas - Izabellas pārvaldījumā bērnistaba gluži pārvērtās. Vernons nu varēja un visai bieži arī atļāvās būt nerātns. Suzanna gan šo to neļāva darīt, bet vienalga, to varēja neņemt vērā! Suzanna mēdza sacīt: "Pateikšu mātei!" - taču nekad savus draudus neīstenoja.

Sākumā Suzanna priecājās par īpašo stāvokli, kuru ieguva Aukles prombūtnes laikā. Nu, ko, ja nebūtu Vernona, viņa varētu tā turpināt. Reizēm viņa mēdza izklāstīt savas domas istabenei Keitijai.

-     Nevaru "saprast, kas viņam uznāk. Reizēm viņš ir kā tāds mazs dēmons. Un ar misis Paskelu tak bija tik labiņš…

Uz to Keitija atbildēja:

-    Nu, viņa ir īpašs gadījums! Vienādiņ pamāca - vienādiņ, vienā gabalā!

Un tad viņas sačukstējās un ķiķināja.

-    Kas ir šī misis Paskela? - Vernons kādu dienu pajautāja.

-    Bet, Vernona jaunskungs! Vai tad jūs nezināt savas aukles uzvārdu?

Tātad Aukle bija misis Paskela. Kārtējais trieciens. Viņa taču vienmēr bija bijusi tikai Aukle. Tikpat labi jau kāds varētu mēģināt iestāstīt, ka Dieva vārds ir misters Robinsons.

Misis Paskela! Aukle! Jo vairāk par to domāja, jo neparas- tāk tas izklausījās. Misis Paskela - gluži tāpat, kā māmiņa bija misis Deira uņ tētis - misters Deirs. Dīvaini, bet Vernons nekad nebija apsvēris iespējamību, ka varētu eksistēt misters Paskels, un patiesībā viņam bija vienalga, vai šāda persona pastāv. Gluži vienkārši vārds "misis" bija netiešs Aukles personības un autoritātes atzinums. Auklei piemita tā pati vienreizība un neatkārtojamība, kas misteram Grīnam, kurš, par spīti saviem simts bērniem (un Pūdelim, Vāverei un Kokam), Vernonam nekad nešķita tāds, kuram varētu piešūt kādu misis Grīnu!

Vernona urdīgais prāts klaiņoja arī citos virzienos.

-    Suzann, vai tev patīk, ka tevi sauc par Suzannu? Vai tev labāk nepatiktu, ja tevi sauktu par Izabellu?

Suzanna (vai Izabella) ierasti ieķiķinājās.

-    Nav nekādas nozīmes, kas man patīk, Vernona jaunskungs.

-    Kāpēc nē?

-    Šajā pasaulē cilvēkam jādara tas, ko viņam liek.

Vernons klusēja. Vēl pirms dažām dienām viņš bija domājis

tieši tāpat. Bet tagad radās apjausma, ka tā vis gluži nav. Nevajadzēja darīt to, ko lika. Viss atkarīgs no tā, kas ir šis licējs.

Un runa jau nebija par paredzamo sodu. Suzanna nepārtraukti sēdināja viņu uz krēsla, lika kaktā un atņēma saldumus. Savukārt Auklei pietika pavērties caur briļļu stikliem, liekot lietā zināmu sejas izteiksmi, lai runa varētu būt vienīgi par acumirklīgu padošanos.

Suzanna viņam nebija autoritāte, un Vernons to apzinājās. Viņš-bija iepazinis sekmīgi īstenotas nepaklausības prieka trīsas. Un vēl viņam patika Suzannu spīdzināt. Jo satrauklāka, uz- budinātāka un nelaimīgāka Suzanna kļuva, jo vairāk Vernonam tas patika. Viņš savā vecumā vēl mita akmens laikmetā. Viņš vēl izbaudīja ļaunuma piļnasinīgo prieku.

Suzannai izveidojās paradums ļaut Vernonam iet vienam dārzā rotaļāties. Tā kā meitene nebija nekāda skaistā, viņai nepiemita Vinnijas niķis just patiku pret dārzu. Un, turklāt, kas gan ļauns ar Vemonu varētu notikt?

-    Jūs taču neiesiet tuvu dīķiem, vai ne, Vernona jaunskungs?

-     Nē, - atbildēja Vernons, jau nolemdams, ka tieši to viņš darīs.

-    Jūs būsiet labs zēns un rotai āsieties ar savu stīpu?

-    Jā.

Bērnistaba tika atstāta miermīlīgā saskaņā. Suzanna atvieglojumā nopūtās un izņēma no atvilktnes papīrā ielocītu grāmatu Hercogs un lopkope.

Ripinādams stīpu, Vernons apmeta līkumu augļu dārza sienai. Ripa piepeši izrāvās un pārvirpuļoja mazam, uzraktam zemes pleķītim, kurā tieši pašlaik uzcītīgi darbojās Hopkinss, virs- dārznieks. "Hopkinss stingri, pat autoritatīvi aizvadīja Vernonu projām, un Vernons aizgāja. Pret Hopkinsu viņš juta bijību.

Pametis ripu, Vernons uzkāpa kokā, tad vēl vienā. Viņš gan uzrāpās tikai kādu sešu pēdu augstumā, ievērojot visus nepieciešamos drošības pasākumus. Noguris no šiem bīstamajiem vingrinājumiem, viņš jāteniski apsēdās uz zara un apsvēra, ko pasākt tālāk.

Visi viņa prāti bija pievērsti dīķiem. Tā kā Suzanna aizliedza turp doties, tiem piemita zināms valdzinājums. Viņš piecēlās no zara, bet tad galvā ienāca cita doma, ko pateica priekšā neparastā ainava.

Durvis uz mežu bija vaļā!

5.

Neko tādu Vernons līdz šim nebija piedzīvojis. Atkal un atkal viņš slepus tika pārbaudījis durvis. Un vienmēr tās bija aizslēgtas.

Viņš piesardzīgi piezagās pie durvīm. Mežs! Te tas bija, pāris soļus aiz durvīm. Tūlīt pat varēja mesties Meža vēsi zaļajos dziļumos. Vernona sirds sāka pukstēt straujāk.

Viņš vienmēr bija vēlējies nokļūt Mežā. Tagad tas piepeši bija kļuvis iespējams. Kad pārradīsies Aukle, par ko tādu taču nevarēs būt ne runas.

Tomēr viņš vēl vilcinājās. Atturēja ne tikai apziņa, ka viņš dara kaut ko neatļautu. Stingri ņemot, iet Mežā viņam nekad nebija noliegts. Vernona bērnišķīgā viltība bija gatava rēķināties ar šo attaisnojumu.

Nē, te slēpās vēl kaut kas. Bailes no nezināmā - no tumšā lapotnes dziļuma. Viņu atturēja senas atmiņas…

Viņš gribēja turp doties - un tomēr negribēja. Tur jābūt Parādībām - tādām kā Zvērs. Parādībām, kuras piepeši parādīsies Meža dzīlēs un gaudojot dzīsies viņam pakaļ…

Viņš nemierīgi pamīņājās no vienas kājas uz otru.

Bet dienā Parādības neparādās. Un Mežā dzīvo misters Grīns. Ne jau tas īstais misters Grīns. Tomēr būtu visai jauki pameklēt un atrast vietu, kuru varētu iztēloties par mistera Grīna mājām. Arī Pūdelim, Vāverei un Kokam varētu būt katram sava mājiņa - maza lapu mājiņa.

-     Aiziet, Pūdeli, - Vernons uzaicināja neredzamo pavadoni. - Vai tev ir loks un bultas? Nu, tad labi. Tur, dziļāk, mēs satiksim Vāveri.

Viņš žirgti spēra pirmo soli. Aiz viņa, iztēlē skaidri saredzams, nāca Pūdelis, ģērbies kā Robinsons Kruzo no bilžu grāmatas.

Mežā bija brīnišķīgi - viss te bija palseni tumšs un zaļuma pārpilns. Putni dziedāja un lidinājās no zara uz zaru. Vernons turpināja sarunāties ar draugu - greznība, kādu nedrīkstēja atļauties bieži, jo kāds varēja noklausīties un, piemēram, izmest: "Vai viņš nav jocīgs? Viņš iztēlojas, ka ir kopā ar vēl kādu mazu zēnu." Mājās tik ļoti vajadzēja uzmanīties.

-     Līdz pusdienlaikam mēs nokļūsim Pilī, Pūdeli. Pasniegs ceptus leopardus. O, sveika! Skat, te jau arī Vāvere. Kā klājas, Vāvere? Kur ir Koks?

-     Es tev pateikšu lūk, ko. Manuprāt, iet kājām ir visai nogurdinoši. Kā būtu, ja mēs tālāk dotos jāšus?

Rumaki bija piesieti pie tuvējā koka. Vernonam trāpījās piena baltais, Pūdelim - ogļu melnais. Vāveres zirga krāsu viņš nepaspēja izdomāt.

Viņi auļoja uz priekšu, garām traucās koku stumbri. Ceļā pagadījās nāvīgi, bīstami šķēršļi - dūksnāji. Čūskas šņācot slēja galvas, un mēģināja uzbrukt lauvas. Taču uzticamie rikšotāji izpildīja visas savu jātnieku pavēles.

Cik muļķīga tagad likās rotaļāšanās dārzā vai rotaļāšanās jelkurā citā vietā, izņemot šejieni. Viņš jau bija piemirsis, kā ir rotaļāties ar misteru Grīnu un Pūdeli, Vāveri un Koku. Un kāds tur brīnums, ja apkārtējie vienmēr atgādina, ka viņš ir mazs, dīvains zēns, kurš tic savai rotaļu pasaulei.

Vernons virzījās uz priekšu, brīžiem rāpodams, brīžiem soļodams ar svinīgu cienīgumu. Viņš bija lielisks. Viņš bija brīnišķīgs! Ja nu vēl kaut kā pietrūka, tad tās bija tikai bungas, kuras rībināt, papildinot paša dziedātās un pašam sev veltītās slavas dziesmas.

Mežs! Viņš vienmēr bija zinājis, ka te būs tieši tā, un tā arī bija! Priekšā parādījās sadrupusi, sūnām apaugusi siena. Pils siena! Vai var atgadīties vēl kas lieliskāks? Viņš sāka rāpties augšup.

Kāpšana veicās viegli, lai gan, protams, draudēja tik aizraujošā iespēja sastapties ar briesmām. Vai Pils piederēja misteram Grīnam, vai kādam Cilvēkēdājam, kas pārtiek no ļaužu miesas, Vernons vēl nebija izdomājis. Abas varbūtības likās vilinošas. Vernons sliecās palikt pie pēdējās, jo pašlaik viņa noskaņojums tapa arvien kareivīgāks. Ar piesārtušu sejiņu viņš sasniedza sienas virsotni un pavērās tur, otrā pusē.

Un šeit mūsu stāstā nepieciešama īsa atkāpe, lai pavēstītu par misis Somersu Vestu, kuru vilināja romantiska vientulība (gan uz īsu laika sprīdi) un kura bija nopirkusi Meža namu, kas tika raksturots kā "burvīgi nošķirts no visa pārējā un apslēpts pašā Meža sirdī - vienatnē ar pašu Dabu". Un, tā kā misis So- mersa Vesta,bija arī māksliniece, turklāt bezgala muzikāla, viņa bija nojaukuši vienu mājas iekšsienu, pārveidojot divas istabas par vienu, un tā nodrošinājusi sevi ar pietiekamiem plašumiem, kuros novietot koncertfllģeli.

Un tieši tajā brīdī, kad Vernons bija sasniedzis sienas virsotni, vairāki sviedros mirkstoši, streipuļojoši vīri lēnām grieza augšminēto koncertflīģeli loga virzienā, jo pa durvīm tas mājā nebija iedabūjams^ Meža nama dārzs bija viens vienīgs savvaļas augu mudžeklis - neskarta Daba, kā misis Somersa Vesta to sauca. Un tā nu vienīgais, ko Vernons ieraudzīja, bija Zvērs! Dzīvs un apņēmīgs, tas lēnām rāpoja viņa virzienā un bija tik šaušalīgi melns un atriebīgs…

Brīdi Vernons stāvēja kā zemē iemiets. Tad ar mežonīgu kliedzienu pārlingoja pār šaurās, apdrupušās sienas malu. Zvērs bija aiz muguras, tas dzinās viņam pakaļ… Tas tuvojās, Vemons to zināja. Viņš sāka skriet - skriet tik ātri, kā nekad mūžā, līdz kāja aizķērās aiz efeju pinekļiem. Tad viņš gāzās un krita… krita…

CETURTA NODAĻA

1.

Vernons pamodās tikai pēc laba laika un redzēja, ka guļ gultā. Pamosties gultā, protams, nebija nekas sevišķs, taču pagalam neparasta bija lielā kaudze ar saitēm, kas bija viņam turpat priekšā, virs segas. Kamēr viņš tās pētīja, kāds ar viņu sarunājās. Šis kāds bija doktors Kols, kuru Vernons pazina gluži labi.

-    Re, nu, esam pamodušies, - sacīja doktors Kols. - Un kā mēs jūtamies?

Vernons nezināja, kā jūtas doktors Kols. Pats viņš jutās visai slikti, un tas arī tika pateikts.

-    Iespējams, iespējams, - sacīja doktors Kols.

-    Liekas, ka kaut kur sāp, - turpināja Vernons. - Liekas, ka ļoti sāp.

-    Iespējams, iespējams, - atkal atkārtoja doktors Kols.

"No šādas runāšanas gan sāpes nepāriet," nodomāja Vemons.

-     Varbūt jutīšos labāk, ja piecelšos, - viņš sacīja. - Vai es drīkstu celties?

-    Baidos, ka ne tūlīt, - iebilda doktors. - Saprotiet, jūs no- kritāt.

-    Ja, - piekrita Vernons. - Zvērs dzinās man pakaļ.

-    Ko? Kas? Zvērs? Kāds zvērs?

-    Nekāds, - norūca Vemons.

-    Droši vien suns, - turpināja doktors. - Uzlēca uz sienas un rēja. Nevajag baidīties no suņiem, manu zēn.

-    Es nebaidos, - atcirta Vernons.

-     Un ko jūs darījāt tik tālu no mājām, ko? Nez vai jums vajadzēja tur atrasties.

-    Neviens nav teicis, ka nedrīkstu tur iet, - paskaidroja Vernons.

-    Mjā, interesanti. Nu, ko, baidos, ka no soda neizbēgt. Vai zināt, manu zēn, ka esat salauzis kāju?

-     Tiešām? - Vernons nopriecājās, pat bija sajūsmā. Viņš ir salauzis kāju. Viņš jutās ļoti svarīgs.

-    Jā, jums nāksies šeit kādu laiciņu pagulēt, un tad jārēķinās ar kruķiem. Vai jūs zināt, kas ir kruķi?

Jā, Vemons zināja. Misteram Džoberam, kalēja tēvam, tādi bija! Cik kolosāli!

-    Vai es varu tos tagad izmēģināt?

Doktors Kols iesmējās.

-    Tātad jums šāda iespēja patīk? Nē, baidos, ka vēl kādu laiciņu nāksies pagaidīt. Un jums jāpacenšas būt dūšīgam zēnam. Tad jūs ātrāk atveseļosieties. <

-    Pateicos, - Vernons laipni atbildēja. - Neliekas, ka es justos pārāk labi. Vai jūs nevarētu novākt no manas gultas šo smieklīgo iekārtu? Manuprāt, tad es justos daudz labāk.

Taču šķita, ka smieklīgo iekārtu sauc par ģipsi, un to nekur aizvākt nevarēja. Un vēl šķita, ka Vernons nevarēs gultā pat pakustēties, jo kāja bija piesaitēta pie gara koka gabala. Un tad jau likās, ka lauzta kāja nebūt nav kaut kas patīkams.

Vernona. apakšlūpa mazliet ietrīcējās. Viņš gan neraudās - nē. Viņš ir liels zēns, un lieli zēni neraud. Tā teica Aukle. Un vēl viņš zināja, ka vēlas redzēt Aukli - ļoti, ļoti. Vernons vēlējās viņas iedrošinošo klātbūtni, viņas viszinību, viņas iestīvinā- to, cēlo majestātiskumu.

-    Viņa drīz atgriezīsies, - mierināja doktors Kols. - Jā, drīz. Līdz tam jūs uzraudzīs šī māsa - māsa Frensisa.

Māsa Frensisa parādījās Vernona redzamības zona, un Vernons klusēdams viņu nopētīja. Arī viņa bija stīva un sausa, tiktāl viss šķita kārtībā. Taču viņa nebija tik liela kā Aukle, viņa bija tievāka pat par māmiņu - tik tieva kā krustmāte Nīna, lai gan Vemons nejutās pārliecināts…

Un tad viņa skatiens satikās ar viņas acīm - nosvērtām acīm, vairāk zaļām, nekā pelēkām, un Vernons, tāpat kā daudzi pirms viņa, sajuta, ka ar māsu Frensisu viss būs kārtībā.

Viņa viņam uzsmaidīja - taču ne tā, kā uzsmaida ciemiņi. Tas bija nopietns smaids, draudzīgs, tomēr atturīgs.

-    Nav labi? Jūtu jums līdzi, - viņa sacīja. - Vai vēlaties apelsīnu sulu?

Vemons apdomāja piedāvājumu un izlēma, ka vēlas. Doktors Kols izgāja no istabas, bet māsa Frensisa atnesa apelsīnu sulu ļoti smieklīgā krūzītē ar garu snīpi. Un izrādījās, ka Vernonam no šī snīpja jādzer.

Tas lika iesmieties, bet smiekli radīja sāpes, tāpēc viņš apklusa. Māsa Frensisa ieminējās, ka viņam atkal vajadzētu pagulēt, bet viņš atbildēja, ka negribot.

-     Tad ari es neiešu gulēt, - sacīja māsa Frensisa. - Interesanti, vai jūs varat saskaitīt, cik uz tās sienas ir īrisu? Sāciet no labās puses, bet es skaitīšu no kreisās: Jūs taču protat skaitīt, vai ne?

Vernons lepni paziņoja, ka prot skaitīt līdz simtam.

-    Tas ir daudz, - māsa Frensisa paslavēja. - Šķiet, ka tur nebūs pat simts. Manuprāt, septiņdesmit deviņi. Un kā šķiet jums?

Vernonam šķita, ka piecdesmit. Viņš jutās pārliecināts, ka vairāk nevar būt. Viņš sāka skaitīt, bet tad, pašam to neapzinoties, acu plakstiņi aizvērās, un viņš iemiga…

2.

Troksnis… troksnis un sāpes… Viņš vienā mirklī pamodās. Viņam bija karsti, ļoti karsti, un gauži sāpēja sāns. Tad troksnis tuvojās. Tas bija troksnis, kas vienmēr saistījās ar māmiņu…

Māmiņa iedrāzās istabā kā viesulis, aiz muguras viņai plīvoja tāds kā apmetnis. Viņa atgādināja putnu - milzīgi lielu putnu, un kā putns viņa metās Vernonam virsū.

-     Vernon, manu dārgumiņ… māmiņas vienīgais dārgu- miņš… ko viņi ar tevi izdarījuši? Cik šausmīgi… cik briesmīgi… manu bērniņ!

Viņa raudāja. Arī Vernons sāka raudāt. Viņš pēkšņi jutās nobijies, jo māmiņas asaras nerimās.

-     Manu mazulīt! Viss, kas man ir šajā pasaulē. Dievs, neatņem man viņu! Neatņem man viņu! Ja viņš nomirs, es iešu viņam līdzi!

-    Misis Deira…

-    Vemon… Vernon… manu bērniņ…

-    Misis Deira - lūdzu!

Māsas balsī gan neskanēja lūgums, drīzāk sausa pavēle.

-    Lūdzu, neaizskariet viņu! Jūs nodarīsiet viņam sāpes.

-    Sāpes? Es? Viņa māte?

-    Šķiet, jūs nesaprotat, misis Deira, ka viņam ir lauzta kāja. Man jālūdz jūs atstāt šo telpu.

-    Jūs kaut ko slēpjat no manis… sakiet… sakiet… vai kāju nāksies amputēt?

No Vernona puses atskanēja raudas. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, ko nozīmē amputēt, - taču tas izklausījās ļoti sāpīgi, pat vairāk - šausminoši. Raudāšana pārvērtās par vaimanām.

-    Viņš mirst, - brēca Meira. - Viņš mirst… un viņi man to nesaka. Bet viņš nomirs man uz rokām.

-    Misis Deira…

Kaut kādā veidā māsai Frensisai izdevās iespraukties starp māti un gultu. Viņa satvēra māmiņu aiz pleciem. Viņas balsī parādījās tā pati intonācija, kādā Aukle bija runājusi ar Keitiju, istabeni.

-      Misis Deira, uzklausiet mani! Jums jāsavaldās. Jums tas jādara1 .

Topašbrīd māsa pacēla acis. Durvīs stāvēja Vernona tēvs.

-    Mister Deir, lūdzu, aizvediet savu sievu! Es nedrīkstu pieļaut, ka mans pacients tiek satraukts un uzbudināts.

Tēvs pamāja - tas bi ja kluss, saprotošs mājiens. Viņš uzmeta Vernonam tikai vienu skatienu un sacīja:

-    Nepaveicās, veco zēn. Es reiz salauzu roku.

Pēkšņi pasaule vairs nelikās tik šausminoša. Ari citi salauž rokas un kājas. Tēvs saņēma mātes plecus un virzīja viņu uz durvīm, klusām kaut ko viņai stāstīdams. Māte protestēja, strīdējās, viņas satrauktā balss skanēja spalgi, pat spiedzoši.

-    Tev to nesaprast, tu nekad neesi interesējies par bērnu tā, kā es. Man jābūt viņam līdzās - kā lai atstāju savu mazuli svešinieku rokās!? Viņam vajadzīga māte… Tu neko nesaproti - es mīlu viņu. Nekas nespēj līdzināties mātes rūpēm - to zina katrs.

Vernon, dārgumiņ, - viņa izrāvās no vīra tvēriena un pieskrēja pie gultas. - Tu taču vēlies mani blakus, vai ne? Tu vēlies blakus māmiņu?

-    Es vēlos Aukli, - šņukstēja Vernons. - Es gribu Aukli…

Viņš domāja pats savu Aukli, nevis māsu Frensisu.

-    Ak! - iesaucās Meira. Tā viņa stāvēja, trīsu pārņemta.

Beidz, dārgā, - maigi ierunājās Vernona tēvs. - Iesim.

Māte atbalstījās pret viņu, un viņi abi izgāja no istabas. Durvīm aizveroties, vēl noskanēja mātes balss:

-    Mans bērns novēršas no manis sveša cilvēka dēļ!

Māsa Frensisa nogludināja palagu un piedāvāja ūdeni.

-    Aukle atgriezīsies ļoti drīz, - viņa sacīja. - Šodien pat uzrakstīsim viņai, labi? Tu man pateiksi, ko lai raksta.

Jaunas, dīvainas izjūtas saviļņoja Vernonu - tāda kā savāda pateicība. Kāds patiešām viņu saprata…

3.

Kad vēlāk Vernonam iznāca atcerēties savu bērnību, tieši šis posms izcēlās sevišķi skaidri. Šī ēra saucās: "Tad, kad es salauzu kāju."

Viņam nācās izvērtēt ari dažus sīkus starpgadījumus, ar kuriem, pats par sevi saprotams, nācās samierināties. Piemēram, visai vētraina saruna starp doktoru Kolu un māti. Skaidrs, ka tā nenotika Vernona istabā, bet Meiras paceltā balss iespiedās caur aizvērtajām durvīm. Vernons sadzirdēja sašutuma pilnus izsaucienus, piemēram: "Nesaprotu, ko jūs domājat ar mana bērna apbēdināšanu… Uzskatu, ka mans bērns man jāauklē pašai… Protams, ka biju satriekta - neesmu no tiem, kuriem trūkst sirds… kuriem vispār nav sirds. Palūkojieties uz Valteru - ne aci nepamirkšķināja!"

Starp Meiru un māsu Frensisu arī bija daudz sadursmju, kuras tikpat labi varētu dēvēt par sīvām kaujām. Māsa Frensisa vienmēr uzvarēja, taču ar zināmiem zaudējumiem. Meira Deira šķita mežonīgi, pat neganti greizsirdīga uz tā saukto "maksas māsu". Viņa bija spiesta pakļauties doktora Kola rīkojumiem, taču darīja to nelabprāt, ar atklātu rupjību, kuru gan, šķiet, māsa Frensisa likās nemanām.

Vēlākajos gados Vernons neatcerējās sāpes un garlaicību, kura viņu tad droši vien nomāca. Viņš šo notikumu atcerējās kā laimīgas dienas, kad varēja rotaļāties un sarunāties kā nekad agrāk. Jo māsā Frensisā viņš atklāja pieaugušu cilvēku, kurš neuzskatīja, ka viss ir "savāds" vai "dīvains". Viņa bija cilvēks, kurš saprātīgi klausījās viņā un izdarīja nopietnus un saprātīgus slēdzienus. Ar māsu Frensisu viņš varēja runāt par Pūdeli, Vāveri un Koku, un par misteru Grīnu, un viņa simts bērniem. Un māsa Frensisa nebūt neizsaucās: "Kāda jocīga rotaļa!" - viņa tikai painteresējās, vai šie simts bērni ir zēni, vai meitenes; no šāda viedokļa Vernons par to nekad agrāk nebija domājis. Un viņi ar māsu Frensisu nosprieda, ka no katriem'ir pa piecdesmit, kas likās ļoti gudri iekārtots.

Ja dažreiz viņš aizmirsās un skaļā balsī sāka spēlēt savas iedomu spēles, māsa Frensisa nekad neizrādīja, ka to manītu vai uzskatītu par kaut ko neparastu. Viņai piemita tas pats klusais mājīguma gars, kas vecajai Auklei, taču viņai bija arī kas cits, kas Vernonam nozīmēja daudz vairāk, - prasme atbildēt uz jautājumiem, un viņš vienmēr intuitīvi juta, ka atbildes ir patiesas. Reizēm Frensisa mēdza atzīties: "Es pati to nezinu." Vai: "Tev jāpajautā kādam citam. Es neesmu tik gudra, lai varētu tev atbildēt." Viņai nepiemita īpašība izlikties viszinošai.

Reizēm, pēc tējas, viņa stāstīja Vernonam stāstus. Nekad divas dienas pēc kārtas stāsti nebija par vienu un to pašu tēmu — vienu dienu tie vēstīja par nerātniem maziem zēniem Un meitenēm, bet nākamajā dienā - par burvīgām princesēm. Pēdējie Vernonam patika labāk. It īpaši viņam patika stāsts par zeltma- tainu princesi augstā tornī un klaidoņa princi ar noplukušu, zaļu cepuri. Stāsts beidzās mežā, un varbūt tieši šī iemesla dēļ tas Vernonu tik ļoti aizrāva.

Reizēm uzradās vēl, kāds klausītājs. Meira mēdza nākt agrā pēcpusdienā, kad māsai Frensisai bija brīvais laiks, bet Vernona tēvs nāca pēc tējas, kad stāstīšana gāja pilnā sparā. Palēnām tas izveidojās par ieradumu. Valters Deirs apsēdās tieši aiz māsas Frensisas krēsla, un no turienes viņš varēja vērot - ne jau savu bērnu, bet stāsta stāstītāju. Kādu dienu Vernons pamanīja, ka tēva roka zagšus izlavās un maigi apkļaujas ap māsas Frensisas vidukli.

Un tad notika kaut kas tāds, kas Vernonu ļoti pārsteidza. Māsa Frensisa piecēlās no sava krēsla.

-     Baidos, ka šovakar mums nāksies jūs izraidīt ārā, mister Deir, - viņa klusām sacīja. - Mums ar Vemonu ir ko darīt.

Tas ārkārtīgi pārsteidza Vernonu, jo viņš nevarēja iedomāties, kas ir tas viņu darāmais. Un vēl pārsteigtāks viņš jutās, kad arī tēvs piecēlās un klusām nočukstēja:

-    Es lūdzu jūsu piedošanu.

Māsa Frensisa viegli palocīja galvu, taču palika stāvam. Viņas acis stingri vērās Valterā Deirā. Tēvs klusām sacīja:

-    Vai jūs spētu noticēt, ka es tiešām jūtos vainīgs un lūdzu atļauju atnākt rīt?…

Kaut kādā Vernonam neizprotamā veidā tēva uzvedība pēc šī notikuma mainījās. Viņš vairs nesēdēja tik tuvu māsai Frensisai. Viņš vairāk sarunājās ar Vernonu, un reizēm viņi visi trīs spēlēja kādu spēli, kas Vernonam šausmīgi patika. Tie bija laimes pilni vakari, kas visiem trim sagādāja daudz prieka.

Kādu dienu, kad māsa Frensisa bija izgājusi, Valters Deirs pēkšņi pajautāja:

-    Vai tev patīk māsa Frensisa, Vernon?

-    Māsa Frensisa? Ļoti patīk. Un tev nē, tēt?

-    Jā, - sacīja Valters Deirs. - Man ari patīk.

Viņa balsī ieskanējās skum jas, un Vernons to juta.

-    Vai kas noticis, tēt?

-    Nekas, ko varētu izlabot. Zirgam, kuru vienu atstāj pie slitas, nav ne mazākās iespējas izdarīt kaut ko labu - lieta tāda, ka, kaut arī vainīgs pats zirgs, tas neko nespēj vērst par labu. Bet tās ir muļķības, veco zēn. Katrā ziņā priecājies par māsu Frensisu, kamēr tev viņa ir. Tādas kā viņa nav bieži sastopamas.

Un tad atgriezās māsa Frensisa, un viņi spēlēja "zvēra kampienu".

Bet Valtera Deira vārdi bija likuši Vemona prātam darboties. Nākamajā rītā viņš ķērās pie māsas Frensisas.

-    Vai tad jūs netaisāties palikt šeit vienmēr?

-    Nē, tikai kamēr tu atveseļosies - gandrīz atveseļosies.

-    Vai jūs nevarētu palikt vienmēr? Man tas tik ļoti patiktu.

-    Saproti, tas nav mans darbs. Mans darbs ir uzraudzīt tos, kuri ir slimi.

-    Vai jums tāds darbs patīk?

-    Jā, ļoti.

-    Kāpēc?

-    Nu, saproti, katram ir kāds noteikts darbs, kas patīk un kas ir piemērots.

-    Māmiņai nav.

-    Ak, nē, ir gan. Viņas darbs ir uzraudzīt lielo māju un pieskatīt, lai viss ritētu labi, un rūpēties par tevi un tavu tēvu.

-    Tēvs kādreiz bija karavīrs. Viņš man stāstīja, ka, ja sāktos karš, viņš ietu un atkal būtu karavīrs.

-    Vai tev ļoti patīk tavs tēvs, Vernon?

-     Vairāk es mīlu māmiņu, protams. Māmiņa saka, ka mazi zēni vienmēr vairāk mīlot māmiņas. Man gan patīk būt kopā ar tēvu, bet tas ir citādi. Manuprāt, tas ir tāpēc, ka viņš ir vīrietis. Kā jūs domājat, kas būšu es, kad izaugšu? Es gribētu būt jūrnieks.

-    Varbūt tu rakstīsi grāmatas.

-    Par ko?

Māsa Frensisa tikko manāmi pasmaidīja.

-    Varbūt par misteru Grīnu un Pūdeli, un Vāveri, un Koku.

-    Bet visi teiks, ka tās ir muļķības.

-    Mazi zēni tā nedomās. Un turklāt, kad tu izaugsi, tavas domas kavēsies pie citādiem cilvēkiem - kā misters Grīns un viņa bērni, tikai pieauguši. Un tad tu varēsi rakstīt par viņiem.

Vernons uz ilgu laiku iegrima domās un tad papurināja galvu.

-    Domāju, ka būšu karavīrs, tāpat kā tēvs. Gandrīz visi Deiri ir bijuši karavīri, kā saka māmiņa. Protams, jābūt ļoti drosmīgam, lai kļūtu par karavīru, bet man liekas, ka es būšu pietiekami drosmīgs.

Māsa Frensisa kādu brīdi klusēja. Viņa domāja par to, ko Valters Deirs bija sacījis par savu mazo dēlēnu.

-     Viņš ir mazs, drosmīgs puisēns - pilnīgi bezbailīgs. Viņš pat nezina, kas ir bailes! Jums vajadzētu viņu redzēt jājam uz ponija.

Jā, savā ziņā Vernons bija absolūti bezbailīgs. Viņam piemita arī izturība. Salauztās kājiņas sāpes un neērtības viņš bija pārcietis ar savam vecumam neparastu pacietību.

Bet bija vēl citādas bailes. Pēc brīža māsa Frensisa klusām pajautāja:

-    Pastāsti man vēlreiz, kā tu toreiz nokriti no tās sienas.

Viņa zināja visu par Zvēru un ļoti uzmanījās, lai nejauši nekļūtu izsmējīga. Nu viņa uzklausīja Vernona stāstīto un, kad viņš bija beidzis, laipni sacīja:

-     Bet tu taču jau sen zini, ka tas nav īsts Zvērs, vai ne? Ka tas ir tikai priekšmets, kas izgatavots no koka un stīgām.

-    Es tiešām zināju, - atbildēja Vernons, - bet man ne sapņos nebija rādījies, ka tas var būt tāds. Un, kad es ieraudzīju viņu dārzā, nākam man virsū…

-    Tu laidies mukt - kas bija visai nožēlojami, vai ne? Daudz labāk būtu, ja tu paliktu stāvam un skatītos. Tad tu būtu pamanījis vīrus un saprastu, kas notiek. Nekad nav par ļaunu paskatīties. Un pēc tam vēl var aizmukt, ja ir vēlēšanās, bet parasti tā nenotiek. Un, Vernon, es tev pateikšu vēl kaut ko.

-Jā?

-    Nekad nekas, ko uzlūkojam, nav tik biedējošs, kā šķiet, ja pagriežam tam muguru un mūkam. Atceries to! Viss šķiet briesmīgs, ja atrodas aiz muguras un nav redzams. Lūk, kāpēc vienmēr ir labāk pagriezties aci pret aci - tad ļoti bieži izrādās, ka tur vispār nekā nav.

Vernons domīgi ierunājās:

-    Ja es būtu pagriezies, nebūtu salauzis kāju, vai ne?

-    Nebūtu.

Vernons nopūtās.

-    Es gan pārāk neuztraucos, ka salauzu kāju. Jo bija tik jauki būt kopā ar jums.

Viņam likās, ka māsa Frensisa aiztur elpu un nomurmina: "Nabaga bērns." Taču tās, protams, bija muļķības. Viņa pasmaidīja.

-    Arī man ļoti patika būt kopā ar tevi. Dažiem maniem slimniekiem nepatīk rotaļāties.

-    Jums taču tiešām patīk rotaļāties, vai ne? - jautāja Vernons. - Tāpat kā misteram Grīnam.

Jūtoties kaunīgs, viņš neveikli piemetināja:

-    Lūdzu, neejiet projām no manis pārāk ātri, labi?

4.

Bet, kā jau mēdz būt, māsa Frensisa aizgāja daudz ātrāk, nekā tam vajadzēja notikt. Viss norisinājās ļoti pēkšņi, kā Vernons jau ne vienu vien reizi bija pieredzējis.

Sākās tas ļoti vienkārši - Meira kaut ko piedāvājās izdarīt Vernona labā, bet viņš pateica, ka labāk vēlētos, lai to izdara māsa Frensisa.

Tagad katru dienu kādu īsu, sāpīgu brīdi viņš staigāja uz kruķiem, un šis jaunatklājums viņam ļoti patika. Tomēr viņš ātri nogura un bija gatavs atgriezties gultā. Šodien tā bija māte, kura pieteicās palīdzēt viņam to izdarīt; viņa bija to darījusi jau agrāk. Sīs viņas lielās, baltās rokas izrādījās dīvaini neveiklas. Gribēdamas palīdzēt, tās nodarīja sāpes. Vemons izvairījās no mātes labi domātajām pūlēm. Viņš paziņoja, ka pagaidīs māsu Frensisu, kura nekad nenodara sāpes.

Vārdi izspruka bērnišķīgi godprātīgā nesmalkjūtībā, un tajā pašā brīdī Meira Deira bija nokaitēta līdz baltkvēlei.

Māsa Frensisa ienāca divas trīs minūtes vēlāk un tika sagaidīta ar pārmetumu plūdiem.

Noskaņot bērnu pret viņa paša māti - cik.nežēlīgi, cik ļauni… Viņi visi ir tādi… visi pret viņu… Un viņai šajā pasaulē taču nav nekā, izņemot Vemonu, un tagad arī zēns ir noskaņots pret viņu.

Tā tas gāzās - nebeidzamā straumē. Māsa Frensisa visu pacieta pietiekami savaldīgi, bez pārsteiguma vai dusmām. Viņa zināja, kas par sievieti ir misis Deira - šādas scēnas viņai palīdzēja izlādēties. Un ar nežēlīgu humoru māsa Frensisa atcerējās, ka ļauni vārdi nodara sāpes tikai tad, ja teicējs ir jums dārgs cilvēks. Viņai bija žēl Meiras Deiras, jo viņa izprata, cik daudz patiesas nelaimes un pazemojuma slēpjas aiz šiem histēriskajiem dusmu izvirdumiem.

Valters Deirs bija izvēlējies nepiemērotu bridi, lai apciemotu bērnistabu. Kādu mirkli viņš pārsteigts stāvēja, bet tad aizsvilās dusmās.

-    Nu, patiešām, Meira, man kauns par tevi! Tu nesaproti, ko runā.

Pagalam saniknota, viņa pagriezās.

-     Es gluži labi saprotu, ko saku. Un zinu, ar ko tu esi nodarbojies. Lavījies šeit katru dienu - es tevi redzēju. Tev vienmēr jāmīlējas ar kādu sievieti. Aukles, māsas - tas tev vienalga.

-    Meira, klusē!

Tagad viņš bija patiešām noskaities. Meira Deira sajuta baiļu trīsas. Tomēr viņa izmeta pēdējo lamu šalti.

-    Jūs visas esat vienādas, jūs, medmāsas. Tikai flirtēt ar citu sieviešu vīriem. Vajadzētu kaunēties par sevi… un vēl nevainīga bērna priekšā… bāzt viņam galvā visas šīs muļķības… Bet no manas mājas jūs aiziesiet! Jā, tūlīt pat aiziesiet - un doktoram Kolam es pateikšu, ko pārjums domāju!

-     Vai tu nebūtu tik laipna un neturpinātu savas pamācības kaut kur citur? - Viņas vīra balsij tagad piemita tā intonācija, kuru viņa neieredzēja visvairāk, - šī balss skanēja auksti un izsmējīgi. - Nez vai ir saprātīgi tā uzvesties nevainīga bērna priekšā, vai ne? Es atvainojos, māsa, par manas sievas vārdiem. Ejam, Meira.

"Viņa sāka raudāt un paklausīgi sekoja, mazliet nobijusies no tā, ko izdarījusi. Kā parasti, viņa bija pateikusi vairāk, nekā gribējusi.

-             Tu esi cietsirdīgs, - viņa elsoja. - Cietsirdīgs. Tu gribi manu nāvi. Tu mani neieredzi.

Viņa kopā ar vīru izgāja no istabas. Māsa Frensisa ielika Vernonu gultiņā. Viņš gribēja uzdot jautājumus, bet māsa runāja par suni, par kādu lielu sanbernāru, kuru viņa satikusi, kad bijusi maza meitenīte, un tas Vernonu tā ieinteresēja, ka viņš aizmirsa par visu pārējo.

Pašā vakarā bērnistabā ienāca Vernona tēvs. Viņš izskatījās bāls un nevesels. Māsa Frensisa piecēlās un pagāja pretī vietai, kur viņš stāvēja - uz durvju sliekšņa.

-              Nezinu, ko lai saku… kā lai atvainojos… par visu, ko sarunāja mana sieva…

Māsa Frensisa atbildēja klusā, lietišķā balsī.

-             Ak, viss jau ir kārtībā. Es saprotu. Lai gan domāju, ka man labāk būtu doties projām, cik ātri vien iespējams. Mana klātbūtne dara misis Deiru nelaimīgu, tā viņu satrauc.

-              Ja viņa apzinātos, cik greizi šauj viņas apvainojumu bultas, ja viņa saprastu, ka apvainojusi jūs…

Māsa Frensisa iesmējās - varbūt ne pārāk pārliecinoši.

-              Es vienmēr esmu domājusi, cik absurdi rīkojas ļaudis, sūdzēdamies, ka ir apvainoti, - viņa runāja jautrā balsī. - Tāds pompozs vārds, vai ne? Lūdzu, neraizējieties un nedomājiet par mani! Ziniet, mister Deir, jūsu sieva ir…

-    Kāda?

Viņas balss izmainījās. Tā kļuva drūma, pat skumja.

-    Ļoti nelaimīga un vientuļa sieviete.

-    Vai domājat, ka pie tā vainīgs esmu tikai es?

Iestājās klusums. Viņa pacēla acis - šīs nosvērtās, zaļās acis.

-    Jā, - viņa sacīja. - Es tā domāju.

Viņš dziļi ievilka elpu.

-             Neviens cits, izņemot jūs, neatļautos man to pateikt. Jūs… es domāju, tā ir jūsu drosme, ko es tik ļoti apbrīnoju… jūsu absolūtais, bezbailīgais godīgums. Man žēl Vernona, jo viņam nāksies jūs zaudēt ātrāk, nekā bija domāts.

Viņas balss skanēja smagi.

-    Nepārmetiet sev to, ko neesat izdarījis! Tā nav jūsu vaina.

-     Māsa Frensisa, - no gultiņas atskanēja Vernona nepacietīgā balss. - Es negribu, ka jūs ejat projām. Lūdzu, neejiet projām - vismaz ne šovakar!

-     Protams, ka nē, - atbildēja māsa Frensisa. - Mums par to jāaprunājas ar doktoru Kolu.

Māsa Frensisa aizgāja trīs dienas vēlāk. Vernons rūgti raudāja. Viņš bija pazaudējis pirmo īsto draugu savā mūžā.

PIEKTĀ NODAĻA

1.

Laiks no pieciem līdz deviņiem gadiem Vernona atmiņā bija saglabājies ļoti blāvi. Lietas mainījās, bet tik lēnām, ka tas nebija manāms. Aukle neatgriezās savā bērnistabas tronī. Viņas māti ķēra trieka, un nu viņa kļuva tik bezpalīdzīga, ka Aukle bija spiesta palikt, lai māmuļu pieskatītu.

Aukles vietā par bērnistabas Valdībnieci iecēla mis Robinsu, tik neparasti bezkrāsainu būtni, ka vēlākajos gados Vernonam tā ari neizdevās atdzīvināt atmiņā viņas izskatu. Pēc visa spriežot, viņas audzināšanā nodotajam Vernonam vajadzēja galīgi palaisties, taču, par laimi, pēc astotās dzimšanas dienas zēnu sāka sūtīt skolā. Atbraucis pirmajās brīvdienās, Vernons atklāja, ka mājā iekārtojusies māsīca Džozefine.

Nīna savu reto apciemojumu laikā Dižklosteros ne reizi netika ņēmusi līdzi mazo meitiņu, turklāt viņas ciemošanās reizes kļuva arvien retākas un retākas. Kā tas mēdz būt ar bērniem, Vernons bez īpašas prātošanas zināja visu. Viņš bija pilnīgi drošs par divām lietām. Viena - ka tēvam nepatīk tēvocis Sidnejs, lai gan viņš izturas pret tēvoci pārmēru pieklājīgi. Otra - ka mātei nepatīk krustmāte Nīna un māte nemaz nemēģina to slēpt.

Reiz, kad Nīna un Valters sēdēja dārzā un sarunājās, viņiem pievienojās Meira un pauzē, kura gandrīz vienmēr iestājās, viņai atnākot, teica to pašu, ko parasti šādās reizēs:

-     Domāju, ka man labāk jūs atstāt. Jūtu, ka maisos pa kājām. Nē, pateicos, Valter! (Liegi nomurmināta atbilde uz protestu.) Es gan skaidri jūtu, ka mani šeit nevēlas.

Un tad viņa aizgāja, kodīdama lūpas un nervozi lauzīdama rokas, bet brūnās acis bija asaru pilnas. Valters klusuciešot savilka uzacis.

Kādu dienu Nīna neizturēja:

-     Viņa ir neciešama. Nevaru parunāties ar tevi pat desmit minūtes, lai nesāktos kāda absurda scēna. Valter, kāpēc tu to izdarīji? Kāpēc tu to izdarīji!

Vernons atcerējās, kā tēvs bija palūkojies apkārt, ar acīm apstaigājis māju un tad ļāvis skatienam aizklīst tālu projām, kur, tikko manāms, slējās vecais klosteris.

-     Man rūp šī vieta, - viņš lēnām atbildēja. - Līdz pašām saknēm. Es negribu, ka tā aiziet postā.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Nīna iesmējās - īsi, savādi.

-    Mēs neesam pārāk laba ģimene, - viņa teica. - Tu un es - mēs esam radījuši krietnu jucekli.

Iestājās vēl viens klusuma brīdis, tad runāja tēvs:

-    Vai tad ir tik slikti?

Nīna ar asu šņākoņu ievilka elpu un pamāja.

-     Tā ir. Nedomāju, Valter, ka tā ilgi turpināsies. Freds pat nespēj bez naida uz mani paskatīties. Ak, cilvēkos mēs uzvedamies ļoti jauki - bet, kad esam vieni… mans Dievs!

-Jā, manu mīļo meitenīt, bet…

Un tad kādu brīdi Vernons vairs neko nedzirdēja. Balsis pieklusa. Šķita, ka tēvs ar krustmāti strīdas. Beigās viņi atkal kļuva skaļāki.s

-     Tu nevari spert tik ārprātīgu soli. Pat Enstija dēļ. Tu nedrīksti!

-    Laikam gan - bet viņš pēc manis ir kā traks.

Tēvs norūca kaut ko, kas izklausījās pēc vārdiem: "Parasts strausa gājiens." Nīna atkal iesmējās.

-    Tas? Nevienu no mums tas neuztrauc.

-    Enstiju beigās uztrauks.

-     Freds dos man šķiršanos - viņš tikai priecāsies par šādu. iespēju. Tad mēs varētu apprecēties.

-Pat tad…

-     Valteram piemīt sabiedrības aizspriedumi! Tas jau kļūst jautri!

-     Vīrieši un sievietes ir ļoti atšķirīgi, — Vernona tēvs sausi novilka. v

-     Ak! Es zinu… zinu. Bet jelkas ir labāks par šo nebeidzamo nožēlojamo stāvokli. Protams, pamatos jau viss tā ir, Freds man joprojām nav vienaldzīgs… nekad nav bijis. Vienaldzīga viņam vienmēr esmu bijusi es.

-    Vēl jau ir arī bērns, - sacīja Valters Deirs. - Tu nevari aiziet un pamest meitenīti.

-    Tu domā? Kas nu es par māti, zini. Turklāt es ņemšu viņu līdzi. Freds neiebildīs. Viņš bērnu necieš, tāpat kā mani.

Vēlreiz iestājās klusums - šoreiz ilgāks. Tad Nīna lēnām sacīja: ļ

-     Kādus drausmīgus samezglojumus cilvēks prot pats sev nopīt! Un gan tavā, gan manā gadījumā, Valter, tā ir tikai mūsu pašu vaina. Ir nu gan ģimenīte! Mēs nesam nelaimi gan paši sev, gan visiem, ar kuriem saskaramies.

Valters Deirs piecēlās. Domās iegrimis, viņš piepildīja pīpi un lēnām aizsoļoja. Tikai tagad Nīna pamanīja, ka šeit ir arī Vernons.

-    Klausies, bērns, - viņa iesaucās, - nemaz nemanīju, ka tu esi šeit. Interesanti, ko tu saprati no mūsu runātā?

-    Nezinu, - no kājas uz kāju mīņādamies, neskaidri attrauca Vernons.

Nīna atvēra somiņu ar ķēdītēm, izņēma bruņurupuča ādas etviju, izvilka cigareti un tuvināja to liesmai. Vernons ar interesi vēroja viņas darbošanos. Viņam nekad nebija gadījies redzēt sievieti smēķējam.

-    Kas noticis? - jautāja Nīna.

-    Māmiņa saka, - atbildēja Vemons, - ka smalkas sievietes nekad nesmēķē. Tā viņa teica mis Robinsai.

-            Ir jau taisnība, - novilka Nīna. Viņa izpūta veselu mākoni dūmu. - Domāju, ka tev ir pilnīga taisnība. Redzi, Vernon, es neesmu smalka sieviete.

Vernons apbēdināts viņu uzlūkoja.

-    Manuprāt, jūs esat ļoti skaista, - viņš kautrīgi nočukstēja.

-     Skaists un smalks nav viens un tas pats, - Nīnas smaids kļuva platāks. - Nāc tuvāk, Vemon!

Viņš paklausīgi tuvojās Nīnai. Nīna uzlika rokas Vernonam uz pleciem un zobgalīgi noskatīja viņu no galvas līdz kājām, Vernons pacietīgi ļāva viņai to darīt. Viņš nekad neiebilda, ja krustmāte Nīna pieskārās viņam. Viņas plaukstas bija vieglas - tām nebija tāda tvēriena kā māmiņas rokām.

-    Jā, - sacīja Nīna. - Tu esi Deirs - īsts Deirs. Meirai nav paveicies, bet tā nu tas ir.

-    Ko tas nozīmē? - jautāja Vemons.

-    Tas nozīmē, ka tu esi līdzīgs tēva, nevis mātes senčiem - un neko labu tev tas nesola.

-    Kāpēc tas man neko labu nesola?

-    Tāpēc, Vemon, ka Deiri nav laimīgi, viņiem neveicas. Un viņi neprot darīt labu.

Kādas jocīgas lietas krustmāte Nīna runā! Kaut gan to visu viņa teica pussmejot, varbūt viņa nemaz tā nedomāja. Un tomēr - tur kaut kas slēpās… Kaut kas, ko viņš nesaprata… kaut kas biedējošs.

-     Vai būtu labāk, - Vemons pēkšņi jautāja, - izskatīties līdzīgam tēvocim Sidnejam?

-    Daudz labāk. Daudz labāk.

Vernons apdomāja.

-     Bet tad, - viņš lēnām vilka, - ja es būtu līdzīgs tēvocim Sidnejam…

Viņš apklusa, cenšoties ietērpt savas domas vārdos.

-    Jā, nu?

-     Ja es būtu tēvocis Sidnejs, man būtu jādzīvo Lērčhērstā, nevis šeit.

Lērčhērstā bija zema sarkanu ķieģeļu villa pie Birminge- mas, kur Vernonu reiz aizveda padzīvot pie tēvoča Sidneja un krustmātes Kerijas. Villu ieskāva trīs akri lieliski iekoptas zemes, rožu dārzs, vīteņiem apaugusi lapene, baseins ar zelta zivtiņām un divas brīnišķīgi iekārtotas vannasistabas.

-     Un tev tas patiktu? - jautāja Nīna, joprojām viņu vērodama.

-    Nē! - iesaucās Vernons. No viņa mazajām krūtīm izlauzās varena nopūta. - Es gribu dzīvot šeit - vienmēr, vienmēr, vienmēr!

2.

Drīz pēc tam ar krustmāti Nīnu notika kaut kas dīvains. Māte ierunājās par viņu, bet tēvs mēģināja apklusināt māti, mezdams skatienu sāņus. Viņa izdvesa tikai dažas frāzes.

-    Tas nabaga bērns, man viņas tik ļoti žēl. Tev tikai jāpaskatās uz Nīnu, lai saprastu, ka viņa ir nelabs cilvēks un vienmēr tāda būs.

Vemons saprata, ka nabaga bērns ir viņa māsīca Džozefīne, kuru viņš gan nekad nebija redzējis, bet kurai Ziemassvētkos sūtīja dāvanas un saņēma tādas pašas pretī. Viņš nobrīnījās, kāpēc Džozefīne ir "nabaga" un kāpēc mātei viņas tik ļoti žēl, un arī - kāpēc krustmāte Nīna ir nelabs cilvēks, lai ko arī tas nozīmētu. Viņš pajautāja mis Robinsai, kura piesarka gluži tumša un pamācīja, ka "par tādām lietām viņam nav jāprāto". Par kādām lietām? Vemons brīnījās.

Galu galā viņš tā arī darīja - daudz par to nedomāja četrus mēnešus, tad šis jautājums tika pieminēts vēlreiz. Šoreiz Vernonu nepamanīja neviens - tik augstu bija sakāpušas kaislības. Mutuļoja kaislīga saruna, un tēvs un māte bija krietni iekarsuši. Māte kā parasti likās brēcoši skaļa un uzbudināta. Tēvs izturējās ļoti klusu.

-     Apkaunojoši! - kliedza Meira. - Trīs mēnešus skriet ar vienu vīrieti un tad paķert citu. Te nu viņa parādās patiesā gaismā. Es vienmēr esmu zinājusi, kāda viņa ir. Vīrieši, vīrieši, vīrieši, nekas cits kā tikai vīrieši!

-    Tu vari domāt, ko vēlies, Meira. Tas nav galvenais. Es ļoti labi apzinos, kā tas tev kremt.

-    Un man gribētos teikt, ka jebkuram citam arī! Es nesaprotu tevi, Valter. Jūs uzskatāt sevi par senu dzimtu, un viss šis…

-    Mēs esam sena dzimta, - viņš klusām attrauca.

-    Manuprāt, jums vajadzētu mazliet padomāt par jūsu vārda godu. Viņa to ir apkaunojusi - un, ja tu būtu īsts vīrietis, tu novērstos no viņas pilnīgi, kā viņa to ir pelnījusi.

-    Patiesību sakot, tradicionāla aina no melodrāmas.

-    Tu vienmēr tikai smejies un ņirgājies! Morāle tev nenozīmē neko - pilnīgi neko.

-     Kā es cenšos tev ieskaidrot, pašlaik runa nav par morāli. Runa ir par manu māsu, kura nokļuvusi nelaimē. Jādodas uz Montekarlo un jāpaskatās, ko var izdarīt. Manuprāt, jebkuram pie vesela saprāta vajadzētu to saprast.

-    Paldies. Pārāk pieklājīgs tu neesi. Kurš tad ir vainīgs, ka viņa nonākusi nelaimē, to es gribētu zināt. Viņai bija tik labs vīrs…

-    Nē - ne jau tas.

-    Katrā ziņā viņš viņu apprecēja.

Šoreiz uzliesmoja tēvs. Viņš ierunājās ļoti klusā balsī:

-    Nevaru saprast tevi, Meira. Tu esi lieliska sieviete - laipna, godīga, kārtīga - un tomēr uzspied sev^ādas nejaukas, dzēlīgas piezīmes.

-    Pareizi gan! Zākā tik mani! Esmu jau pieradusi. Tu jau nepārdzīvosi par vārdiem, kurus saki man.

-    Nav tiesa. Es cenšos būt, cik vien iespējams, laipns.

-    Jā. Un daļēji tas ir iemesls, kādēļ es tevi neieredzu. Vienmēr tāda laipna un ņirdzīga - tāda ir tava mēle. Vienmēr šīs ārišķības - gribu zināt, kāpēc tev tās ir vajadzīgas? Kāpēc man būtu jācer, ka šajā mājā kāds saprot, kā es jūtos?

-    Nešaubos, ka to zina visi - pateicoties tavas balss spēkam.

-    Te nu tas ir.- atkal ņirgāšanās. Katrā ziņā esmu priecīga, ka pateicu tev, ko domāju par tavu brīnišķīgo māsiņu. Aizskriet ar vienu vīrieti, tad satikties ar citu - un es gribētu zināt, kāpēc tad šis otrs viņu nepatur? Vai varbūt ir jau noguris no viņas?

-    Es jau tev stāstīju, bet tu neklausījies. Viņu moka tuberkulozes saasinājums - nācās pat darbu pamest. Viņam nav savu īpašumu.

-    Ā! Nīna šoreiz ir smagi pārrēķinājusies.

-            Nīna pati - viņa nekad nedomā, ko iegūs. Viņa ir muļķe - galīga muļķe, jo, ja tāda nebūtu, neiekultos šādā ķezā. Un vienmēr šis viņas aizraušanās, kuras nekādi nesaskan ar veselo saprātu. Velnišķīga ķeza. Viņa neaiztiks ne penija no Freda naudas. Enstijs vēlas palīdzēt viņai ar naudu, bet viņa par to negrib ne dzirdēt. Un ņem vērā - es piekritu viņai. Ir lietas, kuras nevar darīt. Man gan, protams, jāaizbrauc un jāapskatās, kas tur notiek. Žēl, ja tas tevi kaitina, bet man tas jādara.

-    Tu nekad nedari to, ko vēlos es! Tu neieredzi mani! Tu rīkojies apzināti, lai padarītu mani nožēlojamu. Bet ir viena lieta. Tu nevedīsi šo savu lielisko māsiņu zem šī jumta, kamēr te dzīvoju es! Neesmu radusi būt kopā ar tādām. Vai saprati?

-    Savu viedokli tu paud apvainojoši skaidri.

-     Ja tu atvedīsi viņu uz šejieni, es atgriezīšos Birminge- mā!

Valtera Deira acis tikko manāmi iezibējās. Vernons pēkšņi saprata kaut ko tādu, kas palika neizprotams mātei. Sarunas laikā izteiktie vārdi viņam nebija visai skaidri, tomēr viņš uztvēra būtību. Krustmāte Nīna atrodas kaut kur, slima un nelaimīga, un māmiņa par to dusmojas. Māmiņa bija teikusi, ka, ja krustmāte Nīna ieradīsies Dižklosteros, viņa atgriezīsies pie tēvoča Sidneja Birmingemā. To viņa domāja kā draudus - bet Vernons gan zināja, ka tēvs justos ļoti priecīgs, ja viņa tiešām atgrieztos Birmingemā. To viņš zināja pilnīgi droši un skaidri. Tas atgādināja kaut ko no mis Robinsas soda metodēm, kad viņa kādu pusstundu nesacīja ne vārda. Viņai likās, ka visi to pārdzīvos tā, it kā tēja būtu pasniegta bez ievārījuma, un laimīgā kārtā ne reizi neienāca prātā, ka patiesībā neviens par to neuztraucas - drīzāk pat priecājas.

Valters Deirs staigāja šurpu turpu pa istabu. Vernons nesapratnē vēroja tēvu. Viņš zināja, ka tēvs sevī izcīna kauju, lai gan nebija saprotams, kāpēc.

-    Nu, kā tad būs? - iebildās Meira.

Pašlaik viņa izskatījās gandrīz skaista - milzīgi liela, lieliskās proporcijās veidota sieviete, galva atmesta atpakaļ, saules stari plūst viņas zeltaini rudajos matos. Kā radīta, lai kļūtu par draugu kādam vikingu jūrasbraucējam.

-            Es tevi padarīju par šī nama saimnieci, Meira, - sacīja Valters Deirs, - un, saprotams, ja tu nevēlies, ka mana māsa ierodas šeit, viņa nenāks.

Viņš virzījās uz durvīm. Tad apstājās un paskatījās atpakaļ uz sievu. - Ja Lūelins nomirs - un tas liekas gluži iespējami, - Nīnai vajadzēs sameklēt kādu darbu. Un tad būs bērns, par kuru jādomā. Vai tavi iebildumi ir vērsti arī pret viņu?

-     Tu domā, ka es vēlos savā mājā meiteni, kura drīz vien būs līdzīga savai mātei?

Tēvs klusām atbildēja:

-    Pietiktu, ja tu pasacītu "jā" vai "nē".

Viņš izgāja ārā. Meira stāvēja un noskatījās viņam pakaļ. Asaras, kuras bija krājušās, sāka ritēt. Vernonam nepatika asaras. Viņš sāka virzīties uz durvīm, bet bija jau par vēlu.

-    Dārgumiņ, nāc pie manis!

Nācās paklausīt. Viņš tika apkampts, nē - sagrābts. Ausīs lauzās nesakarīgas teiktā drumslas.

-    Tu būsi mans gandarījums… tu, mans puisītis… tu nebūsi tāds kā viņi - riebīgi, par visu ņirdzīgi. Tu mani nepievilsi… tu nekad mani nepievilsi, vai ne? Apzvēri to… manu puisīt, manu mīļo puisīt.

Tas viss viņam bija tik labi pazīstams. Viņš sacīja visu, ko no viņa gribēja, - gan "jā", gan "nē", kas nu kuroreiz bija vajadzīgs. Cik ļoti viņš to visu neieredzēja! Un vienmēr tas skanēja tik tuvu pie auss.

Tajā vakarā, pēc tējas, Meira bija gluži citā noskaņojumā. Viņa sēdēja pie sava rakstāmgalda un rakstīja vēstuli, un, kad ienāca Vernons, jautri pasmaidīja.

-     Es rakstu tētiņam. Varbūt ļoti drīz pie mums padzīvot ieradīsies krustmāte Nīna un tava māsīca Džozefīne, Vai tas nebūs jauki?

Taču viņas neatbrauca. Meira sevi mierināja, ka Valters tiešām ir neizprotams. Jo viņa taču pateikusi tikai šo to tādu, ko patiesībā nemaz neesot domājusi…

Katrā ziņā Vernons pat nebrīnījās. Viņš nemaz nebija cerējis, ka viņas atbrauks.

Krustmāte Nīna bija pateikusi, ka viņa neesot laba sieviete, - bet viņa bija tik brīnišķīga…

SESTĀ NODAĻA

1.

Ja Vernons varētu sasummēt dažu nākamo gadu notikumus, tos vislabāk varētu nosaukt vienā vārdā - scēnas! Nepārtrauktas, mūžīgi atkārtojošās scēnas.

Un viņš sāka ievērot kādu dīvainu likumsakarību. Pēc katras scēnas māte izskatījās lielāka, bet tēvs - mazāks. Pārmetumu un lamāšanās raisītās emociju vētras stiprināja Meiru gan garīgi, gan fiziski. No tām viņa iznira atspirgusi, apmierināta un labvēlīgi noskaņota pret visu pasauli.

Ar Valteru Deiru viss notika gluži otrādi. Viņš ierāvās sevī. Visa viņa iedaba vairījās no pēkšņajiem uzbrukumiem. Vārgais, laipnais sarkasms, viņa aizsardzības ierocis, vienmēr nekļūdīgi pamodināja viņa sievā galēju niknumu. Tieši viņa klusā, piesardzīgā savaldība mēdza izvest Meiru no pacietības.

Nevarēja jau teikt, ka viņai galīgi trūktu pamata pārmetumiem. Arvien mazāk un mazāk laika Valters Deirs pavadīja Dižklosteros. Atgriežoties mājās, viņam zem acīm bija pietūkuši maisiņi, bet rokas trīcēja. Vernonam viņš pievērsa maz uzmanības, tomēr bērns vienmēr juta, ka tēvs par viņu domā. Tā bija «■ārdos neizteikta vienošanās, ka Valters "nemaisīsies pa kājām" savam bērnam. Māte, protams, bija tā persona, kurai arvien sakāms savs vārds. Izņemot gadījumus, kad zēns jāja ar zirgu, Valters turējās nomaļus. Ja viņš tā nerīkotos, rastos jauns iemesls strīdiem un pārmetumiem. Viņš bija gatavs atzīt, ka Mei- rai piemīt visi tikumi, lai viņa būtu visrūpīgākā, visuzmanīgākā māte.

Un tomēr reizēm viņam uzmācās sajūta, ka viņš var dot zēnam kaut ko tādu, ko nespēj māte. Nelaime tikai, ka tiklab tēvs, kā Vernons viens no otra kaunējās. Neviens no viņiem nemācēja izrādīt savas patiesās jūtas - kas Meirai liktos kaut kas neaptverams. Viņu izturēšanās vienam pret otru joprojām bija draudzīga, bet tai piemita kāda drūma nokrāsa.

Taču, kad gāja vaļā kārtējā "scēna", Vemons bija pilns klusas līdzjūtības. Viņš ļoti labi zināja, kā jūtas tēvs, - viņš zināja, kā mātes skaļā, niknā balss griež ausīs un ietriecās apziņā. Viņš, protams, saprata, ka māmiņai noteikti ir taisnība - māmiņai vienmēr bija taisnība. Tā bija ticība, kas nav apspriežama, - bet tomēr zemapziņā viņš nostājās tēva pusē.

' Viss pasliktinājās arvien vairāk - nonāca jau līdz krīzei. Māmiņa ieslēdzās savā istabā un neiznāca no tās divas dienas, kalpotāji sajūsmināti sačukstējās pa kaktiem, un uz skatuves uzradās tēvocis Sidnejs, lai paskatītos, kas šeit darāms.

Tēvocis Sidnejs neapšaubāmi spēja nomierinoši ietekmēt Meiru. Viņš staigāja šurpu turpu pa istabu, ierastajā manierē skandināja savu sīknaudu un izskatījās druknāks un piesār- tušāks nekā parasti.

Meira apbēra viņu ar saviem bēdu stāstiem.

-    Jā, jā, es zinu, - atbildēja tēvocis Sidnejs, vēl skaļāk skandinādams sīknaudu. - Es zinu, manu dārgo meitenīt. Es nebūt nesaku, ka tev nav nācies ar daudz ko samierināties. Tev ir nācies. Neviens to nezina labāk par mani. Bet tev arī jāsaprot, ka jābūt kompromisam. Kompromisam. Tāds ir laulības dzīves kodols - prast atrast kompromisu.

Tas Meirā izsauca vēl vienu dusmu izvirdumu.

-    Es nebūt neaizstāvu Deiru, - sacīja tēvocis'Sidnejs. - Nebūt nē. Es tikai skatos uz visu kopumā. Sievietes mīl dzīvot patvērumā un nespēj skatīties uz šīm lietām tā, kā to prot vīrieši; un gluži pareizi - tas viņām arī nav vajadzīgs. Tu esi kārtīga sieviete, Meira, un kārtīgai sievietei vienmēr ir grūti saprast šādas lietas. Kerija ir tieši tāda pati.

-    Ar ko tad Kerijai jāsamierinās, es gribētu zināt? - kliedza Meira. - Tu taču nenododies uzdzīvei ar pretīgām sievietēm. Tu nemīlējies ar savām kalponēm.

-     Nē-ē, - atbildēja brālis. - Protams, ka nē. Es runāju par šī jautājuma principiālo pusi. Un ņem vērā, ka mēs ar Keriju nebūt neraugāmies uz visu līdzīgi. Mums reizēm arī ir savas nesaskaņas - ak, ko nu, reizēm mēs nerunājam viens ar otru pat veselas divas dienas. Bet, apžēliņ, mēs beigās visu noskaidrojam, un turpmāk viss ir vēl labāk, nekā bijis pirms tam. Kārtīga izstrīdēšanās iztīra gaisu - tā es to saprotu. Bet jāprot atrast kompromisu. Un pēc tam nepiesieties. Vislabākais vīrietis pasaulē nepacietīs piesiešanos.

-     Es nekad nepiesienos, - asarainā balsī protestēja Meira, pati ticēdama saviem vārdiem. - Kā tu vari kaut ko tādu teikt?

-    Nu, nav ko nobīties kā diegam, vecenīt. Es jau nesaku, ka tu piesienies. Es tikai apzinu situāciju. Un atceries - Deirs nav tāds kā mēs. Viņš ir smaga rakstura cilvēks - aizkustinoši jūtīgs. Tādus spēj izsist no sliedēm tīrais nieks.

-     Vai tad es to nezinu, - Meiras rūgtums pieauga vēl vairāk. - Viņš ir neciešams. Kāpēc es vispār ar viņu apprecējos?

-     Nu, zini, māšel, tu nevari gribēt visu. Tā bija izdevīga partija. Esmu spiests atzīt, ka tā bija laba partija. Te nu tu esi, dzīvo lieliskā mājoklī, kuru pazīst visa grāfiste, pazīst tikpat labi kā Karalisko namu. Goda vārds, ja nabaga tētis vēl būtu dzīvs, viņš tā lepotos! Un tālāk es gribu teikt, lūk, ko - katrai lietai ir savas ēnas puses. Bez grūtībām netiksi pat pie puspensa. Viņi ir dekadenti, šīs senās dzimtas, lūk, kas viņi ir - dekadenti, un šim faktam vienkārši jāskatās acīs. Tev tikai jānovērtē situācija no darījuma viedokļa - ieguvumi un tā tālāk, un tā tālāk. Un arī zaudējumi. Tas ir vienīgais ceļš. Tici man, tas ir vienīgais ceļš.

-     Es neapprecējos ar viņu, kā tu saki, "ieguvumu" dēļ, - skaidroja Meira. - Es ienīstu šo vietu un vienmēr esmu ienīduši. Viņš apprecēja mani Dižklosteru, nejau manis pašas dēļ.

-      Muļķības, māšel. Tu biji lieliska, skaista meitene… un joprojām esi, - viņš galanti piemetināja.

-     Tu nebūtu tik mierīgs un aukstasinīgs, ja atrastos manā vietā, - rūgti sacīja Meira. - Nebūtu, ja dzīvotu kopā ar viņu. Es daru visu, ko varu izdomāt, lai viņu iepriecinātu, taču viņš tikai smīkņā un turpina pret mani izturēties tāpat kā iepriekš.

-     Tu viņam piesienies, - sacīja Sidnejs. - O, jā, to tu dari gan. Tu nespēj no tā atbrīvoties.

-    Ak, kaut viņš atbildētu ar to pašu! Ja viņš kaut ko pateiktu… bet viņš tikai sēž un neko nesaka.

-    Jā, bet tāds nu reiz tas puisis ir. Šajā pasaulē tu nevari mainīt cilvēku tā, lai viņš būtu piemērots tikai tavām kaprīzēm. Nevaru teikt, ka šis zēns man pašam pārāk patiktu. Pārāk pretenciozs priekš manis. Ko tad, ja viņam liktu vadīt kādu uzņēmumu? Tas taču bankrotētu pāris nedēļu laikā! Bet jāsaka, ka pret mani viņš vienmēr ir bijis ļoti laipns un pieklājīgs. Nu, īsts džentlmenis. Ja gadās uzskriet viņam virsū Londonā, viņš mani vienmēr aizved uz to savu glauno klubu papusdienot, un, ja es tur nejūtos pārāk ērti, tad tā jau nav viņa vaina. Viņam ir savas labās īpašības.

-    Tāds pats vīrietis vien tu esi, - iebilda Meira. - Kerija mani saprastu! Viņš man ir neuzticīgs, es tev saku. Neuzticīgs!

-     Labi, labi, - tēvocis Sidnejs spēcīgi paskandināja sīknaudu. Viņa skatiens bija pavērsts uz griestiem. - Vīrieši vienmēr būs vīrieši.

-    Bet Sid, tu nekad…

-    Protams, ka nē, - steidzīgi atbildēja tēvocis Sidnejs. - Protams, ka nē.. . protams. Es runāju kopumā, Meira, tu saproti - kopumā.

-    Viss ir beidzies, - sacīja Meira. - Neviena sieviete neciestu ilgāk, kā esmu cietusi es. Un tagad ir pienākušas beigas. Es viņu nekad vairs negribu redzēt.

-    Ak tā! - iesaucās tēvocis Sidnejs. Viņš piestūma pie galda krēslu un apsēdās, it kā būtu sagatavojies apspriest lietišķu darījumu. - Tad noskaidrosim lietas būtību. Tu esi izlēmusi? Kas ir tas, ko tu gribi darīt?

-    Es jau saku, ka nekad vairs negribu Valteru redzēt!

-    Jā, jā, - tēvocis Sidnejs bija pacietīgs. - Pieņemsim to kā pašu par sevi saprotamu. Un ko tu gribi? Šķiršanos?

-    Ak, - Meira izskatījās pārsteigta. - Es nebiju domājusi…

-    Nu, ko, mēs varam apspriest šo jautājumu no praktiskās puses. Šaubos, vai tu dabūsi šķiršanos. Redzi, tev jāpierāda, ka viņš ir nežēlīgs, un es šaubos, vai to var izdarīt.

-    Ja tu zinātu, cik ciešanu viņš man ir sagādājis…

-    Var jau būt. Es to neapstrīdu. Bet, lai varētu prāvoties, tev vajag kaut ko vairāk. Un nav atpakaļceļa. Es gan domāju, ka, ja tu uzrakstīji viņam, lai atgriežas, viņš atgriezīsies.

-    Vai tad es tev nupat neteicu, ka nevēlos viņu redzēt?

-     Jā, jā, jā. Jūs, sievietes, vienmēr maļat vienu un to pašu. Bet mēs tagad uz šo jautājumu skatāmies praktiski. Es nedomāju, ka šķiršanās visu pārmainīs.

-    Es negribu šķiršanos.

-    Labi, bet ko tad tu gribi? Dzīvot atsevišķi?

-    Lai viņš varētu pārvākties pie tā izlaidīgā radījuma Londonā? Dzīvot pie viņas visu laiku? Un kas notiks ar mani, es gribētu zināt?

-    Blakus man un Kerijai ir daudz jauku namiņu. Domāju, ka gandrīz visu laiku tev līdzās būtu tavs zēns.

-    Tātad man jāļauj, lai Valters šajā mājā ved tās riebīgās sievietes? Nē, tādu iespēju gan es viņam nepiespēlēšu!

-    Nu, pie velna, Meira, ko tad tu gribi?

Meira atkal izplūda asarās.

-     Es jūtos tik nožēlojama, Sid. Tik nožēlojama. Ak, ja Valters būtu citāds!

-    Nu, viņš nav citāds… un nekad arī nebūs. Tev tas vienkārši jāsaprot, Meira. Tu esi apprecējusies ar puisi, kuram piemīt kāds mazumiņš no donžuāna - un tagad tev jāpacenšas to uztvert ar plašāku skatienu. Tev viņš patīk. Noskūpsti viņu un esi draudzīga - vienīgi to es varu ieteikt. Mēs neviens neesam pilnība. Kompromiss - tas vienmēr jāatceras - kompromiss.

Sidneja māsa sāka klusu šņukstēt.

-     Laulība ir kutelīga lieta, - pārdomu pilnā balsī turpināja tēvocis Sidnejs. - Sievietes ir pārāk labas priekš mums, par to nav šaubu.

-     Varbūt, - asaru pilnā balsī sacīja Meira, - ka vajadzētu piedot un piedot - atkal un atkal.

-    Tā, lūk, ir drosme! - iesaucās tēvocis Sidnejs. - Sievietes ir eņģeļi, bet vīrieši tādi nav, un sievietēm tas jāņem vērā. Jums vienmēr ir nācies piedot un vienmēr nāksies arī turpmāk.

Meiras elsas pieklusa. Tagad viņa redzēja sevi piedošanas eņģeļa lomā.

-    Nevar jau teikt, ka es nedaru visu, kas ir manos spēkos, - viņa šņukstēja. - Es rūpējos par māju un esmu pārliecināta, ka nav mātes, kura sevi vairāk atdotu savam bērnam.

-   Protams, ka tu tāda esi, - mierināja tēvocis Sidnejs. - Un tev ir tik jauks zēns. Kaut mums ar Keriju būtu piedzimis dēls! Četras meitas - mazliet tā kā par daudz. Vēl arvien es viņai saku: "Gan jau nākamreiz paveiksies, vecenīt." Mēs abi esam droši, ka nākamais būs puika.

Meira bija atguvusies.

-    To es nezināju. Kad jūs viņu gaidāt?

-    Jūnijā.

-    Kā jūtas Kerija?

-    Mazliet mokās ar savām kājām - pietūkušas, zini. Bet viņa lieliski turas. Ei, sveiks, redzi, kur mūsu puišelis. Cik ilgi tu jau šeit esi, manu zēn?

-     Ilgi gan, - atbildēja Vernons. - Biju te jau tad, kad jūs ie- radāties.

-    Tu nu gan māki klusu uzvesties, - paslavēja tēvocis. - Ne tā, kā tavas māsīcas. Pilnīgi droši varu teikt, ka kņada, kādu viņas saceļ, reizēm ir gandrīz vai neizturama. Kas tas tāds?

-    Tā ir lokomotīve.

-    Nav gan, - iebilda tēvocis Sidnejs. - Tie ir piena rati!

Vernons neatbildēja.

-     Paklau, - iesaucās tēvocis Sidnejs, - vai tad tie nav piena rati?

-    Nē, - atbildēja Vemons. - Tā ir lokomotīve.

-    Nu, nepavisam. Tie ir piena rati. Smieklīgi, vai ne? Tu apgalvo, ka tā ir lokomotīve, bet es saku, ka piena rati. Interesanti, kuram no mums ir taisnība?

Tā kā Vemons zināja, ka taisnība ir viņam, viņš nejuta nepieciešamību atbildēt.

-     Nopietns bērns, - tēvocis Sidnejs pagriezās pret māsu. - Nekad nesaprot jokus. Zini ko, manu zēn, kad iesi skolā, tev nāksies pierast pie izjokošanas.

-     Tiešām? - pajautāja Vernons, kurš nesaprata, kas te tiek domāts.

-    Zēns, kurš ķircināšanu prot uztvert ar smaidu, - tāds zēns spēs iziet pasaulē, - pamācīja tēvocis Sidnejs un atkal, šīs skaidrās idejas iedvesmots, nošķindināja savas monētas.

Vernons viņā domīgi nolūkojās.

-    Par ko tu domā?

-    Neko īpašu, - atbildēja Vernons.

-     Izbrauc savu lokomotīvi už terases, dārgumiņ, - pamācīja Meira.

Vernons paklausīja.

-     Interesanti, cik daudz no mūsu runātā tas mazais malacis saprata? - Sidnejs pievērsās māsai.

-    Nu, neko jau viņš nesaprata. Pārāk maziņš.

-    Hm, - novilka Sidnejs. - Nezinu. Daži bērni saprot daudz - mana Etele, piemēram. Tomēr viņa ir ļoti labi attīstīts bērns.

-     Nezinu, vai Vernons vispār kaut ko ievēroja, - atbildēja Meira. - Savā ziņā tas ir pat labi.

2.

-     Māmiņ? - kādreiz vēlāk pajautāja Vemons. - Kam jānotiek jūnijā?

-    Jūnijā, dārgumiņ?

-    Jā… kas ir tas, par ko jūs ar tēvoci Sidneju runājāt?

-    Ā! Tas… - Meira manāmi satraucās. - Nu, saproti - tas ir liels noslēpums…

-    Jā? - Vernons dedzīgi gaidīja turpinājumu.

-    Tēvocis Sidnejs un krustmāte Kerija cer, ka jūnijā viņiem atskries mazs, jauks dēliņš. Viņš tev būs brālēns.

-    Ā, - Vemons jutās vīlies. - Un tas ir viss?

Pēc mirkļa viņš pajautāja:

-    Kāpēc krustmātei Kerijai ir pietūkušas kājas?

-    Nu, redzi, pēdējā laikā viņa ir visai nomocījusies.

Meira ar šausmām gaidīja tālākos jautājumus. Viņa mēģināja atcerēties, ko tieši viņi ar Sidneju ir runājuši.

-    Māmiņ?

-    Jā, dārgumiņ.

-    Vai tēvocis Sidnejs un krustmāte Kerija vēlas zēnu?

-    Jā, protams.

-    Tad kāpēc viņiem jāgaida līdz jūnijam? Kāpēc viņi nevar to dabūt tagad?

-    Tāpēc, Vemon, ka Dievs visu zina labāk. Un Dievs grib, lai tas viņiem būtu jūnijā.

-     Tad jau vēl ilgi jāgaida, - sacīja Vernons. - Ja es būtu Dievs, es dotu ļaudīm to, ko viņi vēlas, tūlīt pat, kad vien viņi sakāro.

-    Tu nedrīksti zaimot, dārgais, - laipni pamācīja Meira.

Vernons klusēja. Bet viņš bija neizpratnē. Kas tā tāda - zaimošana? Gandrīz vai jādomā, ka tas pats vārds, kuru lietoja pavāre, kad sarunājās ar savu brāli. Viņa bija teikusi, ka viņš esot… jā, nu, tāds… tāds… cilvēks un lai nekad vairs nemēģinot dzert! Viņa runāja tā, it kā viņas izturēšanās būtu augstākajā mērā slavējama. Tomēr izskatījās, ka māmiņa tā nedomā.

Tajā vakarā Vernons noskaitīja papildu lūgsnu līdz ar parasto: "Dievs, svētī Māmiņu un Tētiņu un padari-mani-par-labu- zēnu, āmen."

-    Augstais Dievs, - viņš lūdza. - Vai Tu neatsūtītu man kucēnu jūnijā - vai varbūt jūlijā, ja esi ļoti aizņemts.

-    Nu, bet kāpēc jūnijā? - brīnījās mis Robinsa. - Tu nu gan esi viens dīvains bērns! Manuprāt, ja tu to gribi, tad vari dabūt tūlīt.

-     Tā būtu zaimošana, - atbildēja Vernons un uzmeta viņai pārmetuma pilnu skatienu.

3.

Pēkšņi pasaule kļuva satraucoša. Sākās karš Dienvidāfrikā, un tēvs devās karot!

Visi tapa satraukti un nobēdājušies. Pirmo reizi Vernons dzirdēja, ka ir tādi cilvēki, kuri saucas būri. Tie bija cilvēki, ar kuriem tēvs gatavojās karot.

Uz dažām dienām tēvs ieradās mājās. Viņš izskatījās jaunāks un dzīvīgāks, un daudz, daudz jautrāks. Viņi ar māmiņu viens pret otru izturējās gluži jauki. Neizcēlās ne scēnas, ne ķildas.

Pāris reizes Vemons nodomāja, ka tēvs izrāda nepatiku par dažiem māmiņas sacītajiem vārdiem. Reiz viņš aizkaitināti iesaucās:

-    Dieva dēļ, Meira, beidz runāt par drosmīgajiem varoņiem, kuri atdod dzīvību par savu zemi! Nespēju ciest šādu liekulību.

Bet māmiņa nesadusmojās. Viņa tikai paskaidroja:

-    Zinu, ka tev nepatīk mani vārdi. Bet tie ir patiesi.

Pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas Vernona tēvs ienāca pie dēlēna, lai uzaicinātu viņu pastaigāties. Platu soli viņi devās uz priekšu un sākumā klusēja. Bet tad Vemons iedrošinājās uzdot jautājumus.

-    Vai esi priecīgs, ka dodies karā, tēt?

-    Ļoti priecīgs.

-    Vai tur ir jautri?

-    Domāju, ka tur neatrast to, ko tu uzskati par jautrību. Bet savā ziņā - jā. Tur ir satraucoši, turklāt tas ļauj aiziet prom no visa - tūlīt pat.

-     Man šķiet, - domīgi turpināja Vernons, - ka karā dāmu nav?

Valters Deirs asi paskatījās uz savu dēlēnu, viņa lūpas rotāja viegls smaids. Cik neviltoti tāds mazs zēns reizēm māk neapzināti trāpīt naglai uz galvas.

-    Tās, protams, paliek miera laikam, - viņš drūmi atbildēja.

-    Vai tev liekas, ka nogalināsi ļoti daudz cilvēku? - ar interesi pajautāja Vernons.

Tēvs atbildēja, ka pagaidām neesot iespējams precīzi pateikt.

-     Ceru gan, ka nogalināsi, - turpināja Vernons, satraucies, ka tēvs varbūt kautrējas. - Es ceru, ka tu nogalināsi vismaz simtu.

-    Pateicos, veco zēn.

-    Man liekas… - iesāka Vemons, bet tad apklusa.

-    Jā? - Valters Deirs drošināja viņu.

-    Man liekas, ka… reizēm cilvēkus karā ari nogalina.

Valters Deirs saprata divdomīgo frāzi.

-    Reizēm, - viņš piekrita.

-    Vai domā, ka tevi arī, ko?

-    Tas var notikt. Jebkuru dienu.

Vernons dziļdomīgi centās saprast atbildi. Kā caur miglu viņam radās nojausma.

-    Bet tu tas negribētu būt, tēt?

-    Kas gan vēl labāks var notikt? - atbildēja Valters Deirs - vairāk sev, nekā dēlam.

-    Ceru, ka ar tevi nekas nenotiks, - sacīja Vemons.

-    Paldies tev!

Tēvs tikko jaušami pasmaidīja. Vernona vēlējums izskanēja tik virspusēji. Taču Valters neizdarīja to kļūdu, kuru būtu pieļāvusi Meira, - viņam nenāca prātā doma, ka zēns ir neiejūtīgs.

Viņi bija nonākuši līdz klostera drupām. Tieši pašlaik rietēja saule. Tēvs un dēls noskatījās tās staros, un Valters Deirs ievilka elpu. Bija mazliet sāpīgi. Varbūt viņš nekad vairs šeit nestāvēs.

"Man viss ir vienā jūklī," viņš pie sevis ieprātojās.

-    Vernon?

-    Jā, tēt?

-    Ja mani nogalinās, Dižklosteri piederēs tev. Tu taču to zini, vai ne?

-    Jā, tēt.

Atkal iestājās klusums. Tik dziļš klusums, ka viņš būtu vēlējies kaut ko pateikt, bet nevarēja, jo tās bija vārdos neizsakāmas domas. Jocīgi, cik savādi viņš jutās šeit, mājās, kopā ar šo mazo cilvēku; savu dēlu. Varbūt pieļauta kļūda, ka viņi nav iepazinušies tuvāk. Viņi būtu pavadījuši kopā dažu jauku brīdi. Bet viņš kautrējās no zēna, un zēns kautrējās no viņa. Un tomēr - reizēm starp viņiem valdīja dīvaina saskaņa. Abiem viņiem nepatika vārdi…

-     Man patīk šī vecā vieta, - sacīja Valters Deirs, - un ceru, ka arī tev patiks.

-    Jā, tēt.

-    Savādi, ja atceras vecos mūkus… Un tik savādi ķert viņu zivis… Viņi bija resnuļi - tā es vienmēr viņus iztēlojos… Omulīgi zēni…

Vēl kādu brīdi viņi tur uzkavējās.

-     Nu, ko, - sacīja Valters Deirs. - Mums jādodas mājās. Ir jau vēls.

Viņi soļoja mājup. Valters Deirs uzrāva plecus. Viņu gaidīja atvadas, no kurām nevarēja izbēgt, - tās noteikti būs emocionālas, cik nu viņš pazina Meiru, - un tieši no tā viņš baidījās. Nu, nekas. Drīz viss būs galā. Atvadīšanās vienmēr ir sāpīga - labāk, ja nesaceļ lielu brēku, bet, protams, Meira jau bez tā nemācēs iztikt.

Nabaga Meira. Vispār jau viņai klājas riebīgi. Izskatīgs radījums, taču viņš patiešām bija apprecējis šo sievieti Dižklosteru dēļ, savukārt viņa precējās, mīlestības vadīta. Tieši tas visā šajā padarīšanā bija pats riebīgākais.

- Uzmani māti, Vernon, - viņš pēkšņi ierunājās. - Viņa pret tevi ir ļoti laba, tu jau zini.

Viņš gan daļēji cerēja, ka nekad vairs šeit neatgriezīsies. Tas būtu pats labākais. Vernonam ir māte.

Un tomēr - piepeši viņam uzmācās dīvaina doma - viņš ir nodevējs. It kā viņš muktu no sava dēla…

4.

-    Valter, - raudāja Meira, - tu neesi atvadījies no Vemona. Valters ar acīm sameklēja dēlu, kurš stāvēja, plati iepletis

acis.

• - Uz redzēšanos, veco zēn. Lai tev labi klājas.

-    Uz redzēšanos, tēt.

Viss. Meira saniknojās. Vai viņam neatradīsies kaut drusku mīlestības priekš zēna? Viņš nav viņu pat noskūpstījis. Cik savādi viņi ir - šie Deiri. Tik pavirši. Dīvaini, kā viņi samājas ar galvām pāri istabas plašumiem. Tik līdzīgi viens otram…

"Taču Vernons," Meira pati sev sacīja, "neizaugs tāds kā viņa tēvs."

No sienām ap viņu lejup nolūkojās Deiri un sardoniski smīnēja…

SEPTĪTĀ NODAĻA

1.

Divus mēnešus pēc tam, kad tēvs aizkuģoja uz Dienvidāfri- ku, Vemons sāka iet skolā. Tā bija vēlējies un izkārtojis Valters

Deirs, un Meira tajā bridi bija noskaņota katru viņa vēlēšanos uztvert kā likumu. Viņš bija viņas karavīrs un viņas varonis, un viss pārējais aizmirsās. Tagad viņa bija no sirds laimīga. Sākās zeķu adīšana kareivjiem, enerģisku atbalsta kampaņu organizēšana karotājiem, 'līdzjūtība un sarunas ar citām sievietēm, kuru vīri arī devušies sist ļaunos, nepateicīgos būrus.

Atvadoties no Vemona, viņa pārdzīvoja izsmalcinātus sirdsēs- tus - viņas mazulītis atstāj viņu, lai dotos tik tālu projām. Kādus gan upurus nākas nest mātēm! Bet tāda bija tēva vēlēšanās.

Nabaga dārgumiņš, viņa bija pārliecināta, ka Vernons tik ļoti ilgosies pēc mājām! Viņa nespēja par to pat domāt.

Taču Vernons pēc mājām neilgojās. Pret māti viņš nejuta patiesu sirsnību. Visu līdzšinējo mūžiņu māte vislabāk viņam patika tad, kad neatradās tuvumā. Iespēja izsprukt no mātes emocionālās auras likās kā atvieglojums.

Viņam piemita skolas dzīvei īsti piemērots temperaments. Viņš prata spēlēt spēles, viņš mācēja klusu uzvesties, un vēl viņš bija bagāts ar neparastu fizisku drosmi. Pēc garlaicīgās, vienmuļīgās dzīves mis Robinsas pakļautībā skola šķita kā burvīga pārmaiņa. Kā jau visiem Deiriem, viņam bija ķēriens sadzīvot ar citiem cilvēkiem. Viņš mācēja viegli sadraudzēties.

Taču atturība, kas piemita bērnam, kurš tik bieži uz visiem jautājumiem atbildēja ar "nē", neizzuda. Izņemot attiecības ar pāris cilvēkiem, šī īpašība pavadīja viņu visu mūžu. Skolas draugi bija bērni, ar kuriem viņam izveidojās kopīgas "darīšanas". Domas nācās paturēt pie sevis, un dalīties tajās varēja tikai ar vienu. Un šis viens viņa dzīvē ienāca ļoti drīz.

Savās pirmajās brīvdienās viņš satika Džozefīni.

2.

Māte Vernonu sagaidīja ar vētrainu demonstratīvas aizgrābtības uzliesmojumu. Jau daļēji aizmirsis par šādām parādībām, viņš pārcieta uzbrukumu vīrišķīgi. Kad Meiras pirmā ekstāze bija garām, viņa ierunājās:

- Man priekš tevis ir jauks pārsteigums, dārgumiņ. Kas, pēc tavām domām, pie mums atbraucis? Tava māsīca Džozefīne! Krustmātes Nīnas mazā meitiņa. Viņa dzīvos pie mums. Nu, vai tas nav jauki?

Vernons nebija tik pārliecināts. To vajadzēja pārdomāt. Lai iegūtu laiku, viņš pajautāja:

-    Kāpēc viņa ir atbraukusi dzīvot pie mums?

-     Tāpēc, ka viņai nomira māmiņa. Tas viņu ļoti skumdina, un mums jābūt sevišķi laipniem, lai viņai palīdzētu.

-    Vai krustmāte Nīna ir mirusi?

Viņam bija žēl, ka krustmāte Nīna nomirusi. Jaukā krustmāte Nīna, kurai vienmēr apkārt vijās cigarešu dūmi.

-Jā. Tu, protams, viņu neatceries, dārgumiņ.

Viņš neteica, ka atceras krustmāti Nīnu ļoti labi. Kāpēc tas būtu jāsaka?

-    Viņa ir mācību istabā, dārgumiņ. Ej, tur tu viņu atradīsi un varēsi sadraudzēties.

Vernons turp soļoja lēnām. Viņš nesaprata, vai ir priecīgs, vai nē. Meitene! Viņš bija vecumā, kad meitenes tiek nicinātas. Gluži vai apgrūtinoši, kad blakus ir meitene. No otras puses, būtu jautri, ja vismaz kāds atrastos tuvumā. Viss atkarīgs no tā, kāds šis skuķis izrādīsies. Būs jau jāapietas ar viņu pieklājīgi, ja reiz nupat nomirusi māte.

Viņš atvēra mācību istabas durvis un iegāja. Džozefīne sēdēja uz palodzes un šūpoja kājas. Viņa vērās Vernonā, un Vernona augstprātīgi labvēlīgā attieksme izzuda.

Viņa bija stūraina meitene apmēram Vernona vecumā. Ogļ- melnie, apgrieztie mati krita pāri pierei.1 Žoklis pašapzinīgi izcēlās. Viņai bija ļoti balta āda un ļoti garas skropstas. Lai gan Džozefīne bija divus mēnešus jaunāka par Vernonu, viņa izskatījās vismaz divas reizes vecāka - tās bija savdabīga paguruma un piedzīvotā zaudējuma sekas.

-    Sveiks! - viņa sacīja.

-    Sveika! - Vernons tikko dzirdami noņurdēja.

Viņi turpināja viens otru aizdomīgi apskatīt, kā jau tas ir raksturīgi bērniem un suņiem.

-    Jādomā, ka tu esi mana māsīca Džozefīne? - jautāja Vernons.

-    Jā, bet labāk sauc mani par Džo! Tā visi dara.

-    Nu, labi, Džo.

Iestājās klusums. Lai to pārtrauktu, Vernons iesvilpās.

-    Jauki gan, ka tu esi šeit, - viņš beidzot piezīmēja.

-    Šī ir traki laba vieta, - atbildēja Džo.

-    O! Tev te patīk? - Vernons kļuva drošāks.

-    Traki patīk. Daudz labāk nekā jebkurā vietā, kur esmu dzīvojusi.

-    Vai tu daudz kur esi dzīvojusi?

-     O, jā. Vispirms Ielejās - kad bijām kopā ar tēvu. Un tad Montekarlo ar pulkvedi Enstiju. Un tad - Toloņā ar Arturu… Pēc tam, Artura plaušu dēļ, daudzās vietās Šveicē. Un tad, kad Arturs nomira, kādu laiku es padzīvoju klosteri. Tajā laikā mātei arī bez manis bija grūti. Klosterī man ne visai patika. Aukles bija tik dumjas. Lika man iet vannā ar naktskreklu mugurā. Un tad, kad māte nomira, krustmāte Meira atveda mani uz šejieni.

-     Man ļoti žēl… par tavu māti, es gribēju teikt, - neveikli piebilda Vernons.

-    Jā, savā ziņā tas viss ir riebīgi… lai gan priekš viņas pats labākais.

-    Kā! - Vernonu šie vārdi satrieca.

-     Nesaki krustmātei Meirai, - turpināja Džo, - jo man šķiet, ka viņa ir visai viegli satricināma - gandrīz vai kā tās aukles. Vienmēr jāuzmanās ar vārdiem, kurus saka. Zini, māte par mani ne velna nerūpējās. Viņa bija>drausmīgi jauka un tamlīdzīgi - bet vienmēr kusa vai ārā kāda vīrieša dēļ. Reiz, kādā viesnīcā, es dzirdēju, ka ļaudis tā runā, un bija jau arī taisnība. Viņa bez tā nevarēja, un tur arī slēpjas visas nelaimes. Kad es izaugšu, man ar vīriešiem nebūs nekā kopēja.

-     Tiešām! - iesaucās Vernons. Blakus šai apbrīnojamajai būtnei viņš joprojām jutās tik jauniņš un neveikls.

-     Vislabāk man patika pulkvedis Enstijs. - Džo iegrima atmiņās. - Bet māte, protams, aizskrēja ar viņu tikai tāpēc, lai tiktu vaļā no tēva. Ar pulkvedi Enstiju mēs apmetāmies daudz labākās viesnīcās. Arturs bija tāds nabags. Ja es aizraušos ar kādu vīrieti, kad izaugšu, vispirms noteikti parūpēšos, lai viņš būtu bagāts. Tad ir daudz vienkāršāk.

-    Vai tavs tēvs nebija jauks?

-     Ak, tēvs bija īsts velns - tā teica māte. Viņš ienīdis mūs abas.

-    Bet kāpēc?

Džo apjukusi sarauca savas taisnās, melnās uzacis.

-    Es īšti nezinu. Domāju… domāju, ka tur bija kāds sakars ar manu piedzimšanu. Šķiet, ka viņam vajadzēja precēt māti tāpēc, ka viņa gaidīja mani, vai kaut kas tamlīdzīgs; un tas viņu saniknoja.

Viņi vērās viens otrā - nopietni un apmulsuši.

-    Tēvocis Valters ir Dienvidāfrikā, vai ne? - Džo runāja tālāk.

-     Jā. Kamēr biju skolā, saņēmu no viņa trīs vēstules. Traki jaukas vēstules.

-    Tēvocis Valters ir labs. Man viņš patīk. Zini, viņš brauca uz Montekarlo.

Atmiņas saviļņoja Vernonu. Protams, tagad viņš to atcerējās. Tēvs jau tad bija vēlējies, lai Džo brauc uz Dižklosteriem.

-     Viņš nokārtoja, lai es dotos uz klosteri, - sacīja Džo. - Cienījamā māmiņa domāja, ka viņš ir jauks. Patiesi augstdzimis angļu džentlmenis - tik smieklīgi viņa sacīja.

Viņi abi klusu iesmējās.

-    Varbūt iesim dārzā, ko? - jautāja Vernons.

-    Jā, iesim. Paklausies, es zinu, kur atrast četras ligzdiņas - visi putni gan ir aizlidojuši.

Draudzīgi sarunājoties par pumu oliņām, viņi kopā izsoļoja ārā.

3.

Meirai Džo likās sarežģīts bērns. Meitenei piemita jaukas manieres, viņa nekavējoties un laipni atbildēja, kad tika uzrunāta, un nepretojās glāstiem, tiesa gan - uz tiem neatbildēdama. Meitene bija ļoti neatkarīga un uzstāja, lai istabene nepūlas viņas dēļ nemaz vai gandrīz nemaz. Viņa mācēja savest kārtībā savu apģērbu un arī pati būt kārtīga un sakopta. Nekādi ārēji pamudinājumi nebija vajadzīgi. Patiesībā viņa bija no tiem modernajiem, viesnīcās augušajiem bērniem, ar kuriem Meirai nekad nebija gadījies satikties. Meitenes zināšanu dziļumi Meiru šausmināja un pat šokēja.

Bet Džo bija ar asu prātu un spēja ātri domāt, turklāt pieradusi novērtēt ļaudis, ar kuriem saskārās. Viņa uzmanīgi atturējās "šokēt krustmāti Meiru". Tas mazliet atgādināja tādu kā laipni paustu nicinājumu.

-    Tava māte, - viņa teica Vernonam, - ir ļoti laba… bet viņa ir arī mazliet padumja, vai ne?

-    Viņa ir skaista! - Vernons dedzīgi iesaucās.

.- Ir gan, - piekrita Džo. - Visa, izņemot rokās. Viņai ir skaisti mati. Ak, kaut man būtu tādi sārti zeltaini mati!

-    Tie stiepjas līdz pat viduklim,.,- palepojās Vernons.

Džo viņš atrada lielisku partneri, kas nemaz Neatbilda viņa iepriekšējiem uzskatiem par "meitenēm". Viņa neieredzēja lelles, viņa nekad neraudāja, viņa bija spēcīga, ja ne vēl spēcīgāka par Vernonu, un vienmēr gatava bīstamām dēkām. Kopā viņi rāpās kokos, brauca ar divriteņiem, krita, sagriezās un sadauzījās. Vasaras brīvdienās viņi abi līda pie lapseņu pūžņiem un, ja izkūlās no nepatikšanām, tad vairāk laimīgas sagadīšanās, nekā izveicības dēļ.

Ar Džo Vernons varēja sarunāties, un viņš to labprāt darīja. Viņa pavēra viņam jaunu, nepazītu pasauli, pasauli, kurā cilvēki muka kopā ar citu sievām vai vīriem, pasauli, kurā Valdīja dejas, azarts un cinisms. Savu māti viņa bija mīlējusi ar kvēlu, saudzējošu maigumu. Viņas bija atradušās gandrīz vai mainītās lomās.

-     Viņa bija pārāk maiga, - sacīja Džo. - Es tāda nebūšu. Pret tādiem ļaudis izturas zemiski. Vīrieši vispār ir lopiski, bet, ja es pret viņiem pirmā tā izturēšos, tad viss būs kārtībā. Visi vīrieši ir lopiski.

-    Manuprāt, tu runā muļķības. Nedomāju, ka tev taisnība.

-    Tā tu domā tāpēc, ka pats būsi vīrietis.

-    Nē, ne tāpēc. Un es neesmu lopisks.

-    Neesi gan, bet, par nožēlu, man jāsaka, ka būsi, kad izaugsi.

-     Bet paklausies, Džo, kādu dienu tev ar kādu no viņiem būs jāapprecas, un tad tu nedomāsi, ka tavs vīrs ir lops.

-    Kāpēc man vajadzētu ar kādu precēties?

-     Nu - meitenes tā dara. Tu taču negribēsi palikt par vecmeitu, tādu kā mis Krebtrija.

Džo nebija īsti pārliecināta. Mis Krebtrija bija paveca vecmeita, kura ļoti aktīvi darbojās pilsētiņā un ārkārtīgi mīlēja "dārgos bērniņus".

-    Es nebūšu tāda vecmeita kā mis Krebtrija, - Džo pieklusinātā balsī atbildēja. - O, nebūšu gan! Es nodarbošos ar nopietnām lietām. Spēlēšu vijoli vai rakstīšu grāmatas, vai gleznošu brīnišķīgas gleznas.

-    Ļoti ceru, ka vijoli tu nespēlēsi, - novilka Vemons.

-    Tieši tas man patiktu vislabāk. Kāpēc tu tik ļoti neieredzi mūziku, Vernon?

-    Nezinu. Neieredzu, un viss. No tās man paliek nelabi.

-    Cik dīvaini. Man mūzika sagādā patīkamas izjūtas. Ko tu darīsi, kad izaugsi?

-    Nu, vēl nezinu. Gribētu apprecēt kādu ļoti skaistu sievieti un dzīvot Dižklosteros, kur man piederēs daudz zirgu un suņu.

-     Cik pelēcīgi, - novilka Džo. - Man nepavisam neliekas, ka tas varētu būt aizraujoši.

-    Nezinu, vai man tik ļoti gribētos kaut ko aizraujošu, - atbildēja Vernons.

-    Man gan, - iebilda Džo. - Man gribas, lai visu laiku norisinās kaut kas aizraujošs.

4.

Džo un Vernonam nebija daudz draugu rotaļām. Vikārs, ar kura bērniem Vemons spēlējās, būdams mazāks, bija pārcēlies dzīvot uz citu vietu, bet viņa pēctecim bērnu nebija. Lielākā daļa ģimeņu, līdzīgu Deiriem, dzīvoja pārāk tālu, un satikties iznāca tikai retumis.

Vienīgais izņēmums bija Nella Verekere. Viņas tēvs, kapteinis Verekers, bija lorda Kumberlija aģents. Kapteinis bija gara auguma kūkumains vīrietis ar bāli zilām acīm un gausām kustībām. Viņam bija labi sakari, kurus viņš gan visumā neprata izmantot. Toties kapteiņa sievai piemita viņam trūkstošā izveicība. Viņa vēl arvien bija skaista sieviete - gara auguma būtne ar vīrišķīgu iedabu, turklāt labprāt izrīkoja pārējos. Viņas mati bija sevišķi zeltaini un acis - koši zilas. Tieši viņa bija mācējusi vīru nostādīt viņa ieņemamajā stāvoklī un tādā pašā veidā pie- prata iebīdīt sevi labākajos kaimiņu namos. Viņa bija augstdzi- musi, bet, līdzīgi vīram, bez naudas. Un tomēr misis Verekere likās apņēmības pilna gūt dzīvē panākumus.

Nella Verekere gan Vemonam, gan Džo bija līdz nāvei apnikusi. Tas bija tieviņš, bāls bērns ar gaišiem, gariem matiem. Viņas plakstiņus un degungalu krāsoja viegls sārtums. Neko viņa tā īsti nemācēja. Nemācēja skriet, nemācēja rāpties. Vienmēr ģērbusies iecietinātā, baltā muslīna kleitā, par visu vairāk viņa mīlēja rīkot savām lellēm viesības ar tējas dzeršanu.

Meirai Nella ļoti patika.

-    Tāda kārtīga, maza dāmiņa, - viņa mēdza sacīt. Kad misis Verekere atveda Nellu uz tēju, Vernons un Džo centās izturēties ārkārtīgi jauki un laipni. Viņi mēģināja izdomāt rotaļas, kuras patiktu viešņai, un, kad beidzot viņa aizvācās, bezgala taisni un stīvi sēžot blakus mātei īrētajā ekipāžā, abi bērni no prieka klaigāja.

Pirmās baumas par Dīrfildu paklīda Vernona otrajās brīvdienās, tūlīt pēc notikuma ar lapseņu pūzni.

Dīrfilda bija īpašums blakus Dižklosteriem. Tas piederēja vecajam seram Čārlzam Elingtonam. Pie misis Deiras uz lenču ieradās daži draugi, un sākās šīs tēmas apspriešana.

-    Tā ir pilnīga patiesība. Dzirdēju to no paša pirmavota. Pārdots šiem cilvēkiem. Jā - ebrejiem. Ak, protams, šausmīgi bagāti. Jā, cena noteikti ir pamatīga. Levins, tāds esot tas uzvārds. Nē, Krievijas ebreji, tā es dzirdēju. Nu, protams, ka pilnīgi neiespējami. Jo sliktāk seram Čārlzam, es jums saku. Jā, protams, ir jau vēl Jgrkšīras īpašums, un vēl es dzirdēju, ka pēdējā laikā viņš esot pazaudējis daudz naudas. Nē, neviens neprotestēs. Dabīgi.

Džo un Vernons jutās patīkami satraukti. Visi jaunumi par Dīrfildu tika rūpīgi savākti un apkopoti; Beidzot svešinieki ieradās un iekārtojās mājā. Līdzšinējās sarunas turpinājās ar vēl lielāku sparu.

-    Ak, pilnīgi neiespējami, misis Deira… Nu, taisni, kā mēs domājām… Interesanti, ko viņi paši saka par to, ko dara… Uz ko viņi cer? … Varu galvot, ka viņi to vietu pārdos un aizvāksies. Jā, ir jau ģimene. Zēns. Šķiet, jūsu Vernona vecumā…

-    Interesanti, kādi tie ebreji ir? - Vernons jautāja Džo. - Kāpēc nevienam viņi nepatīk? Skolā mēs domājām, ka viens no mūsu zēniem ir ebrejs, bet viņš brokastīs ēd cūkgaļu, tā ka nevarētu būt.

Levini izrādījās ļoti kristīgs ebreju atzars. Svētdienās viņi gāja baznīcā un aizņēma veselu solu. Draudzes ieinteresētība bija tāda, ka daudziem aizrāvās elpa. Pirmais nāca misters Levins - ļoti apaļš un ļoti drukns, cieši iespīlēts svārkos un ar milzīgu degunu un spīdošu seju. Tad Levina kundze - un tas bija apbrīnojams skats. Varen platas piedurknes! Figūra kā smilšu pulkstenim! Dimantu virtenes! Milzīga, spalvām izrotāta cepure, un zem tās - melnas, sīki savijušās sprogas. Viņiēm līdzi nāca zēns, krietni garāks par Vernonu, ar izstieptu, dzeltenīgu seju un nokarenām ausīm.

Kad beidzās dievkalpojums, viņus gaidīja divjūgs. Viņi iekāpa un aizbrauca.

-    Re, kā! - iesaucās mis Krebtrija.

Ļaudis lasījās mazos bariņos un drudžaini sarunājās.

5.

-    Manuprāt, riebīgi, - sacīja Džo. Viņi ar Vernonu kopā bija dārzā.

-    Kas ir riebīgi?

-    Šie ļaudis.

-    Vai tu domā - Levinu dēļ?

-    Jā. Kāpēc visiem vajadzētu tā šausmināties par viņiem?

-    Nu, - Vernons centās ieņemt stingri neitrālu nostāju, - viņi gan tiešām izskatās visai savādi.

-    Pēc manām domām, ļaudis ir lopiski.

Vernons klusēja. Džo, būdama īstena dumpiniece, katru jaunu ideju vienmēr paspēja izteikt pirms viņa.

-    Tas zēns, - turpināja Džo, - laikam gan ir trakoti jauks, kaut ari ausis viņam patiešām nokarājas.

-    Kā tu domā, - jautāja Vernons, - vai nebūtu jauki iepazīties? Keita saka, ka viņi Dīrfildā būvējot peldbaseinu.

-    Viņiem jābūt šausmīgi, šausmīgi bagātiem.

Bagātie Vernonam neko īpašu nenozīmēja. Viņš nekad par viņiem pat nebija tā īpaši domājis.

Uz kādu laiku Levini dāvāja varenu tēmu sarunām. Kā viņi labiekārtoja Dīrfildu! Un amatnieki, kas atvesti no Londonas!

Kādu vakaru misis Verekere atveda Nellu uz tēju. Tiklīdz bēmi bija dārzā, viņa paziņoja svarīgus, intriģējošus jaunumus.

-    Viņiem ir auto.

-    Auto?

Tajā laikā par auto vēl tikpat kā nekas nebija dzirdēts. Mežā neviens tāds nebija redzēts. Vemonu satrieca skaudības vilnis. Auto!

-    Auto un peldbaseins, - viņš nomurmināja.

Tas bija par daudz.

-    Ne jau peldbaseins, - paskaidroja Nella. - Tas ir appludināts dārzs.

-    Keita saka, ka peldbaseins.

-    Nezinu, - atzinās Nella, - bet tāds tas ir.

-    Es neticu, - iebilda Džo. - Kurš vēlētos tādas muļķības, ja var tikt pie peldbaseina?

-    Bet tā saka mūsu dārznieks.

-    Zinu, - norūca Džo. - Iesim un paskatīsimies.

-Ko?

-    Iesim un paskatīsimies paši.

-    Bet mēs jau nevaram, - iebilda Nella.

-    Kāpēc nē? Mēs varam aizlīst pa koku zariem.

-    Traki jauka doma, - piekrita Vernons. - Ejam.

-    Es negribu, - iespītējās Nella. - Mātei tas nepatiks. Es zinu.

-    Ak, nebojā citiem prieku, Nell! Ejam.

-    Mātei nepatiks, - atkārtoja Nella.

-    Nu, labi. Tad gaidi šeit! Mēs nebūsim ilgi.

Nellas acīs lēnām sāka krāties asaras. Viņa nevarēja ciest, ka tiek atstāta viena. Nu viņa saīgusi stāvēja un burzīja pirkstos kleitas malu.

-    Mēs nebūsim ilgi, - atkārtoja Vemons.

Viņi ar Džo aizskrēja. Nella juta, ka to nepārdzīvos.

-Vernon! -Jā?

-    Pagaidi mani! Es ari eju.

Pēc šī paziņojuma viņa jutās kā varone. Tomēr izskatījās, ka Džo un Vernonam tas nav licies nekas īpašs. Neslēpjot nepacietību, viņi pagaidīja Nellu.

-     Nu, tad tā, - paziņoja Vernons. - Es esmu vadonis. Visi dara to, ko es saku.

Viņi pārrāpās parka žogam un sasniedza koku paēnu. Aizturētu elpu, sarunādamies pusčukstus, bērni pazuda krūmājā, virzoties arvien tuvāk un tuvāk mājai. Te nu tā pacēlās viņu priekšā, kādu gabaliņu pa labi.

-    Mums jātiek vēl tuvāk un jāturas uzkalniņā.

Meitenes paklausīgi sekoja Vernonam. Un tad pēkšņi viņu ausīs ielauzās balss. Tā nāca no labās puses.

-    Jūs esat svešā teritorijā, - balss sacīja.

Pārsteigti viņi pagriezās. Tur, labajā pusē, stāvēja zēns ar dzelteno seju un nokarenajām ausīm. Rokas kabatās sabāzis, viņš aizdomīgi pētīja jaunatnācējus.

-    Jūs esat svešā teritorijā, - viņš atkārtoja.

Viņa izturēšanās veidam piemita kaut kas tāds, kas nekavējoties izsauca pretestību. Vemons bija domājis pateikt: "Atvaino!" Taču nu izskanēja tikai: "Ak tā!"

Abi zēni vērās viens otrā - skatieni bija ledaini, vērtējoši. Tādi piemīt divkaujas dalībniekiem.

-    Mēs esam no kaimiņu mājas, - sacīja Džo.

-    Tiešām? - iesaucās zēns. - Tomēr labāk ejiet atpakaļ! Nez vai mans tēvs un māte gribēs jūs šeit redzēt.

To sakot, viņš pamanījās būt neciešami apvainojošs. Vernonu pārņēma nepatīkama sajūta, ka viņam tiek darīts pāri. Viņš dusmās piesarka.

-    Tu varētu runāt arī pieklājīgāk, - viņš iesaucās.

-    Kāpēc gan? - zēns jautāja.

Viņš pagriezās, jo zālājā bija dzirdams soļu troksnis.

-    Tas esi tu, Setn? - zēns jautāja. - Izvadi šos svešu teritoriju tīkojošos bērneļus ārā, labi?

Sargs, kurš bija apstājies blakus zēnam, pasmīnēja un pieskārās savai pierei. Zēns aizsoļoja projām, it kā būtu zaudējis visu interesi par notiekošo. Sargs pagriezās pret bērniem un savilka seju mežonīgā grimasē.

-    Ārā, jūs, mazie blēži! Uzlaidīšu suņus, ja nepazudīsiet no šejienes tik ātri, cik kājas nes.

-    Mēs nebaidāmies no suņiem, - Vernons augstprātīgi paziņoja, pagriezies promiešanai.

-     Ak ta' jūs nebaidās? Nu, labi, man te ir degunradzis, un tū-ūlīt es to palaidīšu vaļā!

Viņš cēli aizsoļoja. Nella šausmās parāva Vernonu aiz rokas.

-    Viņš aizgāja to palaist vaļā, - viņa spiedza. - Ejam! Ātrāk, ātrāk…

Viņas satraukums pielipa pārējiem. Levini bija aprunāti, un nostādīti tik sliktā gaismā, ka sarga draudi bērniem likās pilnīgi ticami. Slaidā stiepienā viņi aulekšoja tālāk no mājas. Drīz vien bariņš izstiepās zosu gājienā. Viņi lauzās cauri krūmājam. Vernons un Džo turējās priekšgalā. Piepeši aizmugurē atskanēja žēlas raudas.

-Vernon… Vernon… pagaidi taču! Es aizķēros…

Kas šī Nella bija par pārpratumu! Nedz viņa prata skriet, nedz ko citu. Vemons atgriezās, spēcīgi parāva Nellu aiz kleitas, lai atbrīvotu no kazenājiem, kuros viņa bija sapinusies (turklāt krietnu gabalu kleitas nācās atstāt), un nogāza viņu no kājām.

-Nu, ejam taču!

-     Man galīgi nav elpas. Nevaru vairs paskriet. Ak, Vernon, es tā baidos.

-    Ejam taču.

Roku rokā viņi vilka Nellu uz priekšu, līdz sasniedza žogu un pārvēlās tam pāri…

6.

-    Jā-ā, - novilka Džo, vēcinādama gar sakarsušo seju šausmīgi nosmērēto audekla cepuri.

-    Tas nu gan bija piedzīvojums.

-     Mana kleita ir galīgi saplēsta, - šņukstēja Nella. - Ko lai es tagad daru?

-    Neieredzu to zēnu, - rūca Vernons. - Lops.

-    Viņš ir īsteni lopisks lops, - piekrita Džo. - Pieteiksim viņam karu, labi?

-    Varētu gan.

-    Ko lai es daru ar kleitu?

-     Dīvaini gan, ka viņi tur degunradzi, - Džo kļuva domīga. - Kā tu domā, vai Tomijs uzkluptu viņam, ja mēs vinu apmācītu?

-    Negribu gan, lai Tomiju savaino, - iebilda Vernons.

Tomijs bija staļļu suns - vismīļākais Vernonam. Māte suņa

turēšanai šajā mājā bija uzlikusi veto, tāpēc Tomijs bija tuvākais pieejamais suns, kuru Vemons varēja uzskatīt par savējo.

-    Nezinu, ko māte teiks par kleitu.

-    Ak, beidz ar savu kleitu, NelI! Katrā ziņā ar tādām kleitām neiet dārzā spēlēties.

-    Pateikšu tavai mātei, ka es to saplēsu, - nepacietīgi viņu mierināja Vernons. - Neesi taču tik meitenīga!

-    Bet es esmu meitene, - iebilda Nella.

-    Džo arī ir meitene, tomēr viņa neuzvedas tā, kā tu. Viņa nekad neatpaliek no zēniem.

Izskatījās, ka Nella sāks raudāt. Tajā brīdī viņus pasauca no mājas puses.

-    Piedodiet, misis Verekere, - sacīja Vernons, - diemžēl jāsaka, ka esmu saplēsis Nellas kleitu.

No Meiras puses atskanēja pārmetumi, kuriem sekoja pieklājīga mierināšana no misis Verekeres mutes. Kad Nella un viņas māte bija aizgājušas, Meira sacīja:

-    Vemon, dārgumiņ, nevajag būt tik rupjam pret Nellu. Kad maza meitenīte ierodas uz tēju, tev par viņu krietni jārūpējas.

-    Kāpēc mums viņa jāsauc uz tēju? Mums viņa nepatīk. Viņa visu tikai sabojā.

-    Vemon! Nella ir tik jauka, maza meitenīte.

-    Nav, māmiņ. Viņa ir šausmīga.

-Vernon!

-    Bet tāda viņa ir! Un viņas māte man arī nepatīk.

-    Ari man ne visai patīk misis Verekere, - piekrita Meira. - Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka viņai ir ļoti smags raksturs. Tomēr nevaru saprast, bērni, kāpēc jums nepatīk Nella. Misis Verekere stāsta, ka tev, Vernon, viņa tik ļoti uzticoties.

-    Bet es negribu viņu šeit redzēt.

Viņi ar Džo nozuda.

-    Karš, - viņš teica. - Lūk, kas tagad ir sācies - karš. Jāsaka, ka šis Levinu puika ir nicināms būrs. Jāizplāno kara taktika. Kāpēc gan viņam vajadzēja ierasties te, kaimiņos, un mums visu sabojāt?

Sekojošais partizānu karš Vemonu un Džo patiesi aizrāva un sagādāja viņiem krietnu izpriecu. Viņi izdomāja visus iespējamos paņēmienus, kā nokausēt ienaidnieku. Viņi slēpās kokos un apšaudīja viņu ar kastaņiem. Viņi pielavījās un atklāja uguni no šaujamajām caurulītēm, apbērdami ienaidnieku ar zirņiem. Viņi uzzīmēja uz papīra sarkanu roku ar uzrakstu "Atriebība" apakšā, pēc tumsas iestāšanās piezagās pie mājas un atstāja lapu uz sliekšņa.

Dažreiz viņu ienaidniekam izdevās atriebties. Arī viņam bija zirņu šaujamā caurulīte, un tas bija viņš, kurš kādu dienu no slēpņa uzglūnēja ar dārza šļūteni.

Karadarbība bija turpinājusies gandrīz vai desmit dienas, kad Vemons uzskrēja virsū Džo, kura sēdēja uz celma un izskatījās neparasti nomākta.

-     Ei, kas lēcies? Es biju domājis, ka tu taisies uzbrukt ienaidniekam ar tiem samīcītajiem tomātiem, kurus iedeva pavārs.

-    Jā. Es jau to izdalīju.

-    Kas lēcies, Džo?

-    Es biju augšā kokā, un viņš parādījās tieši zem manis. Bija lieliska iespēja viņam uzbrukt.

-    Tu gribi teikt, ka to neizdarīji? -Nē.

-    Kāpēc?

Džo seja koši pietvīka. Viņa sāka ļoti ātri bērt vārdus.

-    Es nevarēju. Saproti, viņš nezināja, ka esmu kokā, un viņš izskatījās - ak, Vernon, viņš izskatījās tik šausmīgi vientuļš - it kā ienīstu visu uz pasaules. Zini, jābūt visai riebīgai sajūtai, ja nav neviena, ar ko parotaļāties.

-Jā, bet…

Vernons apklusa, lai sagremotu jauno atklāsmi.

-     Vai neatceries, kā mēs runājām, ka tas viss ir riebīgi? - turpināja Džo. - Ka ļaudis tik lopiski izturas pret Leviniem, un tagad mēs esam tikpat lopiski kā visi pārējie…

-    Jā, bet viņš izturējās lopiski pret mums.

-    Varbūt viņš tā nemaz nedomāja.

-    Muļķības.

-     Nav gan. Padomā, ka arī suņi kož tikai tad, ja baidās vai jūt aizdomas. Manuprāt, viņš jau gaidīja, ka mēs būsim pret viņu lopiski, un nolēma rīkoties pirmais. Labāk būtu kļūt draugiem.

-    Nevar draudzēties pašā kara vidusposmā.

-    Var gan. Sameklēsim baltu karogu, un tad tu iesi pie viņa un uzsāksi pārrunas, un tad jau redzēs, vai nevaram panākt godpilnus miera noteikumus.

-     Nu, ko, - atbildēja Vernons. - Es neiebilstu. Vismaz būs kāda pārmaiņa. Ko mēs izmantosim kā pamiera karogu - manu kabatlakatu vai tavu priekšautu?

Soļošana ar balto pamiera karogu izrādījās visai aizraujoša. Nepagāja ilgs laiks, un viņi jau sastapās ar ienaidnieku. Galīgi pārsteigts, zēns blenza uz nācējiem.

-    Kas noticis? - viņš jautāja.

-    Mēs vēlamies pamieru, - paziņoja Vemons.

-     Nu, ko, varu piekrist, - pēc mirkļa klusēšanas atbildēja pretinieks.

-    Un mēs gribam paziņot, lūk, ko, - turpināja Džo. - Ja tu piekritīsi, mēs varētu kļūt draugi.

Viņi nenovērsa acu viens no otra.

-    Kāpēc jūs gribat draudzēties? - zēns joprojām juta aizdomas.

-    Tāpēc, ka liekas mazliet muļķīgi, - paskaidroja Vernons, - dzīvot kaimiņos un nedraudzēties, vai ne?

-    Kurš no jums par to iedomājās pirmais?

-    Es, - atbildēja Džo.

Meitene juta, ka mazās, piķa melnās acis cieši urbjas tieši viņā. Cik tomēr šis zēns ir savāds. Izskatījās, ka viņa ausis nokarājas vēl tālāk nekā parasti.

-    Labi, - sacīja zēns. - Ari man tas patiktu.

Uz brīdi iestājās mulsuma pilna pauze.

-    Kā tevi sauc? - jautāja Džo.

-    Sebastiāns.

Tas bija kluss čuksts. Tik kluss, ka gandrīz vai nebija sadzirdams.

-    Cik dīvains vārds. Mani sauc Džo, bet šis ir Vemons. Viņš mācās skolā. Vai tu jau ej skolā?

-    Jā. Vēlāk mācīšos Itonā.

-    Es arī, - sacīja Vernons.

Uz mirkli starp viņiem atkal uzvirmoja tikko samanāms naida vilnītis. Tad tas aizplūda - lai nekad vairs neatgrieztos.

-    Nāciet, es jums parādīšu mūsu peldbaseinu! - iesaucās Sebastiāns. - Tas ir itin jauks.

ASTOTĀ NODAĻA

1.

Draudzība ar Sebastiānu Levinu strauji zēla un plauka. Tās pievilcība daļēji slēpās slepenībā, bez kuras nevarēja iztikt. Vernona māti pārņemtu šausmas, ja viņa nojaustu, ka notiek tādas lietas. Levini laikam gan nešausminātos - bet viņu apmierinātība novestu pie vēl šausmīgāka iznākuma.

Skolas Jyiks nabaga Džo vilkās un vilkās līdz bezgalībai. Viņai tas bija jāpavada ar guvernanti, kura ieradās katru dienu un izsmalcināti terorizēja savu vaļsirdīgo, taču dumpīgo skolnieci. Džo dzīvoja tikai ar domu par brīvdienām. Līdzko tās sāksies, viņa ar Vemonu varēs doties uz slepeno satikšanās vietu - ērtu spraugu dzīvžogā. Viņi bija izdomājuši svilpienu kodu un daudzus citus tikai viņiem zināmus signālus. Reizēm Sebas- tiāns tur ieradās agrāk un paslēpās papardēs - un dzeltenīgā seja un nokarenās ausis bija tik dīvainā nesaskaņā ar golfa kostīmu.

Viņi spēlējās, bet viņi arī sarunājās - un kas tās bija par sarunām! Sebastiāns stāstīja par Krieviju - viņi uzzināja par ebreju vajāšanām, par grautiņiem! Pats Sebastiāns nekad nebija dzīvojis Krievijā, taču daudzus gadus pavadījis starp Krievijas ebrejiem, un viņa tēvam tik tikko izdevies izglābties un palikt dzīvam pēc grautiņa. Reizēm Vernonam un Džo par prieku viņš parunāja krieviski. Tas viss bija tik aizraujoši.

-     Šeit mūs visi ienīst, - sacīja Sebastiāns, - bet tas jau nekas. Bez mums viņi nevar iztikt, jo mans tēvs ir tik ļoti bagāts. Par naudu var nopirkt visu.

Viņam piemita kaut kāda dīvaina augstprātība.

-    Visu nopirkt nevar, - iebilda Vernons. - Vecā Nikola dēls pārnāca no kara bez kājas. Nekāda nauda nevar likt viņa kājai atkal izaugt.

-     Nē, - atzina Sebastiāns. - Es nedomāju tādas lietas. Bet par naudu var nopirkt ļoti labu koka kāju un vislabākos kruķus.

-     Man ari reiz vajadzēja kruķus, - stāstīja Vernons. - Bija gluži jautri. Un tajā laikā par mani rūpējās traki jauka aukle.

-    Saproti, tu pie visa tā netiktu, ja nebūtu bagāts.

Vai viņš bija bagāts? Laikam jau bija. Vemons par to nekad netika domājis.

-    Ak, kaut es būtu bagāta, - novilka Džo.

-    Tu vari apprecēties ar mani, kad izaugsi, - ieteica Sebastiāns, - un tad tu būsi bagāta.

-    Tas priekš Džo nebūtu nekas jauks, jo neviens nenāktu pie viņas ciemos, - iebilda Vernons.

-     Mani nu gan tas nemaz neuztrauktu, - sacīja Džo. - Es daudz neraizētos par to, ko saka krustmāte Meira vai kāds cits. Ja gribētu, es apprecētos ar Sebastiānu.

-    Un tad cilvēki nāktu pie tevis ciemos, - sacīja Sebastiāns. - Tu nesaproti. Ebrejiem ir drausmīga vara. Tēvs saka, ka cilvēki bez ebrejiem nemaz nevarētu iztikt. Tāpēc jau seram Elingto- nam vajadzēja pārdot mums Dīrfildu.

Pēkšņi Vernonu sakratīja drebuļi. Viņš pilnīgi skaidri juta, ka nonācis saskarē ar kaut ko naidīgu, pretišķīgu. Tomēr pret Sebastiānu viņam šo jūtu nebija. Tas viss - jau sen aiz muguras. Viņi ar Sebastiānu bija draugi - un kaut kādā veidā Vernons juta pārliecību, ka tādi viņi paliks vienmēr.

-     Nauda, - sacīja Sebastiāns, - nenozīmē tikai to, ka var pirkt mantas. Tā vienmēr nozīmē daudz ko vairāk. Un tā nenozīmē tikai iegūt varu pār ļaudīm. Tā nozīmē… tā nozīmē iespēju savākt daudz skaistuma.

Viņš savicināja rokas dīvainā, angļiem neraksturīgā žestā.

-    Ko tu domā ar "savākt daudz skaistuma"? - jautāja Vernons.

Sebastiāns nezināja, ko viņš domājis. Vārdi bija izlauzušies paši no sevis.

-    Vienalga, - sacīja Vernons, - lietas vien vēl nav skaistums.

-    Ir gan. Dīrfīlda ir skaista vieta - tomēr ne tuvu tik skaista kā Dižklosteri.

-     Kad Dižklosteri piederēs man, - sacīja Vernons, - tu varēsi nākt pie manis un palikt, cik ilgi vien vēlēsies. Mēs taču vienmēr būsim draugi, vai ne? Neskatoties uz to, ko saka citi.

-    Jā, mēs vienmēr būsim draugi, - atkārtoja Sebastiāns.

2.

Soli pa solim Levini nodrošināja sev panākumus. Baznīcai vajadzēja jaunas ērģeles - un misters Levins tās uzdāvināja. Dīrfīlda tika piedāvāta zēnu kora izbraukumam zaļumos, bet paši zēni - pacienāti ar zemenēm un putukrējumu. Kādai biedrībai tika piešķirts liels ziedojums. It visur nācās saskarties ar Levinu bagātību un laipnību.

Ļaudis sāka mēļot:

-    Protams, viņi ir neciešami - bet misis Levina ir tik burvīgi laipna.

Tika runāts arī kas cits. v

-            Jā, nu, protams, - ebreji! Bet varbūt ir absurdi uzvesties tik aizspriedumaini. Starp ebrejiem daži ir bijuši loti labi cilvēki. ' .'

Baumoja, ka vikārs it kā esot piebildis:

-    Ieskaitot Jēzu Kristu.

Neviens gan tam īsti nespēja noticēt. Vikārs bija neprecēts vīrietis - ļoti neparasts fakts; turklāt viņš pauda dīvainas idejas par Svēto Trīsvienību un reizēm teica galīgi nesaprotamus sprediķus; tomēr neviens neticēja, ka viņš patiešām būtu varējis sacīt kaut ko tik ļoti zaimojošu.

Tas bija vikārs, kurš Šūšanas biedrībā stādīja priekšā misis Levinu. Šis pulciņš sanāca divas reizes nedēļā, lai rūpētos par ērtībām mūsu brašajiem karavīriem Dienvidāfrikā. Un iespēja šeit divreiz nedēļā satikties ar misis Levinu radīja neveiklas situācijas.

Tomēr beigu beigās lēdija Kumberlija, kuras principialitāti mīkstināja milzīgais ziedojums biedrībai, spēra izšķirošo soli un bija gatava pieņemt misis Levinu. Un, ja lēdija Kumberlija rādīja piemēru, jebkurš bija gatavs sekot.

Nevarētu teikt, ka ar Leviniem tika pieļautas tuvākas attiecības, tomēr oficiāli viņus atzina. Reizēm dzirdēja ļaudis runājam:

-    Viņa ir ļoti laipna sieviete - pat neskatoties uz to, ka ģērbjas šai zemei tik nepiemērotās drēbēs.

Taču uz pārmaiņām arī šajā jomā nebija ilgi jāgaida. Misis Levinai, kā jau visai viņas tautai, piemita piemērošanās spējas. Pēc neilga laiciņa viņa parādījās tvīda kostīmā, kurš bija pat angliskāks nekā viņas kaimiņienēm.

Džo un Vernons svinīgi tika ielūgti pie Sebastiāna Levina uz tēju.

-    Domāju, ka šoreiz mums jāiet, - Meira nopūtās. - Bet nekad nevajadzētu pieļaut, lai šīs attiecības izveidotos pārāk tuvas. Cik tas zēns izskatās dīvains! Tu taču nebūsi rupj$»pret viņu, vai ne, Vernon, dārgumiņ?

Bērni svinīgi iepazinās ar Sebastiānu. Tas viņus ārkārtīgi uzjautrināja.

Tomēr ar asu domāšanu apveltītā Džo nojauta, ka misis Levina par viņu draudzību zina daudz vairāk nekā krustmāte Meira. Misis Levina nebija muļķe. Viņa ļoti līdzinājās Sebastiānam.

Valteru Deiru nogalināja dažas nedēļas pirms kara beigām. Tas notika skaisti. Viņu nošāva, kad ar ievainotu biedru uz pleciem zem smagas šāviņu krusas viņš atgriezās nometnē. Pēc nāves viņu apbalvoja ar Viktorijas krusta ordeni, un vēstule, kuru Valtera kapteinis atrakstīja Meirai, tika glabāta kā vislielākais dārgums.

"Nekad," rakstīja kapteinis, "man nav gadījies sastapt bezbailīgāku vīru. Viņa kareivji dievināja viņu un bija gatavi sekot viņam vislielākajās briesmās. Viņš nebaidījās atkal un atkal riskēt ar savu dzīvību, un tas bija diži. Jūs patiešām varat būt ļoti lepna par savu vīru."

Meira pārlasīja vēstuli vēl un vēl. Viņa nolasīja to visiem saviem paziņām. Tas remdināja aizvainojumu, ka virs viņai nav atstājis vēstuli vai pēdējo vārdu.

"Viņš to nevarēja, jo viņš bija Deirs," viņa sevi mierināja.

Tomēr Valters Deirs bija atstājis vēstuli "gadījumam, ja mani nogalina". Tā gan nebija domāta Meirai, un viņa par to nekad neuzzināja. Viņa jutās bēdu sagrauzta, taču laimīga. Tagad, pēc nāves, vīrs piederēja viņai tik ļoti kā nekad agrāk, dzīvam esot, un ar visu to vieglumu, kāds viņai piemita, iztēlojoties apstākļus sev vēlamā gaismā, viņa sāka darināt pievilcīgu ainu, kurā tēloja viņu agrāko brīnišķīgi laimīgo laulības dzīvi.

Pagaidām bija grūti pateikt, vai Vemons pārdzīvoja tēva nāvi. īstas sāpes viņš nejuta - mātes patiesā vēlme, lai zēns dedzīgāk izrādītu bēdas, tika uztverta visai vienaldzīgi. Viņš lepojās ar tēvu - lepojās tik ļoti, ka tas gandrīz vai sagādāja sāpes, un tomēr neizprotami likās Džo vārdi, ka mātei ir labāk, ja tēvs miris. Vemons ļoti skaidri atcerējās pēdējo dienu, kad viņi ar tēvu kopā pastaigājās. Viņš atcerējās, ko tēvs tika teicis, atcerējās saikni, kāda izveidojās starp viņiem abiem.

Viņš zināja, ka patiesībā tēvs nemaz negribēja atgriezties. Viņam bija žēl tēva - viņam vienmēr bija žēl tēva. Viņš gan nesaprata, kāpēc.

Domādams par tēvu, sāpes viņš nejuta - tā vairāk bija sirdi plosoša vientulības sajūta. Tēvs ir miris, krustmāte Nīna ir mirusi. Vēl jau, protams, bija māte, bet tas nebi ja tas.

Viņš nemācēja mierināt māti; to viņš nekad nebija mācējis. Viņa vienmēr nomocīja viņu ar saviem apkampieniem, aplēja ar asarām - stāstot, ka tagad viņiem jāgādā vienam par otru. Un Vernons nespēja, vienkārši nespēja izdabūt vārdus, kurus māte no viņa gaidīja. Viņš pat nespēja aplikt rokas viņai ap kaklu un .noglāstīt viņas plecus.

Viņš ilgojās, kaut brīvdienas reiz beigtos. Māte ar savām piesārtušajām acīm un atraitnes skumjām atgādināja smagu sēru lenti. Kā jau vienmēr, viņa pārspīlēja.

Pie viņiem ieradās misters Flemings, advokāts no Londonas, un no Birmingemas atbrauca tēvocis Sidnejs. Viņš uzkavējās divas dienas. Otrās dienas beigās Vernonu paaicināja ienākt bibliotēkā.

Abi vīri sēdēja pie garā galda. Meira - apmetusies uz zema krēsla pie kamīna, piespiedusi pie acīm kabatdrāniņu.

-    Nu, ko, manu zēn, - iesāka tēvocis Sidnejs. - Mums šo to vajadzētu ar tevi pārrunāt. Kā tev patiktu, ja tu pārceltos dzīvot tuvāk pie krustmātes Kerijas un manis Birmingemā?

-    Pateicos, - atbildēja Vernons. - Man labāk patiktu dzīvot šeit.

-     Mazliet padrūmi, vai tev neliekas? - jautāja tēvocis. - Es nupat esmu noskatījis jauku mājiņu - ne pārāk lielu, bet ārkārtīgi ērtu. Blakus būs tavas māsīcas. Brīvdienās varēsi rotaļāties ar viņām. Manuprāt, ļoti laba doma.

-     Esmu pārliecināts, ka jums taisnība, - Vernons izturējās pieklājīgi, - un pateicos. Es patiešām vislabāk vēlētos dzīvot šeit.

-    Tā! Hm, - izsaucās tēvocis Sidnejs. Viņš izšņauca degunu un jautājoši pavērās advokātā, kurš viņa skatienam atsaucās ar vieglu mājienu.

-    Nav gluži tik vienkārši, veco zēn, - sacīja tēvocis Sidnejs. - Manuprāt, tu esi pietiekami pieaudzis, lai saprastu, ko es gribu tev pateikt. Tagad, kad tavs tēvs… ē… ir mūs atstājis, Dižklosteri pieder tev.

-    Es zinu, - atbildēja Vernons.

-    Ē-ē… kā tu to zini? Kāds pastāstīja?

-    Tēvs, pirms devās projām.

-     O! - tēvocis izskatījās pamatīgi pārsteigts. - Saproti, kā jau es teicu, Dižklosteri pieder tev, bet, lai māju uzturētu, vajag daudz naudas - lai samaksātu nodokļus un tamlīdzīgām lietām… Un tad ir vēl tāda lieta, ko sauc par nāves nodokli. Kad kāds nomirst, valdība iekasē lielu naudu.

Turklāt tavs tēvs nebija bagāts. Kad nomira viņa tēvs un tavs tēvs ieradās šeit, viņam bija tik maz naudas, ka viņš domāja, ka vajadzēs šo vietu pārdot.

-    Pārdot? - Vemons neticīgi iesaucās.

-    Jā, tas nav noteikts mantošanas kārtībā.

-    Ko nozīmē mantošanas kārtība?

Misters Flemings deva rūpīgu un precīzu izskaidrojumu.

-    Bet… bet… jūs taču netaisāties māju tagad pārdot? - Vernons vērās viņā ar mokpilnu, taujājošu skatienu.

-     Protams, ka nē, - misters Flemings viņu nomierināja. - īpašums paliek tev, un ar to neko nedrīkst darīt, kamēr tu būsi pieāudzis, proti, līdz divdesmit viena gada vecumam.

Vernons atviegloti noelsās.

-     Bet saproti, - turpināja tēvocis Sidnejs, - jums nepietiek naudas, lai dzīvotu šeit. Kā jau teicu, tavam tēvam būtu nācies Dižklosterus pārdot. Tomēr viņš iepazinās ar tavu māti, apprecēja viņu, un laimīgā kārtā viņai bija pietiekami naudas, lai jūs varētu palikt šeit. Bet tagad, kad tavs tēvs ir miris, daudz kas mainās - pirmkārt tāpēc, ka viņš ir atstājis zināmus… ē-ē… parādus, par kuriem tava māte uzstāj, ka tie jānomaksā.

No Meiras puses atskanēja šņuksts. Tēvoča Sidneja balss kļuva mulsa. Viņš steidzās.

-     Vissaprātīgākais, ko var izdarīt, būtu uz zināmu laiku Dižklosterus izrentēt - patiesībā, līdz tu būsi divdesmit vienu gadu vecs. Līdz tam laikam - kas zina? Apstākļi var… ē… izmainīties uz labu. Un saprotams, ka tava māte būs daudz laimīgāka, ja dzīvos kopā ar radiniekiem. Saproti, manu zēn, tev jādomā arī par māti.

-    Jā, - atbildēja Vernons. - Tēvs man to teica.

-    Tātad jautājums nokārtots, vai ne?

"Cik viņi ir ļauni," nodomāja Vernons. Lūgt viņam - kaut gan viņš skaidri saprot, ka nekas jau nav jālūdz. Tik un tā viņi var rīkoties, kā paši izdomā. Un viņi to zina. Tad kāpēc saukt viņu šeit iekšā un izlikties?

Uz Dižklosteriem atnāks un šeit dzīvos sveši ļaudis.

Nav ko uztraukties! Gan jau pienāks diena, kad viņš būs divdesmit vienu gadu vecs.

-    Dārgumiņ, - sacīja Meira, - es visu daru tikai tavā labā. Bez tētiņa taču te būtu tik skumji, vai ne?

Viņa izstiepa rokas, bet Vernons izlikās, ka nav tās pamanījis. Viņš devās ārā no istabas un pa ceļam ar grūtībām izdabūja:

-Paldies, tēvoci Sidnej. Liels paldies, ka man pastāstījāt…

4.

Vernons izgāja dārzā un klaiņāja pa to, līdz nonāca pie vecā klostera un apsēdās, saņēmis zodu plaukstās.

-    Māte varētu! - viņš sev sacīja. - Ja viņa gribētu, tad varētu! Bet viņa grib braukt un dzīvot atbaidošā sarkanu ķieģeļu mājā ar skursteņiem uz jumta kā tēvocim Sidnejam. Viņa nemīl Dižklosterus - un nekad nav mīlējusi. Nevajadzēja vismaz izlikties, ka tas viss manā labā. Tas nav tiesa. Viņa runā nepatiesus vārdus. Kā jau vienmēr…

Tur nu viņš sēdēja. Krūtīs kvēloja spīvs naids.

-    Vemon… Vernon… es tevi meklēju visās malās. Nevarēju saprast, kāpēc tu esi tā pārvērties. Kas noticis?

Tā bija Džo. Viņš visu izstāstīja. Bija tomēr kāds, kas viņu saprot un jūt līdzi. Taču Džo viņu pārsteidza.

-     Nu, bet kāpēc gan nē? Kāpēc krustmāte Meira nevar braukt uz Birmingemu un dzīvot tur, ja viņa tā vēlas? Domāju, ka tu esi nežēlīgs. Kālab viņai būtu jādzīvo šeit tikai tādēļ, lai redzētu tevi brīvdienās? Tā ir viņas nauda. Kāpēc viņa nevar to tērēt tā, kā pašai patīk?

-    Bet Džo, Dižklosteri…

-    Nu, labi, kas krustmātei Meirai ir Dižklosteri? Sirds dziļumos viņa pret šo vietu jūt to pašu, ko tu jūti pret tēvoča Sidneja māju Birmingemā. Kāpēc viņai vajadzētu mocīties un cīnīties ar dzīvošanu šeit, ja viņa to nevēlas? Ja tavs tēvs būtu viņu šeit darījis laimīgāku, varbūt tad viņa to vēlētos - taču viņš to neizdarīja. Reiz māte man pastāstīja. Man šausmīgi nepatīk krustmāte Meira - lai gan zinu, ka viņa ir laba un tamlīdzīgi, es viņu nemīlu; un tomēr es protu būt godīga. Tā ir viņas nauda. No tā tu nekur nevari aizmukt!

Vernons lūkojās meitenē. Viņiem ir pretēji uzskati. Katram ir savs viedoklis, un neviens nespēj saprast pretinieka uzskatus. Abi viņi dusmās kvēloja.

-     Manuprāt, sievietēm uznāk šādi riebīgi periodi, - sacīja Džo, - un es esmu krustmātes Meiras pusē.

-    Labi, - iesaucās Vemons. - Esi viņas pusē! Mani tas neuztrauc.

Džo aizgāja. Viņš palika, kur bijis, sēžam uz vecā klostera sagrautās sienas.

Pirmo reizi Vernons uzdeva jautājumus dzīvei… Viss bija tik nenoteikts. Kā lai pasaka, kas notiks nākotnē?

Kad viņam būs divdesmit viens gads.

Jā, bet nekas nav noteikts. Un viņš nevar justies drošs!

Viņš atcerējās laikus, kad bija mazulis. Aukle, Dievs, misters Grīns! Cik ļoti skaidri likās šie tēli. Un tagad tie bija aizgājuši.

"Vismaz Dievs vēl ir šeit," viņš nodomāja. Bet tas nav bērnības Dievs - nebūt ne tas Dievs.

Kas notiks līdz laikam, kad viņam būs divdesmit viens gads? Kādas visdīvainākās pārvērtības notiks ar viņu?

Viņš jutās drausmīgi vientuļš. Tēvs, krustmāte Nīna - abi miruši. Tikai tēvocis Sidnejs un māmiņa - taču viņi… viņi viņam nepieder. Domu skrējiens apstājās. Vēl ir Džo. Džo viņu saprot. Bet dažos jautājumos Džo bija dīvaini uzskati.

Viņš sažņaudza rokas. Nē, viss būs kārtībā.

Kad viņam pienāks divdesmit viens gads…

Otrā grāmata NELLA

PIRMĀ NODAĻA

1.

Istaba bija cigarešu dūmu pilna. Tie virpuļoja un vijās līganos loķos, iekrāsojot dūmaku zilganu. Cauri dūmiem, skanēja trīs cilvēku balsis. Trīs cilvēku, kuri iegrimuši problēmās par cilvēku cilts pilnveidošanu, par uzdrīkstēšanos mākslā - it īpaši tajā mākslā, kura met izaicinājumu vispārpieņemtajiem uzskatiem. „• V

Sebastiāns Levins, atgāzies pret krāšņi izrotāta marmora kamīna malu savas mātes pilsētas mājā, teica didaktisku runu, žestikulēdams ar garo, dzelteno roku, kura turēja cigareti. Tendence šļupstēt joprojām bija jūtama, lai gan ne tik uzkrītoši. Viņš - ar dzelteno, mongolisko seju un pārsteidzoši nokarenajām ausīm - daudz neatšķīrās no kādreizējā vienpadsmit gadus vecā Sebastiāna. SaVos divdesmit divos viņš joprojām bija tas pats Sebastiāns, pārliecināts par sevi, ar asu uztveri, ar to pašu mīlestību uz visu skaisto un ar to pašu skadri nekļūdīgo vērtību izjūtu.

Atgāzušies divos milzīgos, ar ādu pārvilktos atpūtas krēslos, viņam iepretim sēdēja Vernons un Džo, abi ļoti līdzīgi tiem diviem agrākajiem asi kontrastainās, melnbaltās krāsās trieptajiem tēliem. Taču, salīdzinot ar bērnu dienām, Džo izskatījās vēl agresīvāka. Šeit sēdēja personība - enerģiska, dumpīga un kaislīga. Verhons, izaudzis milzīgi garš, slinki zvilnēja krēslā. Viņa garās kājas balstījās pret blakuskrēsla atzveltni. Viņš pūta dūmu gredzenus, domīgi pie sevis smaidīja un šad un tad nīgrā balsī iebārstīja sarunā pa īsam, slinkam teikumam.

- Tas neatmaksāsies, - Sebastiāns nupat bijā izdarījis izšķirošu secinājumu.

Kā jau varēja paredzēt, Džo vienā mirkli kļuva indīga.

-    Kurš gan prasa, lai tas atmaksātos? Tas ir tik… tik pretīgs

-     šis viedoklis! Uz visu skatīties tikai ar komersanta acīm. Neieredzu.

Sebastiāna atbilde skanēja klusu.

-    Tas ir tāpēc, ka uz dzīvi tu skaties kā nelabojama romantiķe. Tev patīk dzejnieki, kuri cieš savās jumta istabiņās, neatzīti mākslinieki, kuri smagi strādā, un skulptori, kuri atzinību sagaida tikai pēc nāves.

-    Nu… tā jau arī notiek. Vienmēr!

-    Nē, ne vienmēr. Lai gan ļoti bieži, daudz biežāk, nekā vajadzētu. Tāds ir mans viedoklis. Pasaule ņekad nepieņem jauno

-    taču pieņemtu. Ja izvēlētos pareizo ceļu. Un tāpēc jāzina, kas ies cauri un kas ne.

-    Kompromiss, - neskaidri nomurmināja Vernons.

-    Tas ir skaidrais saprāts! Kāpēc man būtu jāzaudē nauda, atkāpjoties no saviem uzskatiem?

-    Ak, Sebastiān, - kliedza Džo. - Tu… tu…

-      …Esi ebrejs! - mierīgi nobeidza Sebastiāns. - To tu domāji. Nu, ko, mums, ebrejiem, ir garšas izjūta - mēs sagaršo- jam, kad kaut kas ir labs un kad nav. Mēs neskrienam pakaļ modei, mēs balstāmies uz saviem spriedumiem, un mums izrādās taisnība! Cilvēki uz to vienmēr raugās tikai no mantiskās puses, bet ir jau arī vēl otra.

Vernons pie sevis kurnēja. Sebastiāns turpināja:

-    Tam, par ko mēs runājam, ir divas puses - ir cilvēki, kuri meklē jaunus paņēmienus, jaunu pieeju vecām idejām un jaunas idejas, - bet viņi neprot gūt labumu, jo publika baidās no visa jaunā. Un ir citi ļaudis - tie, kuri zina, ko publika grib, kuri turpina publikai sniegt to, ko tā grib, jo tā ir droši un tas dod drošus ienākumus. Bet ir vēl trešais ceļš - atrast kaut ko jaunu un brīnišķīgu un šo iespēju izmantot. Un tieši tas ir mans ceļš. Gatavojos izveidot gleznu galeriju Bondstrītā - vakar parakstīju dokumentus, tad vel pāris teātrus, un vēlāk gribu sākt izdot ne- dēļrakstu - pilnīgi atšķirīgu no visa, kas izdots līdz šim. Un kas ir vēl svarīgāk - es gribu panākt, lai tas viss atmaksātos. Ir daudz kā tāda, ko es apbrīnoju un ko, mazliet piestrādājot, apbrīnos katrs, tomēr ar visu es nenodarbošos. Bet tas, ar ko es nodarbošos, gūs sekmes un kļūs populārs. Pie velna, Džo, vai tad tu nesaproti, ka pusi prieka sagādā spēja likt tam visam atmaksāties? Tā ir sevis apliecināšana, gūstot panākumus.

Džo pašūpoja galvu, viņa nebija pārliecināta.

-     Vai tu tiešām gatavojies visu to dabūt gatavu? - jautāja Vernons.

Abi ar Džo, viņi ar tādu kā skaudību vērās Sebastiānā. Savādi, pat brīnišķīgi iedomāties sevi vecā drauga Sebastiāna vietā. Viņa tēvs nomira pirms dažiem gadiem. Sebastiāns savu divdesmit divu gadu vecumā bija kļuvis par tik daudzu miljonu īpašnieku, ka, iedomājoties vien, aizrāvās elpa.

Aizsākusies pirms daudziem gadiem Dižklosteros, Vernona draudzība ar Sebastiānu saglabājās un stiprinājās. Viņi bija draugi ītonā, viņi mācījās vienā koledžā Kembridžā. Brīvdienās visi trīs vienmēr pamanījās krietni daudz laika pavadīt kopā.

-    Kā ar skulptūrām? - pēkšņi pajautāja Džo. - Vai tās ari tur būs?

-    Protams. Vai tu joprojām aizraujies ar skulptūru?

-     Aizraujos gan. Patiesībā tā ir vienīgā lieta, kas mani tiešām interesē.

No Vernona puses atskanēja izsmējīga murdoņa.

-    Jā, un kas tu būsi nākamajā gadā ap šo laiku? Līdz neprātam aizrāvusies dzejniece vai kas tamlīdzīgs?

-     Vajadzīgs zināms laiks, lai atrastu īsto aicinājumu, - Džo cienīgi atcirta. - Bet šoreiz gan es esmu godīga.

-    Tāda tu esi vienmēr, - Vernons viņu pārtrauca. - Paldies Dievam, ka vismaz esi pametusi to drausmīgo vijoli.

-    Kāpēc tu, Vernon, tik ļoti neieredzi mūziku?

-    Nezinu, bet tā man nekad nav patikusi.

Džo atkal pievērsās Sebastiānam. Neapzināti viņas balss pārvērtās. Tā likās nedaudz aizžņaugta.

-    Ko tuv domā par Pola Lamarra darbiem? Viņsvētdien mēs ar Vernonu bijām aizgājuši uz viņa studiju.

-    Nekam neder, - Sebastiāns kodolīgi atcirta.

Džo vaigos sakāpa viegls sārtums.

-    Tas ir tikai tāpēc, ka tu nesaproti, uz ko viņš tiecas. Manuprāt, viņš ir brīnišķīgs.

-    Trūkst sāls, - Sebastiānu nekas nespēja satraukt.

-     Sebastiān, reizēm man liekas, ka tu esi neciešams. Tikai tāpēc, ka Lamarram ir drosme izlauzties no tradīcijām…

-    Tas nebūt tā nav, - atbildēja Sebastiāns. - Cilvēks var izlauzties no tradīcijām, veidojot skulptūru no Stiltonas siera un nosaucot savu veidojumu par nimfu peldēšanos, bet, ja viņš neprot tevi pārliecināt un iespaidot, viņš ir izgāzies. Rīcība, kas ir atšķirīga no visa pārējā, vēl nepadara kādu par ģēniju. Deviņos gadījumos no desmit tas sagādā vienīgi lētu, īslaicīgu slavu.

Pavērās durvis, un ieskatījās misis Levina.

-    Tēj' ir gatav', dārgie, - viņa paziņoja un plati uzsmaidīja trijotnei.

Pie viņas milzīgajām krūtīm šūpojās un mirgoja ahāts. Uz misis Levinas sarežģītās frizūras turējās milzīga, melna cepure ar spalvām. Viņa izskatījās pēc īsta materiālās labklājības simbola. Sebastiānam pievērstajās acīs mirdzēja pielūgsme.

Jaunieši piecēlās un bija gatavi sekot namamātei. Sebastiāns pieklusinātā balsī uzrunāja Džo:

-    Tu taču nedusmojies, vai ne?

Pēkšņi viņa balsī bija parādījies kaut kas jauns un patētisks - kaut kas lūdzošs, kas liecināja, ka Sebastiāns vēl ir nenobriedis un viegli ievainojams. Un tikai pirms brīža viņš likās kā dižgars, kurš pilnīgā pašpārliecībā nosaka likumus.

-    Kāpēc gan lai es dusmotos? - Džo vēsi atjautāja.

Uz Sebastiānu neskatīdamās, viņa devās uz durvīm. Sebastiāna domīgais skatiens sekoja meitenei. Viņai piemita tas melnīgsnējais, aizraujošais skaistums, kurš agri sasniedz briedumu. Viņas āda bija pilnīgi balta, skropstas tik biezas un tumšas, ka pret gludo vaigu krāsu likās kā piķis. Viņas kustībām piemita kāda grūti aprakstāma burvība. Tās reizēm bija tik tvīksmes pilnas un kaislīgas, ka likās darbojamies neatkarīgi no viņas gribas. Lai gan no visiem trijiem Džo bija visjaunākā, viņa izskatījās visvairāk nobriedusi. Vemons un Sebastiāns līdzās viņai atgādināja zēnus, bet zēnus Džo nicināja, Sebastiāna savādā suņa padevība viņu kaitināja. Viņai patika pieredzējuši vīrieši, vīrieši, kuri prata runāt aizraujošas, tikai daļēji saprotamas lietas. Atcerējusies Lamarru, viņa uz mirkli pievēra acis.

Misis Levinas viesistabā lieliski sadzīvoja kliedzoša bagātība un gandrīz vai askētiska, laba gaume. Bagātība nāca no viņas - viņa mīlēja samta aizkarus un krāšņas mēbeles, un marmoru, un apzeltījumus, savukārt par gaumi gādāja Sebastiāns. Tas bija viņš, kurš no sienām novāca bilžu mistru un aizstāja to ar divām paša izvēlētām. Mātei nācās samierināties ar gleznu vienkāršību (kā viņa to nosauca), jo kā kompensācija iedarbojās par gleznām samaksātā milzīgā summa. Senais spāņu darinājums ādā bija viena no dēla dāvanām viņai - tāpat kā izsmalcinātā, emaljētā vāze.

Apsēdusies aiz neparasti masīvas sudraba tējas paplātes, misis Levina ar abām rokām pacēla tējkannu un, tikko manāmi kustinādama lūpas, apjautājās par viņu jaunumiem.

-     Un kā klājas jūsu dārgajai māmiņai? Pēdējā laikā viņa vairs nebrauc uz pilsētu. Pasakiet viņai no manis, ka viņa tā ierūsēs.

Misis Levina iesmējās. Tie bija labsirdīgi, no tukluma sēcoši smiekli.

-    Es nekad neesmu nožēlojusi, ka bez lauku mājas mums ir arī šī, pilsētā. Dīrfīlda jau ir jauka, bet kādreiz gribas arī nedaudz dzīves. Un Sebastiāns drīz būs mājās uz visiem laikiem - viņš vienmēr ir tik pilns ar jauniem plāniem! Jā, jā, arī viņa tēvs bija tāds pats. Neklausot neviena padomam, slēdza darījumus un savu naudu nevis pazaudēja, bet gan divkāršoja vai pat trīs- kāršoja. Elegants zēns bija mans nabaga Jakovs.

Sebastiāns pie sevis prātoja:

"Kaut nu viņa tā neizturētos! Tieši šādas runas Džo visvairāk neieredz. Pēdējā laikā Džo jebkurā jautājumā nostājas pret mani."

Misis LeVina turpināja:

-     Man ir loža uz trešdienas vakaru, uz Karaļiem Arkādijā. Ko jūs teiktu, mani dārgie? Vai nāksiet?

-    Es šausmīgi atvainojos, misis Levina, - taisnojās Vernons. - Tik labprāt aizietu, bet rīt jābrauc uz Birmingemu.

-    O! Tu brauc mājās.

-Jā.

Kāpēc viņš pats nebija sacījis "braucu mājās"? Kāpēc tas viņa ausīs skanēja tik nereāli? Protams, ir tikai vienas mājas, Dižklosteri. Mājas! Savāds vārds, ar tik daudzām nozīmēm. Tas atgādināja smieklīgos vārdus dziesmā (cik drausmīga ir šī mūzika!), kuru, ar pirkstiem braucīdams apkakli un nenolaizdams sentimenta pilnu skatienu, mēdza izbrēkt kāds no Džo jaunajiem paziņām. "Mājas mīļās ir tur, kur sirds mājo, ku-ur sirds tava varbūt mīt…"

Bet tādā gadījumā viņa mājām jābūt Birmingemā, kur dzīvo māte.

Viņu pārņēma tas gandrīz netveramais satraukums, kas uznāca gandrīz vienmēr, domājot par māti. Saprotams, ka māte viņam bija ļoti mīļa. Mātei, protams, bija bezcerīgi mēģināt kaut ko ieskaidrot - viņa nekad neko nesaprata. Bet māte viņam bija mīļa - citādas izjūtas nebūtu normālas. Kā Meira bieži sacīja, dēls bija vienīgais, kas viņai pieder.

Pēkšņi Vernona domās uzradās kāds velnēns. Velnēns gluži negaidīti ierunājās: "Kādas muļķības tu te izprāto! Mātei ir māja un kalpotāji, ar ko parunāties un paskandalēt, un draugi, ar ko patenkot, un tuvi cilvēki visapkārt. Tā visa viņai pietrūktu daudz vairāk nekā tevis. Viņa mīl tevi, bet jūt atvieglojumu, kad tu dodies atpakaļ uz Kembridžu. Un tomēr viņa nejūt tādu atvieglojumu, kādu jūti tu!"

-     Vernon! - tā bija Džo balss, aizkaitināta un asa. - Par ko tu domā? Misis Levina jautā par Dižklosteriem - vai māja joprojām ir izīrēta?

Cik jauki, ka cilvēki jautā: "Par ko tu domā?" - un ne tuvu nedomā par to, ko ir gribējuši uzzināt! Un tāpēc vienmēr tu vari atbildēt: "Neko īpašu" - tāpat, kā, būdams maziņš, tu atrūci: "Neko."

Viņš atbildēja uz misis Levinas jautājumiem un apsolīja nodot mātei viņas sirsnīgos vēlējumus.

Sebastiāns pavadīja viņus līdz durvīm. Viņi atvadījās un iz- soļoja Londonas ielās. Džo kā ekstāzē ošņāja gaisu.

-    Kā es mīlu Londonu! Zini, Vernon, esmu izlēmusi. Nākšu uz Londonu studēt. Šoreiz man izdosies pierunāt krustmāti

Meiru, Un tik un tā es nedzīvošu pie krustmātes Eteles, Dzīvošu patstāvīgi, viena.

-    Tu nevari to darīt, Džo. Meitenes tā nedara.

-    Dara gan. Varu dzīvot kopā ar kādu citu meiteni vai vairākām meitenēm. Bet dzīvot pie krustmātes Eteles, kura vienmēr vaicā, kur es eju un ar ko eju, - tas nav izturams. Turklāt viņa nevar ciest, ka es pastāvu uz savām tiesībām.

Krustmāte Etele bija krustmātes Kerijas māsa, krustmāte tikai pieklājības pēc. Pašlaik viņi bija pie viņas apmetušies.

-    Jā, un tas man lika atcerēties, - turpināja Džo, - ka tev, Vemon, kaut kas jāizdara manā labā.

-Kas?

-    Rīt pēcpusdienā misis Kārtraita īpašos audzināšanas nolūkos ved mani uz to koncertu.

-Nu?

-    Nu, es negribu iet, tas arī viss.

-    Tu vari šādā vai tādā veidā atvainoties viņai, tā es domāju.

-     Nav tik vienkārši. Saproti, krustmātei Etelei jādomā, ka esmu koncertā. Negribu, lai viņa okšķerē, kur es patiesībā eju.

Vernons iesvilpās.

-    Ā, tad, lūk, kas! Un kas ir patiesībā, Džo? Kas viņš ir šoreiz?

-    Lamarrs, ja tu tiešām vēlies zināt.

-    Tas lēkātājs.

-    Viņš nav lēkātājs. Viņš ir brīnišķīgs - tu pat nespēj iedomāties, cik viņš ir brīnišķīgs.

Vemons pasmīkņāja.

-    To nu es patiešām nezinu. Francūži man nepatīk.

-    Tu esi tik šausmīgi aprobežots. Bet, vai nu viņš tev patīk, vai nepatīk, tam nav nekādas nozīmes. Viņš aizvedīs mani uz laukiem, uz sava drauga māju, kur atrodas viņa chef d'ceuvre*. Es tiešām tik ļoti vēlos braukt, un tu ļoti labi zini, ka krustmāte Etele mani nekādā gadījumā nelaistu.

-    Tev nevajadzētu dauzīties pa laukiem ar tādu vīrieti.

-    Vernon, neesi ēzelis! Vai tad tu nezini, ka es protu sevi aizstāvēt?

-    Ā, liekas gan.

■ *Meistardarbs (franču vai.).

-    Neesmu no tiem skuķiem, kuri neko nezina.

-    Es gan nesaprotu, kur sākas mana loma.

-     Nu, redzi, - Džo balsi ieskanējās bažas. - Tev jāiet uz koncertu.

-    Nē. Neko tādu es nedarīšu. Tu taču zini, kā es neciešu mūziku.

-     Ak, tev tas jādara, Vemon. Tā ir vienīgā izeja. Ja es pateikšu, ka nevaru iet, viņa piezvanīs krustmātei Etelei un piedāvās, lai nāk kāda cita meitene, un tad būs uguns pakulās. Bet, ja manā vietā vienkārši uzradīsies tu - man jāsatiekas ar viņu pie Alberthollas - un laipni atvainosies, viss būs kārtībā. Tu viņai ļoti patīc - tu viņai patīc nesalīdzināmi labāk nekā es.

-    Bet man riebjas mūzika.

-    Zinu, bet tikai vienu pēcpusdienu tu to vari pieciest. Pusotru stundu, un viss.

-    Nu! pie velna, Džo. Es negribu.

Viņa roka uzbudinājumā sāka drebēt. Džo vērās Vernonā.

-     Attiecībā uz mūziku tu esi dīvains, Vernon. Nekad man nav nācies sastapt kādu, kurš ienīstu mūziku tā, kā tu. Lielākā daļa cilvēku vienkārši par to neinteresējas. Bet man tiešām liekas, ka tev jāiet. Es vienmēr daru visu tevis dēļ.

-    Labi, - Vemons norija kādu vārdu.

Nebija jēgas. Tas vienkārši jāizdara. Viņi ar Džo vienmēr ir turējušies kopā. Galu galā, kā viņa bija teikusi, tas aizņems tikai pusotru stundu. Bet kāpēc ir šī sajūta, ka pieņemts kāds svarīgs lēmums? Sirds likās kā svina pielieta - šis smagums spieda lejā, pie zemes. Viņš negrib iet - ak, viņš tā negrib iet…

Kā vizīte pie zobārsta - labāk par to nedomāt. Vemons piespieda sevi pārslēgties uz ko citu. Džo, izdzirdusi, ka viņš ļauj vaļu sīkiem smiekliņiem, asi uz viņu paskatījās,

-    Kas tad nu?

-    Es uztvēru tevi kā lielu bērnu - iedomājos, ka tev ar vīriešiem nekad nekas nebūs.. Un tagad ar tevi vienmēr ir vīrieši, viens pēc otra. Tu vismaz reizi mēnesī iemīlies un pārstāj mīlēt.

-    Neesi tik riebīgs, Vernon! Tās bija tikai tādas muļķīgas skuķu aizraušanās. Lamarrs saka, ja kādam ir temperaments, tad tā notiek, bet, kad nāk patiesa, liela kaislība, ir pavisam citādi.

-    Nu, vismaz nevelti savu lielo un patieso kaislību šim La- marram!

Džo bridi paklusēja. Tad ierunājās:

-     Es neesmu līdzīga savai mātei. Māte bija… viņa bija tik mīkstsirdīga pret vīriešiem. Viņa tiem padevās - priekš katra, kurš viņai patika, viņa varēja izdarīt visu. Es tāda neesmu.

-    Nē, - atbildēja Vernons, bridi padomājis. - Nē, nedomāju, ka tu esi tāda. Tu nepadarīsi savu dzīvi par tādu jucekli, par kādu to padarīja tava māte. Bet jucekli panākt tu vari citādā ceļā.

-    Kādā?

-     īsti nezinu. Ņemot un apprecoties ar kādu, pret kuru, kā tev pašai šķiet, jūti milzu kaislību tikai tāpēc, ka visiem pārējiem viņš nepatīk, un pēc tam atlikušo dzīvi aizvadot, cīnoties ar viņu. Vai aiī izlemsi dzīvot ar kādu tikai tāpēc, ka ideja par brīvo mīlestību tev šķitis brīnišķīga.

-    Tāda tā arī ir.

-    Ak, es jau nesaku, ka nav, lai gan patiesībā man liekas, ka tā ir nedabiska. Bet tu jau vienmēr tāda esi. Ja kāds tev kaut ko aizliedz, tu vienmēr gribi darīt tieši to - pilnīgi nerēķinoties ar savām patiesajām vēlmēm. Varbūt neizteicos pietiekami skaidri, bet tu jau saproti, ko es domāju.

-    Ja es patiešām kaut ko gribu, tad gribu darboties! Būt izcila tēlniece…

-    Tas ir tāpēc, ka esi aizrāvusies ar Lamarru…

-     Neesmu gan. Ak, Vernon, kāpēc ar tevi ir tik grūti? Es vienmēr esmu gribējusi kaut ko darīt - vienmēr… vienmēr! To es tev teicu jau Dižklosteros.

-    Savādi, - Vernons kļuva domīgs. - Ari vecītis Sebastiāns tad mēdza klāstīt ļoti daudz ko no tā, ko viņš saka tagad. Varbūt mēs nemaz tik daudz nemaināmies, kā paši domājam.

-     Tu gatavojies apprecēt kādu skaistuli un mūžīgi dzīvot Dižklosteros, - Džo kļuva nedaudz nicīga. - Tev joprojām liekas, ka tāda ir tava galvenā vēlme, vai ne?

-    Var jau būt vēl sliktāk, - atbildēja Vemons.

-    Sliņķis - nepārprotams sliņķis!

Džo raudzījās viņā ar neslēptu neiecietību. Viņi ar Vernonu joprojām vienā ziņā bija tik līdzīgi un tik atšķirīgi - citā!

"Dižklosteri. Tad, kad man būs divdesmit viens gads," pie sevis domāja Vernons.

Viņi soļoja garām Pestīšanas armijas sapulcei. Džo apstājās. Uz paaugstinājuma stāvēja tievs, bālsejains vīrs. Visapkārt atbalsojās viņa balss, augsta un aizsmakusi.

-     Kāpēc jūs nekas neglābs? Kāpēc? Jēzus grib jūs! Jēzus grib jūs! - Milzu uzsvars uz "jūs".

-    Jā, brāļi un māsas, es pateikšu jums vēl ko vairāk. Jūs gribat Jēzu. Taču jūs sev tajā neatzīsieties, jūs uzgriezīsiet Viņam muguru, jo jūs baidāties - tā, lūk. Jūs no Viņa baidāties tāpēc, ka tik ļoti gribat Viņu - jūs gribat Viņu un paši to neapzināties! - Viņa rokas sparīgi vēcinājās, bālā seja ekstāzē staroja. - Bet jūs uzzināsiet… Jūs uzzināsiet - ir lietas, no kurām jūs nevarat mūžīgi izvairīties. - Viņš runāja lēnām, gandrīz draudīgi. - Tu, bezprātīgais, šinī naktī no tevis atprasīs tavu dvēseli…

Viegli, nodrebējis, Vernons aizgriezās. Kāda sieviete pūļa malā histēriski ieraudājās.

-    Riebīgi, - sacīja Džo, paslējusi gaisā degunu. - Kāda melīga histērija! Taisnību sakot, nespēju saprast, kā domājošs cilvēks var nebūt ateists.

Vernons pie sevis pasmaidīja, taču neko neteica. Viņš atcerējās laiku pirms gada, kad katru rītu Džo cēlās, lai apmeklētu agrīno dievkalpojumu, dižmanīgi uzstāja, ka piektdienās jāēd tikai vārītas olas, un kā apburta klausījās neinteresantos, toties izteikti dogmatiskos sprediķus, ko teica tēvs Katberts Svētā Bartolomeja baznīcā, kura bija ieguvusi reputāciju kā tāds dievnams, kam netiek tuvumā pati Roma.

-    Interesanti, - viņš beidzot iebildās, - kāda būs sajūta, kad kāds tiks "izglābts"? '

3.

Bija pusseptiņi nākamās dienas pievakarē. Džo, atgriezusies no nozagtās dienas priekiem, vestibilā satika krustmāti Eteli.

- Kur Vernons? - nācās pajautāt, lai izvairītos no tincināšanas, kā paticis koncerts.

-     Pārnāca pirms kādas pusstundas. Teica, ka nekas svarīgs neesot noticis, lai gan man neliekas, ka ar viņu viss ir kārtībā.

-     Tā! — Džo apmulsa. - Kur viņš ir? Savā istabā? Aiziešu apraudzīt.

-    Vajadzētu gan, dārgumiņ. Viņš tiešām nu nemaz neizskatījās labi.

Džo žigli uzskrēja pa kāpnēm, pavirši pieklauvēja un iegāja iekšā. Vernons sēdēja savā gultā. Kaut kas viņa izskatā Džo likās pārsteidzošs. Vemons nekad nebija tā izskatījies.

-    Vemon, kas noticis?

Viņš neatbildēja. Mulsums skatienā darīja viņu līdzīgu cilvēkam, kurš nupat pārdzīvojis pamatīgu triecienu. Likās, ka Vernons atrodas pārāk tālā pasaulē, lai būtu vārdiem aizsniedzams.

-    Vernon, - Džo satvēra viņu aiz pleca. - Kas ar tevi noticis1

Šoreiz viņš sadzirdēja.

-    Nekas.

-    Nevar būt. Tu izskaties… tu izskaties..,

Džo nemācēja atrast vārdus, lai pateiktu, kāds viņš izskatās. Un apklusa.

-    Nekas, - Vernons truli atkārtoja.

Džo apsēdās viņam blakus uz gultas malas.

-    Stāsti, - viņa maigi, bet uzstājīgi pavēlēja.

No Vernona krūtīm izlauzās gara, nevienmērīga nopūta.

-    Džo, vai atceries cilvēku, kuru mēs redzējām vakar?

-    Kuru cilvēku?

-    To no Pestīšanas armijas, kurš runāja tik liekulīgiem vārdiem. Un tos - patiesos - no Bībeles: "Šinī naktī no tevis atprasīs tavu dvēseli."Es vēl pēc tam piebildu - interesanti, kā būtu tikt glābtam. Tā, starp citu, piebildu. Nu, tad tagad es to zinu.

Džo nedēja novērst no viņa skatienu. Vernons. Nē, tas nav iespējams.

-Tu domā… vai tu domā… - Bija grūti atrast pareizos vārdus. - Vai tu domā, ka esi "atradis reliģijas jēgu"? Tā, pēkšņi, - kā tas reizēm ar cilvēkiem mēdz notikt?

Viņa juta, ka nupat pateiktais skan smieklīgi, un atviegloti nopūtās, kad Vernons pēkšņi sāka smieties.

-    Reliģiju? Miiais Dievs, nē. Lai gan varbūt dažiem tā ir reliģija? Interesanti… Nē, es runāju… - viņš paminstinājās un tad izrunāja šo vārdu ļoti maigi, gandrīz bijīgi, - es runāju par Mūziku…

-    Par mūziku? - viņa bija pilnīgā neizpratnē.

-    Jā. Paklau, Džo, vai atceries māsu Frensisu?

-    Māsu Frensisu? Nē, liekas, ka nē. Kas viņa tāda bija?

-    Protams, ka tu neatceries. Tas bija laiks pirms tavas ierašanās - laiks, kad es salauzu kāju. Joprojām atceros, ko viņa man reiz teica. Ka nav jāmūk, pirms neesi kārtīgi apskatījies. Nu, lūk, tieši tā šodien notika arī ar mani. Es vairs nevarēju aizmukt - neatlika nekas cits, kā pagriezties un apskatīties. Mūzika, Džo, izrādās visbrīnišķīgākā lieta pasaulē…

-    Bet… bet… tu vienmēr teici, ka…

-    Zinu. Tieši tāpēc jau esmu tik ļoti satriekts. Nevar būt, ka mūzika tikai tagad kļuvusi par ko brīnišķīgu - tā, izrādās, ir brīnišķīga -ja vien prot pareizi klausīties! Šis tas no tās, atsevišķi ņemot, nav skaists - gluži tāpat, kā tad, kad tu pieej gleznai un redzi nepatīkamu, pelēku krāsu smērējumu, - bet aizej tālāk, un viss nostājas savās vietās līdzīgi visbrīnišķīgākajai ēnu rotaļai. Mūzika jātver kopumā. Man joprojām liekas, ka vijole viena pati ir pretīga un arī klavieres ir pretīgas, un tomēr savā vietā šie instrumenti, šķiet, ir noderīgi. Ak, Džo! Mūzika var būt brīnišķīga - tagad es zinu, ka var.

Džo apmulsusi klusēja. Nu viņa saprata, ko Vemons ar saviem pirmajiem vārdiem domājis. Viņa sejā mirdzēja tā dīvainā, sapņainā aizrautība, kura parasti saistās ar reliģijas pārņemta cilvēka fanātismu. Un tomēr tas Džo mazliet biedēja. Vernona seja vienmēr atspoguļoja tik maz. Nu viņai šķita, ka tā izsaka pārāk daudz. Un bija neiespējami saprast, vai tā ir sliktāk, vai labāk.

Viņš turpināja runāt - mazāk viņai, vairāk pats sev.

-    Zini, bija deviņi orķestri. Visi kopā. Skan krāšņi, ja izdodas ieklausīties. Es nerunāju par skaļumu - maigs skanējums izsaka vēl vairāk. Bet tam jābūt pietiekami bagātam. Nezinu, ko viņi spēlēja - liekas, neko noteiktu, bet tas izteica… izteica… •

Viņš pievērsa viņai savas savādās, bezgala satrauktās acis.

-    Cik daudz kas jāzina… jāiemācās. Negribu mācīties spēlēt kādu instrumentu - to nu gan nekad nē. Bet gribu uzzināt visu par katru instrumentu. Kādas ir tā iespējas, kādas iespēju robežas. Un notis ari jāmācās. Ir skaņas, kuras neizmanto, - un skaņas, kuras jāliek lietā. Es jūtu, ka tā tas ir. Vai tu zini, Džo, kas ir mūzika? Tā ir kā normāņu pīlāri Gločesteras katedrālē. Tā vēl tikai sākas.

Tagad viņš sēdēja, saliecies uz priekšu, un sapņaini klusēja.

-    Nu, man liekas, ka tu esi mazliet sajucis; - novilka Džo.

Viņa ļoti pūlējās, lai balss skanētu sausi un ikdienišķi. Bet,

lai ari viņa negribēja sev atzīties, Vemona teiktais bija viņu iespaidojis. Šī dedzīgā pārliecība… Un viņa vienmēr bija domājusi, ka Vernonam ir lēna domāšana - reakcionāra, aizspriedumaina, bez iztēles.

-    Jāsāk mācīties. Cik ātri vien iespējams. Ak, tas ir drausmīgi - izniekoti divdesmit gadi!

-    Muļķības, - iebilda Džo. - Būdams zīdainis, šūpulī tu nevarēji studēt mūziku.

Vernons pasmaidīja par Džo vārdiem. Soli pa solim viņš sāka atgūties no savas apmātības.

-    Tu laikam domā, ka esmu sajucis prātā? Laikam jau tā var izklausīties, bet es neesmu traks. Ak, Džo, liekas, ka akmens no pleciem novēlies. It kā visus šos gadus es būtu izlicies un nu beidzot nav vajadzības to darīt. Tik ļoti esmu baidījies no mūzikas… visu mūžu. Un tagad…

Viņš pacēlās un iztaisnoja plecus.

-      Es strādāšu - strādāšu kā nēģeris. Uzzināšu visus katra instrumenta noslēpumus. Starp citu, pasaulē noteikti eksistē daudz vairāk instrumentu - daudz vairāk. Jābūt kādam, kurš skan kā vaimanas, - esmu to kaut kur dzirdējis. Man tādus vajadzēs - kādus desmit piecpadsmit. Un kādas piecdesmit arfas…

Tā viņš sēdēja un nosvērti apcerēja lietas, kuras Džo ausis skanēja pēc tīrajām muļķībām, bet viņam viss bija pilnīgi skaidrs.

-    Vakariņas pēc desmit minūtēm, - Džo bikli atgādināja.

- Jā! Tiešām? Cik žēl. Gribu palikt šeit un domāt, saklausīt to visu! Pasaki krustmātei Etelei, ka man sāp galva, ka esmu nopietni saslimis. Patiesību sakot, domāju, ka tiešām būšu slims.

Un dīvaini tas pārliecināja Džo vairāk nekā visi līdz šim teiktie vārdi. Sajūta likās pazīstama. Kad kaut kas ļoti sarūgtina vai sagādā prieku, cilvēks vienmēr vēlas kļūt slims. Viņa pati to bieži bija izbaudījusi.

Džo vēl stāvēja durvīs un vilcinājās. Vemons atkal izskatījās ieslīdzis savās abstraktajās idejās. Cik savāds viņš izskatās - gluži cits cilvēks. It kā… it kā… Džo meklēja vajadzīgos vārdus. It kā viņš pēkšņi būtu atdzīvojies.

Tas viņu mazliet biedēja.

OTRĀ NODAĻA

1.

Meiras māja saucās Kerijlodža. Tā atradās kādas astoņas jūdzes no Birmingemas.

Vienmēr, tuvojoties Kerijlodžai, Vernonam uznāca viegla depresija. Viņš šo māju ienīda, ienīda tās stīvo komfortu, tās biezos, sarkanos paklājus, tās dīkdienīgo halli, rūpīgi izmeklētās, dižmanīgās reprodukcijas ēdamistabā un īpašo sīku grez- numpriekšmetu pārpilnību viesistabā. Bet - vai tās bija visas šīs mantiņas, kuras viņš tik ļoti ienīst, vai varbūt viss, kas slēpās aiz tām?

Šādu jautājumu viņš uzdeva pats sev, pirmo reizi mēģinādams būt pret sevi pilnīgi godīgs. Vai patiesība neslēpjas faktā, ka viņš ienīst māti, kura tik labi iejutusies šajā vidē, tik miermīlīga un ar sevi apmierināta? Viņš mīlēja domāt par māti Diž- klosteru kategorijās - kā par cilvēku, kurš, tāpat kā viņš, atrodas izsūtījumā.

Bet ar māti jau tā nebija! Viņai Dižklosteri nozīmēja to pašu, ko svešzemju karaļvalsts Karalienes dzīvesbiedram. Kerijlodžā viņa jutās svarīga un ar sevi apmierināta. Kaut kas jauns un aizraujošs. Bet šīs nebija mājas.

Meira, kā vienmēr, sagaidīja dēlu ar izšķērdīgu mīlestību. "Labāk būtu iztikusi bez tās," nodomāja Vemons. Nezin kāpēc atbildēt mātei ar to pašu šoreiz likās grūtāk nekā jelkad. Esot tālu no viņas, viņš iztēlojās, ka māti mīl. Atrodoties blakus, šī ilūzija izplēnēja.

Kopš dzīves Dižklosteros viņa šķita ļoti izmainījusies, kļuvusi krietni druknāka. Viņas brīnišķīgajos, zeltainajos matos bija ievijies sirmums. Arī sejas panti mainījušies. Tagad viņa izskatījās daudz apmierinātāka un rāmāka un ļoti līdzinājās savam brālim Sidnejam.

-     Tev labi gāja Londonā? Es tā priecājos. Ir tik jauki, kad mans lielais dēls atgriežas pie manis, - visiem stāstu, cik ļoti par tevi uztraucos. Mātes jau ir tādi muļķīgi radījumi, vai ne?

Vemons nodomāja, ka ir gan, - un tad nokaunējās par sevi.

-    Cik jauki tevi atkal redzēt, māt, - viņš nomurmināja.

Ierunājās Džo:

-    Tu izskaties izcili veselīgā, krustmāt Meira.

-      Man gan nav īsti labi, dārgumiņ. Manuprāt, doktoram Grejam nav skaidrības par manu gadījumu. Dzirdēju, kāds jauns ārsts - doktors Litlvorts - nupat nopircis doktora Arm- stronga praksi. Kā runā, esot ārkārtīgi gudrs. Esmu pārliecināta, ka vainīga mana sirds; tas, ko doktors Grejs runā par gremošanas traucējumiem, ir muļķības.

Viņa gluži vai atdzīvojās. Sarunas par pašas veselību Meiru aizrāva vienmēr.

-    Mērija ir projām; istabene, tu jau zini. Esmu patiesi vīlusies šajā meitenē. Pēc visa, ko izdarīju viņas labā…

Tā tas .turpinājās bez gala. Džo un Vernons klausījās ar vienu ausi. Viņu prātus pildīja cēlākas domas. Paldies Dievam, viņi pieder pie jaunas, pie augstākas paaudzes, kura stāv tālu no šo mājas ikdienas sīkumainības. Viņu priekšā ir pavērusies jauna, brīnišķīga pasaule. Viņiem patiešām no visas sirds bija žēl šī apmierinātā radījuma, kurš sēdēja viņu priekšā un pļāpāja.

"Nabaga, nabaga krustmāte Meira," domāja Džo. "Tik šausmīgi sievišķīga. Protams, ka tēvocim Valteram ar viņu kļuva garlaicīgi. Bet tā jau nav viņas vaina! Nožēlojama audzināšana un iedīdīts uzskats, ka vienīgais, kam ir kāda vērtība, slēpjas mājas sienās. Un te nu viņa ir, vēl tiešām jauna sieviete - vismaz ne šausmīgi veca, - un vienīgais, kas viņai atlicis, - sēdēt mājā un tenkot, raizēties par kalpotājiem un veltīgi nervozēt par savu veselību. Ja vien būtu piedzimusi kādus divdesmit gadus vēlāk, viņa justos laimīga un brīva un varētu nodzīvot savu dzīvi kā neatkarīgs cilvēks."

Taču, neskatoties uz dziļo nožēlu par muļķa krustmāti, Džo laipni atbildēja uz viņas jautājumiem un izlikās izrādām interesi, kuras patiesībā nebija.

Vernons domāja citas domas.

"Vai māte vienmēr ir bijusi tāda? Liekas, ka Dižklosteru laikā ne. Vai varbūt es, būdams bērns, tam nepievērsu uzmanību? Ir jau ļauni pārmest mātei, jo viņa vienmēr bijusi tik laba. Ja vien māte joprojām neuzskatītu mani par sešgadīgu puišeli. Bet citādi jau viņa neprot. Nezin vai es vispār kādreiz apprecēšos…"

Un pēkšņi viņš krampjaini, gluži kā nervu lēkmē, sarāvās.

-    Paklau, māt, esmu nodomājis studēt mūziku Kembridžā.

Nu, lūk! Tas ir pateikts.

Meira, atrauta no Armstrongu pavāra izvērtēšanas, neskaidri norūca:

-    Bet, dārgumiņ, tu nekad neesi bijis muzikāls. Par mūziku tev nav nekādas saprašanas.

-     Zinu, - Vernons parupji attrauca. - Bet reizēm cilvēki maina uzskatus.

-    Nu, ko, esmu ļoti priecīga, dārgumiņ. Kad biju meitene, es gluži labi spēlēju klavieres, bet pēc apprecēšanās ar mūziku vienmēr ir cauri.

-    To es zinu. Cik skumji, - dedzīgi iejaucās Džo. - Es nedomāju precēties, bet, ja nu tas tomēr notiks, netaisos laulību dēļ graut savu karjeru. Un tas, krustmāt Meira, man liek izlemt, ka, ja gribu kļūt par labu tēlnieci, jābrauc uz Londonu un jāmācās.

-Esmu pārliecināta, ka misters Bredfords…

-     Ak, pie velna šo misteru Bredfordu! Piedodiet, krustmāt

Meira, bet jūs nesaprotat. Man jāmācās - cītīgi jāmācās. Un jābūt patstāvīgai. Mājokli varu dalīties ar kādu citu meiteni…

-     Džo, dārgā, nerunā tādas muļķības, - Meira iesmējās. - Mana mazā Džo man vajadzīga šeit. Tu man vienmēr esi bijusi kā pašas meita, un tu to zini, dārgā Džo.

Džo mēģināja izlocīties.

-    Es tiešām runāju nopietni, krustmāt Meira. No tā atkarīga visa mana dzīve.

Šāda traģisku jūtu izpausme lika Meirai vēl skaļāk iesmie- ties.

-     Meitenes vienmēr tā domā. Un tagad - nesabojāsim ar strīdiem šo laimīgo vakaru.

-    Bet vai apsolāt, ka padomāsiet par to nopietni?

-    Jāzina, ko domā tēvocis Sidnejs.

-     Viņam ar to nav nekāda sakara. Viņš nav mans tēvocis.

> >

Turklāt, ja es vēlos, varu izmantot pati savu naudu…

-    Tā nav pilnīgi tava nauda, Džo. Tavs tēvs to sūta man kā pabalstu tevis uzturēšanai - lai gan esmu pārliecināta, ka es vēlētos tevi arī bez jebkāda pabalsta, - un viņš zina, ka te tev ir labi, ka es tevi droši pieskatu.

-    Tādā gadījumā domāju, ka būs prātīgāk, ja aizrakstīšu tēvam.

Džo to pateica drosmīgi, taču sirds pašai pamira. Desmit gadu laikā viņa tēvu bija redzējusi divas reizes, un starp abiem joprojām gulēja vecie šķēršļi. Pašreizējais stāvoklis, bez šaubām, darīja godu majoram Vaitam. Par dažiem simtiem gadā viņš no saviem pleciem bija novēlis visas ar meitu saistītās problēmas. Bet Džo nebija pašai savas naudas. Viņa ļoti šaubījās, vai tēvs vispār dotu kādu pabalstu, ja viņa aizietu no krustmātes Meiras un uzsāktu patstāvīgu dzīvi.

Vernons viņai pačukstēja:

-     Neesj tik traki nepacietīga, Džo! Pagaidi, līdz man būs divdesmit viens gads.

Tas viņu mazliet uzmundrināja. Uz Vemonu vienmēr var paļauties.

Meira iztaujāja Vernonu par Leviniem. Vai misis Levinas astma nav mazinājusies? Vai taisnība, ka tagad gandrīz visu laiku viņi dzīvo Londonā?

-     Nē, nedomāju. Protams, ziemā viņi uz Dīrfildu nebrauc bieži, bet visu rudeni gan nodzīvoja tur. Kad atgriezīsimies Dižklosteros, tad tik būs jautri ar viņiem kaimiņos, vai ne?;

Māte pacēla acis. Viņas balsī ieskanējās nemiers.

-Jā, ļoti jauki.

Un gandrīz nekavējoties viņa piemetināja:

-    Tēvocis Sidnejs ieradīsies uz tēju. Atbrauks kopā ar Inidu. Starp citu, es vairs nerīkoju vēlās pusdienas. Manuprāt, man ir daudz veselīgāk tā ap sešiem ieturēties ar vienkāršām uzkodām.

-    Tiešām! - Vernonu tas pamatīgi pārsteidza.

Viņam pret šīm ēdienreizēm bija nepamatoti aizspriedumi. Viņš necieta tējas, olu kulteņa un treknās plūmju kūkas sajaukumu. Kāpēc māte nepiedāvā parastas vakariņas, kā to dara citi? Protams, tēvocis Sidnejs un krustmāte Kerija vienmēr ieturēja vēlās vakariņas. Vainīgs tēvocis Sidnejs! Tas ir viņa dēļ.

Domu skrējiens aprāvās, iesprūda. Ko tas viss nozīmē? Viņš nezināja, nespēja atbildēt. Tomēr vienalga, kad viņi ar māti atgriezīsies Dižklosteros, viss būs citādi.

2.

Tēvocis Sidnejs ieradās visai drīz - kā vienmēr, ļoti straujš un sirsnīgs, taču, salīdzinājumā ar agrākajiem gadiem, kļuvis mazliet apaļīgāks. Kopā ar viņu atbrauca Inida, viņa trešā meita. Divas vecākās jau bija precējušās, bet divas jaunākās mācījās skolā.

Tēvocis Sidnejs bija joku un jautrības pārpilns. Meira pielūgsmes pilnām acīm raudzījās brālī. Tiešām, Sidam neviens nespēj līdzināties! Viņš liek visam atrasties darbībā.

Vernons laipni smējās par tēvoča jociņiem, kuri gan likās stulbi un apnicīgi.

-    Interesanti, kur tu Kembridžā iegādājies tabaku, - jautāja tēvocis Sidnejs. - Laikam pie kādas skaistas meitenes. Es noteikti tā darītu. Ha-ha! Meira, zēns sarkst - patiešām nosarcis.

"Stulbs, vecs idiots," Vernons nicīgi nodomāja.

-    Un kur jūs pērkat tabaku, tēvoci Sidnej? - pajautāja Džo,

drosmīgi iejaucoties sarunā. «

-     Ha-ha! - taurēja tēvocis Sidnejs. - Tas nu gan ir lieliski! Tu esi asprātīga meiča, Džo. Atbildi tavai krustmātei Kerijai mēs neizpaudīsim, labi?

Inida runāja maz, bet ļoti daudz ķiķināja.

-    Tev jāuzraksta vēstule māsīcai, - sacīja tēvocis Sidnejs. - Viņa būs priecīga, vai ne, Vernon?

-    Droši vien, - atbildēja Vernons.

-    Nu, lūk, - turpināja tēvocis Sidnejs. - Ko es tev, jaunkundzīt, teicu? Bērns tik ļoti to vēlas, bet kautrējas. Viņa vienmēr daudz par tevi domā, Vemon. Bet man nevajadzētu stāstīt par skolu, vai ne, Inid?

Vēlāk, pēc krietnas maltītes, tēvocis nopietni parunājās ar Vemonu, palielīdamies ar Bentu labklājību.

-    Plaukst, manu zēn, plaukst.

Viņš iegrima garā finansu darījumu izklāstā. Ienākumi esot dubultojušies, viņš paplašinājis telpas un tā tālāk.

Šāda saruna Vernonam patika daudz labāk. Tā viņu galīgi neinteresēja, toties radās iespēja atslēgt uzmanību. Pietika ar vienzilbes atbildi bridi pa brīdim.

Tēvocis Sidnejs turpināja runāt. Viņš attīstīja intriģējošu domu gājienu par Bentu bezgalīgo Spēku un Slavu, āmen.

Vernona domas kavējās pie šorīt nopirktās grāmatas. Tā stāstīja par mūzikas instrumentiem. Braucot vilcienā, viņam bija izdevies grāmatu pārlapot. Cik daudz jāuzzina! Obojas… viņš juta, ka jānoskaidro viss par obojām. Un par altiem… jā, noteikti, par altiem arī.

Tēvoča Sidneja balss skanēja kā patīkams pavadījums - kā tālumā zuzošs kontrabass.

Beidzot tēvocis Sidnejs paziņoja, ka būšot jāiet. Radās jautājums - vai Vemonam ir, vai nav jānoskūpsta Inida, novēlot labu nakti? v

Kādi idioti gan ir cilvēki! Paldies Dievam, drīz varēs doties uz savu istabu.

Kad aizvērās durvis, Meira izdvesa laimīgu nopūtu.

-    Ak, mans dārgais, - viņa murmināja, - kaut tavs tēvs varētu būt šeit! Mēs pavadījām tik laimīgu vakaru. Viņam patiktu būt kopā ar mums.

■ -. īpaši jautrs cilvēks viņš nebija, - atbildēja Vernons. - Neatceros, ka viņi ar tēvoci Sidneju būtu sevišķi labi sapratušies.

-             Tad tu biji tikai mazs zēns. Viņi bija vislabākie draugi, un tēvs vienmēr jutās laimīgs, kad tāda biju arī es. Ak, dārgumiņ, cik mēs bijām laimīgi kopā!

Viņa pacēla pie acīm kabatlakatiņu. Vemons skatījās mātē. "Kāda brīnišķīga uzticība," viņš uz mirkli iedomājās. Un piepeši: "Nē, viņa patiesi tic tam, ko runā."

Meira klusām turpināja gremdēties atmiņās.

-             Tev nekad tēvs tā īsti nepatika, Vernon. Manuprāt, tas viņu reizēm skumdināja. Turklāt tu biji tā pieķēries man. Tas likās gluži smieklīgi.

Pēkšņi Vernons ierunājās - nikni, bet viņam radās dīvaina sajūta, ka ar šiem vārdiem viņš aizstāv tēvu:

-    Tēvs bija rupjš pret tevi.

-             Vemon, kā tu uzdrošinies kaut ko tādu teikt! Tavs tēvs bija labākais cilvēks pasaulē.

Meira izaicinoši paskatījās uz dēlu.

"Viņa iztēlojas, ka ir varonīga," iedomājās Vemons. "Cik sievietes mīlestība var būt brīnišķīga - aizstāvēt viņu pēc nāves. Ak, kā es to visu neieredzu! Kā es to neieredžu!"

Nomurminājis neskaidrus atvadvārdus, viņš noskūpstīja māti un devās gulēt.

3.

Pēc kāda laika Džo pieklauvēja pie viņa durvīm. Vernons sauca iekšā. Viņš sēdēja, atgāzies krēslā. Blakus uz grīdas gulēja grāmata par mūzikas instrumentiem.

-    Sveika, Džo! Ak Dievs, kāds riebīgs vakars!

-    Vai tu to visu tik ļoti ņem pie sirds?

-             Un tu nē? Viss tik ļoti sagriezies šķērsām. Un kāds ēzelis izrādās mūsu tēvocis Sidnejs! Sie idiotiskie jociņi! Tik lēti.

-             Hm, - novilka Džo. Viņa domīgi apsēdās uz gultas malas un aizdedzināja cigareti.

-    Vai tu man nepiekriti?

-    Nē - zināmā mērā.

-    Nu, tad paskaidro!

-    Nu, es domāju, ka viņi ir pietiekami laimīgi.

-    Kas ir šie viņi?

-     Krustmāte Meira. Tēvocis Sidnejs. Inida. Viņus vieno lielas laimes izjūta, viņi ir pilnīgi apmierināti cits ar citu. Tie esam mēs, ar kuriem kaut kas ir šķērsām, Vernon. Tu un es. Visus šos gadus mēs esam šeit nodzīvojuši, bet nesaderam ar viņiem. Un tāpēc mums no šejienes jāizraujas.

Vernons domīgi pamāja.

-    Jā, Džo. Tev taisnība. Mums no šejienes jāizraujas.

Viņš laimīgi pasmaidīja, jo tālākais ceļš likās tik skaidri .saskatāms.

Divdesmit viens… Dižklosteri… mūzika…

TREŠA NODAĻA

1.

-    Vai jūs neiebilstu atkārtot to vēlreiz, mister Fleming?

-    Labprāt.

Precīzi, sausi, līdzsvaroti vārdi viens pēc otra bira no vecā advokāta lūpām. Domu viņš izteica skaidri un nekļūdīgi. Pat ļoti! Ne mazākā cerību stariņa.

Vernons klausījās. Viņš izskatījās ļoti bāls, rokas krampjaini tvēra krēsla rokturus.

Tā nevar būt taisnība - nevar! Un tomēr, vai galu galā misters Flemings kaut ķo līdzīgu nebija runājis jau pirms gadiem? Jā, bet tad eksistēja maģiskie vārdi "divdesmit viens". Tad bija ko gaidīt. Tas bija "divdesmit viens", kas kādā svētītā mirklī liks visam nostāties pareizās vietās.

Taču tagad:

-    Ņemiet vērā, ka stāvoklis salīdzinājumā ar to, kāds tas bija pēc jūsu tēva nāves, ir neapšaubāmi uzlabojies, tomēr nevajadzētu izlikties, ka esam jau ārā no meža. Ķīlu zīme…

Protams, protams, ne reizi viņi netika pieminējuši ķīlu zīmi. Nu, nebija jau lielas jēgas stāstīt to deviņgadīgam zēnam, viņš sprieda. Viss liecināja, ka viņš nevarēs atļauties dzīvot Dižklosteros.

Vernons pagaidīja, līdz misters Flemings būs pabeidzis, un tad ierunājās:

-    Bet ja mana māte…

-    Nu, protams. Ja misis Deira ir gatava… - advokāts aprāva teikumu, ieturēja pauzi un tad pateica līdz galam: - Ja drīkstu izteikt savas domas, tad katru reizi, kad man ir gadījusies laime satikt misis Deiru, man ir licies, ka viņa par visu ir pilnīgi izšķīrusies - patiešām pilnīgi izšķīrusies. Manuprāt, jūs zināt, ka pirms diviem gadiem viņa nopirka Kerijlodžu?

To Vernons nebija zinājis. Viņš ļoti labi saprata, ko tas nozīmē. Kāpēc māte viņam nepateica? Vai pietrūka drosmes? Viņam vienmēr bija šķitis pašsaprotami, ka māte kopā ar viņu atgriezīsies Dižklosteros. Varbūt ne tādēļ, ka ilgojās pēc viņas klātbūtnes. Drīzāk tālab, ka tur taču bija arī viņas mājas.

Bet tās nebija viņas mājas. Un nekad nebūs. Viņas mājas tagad ir Kerijlodža.

Viņš, protams, var uzspēlēt uz jūtām. Lūgt māti, lūgt viņu sevis dēļ, lūgt tāpēc, ka viņam tik loti gribas dzīvot Dižklosteros.

Nē, tūkstoškārt nē! Nevar lūgt cilvēku, kuru nemīl no sirds. Un viņš nemīlēja māti no sirds. Viņš neticēja, ka vispār kādreiz ir viņu tā patiesi mīlējis. Dīvaini, skumji, pat mazliet baismīgi, bet tā tas ir.

Ja viņš māti vairs nekad neredzētu, vai tāpēc uztrauktos? Ne pārāk. Viņš gan labprāt vēlētos būt drošs, ka ar māti viss ir kārtībā, ka viņa jūtas laimīga un ka par viņu rūpējas. Taču viņam viņas nepietrūktu, viņš nekad neilgotos, lai māte ir viņam blakus. Jo dīvainā kārtā viņam māte ne visai patika. Viņš nemīlēja viņas roku pieskārienus. Vienmēr, pasakot labu nakti, viņam nācās krietni saņemties, lai māti noskūpstītu. Vtņš nekad nespēja viņai atklāti pastāstīt visu - māte viņu nesaprata, viņa pārdzīvojumi viņai bija sveši. Meira bija laba, mīloša māte - taču viņam nepatika pat tas! "Visai šausmīgi," viņš iedomājās, "vismaz lielākā daļa ļaužu tā teiktu.

Viņš klusām uzrunāja misteru Flemingu:

-    Jums ir pilnīga taisnība. Esmu pārliecināts, ka mana māte nevēlēsies atstāt Kerijlodžu.

-    Tomēr jums ir kādas pāris iespējas, mister Deir. Majors Sēmens, kurš, kā jūs zināt, visus šos gadus īrēja mēbelēto māju, ļoti vēlas to nopirkt…

-     Nē! - vārds izlauzās no Vernona lūpām kā revolvera šāviens.

Misters Flemings pasmaidīja.

-    Biju pārliecināts, ka jūs tā teiksiet. Un jāatzīstas, ka esmu priecīgs. Dižklosteri Deiriem ir… ē… piederējuši, ļaujiet man atcerēties, gandrīz piecus simtus gadu. Un, neskatoties uz to, es slikti darītu savu darbu, ja nepateiktu jums, ka piedāvātā cena ir patiešām lieliska; ja vēlāk jūs tomēr izdomāsiet māju pārdot, nebūs viegli atrast tik labu pircēju.

-    Par to nevar būt ne runas.

-     Labi, labi. Manuprāt, visprātīgākais ir mēģināt to izīrēt vēlreiz. Majors Sēmens noteikti vēlas šo vietu nopirkt, tāpēc jums nāksies sameklēt jaunu īrnieku, bet jāatzīst, ka to izdarīt nenāksies grūti. Jautājums ir, uz cik ilgu laiku jūs vēlaties namu izīrēt. Darīt to atkal uz ilgiem gadiem būtu, es teiktu, ne visai vēlami. Dzīvē ir tik nenoteikta. Kas zina, pēc dažiem gadiem stāvoklis var… ē… ievērojami mainīties, un jūs varēsiet atļauties tur dzīvot pats.

"Jā, varēšu gan, bet ne tā iemesla dēļ, ko domājat jūs, vecais stulbeni," nodomāja Vernons. "Tas notiks tāpēc, ka būšu cilvēks ar vārdu mūzikā un ne tāpēc, ka nomirs māte. Iedrošinos cerēt, ka viņa nodzīvos līdz deviņdesmit gadu vecumam."

Pārmijis vēl pāris vārdus ar misteru Flemingu, viņš piecēlās, lai ietu.

-     Domāju, ka šī saruna jūs pamatīgi satrieca, - atsveicinoties teica vecais advokāts.

-    Jā, bet ne tik loti. Izskatās, ka līdz šim esmu cēlis gaisa pilis.

-    Domāju, ka savu divdesmit pirmo dzimšanas dienu cerat sagaidīt kopā ar māti?

-    Jā. •

-    Jūs varētu pārrunāt šo lietu ar savu tēvoci, misteru Bentu. Ļoti gudrs darījumu cilvēks. Liekas, ka viņam ir meita jūsu vecumā.

-     Jā, Inida. Divas vecākās meitas jau precējušās, bet divas jaunākās vēl mācās skolā. Inida ir kādu gadu jaunāka par mani.

-    Ā! Cik jauki, ja ir māsīca jūsu vecumā. Uzdrošinos domāt, ka jūs visai bieži satiekaties ar viņu.

-    Neteikšu, ka pārāk bieži, - Vernona atbilde skanēja izvairīgi.

Kāpēc gan lai viņš bieži tiktos ar Inidu? Tādu garlaicīgu meiteni! Bet, protams, misters Flemings jau to nezina.

Smieklīgais vecais puika. Kāda velna pēc jārāda tāds viltīgs, viszinošs ģīmis?

2.

-    Nu, māt, neizskatās, ka no manis būtu iznācis kārtīgs jaunais mantinieks.

-    Nekas, nekas, dārgais, neuztraucies! Apstākļi, zini, nokārtosies paši. Tev kārtīgi jāaprunājas ar tēvoci Sidneju,

Muļķības! Kādu labumu var dot saruna ar tēvoci Sidneju?

Par laimi, pie šīs tēmas viņi vairs neatgriezās. Ārkārtīgu pārsteigumu izraisīja tas, ka Džo tika atļauts patstāvīgi iet viņas izvēlēto ceļu. Viņu patiešām palaida uz Londonu - tiesa, apsargātu un uzmanītu, tomēr patstāvīgu.

Izrādījās, ka māte mēdz noslēpumaini sačukstēties ar saviem draugiem. Kādu dienu Vemons viņu pieķēra.

-    Jā, viņi bija pilnīgi nešķirami… tāpēc nolēmu, ka būs prātīgāk… pretējā gadījumā nāktos nožēlot…

Sarunbiedrs nomurmināja kaut ko par pirmās pakāpes brālēnu un māsīcu, un mātes balss pēkšņi kļuva skaļāka un spalgāka:

-    Ak, par to nu gan es nekādā gadījumā negribu domāt.

-    Kuri'ir pirmās pakāpes brālēns un māsīca? - Vernons vēlāk pajautāja. - Ko nozīmē visa tā noslēpumainā sačukstēšanās?

-     Noslēpumainā sačukstēšanās, dārgumiņ? Nesaprotu, par ko tu runā.

-     Nu, tu aprāvies, kad es ienācu. Interesanti, par ko jūs runājāt?

-    Ak, neko īpašu. Tu viņus nepazīsti.

Viņa pat piesārta no apmulsuma.

Vernons neizrādīja ziņkārību un turpmākos jautājumus ne- uzdeva.

Viņam tik ļoti pietrūka Džo. Kerijlodža bez viņas likās gluži izmirusi. Tiesa gan, daudz biežāk nekā agrāk viņš satikās ar Ini- du. Viņa vienmēr ienāca apciemot Meiru, un Vemons attapās, ka ir uzaicinājis viņu uz jauno slidotavu paripināties ar skrituļslidām vai uz kādām bezgala garlaicīgām viesībām, vai vēl kaut kur.

Meira ieteicās, ka būtu jauki, ja Vernons maijā uz kādu nedēļu uzaicinātu Inidu uz Kembridžu. Māte tik neatlaidīgi uzstāja, ka Vernons beidzot padevās. Galu galā - kāda tam nozīme? Sebastiāns būs ar Džo, un par sevi viņš īpaši neraizējās. Dejošana ir muļķīga nodarbošanās - tāpat kā viss, kas stājas ceļā mūzikai…

Vakarā pirms prombraukšanas Kerijlodžā ieradās tēvocis Sidnejs. Meira iestūma Vemonu kabinetā pie viņa un sacīja:

-    Tēvocis Sidnejs ir ieradies, lai mazliet ar tevi aprunātos, Vernon.

Misters Bents kādu brīdi knosījās un krekšķināja, tad pavisam negaidīti ķērās tieši pie lietas. Nekad Vernonam tēvocis nebija tā paticis. Viņa asprātības bija pilnīgi atmestas.

-    Sākšu tieši ar galveno, ko gribu teikt, manu zēn - un man negribētos, ka tu pārtrauc mani, pirms neesmu beidzis. Sarunāts?

-    Jā, tēvoci Sidnej.

-    Vārdy sakot, lūk, kas. Gribu, lai tu nāc uz Bentiem. Un tagad atceries"; ko mēs norunājām - nepārtrauc mani! Zinu, ka tu nekad par to neesi domājis, un liekas, ka tas tev neizklausās pievilcīgi. Es esmu vienkāršs cilvēks, bet ne sliktāk par citiem protu skatīties patiesībai acīs. Ja tev būtu labi ienākumi un tu varētu dzīvot Dižklosteros kā kārtīgs džentlmenis, par šo jautājumu nenāktos runāt. Tam es piekrītu. Tu esi raksturā līdzīgs visiem no sava tēva dzimtas. Tomēr tevi rit ari kārtīgas Bentu asinis, manu zēn, un asinis mēdz runāt savu valodu. •

Man nav dēla. Es ļoti vēlos - ja to vēlies ari tu - uzskatīt tevi par savu dēlu. Meitenes ir nodrošinātas, lieliski nodrošinātas. Un ņem vērā, ka tas nebūs smags darbs uz mūžu. Es neesmu nesaprātīgs un sajēdzu tikpat labi kā tu, kādu vietu dzīvē tev pienākas ieņemt. Tu esi jauns puisis. Tu uzsāksi darbu, kad pārbrauksi no Kembridžas, - un ņem vērā, tev būs jāsāk no pašiem pamatiem. Tu sāksi ar viduvēju algu un iesi uz augšu. Ja tu vēlēsies atstāt mani, pirms kļūsi četrdesmit gadus vecs, - nu, ko, varēsi to darīt. Atļaujies sev šo prieku! Līdz tam laikam tu būsi bagāts vīrs un varēsi atļauties dzīvot Dižklosteros un saimniekot tur tā, kā pienākas.

Apprecēsies tu vēl jaunībā, es ceru. Brīnišķīga lieta - tādas precības jaunībā. Tavs vecākais dēls mantos tavu īpašumu, jaunākie kļūs par pirmklasīgiem biznesmeņiem, lai ieņemtu vietu, kurā var parādīt, uz ko ir spējīgi. Es esmu lepns par Bentiem - tikpat lepns par Bentiem, kā tu - par Dižklosteriem. Tieši tāpēc jau es izprotu, ko tu jūti, domājot par savām vecajām mājām. Negribu, ka tev nāktos Dižklosterus pārdot. Ļaut tiem izslīdēt no ģimenes rokām pēc visiem šiem gadiem - tas būtu kauns. Nu, lūk, tāds ir mans piedāvājums.

-     Jūs esat šausmīgi labs, tēvoci Sidnej… - iesāka Vernons.

Tēvocis izstiepa milzīgo, stūraino roku un viņu apstādināja.

-    Ja tu atļauj, tad pagaidām par to vairs nerunāsim. Es negaidu tavu atbildi tūlīt. Patiesībā man tā nav vajadzīga, līdz tu atgriezīsies no Kembridžas - laika ir pietiekami.

Viņš piecēlās.

-     Cik laipni no tavas puses, ka uzaicināji Inidu uz maija brīvdienām. Viņa ir ļoti satraukusies par šo braucienu. Ja tu zinātu, Vernon, ko meitene par tevi domā, tu kļūtu iedomīgs. Ak, ko nu, meitenes paliek meitenes.

Izgrūdis vētrainus smieklus, viņš devās uz ārdurvīm.

Vernons palika hallē ar sarauktu pieri. Tēvocis Sidnejs tiešām ir traki laipns - traki laipns.

Nevar būt ne runas, ka viņš tēvoča priekšlikumu pieņems. Visa pasaules nauda nespēs atraut viņu no mūzikas…

Un gan jau viņam izdosies paturēt Dižklosterus.

3.

Maija brīvdienu nedēļa!

Džo un Inida bija atbraukušas uz Kembridžu. Un vēl Vernonam nācās būt par Eteles pavadoni. Brīžam likās, ka lielākā daļa pasaules sastāv no Bentiem.

Reiz Džo bija eksplodējusi:

-    Kāda velna pēc tu uzaicināji Eteli?

-    Māte uzstāja, - viņš taisnojās. - Vai tad tam ir kāda nozīme?

Džo ar Sebastiānu sprieda, ka pašlaik Vernonam kaut ko nozīmē tikai viena joma.

-    Vai tiešām Vemons nopietni domā nodoties mūzikai? Un no viņa var iznākt kas izcils? Manuprāt, vai tā nav tikai tāda mirkļa apmātība?

Tomēr Sebastiāns šo jautājumu uztvēra necerēti nopietni.

-    Zini, tas liekas ārkārtīgi interesanti, - viņš teica. - Kā varu noprast, Vemons tēmē uz kaut ko pilnīgi revolucionāru. Pašlaik viņš apgūst to, ko varētu saukt par pamatzināšanām, un dara to trakā tempā. To atzīst arī vecais Kodingtons, lai gan, protams, viņš smīkņā par Vemona idejām - vai vismaz tā darītu, ja Vernons viņam tās izklāstītu. Viens, kurš par tām interesējas, ir vecais Džefrijs; viņš saka - matemātika! Vernona muzikālajām idejām piemītot arī ceturtā dimensija.

Nezinu, vai Vernonam izdosies to īstenot, - varbūt viņu vienkārši uzskatīs par nekaitīgu ārprātīgo. Robežlīnija, manuprāt, ir ļoti šaura. Vecais Džefrijs gan izrāda lielu entuziasmu, bet tas tiebūt neiedrošina. Viņš atzīmē, un gluži pareizi, ka mēģināt atklāt kaut ko pilnīgi jaunu un uzspiest to pasaulei ir nepateicīgs uzdevums, un visticamāk, ka Vernona idejas netiks pieņemtas vēl vismaz divsimt gadus. Džefrijs ir dīvains, vecs savādnieks. Sēž un prāto par iedomātām līknēm Visumā un tamlīdzīgām lietām.

Bet es saprotu viņa viedokli. Vernons nerada neko jaunu. Viņš mēģina atklāt ko tādu, kas jau šeit ir. Gandrīz kā zinātnieks. Džefrijs saka, ka Vernona bērnu dienu nepatika pret mūziku ir gluži labi saprotama - viņa ausīm mūzika likusies nepilnīgā - kā nepareiza glezna. Ar nepareizu perspektīvu. Man šķiet, ka Vernona ausīs mūzika skan tā, kā mums. skanētu primitīvi mežoņu meldiņi, - visneciešamākā disharmonija.

Džefrijs ir pilns ar dīvainām idejām. Atņem viņam taisnstūrus, kubus, ģeometriskās figūras un gaismas ātrumu, un viņš sajuks prātā. Viņš raksta vēstules kādam vācietim, vārdā Einšteins. Visdīvainākais, ka Džefrijs ir galīgi nemuzikāls un tomēr var saskatīt

-    vismaz viņš saka, ka varot, - uz ko tieši Vemons tiecas.

Džo iegrima dziļās pārdomās.

-    Nu, ko, - viņa beidzot sacīja. - No tevis teiktā es nesapratu ne vārda" tomēr izskatās, ka Vernons visā šajā lietā var gūt panākumus.

Sebastiāns tik pārliecināts nelikās.

-    Es tā neteiktu. Vemons var izrādīties ģēnijs - bet tas ir pavisam kas cits. Neviens ģēnijus neciena. No otras puses, viņš var būt vienkārši mazliet jucis. Reizēm, kad ieskrienas, viņš izklausās gluži jucis - un tomēr man vienmēr rodas dīvaina sajūta, ka viņam ir taisnība, ka sazin kādā dīvainā veidā viņš zina, ko runā.

-    Vai esi dzirdējis par tēvoča Sidneja piedāvājumu?

-    Jā. Šķiet, ka Vernons vieglprātīgi to noraidīs, un tomēr, zini, tas nav slikts piedāvājums.

-    Tu taču nedomā, ka viņam tēvoča piedāvājums jāpieņem?

-    Džo uzliesmoja.

Sebastiāns saglabāja izaicinoši vēsu toni.

-    Nezinu. Ir jāpadomā. Vernons var izprātot brīnišķīgas teorijas par savu darbošanos mūzikā, taču nekas neliecina, ka viņam kādreiz izdosies tās īstenot praksē.

-    Tu mani tracini, - sacīja Džo un novērsās.

Pēdējā laikā Sebastiāna izturēšanās viņu kaitināja. Likās, ka aukstasinīga analīze viņam svarīgāka par visu citu. Ja kādā jautājumā Sebastiāns izjuta entuziasmu, viņš prata to rūpīgi noslēpt.

Bet Džo entuziasms pašlaik likās visnepieciešamākā lieta pasaulē. Viņa kaislīgi pārdzīvoja cilvēku zaudētās iespējas, viņa cīnījās par mazākuma tiesībām. Viņa dedzīgi aizstāvēja vājos un apspiestos.

Sebastiānu, kā viņa nojauta, interesēja tikai panākumi. Viņa viņu apsūdzēja par to, ka it visu viņš vērtē, tikai vadoties pēc naudas standartiem. Lielāko daļu kopā pavadītā laika viņi viens ar otru cīnījās un sparīgi ķīvējās.

Un likās, ka Vernons no viņiem ir nošķīries. Vienīgā lieta, par kuru viņš vēlējās runāt, bija mūzika, un pat tad sarunas notika līmenī, kurš viņai nebija saprotams.

Galveno vietu viņa interesēs ieņēma instrumenti - to diapazons un iespējas, un vijole, kuru spēlēja Džo, Vernonu pašlaik interesēja vismazāk. Džo izrādījās galīgi nesagatavota, lai runātu par klarnetēm, tromboniem un fagotiem. Vernona intereses likās galvenokārt saistītas ar mūziķiem un draudzību ar cilvēkiem, kuri spēlēja šos instrumentus, lai caur viņiem viņš varētu iegūt kādu praktisku pieredzi, ko sasaistīt ar teorētiskajām zināšanām.

-    Vai nepazīsti kādu fagotistu?

Džo atbildēja, ka nepazīstot.

Vernons sacīja, ka arī viņa varot kļūt viņam noderīga - lai mēģinot sadraudzēties ar kādu no mūziķiem. - Derētu pat mežrags, - viņš laipni pieļāva.

Ar jutīgu pirkstu Vernons vilka apļus ap pirkstu skalojamo trauku. Džo noskurinājās un piespieda abas plaukstas pie ausīm. Skaņa pieņēmās spēkā. Vernons sapņaini, kā ekstāzē iegrimis, smaidīja.

-   To vajadzētu noķert un savaldīt. Bet kā? Tāda jauka, noapaļota skaņa, vai ne? Apaļa kā gredzens.

Sebastiāns uzstājīgi aizvilka trauku. Vemons klīda pa istabu un eksperimentēdams piesita dažādajiem kausiem.

-    Cik daudz jauku stiklu šajā istabā, - viņš atzinīgi palielīja.

-    Tu atgādini slīkstošu jūrnieku, - iesaucās Džo.

-     Tevi neapmierina zvani un trīsstūris? - pajautāja Sebastiāns. - Un mazais gongs…

-            Nē. Gribu stiklu… Saliksim kopā Venēcijas un Voterfor- das… Priecājos, Sebastiān, ka tev ir estēta gaume. Vai šeit neatrastos kāda parasta glāze, ko drīkst sadauzīt - šķindošos gabaliņos. Cik brīnišķīgs materiāls - šis stikls!

-    Kausu simfonija, - Džo iedzēla.

-    Un kāpēc gan ne? Manuprāt, kāds reiz iedomājās nostiept dzīvnieka dzīslu, tad parāva to un atklāja spalgu skaņu, un kāds cits pamēģināja niedres mēlīti, un skaņa izrādījās patīkama. Interesanti, kad kāds pirmo reizi iedomājās izmantot instrumentiem misiņu un metālu - laikam jau kādās grāmatās par to ir…

-    Kolumbs un ola. Tu un Sebastiāna stikla kauss. Kāpēc ne tāfele un grifele?

-    Ja tev būtu…

-    Vai viņš nav jocīgs? - ieķiķinājās Inida. Un tad apklusa - vismaz šoreiz.

Nevarētu teikt, ka Vernonu traucēja viņas klātbūtne. Viņš bija pārāk dziļi savās idejās, lai pārdzīvotu, ko par tām domā citi. Inida un Etele - lai jau viņas smejas, cik vien tik.

Bet saskaņas trūkums ar Džo un Sebastiānu viņu mazliet uztrauca. Viņi visi vienmēr bijuši nešķirama trijotne.

-    Nedomāju, ka tas triks ar "patstāvīgu dzīvošanu" būs Džo pieņemams, - Vernons sacīja savam draugam. - Pārāk bieži viņa līdzinās niknai kaķenei. Nevaru izdomāt, kāpēc māte piekrita. Vēl pirms pusgada viņa tam nāvīgi pretojās. Kas gan viņai lika pārdomāt?

Smaids sakrokoja Sebastiāna garo, dzeltenīgo seju.

-    Es gan varētu uzminēt, - viņš atbildēja.

-Kas?

-    Neteikšu. Jo, pirmkārt, varu kļūdīties un, otrkārt, - neciešu, ja man jāiemaisās notikumu gaitā.

-    Te runā tavs izvairīgais krieviskais domāšanas veids.

-    Varbūt.

Vernons neuzstāja. Viņš bija par slinku, lai meklētu cēloņus, kurus viņam neatklāj.

Diena sekoja dienai. Viņi dejoja, kopā ēda brokastis, milzīgā ātrumā traucās cauri laukiem, sēdēja un smēķēja, pļāpāja Vernona istabās un atkal dejoja. Negulēt - tas bija goda jautājums. Piecos no rīta viņi devās pie upes.

Vernonam sāpēja labā roka. Inida visur piedalījās, un ar viņu bija grūti. Lai gan - kāda tam nozīme. Tēvoci Sidneju, kā likās, tas iepriecināja, un Vemons centās būt pieklājīgs zēns. Traki labi, ka viņš ir uzaicinājis Inidu, Un cik žēl, ka viņam, Vernonam, nepiemīt vairāk no Bentiem un mazāk no Deiriem.

Viņa atmiņās uzplaiksnīja neskaidri vārdi - kāds sacīja: "Deiri, Vemon, nav ne no laimīgajiem, ne veiksmīgajiem. Viņi neprot darīt labu…" Kas teica šos vārdus? Sievietes balss, tā bija skanējusi dārzā - un apkārt vijās cigarešu dūmi.

Ieskanējās Sebastiāna balss:

-     Viņš taisās gulēt. Mosties, tu, neciešamais cilvēk! Iemet viņam ar šokolādi, Inid.

Šokolāde nosvilpa virs Vemona galvas. Inida smējās.

-    Nevaru trāpīt.

Viņa atkal ieķiķinājās, it kā būtu pateikusi kaut ko ļoti asprātīgu. Apnicīga meitene - vienmēr ķiķina. Un vēl rāda zobus.

Viņš noslēdzās sevi. Parasti dabas skaistums viņu ne sevišķi saviļņoja, taču šorīt pārsteidza doma - cik skaista ir pasaule. Palsi mirguļojošā upe, šur un tur krastos ziedošie koki.

Lejup pa straumi lēnām slīdēja laiva, pasaule bija klusuma dīvaini apburta. Tas tāpēc, viņam ienāca prātā, ka tuvumā nav nevienas dzīvas būtnes. Ja padomā, tie ir cilvēki, kurn galējības sabojā pasauli. Vienmēr pļāpā, sarunājas un ķiķina, un vienmēr uzplijas ar jautājumiem tieši tad, kad tava vienīgā vēlēšanās ir pabūt vienatnē.

Viņš vienmēr atcerējās bērnu dienu izjūtas. Ja vien viņi liktu viņu mierā. Viņš uzsmaidīja sev, atcerējies smieklīgās rotaļas, kuras toreiz mēdza sagudrot. Misters Grīns! Misteru Grīnu viņš atcerējās loti skaidri. Un tie trīs viņa rotaļu biedri - kā viņus sauca?

Dīvainā bērna pasaule - pūķi, princeses un savādi skaidrā tiešamība turpat līdzās. Bija kāds stāsts, kuru kāds viņam pastāstīja - princis, tērpies lupatās un mazu, zaļu cepurīti galvā, un augstā tornī princese. Viņās mati, kad tos sukāja, laistījās zik zeltaini, ka bija saredzami pār četrām karaļ valstīm.

Viņš nedaudz pacēla galvu un pavērās pāri upes krastam.

Zem kokiem bija piesieta plakandibena laiva. Tajā vidēja četri cilvēki, bet Vernons redzēja tikai vienu.

Meitene sārtā vakarkleitā un matiem kā virpuļojošs zelts stāvēja zem sārtiem ziediem piekaisīta koka.

Viņš skatījās un skatījās.

-   Vernon… - Džo viņam smalkjūtīgi piebikstīja. - Tu neesi aizmidzis, jo tavas acis ir vaļā. Mēs tevi uzrunājam jau ceturto reizi.

-   Piedod! Skatījos uz turieni. Itin skaista meitene, vai tev tā nešķiet?

Viņš centās runāt viegli un ikdienišķi, bet trakulīga balss krūtīs sauca:

"Skaista? Viņa ir brīnišķīga. Viņa ir visbrīnišķīgākā meitene pasaulē. Tūlīt pat iepazīšos ar viņu. Man jāiepazīstas ar viņu. Es apprecēšu viņu…''

Džo paslējās uz elkoņiem, paskatījās un iesaucās:

-    Ko! Nespēju tam noticēt! Tā taču ir Nella Verekere…

4.

Neiespējami! Tas nevar būt. Nella Verekere? Bālā, nīkulīgā Nella ar sārto deguntiņu un nedabīgi iecietinātajām kleitiņām. Protams, ka tas nevar būt! .Vai Laiks ir spējīgs izstrādāt tādu rupju joku? Ja tā, tad neviens ne par ko nevar būt drošs. Tā seno dienu Nella un šī Nella - divi dažādi cilvēki.

Visa pasaule likās pārtopam sapnī. Ierunājās Džo:

-           Ja tā ir Nella, man noteikti ar viņu jāparunā. Paiesim tu- „ vāk.

Un sekoja sasveicināšanās, izsaucieni, pārsteigums.

-    Nu, protams, Džo Vaita. Un Vernons! Kā tie gadi aizskrē- juši, vai ne?

Viņas balss bija tik maiga. Viņas acis mazliet izvairīgi viņam uzsmaidīja. Viņa ir brīnišķīga… brīnišķīga… vēl brīnišķīgāka, nekā tālumā bija licies. Muļķis ar sasaistītu mēli - kāpēc viņš nespēj neko pateikt? Kaut ko lielisku, asprātīgu, patīkamu. Cik zilas ir viņas acis zem garajām, mīkstajām,

zeltaini brūnajām skropstām. Kā neskarts zieds - pats Pavasaris.

Viņam pāri pārskalojās milzīgs grūtsirdības vilnis. Viņa nekad neprecēsies ar viņu. Kā vispār tam varēja noticēt? Milzīgs lempis ar sasietu mēli - tāds viņš ir. Viņa runā ar viņu - kā Debesīs. Viņam jāpacenšas ieklausīties viņas vārdos un saprātīgi atbildēt.

-    Mēs aizbraucām ļoti drīz pēc jums. Tēvs pameta darbu.

Galvā atbalsojās seno dienu tenkas.

Verekers atlaists. Bezcerīgs nejēga - bija jau gaidāms, ka tā notiks.

Ieskanējās viņas balss - tik brīnišķīga balss. Skaņā gribējās klausīties vairāk nekā vārdos.

-    Mēs tagad dzīvojam Londonā. Tēvs nomira pirms pieciem gadiem.

Juzdamies kā pēdējais idiots, viņš ierunājās:

-    Ak, saprotu. Jūtu līdzi, ļoti jūtu līdzi!

-    Iedošu savu adresi. Jums noteikti jāatnāk ciemos.

Viņam izspruka, ka cer viņu šovakar satikt - kur viņa iet uz dejām? Viņa pastāstīja. Nesakrita. Rītvakar - lai slavēts tās Kungs, viņi būs kopā. Viņš runāja ļoti steidzīgi:

-    Paklausies! Tev jāapsola man pāris dejas - gadiem neesam viens otru redzējuši.

-    Ak! Bet vai es drīkstu? - viņas balsī ieskanējās šaubas.

-    Pacentīšos to nokārtot. Paļaujies uz mani!

Viss bija galā pārāk ātri. Atvadvārdi pateikti. Viņi atkal gāja augšup gar upi.

Sarunā iejaucās Džo. Viņas balss skanēja nebaudāmi ikdienišķi:

-    Nu, vai tas nav dīvaini? Kurš kādreiz varēja iedomāties ka Nella Verekere izaugs tik glīta? Interesanti, vai viņa ir tikpat aprobežota,,kāda bija kādreiz.

Kāda zaimošana! Viņš juta, ka starp viņu un Džo izplešas okeāns. Neko viņa nesaprot.

Vai Nella precēsies ar viņu? Precēsies? Droši vien pat nepaskatīsies uz viņa pusi. Viņā taču iemīlas ik puisis.

Viņš juta smagu nomāktību. Tā aizbrāzās pār viņu un padarīja melnu un nožēlojamu.

Viņi dejoja. Nekad viņš nebija spējis iedomāties, ka var būt tik laimīgs. Viņa ir kā spalviņa, kā rožlapiņa viņa rokās. Atkal ģērbusies sārtā kleitā - šoreiz citā. Tā plīvoja ap viņu.

Ak, ja dzīve tāda saglabātos mūžīgi… mūžīgi.

Bet, protams, tā nenotiek. Pēc brīža, kurš Vernonam paskrēja kā mirklis, mūzika apklusa. Viņi apsēdās blakus.

Vemons vēlējās sacīt viņai tūkstoš vārdu - taču nezināja, kā sākt. Viņš dzirdēja sevi runājam muļķības, kaut ko par mūziku.

Muļķis, nepārspējams muļķis! Pēc mirkļa sāksies nākamā deja. Viņu no viņa aizraus projām. Jāizstrādā kāds plāns - jāizkārto, lai viņi varētu satikties atkal.

Viņa runāja - un arī viņas teiktais skanēja nesakarīgi. Londona… šī sezona… Šausmīgi pat iedomāties - viņa iet uz dejām katru vakaru - dažkārt pat uz trim dažādām vietām. Te viņš apjuka. Viņa var ar kādu apprecēties - ar kādu bagātu, gudru, pievilcīgu puisi, kurš viņu savaldzinās.

Vernons nomurmināja, ka mēdz uzturēties Londonā, un Nella iedeva savu adresi. Māte būšot tik priecīga viņu atkal redzēt. Vernons adresi pierakstīja.

Sāka skanēt mūzika. Viņš izmisīgi ierunājās:

-    Nell, paklausies, es taču drikstu saukt tevi par Nellu, vai ne?

-    Nu, protams, - viņa iesmējās. - Vai atceries, kā vilki mani pāri žogam toreiz, kad nobijāmies no degunradža, jo domājām, ka tas dzenas mums pakaļ?

Un viņš bija uzskatījis viņu par pārpratumu - Vernons atcerējās. Nellu! Par pārpratumu!

Nella turpināja:

-    Toreiz es domāju, ka tu esi brīnišķīgs, Vernon.

Viņa tā bija domājusi? Bet viņa taču nevar tā domāt arī tagad. Viņš atkal ieslīga grūtsirdībā.

-    Es..; es biju mazs, briesmīgs riebeklis, - viņš nomurmināja.

Kāpēc viņš neprot izturēties smalki un gudri, pateikt kaut ko

asprātīgu?

-    Ak, tu biji tik jauks! Sebastiāns gan nav daudz izmainījies, vai ne?

Sebastiāns. Viņa nosauca viņu par Sebastiānu. Nu, galu galā viņa jau varēja tā saukt ari draugu - ja reiz viņš tiek saukts par Vernonu. Cik ļoti ir paveicies, jo Sebastiānu interesē tikai Džo.

Sebastiāns ar vina naudu un smadzenēm. Interesanti, vai Nellai Sebastiāns patīk?

-    Viņa ausis ir visur pazīstamas! - Nella iesmējās.

Vernons nomierinājās. Viņš taču bija aizmirsis par Sebastiāna ausīm. Nabaga vecītis, Sebastiāns - daba nav bijusi viņam labvēlīga, dāvinot tādas ausis.

Viņš redzēja, ka atgriežas Nellas partneris. Vajadzēja pasteigties ar sakāmo.

-     Paklau, cik brīnišķīgi tevi atkal satikt, Nell. Neaizmirsti par mani, labi? Es tevi pilsētā uzmeklēšu. Bija… bija tik šausmīgi jauki tevi atkal redzēt. ("Ak, nolādēts, to jau es nupat teicu!") Es gribēju teikt - tas ir fantastiski. Tu jau to nesaproti. Bet tu neaizmirsīsi, vai ne?

Un nu jau viņa bija projām. Viņš skatīja Nellu virpuļojam Bernarda rokās. Nevar taču būt, ka viņai patīk Bernards? Viņš ir galīgais ēzelis.

Pāri Bernarda plecam viņas acis sameklēja Vernonu. Tās smaidīja.

Viņš atkal jutās kā septītajās debesīs. Viņš viņai patīk - viņš zina, ka viņai patīk. Viņa bija smaidījusi…

6.

Maija brīvdienas beigušās. Vemons sēdēja pie galda un rakstīja.

Dārgo tēvoci Sidnej!

Esmu pārdomājis Jūsu priekšlikumu un labprāt nāktu uz Bentiem, ja Jūs vēl to vēlaties. Baidos gan, ka no manis nebūs liela labuma, bet centīšos likt lietā visu, ko protu. Joprojām domāju, ka šis priekšlikums ir milzu laipnība no Jūsu puses.

Viņš pārstāja rakstīt. Sebastiāns nenoguris staigāja šurpu turpu. Viņa soļi Vernonu traucēja.

-    Dieva dēļ, apsēdies, - Vernons uztraucās. - Kas ar tevi noticis?

-    Nekas.

Sebastiāns apsēdās, izskatīdamies neparasti maigs, un, piebāzis pīpi, to aizdedzināja. No dūmu mākuļa aizsega atskanēja viņa balss.

-    Zini, Vemon, vakar vakarā es lūdzu Džo precēties ar mani. Viņa manu piedāvājumu noraidīja.

-    Tev neveicas! - iesaucās Vemons, mēģinādams apjēgt sacīto un izturēties līdzjūtīgi. - Varbūt viņa vēl pārdomās, - viņš piebilda. - Saka, ka meitenes tādas esot.

-    Vainīga tā nolādētā nauda, - Sebastiāns izskatījās nikns.

-    Kāda nolādētā nauda?

-    Manējā. Kad bijām bērni, viņa vienmēr atkārtoja, ka precēšoties ar mani. Es viņai patīku - esmu par to pārliecināts. Un tagad - viss, ko runāju vai daru, viņai liekas nepareizs. Ja es būtu kāds vajātais vai nievātais, vai sabiedrībai nevēlama persona, esmu pārliecināts, ka viņa ar mani apprecētos vienā rāvienā, bet viņai vienmēr jānostājas zaudētāja pusē. Savā ziņā laba īpašība, bet nevaru samierināties, ja tā nonāk pretrunā ar jelkuru loģiku. Un Džo pašlaik trūkst loģikas.

-    Hm, - Vemons nenoteikti novilka.

Viņš egoistiski spēja domāt tikai par savām problēmām. Viņam likās smieklīgi, ka Sebastiāns tik dedzīgi vēlas precēties ar Džo. Ir taču tik daudz citu meiteņu, kuras gluži labi viņam derētu. Vemons pārlasīja vēstuli un pievienoja vēl vienu teikumu.

"Es strādāšu kā nēģeris."

CETURTĀ NODAĻA

1.

- Mums vajag citu, - sacīja misis Verekere. Saviebjoties viņas nedaudz pagarinātās uzacis savilkās taisnā līnijā.

-    Cik nepatīkami, ka nesanāca ar jauno Vederillu, - viņa piebilda.

Nella apātiski māja ar galvu. Vēl nesaģērbusies, viņa sēdēja uz krēsla balsta. Viņas zeltainie mati kā straume plūda pār viegli sārto kimono. Nella izskatījās tik jauka, tik jauniņa un neaizsargāta.

Misis Verekere, kura sēdēja pie inkrustācijām klāta galdiņa, saviebās vēl vairāk un domīgi iekodās spalvaskātā. Viņas spēks, kas vienmēr tā krita acīs, tagad izcēlās vēl vairāk. Šeit sēdēja sieviete, kura nemitīgi un neatlaidīgi cīnījusies par savu dzīvi un tagad uzsākusi izšķirošo kauju. Viņa dzīvo mājā, kuras īri samaksāt nespēj, viņa ģērbj savu meitu drānās, kuras nopirkt nevar atļauties. Visu viņa ņem uz kredīta, turklāt darot to ne tā, kā citi, - ar glaimiem, bet izmantojot savu nemainīgo dzīves dzinējspēku. Viņa nekad savus kreditorus nelūdz. Viņa liek tiem baidīties.

Un tā nu Nella gāja visur un darīja visu to pašu, ko citas meitenes, turklāt būdama vēl labāk ģērbta.

"Jaunkundze ir skaista," sacīja šuvējas, un viņu acis sapratnē sastapās ar misis Verekeres acīm.

Meitene, kura ir tik skaista, tik apburoša, droši vien varētu apprecēties savā pirmajā pilngadības gadā, otrajā jau nu noteikti - un tad.., tad tiktu ievākta bagātīga raža. Pie šādas riskantas spēles viņas bija pieradušas. Jaunkundze bija skaista. Kundze, viņas māte - mūsdienīga sieviete, kura savos darījumos pieradusi pie panākumiem. Viņa pilnīgi noteikti parūpēsies, lai meita dabūtu labu partiju un neizniekotu sevi ar kādu niecību.

Niecības ir visi, un tikai pati misis Verekere pazīst visas grūtības, barjeras, visas saniknojošās sakāves, kuras nākas piedzīvot viņas uzsāktajā cīņā.

-     Ir jaunais Ēnisklifs, - viņa domīgi sacīja, - bet viņš gan liekas pārāk atpalicis, un tur pat nauda nespēj līdzēt.

Nella vērās uz saviem sārti nolakotajiem nadziņiem.

-    Kā ar Vernonu Deiru? - viņa izteica priekšlikumu. - Viņš raksta, ka šo nedēļas nogali būšot pilsētā.

-    Varētu derēt, - atbildēja misis Verekere, bet tad asi palūkojās uz meitu. - Nell - tu taču… tu taču neatļausies palikt dumja šī jaunā cilvēka dēļ, ko? Pēdējā laikā visai bieži esam ar viņu tikušās.

-    Viņš labi dejo, - sacīja Nella, - un liekas dikti piemērots.

-    Jā, - novilka misis Verekere. - Jā. Diemžēl.

-    Kāpēc diemžēl?

-    Tāpēc, ka viņam nepiemīt vēl kādi no šīs pasaules labumiem. Viņam pašam nāksies precēties naudas dēļ, ja viņš vispār kādreiz grib uzturēt Dižklosterus. Vai zini, ka māja ir ieķīlāta? Es to noskaidroju. Protams, kad nomirs viņa māte… bet viņa ir viena no tām lielajām, veselīgajām sievietēm, kuras nodzīvo līdz astoņdesmit deviņdesmit gadu vecumam. Turklāt viņa var apprecēties vēlreiz. Nē, Vernons Deirs nederēs. Un viņš, nabadziņš, ir tevī pārāk iemīlējies.

-    Tu tā domā? - Nella klusām pajautāja.

-    Tas katram redzams. Tas viņam uz pieres rakstīts - tā ar šiem zēniem notiek šajā vecumā. Nu, ko, domāju, ka teļa mīlestībai jātiek pāri. Bet lai nebūtu nekādu muļķību no tavas puses, Nell!

-    Ak, māt, viņš ir tikai zēns - ļoti jauks, bet zēns.

-    Viņš ir izskatīgs zēns, - māte iedūra. - Es tikai brīdinu tevi. Mīlestība ir sāpīga, ja nevar dabūt to, ko grib. Un vissliktākais… *

Viņa aprāvās. Nella gluži labi zināja, kurp virzās mātes domu gājiens. Arī kapteinis Verekers reiz bija skaists, zilacains, izputējis jauns virsnieks. Māte vainojama šajā muļķībā - viņi apprecējās aiz mīlestības. Un nodzīvoja rūgtu, bezcerīgu dzīvi. Vājš vīrelis, nekam nederīgs dzērājs. Uz mātes sirdsapziņas gūla vilšanās ilūzijās.

-    Tāds pakļāvīgs vienmēr var noderēt, - sacīja misis Verekere, atgriezdamās savās praktiskajās pozīcijās. - Protams, nevajadzētu pieļaut, ka viņš sabojā tavas izredzes ar citiem vīriešiem. Bet tu esi pietiekami gudra, lai nepieļautu, ka viņš sasaista tevi līdz tādai pakāpei. Jā, raksti viņam un uzaicini uz Renle- gu nākamo svētdienu ar mums kopā papusdienot!

Nella pamāja. Viņa piecēlās, iegāja savā istabā, nometa vaļīgo kimono un sāka ģērbties. Ar stingru suku izķemmēja garos, zeltainos matus un sapina tos gredzenos ap mazo, skaisto galviņu.

Logs bija atvērts. Nokvēpis Londonas zvirbulis čiepstēja un čivināja ar savai sugai piemītošo augstprātību.

Kaut kas ieķērās Nellai sirdī. Ak, kāpēc viss ir tik… tik…

Bet kas? Viņa nezināja - viņa neprata izteikt vārdos tās jūtas, kuras bangoja apziņā. Kāpēc viss nevar būt skaisti? Kāpēc visam jābūt tik nejauki? Vai Dievam viss ir tik vienkārši?

Nella parasti par Dievu daudz nedomāja, bet viņa, protams, juta, ka Viņš ir tuvumā. Varbūt tomēr Dievs palīdzēs, lai viņai viss atrisinātos pareizi.

Tajā svētdienas rītā Londonā Nellā Verekerē atplaiksnīja kaut kas bērnišķīgs.

2.

Vemons jutās kā septītajās debesīs. Šorīt viņam bija palaimējies parkā satikt Nellu, un tagad sagaidāms vesels lielisks, aizgrābtības pilns vakars! Viņš jutās tik laimīgs, ka gandrīz vai sajuta mīlestību arī pret misis Verekeri.

Agrāk viņš sev būtu teicis: "Šī sieviete ir pūķis ar trim galvām!" Toties tagad pieķēra sevi domājam: "Galu galā varbūt viņa nemaz nav tik slikta. Viņai taču arī patīk Nella."

Pie vakariņu galda viņš nopētīja pārējos viesību dalībniekus. Kāda nenozīmīga meiča, ģērbusies zaļā, kuru blakus Nellai nemaz nav vērts pieminēt, un garš, tumšmatains vīrietis, kaut kāds majors, kura vakara uzvalks izskatījās ļoti nevainojami. Viņš daudz stāstīja par Indiju. Neciešami iedomīgs tips. Vemons viņu ienīda. Lielās un plātās, un izrādās! Viņa sirdi satvēra kādi ledaini pirksti. Nella var apprecēties ar šo tipu un aizbraukt uz Indiju. Viņš to zina, zina pilnīgi skaidri. Viņš atteicās no piedāvātā ēdienav un sagādāja meitenei zaļajā tērpā grūtus brīžus - neskatoties uz viņas pūlēm, atbildes vietā skanēja tikai vienzil- bīgi vārdi.

Otrs vīrietis bija vecāks - pēc Vernona domām, ļoti vecs. Turklāt stīvs un kokains. Sirmi mati, zilas acis, stūraina, apņēmīga seja. Izrādījās, ka viņš ir amerikānis, lai gan pēc akcenta to nevarēja pateikt.

Runāja viņš spēcīgā balsi, mazliet pedantiski. Izklausījās, ka viņš ir bagāts. "Ļoti piemērots misis Verekerei," Vernons nodomāja. Viņa pat varētu ar šo viru apprecēties un tad droši vien izbeigtu traucēt Nellu, neuzspiestu viņai tādu ārprātīgu dzīvesveidu.

Misters Četvinds, kā šķita, Nellu dievināja, kas gan bija pilnīgi saprotami. Nosēdies starp Nellu un viņas māti, viņš veltīja meitenei pāris nodrāztu komplimentu.

-    Nākamvasar jums jāatved Nella uz Dinerdu, misis Verekere, - viņš runāja. - Tiešām jāatved. Pie mums iet kā svētkos. Brīnišķīga vieta.

-    Skan vilinoši, mister Četvind, tomēr nezinu, vai mums tas izdosies. Šķiet, ka tik daudziem esam apsolījušas, un vēl šis un tas…

-    Zinu. Jūs tik daudz kur ielūdz, ka pie jums grūti piekļūt. Ceru, ka jūsu meita neklausās, kā es apsveicu jūs kā sezonas burvīgākās skaistules māmiņu.

-    Un es teicu līgavain…

To - majors Dekrs.

Visi Deiri bijuši karavīri. Kāpēc viņš tāds nav, prātoja Vernons. Kāpēc viņam jāstrādā Birmingemā? Un topašbrīd pie sevis iesmējās. Absurdi būt tik greizsirdīgam. Kas var būt sliktāk, kā dienēt par jaunāko virsnieciņu, kurš nav pat penija vērts, - tad nu gan uz Nellu nebūtu ko cerēt.

Amerikāņi liekas visai garlaicīgi - no Cetvinda balss mācās virsū nogurums. Kaut vakariņas ātrāk beigtos! Kaut viņi ar Nellu varētu paklaiņot zem kokiem.

Klaiņošana kopā ar Nellu nebija viegls uzdevums. Visus plānus jauca misis Verekere. Viņa uzdeva jautājumus par māti un Džo un neatstājās no Vemona ne uz mirkli. Taktikā viņš misis Verekerei nespēja līdzināties. Nācās atbildēt uz-jautājumiem un izlikties, ka šī saruna viņam patīk.

Atlika tikai gluži niecīgs mierinājums. Nella sarunājās ar paveco vīrieti - un nevis ar Dekru.

Pēkšņi gaisotne kļuva draudzīga. Visi tērzēja. Bija viņa lielās iespējas reize. Vernons sameklēja ceļu pie Nellas.

-    Ejam! Ātri, tūlīt!

To viņš bija paveicis! Dabūjis Nellu projām no tiem pārējiem. Viņš tā steidzās, ka meitenei gandrīz vai nācās skriet, lai noturētos viņam blakus. Tomēr viņa neiebilda un arī nejokoja.

Balsis arvien vairāk un vairāk attālinājās. Tagad jau varēja sadzirdēt citas skaņas - Nellas steidzīgo, saraustīto elpu. Vai no ātrās gaitas? Tā gan nelikās.

Vernons palēnināja soli. Tagad viņi ir vieni - vieni visā pasaulē. Viņam likās, ka pat uz tuksnesīgas salas viņi nevarētu būt vientuļāki.

Kaut kas jāsaka - kaut kas vienkāršs un ikdienišķs, jo citādi viņa var nolemt atgriezties pie pārējiem - un par to viņš negrib pat domāt. Par laimi, Nella nenojauš, kā dauzās viņa sirds - spēcīgiem pukstiem, tieši kaklā.

Vemons negaidīti ierunājās:

-    Zini, esmu uzsācis strādāt pie sava tēvoča.

-    Jā, zinu. Tev patīk?

Vēsa, salda balss. Pagaidām nekāda satraukuma.

-    Ne pārāk. Lai gan ceru, ka pieradīšu.

-     Domāju, ka tev kļūs interesantāk, kad tuvāk iepazīsies ar darbu.

-    Nezinu gan, vai tas kādreiz varētu notikt. Darbs saistīts ar pogu kājiņām.

-    Jā, saprotu - pārāk aizraujoši neizklausās.

Iestājās klusums. Tad Nella ierunājās. Balss skanēja ļoti klusu:

-    Vai tu to visu ļoti neieredzi, Vernon?

-    Baidos, ka jā.

-    Man tevis ļoti žēl. Es… es saprotu, kā tu jūties.

Ja kāds viņu saprot, visa pasaule kļūst gluži citāda. Burvīgā Nella! Viņa balsī skanēja nedrošība:

-    Jāatzļst, ka..ka tas ir tik mīļi no tevis.

Vēlreiz klusums - viens no tiem klusēšanas mirkļiem, kuru pilda slēptu izjūtu smagums. Nella likās nobijusies. Viņa steidzās pārtraukt klusumu:

-    Vai tad tu?… Biju iedomājusies, ka tu nodarbojies ar mūziku?

-    Nodarbojos. Es… es to pametu.

-    Bet kāpēc? Vai tad tev nav šausmīgi žēl?

-    Tas ir tas, ar ko es gribēju nodarboties par visu vairāk pasaulē. Bet nav jēgas. Kaut kādā veidā jāpelna nauda… - Vai stāstīt viņai? Vai ir īstais bridis? Nē, viņš neriskēs - vēl ne. Un tomēr viņš steigā izpļāpājās. - Saproti, Dižklosteri… vai atceries Dižklosterus?

-     Protams. Atceries, Vemon, mēs pirms dažām dienām par to runājām.

-     Piedod! Šovakar esmu pavisam dumjš. Saproti, man tik ļoti gribas tur kādu dienu atkal atgriezties.

-    Manuprāt, tu esi apbrīnojams.

-    Apbrīnojams?

-     Jā. Pamest visu, kam biji nodevies, un ķerties pie tā, ko dari tagad. Tas ir lieliski!

-    Šie tavi vārdi skan brīnišķīgi. Tas maina… ak, tu nesaproti, cik ļoti tas visu maina!

-    Tiešām? - Nella klusām pavaicāja. - Tas man sagādā prieku.

Bet pie sevis viņa domāja: "Jāiet atpakaļ. Tūlīt pat jāiet atpakaļ. Māte dusmosies. Ko es daru? Jāiet atpakaļ un jāklausās, ko pļāpā Džordžs Četvinds, Viņš ir tik garlaicīgs. Ak Dievs, neļauj mātei būt pārāk niknai!"

Un viņa turpināja soļot blakus Vernonam. Viņai aizrāvās elpa - cik dīvaini… kas ar viņu notiek? Kaut Vemons kaut ko sacītu. Par ko viņš domā?

Viņas balss skanēja kā no malas:

-    Kā klājas Džo?

-    Liela māksliniece pašlaik. Domāju, ka varbūt esat redzējušās, jo abas dzīvojat šeit?

-    Šķiet, ka tikai vienu reizi, tas ari viss. - Nella apklusa un tad aizdomu pilnā balsī piebilda: - Liekas, ka es Džo ne visai patīku.

-    Muļķības. Protams, ka tu viņai patīc.

-    Nē. Viņa domā, ka es esmu vieglprātīga, ka mani interesē tikai izklaidēšanās - dejas, viesības.

-    Neviens, kurš patiešām pazīst tevi, nevar tā domāt.

-    Nezinu. Reizēm es jūtos šausmīgi - man liekas, ka esmu dumja.

-    Tu? Dumja?

Tāda silta, uzticības pilna balss. Mīļais Vernons. Tātad viņš tiešām par viņu domā labu. Mātei bijusi taisnība.

Viņi nonāca līdz mazam tiltiņam, apstājās uz tā un stāvēja viens otram blakus, noliekušies pār margām un vērdamies plūstošajos ūdeņos.

Vernons ierunājās aizžņaugtā balsi:

-    Te ir jauki.

-Jā.

Tas nāca… nāca. Viņa nespēja izteikt vārdos savas domas, bet tās varēja sajust. Pasaule sastinga, kā sagatavojusies lēcienam, skrējienam.

-Nella…

Kāpēc ceļgali kļuvuši ļengani? Kāpēc viņas balss skan it kā no malas? -Jā?

Ko nozīmē šis viņas aprautais "jā"?

-Ak, Nella…

Jāpasaka tas viņai. Jāpasaka.

-    Es mīlu tevi… es tik loti mīlu tevi…

-Jā?

Vai tā varēja būt viņas balss? Gik stulbi skan tāds "jā?". Un ari viņas balss skan stīvi, nedabīgi.

Viņa roka sameklēja Nellas plaukstu. Viņa roka bija karsta, viņas - salta, tomēr viņu rokas satikās.

-   Vai tu varētu… vai tu vari… vai domā, ka reiz varētu mani mīlēt?

Viņa atbildēja, īsti neapjaušot, ko saka.

-    Nezinu.

Tā viņi turpināja stāvēt - roku rokā kā apmulsuši bērni, aizgrābtībā, kura gandrīz vai biedēja.

Tūlīt k^iut kam jānotiek. Viņi gan nezināja - kam.

No tumčas parādījās divi stāvi - aizsmakuši smiekli un meitenes ķiķināšana.

-    Tad, lūk, kur jūs esat! Kāda romantiska vietiņa!

Meitene zaļā un tas ēzelis Dekrs. Nella pateica kaut ko nekaunīgu, pateica bezgala savaldīgi - ak, cik sievietes ir brīnišķīgas! Viņa iznāca mēnessgaismā - mierīga, apņēmīga, nepiespiesta. Tālāk viņi visi gāja kopā - sarunājoties un cits citu ķircinot. Zālājā viņi sastapa Džordžu Četvindu un misis Verekeri. Vernons nosprieda, ka Cetvinds izskatās ļoti drūms.

Misis Verekere pret Vernonu izturējās izteikti nelaipni. Viņas atsveicināšanās skanēja gandrīz vai draudīgi.

Vernons daudz neuztraucās. Vienīgais, ko viņš tagad vēlējās, bija aiziet un ļauties atmiņu bangotnei.

Viņš to ir pateicis - ir pateicis. Viņš ir pajautājis, vai viņa viņu mīl, - jā, viņš ir uzdrošinājies to izdarīt, un Nella nevis pasmējās, bet atbildēja: "Es nezinu."

Bet tas nozīmē… tas nozīmē… Ak, neticami! Nella, fejai līdzīgā Nella, tik brīnišķīga, tik nepieejama. Viņa mīl viņu vai vismaz vēlas mīlēt.

Viņam gribējās iet un iet cauri naktij. Taču bija jānoķer pusnakts vilciens uz Birmingemu. Nolādēts! Cik labi būtu tā iet - līdz pat rītam.

Ar mazu zaļu cepurīti galvā un burvju flautu pie lūpām kā princim tajā pasakā!

Pēkšņi viņš visu to sadzirdēja mūzikā - augsts tornis un princese ar zelta matu bangām… un baismīgā, spocīgā prinča stabules dziesma, ar kuru viņš sauc princesi ārā no viņas torņa.

Nemanāmi viņa mūzika pakļāvās parastajiem kanoniem, attālinājās no Vemona līdzšinējās koncepcijas. Tā iekļāvās zināmo dimensiju rāmjos, lai gan tajā pašā laikā iekšējais redzējums saglabājās nemainīgs.

Viņš dzirdēja mūziku no torņa - tā bija noapaļota, lodveidīga, princeses dārglietu spēlēta mūzika. Un turpat līdzās - spilgtā, mežonīgā, nepakļāvīgā klaidoņa prinča spriedze. - Nāc ārā, mīļā, nāc ārā…

Vernons soļoja pa tukšajām, vienmuļīgajām Londonas ielām, un pašlaik visa pasaule viņam likās brīnišķīga. Priekšā iezīmējās Pedingtonas stacijas melnās, masīvās sienas.

Vilcienā viņš neaizmiga. Uz aploksnes aizmugures sīkā rokrakstā tika rakstītas piezīmes. Trompetes, mežragi, angļu ragi… Un blakus tiem - līnijas un izliekumus, kuri, viņaprāt, simbolizēja to, kas skanēja ausīs.

Viņš bija laimīgs…

-    Man kauns par tevi. Par ko tu domāji?

Misis Verekere bija ļoti nikna. Nella stāvēja viņas priekšā mēma un skaista.

Māte sarunāja vēl daudz ļaunu un asu vārdu un tad, pagriezusies un nepateikuši ar labu nakti, izgāja no istabas.

Desmit minūtes vēlāk, gatavodamās doties pie miera, misis Verekere pēkšņi pie sevis iesmējās - tie bija nežēlīgi smiekli.

-    Nevajadzēja tā dusmoties uz bērnu. Patiesību sakot, tas tikai nāks Džordžam Četvindam par labu. Pamodinās viņu. Viņš jāpabiksta.

Viņa izslēdza gaismu un apmierināta aizmiga.

Nella gulēja vaļējām acīm. Atkal un atkal viņa izdzīvoja šī vakara notikumus, mēģinādama atsaukt atmiņā izjūtas, katru pasacīto vārdu.

Ko Vernons bija teicis? Ko viņa atbildēja? Savādi, bet vārdi nedevās rokā.

Viņš jautāja, vai viņa viņu mīl, - un ko viņa bija atbildējusi? Viņa nezināja. Bet istabas tumsā acu priekšā ieblāzmojās aina - viņa juta savu roku Vemona plaukstā, viņa dzirdēja viņa balsi - aizsmakušu un nedrošu. Nella aizvēra acis un iegrima dūmakainā, saldā sapni.

Dzīvot ir tik skaisti - tik skaisti…

PIEKTĀ NODAĻA

1.

-    Tātad tu nevari mani mīlēt?

-    Bet, Vemon, es mēģinu. Ja tikai tu pacenstos saprast. Viņi izmisīgi skatījās viens otrā; šīs pēkšņās, starp viņiem

izaugušās sienas, kas radušās dīvaino, negaidīto dzīves untumu dēļ. Vienā mirklī viņi bija viens otram tik tuvi, ka pat likās - saprot katru otra domu, taču nākamajā mirklī - jau pretējos polos, nikni, otra izpratnes trūkuma ievainoti.

Nella novērsās un ar asu izmisuma žestu noslīga uz krēsla.

Kāpēc viss ir tā? Kāpēc apstākļi nevar veidoties tādi, kādiem tiem vajadzētu būt, kādiem, kā viņi juta, tiem vajadzētu būt mūžīgi? Tajā vakarā Renlegā… un vēlāk, nakti, kad viņa gulēja un nevarēja aizmigt, laimīga sapņa pārņemta. Tajā naktī jau pietika ar apziņu, ka viņa ir mīlēta. Pat mātes iznīcinošie vārdi nespēja viņu sarūgtināt. Viņi no tā visa atradās tik tālu. Viņi nespēja tikt cauri šim mistisko sapņu mirdzošajam tīklam.

Nākamajā rītā viņa pamodās laimīga. Māte izturējās laipni, neteica vairs ne vārda. Savās slepenajās domās paslēpusies, Nella aizvadīja dienu, nodarbojoties ar ikdienišķām lietām. Viņa pļāpāja ar draugiem, pastaigājās parkā, pusdienoja, dzēra tēju un dejoja. Viņa bija pārliecināta, ka neviens nav pamanījis kaut ko savādu, un tomēr pati apzinājās, ka dziļi zem visa pārējā kaut kas slēpjas. Reizēm viņa uz mirkli pazaudēja sarunas pavedienu un aizmirsa, par ko ir runāts. "Ak, Nell, es tevi tik ļoti mīlu…" Mēnesnīca virs tumšajiem ūdeņiem. Viņas roka viņa plaukstā… Viegli nodrebējusi, Nella steidzīgi atgriezās pie pļāpāšanas un smiekliem. Ak, cik gan laimīgs var būt cilvēks - cik laimīga bija viņa!

Tad viņa iedomājās, ka varbūt viņš uzrakstīs. Viņa gaidīja pastu. Katra reizi, kad pie durvīm pieklauvēja pastnieks, viņas sirds viegli notrīsēja. Vēstule pienāca nākamajā dienā. Viņa paslēpa savējo zem pārējo kaudzes, līdz nokļuva gultā, un tad ar dunošu sirdi atvēra aploksni.

Ak, Nella - mana dārgā Nella! Vai tiešām es tam drīkstu noticēt? Esmu uzrakstījis jau trīs vēstules un visas saplēsis. Tik ļoti baidos pateikt kaut ko tādu, kas Tevi sadusmotu. Varbūt tomēr Tu tā nemaz nedomāji. Taču tie bija Tavi vārdi, vai ne? Tu esi tik jauka, Nell, un es Tevi tik šausmīgi mīlu. Es vienmēr par Tevi domāju, visu laiku. Darbā, kantorī, pieļauju briesmīgas kļūdas, jo visu laiku domāju par Tevi. Bet… ak, Nell, es strādāšu smagi. Man tik ļoti gribas Tevi redzēt. Kad es drīkstu atbraukt uz pilsētu? Man jāredz Tevi. Dārgā, dārgā Nell, es gribu pateikt Tev tik daudz, tik ļoti daudz, bet nespēju šos vārdus uzrakstīt vēstulē. Bet varbūt tas Tevi garlaiko. Uzraksti un pasaki, kad es varu Tevi satikt! Lūdzu, dari to ātri. Ja vistuvākajā laikā nesatikšu Tevi, es sajukšu prātā.

Vienmēr Tavs Vernons

Viņa pārlasīja vēstuli atkal un atkal, aizmiegot noglabāja to zem spilvena un nākamajā rītā lasīja vēlreiz. Viņa jutās tik laimīga, tik ļoti laimīga. Nepagāja ne diena, un viņa jau rakstīja atbildi. Spalva ir pirkstos, bet viņa jūtas sasaistīta un neveikla. Vina nezina, ko rakstīt.

Dārgais Vernon…

Vai tas neskan muļķīgi? Varbūt vajadzēja rakstīt: "Mīļais Vernon!" Ak, nē, viņa nevar, nevar.

Dārgais Vernon. Paldies par Tavu vēstuli.

Ilgu laiku viņa nespēja neko uzrakstīt. Viņa stumdīja tintnīcu un moku pilnu skatienu vērās pretējā sienā.

Daļa no mums piektdien brauc pie Hovardiem uz dejām. Vai Tu nevarētu šeit papusdienot un braukt kopā ar mums? Astoņos.

Ilgāka pauze. Kaut kas jāuzraksta - Nella grib kaut ko pateikt, tāpēc noliecas. Roka ar spalvu skrien ātri.

Arī es gribu Tevi satikt… Ļoti gribu. Tava Nella.

Sekoja Vemona atbilde.

Dārgā^ Nella!

Ar lielāko prieku atbrauktu piektdien. Liels paldies.

Tavs Vernons

To izlasot, Nellu pārņēma neliela panika. Vai viņa būtu Vernonu apvainojusi? Vai viņam liekas, ka viņai savā vēstulē vajadzēja uzrakstīt kaut ko vairāk? Laimes sajūta izplēnēja. Viņa

apgūlās vaļējām acīm, juzdamās nožēlojama, nedroša, ienīzda- ma sevi, ka ir pieļāvusi kādu kļūdu.

Tad pienāca piektdienas vakars. Brīdī, kad Nella ieraudzīja Vernonu, viņa saprata, ka viss ir kārtībā. Pāri istabai viņu acis sastapās. Pasaule atkal pārmainījās, pieplūda ar starojošu laimi.

Vakariņās viņi nesēdēja viens otram blakus. Tikai pie Ho- vardiem, kad sāka skanēt trešā deja, viņiem radās iespēja kārtīgi parunāt. Viņi virpuļoja pa ļaužu pārpilno zāli, griežoties skanīgā, sentimentālā valsī. Vernons pačukstēja:

-    Es taču pārāk bieži nelūdzu tevi dejot, vai ne?

-Nē.

Savādi, cik ļoti Vernona klātbūtne viņai sasaistīja mēli. Kad mūzika apklusa, viņš viņu vēl kādu minūti turēja savās rokās. Viņu pirksti sakļāvās. Viņa pavērās Vemonā un pasmaidīja. Abi viņi jutās līdz neprātam laimīgi. Jau pēc dažām minūtēm Vernons dejoja ar citu meiteni un gaisīgi runāja kaut ko viņai ausī.

Nella dejoja ar Džordžu Cetvindu. Pāris reizes viņu acis sastapās, un abi tikko manāmi pasmaidīja. Viņu noslēpums bija tik brīnišķīgs.

Kad pienāca kārta nākamajai dejai ar Nellu, Vemona noskaņojums bija mainījies.

-    Nell, dārgumiņ, vai te nav kāds stūrītis, kur mēs varētu parunāt? Man priekš tevis ir sakrājies tik daudz sakāmā. Kāda muļķīga māja - nav neviena nomaļa kaktiņa.

Viņi mēģināja patverties kāpnēs, kāpdami arvien augstāk un augstāk, kā tas iespējams Londonas namos, un tomēr likās neiespējami paslēpties no pārējiem. Tad viņi pamanīja niecīgas metāla kāpnītes, kuras veda uz jumtu.

-    Nell, iesim tur. Vai tu varēsi? Vai nesabojāsim tavu kleitu?

-    Mani neuztrauc mana kleita.

Vernons kāpa pirmais, atvilka lūkas slēģi, pakāpās un pieliecās, lai palīdzētu Nellai. Viņa droši kāpa viņam pakaļ.

Viņi bija vieni. Zem viņiem atradās Londona. Kā neprātīgi viņi tuvojās viens otram. Viņas roka atrada ceļu viņa plaukstā.

-Nell, mīļā…

-    Vemon…

Viņa spēja tikai čukstēt.

-    Vai tā var būt patiesība? Vai tu mīli mani?

- Es ļoti mīlu tevi.

-             Tas izklausās pārāk skaisti, lai būtu patiesība. Ak, Nell, es ļoti vēlos tevi noskūpstīt.

Viņa pavērsa lūpas pret Vernonu. Viņi skūpstījās, visai nedroši un kautri.

-    Tava seja ir tik maiga un jauka, - murmināja Vernons.

Nemanot netīrumus un sodrējus, viņi apsēdās uz zemās dze- /

gas. Viņa rokas apvijās meitenei apkārt un turēja viņu. Viņa sniedza seju viņa skūpstiem.

-             Es tik ļoti tevi mīlu, Nell, - tik ļoti, ka gandrīz vai baidos tev pieskarties.

Nella nespēja saprast neko - viss likās tik savādi. Viņa pievirzījās viņam tuvāk. Viņu skūpstos nakts burvība kļuva par pašu pilnību.

2.

Viņi pamodās no laimes pilnā sapņa.

-    Ak, Vemon, šķiet, ka mēs šeit atrodamies veselu mūžību!

Attapušies un nobijušies, viņi steidzās lejā pa metāla kāpnītēm. Zemāk, uz kāpņu laukumiņa, Vernons satraukts apskatīja Nellas kleitu.

-    Nell, liekas, ka tu esi sēdējusi uz biezas sodrēju kārtas.

-Tiešām? Cik šausmīgi!

-    Tā ir mana vaina, mīļā. Tomēr, Nell, vai tas nebija tā vērts?

Juzdamās laimīga, Nella viņam liegi uzsmaidīja.

-    Tas bija tā vērts, - viņa klusām atbildēja.

Kad viņi bija nokāpuši pa kāpnēm, Nella klusi iesmējās.

-              Kā ar tām daudzajām lietām, ko tu gribēji man pastāstīt? Tu taču tik ļoti daudz ko gribēji pateikt.

Viņi abi iesmējās, lieliski saprazdami viens otru. Deju zālē viņi ieslīdēja iespējami neuzkrītoši. Garām palaistas sešas dejas.

Brīnišķīgs vakars. Tikusi gultā, Nella sapņoja par neskaitāmajiem skūpstiem.

Un tad, šorīt, Vernons bija piezvanījis.

-    Gribu ar tevi parunāt. Vai varu atbraukt tūlīt?

-    Ak, Vernon, dārgais, tu nevari. Man tūlīt jādodas ārā. Nevaru to atlikt.

-    Kāpēc?

-    Nezināšu, ko pateikt mātei.,

-    Tu viņai vēl neko neesi stāstījusi?

-    Ak, nē!

Šis straujais "Ak, nēF' Vernonu apstādināja. "Nabaga mīļā Nella," viņš nodomāja. "Protams, ka vina vēl neko nav stāstījusi."

-    Varbūt to labāk izdarīt man? - viņš pajautāja. - Atbraukšu tūlīt pat.

-    Ak, nē, Vemon. Pagaidi, kamēr es pati viņai to pasaku.

-    Labi. Kad mēs varētu parunāt?

-    Nezinu. Tagad man jādodas uz pusdienām, tad uz dienas izrādi, un vēl viena izrāde vakarā. Ja tu teiktu, ka vari atbraukt nedēļas nogalē, es kaut ko izdomātu.

-Un ja nu rit?

-Zini, baznīca…

-    Tas derēs. Neej uz baznīcu! Pasaki, ka tev sāp galva vai ko tamlīdzīgu. Es būšu klāt. Tad mēs varēsim parunāt, un, kad tava māte pārradīsies no baznīcas, es viņai visu pateikšu.

-    Ak, Vemon, nedomāju, ka varēšu…

-     Varēsi. Un tagad es tūlīt nolikšu klausuli, pirms tu esi paspējusi atrunāties. Rit vienpadsmitos.

Vernons pakāra klausuli. Viņš pat nepateica, kur ir apmeties. Neskatoties uz visām raizēm, Nella apbrīnoja Vemonu par šādu vīrišķīgu apņēmību. Viņa tikai baidījās, ka viņš var visu sabojāt. '

Un tagad viņi bija te, kaismīgas sarunas pašā vidū. Nella lūdzās, lai viņš neko nesaka mātei.

-    Tas visu sabojās. Mums to neatļaus.

-    Ko neatļaus?

-    Satikties.

-    Bet, Nell, dārgā, es gribu ar tevi precēties. Un arī tu to gribi, vai ne? Es gribu precēties ar tevi tūlīt pat.

Tagad viņa pirmo reizi jutās aizkaitināta. Vai tiešām viņš nespēj uz visu paskatīties reāli? Runā kā tāds mazs zēns.

-    Bet, Vernon, mums nav naudas.

-     Zinu. Es ļoti smagi strādāšu. Tu taču nebaidies no nabadzības, vai ne, Nell?

Apzinādamās, ka šie vārdi nenāk no sirds, viņa atbildēja, ka nē, jo to no viņas gaidīja. Bet cik šausmīgi ir būt nabagam. Vernons nezina, cik tas ir šausmīgi. Pēkšņi viņa jutās daudzus, daudzus gadus vecāka un daudz vairāk pieredzējusi nekā viņš. Viņš runā kā romantisks puišelis. Viņš nesaprot, kāda ir īstenība.*

-     Ak, Vernon, vai mēs nevaram visu atstāt, kā ir pašlaik? Mēs esam tik laimīgi.

-    Protams, ka mēs esam laimīgi, bet varam kļūt vēl laimīgāki. Es tiešām gribu ar tevi saderināties. Lai visi zina, ka tu esi mana.

-    Nesaprotu, kāda tur atšķirība.

-    Varbūt arī nav, bet es gribu, lai man būtu tiesības ar tevi satikties, lai man nebūtu jājūtas nožēlojamam, kad tu esi kopā ar tādiem ēzeļiem kā šis Dekrs.

-    Ak, Vernon, tu taču neesi greizsirdīgs.

-    Saprotu jau, ka nevajadzētu būt, bet vai tu pati tiešām nesaproti, cik skaista esi, Nell?! Jebkurš noteikti ir tevī iemīlējies. Esmu pārliecināts, ka pat tas nopietnais amerikānis.

Nella viegli nosarka.

-    Tomēr man liekas, ka tu visu sabojāsi, - viņa nomurmināja.

-     Tu domā, ka māte pretosies? Tad es ļoti atvainojos. Pateikšu viņai, ka tā ir mana vaina. Un galu galā viņai jāzina. Varu gan iedomāties, cik ļoti viņa jutīsies vīlusies, jo ir cerējusi, ka tu apprecēsies ar kādu bagātnieku. Tas ir pilnīgi saprotams, bet būt bagātai jau vēl nenozīmē būt laimīgai, vai ne?

Nellas stingrā, izmisīgā atbilde nāca negaidīti:

-    Tā tu runā, bet vai saproti, ko nozīmē būt nabagam?

Vernons bija pārsteigts.

-    Es taču esmu nabags.

-            Neesi gan. Tu esi gājis skolās un .universitātēs, un brīvdienās tu dzīvo pie mātes, kura ir bagāta. Tu neko par to nezini. Tu nezini… >

Izmisusi viņa apklusa. Viņa nemācēja gudri izteikties. Kā lai attēlo ainu, kura viņai ir tik pazīstama? Viltības, cīniņi, bēguļo- šana, izmisīga cīņa, lai saglabātu ārējo veidolu. Vieglums, ar kādu draugi pamestu, ja viņas ar māti neprastu tikt galā ar visām problēmām. Šīs niecības, šie snobi… vēl sliktāk - šī kaitinoša aizbildniecība! Vēl kapteinim Verekeram dzīvam esot un it īpaši pēc viņa nāves tas tā nemainīgi turpinājās. Protams, varēja jau dzīvot pilsētas kotedžā, nesatikties ne ar vienu, neiet uz dejām, kā to dara citas meitenes, nekad netikt pie skaistām drēbēm, dzīvot ienākumu robežās un lēnām satrunēt! Visi viņi ir riebīgi. Tas ir tik netaisni - ka vajadzīga nauda. Un līdz šim viņas laulības tika gaidītas kā skaidri iezīmēts ceļš uz glābiņu. Tad vairs nedraudēs cīņa par izdzīvošanu, nedraudēs snobi un bēguļošana.

Nella taču nedomā par to kā sevis pārdošanu laulībā naudas dēļ. Nella ar savu bezgalīgo jaunības optimismu vienmēr bija iztēlojusies, kā iemīlas kādā skaistā, bagātā vīrietī. Un tagad viņa ir iemīlējusies Vernonā Deirā. Līdz domai par laulībām viņa vēl nebija tikusi. Viņa vienkārši jutās laimīga - šausmīgi laimīga.

Nella gandrīz vai ienīda Vernonu par to, ka viņš viņu grib izstumt no šīs mākoņu valstības. Un viņa pārmeta Vernonam to, cik viegli un pašsaprotami viņam šķita prasīt, lai viņa būtu gatava uz nabadzību. Ja vien viņš to izteiktu citādi. Ja viņš būtu teicis: "Man nevajadzētu lūgt, bet varbūt manis dēļ tu būtu gatava uz to?" Vai kaut ko tamlīdzīgu.

Tā, lai viņa jūt, ka viņas upuris tiek novērtēts. Jo galu galā tas ir upuris! Viņa negrib būt nabadzīga. Tas viņu biedē. Vernona nicīgā, nereālā dzīves uztvere viņu saniknoja. Ir tik viegli neraizēties par naudas trūkumu, ja tas nekad nav izbaudīts uz savas ādas. Un Vernons to nav izbaudījis - viņš no tā neko nesaprata, bet tā tas ir. Viņš vienmēr ir dzīvojis mierīgi, ērti un labi.

Un tagad viņš, it kā pārsteigts, sacīja:

- Nell, tu taču nebaidies no nabadzības?

-    Es esmu nabaga, dzirdi? Un zinu, ko tas nozīmē.

Viņa jutās daudzus gadus vecāka par Vemonu. Viņš ir bērns - mazulis! Ko viņš saprot no grūtībām, kādas sagādā kredīta meklēšana? Ko viņš zina par naudu, kura viņai un mātei pašlaik ir? Pēkšņi Nella jutās šausmīgi vientuļa un nožēlojama. Kāda jēga no vīriešiem? Viņi runā brīnišķīgus vārdus, viņi mīl tevi, bet vai kādreiz viņi mēģina saprast? Vemons pašlaik pat necenšas. Viņš tikai runā nosodošus vārdus, skaidro, kāda loma viņa plānos paredzēto Nellai.

-    Ja tu tā saki, tad nemīli mani.

Viņa bezpalīdzīgi atkārtoja:

-Tu-nesaproti…

Viņi vērās viens otrā. Visas cerības zudušas. Kas noticis? Kāpēc starp viņiem nostājies kaut kas tāds?

-    Tu mani nemīli, - Vernons nikni atkārtoja.

-    Ak, Vernon, es tiešām, es tiešām…

Pēkšņi, gluži kā burvība, atkal atbrāzās viņu mīlestība. Viņi sakļāvās, skūpstījās. Viņi sajuta to gadsimtiem seno mīlētāju ilūziju, ka visam jānokārtojas, jo viņiem ir viņu mīlestība. Tā bija Vernona uzvara. Viņš joprojām uzstāja, ka viss jāpastāsta misis Verekerei. Nella ilgāk nepretojās. Viņa rokas apvijās viņas stāvam. Viņu lūpas sakļāvās. Viņa nespēja pretoties. Labāk atdot sevi priekam, tikt mīlētai un atkārtot:

-    Jā jā, dārgais, ja tu tā gribi. Visu, ko tu gribi…

Tomēr, vēl neapjausts, zem mīlestības bija paslēpies viegls aizvainojums…

Misis Verekere bija gudra sieviete. Jaunums, protams, viņai nāca kā pārsteigums, bet viņa to neizrādīja un izvēlējās tādu taktiku, kādu Vemons nebija gaidījis. Viņa izskatījās uzjautrināta, pat mazliet izsmējīga.

-    Tātad jūs, bērni, domājat, ka mīlat viens otru? Nu, nu!

Viņa uzklausīja Vernonu ar tādu laipnas ironijas izteiksmi

sejā, ka, par spīti apņēmībai, jaunā cilvēka mēli sasaistīja uztraukums, kas savukārt izraisīja pārteikšanos.

Kad Vernons apklusa, viņa tikko dzirdami nopūtās.

-    Lūk, ko nozīmē jaunība! Gandrīz vai jūtu skaudību. Un tagad, manu dārgo zēn, uzklausiet mani! Es netaisos aizliegt saderināšanos vai pasākt kaut ko melodramatisku. Ja Nella gribēs ar jums apprecēties, viņa to izdarīs. Neteikšu ari, ka jutīšos ļoti sarūgtināta, ja viņa tā izdarīs. Nella ir mans vienīgais bērns. Bet, saprotams, es ceru, ka viņa apprecēsies ar kādu, kurš spēj sniegt viņai to vislabāko un nodrošināt greznu dzīvi un ērtības. Tā, pēc manām domām, ir tikai gluži dabīga vēlme.

Vernons bija spiests piekrist. Misis Verekeres saprātīgums viņu galīgi samulsināja. Tas nāca tik negaidīti.

-    Un, kā jau teicu, es netaisos aizliegt saderināšanos. Vienīgais, par ko es gribu būt pilnīgi droša, - ka Nella patiešām zina, ko vēlas. Esmu pārliecināta, ka jūs tam piekrītat.

Vernons piekrita ar nepatīkamu sajūtu, ka tiek iepīts tīklos, no kuriem vismaz tuvākajā laikā nebūs iespējam* izrauties.

-     Nella ir ļoti jauna. Šis ir viņas pilngadības pirmais gads. Es gribu, lai viņai būtu iespēja pārliecināties, ka jūs viņai patī- kat labāk nekā jebkurš cits vīrietis. Ja jūs vienojaties savā starpā, ka esat saderināti, tā ir viena lieta - bet publiska jūsu saderināšanās - pavisam kas cits. Tam piekrist es nevaru. Visām jūsu attiecībām jāpaliek noslēpumā. Manuprāt, jūs saprotat, ka tas ir tikai godīgi. Nellai, ja viņa vēlas, jādod iespēja pārdomāt.

-    Bet viņa nevēlas!

-    Tad vispār nav iemesla iebilst. Kā džentlmenis jūs nezin vai varat rīkoties citādi. Ja jūs neiebilstat šiem noteikumiem, es nelikšu šķēršļus, un jūs drīkstēsiet satikties ar Nellu.

-     Bet, misis Verekere, es gribu ar Nellu pēc iespējas ātrāk apprecēties.

-    Un ko tādā gadījumā jūs varat piedāvāt pūrā?

Vernons pastāstīja misis Verekerei par algu, kuru saņem pie tēvoča un stāvokli Dižklosteros.

Kad viņš bija beidzis, runāja misis Verekere. Viņa izdarīja vispārēju kopsavilkumu - par mājas īri, par kalpotāju algām, par apģērba izmaksām, pēc tam delikāti deva mājienu par iespējamajiem pēcnācējiem un tad salīdzināja ainu ar Nellas pašreizējo stāvokli. Vernons pagalam sašļuka - viņā nepalika ne kripatiņas enerģijas. Viņu sakāva ar nepielūdzamu faktu loģiku. Šausmīga sieviete, šī Nellas māte, galīgi nepielūdzama. Taču viņš saprata viņas taktiku. Viņiem ar Nellu jāgaida. Kā teica misis Verekere, viņam jādod viņai visas iespējas pārdomāt. Nav jau teikts, ka Nella tā darīs. Un nav ko uztraukties.

Vemons tikai izmēģināja pēdējo variantu.

-    Tēvocis var pielikt man algu. Viņš vairākas reizes ir atgādinājis man par agras laulības priekšrocībām. Liekas, ka šādu lietu viņš no sirds atbalsta.

-    Tā! - Kādu mirkli misis Verekere iegrima pārdomās. - Vai viņam ir pašam savas meitas?

-    Jā, un divas vecākās jau precējušās.

Misis Verekere pasmaidīja. Lētticīgais zēns. Viņš galīgi nav sapratis viņas jautājuma zemtekstu. Un tomēr viņa ir noskaidrojusi to, ko vēlējās.

-    Tad lai tas tā pagaidām paliek, - viņa sacīja.

Gudra sieviete!

4.

Atstājot viņu māju, Vemona prāts bija nemierīgs. Viņš ļoti vēlējās parunāties ar kādu, kurš saprastu viņa stāvokli. Ienāca prātā Džo, bet tad viņš papurināja galvu, Nellas dēļ viņi ar Džo gandrīz vai sastrīdējās. Džo nicināja Nellu, kuru dēvēja par "parastu, tukšpaurainu sabiedrības meiču". Džo ir netaisna un aizspriedumaina. Lai iegūtu Džo labvēlību, īsi jāapgriež mati, jāģērbjas mākslinieka uzsvārcī un jādzīvo Čelsijā.

Sebastiāns būtu vispiemērotākais. Sebastiāns vienmēr labprāt ieklausās cita viedoklī, un reizi pa reizei viņš izrādās neparasti'noderīgs ar saviem lietišķajiem, veselīgā saprāta pilnajiem uzskatiem. Ļoti saprātīgs puisis - šis Sebastiāns.

Bagāts arī. Cik dīvaini viss iekārtots! Ja viņam būiu Sebastiāna nauda, viņš varētu apprecēt Nellu kaut vai rit. Bet ar visu savu naudu Sebastiāns nevarēja tikt pie meitenes, kurn gribēja. Skumji. Vemons vēlējās, lai Džo apprecētos ar Sebastiānu un nevis kādu pretīgu tipu, kurš dēvē sevi par mākslinieku.

Diemžēl drauga nebija mājās. Vernonu izklaidēja misis Levina. Savādi, bet lielās sievietes klātbūtnē Vernons atrada mieru. Smieklīgā, resnā, vecā misis Levina ar viņas ahātiem un dimantiem, ar viņas taukainajiem matiem izrādījās daudz saprotošāka nekā paša māte.

-    Nav vērts būt nelaimīgam, mans dārgais, - viņa sacīja. - Redzu, ka tu tāds esi. Droši vien kāda meitene? Nūjā, nūjā, tieši tāpat iet Sebastiānam ar Džo. Es mācu viņu, ka jābūt pacietīgam. Pašlaik Džo vienkārši ākstās. Drīz viņa nolaidīsies uz zemes un sāks saprast, ko īsti grib.

-    Būtu traki jauki, ja viņa apprecētos ar Sebastiānu. Kaut tā notiktu. Tas saturēs mūs visus kopā.

-    Jā, man pašai ari Džo ļoti patīk. Ne jau tāpēc, ka es domātu, ka viņa Sebastiānam ir tā īstā, - viņi būs pārāk sveši,, lai saprastu viens otru. Es esmu vecmodīga, mans dārgais. Man patiktu, ja mans zēns apprecētos ar kādu no mūsu tautas. Tad iznākums arvien ir vislabākais. Līdzīgas intereses, līdzīgi instinkti, un ebreju sievietes ir labas mātes. Un tā arī notiks, ja Džo tiešām pretosies precībām ar Sebastiānu. Un tas pats ir ari ar tevi, Vemon. Ir vēl sliktākas lietas, nekā apprecēties ar māsīcu.

-    Man? Apprecēties ar Džo?

Pilnīgi pārsteigts, Vernons vērās viņā. Misis Levina iesmējās resnas sievietes labsirdīgu smiekliņu un pakratīja savu dubult- zodu.

-    Džo? Nē taču. Es runāju par tavu māsīcu Inidu. Tāda taču ir iecere Birmingemā, vai ne?

-    Ak, nē… vismaz… es esmu pārliecināts, ka tas tā nav.

Misis Levina atkal iesmējās.

-    Varu saprast, ka vismaz līdz šim bridim tu par to neesi iedomājies. Bet, zini, tas būtu prātīgs plāns - gadījumā, ja tā otra meitene tevi negribēs. Nauda paliks ģimenē.

Vernons devās projām ar džinkstošu galvu. Viss pēc kārtas. Tēvoča Sidneja muļķīgie mājieni. Tas, kā viņam vienmēr tika piespēlēta Inida. Protams, arī misis Verekeres mājiens attiecas uz Inidū. Viņi grib, lai viņš prec Inidu! Inidu!

Vēl kaut kas atausa atmiņā. Mātes sačukstēšanās ar kādu viņas senu draudzeni. Kaut kas par pirmās pakāpes brālēniem un māsīcām. Galvā iešāvās pēkšņa doma. Tad tāpēc Džo tika atjauts braukt uz Londonu. Māte iedomājusies, ka Džo un viņš varētu…

Izlauzās smieklu šalts. Viņš un Džo! Tas tikai liecina, cik maz māte sajēdz. Viņš nekad, nekādos apstākļos nespēj iedor māties, ka varētu iemīlēt Džo. Viņi bija īsti brālis un māsa un tādi paliks vienmēr. Viņi pārdzīvoja vienas un tās pašas problēmas, viņiem piemita līdzīgas īpatnības un uzskatu atšķirības. Viņi ir veidoti no viena materiāla, kas nepieļauj nekādas valdzinājuma vai romantikas jūtas vienam pret otru.

Inida! Tad, lūk, kas tēvocim Sidnejam padomā. Nabaga vecais tēvocis Sidnejs, viņam lemts vilties - bet nevajadzēja būt tādam ēzelim.

Bet varbūt viņš izdara pāragrus secinājumus. Varbūt tas nav tēvocis Sidnejs. Varbūt tā ir māte. Sievietes vienmēr savā galvā mēģina jūs ar kādu apprecināt. Katrā ziņā tēvocis Sidnejs drīz uzzinās patiesību.

5.

Saruna ar tēvoci Sidneju nedeva pārāk apmierinošus rezultātus. Tēvocis Sidnejs bija gan nokaitināts, gan sarūgtināts, lai gan centās no Vernona to noslēpt. Sākumā viņš nebija drošs, kādu nostāju ieņemt, tāpēc spēra pāris soļus dažādos virzienos.

-     Muļķības, tas viss ir muļķības. Pārāk jauns, lai precētos. Absolūtas muļķības.

Vernons atgādināja tēvocim viņa paša vārdus.

-    Fū, es nedomāju tāda veida precēšanos. Sabiedrības meitene - es zinu, kādas viņas ir.

Vernons karsti uzliesmoja.

-    Piedod, manu zēn! Negribēju aizskart tavas jūtas, bet tādas meitenes grib apprecēt naudu. Vēl daudzus turpmākos gadus tu viņai nebūsi vajadzīgs.

-    Es domāju, ka varbūt…

Vernons apklusa. Viņš nokaunējās, jutās neērti.

-    Ka es tev sagādāšu lielus ienākumus, ko? Vai to tev ieteica jaunā dāmiņa? Un tagad, manu zēn, es tev jautāju tieši. Vai tas ir nopietni? Nē, kā redzu, tu saproti, ka nav.

-    Man gan neliekas, ka esmu pat tā vērts, ko jūs man maksājat, tēvoci Sidnej.

-    Es to nesaku. Iesākumam tu strādā ļoti labi. Man žēl, ka ar tevi tā ir noticis - tu jutīsies sarūgtināts. Mans padoms ir šāds - met to visu pie malas! Tas ir vislabākais, ko vari izdarīt.

-    Es nevaru, tēvoci Sidnej.

-    Nu, ko, nav mana darišana. Starp citu, vai esi par to runājis ar māti? Nē? Nu, jums vajadzētu kārtīgi izrunāties. Paskatīsimies, vai viņa nesaka to pašu, ko es. Varu derēt, ka tā būs. Un atceries vecu parunu - zēna labākā meitene ir viņa māte - vai ne?

Kāpēc tēvocis Sidnejs runā tādas muļķības? Cik vien Vemons spēja atcerēties, tāds viņš bijis vienmēr. Un tomēr viņš ir viltīgs un gudrs darījumu cilvēks.

Jā, te neko nevar līdzēt. Enerģiski jāķeras pie darba un jānogaida. Pirmā neskaidrā mīlestības burvība sāka gaist. Tā, kā izrādās, var līdzināties gan ellei, gan debesīm. Bet viņš tik ļoti grib Nellu - tik ļoti.

Vernons rakstīja vēstuli:

Mīļā, tur neko nevar darīt. Mums jābūt pacietīgiem un jāgaida. Mēs vismaz bieži redzēsimies. Tava māte tiešām izturējās loti laipni, daudz laipnāk, nekā es biju gaidījis. Es saprotu, cik nozīmīgi ir visi viņas argumenti. Ir tikai godīgi ļaut Tev būt brīvai un apdomāt, vai kāds cits vīrietis Tev nepatīk labāk par mani. Bet tā taču nebūs, vai ne, mīļā? Zinu, ka nebūs. Mēs mīlēsim viens otru mūžīgi. Un tam, cik mēs esam nabagi, nebūs nekādas nozīmes… visniecīgākais stūrītis kopā ar Tevi…

SESTĀ NODAĻA

1.

Mātes attieksme pret notikušo Nellai ļāva atviegloti uzelpot. Viņa bija baidījusies no apvainojumiem un pārmetumiem un instinktīvi centās izvairīties no asiem vārdiem un jebkādām scēnām. Reizēm Nella sev rūgti sacīja: "Esmu gļēvule. Nemāku aizstāvēties."

Katrā ziņā viņa no mātes baidījās. Māte valdīja pār viņu, kopš vien Nella sevi atcerējās. Misis Verekerei piemita smags, valdonīgs raksturs. Viņa uzspieda savu nostāju visiem, ar kuriem saskārās un kuru raksturi bija mīkstāki. Un Nellu pakļaut bija visvieglāk, jo meitene gluži labi saprata, ka māte viņu mīl un tieši šīs mīlestības dēļ grib, lai meita dzīvē iegūtu laimi, kuru viņa pati nav mācējusi izcīnīt.

Un tā Nella juta neizmērojamu atvieglojumu, kad māte neapbēra viņu ar pārmetumiem, bet tikai secināja:

-    Ja tu esi apņēmusies būt muļķe, tad lūdzu, esi! Lielākajai daļai meiteņu gadās pa mīlas pārdzīvojumam, un beigu beigās tur nekas neiznāk. Man pašai trūkst pacietības šīm sentimentālajām muļķībām. Zēns droši vien vēl daudzus gadus nevarēs atļauties precēties, un tu tikai padarīsi sevi ļoti nelaimīgu. Bet par to tu vari pateikties pati sev.

Lai nu kā, šī nicīgā attieksme uz Nellu atstāja iespaidu. Viņa bija cerējusi uz brīnumu, ka Vemona tēvocis varbūt kaut kādā veidā palīdzēs. Vemona vēstule pārvilka viņas cerībām svītru.

Viņiem jāgaida - un varbūt ļoti ilgi.

2.

Pa to laiku misis Verekere lika lietā pati savas metodes. Kādu dienu viņa palūdza, lai Nella aiziet apraudzīt kādu vecu draudzeni - meiteni, kura pirms dažiem gadiem apprecējusies. Amēlija Kinga bija žilbinoši skaists radījums, kuru Nella, vēl būdama sķolniece, skaudīgi apbrīnoja. Viņa noteikti varēja apprecēties ļoti izdevīgi, bet, visiem par pārsteigumu, Amēlija izvēlējās cīņasspara pilnu jaunu cilvēku un tad nozuda no ierastās, prieka pilnās pasaules.

-    Nav labi pamest senus draugus, - sacīja misis Verekere. - Amēlija noteikti būs priecīga par apciemojumu, turklāt tev šo- pēcpusdien nekas nav darāms. ,

Un tā Nella paklausīgi devās ciemos pie misis Hortonas, kura dzīvoja Ilingā, Glenstergārdenas ielas trīsdesmit piektajā namā.

Dienā bija karsta. Nella brauca ar vilcienu un, nokļuvusi īlingas Brodvejas stacijā, pajautāja ceļu.

Glenstergārdenas iela izrādījās esam kādu jūdzi no stacijas - ilgs, nogurdinošs gājiens starp mazām mājiņām, visām pilnīgi vienādām. Trīsdesmit piektā numura durvis atvēra nevīžīga kalpone ar netīru priekšautu un Nellu ieveda mazītiņā viesistabā. Telpā bija dažas skaistas, vecmodīgas mēbeles, bet pārklāji un aizkari ar kādreiz pievilcīgu zīmējumu izskatījās izbalējuši. Pati istaba likās ļoti netīra un bērnu rotaļlietām un sanēsātiem veļas gabaliem piemētāta. Kad atvērās durvis un ienāca Amēlija, no mājas dziļumiem kaitinoši atskanēja bērna brēkšana.

-    Nell, cik tas ir jauki! Gadiem neesmu tevi redzējusi.

Ieraudzījusi draudzeni, Nella jutās satriekta. Vai šī ir tā pati koptā, pievilcīgā Amēlija? Augums kļuvis tukls, blūze izskatījās maisīga un acīmredzami mājās šūdināta. Seja Amēlijai likās nogurusi un raižu pilna. No tās bija pazudusi agrākā dedzība, no acīm - mirdzums.

Amēlija apsēdās, un viņas sāka sarunāties. Tad Nellu aizveda parādīt abus bēmus - zēnu un vēl pavisam mazu meitenīti bēmu gultiņā.

-    Tagad man būtu jāved viņi ārā, - sacīja Amēlija, - bet tiešām šodien esmu pārāk nogurusi. Tu nevari iedomāties, kā nogurst, ja visu ceļu no veikaliem jāstumj bērnu ratiņi. To šodien esmu izdarījusi.

Zēns likās pievilcīgs bērns, bet mazā meitenīte - slimīga un niķīga.

-    Daļēji tas zobiņu dēļ, - paskaidroja Amēlija, - un tad vēl gremošanas traucējumi, kā saka ārsts. Es gan ļoti ceru, ka šonakt viņa neraudās. Tas kaitina Džeku. Viņš, visu dienu nostrādājies, naktī grib izgulēties.

-    Tev nav aukles?

-    Nevaram atļauties, mana dārgā. Mums ir tā pusdullā - tā mēs saucam meiteni, kura tev atvēra durvis. Pilnīga idiote, toties lēta un patiešām dara darbus, no kuriem lielākā daļa kalpoņu atteiktos. Lielākoties kalpones negrib nākt uz vietām, kur ir bērni.

-    Mērij. atnes tēju! - viņa iesaucās un veda Nellu atpakaļ uz viesistabu.

-    Ak, dārgo Nell, man gandrīz vai gribētos, kaut tu nebūtu braukusi'mani apciemot. Tu izskaties tik eleganta un mierīga - atmiņā nāk visi tie jautrie notikumi senajos laikos. Teniss, dejas, golfs un viesības.

-    Bet tu taču esi laimīga, - Nella bikli iebilda.

-    Nu, protams, man tikai patīk pakurnēt. Džeks ir ļoti jauks, turklāt vēl - mūsu bērni. Tikai reizēm… zini, cilvēks nogurst, nepārtraukti rūpējoties par visu un visiem. Reizēm liekas, ka varētu atdot visu, kas man dārgs, par flīzētu vannasistabu un vannas sāli, un kalponi, kura izsukātu manus matus un pasniegtu skaistu zīda rītakleitu, kurā pēc tam ieslīdēt. Un tad jāklausās, kā dažs stulbs bagātnieks gari un plaši pļāpā, ka nauda nenesot laimi. Idioti!

Viņa iesmējās.

-    Pastāsti kādus jaunumus, Nell! Pēdējā laikā esmu tik tālu no visa. Nevar turēt līdzi, ja nav naudas. Es vairs nesatieku nevienu no mūsu vecā, jautrā bara.

Viņas mazliet paklačojās. Tas un tas apprecējies. Tādai un tādai iznācis ķīviņš ar vīru. Tai un tai atskrējis bēms, un par to un to izcēlies šausmīgs skandāls.

Pasniedza tēju - visai nekārtīgi, uz notraipītas sudraba paplātes, kopā ar biezām maizes šķēlēm un sviestu. Kad tējas dzeršana tuvojās beigām, skrapstot atslēgai, atvērās ārdurvis un no priekšnama atskanēja īgna, uzbudināta vīrieša balss.

-    Amēlij, klausies! Tas ir neciešami. Es tev lūdzu tikai vienu lietu, bet tu ņem un aizmirsti, So paku nekad laikam neviens Džonsiem neaiznesīs. Tu taču apsolīji.

Draudzetie izmetās priekšnamā pie vīra. Bija dzirdams, kā viņi čukstus apmainās vārdiem. Tad viņa ieveda vīru viesistabā. Viņš sasveicinājās ar Nellu. Mazulis bērnistabā atkaļ sāka čīkstēt.

-    Man jāaiziet pie bērna, - sacīja Amēlija un pameta viņus.

-            Kā klājas? - jautāja Džeks Hortons. Viņš joprojām bija izska- tlgs, lai gan ģērbies visai nevīžīgi, un ap vīrieša lūpām manīja slikta noskaņojuma ievilktas rievas. Viņš smējās, it kā būtu pateicis kādu varenu joku. - Esat atnākusi, kad mums viss juku jukām, mis Verekere. Bet tā tas ir vienmēr. Brauciens vilcienā turp un atpakaļ ļoti nogurdina - un, kad nokļūst mājās, ari miers nav atrodams!

Viņš atkal iesmējās, un Nella, mēģinādama izlikties laipna, ari iesmējās. Turēdama bērnu uz rokām, ienāca Amēlija. Nella piecēlās promiešanai. Viņi pavadīja viņu līdz ārdurvīm. Amēlija nodeva sveicienus misis Verekerei un pamāja ar roku.

Pie vārtiņiem Nella atskatījās un noķēra Amālijas skatienu. Tajā redzēja īgnumu un skaudību.

Nellai pamira sirds. Vai tādas ir neizbēgamās beigas? Vai tiešām nabadzība nokauj mīlestību?

Viņa bija sasniegusi centrālo ielu un pai to soļoja uz staciju, kad negaidīts uzsauciens lika apstāties.

-    Mis Nell, vai tas nav brīnišķīgi!

Ietves malā nobremzēja milzīgs rolsroiss. Pie stūres sēdēja Džordžs Četvinds un viņai starojoši uzsmaidīja.

-    Vai tas nav pārāk skaisti, lai izrādītos īstenība! Pieļāvu, ka esmu ieraudzījis meiteni, kura no muguras ir neiedomājami līdzīga jums, tāpēc piebremzēju, lai ielūkotos sejā, un tā izrādāties tieši jūs. Vai dodaties atpakaļ uz pilsētu? Ja tā, kāpiet iekšā!

Nella paklausīja un novietojās Džordžam blakus. Mašīna sāka līdzeni ripot uz priekšu un uzņēma gaitu. "Debešķīga sajūta," Nella iedomājās, "nekādas piepūles, cik burvīgi."

-    Un ko jūs darījāt īlingā?

-    Apciemoju kādu no manām draudzenēm.

Kā neizprotama sufliera mudināta, viņa izstāstīja par savu ciemošanos. Četvinds līdzjūtīgi klausījās, šūpoja galvu no vienas puses uz otru un tajā pašā laikā meistarīgi vadīja auto.

-    Ja tas neskan pārāk nežēlīgi… - viņš ierunājās līdzjūtības pilnā balsī. - Ziniet, man nepatīk domāt par to nabaga meiteni. Par sievietēm jārūpējas - jāatvieglo viņām dzīve. Jāgādā, lai viņām apkārt būtu viss, ko viņas vēlas.

Viņš paskatījās uz Nellu un laipnā balsī turpināja:

-    Es jūs sarūgtināju. Varu saprast. Jums noteikti ir ļoti laba sirds, mis Nella.

Nella pavērās viņā, un pēkšņi viņas sirdī ielija siltums. Viņai tiešām patīk šis Džordžs Četvinds. Viņā ir kaut kāda laipnība. Viņš ir tik stiprs, uz viņu var paļauties. Viņai patīk viņa mazliet kokainā seja, viņa iesirmie mati, kuri paspējuši atvirzīties no deniņiem. Viņai patīk, kā viņš sēž - taisni, stalti, viņai patīk precīzās kustības, ar kādām viņš virza mašīnas stūri. Viņš liekas esam no tiem vīriešiem, kuri tiks galā jebkuros ārkārtējos apstākļos. Viņš ir vīrietis, no kura gribas būt atkarīgai. Galveno triecienu vienmēr uzņemsies viņš un nekad to neuzvels sievietei. O, jā, viņai patīk Džordžs. Jauks cilvēks, ar kuru ir patīkami satikties, kad uztraucošas dienas beigās jūties nogurusi.

-     Vai mana kaklasaite nav šķība? - viņš piepeši, nepaskatījies sāņus, pajautāja:

Nella iesmējās.

-    Vai tad es skatījos? Laikam gan.

-Jutu jūsu skatienu. Ko jūs domājāt? Novērtējāt mani?

-    Liekas, ka jā.

-    Un droši vien nospriedāt, ka esmu ne visai gudrs.

-    Nē, gluži otrādi.

-     Nesakiet tādus patīkamus vārdus - esmu pārliecināts, ka jūs tā nedomājat. Jūs mani tik ļoti uztraucat, ka gandrīz vai saskrējos ar tramvaju.

-    Es nekad nerunāju to, ko nedomāju.

-     Tiešām? - viņa balss izmainījās. - Nupat iedomājos. Ir kaut kas, ko jau sen esmu gribējis jums pateikt. Apstākļi pašlaik ir visai dīvaini, lai to darītu, bet esmu izšķīries darīt to tieši šeit un tūlīt. Vai jūs nenāktu man par sievu, Nell? Jūs man ļoti patīkat.

-    Ak! - Nella bija pārsteigta. - Ak, nē, es nevaru.

Viņš uzmeta viņai ātru skatienu un tad, pievērsis uzmanību mašīnas vadīšanai pa pārpildīto ielu, mazliet samazināja ātrumu.

-     Interesanti, vai jūs domājat to? Es zinu, ka esmu jums daudz par vecu…

-    Nē… jūs neesat… es nedomāju to…

Viņa lūpām pārskrēja viegls smaids.

-            Droši vien, Nell, esmu kādus divdesmit gadus vecāks par jums. Zinu, ka tas ir daudz. Bet es ari no visas sirds ticu, ka varu darīt jūs laimīgu. Tas gan noteikti skan dīvaini.

Nella kādu brīdi neatbildēja, bet tad klusām nočukstēja:

-    Bet patiešām, es nevaru…

-    Lieliski, šoreiz jūs to pateicāt daudz neizlēmīgāk.

-    Bet patiešām…

-    Nedomāju pašlaik jūs ilgāk apgrūtināt. Pieņemsim, ka šoreiz esat pateikusi "nē". Bet jūs netaisāties šo "nē" sacīt mūžīgi, Nell. Es nevaru atļauties gaidīt ļoti ilgi. Bet kādu dienu jūs atklāsiet, ka esat gatava teikt "jā".

-    Nē, es neteikšu.

-     Teiksiet, mana dārgā. Neviens cits jūsu vietā to nedarīs, vai ne? Es zinu, ka nedarīs.

Nella neatbildēja. Viņa iestāstīja sev, ka nezina, ko atbildēt. Mātei bija netieši apsolīts, ka par saderināšanos neviens neko neuzzina^.

Un tomēr kaut kur sirds dziļumos viņa kaunējās…

Džordžs Četvinds uzsāka jautru sarunu par šādām un tādām ar šo jautājumu nesaistītām lietām.

SEPTĪTĀ NODAĻA

1.

Augusts Vernonam bija smags mēnesis. Nella ar māti atradās Dīnerdā. Viņš rakstīja vēstules, Nella atbildēja, bet viņas vēstulēs viņš atrada maz vai neko no tā, ko alka dzirdēt. Vernons nojauta, ka Nella negarlaikojas, kaut ari varbūt ilgojas redzēt viņu.

Vernonam darbā dienas ritēja gluži līdzīgas cita citai. Lielas gudrības tur nevajadzēja. Jāstrādā uzmanīgi, jādara viss pēc kārtas, un tik vien. Domas, tagad brīvākas, atgriezās pie slepenās aizraušanās - pie mūzikas.

Vernonu bija apsēdusi ideja rakstīt operu. Par libretu viņš iz

vēlējās kādu pusaizmirstu bērnības pasaku, kura tagad asociējās ar Nellu. Visu mīlestību uz meiteni viņš ielika mūzikā.

Strādāja viņš drudžaini. Viņu mocīja Nellas pārmetums par ērto dzīvošanu pie mātes, tāpēc viņš uzstāja, ka grib dzīvot pats savā mājoklī. Sameklētais bija ļoti lēts, bet sniedza negaidītu brīvības izjūtu. Kerijlodžā viņš nekad nespētu koncentrēties. Viņš zināja, ka māte par katru nieku uztrauktos, uzstātu, ka laikus jāliekas gulēt. Šeit, Arturštrītā, viņš, ja vēlējās, varēja sēdēt līdz pieciem rītā un bieži tā arī darīja.

Viņš bija ļoti novājējis un izskatījās izmocīts. Meira satraucās par dēla veselību un uzstāja, lai viņš par sevi rūpējas. Vernons strupi atcirta, ka ir vesels. Viņš nestāstīja mātei neko par to, ar ko nodarbojas. Reizēm darbs viņu noveda līdz izmisumam, citu brīdi, jūtot, ka izdevies kāds niecīgs fragments, uzradās pēkšņs spēku pieplūdums.

Reizi pa reizei viņš aizbrauca uz Londonu un pavadīja nedēļas nogali kopā ar Sebastiānu, un pāris reizes Sebastiāns atbrauca uz Birmingemu. Sebastiāna, Vernona visspēcīgākā balsta, sapratne bija patiesa, pilnīgi bez izlikšanās, un tai piemita daudzpusīgs raksturs. Viņš interesējās par Vernonu kā draugs un arī kā profesionālis. Vernons visos ar mākslu saistītajos jautājumos ārkārtīgi cienīja Sebastiāna spriedumus, viņš varēja nospēlēt uz klavierēm melnā darba uzmetumu fragmentus un paskaidrot, kāda būs instrumentācija. Sebastiāns klusējot noklausījās, māja ar galvu, bet nerunāja. Tikai bejgās nāca secinājums:

-    Būs labi, Vemon. Turpini!

No viņa lūpām nekad neskanēja satriecoša kritika, jo, pēc viņa pārliecības, tādi vārdi var nonāvēt pašu darbu! Vernonu vajadzēja iedrošināt. Tas bija vienīgais, kas viņam vajadzīgs,

Kādu dienu Sebastiāns vaicāja:

-    Vai tas ir tas, ko tu taisies darīt Kembridžā?

Vernonskādu brīdi pārdomāja atbildi.

-     Nē, - viņš beidzot sacīja. - Vismaz tas nav tas, ko iztēlojos sākumā, pēc tā koncerta. Tas pagaidām ir pazudis - tas, ko notvēru toreiz. Var jau būt, ka pēc kāda laika atkal noķeršu. Šis, manuprāt, ir kas parasts, kā visiem. Bet šur un tur man izdodas noķert to, ko gribu.

-    Saprotu.

Džo savas domas Sebastiāns pateica godīgi.

-    Vernons to sauc par "parastu, kā visiem", bet patiesībā tā nav. Viņš ir absolūti neparasts, visa instrumentācija tiek veidota neparasti. Lai gan jāsaka, ka trūkst brieduma. Lieliski, bet trūkst brieduma.

-    Vai esi viņam to pateicis?

-     Augstais Dievs, nē. Viens noniecinošs vārds, un viņš saplēsīs darbu un iemetis to papīrgrozā. Šādus vīrus es pazīstu. Pašlaik es viņam ar karotīti iebaroju prasmi būt lepnam. Skalpelis un šļirce būs vajadzīgi vēlāk. Esmu saputrojies ar savām līdzībām, bet tu jau saproti, ko es domāju.

Septembra sākumā Sebastiāns rīkoja viesības par godu Red- māgera kungam, slavenajam komponistam. Ari Vernons un Džo bija lūgti piedalīties.

-» Mēs būsim tikai kāds ducis, - stāstīja Sebastiāns. - Anita Kverla, kuras deja mani interesē, lai gan viņa pati ir mazs, riebīgs velnēns; Džeina Hārdinga - jums viņa patiks. Viņa ir iesaistījusies angļu operdziedāšanā. Nav izvēlējusies īsto nodarbošanos. Viņa ir aktrise, nevis dziedātāja. Tu un Vernons, Red- māgers un vēl kādi divi trīs. Redmāgeram būs interesanti iepazīties ar Vemonu - viņš ir labvēlīgi noskaņots pret jaunajiem.

Gan Džo, gan Vernons bija sajūsmā.

-    Vai tu domā, ka es kādreiz kaut ko sasniegšu, Džo? Es domāju, kaut ko nopietnu.

Viņš izklausījās nomākts.

-    Kāpēc gan ne? - Džo iedrošinoši bilda.

-    Nezinu. Tieši pēdējā laikā viss, ko daru, liekas briesmīgs. Iesāku gluži labi, bet tagad jūtos izšāvies. Esmu noguris vēl pirms paša galvenā.

-    Manuprāt, tas ir tāpēc, ka tu visu dienu strādā.

-    Laikam gan.

Viņš kādu mirkli klusēja, tad turpināja:

-     Būs brīnišķīgi satikties ar Redmāgeru. Viņš ir viens no tiem retajiem, kurš komponē to, ko es šaudu par mūziku. Ak,

, kaut varētu ar viņu aprunāties par maniem nodomiem - tas būtu krietns pārbaudījums.

Viesības ritēja nepiespiesti. Sebastiānam piederēja liela studija, tukšs stūris skatuves paaugstinājumam, koncertflīģelis un milzums matraču, kas uz labu laimi bija izmētāti pa visu grīdu. Vienā studijas galā stāvēja steigā uz steķiem sasliets galds, uz kura rēgojās visdažādākās uzkodas.

Ikviens varēja paņemt, ko sirds kāroja, un tad nomesties uz matrača. Kad ieradās Džo un Vernons, kāda meitene dejoja. Viņa bija maziņa, sarkanmataina, ar lokanu, muskuļotu augumu. Deja likās neglīta, bet valdzinoša.

Skaļu aplausu sveikta, viņa beidza deju un nokāpa no paaugstinājuma.

-     Bravo, Anita! - iesaucās Sebastiāns. - Un tagad, Vemon un Džo, vai esat paņēmuši, ko sirds kāro? Labi. Noliecieties tā mīlīgi blakus Džeinai! Šī ir Džeina.

Viņi paklausīja un atlaidās uz matračiem. Džeina izrādījās gara būtne ar brīnišķīgu augumu un veselu jūru tumši brūnu, uz kakla viļņos krītošu matu. Viņas seja bija pārāk plata, lai liktos skaista, un zods - pārāk ass.. Acis viņai bija dziļi iegrimušas un zaļas. "Viņai ir ap trīsdesmit," nodomāja Vernons. Sieviete viņam likās mulsinoša, taču pievilcīga.

Džo iesaistījās kaismīgā sarunā ar Džeinu. Džo interese par tēlniecību pēdējā laikā bija sākusi izsīkt, bet, tā kā viņai piederēja augsts soprāns, nu aizrāva doma kļūt par operdziedātāju.

Džeina Hārdinga klausījās ar sapratni, ik pa brīdim atļaudamās kādu piekrītošu vienzilbes vārdu, bet tad viņa izteica piedāvājumu:

-    Ja jūs vēlētos atnākt uz manu dzīvokli, es varētu pārbaudīt jūsu balsi un divu minūšu laikā pateikt, kam tā derīga.

-    Jūs tiešām varat to izdarīt? Jūs esat neizsakāmi jauka.

-    Ak, tas nav nekas sevišķs. Jūs varat man uzticēties. Ko nevar teikt par katru, kurš pelna naudu ar vokālo pedagoģiju.

Pienācav Sebastiāns.

-    Par ko jūs runājat, Džein?

Viņa piecēlās no grīdas - kādas skaistas kustības - tad palūkojās apkārt un skarbā, valdonīgā balsī, kādā varētu dot pavēles sunim, uzsauca:

-    Mister Hill!

Maza auguma vīrietis, kura pieglaimīgās kustības viņu drīzāk darīja līdzīgu baltam tārpam, steidzās uz priekšu. Viņš sekoja viņai uz paaugstinājuma. Džeina dziedāja kādu franču dziesmu, kuru Vernons nekad agrāk nebija dzirdējis.

J'ai perdu mon amie - elle est morte Touts s 'en va cette fois pour jamais Pour jamais, pour toujours elle emporte Le dernier des amours que j 'aimais.

Pauvre nous! Rien ne m'a crie l'heure Ou la bas se nouait son linceuil On m 'a dit "Elle est morte! " Et tout seul Ja repēte "Elle est morte! " Et je pleure…

Līdzīgi lielākajai daļai klausītāju, kuri dzirdēja Džeinu Hār- dingu dziedam, Vemons nespēja viņas balsi kritizēt. Viņa radīja emociju pilnu gaisotni - balss bija tikai instruments. Bezgalīga zaudējuma izjūta, nomācošas bēdas, pēdējais atvieglojums, ko sniedz asaras.

Atskanēja aplausi. Sebastiāns nomurmināja:

- Milzīgs emociju spēks - lūk, kas tas ir.

Viņa dziedāja vēl. Tagad kādu norvēģu dziesmu - par krītošu sniegu. Šoreiz viņas balsī nebija vispār nekādu emociju - tā pati skanēja kā baltas sniega pārslas - monotoni, neparasti tīri, līdz ar pēdējo skaņu izgaistot klusumā.

Atbildot aplausiem, viņa nodziedāja trešo dziesmu. Vernons, pēkšņi satraukts, pieslējās sēdus.

Es redzēju meiteni skaistu - Ar rokām tik baltām un matiem kā dzelme, Un pati tā skaista kā savvaļas zieds - Kā savvaļas zieds - tik dīvaini kairs…

Likās, ka telpu piepildījusi burvestība… burvības izjūta… kāds šausminošs burvīgums. Džeinas galva bija pieliekta. Viņas acis - citā pasaulē un visu redzošas - biedējošas un tomēr valdzinošas.

Kad viņa beidza dziedāt, atskanēja nopūta. Plecīgs, drukns virs baltiem matiem lauza ceļu pie Sebastiāna.

-    Ak, mans dārgais Sebastiān. Esmu ieradies. Man jāparunā ar to jauno dāmu - tūlīt, nekavējoties!

Sebastiāns kopā ar viņu šķērsoja telpu un nonāca pie Džei- nas. Redmāgera kungs saņēma abas meitenes rokas un nopietni vērās viņā.

-    Jā, - viņš beidzot teica. - Jūsu ķermeņa būve ir laba. Es pat teiktu, ka gan gremošana, gan asinsrite darbojas lieliski. Jūs man iedosiet savu adresi, un es jūs apciemošu. Vai ne?

"Šie ļaudis ir jukuši," Vernonam ienāca prātā.

Tomēr viņš pamanīja, ka Džeina Hārdinga vārdus uzņem kā pašsaprotamus. Viņa uzrakstīja savu adresi, vēl kādu bridi parunāja ar Redmāgeru, tad atgriezās un pievienojās Džo un Vernonam.

-    Sebastiāns ir labs draugs, - viņa piezīmēja. - Viņš zina, ka Redmāgera kungs meklē Solveigu savai jaunajai operai Pērs Gints. Tāpēc jau viņš mani šovakar ielūdza uz šejieni.

Džo piecēlās un aizgāja parunāt ar Sebastiānu. Vernons un Džeina Hārdinga tika atstāti vieni.

-    Sakiet, - Vemons mazliet stostījās. - Šī jūsu dziesma…

-    Sasalušais sniegsi

-    Nē, pēdējā. Esmu… esmu dzirdējis to pirms daudziem gadiem - kad biju bēms.

-     Cik interesanti. Biju iedomājusies, ka tā pieder pie ģimenes slepenajiem dārgumiem.

-    To dziedāja medmāsa no slimnīcas, kad biju salauzis kāju. Man dziesma tik ļoti patika - bet nekad nevarēju iedomāties, ka atkal to dzirdēšu.

Džeina Hārdinga kļuva domīga.

-     Interesanti, vai tā nevarēja būt mana krustmāte Frensisa?

-Jā, tāds bija viņas vārds. Māsa Frensisa. Viņa ir jūsu krustmāte? Kas ar viņu noticis?

-     Viņa nomira pirms daudziem gadiem. No kāda pacienta dabūja difteriju.

-    Ak! Piedodiet! - Viņš apklusa, vilcinājās, bet tad stostījās tālāk.

- Es viņu līdz pat šim laikam glabāju savās atmiņās. Viņa… viņa man, bērnam, bija brīnišķīgs draugs.

Vernons paskatījās Džeinas zaļajās acis, kuras vērās viņā, - tas bija nosvērts, laipns skatiens - un tūlīt pat saprata, ko Džeina pirmajā brīdī viņam atgādinājusi. Viņa līdzinājās māsai Frensisai.

Džeina klusām pajautāja:

-    Jūs komponējat, vai ne? Sebastiāns man pārjums stāstīja.

-    Jā - vismaz mēģinu to darīt.

Vernons apklusa un atkal vilcinājās. "Viņa ir šausmīgi pievilcīga," viņš nodomāja. "Vai man viņa patīk? Kāpēc es baidos no viņas?"

Pēkšņi viņš jutās satraukts un pacilāts. Viņš spēs kaut ko paveikt - viņš zina, ka spēs…

-    Vernon!

Sauca Sebastiāns. Viņš piecēlās. Sebastiāns iepazīstināja viņu ar Redmāgeru. Lielais vīrs likās laipns un saprotošs.

-    Mani ļoti interesē, - viņš sacīja, - tas, ko no sava jaunā drauga esmu dzirdējis par jūsu darbu. - Viņš uzlika roku Sebastiānam uz pleca. - Viņš ir ļoti gudrs, šis mans jaunais draugs. Par spīti savai jaunībai, viņš reti kļūdās. Mēs sarunāsim tikšanos, un jūs man parādīsiet savas kompozīcijas.

Viņš aizgāja tālāk. Vernonu pārņēma satraukuma trīsas. Vai Redmāgers patiešām domāja to nopietni? Viņš atgriezās pie Džeinas. Viņa smaidīja. Vemons apsēdās viņai blakus. Viņa pacilātībai sekoja pēkšņs depresijas vilnis. Kāda tam visam jēga? Viņa rokas un kājas ir sasaistītas, pieķēdētas pie tēvoča Sidneja un Birmingemas. Nav iespējams komponēt, ja tam nevār veltīt visu laiku, visas domas, visu dvēseli.

Viņš jutās aizvainots un nožēlojams, viņš ilgojās pēc līdzjūtības. Kaut šeit būtu Nella! Mīļā Nella, kura vienmēr visu saprot.

Viņš pacēla acis un ieraudzīja, ka Džeina Hārdinga viņu vēro.

-    Kas noticis? - viņa jautāja.

-    Es gribētu būt miris, - rūgti atbildēja Vemons.

Džeina viegli pacēla uzacis.

-      Nu, ko, — viņa teica. - Uzkāpiet šai mājai uz jumta, nole- ciet lejā, un lieta būs darīta.

' ŠI nezin vai bija tā atbilde, kurn Vernons gaidīja. Viņš aizvainots pacēla acis, bet Džeinas vēsais, laipnais skatiens viņu atbruņoja.

-     Ir tikai viena lieta, kas šajā pasaulē man kaut ko nozīmē, - viņš kaismīgi iesaucās. - Es gribu komponēt. Es to varētu. Taču esmu ie- slogots muļķīgā darbā, kurn ienīstu. Ilgs un smags darbs, dienu dienā! Tas ir pārāk riebīgi.

-    Kāpēc strādājat, ja tik ļoti neciešat savu darbu?

-    Tāpēc, ka jāstrādā.

-     Domāju, ka jūs to gribat, - citādi nedarītu. - Džeinas balss skanēja gluži vienaldzīgi.

-      Vai tad es neteicu jums, ka vairāk par visu pasaulē gribu komponēt?

Tad kāpēc to nedarāt?

-    Tāpēc, ka nevaru. Es taču jums jau teicu.

Viņa Viņu veda ārā no pacietības. Izskatās, ka Džeina vispār neko nesaprot. Šķiet, viņa uzskatīja, ka, ja kāds kaut ko grib darīt, tad vienkārši jādara.

Viņš sāka stāstīt. Dižklosteri, koncerts, tēvoča piedāvājums un tad - Nella.

Kad viņš bija beidzis, Džeina sacīja:

-    Jūs gaidījāt, ka dzīvē ies kā pasakā, vai ne?

-    Ko jūs ar to domājat?

-     Tieši to. Jūs gribat dzīvot savu senču mājā, apprecēt meiteni, kuru mīlat, kļūt milzīgi bagāts un būt liels komponists. Uzdrošinos teikt, ka jūs varētu piepildīt vienu no šīm četrām lietām, ja visas savas spējas veltītu tikai tai. Bet, ziniet, negribas ticēt, ka panāksiet visu. Dzīvē neiet kā lētajos romāneļos.

Šajā brīdī viņš viņu ienīda. Un tomēr viņa likās valdzinoša. Viņš vēlreiz sajuta to dīvaino emociju gaisotni, kuru viņa bija radījusi dziedot. "Magnētiskais lauks, lūk, kas tas ir," viņš pie sevis nodomāja. Un tad domās piemetināja: "Man viņa nepatīk. Viņa ir biedējoša."

Pienāca garmatains jauns vīrietis un piebiedrojās viņiem. Viņš bija zviedrs, taču lieliski runāja angliski.

-     Sebastiāns man stāsta, ka jūs rakstīšot nākotnes mūziku, - viņš vērsās pie Vemona. - Man ir šādas tādas teorijas par nākotni. Laiks ir tikai vēl viena Visuma dimensija. Var virzīties uz priekšu un atpakaļ laikā gluži tāpat, kā kustamies telpā. Puse mūsu sapņu ir tikai sajauktas atmiņas par nākotni. Un, tāpat kā jūs varat būt atdalīts no saviem mīļajiem cilvēkiem telpā, varat būt šķirts no viņiem arī laikā. Un tā ir vislielākā traģēdija, kas vien iespējama.

Tā kā bija skaidrs, ka jaunais cilvēks ir jucis, Vemons nepievērsa viņam īpašu uzmanību. Viņu neinteresēja teorijas par telpu un laiku. Toties Džeina Hārdinga saliecās uz priekšu.

-    Būt šķirtiem laikā? - viņa jautāja. - Nekad neesmu par to iedomājusies.

Juzdamies iedrošināts, zviedrs turpināja. Viņš runāja par laiku, par primāro laiku, par pirmo laiku, par otro laiku. Vemons nezināja, vai Džeinu tas interesē. Tagad viņa skatījās tieši sev priekšā un, kā likās, neko nedzirdēja. Kad zviedrs pārgāja pie trešā laika, Vernons aizmuka.

Viņš pievienojās Džo un Sebastiānam. Džo aizrautīgi runāja par Džeinu Hārdingu.

-     Manuprāt, viņa ir lieliska. Vai tev nešķiet, Vernon? Viņa uzlūdza mani pie sevis. Ak, kaut es varētu dziedāt kā viņa!

-   Viņa ir aktrise, nevis dziedātāja, - sacīja Sebastiāns. - Cilvēks, kurš prot patikt. Viņai ir bijusi visai traģiska dzīve. Pieci gadi kopā ar Borisu Androvu, skulptoru.

Džo paskatījās uz Džeinu. Džeinas vērtība viņas acīs pieauga vēl vairāk. Vernons pēkšņi jutās jauns un neaptēsts. Viņš joprojām redzēja šīs mīklainās, mazliet izsmējīgās, zaļās acis. Viņš dzirdēja viņas jautro, ironisko balsi. "Jūs laikam cerējāt, ka dzīvē ies kā pasakā, vai ne?"Pie velna, kā šie vārdi sāp!

Un tomēr viņam radās milzīga vēlēšanās redzēt Džeinu vēl kādu reizi.

Varbūt palūgt, vai viņš nedrīkst…

Nē, nevar…

Turklāt viņš tik reti ir Londonā…

Viņš dzirdēja viņas balsi aiz muguras - mazliet aizsmakušu dziedātājas balsi.

-    Ar labu nakti, Sebastiān. Paldies.

Viņa virzījās uz durvīm, bet tad pār plecu atskatījās uz Vernonu.

-    Apciemojiet mani kādreiz, - viņa nevērīgi uzsauca. - Jūsu māsīcai ir mana adrese.

Trešā grāmata DŽEINA

PIRMĀ NODAĻA

1.

Džeinai Hārdingai piederēja dzīvoklītis Čelsijā, pret upi pavērsta īres nama augšējā stāvā.

Uz šejieni nākamajā vakarā pēc viesībām atnāca Sebastiāns Levins. • •

-     Es to noorganizēju, Džēin, - viņš paziņoja. - Redmāgers rīt kādā brīdī atnāks uz šejieni. Liekas, ka viņam tā ir ērtāk.

-     "Nāc, stāsti, kā tu dzīvo, sauca viņš…" - Džeina citēja. - Nu, ko, es dzīvoju jauki,, pat cienījami, turklāt pilnīgi viena! Vai gribi ēst, Sebastiān?

-    Ja tev kaut kas atrastos.

-     Olu kultenis ar sēnēm, grauzdiņi ar zivīm un melna kafija, ja tu pacietīsies, kamēr es pagatavoju.

Uz galda blakus Sebastiānam viņa nolika cigarešu kārbiņu un sērkociņus un izgāja no istabas. Pēc ceturtdaļstundas ēdiens bija gatavs.

-    Es mīlu pie tevis ciemoties, Džein, - sacīja Sebastiāns; - Tu nekad neizturies pret mani kā pret uzpūtīgu ebreju, kuru interesē tikai Savojas gaļas podi.

Džeina, ne vārda neteikusi, pasmaidīja.

Tad viņa sacīja:

-    Man patīk tava meitene, Sebastiān.

-Džo?

-    Jā, Džo.

-■ Bet tā nopietni, - Sebastiāns aizsmakušā balsī jautāja, - ko tu par viņu domā?

Pirms atbildes Džeina brīdi klusēja.

-   Tik jauniņa, - viņa beidzot sacīja. - Tik ļoti jauniņa.

Sebastiāns iesmējās.

-    Džo būtu traki nikna, ja dzirdētu tavus vārdus.

-    Varbūt. - Džeina apklusa un pēc mirkļa turpināja. - Tu par viņu daudz domā, vai ne, Sebastiān?

-     Jā. Savādi, Džein, cik maz cilvēkam nozīmē tas, kas viņam pieder. Man ir viss, ko gribu, - viss, izņemot Džo, un Džo ir vienīgais, kas man kaut ko nozīmē. Varu saprast, kāds muļķis esmu, bet tas pilnīgi neko nemaina! Ar ko Džo atšķiras no simtiem citu meiteņu? Tikpat kā ne ar ko. Un tomēr viņa ir vienīgais pasaulē, kas pašlaik man kaut ko nozīmē.

-    Daļēji tas ir tāpēc, ka viņa tev nepieder.

-    Varbūt, bet nedomāju, ka šis ir vienīgais iemesls.

-    Arī es tā nedomāju.

-    Un ko tu domā par Vernonu? - pēc mirkļa klusēšanas jautāja Sebastiāns.

Džeina novērsa skatienu no kamīna liesmām.

-    Viņš ir interesants, - viņa lēnām runāja, - varbūt tāpēc, ka viņam pilnīgi trūkst godkārības.

-    Godkārības, tu domā?

-    Jā. Viņš grib, lai viss izdodas viegli.

-    Ja tā, viņš nekad nepateiks savu vārdu mūzikā. Tam vajadzīgs virzītājspēks.

-    Jā, tam vajadzīgs virzītājspēks. Bet tas spēks, kurš virzīs viņu uz priekšu, būs mūzika!

Sebastiāns pacēla acis. Viņa seja bija gaiša un saprotoša.

-    Vai zini, Džein? - viņš sacīja. - Domāju, ka tev taisnība!

Viņa smaidīja, bet neatbildēja.

-     Kaut es zinātu, kā vērtēt meiteni, ar kuru viņš ir saderinājies, - sacīja Sebastiāns.

-    Kāda viņa ir?

-    Glīta. Daži viņu uzskata par burvīgu, bet es teiktu, ka viņa ir glīta. Viņa dara to pašu, ko visi pārējie, un dara to tik mīļi. Viņa nav ļauna, bet baidos - jā, tagad jau baidos, ka viņa var izdarīt visu, lai nezaudētu Vernonu.

-     Nevajag baidīties. Tavu mīļoto ģēniju neviens nenovirzīs no viņa ceļa. Tā nenotiek. Esmu pārliecināta vairāk nekā jelkad, ka tā nenotiek.

-    Nekas nenovirzīs tevi, Džein, bet tāpēc, ka tev ir šis virzītājspēks.

. - Un tomēr, vai zini, Sebastiān, es domāju, ka mani varētu vieglāk "novirzīt", kā tu to sauc, nekā tavu Vernonu. Es zinu, ko gribu, un eju uz to, bet viņš nezina vai varbūt neapzinās, tomēr tas darbojas viņa labā… Un šis tas, lai kas arī būtu, atmaksāsies - vienalga par kādu cenu.

-    Atmaksāsies kam?

-A! Interesanti…

Sebastiāns piecēlās. ,

-    Jāiet. Paldies, ka pacienāji, Džein.

-    Paldies tev par to, ka manis, dēļ sarunāji Redmāgeru. Tu, Sebastiān, esi brīnišķīgs draugs. Un nedomāju, ka panākumi tevi sabojās.

-    Ak! Panākumi… - Viņš pastiepa roku.

Viņa uzlika abas rokas Sebastiānam uz pleciem un noskūpstīja viņu.

-    Mans dārgais, es ceru, ka tu dabūsi savu Džo. Un, ja nē, esmu pilnīgi droša, ka tiksi pie kādas citas!

2.

Redmāgera kungs kavējās ar Džeinas Hārdi.ngas apciemojumu gandrīz vai divas nedēļas. Toties ieradās bez brīdinājuma pusvienpadsmitos no rīta. Ne ar vārdu neatvainojies, Redmā- gers ieslāja dzīvoklī un sāka apskatīt viesistabas sienas.

-    Vai jūs pati sagādājāt mēbeles un visu te iekārtojāt? Jā?

-Jā.

-    Šeit dzīvojat viena?

-Jā.

-    Bet visu laiku neesat bijusi vientuļa?

-Nē,

-    Tas ir labi, - viņš negaidīti secināja.

Un tad nokomandēja:

-    Nāciet šeit!

Viņš satvēra Džeinu aiz abām rokām un pievilka pie loga.

Tur viņš nopētīja viņu no galvas līdz kājām, paknaibīja viņas miesu starp rādītājpirkstu un īkšķi, pavēra viņas muti, ieskatījās rīklē un beigās uzlika savas lielās rokas uz abiem viņas gurniem.

-    Ieelpojiet - labi! Tagad izelpojiet - strauji!

Viņš izvilka no kabatas mērlenti un lika šīs divas darbības atkārtot, katru reizi uzmērīdams. Beidzot viņš lenti satina un nolika malā. Ne Redmāgers, ne Džeina, kā likās, notiekošajā nesaskatīja nekā dīvaina.

-     Ir labi, - sacīja Redmāgers. - Jūsu krūšukurvis darbojas lieliski, rīkle izskatās spēcīga. Jūs esat gudra - jo nepārtraucāt manu darbošanos. Varu sev sameklēt dziedātājas ar labāku balsi nekā jūsējā - tomēr jūsu balss ir ļoti dabīga, ļoti skaista un ļoti skaidra, kā sudraba pavedieniņš, bet, ja jūs to mocīsiet, tā pazudīs - un kur tad jūs būsiet, es jums jautāju? Pašlaik jūsu dziedātais ir absurds - jums jābūt ietiepīgai kā velnēnam, lai šīs lomas nodziedātu. Un tomēr es jūs cienu, jo esat māksliniece.

Viņš apklusa, tad turpināja:

-    Tagad uzklausiet mani! Mana mūzika ir skaista, un tā nedarīs pāri jūsu balsij. Kad Ibsens radīja Solveigu, viņš lika piedzimt visskaistākajam sievietes tēlam, kāds jelkad radīts. Mana opera celsies un kritīs kopā ar tās Solveigu - un te nevar ņemt parastu dziedātāju. Ir Kavarosi, ir Mērija Vontnere, ir Džīna Dorta - un visas viņas cer nodziedāt Solveigu. Bet viņas man nav vajadzīgas. Kas viņas tādas ir? Radījumi bez intelekta, toties ar lieliskām balss saitēm. Manai Solveigai jāskan kā vispilnīgākajam instrumentam kombinācijā ar intelektu. Jūs esat jauna dziedātāja - pagaidām nepazīstama. Ja derēsiet man, nākamgad dziedāsiet Koventgārdenā, manā Pērā Gintā. Un tagad klausieties…

Viņš apsēdās pie Džeinas klavierēm un sāka spēlēt - dīvainu, ritmisku, monotonu mūziku…

-     Tas ir sniegs, jūs sapratīsiet - ziemeļu sniegs. Tādai jābūt jūsu balsij - kā sniegam. Tas ir balts kā linu audums - un tam pāri skrien ēnu zīmējumi. Bet šie zīmējumi slēpjas mūzikā, nevis jūsu balsī.

Viņš turpināja spēlēt. Nebeidzama vienmuļība - nebeidzami atkārtojumi - un tad pēkšņi kaut kas saviļņojās un piesaistīja ausi - tas bija tas, ko viņš sauca par ēnu zīmējumu.

\ Mūzika apklusa. \ -Nu?

-    To būs ļoti grūti nodziedāt.

-              Pilnīgi pareizi. Bet jums ir lieliska auss. Jūs taču vēlaties dziedāt Solveigu, vai ne?

-    Protams. Tā taču ir dzīves lielā izdevība. Ja es jums deru…

-             Domāju, ka derat. - Viņš piecēlās un uzlika rokas viņai uz pleciem. - Cik jums gadu?

-    Trīsdesmit trīs.

-    Un jūs esat bijusi loti nelaimīga, vai ne?

-Jā.

-    Ar cik vīriešiem esat dzīvojusi?

-    Ar vienu-.

-    Un viņš nekāds labais nebija?

-    Viņš bija ļoti slikts, - Džeina mierīgi atbildēja.

-             Skaidrs. Tas rakstīts jūsu sejā. Un tagad uzklausiet mani! Visu, ko esat cietusi, visu, par ko esat priecājusies, jūs ieliksiet manā mūzikā. Ne ar zaudētām cerībām, ne ar nesavaldību, bet ar kontrolētu, ar savaldītu spēku. Jums ir prāts, un jums ir drosme. Bez drosmes vispār neko nevar sasniegt. Tie, kuriem trūkst drosmes, paši uzgriež dzīvei muguru. Jūs nekad neuzgriezīsiet dzīvei muguru. Lai kas ari nāks, jūs pavērsīsiet pret to seju, paceltu galvu un nesatricināmu skatienu… Bet es ceru, mans bērns, ka tas jūs neievainos…

Redmāgers novērsās.

-             Es jums atsūtīšu partitūru, - viņš sacīja pār plecu. - Un jūs to mācīsieties.

Tad viņš izslāja cauri istabai, un noklaudzēja ārdurvis.

Džeina apsēdās pie galda. Neredzošām acīm viņa vērās sev priekšā, sienā. Ir atnākusi viņas lielā iespēja.

Pie sevis viņa pusčukstus nomurmināja:

-    Man ir bail.

3.

Veselu nedēļu Vernons domāja - turēt vai neturēt Džeinu pie vārda. Viņš varēja atbraukt uz Londonu nedēļas nogalē, bet tad

droši vien Džeina būs izbraukusi. Viņš jutas nožēlojami kautrīgs. Varbūt viņa jau aizmirsusi par savu ielūgumu.

Viņš ļāva, lai nedēļas nogale paiet, un tad jau jutās gandrjz vai pārliecināts, ka Džeina par viņu aizmirsusi. Un tad no Džo pienāca vēstule, kurā viņa rakstīja, ka divas reizes satikusi Džeinu. Tas lika Vernonam izlemt. Sešos nākamās sestdienas vakarā viņš zvanīja pie Džeinas dzīvokļa durvīm.

Atvēra Džeina pati. Kad viņa ieraudzīja, kas ir viesis, viņas acis nedaudz iepletās. Citādi nekāds pārsteigums netika izrādīts.

-    Nāc iekšā, - viņa aicināja. - Tūlīt beigšu vingrinājumus. Tu jau neņemsi ļaunā.

Viņš sekoja Džeinai garā istabā ar skatu uz upi. Istaba likās visai tukša. Koncertfliģelis, dīvāniņš, pāris krēslu un tapetēm nolīmētas sienas ar veselu jūru zilo savvaļas zvaniņu un dzelteno narcišu. Viena siena uzdvesa rāmumu, tā bija tumši zaļa, un pie tās karājās tikai viena glezna - kailu koku stāvi. Kaut kas gleznā Vernonam atgādināja bērnībā Mežā pārdzīvoto.

Uz klavieru ķebļa sēdēja baltam tārpam līdzīgais vīrelis.

Džeina pastūma Vernonam cigarešu kārbiņu, savā skarbajā balsī uzsauca vīrelim: - Aiziet, mister Hill! - un sāka staigāt šurpu, turpu pa istabu.

Misters Hills uzklupa klavierēm. Viņa pirksti zibēja vien - apbrīnojamā ātrumā un veiklībā. Džeina dziedāja. Lielāko tiesu sotto voce*, gandrīz vai neizmantojot elpu. Tomēr reizēm kāda pasāža ieskanējās ar pilnu spēku. Pāris reizes viņa dziedāšanu aprāva, izsaucoties niknas nepacietības pilniem vārdiem, un misteram Hillam tika pavēlēts atgriezties dažas taktis atpakaļ.

Un tad, sasitusi plaukstas, viņa gluži negaidīti beidza vingrināšanos un, piegājusi pie kamīna, pašķindināja zvaniņu, pagriezās pret misteru Hillu un pirmo reizi uzrunāja viņu kā cilvēcisku būtni.

-    Jūs taču paliksiet uz tēju, vai ne, mister Hill?

Misters Hills baidījās, ka nevarēšot. Atvainojoties viņš pāris reizes paklanījās un sāniski izslīdēja no istabas. Istabene ienesa melnu kafiju un ar sviestu apsmērētus karstus grauzdiņus. Šī

♦Pusbalsī (itāliešu vai.).

maltīte, pēc Džeinas uzskatiem, bija jasauc par pēcpusdienas tēju.

-    Kas tas bija, ko tu nupat dziedāji?

-    Elektra - Rihards Štrauss.

-    Tiešām! Man patika. Kā suņu kautiņš.

-    Štrauss, to dzirdot, justos glaimots. Tomēr es saprotu, ko tu domā. Te ir kaujinieciskums.

Viņa pastūma tuvāk grauzdiņus.

-    Tava māsīca bija šeit divas reizes.

-    Zinu. Viņa man atrakstīja un par to minēja.

Viņš jutās neērti. Mēle likās kā sasaistīta. Tik ļoti bija gribējies uz šejieni atnākt, un tagad, kad nu ir šeit, viņš nezina, ko teikt. Beidzot izdevās iesākt:

-     Pasaki godīgi - vai iesaki man pamest darbu un turēties pie mūzikas?

-    Kā es to varu pateikt? Nezinu taču, ko tu pats gribi iesākt.

-     Tajā vakarā tu kaut ko tādu teici - ka ikvienam vienkārši jādara tas, ko viņš vēlas.

-    Taisnība. Ne jau vienmēr, protams, - bet gandrīz vienmēr. Ja kāds grib slepkavot, kas gan spēs viņu apstādināt. Bet pēc tam viņš karāsies - tas ir skaidrs.

-    Es nevienu nogalināt negribu.

-    Nē. Tu gribi, lai tavam pasaku stāstam būtu laimīgas beigas. Tēvocis mirst un atstāj tev visu savu naudu. Tu appreci savu sirdsdāmu un laimīgi līdz mūža galam dzīvo savos Dižklosteros, vai kā nu tos sauca.

Vernons sadusmojās.

-    Tu varētu par mani nesmieties.

Džeina kādu mirkli klusēja, tad viņas balss ieskanējās atkal - nu jau citādi.

-    Es nesmejos par tevi. Es daru kaut ko tādu, ko darīt man nav tiesību, - jaucos tavā dzīvē.

-    Ko tu domā ar jaukšanos dzīvē?

-     Mēģinu tevi pierunāt skatīties uz dzīvi reāli, turklāt aizmirstot, ka tu esi… cik?… kādus astoņus gadus jaunāks par mani un tavs laiks šādai sapratnei vēl nav pienācis.

"Varu teikt viņai, ko gribu," Vernonam pēkšņi ienāca prātā.

"Ko vien gribu, bet vina nekad nepateiks man to, ko vēlos dzirdēt."

Beidzot viņš noteica:

-    Lūdzu, turpini! Laikam jau mana runāšana tikai par manu dzīvi vien izklausās pārāk egoistiski, bet esmu tik noraizējies, tik nelaimīgs. Gribu zināt, ko tu tovakar domāji ar tām četrām lietām, kuras es gribu un no kurām varu iegūt tikai vienu, bet nekad visas kopā.

Džeina kādu brīdi apsvēra.

-    Ko tieši es domāju? Lūk, ko. Lai kāds iegūtu to, ko vēlas, viņam ir vai nu jāmaksā zināma maksa, vai arī jāriskē - reizēm abējādi. Piemēram, es mīlu mūziku - kādu no tās paveidiem. Mana balss ir piemērota tikai noteiktam, ļoti īpatnējam dziedāšanas stilam. Man ir visai laba, koncertdziedāšanai domāta balss. Tā nav derīga operai - ja nu vienīgi kaut kam ļoti vieglam. Tomēr es esmu dziedājusi Vāgneru un Strausu - ārijas, kuras man patīk. Savu cenu gan neesmu samaksājusi - bet risks ir milzīgs. Jebkurā brīdī varu savu balsi pazaudēt, un es to apzinos. Esmu skatījusies realitātei acīs un nolēmusi, ka šī spēlīte ir vērta, lai riskētu.

Un tavā gadījumā, Vemon, ir šīs četras lietas. Pirmkārt, ja tu paliec darbā pie tēvoča, paliec daudzus gadus, tu bez kādām īpašām raizēm kļūsi bagāts. Tas gan nav sevišķi interesanti. Otrkārt - tu gribi dzīvot Dižklosteros un varētu darīt to kaut vai rīt, ja apprecētu meiteni, kurai ir daudz naudas. Tad meitene, kura tev patīk, ar kuru tu gribi precēties…

-    Tu domā, ka arī ar viņu es varētu apprecēties jau rīt? - Vernona balsī skanēja nikna ironija.

-    Jā, bez īpašām grūtībām.

-    Kādā veidā?

-    Tev jāpārdod Dižklosteri. Tie taču pieder tev, un tu vari tos pārdot, vai ne?

-    Jā, bet to es negribu darīt - es negribu… negribu…

Džeina atgāzās krēslā un pasmaidīja.

-    Tātad tu turpināsi ticēt, ka dzīve ir kā pasaka?

-    Ir jābūt kādai citai izejai.

-            Jā, protams, ir cita. Varbūt visvienkāršākā. Nekas nespēj atturēt jūs abus aiziet uz tuvāko dzimtsarakstu biroju. Jums abiem tikai jāizmanto jūsu tiesības.

-    Tu nesaproti. Traucē simtiem iemeslu. Es nevaru piedāvāt Nellai dzīvi nabadzībā. Viņa negrib būt nabaga.

-    Varbūt viņa nemāk tā dzīvot.

-    Ko tu ar to domā?

-    Tieši to arī domāju. Nemāk. Daži nemāk būt nabagi, kā tu zini.

Vernons piecēlās, pāris reizes šurpu turpu pārstaigāja istabu, atgriezās vietā, nometās uz paklāja blakus Džeinas krēslam un pacēla pret viņu acis.

-     Un kā ar ceturto? Ar mūziku? Vai tu tici, ka es kādreiz darbošos mūzikā?

-     To pateikt es nevaru. Ar gribēšanu vien te nepietiek. Bet, ja tas tā notiks, tad domāju, ka mūzika izstums visu pārējo. Tad viss - Dižklosteri, nauda, tava meitene - tiks atstumts malā. Mans dārgais, nedomāju, ka tev būs viegla dzīve. U, zosāda metas, par to domājot. Un tagad pastāsti kaut ko par operu, kurn, kā teica Sebastiāns, tu komponē.

Kad viņš bija beidzis, pulkstenis jau rādīja deviņus. To pamanījuši, viņi abi pārsteigumā izsaucās, bet tad kopā aizgāja uz kādu mazu restorāniņu. Atvadoties pie Vemona atkal atgriezās sākotnējā nedrošība.

-    Domāju, ka tu esi viena no… viens no jaukākajiem cilvēkiem, kādus man nācies satikt. Tu taču ļausi atnākt vēl kādu reizi parunāties, vai ne? Ja vien tev ar mani nebija pārāk garlaicīgi.

-    Nāc, kad vien vēlies. Ar labu nakti.

4.

Meira atsūtīja Džo vēstuli:

Mīļā Džozefīn, esmu tik ļoti noraizējusies par Vernonu un to sievieti, pie kuras viņš Londonā ciemojas, - viņa esot operdziedātāja vai kas tamlīdzīgs, turklāt daudz vecāka par viņu.

Šausmīgi, kā sievietes māk tīt ap pirkstu jaunus zēnus. Esmu šausmīgi uztraukusies un nezinu, ko iesākt. Esmu aprunājusies ar Tavu tēvoci Sidneju, bet viņš neko daudz palīdzēt nevarēja un teica, ka puikas paliekot puikas. Bet es negribu, ka mans zēns ir tāds. Kā Tu domā, Džo, vai būtu kāda jēga, ja es šo sievieti apmeklētu un palūgtu likt manu zēnu mierā? Domāju, ka pat slikta sieviete uzklausīs, ko saka māte. Vernons ir pārāk jauns, lai sagrautu savu dzīvi. Es tiešām nezinu, ko iesākt. Liekas, ka pēdējā laikā vairs nespēju Vernonu ietekmēt.

Tevi mīlot - Tava krustmāte Meira

Džo parādīja vēstuli Sebastiānam.

-     Liekas, ka viņa domā Džeinu, - sacīja Sebastiāns. - Ar lielāko prieku redzētu šo viņu satikšanos. Domāju, ka Džeinai būtu jautri.

-    Tas ir pārāk muļķīgi, - Džo aizsvilās. - Par visu vairāk es vēlos, kaut Vemons tiešām iemīlētos Džeinā. Tas būtu simt reizes labāk nekā viņa lipšana pie tās dumjās Nellas.

-    Tev nepatīk Nella, Džo?

-    Arī tev viņa nepatīk.

-    O, jā. Savā ziņā. Viņa mani ne sevišķi interesē, lai gan varu saprast, ar ko viņa piesaista. Var pat teikt, ka viņa ir visai glīta.

-    Jā, kā skaista šokolādes kārba.

-     Mani viņa nepiesaista, jo, manuprāt, viņā pagaidām nav nekā tāda, pēc kā varētu tiekties. īstā Nella vēl nav izveidojusies. Varbūt nekad arī neizveidosies. Varbūt dažiem tieši tas liekas pievilcīgi, jo paveras ceļš visplašākajām iespējām.

-     Nu, pēc manām domām, Džeina ir desmit Nellu vērta! Jo ātrāk Vemons tiks pāri savai muļķīgajai teļa mīlestībai uz Nellu un iemīlēsies Džeinā, jo būs labāk.

Sebastiāns aizdedzināja cigareti.

-    Neesmu pārliecināts, ka tev piekrītu.

-    Kāpēc?

-     Nu, to paskaidrot nav viegli. Saproti, Džeina ir dzīvs cilvēks - ļoti dzīvs. Mīlot Džeinu, mīlestībai jāatdodas pilnībā. Mēs esam vienojušies, ka Vernons, iespējams, ir ģēnijs. Nu, un man neliekas, ka ģēnijs varētu apprecēties ar dzīvu cilvēku. Viņam jāapprec kāda sīka niecība - tāda, kuras personība viņam netraucē. Varbūt pašlaik tas skan ciniski, bet, ja Vernons apprecēsies ar Nellu, būs noticis tieši tas. Pašlaik Nellu varētu salīdzināt ar… precīzi neatceros - kādas bija tās rindiņas? "Ābele, kas zied, un zelts…" Kaut kas līdzīgs. Ja reiz viņš ar Nellu apprecēsies, notiks tieši tā. Viņa būs skaista, jauka, labsirdīga meitenī- te, kuru viņš, protams, ļoti mīlēs, bet viņa viņu netraucēs, jo nekad nenostāsies starp Vernonu un viņa darbu - viņa nav tāda personība. Bet Džeina to var izdarīt - varbūt pašai negribot, bet var. Tas, kas piesaista pie Džeinas, nav viņas skaistums, bet viņa pati. Vemonam šāds variants var izrādīties liktenīgs…

-     Zini, - sacīja Džo, - es tev nepiekritu. Manuprāt, Nella vienkārši ir maza muļķe, un mani padara traku doma, ka Vernons var apprecēties ar viņu… Ceru, ka tik tālu nenonāks…

-    Kas ari ir visticamākais iznākums, - atbildēja Sebastiāns.

OTRĀ NODAĻA

1.

Nella atkal bija Londonā. Vernons ieradās viņu apciemot nākamajā dienā pēc viņas atgriešanās, Nella tūlīt pamanīja, ka viņā kaut kas ir mainījies. Viņš izskatījās nomocījies un satraukts.

-    Nella, es taisos mest pie malas darbu Birmingemā, - viņš negaidīti paziņoja.

-Ko

-    Uzklausi mani, es pastāstīšu…

Viņš runāja dedzīgi, uzbudināti. Mūzika - viņam jāvelta sevi tai. Vernons pastāstīja Nellai par operu.

-    Klausies, Nell, tā esi tu savā toml - tavi saulē mirdzošie, zeltainie mati, kas plūst lejup no torņa.

Viņš piegāja pie klavierēm, sāka spēlēt un vienlaicīgi stāstīt par mūzikā attēloto… - Vijoles… dzirdi… un te nāks arfas… un šajā vietā zvaniņi…

Viņa spēlētais Nellai likās griezīgu akordu virkne. Viņa pie sevis nodomāja, ka skan pretīgi. Varbūt būs citādi, ja mūziku atskaņos orķestris.

Bet viņa mīl Vernonu - un tāpēc visam, ko viņš dara, jābūt labam. Nella pasmaidīja.

-    Jauki, Vernon.

-     Tev tiešām patīk, Nell? Ak, mīļā, tu esi brīnišķīga. Tu vienmēr mani saproti un vienmēr esi pret mani tik laba.

Viņš pienāca pie Nellas, nometās ceļos un paslēpa seju viņas klēpī.

-    Es tevi mīlu… tik ļoti mīlu…

Nella noglāstīja viņa melnos matus.

-    Pastāsti man, par ko ir tava opera.

-     Tiešām? Redzi, tornī dzīvo princese ar zelta matiem. No visām pasaules malām ierodas karaļi un bruņinieki un cīnās par tiesībām apprecēt viņu. Bet viņa ir pārāk augstprātīga, lai izvēlētos kaut vienu no viņiem - kā īstā senu laiku pasakā. Un tad beidzot kāds nāk. Nāk kāds čigānzēns - skrandās tērpies, mazu, zaļu cepurīti galvā un tādu kā stabulīti, kuru viņš prot spēlēt. Un viņš dzied un savā dziesmā stāsta, ka viņam pieder vislielākā karaļvalsts - vislielākā tāpēc, ka viņa karaļvalsts ir visa pasaule - un viņa karaļvalstī ir dārgakmeņi, kuriem visā pasaulē nav līdzīgu, jo viņa dārgakmeņi ir rasas lāses. Un tornī visi saka, ka viņš ir jucis, un izmet viņu ārā. Bet tajā naktī princese, guļot savā gultā, dzird, kā viņš pils dārzā spēlē kādu melodiju, un viņa ieklausās.

Un vēl tur, pilsētā, dzīvo kāds vecs ebreju pauninieks. Viņš piedāvā puisim zeltu un bagātības, ar kuru palīdzību viņš varētu tikt pie princeses, bet čigānzēns tikai smejas un jautā, kas viņam būs jādod pretī. Vecais ebrejs grib viņa cepurīti un stabuli, kurn viņš spēlē, bet čigāns atbild, ka no šīm mantām nekad nešķirsies.

Viņš katru nakti spēlē pils dārzā "Iznāc ārā, mīļā, iznāc ārā!"- un katru nakti princese guļ vaļējām acīm un klausās. Pilī dzīvo kāds vecs dziesminieks, kurš pastāsta princesei stāstu par to, kā pirms simt gadiem karaliskā nama princi nobūrusi kāda čigāniete, kā viņa aizvilinājusi princi no pils, un kopš tā laika viņš vairs neesot redzēts. Princese stāstu noklausās, un tad kādu nakti viņa pieceļas un pienāk pie loga. Un puisis pierunā princesi nomest visus viņas tērpus un dārgakmeņus un vienā naktskreklā iznākt pie viņa dārzā. Drošs paliek drošs, viņa tomēr nolemj naktskrekla vīlē paslēpt pērli. Un tad viņa iznāk dārzā, un viņi abi soļo mēnessgaismā, un viņš dzied savu dziesmu… Bet vīlē paslēptā pērle ir tik smaga, ka spiež princesi pie zemes, un viņai trūkst spēka. Un princis aiziet viens, nepamanījis, ka princese viņam aiz muguras saļimst zemē…

Es stāstu tev ļoti slikti - tik vienkāršoti, bet šeit beidzas pirmais cēliens - viņš ir aizgājis mēnessgaismā, un raudošā princese paliek vienās asarās. Ir trīs ainas. Pils zāle, tirgus laukums un pils dārzs aiz loga.

-    Vai tas neizmaksās pārāk dārgi - es domāju dekorācijas? - iejautājās Nella.

-    Nezinu - neesmu par to domājis. Ak, gan jau tiksim galā, es ceru. - Šādas prozaiskas detaļas Vemonu kaitināja.

-    Un tagad nākamais cēliens. Darbība risinās netālu no tirgus laukuma. Ir kāda meitene, kura labo lelles, - viņas seju apņem melni mati. Parādās čigānzēns un jautā viņai, ko viņa dara, un viņa pastāsta, ka labo bērniem lelles - viņai piederot visbrīnišķīgākā adata un visstiprākais diegs pasaulē. Čigānzēns stāsta viņai par savu princesi, par to, kā viņš viņu pazaudējis un saka, ka iešot pie vecā ebreju pauninieka pārdot zaļo cepurīti un stabuli, bet melnmatainā meitene brīdina viņu to nedarīt. Viņš atbild, ka viņam tas jādara.

Ak, kaut es prastu to. izstāstīt labāk - pagaidām vienkārši izklāstu tev fabulu un nebūt ne to, ko esmu iecerējis, bet varbūt tas ir tāpqc, ka pats vēl neesmu īsti skaidrībā. Man ir mūzika; pats galvenais - mūzika, kas attēlo smagnējo, tukšo pili, un mūzika no tirgus laukuma kņadas, un princeses tēls - kā dzejas rindā "dziedoša straume klusuma ielejā", un leļļu meistare, un koki un tumšie biezokņi, kuri skan, kā skanēja mans Dižkloste- ru bērnu dienu Mežs… Atceries - apburošs un noslēpumains, un mazliet biedējošs… Manuprāt, te vajadzēs atrast kādus īpašus instrumentus… Nu, labi, te es neiedziļināšos, tas tevi neinteresēs - pārāk tehniskas lietas.

Kur es apstājos? Ak, jā, viņš atgriežas pilī - šoreiz jau kā bagāts karalis, viss vienos žvadzošos zobenos, zirga seglojums apkalumiem un mirdzošiem dārgakmeņiem rotāts, un princese no priekiem nezina, ko iesākt. Bet tad viņš kļūst arvien bālāks un vājāks, ar katru dienu viņam kļūst sliktāk, bet, kad kāds jautā, kas viņam kaiš, viņš atbild: "Nekas."

-    Gluži kā tu bērnībā Dižklosteros, - Nella pasmaidīja.

-     Vai es tā teicu? Neatceros. Jā, un tad, naktī pirms kāzām, viņš vairs nespēj to paciest un aizlavās no pils uz tirgus laukumu, pamodina veco ebreju un saka, ka grib atgūt cepurīti ūn stabuli. Pretī viņš došot visu, kas viņam pieder. Bet vecais ebrejs tikai smejas, nomet princim pie kājām viņa cepurīti, kas pārplēsta pušu, un stabulītes lauskas.

Viņa sirds ir salauzta, zem kājām zudis pamats, un viņš aizstreipuļo projām - ar cepurītes skrandām un stabules lauskām rokā. Un tad viņš nonāk vietā, kur, kājas zem sevis sakrustojusi, sēž leļļu meistare, un izstāsta visu, kas ar viņu noticis. Leļļu meistare liek viņam apgulties un aizmigt, un, no rīta pamodies, viņš atrod savu cepurīti un stabuli tik lieliski salabotas, ka neviens pat nevar pateikt, ka tās nav jaunas.

Un viņš no prieka smejas, bet viņa pieiet pie skapīša un izvelk tieši tādu pašu zaļu cepurīti un stabuli, un viņi abi kopā iet cauri biezoknim. Viņš paskatās uz leļļu meistari un pēkšņi visu atceras: "Pirms simt gadiem es pametu savu pili un troni, jo biju iemīlējis tevi." Un viņa atbild: "Jā, bet, baidīdamies no nabadzības, tu noslēpi sava vamža vīlē zelta gabalu, tā mirdzums apbūra tavu skatienu, un mēs viens otru pazaudējām. Bet tagad visa pasaule pieder mums, un mēs klejosim pa to mūžīgi mūžos."

Vernons apklusa. Viņš pagriezās pret Nellu. Viņa acīs mirdzēja aizrautība.

-     Tā, lūk, - jābūt tik skaistām beigām, tik skaistām… Ja man izdosies izteikt mūzikā to, ko redzu un dzirdu… viņus abus ar mazām, zaļām cepurītēm galvā… spēlējam stabules… un biezokni, un austošo sauli…

Viņš kļuva sapņains, iegrima tādā kā ekstāzē. Likās, ka par Nellu Vernons pilnīgi aizmirsis.

Arī Nella juta, ka viņu pārņem neaprakstāmas izjūtas. Viņa baidījās no šāda Vernona - dīvaina, aizgrābtības pārņemta. Arī agrāk viņi bija runājuši par mūziku, bet nekad Vernons to nedarīja ar tādu savādu, pacilātības pilnu kaisli. Viņa zināja Sebastiāna Levina domas, ka kādreiz Vernons var darīt brīnišķīgas lietas, bet viņa arī atcerējās, ko lasījusi par muzikālu ģēniju dzīvesstāstiem, un pēkšņi no visas sirds vēlējās, kaut Vernonam daba nebūtu piešķīrusi šīs apbrīnojamās dotības. Viņa vēlējās savu kaismīgo, zēnisko mīļoto tādu, kāds viņš bija bijis līdz šim. Viņa vēlējās viņu abu nodošanos viņu ikdienas sapņiem.

Mūziķu sievas vienmēr ir nelaimīgas, to viņa kaut kur ir lasījusi. Viņa negrib, lai Vemons kļūst par lielu mūziķi. Viņa vēlas, lai viņš ātri sapelna zināmu naudas summu un dzīvo ar viņu Dižklosteros. Viņa vēlas gaišu, parastu, saprātīgu ikdienas dzīvi. Mīlestību… un Vemonu…

Bet-šī… šī viņa īpašība… ir bīstama.

Tomēr viņa nespēj apslāpēt Vernona degsmi, jo pārāk mīl viņu. Nella centās, lai viņas balsī skanētu sapratne un ieinteresētība:

-    Kāda neparasta pasaka! Vai gribi teikt, ka atceries to kopš bērnības?

-     Daļēji jā. Es atcerējos to tajā rītā Kembridžā, pie upes, - tieši pirms tam, kad ieraudzīju tevi stāvam zem koka. Mīļā, tu biji tik jauka… tik jauka… Tu vienmēr tāda būsi, vai ne? Es nepārdzīvošu, ja tu tāda nebūsi. Ak, kādas muļķības es te runāju! Un tad, pēc tās nakts Renlegā, pēc tās brīnišķīgās nakts, kad atzinos tev mīlestībā, visa mana mūzika piepildīja mani. Tikai nespēju pasaku atcerēties skaidri - tikai kaut ko par tortii un viss.

Bet tadv man neparasti paveicās. Satiku kādu meiteni. Viņa ir krustmeita medmāsai no slimnīcas, medmāsai, kura bērnībā man stāstīja šo pasaku. Un meitene atcerējās pasaku precīzi un palīdzēja man tikt atkal ar to skaidrībā. Vai nav neparasti, kā reizēm viss sagadās?

-    Kas vina ir, šī sieviete?

-     Viņa patiešām ir brīnišķīgs cilvēks. Ārkārtīgi jauka un šausmīgi gudra. Viņa ir dziedātāja - Džeina Hārdinga. Viņa dzied Elektru, Brunhildi un Izoldi jaunajā Angļu Operas trupā un, iespējams, nākamgad dziedās Koventgārdenā. Satiku viņu viesībās pie Sebastiāna. Es gribu, lai tu ar viņu iepazīsties. Esmu pārliecināts, ka tev viņa ļoti patiks.

-    Vai viņa ir jauna? Cik viņai gadu?

-     Pajauna - šķiet, ap trīsdesmit. Viņa traki savādi mani iespaido. Brīžiem pret viņu rodas tāda kā nepatika, un tomēr viņa pārliecina mani, ka es kaut ko varu izdarīt. Viņa pret mani ir ļoti laba.

-    Laikam gan.

Kāpēc viņa tā runā? Kāpēc viņai ir tādi nepamatoti aizspriedumi pret šo sievieti - šo Džeinu Hārdingu?

Vernons vērās Nellā, un viņa sejā bija neizpratne.

-    Kas noticis, mīļā? Tu to pateici tik dīvainā balsī.

-     Nezinu. - Viņa mēģināja iesmieties. - Zosāda metas, par to domājot.

-     Jocīgi, - Vernons sarauca pieri. - Šos vārdus es nesen dzirdēju no vēl kāda.

-    Cilvēki bieži tā saka, - atbildēja Nella un iesmējās. - Man gribētos… - pēc īsa klusuma brīža viņa turpināja, - …man ļoti gribētos satikties ar šo tavu paziņu, Vernon.

-    Zinu. Es gribu, lai viņa ar tevi iepazīstas. Esmu viņai par tevi daudz stāstījis.

-     Labāk nebūtu to darījis, es domāju - stāstījis par mani. Galu galā mēs apsolījām mātei, ka neviens par to neuzzinās.

-    Neviens no malas - bet Sebastiāns zina un ari Džo.

-    Tas ir citādi. Viņus tu pazīsti visu savu mūžu.

-    Jā, protams. Piedod! Man neienāca prātā. Es nestāstīju, ka mēs esam saderināti, un pat neminēju tavu vārdu. Tu taču nedusmojies, Nell, mīļā, vai ne?

-    Nu, protams, ka nē.

Pat viņai pašai likās, ka viņas balss skan smagi. Kāpēc dzīve ir tik šausmīgi sarežģīta? Viņu biedēja šī Vernona mūzika. Tā jau ir likusi viņam pamest labu darbavietu. Bet vai tā ir mūzika? Vai varbūt Džeina Hārdinga?

Viņai uzmācās bezcerīgas domas:

"Kaut es nekad nebūtu satikusi Vernonu! Kaut nebūtu viņā iemīlējusies! Ak, kaut es viņu tik ļoti nemīlētu! Man ir bail, man ir bail…"

2.

Tas ir galā. Izšķirošais solis sperts. Protams, patīkami nebija. Tēvocis Sidnejs traki saniknojās. Vemons bez kāda iemesla bija spiests taisnoties. Arī ar māti nācās piedzīvot scēnas, asaras un apvainojumus. Neskaitāmas reizes Vernons gandrīz vai padevās, un tomēr - šā vai tā viņš to neizdarīja.

Visu laiku viņu nomāca dīvaina pamestības sajūta. Viņš bija palicis viens. Varbūt tāpēc, ka Nella viņu mīlēja, tā piekrita katram viņa vārdam, bet Vernonu nomocīja nepatīkama apziņa, ka viņš ir sāpinājis Nellu un sagādājis viņai nepatīkamus brīžus, un varbūt pat ietekmējis viņas turpmāko likteni. Sebastiāns domāja, ka šāds solis ir pāragrs. Šajā bridī viņš ieteiktu izvēlēties labāko variantu. Tā viņš gan neteica, jo nekad nevienam nedeva padomus. Pat uzticamā Džo likās šaubāmies. Viņa saprata, ka Vernonam attiecību pārtraukšana ar Bentiem ir nopietns solis, un viņai nebija īstas ticības Vernona nākotnei mūzikā. Pretējā gadījumā viņa šim Vernona solim no visas sirds aplaudētu.

Līdzšinējā dzīvē Vernonam vēl ne reizi nebija pieticis drosmes nostāties tik noteiktā opozīcijā pret visiem. Taču, kad tas bija izdarīts un Vernons apmetās ļoti lētā Londonas dzīvoklītī - vienīgajā, kādu varēja atļauties, - viņš jutās spēcīgs kā cilvēks, kurš ieguvis nenovērtējamas priekšrocības. Un tikai tad viņš sadūšojās apciemot Džeinu Hārdingu otro reizi.

Kā mazs zēns viņš domās bija sarunājies ar Džeinu.

"Esmu izdarījis to, ko tu man ieteici."

"Lieliski! Es zināju, ka tev pietiks drosmes."

Viņš nejutīsies tā, it kā būtu izdarījis kaut ko īpašu, bet Džeina aplaudēs. Vernonu viņas uzslava spēcinās un radīs pacilātības sajūtu.

Tomēr realitāte, kā vienmēr, izrādījās gluži citāda. Kā arvien viņa attiecībās ar Džeinu. Domās viņš aizvien iztēlojās, kā sarunāsies ar viņu, bet patiesībā viss izvērtās pavisam citādāk.

Arī šoreiz, kad viņš ar pienācīgu vienkāršību paziņoja, ko ir izdarījis, viņa to uztvēra kā pašu par sevi saprotamu rīcību un nesaskatīja tajā nekā varonīga.

-    Nu, ko, tu droši vien vēlējies tā rīkoties, pretējā gadījumā nebūtu to darījis.

Tas Vernonu mulsināja, gandrīz vai sadusmoja. Džeinas klātbūtnē viņu vienmēr pārņēma dīvaina neērtības sajūta. Pret Džeinu nekad nevarēja izturēties nepiespiesti. Viņš bija gribējis tik daudz pateikt - taču juta, ka to izdarīt ir grūti. Mēle likās sasaistīta, viņš pats - apmulsis. Un tad pēkšņi, bez nekāda iemesla, likās, ka mākonis izklīst un runāt kļūst viegli, nekas netraucē pateikt galvā dzimušās domas.

"Kāpēc es ar viņu tā mulstu," viņš domāja. "Viņa taču izturas tik nemāksloti."

Tas viņu uztrauca jau kopš pirmās reizes; kad viņi bija satikušies, viņš jutās satraukts… nobijies. Likās apvainojoši, ka Džeinai uz viņu ir tāds ietekmes spēks, un tomēr negribot nācās atzīt, ka šis spēks ir varens.

Mēģinājums panākt, lai Džeina un Nella iedraudzētos, izgāzās. Vemons juta, ka aiz ārējās sirsnības, kādu diktē pieklājība, īstu jūtu gandrīz vai nav.

Kad viņš pajautāja Nellai, ko viņa domā par Džeinu, atbilde skanēja šādi:

-    Man viņa ļoti patīk. Ārkārtīgi interesanta sieviete.

Daudz neērtāk likās to pašu pajautāt Džeinai, bet viņa pati

nāca palīgā.

-    Vai gribi zināt, ko es domāju par tavu Nellu? Viņa ir skaista - un ļoti jauka.

-    Vai tu tiešām domā, ka jās varētu sadraudzēties? - Vernons pajautāja.

-    Nē, protams, ka nē. Kādēļ gan mums vajadzētu sadraudzēties?

-Bet…

Pagalam satriekts, viņš sāka stomīties.

-            Draudzība nav kā vienādmalu trijstūris. Ja A patīk B, bet viņš mīl C, tad C un B, un tā tālāk… Mums nav nekā kopēja, tavai Nellai un man. Arī viņa cer, ka dzīve ir pasaka, un tagad nabaga bērns sāk baidīties, ka tas tā nemaz nav. Mīlestība viņai joprojām šķiet kaut kas brīnumains un skaists.

-    Vai tad tev neliekas tāpat?

Viņam vajadzēja to pajautāt. Viņš ļoti gribēja zināt. Tik bieži viņš bija domājis par Borisu Androvu, par pieciem viņa un Džeinas kopdzīves gadiem.

Džeina paskatījās Vernonā, un no viņas sejas bija pazudusi jelkāda izteiksme.

-    Kādu dienu es tev pastāstīšu…

"Pastāsti tagad," viņam gribējās palūgt, taču viņš to nedarīja. Tā vietā sekoja jautājums:

-    Džein, pastāsti man, ko tev nozīmē dzīve.

Džeina mirkli klusēja, tad sacīja:

-    Sarežģīts, bīstams, bet bezgalīgi interesants piedzīvojums.

3.

Beidzot viņš varēja strādāt. Vernons sāka novērtēt priekšrocības, kādas sniedz brīvība. Nekas nebojāja nervus, nekas ne- izsūca viņa enerģiju. Tā visa varēja saplūst vienā vienmērīgā straumē - darbā. Bija pavisam nedaudz lietu, kas viņu nomocīja. Pašlaik naudas bija tikai tik, lai saturētu miesu un dvēseli kopā. Arī Dižklosteri vēl nebija izīrēti…

Pagāja rudens un gandrīz visa ziema. Ar Nellu viņš redzējās vienu divas reizes nedēļā. Tie bija kā nozagti, prieku nesniedzoši mirkļi. Viņi abi apzinājās, ka pirmās, tik skaistās aizrautības sajūta ir zudusi. Nella sīki iztaujāja Vernonu par darbu pie operas. Kā viņam veicas? Kad Vernons cer operu pabeigt? Kādas ir iespējas to uzvest?

Par šo praktisko pusi Vemonam bija vāja nojausma. Pašlaik aizrāva tikai radošais aspekts. Opera dzima pakāpeniski, lēnām, sāpēs, ar neskaitāmām grūtībām, ar simtiem šķēršļu, kuru cēlonis bija Vernona pieredzes un kompozīcijas tehnikas trūkums. Pārsvarā viņš runāja par instrumentācijas iespējām un grūtībām. Viņš satikās ar nejaušiem mūziķiem, kuri spēlēja orķestros. Nella apmeklēja daudzus koncertus, un mūzika viņai patika, bet jāšaubās, vai viņa mācēja atšķirt oboju no klarnetes. Pēc viņas domām, trompete un mežrags bija gandrīz vai viens un tas pats.

Nellu šausmināja tehniskās zināšanas, kādas vajadzīgas,-lai uzrakstītu partitūru, savukārt Vernona vienaldzība par to, kā un kur viņa opera tiks uzvesta, darīja viņu nemierīgu.

Vernons nezin vai saprata, cik ļoti viņa nenoteiktās atbildes nomāc, un viņi ar Nellu viens no otra atsvešinājās. Kādu dienu Nellas sacītais vai drīzāk caur asarām izkliegtais viņu pagalam pārsteidza:

-     Ak, Vernon, nemoki mani tik ļoti! Ir grūti - tik grūti… Man vajadzīgs kaut kas, uz ko cerēt. Un tu to nesaproti.

Vernons satriekts vērās viņā.

-    Bet, Nell, viss ir kārtībā, patiešām. Mums tikai jāmāk būt pacietīgiem.

-    Es zinu, Vernon. Man nevajadzēja to sacīt, bet saproti…

Viņa apklusa.

-    Mīļā, man kļūst daudz grūtāk, ja jūtu, ka tu esi nelaimīga, - atbildēja Vernons.

-    Nē, es neesmu… nebūšu…

Bet zemapziņā apspiestais, vecais aizvainojums atkal slēja galvu. Vemons nesaprot, viņš pat neuztraucas par to, cik viņai ir grūti. Varbūt viņš uzskata, ka šis izjūtas ir muļķīgas, maznozīmīgas; no vienas puses tās tādas arī ir, bet no otras - nē, jo, sasummētas kopā, tās veido visu viņas dzīvi. Vernons neredz un nesaprot, ka viņa izcīna kauju - kauju, kura neatslābst ne mirkli. Viņa nekad nedrīkstēja atslābināties. Ak, ja viņš to saprastu, kaut ko solītu, uzmundrinātu, izrādītu, ka saprot, cik sarežģītā stāvoklī viņa atrodas. Bet viņš to neredzēja.

Pār Nellu pletās postoša vientulības sajūta. Vīrieši tādi ir - viņi nekad neko nesaprot un ne par ko neraizējas. Likās, ka vismaz mīlestība spēs atrisināt visas problēmas, bet patiesībā tā neatrisināja neko. Viņa gandrīz vai ienīda Vernonu. Egoistiski ieslīgušām darbā, viņam nepatīk, ka Nella ir nelaimīga, jo tad ir sarūgtināts arī viņš…

"Jebkura sieviete mani saprastu," viņa iedomājās.

Un, kaut kāda nesaprotama impulsa dzīta, viņa pati uz savu roku devās apciemot Džeinu Hārdingu.

Džeina bija mājās un, ja arī jutās pārsteigta par Nellas parādīšanos, to neizrādīja. Kādu brīdi viņas papļāpāja par nenozīmīgiem sīkumiem, tomēr Nellai radās iespaids, ka Džeina viņu vēro un nogaida.

Kāpēc viņa vispār atnākusi? Nella nemācēja pateikt. Viņa baidījās no Džeinas un neuzticējās viņai - varbūt tieši tas ir iemesls! Džeina ir viņas ienaidniece. Jā, bet Nellai bija bail, ka viņas ie- naidniecei pieder prāts, kāds nav dots viņai. Džeina, kā Nella pie sevis prātoja, ir gudra. Un vēl ļoti iespējams, ka viņa ir slikta - jā, nu jau Nella bija pārliecināta, ka Džeina ir slikta, un tomēr šo to nebūtu par ļaunu no viņas pamācīties.

Sāka Nella kā pa celmiem. Vai Džeina domā, ka Vernona mūzika var gūt panākumus, tas ir - drīzus panākumus? Nella veltīgi centās, lai balss netrīcētu.

Viņa juta sev pievērstās Džeinas vēsās, zaļās acis.

-    Paliek grūti?

-    Jā. Saprotiet…

Visa smagā nasta nogāzās kā lavīna: Vernona aiziešana no darba, grūtības, mātes mēmā spiediena spēks. Aiz miglaina plīvura slēpās kāds Viņš, kura vārds netika nosaukts. Kāds, kurš visu saprot, kurš prot būt laipns un ir bagāts.

Cik viegli šādus vārdus sacīt sievietei - pat tādai kā Džeina, kura par viņiem neko nevar zināt. Sievietes saprot - viņas nevīp- snā, it kā runa būtu par niekiem, un neuzskata, ka visi šie jautājumi ir mazsvarīgi.

Kad viņa apklusa, ierunājās Džeina:

-    Jums nav viegli. Kad iepazināties ar Vernonu, jums nebija ne jausmas, ko nozīmē darbs mūzikā.

-    Nebiju4edomājusies, ka tas ir kaut kas tāds, - Nellas balsī ieskanējās rūgtums.

-     Bet nav jēgas atgriezties pie tā, ko jās nebijāt iedomājusies, vai ne?

-    Laikam gan, - Nella neskaidri juta, ka Džeinas intonācija viņu kaitina. - Ak! - viņa neizturēja. - Jūs jau, protams, domājat, ka visam jābūt pakļautam viņa mūzikai… ka viņš ir ģēnijs.. . ka man jājūtas laimīgai par iespēju ziedoties…

-    Nē, es tā nedomāju. - Džeina bija mierīga. - Es nedomāju neko no jūsu sacītā. Nezinu, kādi ir labi ģēniji vai darboņi mākslā. Daži piedzimst ar apziņu, ka viņi ir svaņgāki par citiem, daži tādi nepiedzimst. Nav iespējams pateikt, kuriem taisnība. Jums pats labākais būtu pārliecināt Vernonu mest mūziku pie malas, pārdot Dižklosterus un dzīvot ar jums no procentiem. Bet es pilnīgi skaidri zinu, ka jums nav ne mazāko izredžu piespiest viņu aiziet no mūzikas. Viss šis - ģēnijs, māksla, lai kā jūs to sauktu, ir daudz spēcīgāks par jums. Nav jūsu spēkos piespiest Vemonu atteikties no mūzikas.

-     Bet ko es varu izdarīt? - Nellas balsī ieskanējās bezcerība. •

-     Nu, ko, jūs varat apprecēties ar to otru vīrieti, par kuru runājāt, un iegūt mazu laimīti, vai arī varat apprecēties ar Vernonu un būt mūžīgi nelaimīga, bet ar īsiem svētlaimes mirkļiem.

Nella skatījās viņā.

-    Ko darītu jūs? - viņa nočukstēja.

-    O! Es apprecētos ar Vernonu un būtu nelaimīga, bet ir jau cilvēki, kuri ari sāpēs saskata prieku.

Nella piecēlās. Viņa stāvēja durvīs un atskatījās uz Džeinu, kura nebija pakustējusies. Puspievērtām acīm viņa stāvēja, atspiedusies pret sienu, un smēķēja cigareti. Viņa mazliet atgādināja kaķeni vai varbūt rituālu ķīniešu porcelāna figūriņu. Nellai uzbrāzās pēkšņs naida vilnis.

-    Es jūs ienīstu! - viņa kliedza. - Jūs vedat Vemonu projām no manis. Jā - jūs. Jūs esat slikta… ļauna… es to zinu, jūtu. Jūs esat slikta sieviete.

-    Jūs pārņēmusi greizsirdība, - klusām atbildēja Džeina.

-Tātad jūs atzīstat, ka ir iemesls greizsirdībai? Nejau tāpēc,

ka Vemons jūs mīlētu. Viņš jūs nemīl. Un nekad nemīlēs. Tā esat jūs, kas grib viņu iekarot.

Iestājās klusums - saspriegts klusums. Tad, neizdarījusi nevienu kustību, Džeina iesmējās. Nella izsteidzās no dzīvokļa, gandriz vai neapzinādamās, ko dara.

Sebastiāns bieži nāca apciemot Džeinu. Parasti viņš ieradās pēc vakariņām, vispirms piezvanījis, lai noskaidrotu, vai viņa ir mājās. Esot kopā, viņi abi baudīja savādu prieku. Džeina Sebastiānam stāstīja par savām pūlēm pie Solveigas lomas, par grūtībām ar mūziku, par to, cik neiespējami izdarīt kaut ko Redmāgeram pa prātam, un vēl lielākām grūtībām izdarīt kaut ko pa prātam sev. Savukārt Sebastiāns Džeinai neslēpa savu godkāri, atklāja savus pašreizējos plānus un neskaidrās nākotnes ieceres.

Kādu vakaru pēc klusuma brīža, kurš bija iestājies pēc garas sarunas, Sebastiāns sacīja:

-    Džein, ar tevi man ir tik viegli sarunāties, kā ne ar vienu no maniem paziņām. Nezinu gan, kāpēc tas tā ir.

-    Nu, savā ziņā mēs esam līdzīgi, vai ne?

-    Tiešām?

-    Man tā liekas. Ne sīkumos, bet pašos pamatos. Mēs abi mīlam patiesību. Manuprāt, cik nu lielā mērā cilvēks var par sevi to teikt, mēs abi redzam visu tā, kā tas ir.

-    Un tev liekas, ka lielākā daļa pārējo to tā neredz?

-    Protams, ka neredz. Piemēram, Nella Verekere. Viņa redz visu tā, kā tas viņai tiek pasniegts, un viņa cer, ka tas tā arī būs.

-    Vispārpieņemtu priekšstatu verdzene, tu domā?

- Jā, bet tas darbojas divējādi. Džo, piemēram, lepojas ar sevi, ja var būt neparasta, bet arī tas rada augsni tādai pašai uzskatu šaurībai un aizspriedumiem.

-    Jā, ja kāds ir "nāvīgs ienaidnieks" visam, neko nešķirojot, Džo tāda ir. Viņai vienkārši jābūt revolucionārei. Viņa nekad neizvērtē būtību. Un tas mani viņas acīs bezcerīgi gremdē. Es esmu veiksminieks, bet viņa apbrīno zaudētājus. Esmu bagāts, un, apprecoties ar mani, viņa iegūtu, nevis zaudētu. Un mūsdienās būt ebrejam vairs nav liels trūkums.

-    Tas pat ir modemi, - Džeina iesmējās.

-     Un tomēr, vai zini, Džein, man vienmēr ir bijusi dīvaina sajūta, ka es Džo patīku.

-    Varbūt, ka tā ir. Viņa nav tev atbilstošā vecumā, Sebastiān.

Tas zviedrs viesībās pie tevis pateica brīnišķīgu patiesību - ka atšķirtība laikā ir sliktāka par atšķirtību telpā. Ja tavs vecums nav kādam atbilstošs, nekas tevi nevar nošķirt no viņa bezcerī- gāk. Varbūt tu esi radīts kādam citam, bet jūs esat piedzimuši dažādos laikos. Vai skan bezjēdzīgi? Es domāju, ka tad, ja Džo būtu kādus trīsdesmit piecus gadus veca, viņa varētu tevi - īsto tevi - mīlēt, un viņa mīlētu ārprātīgi. Tevi var mīlēt sieviete, Sebastiān, nevis meitene.

Sebastiāns vērās liesmās. Bija auksta februāra diena. Uz oglēm uzmestās malkas šķilas liesmoja. Džeina nevarēja ciest gāzes kamīnus.

-     Vai tev kādreiz nav ienācis prātā, Džein, kāpēc mēs neesam iemīlējuši viens otru, tu un es? Platoniska draudzība parasti nav iespējama. Un tu esi ļoti pievilcīga. Tevī ir kaut kas no grieķu sirēnas - varbūt tev pašai neapzinoties, bet ir.

-    Varbūt attiecīgos apstākļos tas notiktu.

-   Vai tad apstākļi nav piemēroti? Ak, pagaidi mirkli - es zinu, ko tu domā. Tu domā, ka "vieta jau ir aizņemta".

-    Jā. Ja tu nemīlētu Džo…

-Un ja tu…

Viņš aprāvās. '

-    Tā? - jautāja Džeina. - Tu zināji?

-    Domāju, ka jā. Vai tu neiebilsti, ja mēs par to runājām?

-    Nebūt nē. Ja kaut kas eksistē, tad kāda nozīme, vai par to runā, vai nē.

-    Džein, vai tu esi viena no tiem, kuri uzskata, ka, ja kaut ko ļoti grib, var likt tam piepildīties?

Džeina apdomāja atbildi.

-     Nē. Nedomāju, ka esmu no tādiem. Tik daudz kas notiek dabīgi, pats no sevis… Ja liktenis tev kaut ko piedāvā, tad ir jāizvēlas - pieņemt vai nepieņemt likteņa piedāvājumu. Tas arī ir liktenis. Un, kad esi izlēmis, neskaties atpakaļ un tā rīkojies.

-    Tas ir grieķu traģēdiju gars. Tevī iemājojusi pati Elektra, Džein. - Viņš pacēla no galdiņa grāmatu. — Pērs Gints? Tu gremdējies Solveigā, kā noprotu.

-    Jā. Opera vairāk ir par Solveigu, nekā Pēru. Zini, Sebastiān, Solveigai ir brīnišķīgi valdzinošs raksturs - tik bezkaislīgs, tik kluss - un tomēr viņa ir pilnīgi pārliecināta, ka viņas mīlestība uz Pēru ir vienīgais, kas kaut ko nozīmē, - uz zemes vai debesīs. Viņa zina, ka ir Pērām vajadzīga, kaut arī viņš to nekad nav teicis. Viņš viņu ir pametis pilnīgi vienu un nu mēģina šo Solveigas pamestību pasniegt kā viņa mīlestības pierādījumu. Starp citu, Redmāgera mūzika Vasarsvētku skatā ir tik krāšņa. Atceries - "Nolādēts lai viņš, kurš manu dzīvi dara nolādētu!" Parādīt, ka mīlestība spēj pārvērst sievieti par bezkaislīgu mūķeni, ir grūti, bet skaisti.

-    Vai Redmāgers ar tevi ir apmierināts?

-     Reizēm ir, bet vakar viņš sūtīja manu dvēseli uz elli un kratīja mani tik ilgi, kamēr zobi sāka klabēt. Un "viņam bija pilnīga taisnība. Es visu dziedāju šķērsām - kā tāds melodramatiski noskaņots, no skatuves nobijies skuķis. Ir jāparāda varens gribasspēks… savaldība… Solveigai jābūt maigai, bet tajā pašā laikā viņa ir neparasti stipra. Kā Redmāgers teica mūsu pirmajā tikšanās reizē - sniegs, gluds sniegs, un pār to pārskrien brīnišķīgi skaists ēnu zīmējums.

Tālāk viņi runāja par Vernona operu.

-    Zini, darbs gandrīz jau ir pabeigts. Gribu, lai viņš to parāda Redmāgeram.

-    Viņš tevi klausīs?

-    Domāju, ka jā. Esi dzirdējis mūziku? .

-    Tikai dažus fragmentus.

-    Un ko tu domā?

-    Es vispirms paklausīšos tavas domas, Džein. Tavi spriedumi attiecībā uz mūziku ir tikpat vērtīgi kā manējie.

-    Tā ir neizstrādāta. Tajā salikts pārāk daudz - pārāk daudz laba materiāla; viņš vēl nav iemācījies materiālu apstrādāt, taču materiāls ir - milzums materiāla. Vai piekriti?

Sebastiāns pamāja.

-     Pilnīgi piekrītu. Esmu pārliecināts vairāk nekā jelkad, ka Vernons iet revolucionāru ceļu. Bet gaidāmi nejauki laiki. Viņam nāksies saskarties ar faktu, ka viss, ko viņš raksta, nav… nav novests līdz pilnībai, nav domāts komerciālam piedāvājumam.

-    Tu domā, ka nav domāts uzvešanai?

-    Tieši to es domāju.

-     Tu varētu to uzvest.

-    Tu domā - draudzības vārdā? -Jā.

Sebastiāns piecēlās un sāka soļot šurpu turpu pa istabu.

-    Pēc manām domām, tas ir neētiski, - viņš beidzot atbildēja-

-    Un vēl tu negribi zaudēt savu naudu.

-    Pilnīgi pareizi.

-    Bet tu varētu atļauties zaudēt kādu daļu un to nemaz nepamanītu.

-    Es vienmēr pamanu naudas zaudējumu. Tas, kā lai pasaka, aizskar manu godu.

Džeina pamāja.

-     Es saprotu tevi, Sebastiān, bet nedomāju, ka tev nāksies zaudēt naudu.

-    Manu mīļo Džein…

-     Nestrīdies ar mani, pirms nezini, par ko strīdos es. Tu esi iecerējis savā mazajā Holbornas teātrītī uzvest kaut ko no tā, ko pasaulē sauc par "izsmalcinātu mākslu", vai ne? Nu, un šovasar, teiksim, jūlija sākumā, uzved Princesi tornī uz divām nedēļām. Neuzved to kā operu (tikai, starp citu, nepasaki to Vernonam - bet tu jau nepateiksi, neesi nekāds muļķis). Uzved to kā muzikālu izrādi! Neparastas dekorācijas, oriģināli gaismas efekti - tu esi traks uz gaismas efektiem, es zinu. Krievu balets - lūk, uz ko tev jātiecas! Tas būs… tas būs šī uzveduma gars. Izvēlies labus dziedātājus - taču arī pievilcīgus. Un tagad, metot pieticību pie malas, es tev pateikšu, lūk, ko. Es tev garantēšu šī uzveduma panākumus.

-    Tu - princeses lomā?

-    Nē, manu bērniņ. Es kā leļļu meistare. Tas ir raksturs, kurš pievilks un saistīs. Leļļu meistarei dotā mūzika ir labākais, ko Vemons sarakstījis. Sebastiān, tu vienmēr esi teicis, ka es esmu laba aktrise. Koventgārdenā man šo sezonu ļaus dziedāt tāpēc, ka es esmu laba aktrise. Es atnesīšu sensāciju. Es zinu, ka protu tēlot - un aktiera meistarībai operā ir liela nozīme. Es varu… es varu publiku iešūpot, es varu piespiest viņus izjust mūziku.

Vernona opera jāapstrādā no dramaturģijas viedokļa. Atstāj to man! No muzikālā viedokļa jūs ar Redmāgera varēsiet kaut ko ieteikt - ja Vemons jūsu ieteikumus pieņems. Mūziķi ir lieli velni, viņi visu var dabūt gatavu, kā jau mēs labi zinām. Un ari šo te var dabūt gatavu, Sebastiān.

Džeina saliecās uz priekšu. Viņas vaibsti kļuva dzīvāki un iespaidīgāki. Sebastiāna seja vērtās vēl bezkaislīgāka. Tāds viņš izskatījās vienmēr, kad apdomāja kādu ļoti nopietnu projektu. Viņš vērtējoši noskatīja Džeinu, noskatīja nevis kā draugs, bet kā cilvēks no malas. Viņš ticēja Džeinai, viņas skatuviskajam spēkam, viņas pievilkšanas spēkam, viņas brīnišķīgajai spējai no skatuves raidīt zālē emocijas.

-    Es to apdomāšu, - viņš klusām sacīja. - Tevis teiktajā kaut kas ir.

Džeina pēkšņi iesmējās.

-    Un tu varēsi nopirkt mani ļoti lēti, Sebastiān.

-     Es to atcerēšos, - Sebastiāns nopietni atbildēja. - Kaut kā jau jānomierina mani ebreja instinkti. Tu mani ar šo pasākumu esi saintriģējusi, Džein, un neiedomājies, ka es to nesaprotu!

TREŠĀ NODAĻA

1.

Beidzot Princese tornī bija pabeigta. Vernonam pāri vēlās milzīgs pesimisma vilnis. Darbs likās nekam nederīgs - bezcerīgs. Labāk iemest to uguni.

Nellas mīļums un mēģinājumi viņu iedrošināt pašlaik šķita kā saldais ēdiens. Viņai piemita brīnišķīgs instinkts vienmēr uzminēt un pateikt tieši tos vārdus, kuras viņš ilgojās dzirdēt. Bez viņas, kā Vemons vienmēr mēdza atkārtot, viņš jau sen būtu ie- slīdzis bezcerībā.

Ar Džeinu ziemā tikties iznāca retāk. Daļu laika viņa atradās turnejā ar Britu Operas trupu, bet, kad Birmingemā dziedāja Elektru, Vernons gāja klausīties. Viņu neizmērojami iespaidoja gan mūzika, gan tas, kā Džeina personificēja Elektru. Šis apņēmīgais gribasspēks, kurš mudināja: "Nesaki neko, un tev taps atdarīts!" Džeina radīja iespaidu, ka viņā ir vairāk dvēseles, nekā miesas. Vernons gan juta, ka viņas balss šai lomai ir pārāk vāja, tomēr radās iespaids, ka tam nav nekādas nozīmes. Viņa bija Elektra - šis fanātiski kvēlojošais nepielūdzamā likteņa gars.

Dažas dienas Vernons padzīvoja pie mātes - dienas, kuras sagādāja nogurumu un neērtības. Viņš apciemoja tēvoci Sidneju un tika uzņemts vēsi. Inida bija saderinājusies ar kādu advokātu, un tēvocis Sidnejs par to, kā likās, nebija pārāk priecīgs.

Nella ar māti Lieldienu laikā bija izbraukušas. Kad viņas atgriezās, Vernons piezvanīja un pateica, ka nekavējoties grib Nellu redzēt. Viņš ieradās bāls un degošām acīm.

-     Nell, vai zini, ko es dzirdēju? Visapkārt runā, ka tu gatavojoties precēties ar Džordžu Cetvindu. Džordžu Cetvindu!

-    Kas to runā?

-    Daudzi. Runā, ka tu visur esot redzama ar viņu kopā.

Nella izskatījās nobijusies un nelaimīga.

-    Negribu, lai tu tam ticētu. Un, Vernon, neskaties uz mani tik apsūdzoši! Viņš patiešām piedāvāja mani precēt - patiesībā pat divas reizes.

-    Tas vecis?

-    Ak, Vemon, nepaliec smieklīgs! Viņam ir tikai četrdesmit viens vai četrdesmit divi gadi.

-    Gandrīz divas reizes vecāks par tevi. Redzi, es biju iedomājies, ka viņš varbūt grib precēt tavu māti.

Nella, kā spītējot pati sev, iesmējās.

-    Ak, mīļais, kaut viņš to gribētu! Māte patiešām vēl ir ļoti glīta.

-    Tā man arī likās tajā vakara Renelegā. Nekad nespēju iedomāties. .. pat sapņos nerādījās, ka runa ir par tevi! Vai varbūt tad tas vēl nesākās?

-    Jā, tad tas - kā tu saki - jau bija sācies. Tieši tāpēc jau māte tajā vakarā bija tik dusmīga - jo biju pazudusi ar tevi.

-    Un man pat prātā neienāca! Nell, tu varēji man pastāstīt!

-    Ko pastāstīt? Nebija jau ko stāstīt - tad!

-     Laikam gan. Es esmu idiots. Bet to gan zinu, ka viņš ir šausmīgi bagāts. Tas reizēm mani biedē. Ak, mīļā Nell, cik riebīgi no manis, ka esmu turējis tevi aizdomās - kaut vai uz mirkli. It kā tevi interesētu, cik kāds ir bagāts.

Nella iekaisa:

-    Bagāts, bagāts, bagāts! Ko tu runā vienu un to pašu. Viņš ir ļoti laipns un arī visai glīts.

-    Laikam gan.

-    Bet viņš tāds ir, Vemon. Patiešām.

-    Ir jau jauki, ka tu viņu aizstāvi, mīļā, bet šim cilvēkam jābūt nejūtīgam, rupjam tēviņam, līpot tev klāt pēc tam, kad divas reizes esi viņam atteikusi.

Nella neatbildēja. Viņa skatījās Vernonā ar tādu skatienu, kuru viņš nesaprata, - tajā bija kaut kas žēls, kaut kas lūdzošs un tajā pašā laikā izaicinošs. Tas bija savāds skatiens. Likās, ka viņas skatiens nāk no kādas viņam ļoti tālas pasaules, ka viņi atrodas dažādās dimensijās.

-     Man kauns par sevi, Nell, - Vernons nočukstēja. - Bet tu esi tik skaista-jebkurš var tevi gribēt…

Pēkšņi Nella sabruka - sāka raudāt. Vernons pārbijās. Piespiedusi seju viņa plecam, Nella elsoja.

-     Es nezinu, ko darīt, - nezinu. Esmu tik nelaimīga. Ak, kaut es varētu ar tevi parunāt.

-    Bet tu vari, mīļā. Es esmu šeit un klausos tevī.

-    Nē, nē, nē… Es nekad nevaru ar tevi parunāt. Tu nesaproti. Tas ir bezjēdzīgi…

Viņa raudāja. Vernons skūpstīja Nellu, mierināja, lika viņai izjust visu to mīlestību, kura kvēloja viņā…

Kad viņš bija aizgājis, turot rokā atvērtu vēstuli, ienāca Nellas māte. \ v

Viņa izlikās neredzam Nellas saraudāto seju.

-    Džordžs Četvinds trīsdesmitajā maijā kuģo uz Ameriku, - pienākusi pie galda, viņā piezīmēja.

-    Mani neinteresē, uz kurieni viņš kuģo, - Nella pēkšņi sadumpojās.

Misis Verekere neatbildēja.

Tovakar Nella pavadīja ilgāku laiku nekā parasti, nometusies ceļos pie savas balti klātās gultas,

- Ak, Dievs, lūdzu izdari tā, lai es apprecētos ar Vemonu! Es to tik ļoti vēlos. Es viņu mīlu. Lūdzu, dari tā, lai viss nokārtotos un mēs apprecētos! Liec kaut kam notikt… Lūdzu, Dievs.

2.

Aprīļa beigās Dižklosteri tika izīrēti. Vemons uzbudināts ieradās pie Nellas.

-    Nell, vai tagad tu nāksi man par sievu? Mēs varētu tikt galā. īres noteikumi ir neizdevīgi - traki neizdevīgi, bet man vienkārši nācās tos pieņemt. Redzi, nāksies samaksāt apķīlāšanas izmaksu procentus un visus izdevumus par mājas uzturēšanu kārtībā, kamēr tā nebija izīrēta. Man nācās aizņemties, un tagad, protams, parādi jāatdod. Kādus pāris gadus vajadzēs padzīvot šaurāk, bet tad jau vairs nebūs tik slikti…

Viņš runāja, centās izskaidrot finansiālās detaļas.

-    Biju ļoti aizņemts ar visu šo, Nell. Tiešām. Praktisku lietu kārtošana. Tagad mēs varētu atļauties mazu dzīvoklīti, vienu kalponi, un vēl mazliet paliktu pāri. Ak, Nell, ar mani kopā tu taču nebaidies no nabadzības, vai ne? Tu reiz teici, ka es nezinot, ko nozīmē nabadzība, bet tu nevari to teikt tagad. Kopš ierados Londonā, esmu izticis ar smieklīgu naudu, un tas mani nemaz nav biedējis.

Jā, to Nella zināja. Tas viņai skanēja kā netiešs pārmetums. Un tomēr, lai gan viņa nemācēja sev to izskaidrot, viņa juta, ka abi gadījumi nav salīdzināmi. Sievietēm tas ir pavisam citādi; vēlme būt skaistai, justies apbrīnotai, labi pavadīt laiku - nekas tāds neskar vīrieša intereses. Viņiem nepastāv šī mūžīgā problēma ar apģērbu - neviens no viņiem daudz neuztraucas, ja jāstaigā noplukušam.

Bet kā lai to izskaidro Vernonam? Neiespējami. Viņš nav tāds kā Džordžs Četvinds. Džordžs šādas lietas saprot.

-    Nell.

Tā viņi sēdēja, un Vernona roka neizlēmīgi apņēma meiteni.

Bet izšķirties vajadzēja. Acu priekšā Nellai peldēja vīzijas. Amēlija… mazais, karsti smacīgais dzīvoklītis, dīcošais bērns… Džordžs Četvinds un viņa mašīna… mazs, pieblīvēts dzīvoklītis - netīrīga, nemākulīga kalpone… dejas… kleitas… parāds drēbniekam… īre par Londonas māju - nenomaksāta… viņa pati Es- kotā, smaidīga, runīga, skaistu,'modemu vakartērpu mugurā… tad kaut kas pēkšņi viņu pārsvieda uz Renlegu, uz tilta virs ūdeņiem, blakus Vernonam…

Un viņas balss skanēja gandri^ vai kā tajā vakarā:

-    Es nezinu, Vemon, es nezinu.

-    Bet, Nella, mīļā…

Viņa atbrīvojās no viņa rokām un piecēlās.

-    Lūdzu, Vernon… man jāpadomā… jā, jāpadomā. Un es to nevaru, esot kopā ar tevi.

Vēlāk, vakarā, viņa Vernonam rakstīja:

Mans mīļais Vernon, pagaidīsim mazliet - teiksim, pusgadu. Es nezinu, vai gribu precēties jau tagad. Turklāt līdz tam laikam bļis skaidrība par Tavu opeiv. Tu noteikti domā, ka es baidos no nabadzības, bet tas gluži tā nav. Esmu redzējusi cilvēkus - cilvēkus, kuri mīlējuši viens otru, bet rūpes un raizes viņu mīlestību iznīcinājušas. Man ir sajūta, ka, ja mēs būsim pacietīgi un pagaidīsim, viss nokārtosies. Ak, Vemon, es zinu, ka tā būs, ka viss būs lieliski. Ja vien mēs būsim pacietīgi un pagaidīsim…

Vernonu vēstule saniknoja. Viņš neparādīja to Džeinai, bet, aizgājis pie viņas, ļāva plūst neapvaldītiem vārdiem, ar kuriem mēģināja izskaidrot patieso situāciju. Džeinas atbilde sekoja parastajā, viņai raksturīgajā, atvēsinošajā manierē:

-     Tev šķiet, ka esi varena dāvana jebkurai meitenei, vai ne?

-    Ko tu ar to domā?

-    Vai tev liekas, ka meitenei, kura pieradusi iet uz viesībām, dejot, baudīt izpriecas un sev veltītus apbrīna pilnus skatienus, var likties vilinoši tapt ieslodzītai šaurā alā, nošķirtai no visiem šiem priekiem?

-    Bet mēs abi būsim viens otram.

-     Tu nevari apbērt viņu ar mīlestību divdesmit četras stundas diennaktī. Ko viņa lai iesāk, kamēr tu strādā?

-     Vai tu domā, ka sieviete nespēj būt nabadzīga un laimīga vienlaikus?

-    Spēj, ja viņai piemīt zināmas īpašības.

-    Kādas? Mīlestība un uzticība?

-    Nē, tu muļķa bērns. Humora izjūta, bieza āda un vēl tāda vērtīga īpašība kā prasme būt pieticīgai. Tu apgalvosi, ka mīlestība var dzīvot arī lauku mājiņā, ka tas ir nebūtisks jautājums un atkarīgs no pašas mīlestības lieluma. Nu, tas galvenokārt ir atkarīgs no garīgās pasaules bagātības. Tu jutīsies lieliski visur - Bekingemas pilī vai Sahāras tuksnesī, - jo tu esi garīgi noslogots, tev ir mūzika. Bet Nella ir atkarīga no ārējiem apstākļiem. Apprecoties ar tevi, viņa tiks nošķirta no visiem saviem draugiem;

-    Bet kāpēc?

-    Tāpēc, ka visgrūtākā problēma pasaulē ir saglabāt draudzību cilvēkiem ar atšķirīgiem ienākumiem. Skaidrs, ka starp viņiem izveidojas plaisa.

-    Tu, kā parasti, apšaubi manis teikto, - Vernons nespēja savaldīties. - Vai vismaz centies to darīt.

-     Redzi, mani kaitina, kā tu novieto pats sevi uz pjedestāla un apbrīno par nezin ko, - Džeina mierīgi skaidroja. - Tu ceri, ka Nella ziedos tev savu dzīvi un draugus, bet tu viņas labā neziedosi neko.

-    Ko neziedošu? Ko vien vēlies.

-    Bet Dižklosterus tu nepārdosi!

-Tu nesaproti…

Džeina samierinoši paskatījās uz Viņu.

-    Varbūt tieši es saprotu. Jā, mans dārgais, es ļoti labi saprotu. Bet nedižojies! Mani vienmēr kaitina ļaužu dižošanās! Labāk parunāsim par Princesi tornī. Gribu, lai tu to parādi Redmāge- ram.

-     Ak, opera ir briesmīga. Nevaru to nevienam rādīt.. Redzi, Džein, kamēr nebiju pabeidzis, neredzēju, cik tā ir briesmīga.

-            To neviens nekad neredz, - atbildēja Džeina. - Ja tā nebūtu, neviens nekad nevienu darbu nepabeigtu. Parādi to Redmā- geram! Viņa spriedums visādā ziņā būs interesants.

Vernons izrādīja nepatiku.

-    Viņš to uzskatīs par šausmīgu nekaunību.

-   Nē. Viņš ļoti augstu vērtē visu, ko saka Sebastiāns, bet Sebastiāns vienmēr ir tev ticējis. Redmāgers saka, ka Sebastiāna spriedumi viņa gadiem ir apbrīnojami.

-     Vecais, labais Sebastiāns, Viņš ir brīnišķīgs, - Vernona balsī ieskanējās siltums. - Gandrīz viss, ko viņš pasācis, ir guvis panākumus. Sekeļi ripo griezdamies. Ak, Dievs, kā es viņu reizēm apskaužu.

-    Nevajadzētu. Patiesībā viņš nemaz nav tik laimīgs.

-    Tu domā, Džo dēļ? Nu, tur jau viss nokārtosies.

-    Paklau, Vernon, vai tu bieži saredzies ar Dzo?

-    Visai bieži, bet ne tik bieži kā agrāk. Nespēju ciest to viņas dīvaino mākslinieku pasauli, kurā viņa ieslīgusi, - viņu domāšana ir greiza, viņi izskatās netīri, un viņu runas man šķiet tīrās aplamības. Viņi nemaz nelīdzinās tavam bariņam - cilvēkiem, kuri patiešām dara ko vērtīgu.

-     Mēs esam tas, ko Sebastiāns nosauktu par komerciāli daudzsološiem. Un tomēr - mani uztrauc Džo. Baidos, ka viņa pastrādās kādas muļķības.

-    Tu domā to nejēgu Lamarru?

-    Jā, es domāju to nejēgu Lamarru. Attiecībā uz sievietēm viņš ir gudrs, Vernon. Daži vīrieši tādi ir.

-    Tu domā, ka Džo var pie viņa palikt, vai ko tamlīdzīgu? Protams, savā ziņā Džo ir sasodīti dumja. - Viņš ziņkārīgi paskatījās Džeinā. - Bet man liekas, ka tu…

Viņš apklusa, pēkšņi nosarcis. Džeina likās nedaudz uzjautrināta.

-     Tevv patiešām nevajadzētu sevi apgrūtināt ar domām par manu morāli.

-    Es neapgrūtinu sevi. Gribu tikai teikt, ka mani vienmēr interesējis… mani vienmēr tik ļoti ir interesējis…

Viņa balss izdzisa. Iestājās klusums. Džeina sēdēja, taisni iz- slējusies, un neskatījās uz Vemonu. Viņa vērās tieši sev priekšā un tad beidzot klusā, mierīgā balsi sāka runāt. Viņa runāja bez emocijām, rāmi, it kā uzskaitot kaut ko, kas noticis ar kādu citu. Tas bija auksts, koncentrēts šausmu uzskaitījums, un Vemonu visvairāk biedēja Džeinas objektīvais miers. Viņa runāja bezpersoniski. Tādā balsī varētu runāt zinātnieks.

Vernons paslēpa seju plaukstās.

Džeinas stāstījums bija galā. Viņas klusie vārdi izdzisa pavisam.

Vernona balss drebēja.

-    Un tu esi visu to pārdzīvojusi? Es nekad nevarēju iedomāties, ka tādas lietas ir iespējamas.

Džeinas balss joprojām skanēja mierīgi.

-     Viņš bija krievs, turklāt deģenerāts. Varbūt anglim grūti saprast šo īpašo, rafinēto tieksmi pēc cietsirdības. Var saprast brutalitāti, taču ne visu pārējo.

Vernons uzdeva jautājumu, juzdamies bērnišķīgi neērti.

-Tu… tu viņu ļoti mīlēji?

Džeina lēnām pamāja ar galvu un turpināja stāstīt, bet tad apklusa.

-    Kādēļ rakņāties pagātnē? - viņa pēc mirkļa jautāja. - Viņš radīja skaistu darbu. Tas atrodas Dienvidkensingtonā. Drausmīgs, bet lielisks.

Tad viņa pievērsās Vemona Princesei tornī.

Divas dienas vēlāk Vernons aizgāja uz Dievidu Kensingto- nu. Borisa Androva vientuļi izstādīto mākslas darbu izdevās atrast visai viegli. Zemei piespiesta sieviete - šausmīgu seju, pārvērstu, uztūkušu, izkropļotu, bet ar brīnišķīgu augumu… skaists augums. Vernons instinktīvi juta, ka tas pieder Džeinai.

Viņš stāvēja un skatījās uz bronzas plikni, uz figūru ar plaši izplestajām rokām un garajiem, taisnajiem matiem, kas pletās kā sēru karogs…

Tik skaists augums… Džeinas augums. Androvs savai skulptūrai par modeli izmantojis viņu.

Pirmo reizi pēc daudziem gadiem atmiņā atausa Zvērs. Vernonam atkal kļuva bail.

Strauji novērsies no skaistās bronzas statujas - Džeinas auguma, viņš gandrīz skriešus izmetās no zāles.

Bija Pēra Ginta, Redmāgera jaunās operas, pirmizrāde. Arī Vernons devās uz turieni, un Redmāgers bija ielūdzis viņu apmeklēt goda maltīti pēc pirmizrādes. Pirms tam viņam kopā ar Nellu bija sarunāts pusdienot viņas mātes mājā. Nella nenāca viņam līdzi uz operu. ■

Nellai par lielu pārsteigumu Vemons uz pusdienām neieradās. Kādu laiku pagaidījušas, viņas sāka maltīti bez Vemona. Viņš ieradās tikai tad, kad galdā jau bija pasniegts saldais ēdiens.

-    Es šausmīgi atvainojos, misis Verekere. Tiešām jūtos ļoti vainīgs. Notika kaut kas ārkārtīgi negaidīts. Pastāstīšu vēlāk.

Viņa seja bija tik bāla un viņš pats tik acīmredzami satriekts, ka misis Verekere aizmirsa aizvainojumu. Viņa vienmēr ir bijusi taktiska sabiedrības dāma un arī pašreizējo situāciju uzņēma ar parasto savaldību.

-     Nu, ko, - misis jVerekere piecēlusies sacīja, - ja jau esi šeit, Vemon, tad vari aprunāties ar Nellu. Ja iesi uz operu, tad daudz laika tev nav.

Viņa izgāja no istabas. Nella jautājoši skatījās Vernonā. Viņš atbildēja viņas skatienam.

-    Džo ir aizgājusi ar Lamarru.

-    Ko? Nevar būt!

-    Var gan.

-   Tu gribi teikt, ka viņi slepus aizbēguši? Apprecējušies? Ka aizmukuši, lai apprecētos?

-    Viņš nevar precēties, jo viņam jau ir sieva, - Vernons drūmi paskaidroja.

-    Ak, Vemon, cik šausmīgi! Kā viņa tā varēja?

-    Džo vienmēr ir bijusi stūrgalvīga. Vēlāk viņa to nožēlos - es zinu, ka nožēlos. Neticu, ka viņš viņai patiešām patīk.

-    Un kā ar Sebastiānu? Vai viņam tagad nav šausmīgi?

-    Jā, nabaga zēns. Nupat apciemoju viņu. Viņš ir pilnīgi salauzts. Es pat nenojautu, ka viņam Džo tik daudz nozīmē.

-    Es gan to zināju.

-     Redzi, mēs vienmēr bijām trijotne - vienmēr. Sebastiāns un mēs ar Džo. Mēs bijām nešķirarhi.

Nella juta, ka uzplūst neskaidrs greizsirdības vilnītis. Vernons atkārtoja:

-    Mēs bijām trijotne. Un… ak, nezinu! Es zināmā mērā jūtos vainīgs. Esmu ļāvis izslīdēt no rokām pavedienam, kas Džo saistīja ar Sebastiānu un mani. Mīļā, labā Džo, viņa vienmēr ir bijusi tik uzticama - īstā māsa tāda nevarētu būt. Tik ļoti sāp, ja atceros, ko viņa bērnībā mēdza sacīt - ka nekad nesaistīšoties ar vīrieti. Un tagad Džo ir iekritusi.

-    Precēts vīrietis, - Nella izskatījās šokēta. - Tas ir šausmīgi. Vai viņam ir bērni?

-    Ko es varu zināt par viņa sasodītajiem bērniem?

-    Vemon, neesi tik ass!

' - Piedod, Nell! Tas mani ir satriecis.

-    Kā viņa kaut ko tādu varēja izdarīt?! - iesaucās Nella. Viņa vienmēr bija ņēmusi pie sirds Džo vārdos neizteikto, bet tomēr skaidri jaušamo nicinājumu. Un bija gluži saprotami, ka tagad Nellu pārņēmusi zināma pārākuma sajūta. - Aizskriet ar precētu vīrieti! Tas ir briesmīgi!

-    Katrā ziņā drosmes viņai netrūkst! - sacīja Vemons.

Viņš pēkšņi un kaismīgi vēlējās aizstāvēt Džo - Džo. kura piederēja seno dienu Dižklosteriem.

-    Drosmes? - pajautāja Nella.

-    Jā, drosmes! - Vernons iesaucās. - Katrā ziņā viņa nebaidās trakulību. Viņa nerēķinās ar iznākumu. Mīlestības dēļ viņa ir atteikusies no visa šajā pasaulē. Ne katrs to spēj izdarīt.

-    Vernon!

Smagi elsojot, Nella pielēca kājās.

-     Bet tā ir taisnība! - viss Vemona gruzdošais aizvainojums lauzās uz āru. - Tu, Nell, manis dēļ nevari pat samierināties ar nelielām neērtībām. Vienmēr tikai daudzini: "Pagaidi!" - un: "Būsim prātīgi!" Tu mīlestības dēļ neesi spējīga izdarīt kaut ko neprātīgu.

-    Ak, Vemon, cik tu esi cietsirdīgs… cik cietsirdīgs…

Viņš redzēja, ka Nellas acis piepildās asarām, un tūlīt pat nožēloja savus vārdus.

-    Nell, es tā nedomāju - es tā nedomāju, mīļa.

Viņš apvija rokas viņai apkārt un piespieda viņu pie sevis. Nellas elsas pieklusa. Vernons paraudzījās pulkstenī.

-    Nolādēts! Jāiet. Ar labvakaru, Nell, mīļā. Tu taču mani ļ mīli, vai ne?

-    Nu, protams, mīlu.

Vēlreiz noskūpstījis viņu, Vernons izsteidzās ārā. Nella noslīga sēdus pie sajauktā pusdienu galda. Tā viņa sēdēja - domās iegrimusi…

4.

Koventgārdenā viņš nokļuva vēlu. Pērs Gints bija jau sācies. Ritēja Ingridas kāzu aina, un Vernons ieradās tieši brīdī, kad sākās Pēra un Solveigas pirmās, īsās tikšanās skats. Interesanti, vai Džeina uztraucas? Viņa bija mācējusi izskatīties ļoti jauniņa ar savām gaišajām bizēm un nevainīgo, mierpilno sejas izteiksmi. Pēc izskata viņai varēja dot deviņpadsmit gadus. Cēliens beidzās ar skatu, kurā Pērs aiznes Ingridu.

Vernons pamanīja, ka mūzika viņu interesē mazāk nekā Džeina. Šovakar bija Džeinas lielais pārbaudījums. Viņai vajadzēja vai nu uzvarēt, vai zaudēt. Vernons zināja, cik ļoti viņa vēlējās attaisnot Redmāgera uzticību.

Tagad Vemons saprata, ka viss ir kārtībā. Džeina bija lieliska Solveiga. Viņas balss, skaidra un tīra - kristāla pavedieniņš, kā Redmāgers mēdza to dēvēt - skanēja pārliecinoši, un viņas aktrises meistarība bija lieliska. Operā dominēja mierīgā, nelokāmā Solveigas personība.

Vernons pirmo reizi juta, ka viņu ir ieinteresējis stāsts par vājo, visu vēju pluinīto Pēru, šo gļēvuli, kurš izmanto katru iespēju aizmukt no dzīves īstenības. -Mūzika, kura attēloja Pēra konfliktu ar Lielo Līko, satrauca viņu, atsaukdama atmiņā bērnu dienu šausminošās bailes no Zvēra. Tās bija tās pašas bērnībā pārdzīvotās neskaidrās, rēgainās bailes. Neredzama, tikai saklausāma, Solveigas skaidrā balss izrāva viņu no bailēm. Aina biezoknī, kur Solveiga ierodas apciemot Pēru, bija tik bezgalīgi skaista un beidzās ar Pēra lūgumu, lai Solveiga pagaida, kamēr viņš aizies pēc savas nastas. Viņa atbild: "Ja tā tik smaga, tad labāk diviem nest tās svaru." Un tad Pēra aiziešana, viņa

pēdējā vairīšanās no Solveigas. "Uzkraut viņas sāpes? Nē, ej apkārt, Pēr, ej apkārt!"

Visskaistākā bija Vasarsvētku mūzika - lai gan ļoti redmā- geriska, nodomāja Vemons. Tā virzīja un sagatavoja noslēguma ainai. Pārmocītais Pērs guļ, noguldījis galvu Solveigas klēpī, Solveiga sudraba pielijušiem matiem, ar Madonnas zilo auru, ir skatuves vidū, viņas galvas siluets izgaismojas pret austošo sauli, un dziesma skan droši, par spīti Pogu Lējējam.

Tas bija brīnišķīgs duets - Šavaranovs, slavenais krievu bass, viņa balss kļūst arvien dziļāka un dziļāka, un Džeina ar viņas sudraba pavedieniņu, kurš kāpj augšup un augšup, augstāk un augstāk, līdz viņai paliek pēdējā skaņa - augsta un neticami skaidra… un aust saule…

Vernons, juzdamies zēniski svarīgs, devās viņus uzmeklēt. Operas panākumi bija milzīgi. Aplausi skanēja ilgi un dedzīgi. Viņš atrada Redmāgera turam Džeinas roku un ar mākslinieka degsmi un pamatīgumu to skūpstām.

-    Jūs esat eņģelis, jūs esat lieliska - jā, lieliska! Jūs esat liela māksliniece! - Un viņš izplūda savas mātes valodas vārdu brāzmainajā straumē, pēc tam mēģinādams to pašu atkārtot angliski. - Es jums pateikšos par to - jā, mīļumiņ, es jums pateikšos par to. Es ļoti labi zinu, kā to izdarīt. Es pārliecināšu lēno Sebastiānu. Kopā mēs…

-    Klusējiet, - nočukstēja Džeina.

Vemons neveikli panāca uz priekšu un kautrīgā balsī sacīja:

-    Tas bija lieliski!

Viņš saspieda Džeinas plaukstu. Viņa viņam sirsnīgi uzsmaidīja.

-    Kur ir Sebastiāns? Vai tad viņš nupat nebija šeit?

Sebastiānu vairs neredzēja. Vemons brivprātigi pieteicās iet viņu

sameklēt un atvest uz vakariņām. Viņš neskaidri nočukstēja, ka zinot, kur draugu meklēt. Džeina pagaidām neko nezināja par Džo aizbēgšanu, un Vemons juta, ka pašlaik nav iespējas viņai to pateikt.

Viņš iekāpa taksometrā un brauca uz Sebastiāna māju, bet tur viņa nebija. Vernons iedomājās, ka varbūt Sebastiāns devies uz viņa dzīvoklīti, kur pirms kāda laika abi bija šķīrušies. Viņš devās tieši uz turieni. Pēkšņi Vemons jutās pacilāts, gandrīz vai triumfa pārņemts. Pašlaik pat Džo nenozīmēja neko. Radās pēkšņa pārliecība, ka viņa paša darbs ir labs, kādu dienu tāds noteikti būs. Un vēl radās nojausma, ka ar Nellu arī viss nokārtosies. Šovakar viņa viņam bija piekļāvusies citādi, ciešāk, it kā negribēdama ļaut iet… Jā, viņš bija pārliecināts. Viss būs labi.

Vernons skrēja pa kāpnēm uz savu istabu. Tā bija tumša. Sebastiāna nav. Vernons ieslēdza gaismu un palūkojās apkārt. Uz galda gulēja kāda nesen atnesta vēstule. Viņš paķēra to. Adresēta viņam, Nellas rokraksts. Viņš atplēsa aploksni…

Viņš labu brīdi stāvēja, tad rūpīgi un prātīgi pievilka pie galda krēslu, novietoja to ārkārtīgi precīzi, it kā tas būtu ļoti svarīgi, un, turēdams vēstuli rokā, apsēdās. Viņš lasīja un pārlasīja vēstuli atkal un atkal, desmito, vienpadsmito reizi:

Mīļais Vernon, lūdzu, piedod man! Esmu nolēmusi precēties ar Džordžu Cetvindu. Nemīlu viņu ta, kā mīlu Tevi, bet ar viņu es būšu drošībā. Vēlreiz - piedod man, lūdzu!

Es Tevi vienmēr mīlēšu. Tava Nella

-     Ar viņu es būšu drošībā, - Vernons skaļi atkārtoja. - Ko viņa ar to domājusi? Viņa būtu drošībā ar mani. Ar viņu es būšu drošībā?Tas sāp…

Tā viņš sēdēja. Minūtes ritēja… Aizritēja stundas… Un viņš sēdēja nekustīgs, gandrīz nespējīgs domāt… Kādā brīdī uzausa neskaidra doma: "Vai tā jutās Sebastiāns? Un es viņu nesapratu…"

Kad nočīkstēja ārdurvis, viņš nepagrieza galvu. Džeinu viņš ieraudzīja tikai tad, kad viņa pienāca pie galda un nometās viņam blakus uz ceļiem.

-    Vernon, mans dārgais, kas noticis? Kad tu neatnāci uz vakariņām, es jutu, ka kaut kas noticis. Tāpēc nācu apskatīties…

Nedzīvi, mehāniski viņš pasniedza Džeinai vēstuli. Viņa paņēma to un izlasīja. Tad nolika uz galda.

Vernona balss bija mulsa un neskanīga.

-    Viņai nevajadzēja tā teikt - ka ar mani nav droši. Ar mani viņa būtu drošībā…

-    Ak, Vemon, mans mīļais…

Viņas rokas apvijās viņam. Viņš pēkšņi viņu satvēra - tā pārbiedēts bērns pieķeras mātei; No viņa kakla izlauzās elsas. Viņš paslēpa seju pie viņas kakla balti vizošās ādas.

-Ak! Džeina… Džeina…

Viņa satvēra viņu ciešāk. Viņa glāstīja viņa matus. Vernons murmināja:

-    Paliec pie manis… Paliec pie manis… Neatstāj mani…

-    Es neatstāšu tevi, - viņa atbildēja. - Viss būs labi.

Viņas balss skanēja maigi - kā mātei. Kaut kas viņa krūtīs pārtrūka,- it kā būtu pārrauts aizsprosts. Domas virpuļoja un drāzās. Tēvs Dižklosteros skūpsta Vinniju… Statuja Dienvid- kensingtonā… Džeinas augums… viņas brīnišķīgais augums.

Viņš sacīja aizsmakušā balsī:

-    Paliec pie manis…

Rokas viņam apvijusi, piespiedusi lūpas pierei, viņa atčukstēja:

-    Es palikšu pie tevis, mans mīļais.

Kā māte bērnam.

Viņš pēkšņi atbrīvojās no viņas skavām.

-    Ne tā. Ne tā. Lūk, tā.

Viņa lūpas piekļāvās viņas lūpām - mežonīgi, nikni, viņa rokas piespiedās viņas krūšu apaļumiem. Viņš vienmēr viņu ir gribējis, vienmēr - tagad viņš to zināja. Viņš gribēja viņas augumu, šo brinišķīgo, graciozo augumu, augumu, kuru tik labi reiz pazinis Boriss Androvs.

Viņš vēlreiz atkārtoja:

-    Paliec pie manis. ..

Iestājās ilgs klusums - viņam likās, ka līdz Džeinas atbildei paskrien minūtes, stundas, gadi.

-    Es palikšu… - beidzot viņa atbildēja.

CETURTA NODAĻA

1.

Kādā jūlija dienā Sebastiāns Levins soļoja pa krastmalu Džeinas dzīvokļa virzienā. Laiks vairāk atbilda agra pavasara dienai, nevis vasarai. Auksts vējš pūta sejā putekļus un spieda mirkšķināt acis.

Sebastiāna izskatā skaidri varēja manīt pārmaiņas. Viņš likās manāmi vecāks. Tagad viņā no zēniskuma bija palicis, ļoti maz - un nekad jau daudz nebija bijis. Viņam vienmēr j)iemita tas savādais briedums, kāds raksturīgs semītu atvasēm. So gājēju, kurš soļoja, pieri saraucis un domās iegrimis, viegli varēja noturēt par vīru, kuram jau pāri trīsdesmit.

Džeina pati atvēra viņam dzīvokļa durvis. Viņa runāja klusā, neparasti aizsmakušā balsī.

-    Vernons ir izgājis. Nevarēja tevi sagaidīt. Tu teici, ka būšot trijos, bet tagad jau ir pāri četriem.

-    Mani aizkavēja. Turklāt nevaru izdomāt, kā labāk tikt galā ar Vernona nerviem.

-    Nestāsti taču man, ka uznākusi kāda jauna krīze. Nespēju to ciest.

-    O, tev nāksies pierast. Tāpat, kā nācās man. Kas noticis ar tavu balsi, Džein?

-    Saaukstēšanās. Rīkle. Viss ir kārtībā. Es to ārstēju.

-    Mans Dievs! Rītvakar taču Princese tornī. Izskatās, ka tu nevarēsi dziedāt.

-    Nē, es dziedāšu! Nebaidies! Tikai neuztraucies, ka es čukstu. Gribu balsi, cik iespējams, pietaupīt.

-    Protams. Ceru, ka esi runājusi ar dakteri?

-    Jā, ar savējo, no Hārlejstrītas.

-    Ko viņš saka?

-    Parasta lieta.

-    Vai viņš neaizliedza tev rītvakar dziedāt?

-O, nē.'

-    Tu esi šausmīgi laba mele, Džein, vai ne?

-     Cerēju, ka būs mazāk uztraukumu. Bet man vajadzēja saprast, ka "ar tevi mānīšanās neiet cauri. Es būšu godīga. Viņš brīdināja mani, ka gadiem ilgi es ēsot nepārtraukti pārpūlējusi savas balss saites, un teica, ka, ja rītvakar dziedāšu, tad to var nosaukt tikai par ārprātu. Mani gan tas neuztrauc.

-    Mīļo Džein, es nfetaisos riskēt ar tavu balsi.

-            Nodarbojies ar savām lietām, Sebastiān! Mana balss ir mana lieta. Es nejaucos tavās darīšanās, nejaucies tu manās!

Sebastiāns pasmīnēja.

-    Tīģeriene krātiņā, - viņš piezīmēja. - Un tomēr, Džein, tev nevajadzētu to darīt. Vai Vernons zina?

-    Protams, ka nē. Ko gan tu iedomājies! Un tu viņam neteiksi, Sebastiān.

-    Es neiejaukšos, - atbildēja Sebastiāns. - Nekad neesmu to darījis. Bet, Džeina, mīļā, tev desmit tūkstošus reižu nāksies nožēlot. Šī opera nav tā vērta. Un arī Vemons nav tā vērts. Ja vēlies, vari par šiem vārdiem uz mani dusmoties.

-     Kāpēc gan lai es dusmotos uz tevi? Tāda ir patiesība, un es to zinu. Un tomēr esmu gatava novest visu līdz galam. Ja vēlies, vari saukt mani par iedomīgu egoisti, bet bez manis Princese tornī negūs panākumus. Es guvu panākumus kā Izolde un •radīju sensāciju kā Solveiga. Ir pienācis mans bridis. Un tā būs ari Vernona lielā stunda. Vismaz viņa dēļ es to varu izdarīt.

Sebastiāns sajuta apakšstraumi - šo neapzināti izteikto, nodevīgo "vismaz", bet ne ar muskuli sejā viņš nenodeva, ka tā nozīmīgumu ir sapratis. Viņš tikai mierīgi piebilda:

-    Vernons nav tā vērts, Džein. Paļaujies uz sevi! Tā ir vienīgā izeja. Tu jau esi. Vernona nav un var arī nekad nebūt.

-    Es zinu. Es zinu. Neviens nav, kā tu saki, "tā vērts" - izņemot varbūt tikai vienu cilvēku.

-    Kuru?

-     Tēvi, Sebastiān. Tu esi tā vērts - un tomēr es to nedaru tevis dēļ.

Sebastiāns jutās pārsteigts un aizkustināts. Acis pēkšņi aiz- miglojās. Viņš izstiepa roku un saņēma Džeinas plaukstu. Tā viņi kādu brīdi sēdēja klusumā.

-    Tu esi jauka, Džein, - viņš beidzot sacīja.

-     Nu, bet tā ir taisnība. Tu esi duča vernonu vērts. Tev ir smadzenes, iniciatīva, spēcīgs raksturs…

Viņas aizsmakusi balss izdzisa. Pēc pāris mirkļiem Sebastiāns maigi pajautāja:

-    Kāds stāvoklis? Kā vienmēr?

-    Domāju, ka jā. Vai zini, ka misis Deira ieradās mani apciemot?

-    Nē, nezināju. Ko viņa gribēja?

-    Viņa atnāca lūgt, lai lieku mierā viņas puisēnu. Atzīmēja, ka es graujot viņa dzīvi. Tikai ļoti slikta sieviete varot darīt to, ko daru es. Un tā tālāk. Tu jau pats vari nojaust.

-    Un ko tu atbildēji? - Sebastiāns kļuva ziņkārīgs.

Džeina paraustīja plecus.

-     Ko es varēju atbildēt? Ka Vemonam viena ielasmeita ir tikpat laba kā cita.

-    Ak Kungs, - Sebastiāns mierinoši ierunājās. - Vai nu tik traki?

Džeina piecēlās, aizdēdzināja cigareti un sāka uzbudināti klīst pa istabu. Sebastiāns ievēroja, cik izmocīta kļuvusi viņas seja.

-    Vai ar viņu vairāk vai mazāk viss ir kārtībā? - viņš riskēja pajautāt.

-    Pārāk daudz dzer, - Džeina strupi atcirta.

-    Nevari viņu atturēt?

-    Nē, nevaru.

-    Savādi. Man vienmēr ir licies, ka tu spēj Vernonu iespaidot.

-    Pašlaik nespēju. Nespēju. - Viņa kādu brīdi klusēja. - Nella rudenī precēsies, vai ne?

-    Jā. Vai domā, ka tad stāvoklis uzlabosies?

-    Nav ne jausmas.

-     Ceru, ka ar Dieva palīgu viņš saņemsies, - sacīja Sebastiāns. - Ja tu nevari viņu noturēt rāmjos, tad neviens nevar. Protams, ka tas viņam ir asinīs.

Džeina apsēdās.

-    Pastāsti man… pastāsti visu, ko zini! Par šiem cilvēkiem - viņa tēvu, viņa māti.

Sebastiāns īsumā pastāstīja visu, ko zināja par Deiriem. Džeina klausījās.

-    Viņa māti tu esi redzējusi, - viņš nobeidza. - Dīvaini, vai ne, ka Vernons no mātes nav mantojis nevienu pašu īpašību. Deirs caur un cauri. Viņi visi ir ar mākslinieka dvēseli - muzikāli, vāja rakstura, kāri uz savu iegribu apmierināšanu, un viņi patīk sievietēm. Iedzimtība ir dīvaina lieta.

-    Es tomēr tev pilnībā nepiekrītu, - sacīja Džeina. - Vernons nav līdzīgs mātei, bet kaut ko viņš no viņas tomēr ir mantojis.

-Ko?

-    Dzīvotspēju. Viņa ir kā ārkārtīgi skaists dzīvnieks - vai esi kādreiz par viņu padomājis no šāda viedokļa? Nu, un Vemons kaut ko no tā ir mantojis. Bez tā viņš nekad nespētu komponēt. Ja viņš būtu tikai Deirs, īsts un vientiesīgs, viņš ar mūziku vienkārši niekotos. Tas ir Bentu spēks, kas ļauj viņam radīt. Tu sacīji, ka viņa vectēvs uzsāka biznesu kailām rokām. Nu, ko, tas pats piemīt ari Vemomtm.

-    Interesanti, ja tev ir taisnība.

-    Esmu pārliecināta, ka ir.

Sebastiāns kādu mirkli klusēja un domāja.

-    Vai tikai dzeršana? - viņš beidzot pajautāja. - Vai arī… es domāju, vai te iejaukts kāds cits?

-    Ak, protams, ka ir arī cits.

-    Un tu neiebilsti?

-    Neiebilsti? Neiebilsti? Protams, ka iebilstu. No kā, pēc tavām domām, es esmu taisīta, Sebastiān? Šī iebilšana mani ir gandrīz nogalinājusi… Bet ko es varu iesākt? Taisīt tračus? Klaigāt un ārdīties, un vispār atstumt Vernonu no sevis?

Viņas aizsmakusi balss izlauzās no čuksta robežām. Sebastiāns ar strauju žestu mēģināja viņu apklusināt.

-    Tev taisnība. Man jāuzmanās.

-     Nespēju to saprast, - Sebastiāns kurnēja. - Šķiet, ka pašlaik Vernonam pat viņa mūzika nenozīmē neko. Viņš uzklausa katru Redmāgera ieteikumu un uzvedas kā tāds jērs. Tas nav viņam raksturīgi!

Mums jāgaida. Viss .atgriezīsies. Pagaidām šī ir reakcija - reakcija, Nella, viss kopā. Mani nepamet sajūta, ka Princese tornī gūs panākumus. Un tas liks Vernonam saņemties. Viņam jāsajūt zināms lepnums - sasnieguma bauda.

-    Jācer, - smagi nopūtās Sebastiāns. - Mani mazliet uztrauc nākotne.

-    Kādā zinā. Kas tevi satrauc?

-    Karš.

Džeina pārsteigta vērās viņā. Viņa gandrīz vai nespēja noticēt savām ausīm. Varbūt viņa ir pārklausījusies?

-    Karš?

-    Jā. Šo Sarajevas notikumu iznākums.

Džeinai tas joprojām likās absurdi un pat smieklīgi.

-    Karš - pret ko?

-    Pret Vāciju - galvenokārt.

-    Tev jau taisnība, Sebastiān, bet tas ir… ir… tik tālu.

-     Ko nozīmē - tālu? - nepacietīgi iesaucās Sebastiāns. - Te apgrozās nauda. Nauda runā. Es rīkojos ar naudu, mūsu radi Krievijā rīkojas ar naudu. Mēs zinām. No tā, kā nu jau kādu laiku nauda uzvedas, mēs varam spriest, no kuras puses pūš vējš. Tuvojas karš, Džein.

Džeina skatījās viņā. Tagad viņas domas bija mainījušās. Sebastiāns runāja patiesi, un Sebastiāns parasti zināja, par ko runā. Ja viņš saka, ka tuvojas karš, tad, lai cik fantastiski un neticami tas liktos, karš nāk.

Sebastiāns sēdēja un, domās nogrimis, klusēja. Nauda, ieguldījumi, dažādi aizdevumi, finansiālā atbildība, ko viņš uzņēmies par savu teātru nākotni, politika, kura jāīsteno ar viņam piederošo nedēļas laikrakstu. Tad, protams, būs jāiet karot. Viņš ir naturalizējušos angļu dēls. Viņš nepavisam nevēlējās iet karot, bet saprata, ka no tā izvairīties nebūs iespējams. Katrs zināmu vecumu sasniegušais ir spiests darīt to, kas darāms. Tas ir pilnīgi skaidrs. Ne jau briesmas viņu biedēja, viņu kaitināja doma, ka jāatstāj iemīļotais darbs kāda cita rokās. "Viņi katrā ziņā salaidīs visu putrā," rūgti nodomāja Sebastiāns. Viņš bija drošs, ka gaidāmais karš ieilgs - divus gadus, varbūt ilgāk. Viņš pat nebrīnīsies, ja beigu beigās tajā ieraus arī Ameriku.

Valdība izsludinās aizņēmumus - un kara aizņēmums būtu labs ieguldījums. Nekādu augstprātīgu repertuāru teātros - kareivji atvaļinājumā vēlēsies vieglas komēdijas, skaistas meitenes, slaidas kājas un dejas. Viņš rūpīgi visu to pārdomāja. Cik labi, ja rodas iespēja neviena netraucētam padomāt. Būt ar Džeinu ir tas pats, kas būt vienam. Viņa vienmēr juta, kad cilvēks negrib, ka ar viņu sarunājas.

Sebastiāns paskatījās uz Džeinu. Arī viņa bija domās iegrimusi. Interesanti, par ko viņa domā? Džeinu nekad līdz galam nevarēja izprast. Šajā ziņā viņi ar Vernonu bija līdzīgi - neviens nekad līdz galam neatklāja domas. Droši vien viņa domā par Vernonu. Ja Vemonam nāksies iet karā un tur viņu nogalinās! Tomēr nē - tas nedrīkst notikt. Sebastiāna mākslinieka dvēsele protestēja. Vemonu nedrīkst nogalināt.

2.

Nu jau Princeses tornī uzvedums bija aizmirsts. Tas trāpījās nelaimīgā laikā, jo pēc trim nedēļām sākās karš.

Bet tajā laikā par izrādi varēja teikt, ka tā tiek "labi uzņemta". Daži kritiķi apzīmogoja to ar nelielu sarkasmu, ko veltīja "jaunās paaudzes mūziķu modernajai skolai". Šie jaunie iedomājas, ka viņi ir revolucionāri, kas spēj maimt visu līdz šim esošo. Citi izrādi neliekuļoti slavēja kā ļoti daudzsološu darbu, lai gan pagaidām bez brieduma. Bet visi kā viens, entuziasma pilni, runāja par uzveduma nevainojamo stilistiku un tajā parādīto aktieru meistarību. Visi "drāzās uz Holbornu": "Ārprāts, šīs jūdzes ārā no pilsētas, bet tas tiešām ir to vērts!". Un tā nu viņi brauca noskatīties šo jauko fantastisko drāmu ar "brīnišķīgo, jauno dziedātāju Džeinu Hārdingu". "Viņas sejiņa, mīļā, ir vienkārši brīnišķīga, nu gluži kā no viduslaikiem izkāpusi. Bez viņas izrāde tāda nebūtu!" Tas bija Džeinas triumfs, lai gan triumfs, kas nepastāvēja ilgi. Piektajā izrādē viņai nācās no dziedāšanas atteikties.

Sebastiānam piezvanīja un viņu izsauca stundā, kad Vernonam nevajadzēja būt mājās. Džeina sagaidīja Sebastiānu ar tik starojošu smaidu, ka sākumā viņš nodomāja, ka šoreiz viņa bailes nepiepildīsies.

-    Nav labi, Sebastiān. Jāturpina Mērijai Loidai. Ja padomā, viņa nav nemaz tik slikta. Patiesībā viņai ir labāka balss nekā man, un viņa ir visai izskatīga.

-    Hm, es jau baidījos, ka man to pateiks Heršels. Es gribētu pats ar viņu parunāt.

-    Jā, viņš grib tevi satikt. Lai gan baidos, ka līdzēt jau neko vairs nevar.

-    Ko tu ar to domā - nevar neko līdzēt?

-    Manas balss vairs nav, mīļais bērns. Nav un nekad nebūs. Heršels ir pārāk godīgs, lai liktu veltīgi cerēt. Viņš, protams, saka, ka nekad ne par ko nevar būt pilnīgi pārliecināts. Pēc ilgas atpūtas tā var atgriezties un tā tālāk. Viņš to tik jauki pateica, un tad es paskatījos uz viņu un iesmējos, un viņam nācās nokaunēties un atzīties. Domāju, ka Heršelam kā akmens no pleciem novēlās, kad es to uztvēru tādā veidā.

-    Bet Džeina, mīlā Džeina…

-     Ak, neraizējies tik ļoti, Sebastiān! Ludzu, nevajag! Būs daudz vienkāršāk, ja tu to nedarīsi. Es visu laiku esmu riskējusi, zini - patiesībā mana balss nekad nav bijusi īpaši stipra. Es liku to uz spēles - un līdz šim vinnēju. Un tagad esmu zaudējusi. Tā nu tas noticis! Ir jāprot būt labam spēlmanim un nepieļaut, ka citi redz, kā trīc tavas rokas. Vai tā viņi nesaka Montekarlo?

-    Vernons zina?

-    Jā. Un šausmīgi pārdzīvo. Viņš mīlēja manu balsi. Viņam patiešām par to sāp sirds.

-    Bet viņš taču nezina, ka…

-     …ka, jā es būtu divas dienas nogaidījusi un nedziedājusi operas pirmizrādē, viss būtu kārtībā? Nē, to viņš nezina. Un, ja tu man esi uzticams, Sebastiān, viņš to nekad arī neuzzinās.

-    Es nesolīšu. Manuprāt, viņam tas jāzina.

-    Nē, tu neteiksi, tāpēc ka tam, ko esmu izdarījusi, patiešām nav attaisnojuma! Viņam pašam nezinot, es esmu padarījusi viņu par savu parādnieku. Un tā darīt nevajadzēja. Tas nebija godīgi. Ja es būtu darījusi zināmu Vemonam to, ko man teica Heršels, vai, pēc tavām domām, viņš piekristu, ka es dziedu? Viņš visiem spēkiem būtu tam pretojies. Un būtu viszemiskākā un cietsirdīgākā lieta pasaulē, ja tagad es ietu pie Vernona un teiktu: "Lūk, ko tu esi ar mani izdarījis!" Gausties un prasīt līdzjūtību un pateicību par to, ko pati ar vieglu roku esmu izdarījusi?

Sebastiāhs klusēja.

-    Nu, beidz, dārgais, piekriti man!

-    Jā, - Sebastiāns beidzot sacīja.- Tev taisnība. Tas, ko tu izdarīji, nebija ētiski. Tu izdarīji to, Vernonam nezinot, un par to viņš nekad arī nedrīkst uzzināt. Bet, Džeina, mīļā, kāpēc? Vai Vernona mūzika ir tā vērta?

-    Tā būs - kādu dienu.

-    Vai tu to izdarīji tādēļ?

Džeina papurināja galvu.

-    Domāju, ka nē.

Iestājās klusums.

-    Ko tu iesāksi tālāk, Džein? - Sebastiāns pajautāja.

-     Varbūt mācīšu. Varbūt darbošos kā aktrise. Nezinu. Pašā sliktākajā gadījumā varu strādāt par pavāri.

Viņi abi iesmējās, bet Džeina bija tuvu asarām.

Pāri galdam viņa pavērās Sebastiānā, tad strauji piecēlās, pienāca pie viņa un nometās ceļos. Viņa atspieda galvu viņam uz pleca, bet viņš apkampa Džeinu.

-    Ak, Sebastiān, Sebastiān…

-    Nabaga mīļā Džeina.

-    Es izlikos, ka neuztraucos par to, bet es… es… es mīlēju dz!iedāt. Mīlēju, mīlēju, mīlēju… Šī brīnišķīgā Solveigas Vasarsvētku mūzika. Un es vairs nekad to nedziedēšu.

-    Zinu. Kāpēc tu esi tāda mņļķe, Džein?

-    Nezinu. Tīrais idiotisms.

-    Ja tev būtu iespēja vēlreiz…

-    Es vēlreiz rīkotos tieši tāpat.

Klusums. Tad Džeina pacēla roku.

-     Vai atceries savus vārdus, Sebastiān, ka man piemīt milzīgs "virzītājspēks"? Ka nekas nespēj mani novirzīt sāņus? Un es atbildēju, ka mani var vieglāk novirzīt, nekā tu iedomājies. Ka manās un Vernona attiecībās es esmu lemta neveiksmei.

-    Cik savādi viss notiek, - Sebastiāns atbildēja.

Džeina, joprojām neatlaidusi viņa plaukstu, noslīdēja viņam blakus uz grīdas.

-    Tu māki būt gudra, - sacīja Sebastiāns, pārtraukdams klusumu. - Tev ir saprāts, lai paredzētu nākotni, un gudrība, lai to plānotu, un spēks, lai sasniegtu mērķi, tomēr arī visas pasaules gudrības nepalīdz izvairīties no ciešanām, kuras šad un tad atnāk. Lūk, kas ir tik savādi. Es zinu, ka man ir galva, es zinu, ka tikšu katrā virsotnē, kuru esmu noskatījis. Es neesmu tāds kā Vernons. Vernons būs vai nu debesu sūtīts ģēnijs, vai ari dīkdienīgs, jauns uzdzīvotājs. Ja viņam kas piemīt, tad tas ir talants. Man ir spējas. Un tomēr ar visām manām spējām ir par maz, lai es pasargātu sevi no sāpēm.

-    To neviens nevar.

-    Varbūt ari var, ja tam ziedo visu savu dzīvi. Ja tu velti visu savai drošībai un tikai drošībai, tu apdedzini spārnus, un tas arī ir viss. Tu tikai uzbūvē skaistu, gludu sienu, aiz kuras noslēpties.

-    Vai tu domā kādu konkrēti? Ko?

-    Tikai iztēlojos. Ja gribi precīzi zināt, tad es domāju Džor- dža Četvinda kundzi.

-    Nellu? Vai tu domā, ka Nellai pietiek rakstura stingrības, lai noslēgtos no dzīves?

-     Ak, Nellai piemīt milzīgas hameleona spējas. Dažiem eksemplāriem tādas ir. - Viņš apklusa, tad turpināja: - Džein, vai tev ir iznācis satikties ar… ar Džo?

-    Jā, dārgais. Divas reizes.

-'- Un ko viņa stāsta?

-    Neko daudz. Runā tikai par to, cik viss esot jautri un kā viņa priecājoties par sevi, un cik lieliski cilvēks jūtoties, ja atrodot drosmi sacelties pret vispārpieņemtām normām. - Viņa apklusa, taču tad piebilda: - Viņa nav laimīga, Sebastiān.'

-    Tu domā, ka nav?

-    Esmu par to pārliecināta.

Uz ilgu laiku iestājās klusums. Divi pāri nelaimīgu acu vērās tukšajā kamīnā. Kad viņi steidzās lejup pa krastmalu, ielās signalizēja taksometri. Dzīve turpinās…

3.

Bija astotais augusts. Nella Verekere iznāca no Pedingtonas stacijas urHēnām soļoja parka virzienā. Garām brauca vienkāršas ekipāžas, kurās sēdēja padzīvojušas, pirkumiem apkrāvušās kundzītes. Uz visiem stūriem plīvoja izlīmēti plakāti. Visos veikalos cilvēki drudžaini pirka patēriņa preces.

"Ir sācies karš," Nella daudzas reizes bija sev atgādinājusi, tomēr nespēdama tam noticēt. Šodien likās, ka pirmo reizi tas ir nonācis līdz viņas apziņai. Lūzuma punkts izrādījās stacijas biļešu kase, kurā viņai atteica izmainīt piecu mārciņu banknoti. Smieklīgi, bet tā nu tas bija.

Garām brauca taksometrs. Nella to apturēja, iekāpa un iedeva šoferim Džeinas dzīvokļa adresi Celsijā. Viņa paskatījās pulkstenī. Pusvienpadsmit. Jācer, ka tik agri Džeina vēl nekur nebūs izgājusi.

Nella uzbrauca augšā ar liftu un tad, piezvanījusi pie durvīm, gaidīja. Sirds nervozi dauzījās. Kuru katru mirkli durvis atvērsies. Viņas šaurā sejiņa kļuva bāla un saspringa. Lūk, durvis jau veras! Viņas ar Džeinu stāvēja aci pret aci.

Viņai likās, ka Džeina mazliet saraujas - un viss.

-    A! - Džeina sacīja, - Tā esat jūs.

-    Jā. - atbildēja Nella. - Vai es, lūdzu, drīkstu ienākt?

Viņai likās, ka Džeina, pirms pavirzīties sāņus, lai palaistu

viņu garām, mirkli vilcinās. Viņa atkāpās priekštelpā, aizvēra durvis tās galā un tad pavēra durvis uz viesistabu, ļaudama Nellai ienākt iekšā. Aizvērusi durvis aiz sevis, Džeina sekoja viņai.

-     Klausos?

-    Džeina, es esmu atnākusi pajautāt, vai jūs nezināt, kur atrast Vemonu.

-    Vernonu?

-    Jā. Biju aizgājusi līdz viņa dzīvoklītim - vakar. Viņš ir iz- vācies. Sieviete, kura tur dzīvo, nezināja, uz kurieni. Viņa sacīja, ka viņam rakstītās vēstules tiekot pāradresētas uz jūsu dzīvokli. Es devos mājās un uzrakstīju jums vēstuli, kurā lūdzu viņa adresi, bet tad nobijos, ka jūs man to neteiksiet, pat neatbildēsiet, un nolēmu, ka labāk būs, ja atbraukšu pati.

-    Saprotu.

Viņas balss skanēja izvairīgi. Tā nelikās izpalīdzīga. Nella steidzās skaidrot tālāk.

-    Biju pārliecināta, ka jūs zināt, kur viņu meklēt. Jūs taču zināt, vai ne?

-Jā. Es zinu.

Lēna atbilde. "Nevajadzīgi lēna," nodomāja Nella. Zina Džeina vai nezina?

-    Tātad?

Atkal iestājās klusums. Tad Džeina vaicāja:

-    Kāpēc jūs gribat satikt Vernonu, Nell?

Nella pacēla nobālušo seju.

-     Tāpēc, ka esmu izturējusies tik necilvēciski - tik necilvēciski! Sapratu to tikai tagad - kad atnācis šis briesmīgais karš. Biju tik nožēlojama gļēvule… ienīstu pati sevi, vienkārši ienīstu. Un tikai tāpēc, ka Džordžs bija tāds laipns un labs… un… jā, arī bagāts! Ak, Džeina, jūs noteikti nicināt mani. Zinu, ka nicināt. Un jums ir visas tiesības to darīt. Šis karš kaut kādā veidā ir licis visam noskaidroties - vai jums tā neliekas?

-    Ne sevišķi. Kari ir jau bijuši un būs vēl. Lielākoties, ziniet, tie neko īpaši nemaina.

Nella nepievērsa viņas vārdiem īpašu uzmanību.

-    Ir grēks neprecēt cilvēku, kuru tu mīli. Un es patiešām mīlu Vernonu. Es vienmēr jutu, ka mīlu viņu, bet man vienkārši pietrūka drosmes… Ak, Džein, vai domājat, ka nu jau ir par vēlu? Laikam gan. Droši vien viņš mani vairs negrib. Tomēr man viņš jāsatiek. Pat ja viņš vairs negrib mani, man viņam tas jāpasaka…

Tā viņa stāvēja un žēli skatījās Džeinā. Vai Džeina viņai palīdzēs? Ja ne viņa, jāmēģina parunāt ar Sebastiānu - lai gan par Sebastiānu Nella baidījās. Viņš var kategoriski noraidīt viņas lūgumu.

-     Es varu palīdzēt jums viņu satikt, - pēc klusuma mirkļa Džeina lēnām sacīja.

-    Ak, paldies, Džein. Un sakiet… karš…?

-    Viņš ir pieteicies brīvprātīgajos - ja tas ir tas, ko jūs domājat.

-    Jā. Ak, cik šausmīgi - ja viņu nogalinās. Karam gan nevajadzētu turpināties ilgi - līdz Ziemassvētkiem būs cauri, tā visi runā.

-    Sebastiāns saka, ka šis karš ilgs divus gadus.

-    Tomēr Sebastiāns var nezināt. Viņš nav īsts anglis. Viņš ir no krieviem.

Džeina papurināja galvu.

-    Iešu, - viņa apklusa, - un piezvanīšu. Gaidiet šeit!

Viņa izgāja un aizvēra aiz sevis durvis. Tālāk viņa gāja līdz gaiteņa galam un iegāja guļamistabā. Vernons pacēla no spilvena savu tumšo, nesukāto galvu.

-    Celies augšā, - Džeina strupi uzsauca. - Nomazgājies, noskujies un saved sevi puslīdz kārtībā! Nella ir šeit un vēlas tevi redzēt.

-Nella. Bet…

-     Viņa domā, ka es tev zvanu pa telefonu. Kad esi gatavs, vari iziet ārā pa galvenajām durvīm un piezvanīt - un lai Dievs apžēlojas par mūsu abu dvēselēm.

-    Bet Džein, Nella… ko viņa grib?

-    Ja tu vēl gribi viņu apprecēt, Vernon, tad šī ir tava iespēja.

-    Bet man vajadzēs viņai pastāstīt, ka…

-     Ko? Ka tu at mani dzīvo "dīkdieņa dzīvi", ka esi "sajucis"? Visus šos nodrāztos eifēmismus! Vai tas ir viss, ko viņa gaida? Viņa būs pateicīga, ja to visu tu pieminēsi pēc iespējas mazāk. Bet atliek tikai pastāstīt par mums abiem, un tu to visu padarīsi par jūsu kopīgu nelaimi un iegrūdīsi nabaga bērnu ellē. Apklusini šo savu cēlo sirdsapziņu un padomā par Nellu!

Vernons lēnām piecēlās no gultas.

-    Es nesaprotu tevi, Džein.

-    Iespējams, ka nekad arī nesapratīsi.

-    Vai Nella ir pametusi Džordžu Cetvindu?

-     Par sīkumiem es nejautāju. Tagad eju pie viņas. Pasteidzies!

Viņa izgāja no guļamistabas. "Nekad es Džeinu neesmu sapratis," domāja Vernons, "un nekad nesapratīšu. Viņa ir kā mīkla. Nu, ko, jādomā, ka esmu viņai bijis garāmskrejoša izklaide. Nē, tā ir nepateicība. Viņa pret mani ir bijusi sasodīti laba. Vislabākā. Bet es nemācēju likt Nellai to saprast. Viņa vienmēr iedomājās, ka Džeina ir briesmīga…"

Vernons steidzīgi nomazgājās, noskuvās un atkal sacīja pats sev:

"Vienalga, par to nevar būt ne runas. Mēs ar Nellu nekad nebūsim kopā - tāda jautājuma vispār nav. Viņa varbūt vienkārši atnākusi lūgt, lai piedodu, lai pati varētu justies mierīgāk, jo var gadīties, ka mani nogalina šajā asiņainajā karā. Uz kaut ko tādu

meitenes ir spējīgas. Turklāt nedomāju, ka mani tas vairs spēj interesēt."

Bet sirds dziļumos kāda cita balss ironiski iebilda: "Nu, nē. Tā nebūt nav. Kāpēc tad tava sirds tik ļoti dauzās un rokas trīc? Ak tu, muļķa ēzeli, tu joprojām par viņu domā!"

Viņš bija gatavs, izgāja ārā un… piezvanīja pie durvīm. Tīrā slapstīšanās, turklāt bezjēdzīga - taču viņam bija kauns. Džeina atvēra durvis. - Šeit, - viņa pateica gandrīz vai istabenes balsī un pamāja ar roku uz viesistabas durvīm. Viņš iegāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Viņam ienākot, Nella bija piecēlusies un stāvēja ar sažņaugtām rokām.

Viņas balss ieskanējās klusi un vāri kā bērnam, kurš pastrādājis blēņas.

-    Ak, Vemon…

Laiks aiznesa viņus pagātnē. Viņš atradās laivā Kembridžā… uz tiltiņa pie Renlegas. Viņš aizmirsa Džeinu, viņš aizmirsa visu. Pašlaik viņi ar Nellu bija divi vien šajā pasaulē.

-    Nella.

Viņi saplūda kopā, bez elpas, it kā būtu skrējuši. Vārdi kūleņoja no Nellas lūpām.

-    Vernon… ja tu gribi… es taču mīlu tevi… mīlu… es precēšos ar tevi kaut vai… tūlīt… šodien. Es nebaidos no nabadzības, es nebaidos ne no kā!

Viņš pacēla viņu no zemes, skūpstīja viņas acis, viņas matus, viņas lūpas. '

-    Mīļā - ak, mana mīļā. Netērēsim ne mirkli - ne mirkli. Es nezinu, kā var apprecēties. Nekad neesmu par to domājis, bet iesim un uzzināsim. Dosimies pie Kenterberijas arhibīskapa - laikam tā būtu jādara - un dabūsim īpašu atļauju. Pie velna, kā var ātri apprecēties?

-    Mums^āpalūdz padoms mācītājam.

-    Vai arī jāaiziet uz dzimtsarakstu biroju. Lūk, kas jādara.

-    Negribu gan būt salaulāta dzimtsarakstu birojā, jo tad jutīšos kā kāda pavāre vai istabene.

-    Mīļā, man neliekas, ka tas ir galvenais, bet, ja tu gribi laulāties baznīcā, lai tas notiek baznīcā. Londonā ir tūkstošiem baznīcu, kuras nīkst bezdarbībā. Esmu pārliecināts, ka viena no tām būs ar mieru mūs salaulāt.

Viņi izgāja no dzīvokļa, smejoši un laimīgi. Vernons bija aizmirsis visu - nožēlu, sirdsapziņas pārmetumus, Džeinu…

Pustrijos tajā pašā pēcpusdienā'Vernons Deirs un Eleonora Verekere tika salaulāti Svētās Etelridas baznīcā Čelsijā.

Ceturtā grāmata KARŠ

PIRMĀ NODAĻA

Bija pagājuši seši mēneši. Sebastiāns Levins turēja rokā vēstuli no Džo.

Sv. Džordža viesnīca, Soho

Dārgais Sebastiān, esmu uz dažām dienām iebraukusi Anglijā. Ļoti priecātos Tevi satikt.

Tava Džo

Sebastiāns lasīja un pārlasīja īso ziņu. Dažas brīvās dienas viņš bija pavadījis mātes mājā un vēstuli saņēma ar nokavēšanos. Sebastiāns juta, ka pāri brokastu galdam viņu vēro mātes acis, un viņš, kā jau daudzkārt agrāk, apbrīnoja, cik ātri māte visu ir sapratusi. Viņa prata lasīt dēla sejā, kura citiem šķita tik neizdibināma. Viņa lasīja tikpat skaidri, kā lasītu grāmatā.

Misis Levinas balss runājot skanēja ikdienišķi.

-    Vai vēl marmelādi, mīļais? - viņa jautāja.

-r- Nē, paldies, māt. - Sebastiāns vispirms atbildēja uz vārdos izteikto jautājumu, bet tad pārgāja pie neizteiktā, kurš, viņš skaidri to juta, pastāvēja. - Tā ir no Džo.

-    Džo, — atkārtoja misis Levina. Viņas balss neizteica ne- ko. . .

-    Viņa ir Londonā. -

Klusums.

-    Skaidrs, - sacīja misis Levina.

Un viņas balss vēl arvien neko neizteica. Tomēr Sebastiāns skaidri juta, kādu vētru mātes sirdī sacēluši šie vārdi. Cik labprāt māte būtu izsaukusies: "Mans dēls, mans dēls! Un tu jau sāki par viņu aizmirst! Kāpēc viņai atkal vajadzēja atgriezties? Kāpēc viņa nevar likt tevi mierā? Šī meitene, kurai nav nekā kopīga ar mūsu tautu? Šī meitene, kura nekad nav bijusi un nekad nebūs tev īstā sieva."

Sebastiāns piecēlās.

-    Domāju, ka man jāiet un viņa jāredz.

Māte atbildēja tādā pašā balsī:

-   Laikam gan.

Vairāk viņi nerunāja. Viņi saprata viens otru. Un katrs no viņiem cienīja otra viedokli.

Soļojot pa ielu, Sebastiānam pēkšņi ienāca prātā, ka Džo viņam nav pateikusi, pēc kāda uzvārda viņu viesnīcā meklēt. Vai viņa saucās mis Veita, vai varbūt Lamarra? Nav jau svarīgi, protams, bet izcelsies viena no tām muļķīgi absurdajām sarunām, kuras liek justies neērti. Jāmeklē viņa vai nu ar vienu, vai otru uzvārdu. Cik ļoti šāda nevērība atbilda Džo garam!

Bet, kā jau tas gadās, neērtības neradās, jo pirmais cilvēks, kuru viņš satika, izgājis cauri virpuļdurvīm, bija Džo pati. Viņa apsveica Sebastiānu ar priecīgu pārsteiguma izsaucienu.

-    Sebastiān! Man ne prātā neienāca, ka tu saņemsi manu vēstuli tik ātri!

Viņa rādīja ceļu uz atpūtas krēslu nomaļā stūrī. Sebastiāns viņai sekoja.

Pirmā doma bija, ka Džo ir mainījusies - tik ļoti attālinājusies, ka nu jau likās kā svešiniece. Viņš attapa, ka daļēji šo iespaidu rada Džo apģērbs. Tas bija izteikts franču apģērbs. Ļoti klusas un tumšas, un neuzkrītošas, taču kliedzoši neangliskas drēbes. Arī viņas seju klāja krietna kosmētikas kārta. Šis krēm- krāsas bālums - tas ir panākts mākslīgi, lūpas neticami sarkanas, un kaut ko viņa izdarījusi ar acu kaktiņiem.

"Viņa ir sveša," domāja Sebastiāns, "un tomēr viņa ir Džo! Viņa ir tā pati Džo, lai gan tāla - tik tāla, ka viņai var tikai pieskarties."

Bet saruna ritēja nepiespiesti. Katrs no viņiem, kā jau tam vajadzēja būt, taustīja ceļu, it kā pārbaudot attālumu, kas viņus šķīra. Un pēkšņi attālums saruka, un elegantā Parīzes svešiniece izkusa un pārvērtās par Džo.

Viņi runāja par Vernonu. Kur viņš tagad ir? No viņa nav saņemta ne zina, ne rindina.

-    Viņš ir Solsberijas līdzenumā - netālu no Viltsberijas. Kuru katru dienu dosies uz Franciju.

-    Un beigu beigās viņi ar Nellu apprecējās! Sebastiān, es jūtu, ka esmu bijusi pret Nellu negodīga. Nedomāju, ka viņa sevī būtu atradusi tādu spēku, ja nesāktos karš. Sebastiān, vai karš nav brīnišķīgs? Es gribu teikt - ko tas dara ar cilvēkiem.

Sebastiāns sausi norūca, ka, pēc viņa domām, šis karš neat- šķiroties no jebkura cita kara. Džo viņam kaislīgi iebilda.

-    Nē, tā nav. Nav gan. Tieši te tu kļūdies. Pēc šī kara nāks jauna pasaule. Ļaudis sāk redzēt to, ko līdz šim viņi neredzēja. Visu kara cietsirdību, apgrēcību un netīrību. Un viņi nostāsies plecu pie pleca, lai tādas lietas nekad vairs neatkārtotos.

Viņas seja bija pietvīkusi un pacilāta. Sebastiāns sajuta - karš, kā viņš mēdza teikt, ir "Džo paņēmis". Tas paņēma cilvēkus. Viņš par šo jautājumu bija runājis ar Džeinu un izteicis viņai savu nožēlu. Viņam kļuva nelabi, lasot visas šis drukātās » ii '

muļķības par kam. "Pasaule rada varoņus" - "Karš, lai izbeigtu kam" - "Ciņa par demokrātiju". Un patiesībā atkārtojās tikai tā pati vecā, asiņainā nelietība, kāda tā bijusi vienmēr. Kāpēc ļaudis nesauc lietas īstajos vārdos?

Džeina viņam nepiekrita. Viņa apgalvoja, ka lētie raksti (viņa gan neiebilda, ka tie ir lēti raksti) par kam rodas neizbēgami, kā šī fenomena neizbēgams, no kara neatdalāms tā pavadonis. Tas ir veids, kādā Daba piedāvā glābiņu - ir vajadzīga šī ilūziju siena un meli, kas palīdz pārdzīvot realitāti. Viņai šīs lietas likās nožēlojamas, taču gandrīz vai skaistas - lietas, kurām mēs gribam ticēt un kuras sev tik cītīgi iestāstām.

-    Var jau būt, - piekrita Sebastiāns, - bet cilvēku domāšanā tas rada šausmīgu jucekli.

Džo mežonīgais entuziasms viņu skumdināja un nedaudz nomāca. Un tomēr - tas bija tik raksturīgs Džo. Viņas aizrautība vienmēr bija sakarsēta līdz baltkvēlei. Kā izlozē - kurā nometnē viņa atradīsies. Tikpat labi viņa varēja būt līdz baltkvēlei nokaitēta pacifiste, kura dedzīgi kļūst par mocekli.

Tagad viņa gandrīz vai apsūdzēja Sebastiānu:

-   Tu nepiekriti! Tu domā, ka viss būs kā vienmēr?

-    Kari ir bijuši visos laikos, un nekad tie neko daudz nav mainījuši.

-    Jā, bet šis ir pavisam citāds karš.

Viņš pasmaidīja. Te nekas nebija līdzams.

-    Mana mīļā Džo, tas, kas notiek ar mums personīgi, vienmēr ir citādi.

-    Ak, man ar tevi zūd pacietība. Tādi cilvēki kā tu…

Viņa aprāvās.

-   Jā, - Sebastiāns drošināja. - Tādi cilvēki kā es…

-    Agrāk tu tāds nebiji. Tev bija idejas. Tagad…

-       Tagad, - Sebastiāns drūmi sacīja, - es esmu noslīcis nau- . dā. Esmu kapitālists. Visi zina, cik cūcīgi radījumi ir kapitālisti.

-    Nepaliec absurds! Lai gan es tiešām domāju, ka nauda ir Visai… nu, smakojoša.

-     Jā, - atbildēja Sebastiāns. - Tur tev ir liela taisnība. Bet jautājums, kā šī nauda uz katru iedarbojas. Es tev gluži labi piekristu, ka nabadzība ir svētīts stāvoklis. Runājot līdzībās, tā varbūt ir tikpat vērtīga kā mēslojums dārzam. Bet ir muļķīgi sacīt to tāpēc, ka man ir nauda. Es neņemos prognozēt ne nākotni, ne, it īpaši, situāciju, kāda izveidosies pēc kara. Tieši tāpēc, ka man ir nauda, es vēl jo vairāk varu būt labs tiesnesis. Naudai ir daudz kopīga ar karu.

-   Jā, bet tāpēc, ka tu par visu domā naudas izteiksmē, tu apgalvo, ka, lūk, kari būs vienmēr.

-    Neko tamlīdzīgu es neesmu teicis. Domāju, ka galu galā kari tiks izbeigti - pavirši rēķinot, līdz tam laikam paies kādi divi simti gadu.

-    Ā! Tātad tu atzīsti, ka līdz tam mums jāpiesavinās tīri ideāli.

-   Nedomājuļ ka tam kas kopīgs ar ideāliem. Ticamāk, ka tas būs transporta jautājums. Reiz lidošana pa gaisu attīstīsies kā komercnozare, un zemes tuvināsies. Gaisa kuģi uz Sahāru trešdienās un sestdienās. Apmēram tā. Valstis kļūs draudzīgas un saplūdīs. Tirdzniecība piedzīvos apvērsumu. Jebkuram praktiskam mērķim pasaule kļūs šaurāka. Tā samazināsies laikā līdz tādam līmenim, kādā tagad ir viena valsts ar tās grāfistēm. Es nedomāju, ka tas, kas vienmēr tika saprasts ar lozungu "Cilvēks cilvēkam brālis", attīstīsies no kādām skaistām idejām - tas vienkārši izrietēs no veselā saprāta.

-    Ak, Sebastiān!

-    Es tevi atkal kaitinu. Piedod, Džo, mīļā!

-   Tu nekam netici.

-    Nu, ateiste jau esi tu, un tu to zini. Lai gan jāsaka, ka tas tagad vairs nav modē. Šodien mēs apgalvojam, ka ticam Kaut kam! Personīgi mani pilnīgi apmierina Jehova. Bet es zinu, ko tu domāji, to sacīdama, un tev nav taisnība. Es ticu skaistumam, es ticu radīšanas brīnumam, tādām lietām kā Vernona mūzika. Es nezinu, kā aizsargāt šis lietas ekonomiski, un tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka tām ir vislielākā nozīme šajā pasaulē. Esmu pat gatavs - reizēm - izmest to dēļ naudu. Un ebrejam tas daudz ko nozīmē!

Džo, par spīti pati sev, iesmējās un jautāja:

-    Kāda patiesībā bija Princese tornī? Bet atklāti, Sebastiān.

-    Nu, drīzāk kā tāda milža lāčošana - nepārliecinoša izrāde un tomēr citā līmeni, atšķirīga no visa līdz šim redzētā.

-   Tu domā, ka pienāks diena…

-    Esmu par to pārliecināts. Ja vien viņu šajā asiņainajā karā nenogalinās.

Džo sarāvās.

-   Tas ir tik šausmīgi, - viņa nomurmināja. - Esmu strādājusi hospitāļos Parīzē. Tur bija ko redzēt!

-    Zinu. Ja viņu tikai sakropļotu, tad vēl nekas - nav jau vijolnieks, kurš ir pagalam, ja zaudē labo roku. Nē, ar viņa ķermeni lai viņi dara, ko grib - ja vien prātu atstāj neskartu, Skan robusti, bet tu saproti, ko es domāju…

-    Es saprotu. Bet reizēm - pat tad… - Viņa aprāvās un tad atsāka ruhāt, nu jau citā balsī. - Sebastiān, es esmu precējusies.

Ja arī kaut kas viņā notrīsēja, viņš to neizrādīja.

-   Tiešām, mīļā? Vai Lamarrs dabūja šķiršanos?

-    Nē. Es no viņa aizgāju. Viņš bija necilvēks - necilvēks, Sebastiān.

-    Spēju iedomāties, ka tāds viņš bija.

-            Es gan neko nenožēloju. Katram jādzīvo sava dzīve - jāiegūst pieredze. Nekas nav sliktāks par bēgšanu no dzīves, un to, lūk, tādi cilvēki kā krustmāte Meira nesaprot. Es netuvošos viņiem Birmingemā, un es nenožēloju neko no tā, ko esmu izdarījusi.'

Viņa izaicinoši vērās Sebastiānā. Viņa atmiņas aizklejoja pagātnē, pie agrākās Džo - Dižklosteru mežos. "Viņa ir tā pati Džo," viņš domāja. "Stūrgalvīga, dumpīga, burvīga. Jau tad vajadzēja saprast, ka viņa uzvedīsies tieši šādi."

-    Man ir tikai žēl, - viņš maigi sacīja, - ka tu esi bijusi nelaimīga. Tu taču biji nelaimīga, vai ne?

-    Šausmīgi. Bet tagad esmu atklājusi īsto dzīvi. Slimnīcā satiku kādu zēnu - šausmīgi smagi ievainotu. Viņam deva morfi- ju. Tagad viņš ir izrakstīts - izārstēts, lai gan, protams, armijai nederīgs. Bet morfijs - tas ir pieveicis viņu. Tieši tāpēc mēs apprecējāmies. Pirms divām nedēļām. Kopā cīnīsimies ar atkarību no narkotikas.

Sebastiāns neriskēja runāt. Tā ir Džo - caur un cauri. Bet kāpēc dzīves jēga viņai jāmeklē starp fiziski nepilnvērtīgiem? Morfijs. Drausmīga lieta.

Un pēkšņi Sebastiānam cauri izbrāzās sāpes. Bija zaudētas pēdējās cerības viņu atgūt. Viņu ceļi ved pretējos virzienos. Džo - starp bezcerīgiem gadījumiem, viņas kroplajiem suņiem, bet viņam - pa augšupejošu līniju. Viņu, protams, var nogalināt karā, bet kaut kāda nojauta teica, ka tā nenotiks. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka neiegūs pat kādu skaistu ievainojumu. Viņam bija kāda pārliecība, ka tiks cauri sveikā. Varbūt šis tas mainīsies, kad viņš atgriezīsies pie saviem pasākumiem, reorganizēs, dos tiem dzīvību, bet viņam veiksies - viņam ļoti veiksies - jo viņš dzīvo pasaulē, kurā netiek pieļautas kļūdas. Un, jo augstāk viņš kāps, jo vairāk tiks nošķirts no Džo.

Viņam iešāvās prātā rūgta doma: "Vienmēr atradīsies kāda sieviete, kura izvilks tevi, ja nokļūsi purvā, bet neviena negribēs būt tev blakus, ja tu atradīsies kalna smailē, un tāpēc tev lemts tur atrasties nolādēti vientuļam."

Viņš īsti nezināja, ko teikt Džo. Nav jēgas nabaga bēmu no-' mākt. Viņš tikai klusām pajautāja:

-    Kāds tev tagad uzvārds?-

-   Valnjēra. Tev kādu dienu jāiepazīstas ar Fransuā. Esmu atbraukusi nokārtot dažas juridiskas lietas. Pirms kādiem diviem mēnešiem nomira tēvs.

Sebastiāns pamāja. Viņš atcerējās, ka dzirdējis par pulkveža Veita nāvi.

Džo turpināja.

-   Es gribu satikt Džeinu. Un Vernonu un Nellu ari.

Tika sarunāts, ka nākamajā dienā Sebastiāns aizvedīs Džo uz Viltsberiju.

2.

Nellai un Vemonam bija istabas mazā, sakoptā mājiņā kādu jūdzi no Viltsberijas. Vernons, veselīgs un iededzis, aizrautīgi krita ap kaklu Džo.

Viņi visi iegāja istabā, kur visas mēbeles klāja pārvalki, un ķērās pie maltītes - sautētas jēra gaļas ar dārzeņu mērci.

-   Vemon, tu izskaties lieliski - gandrīz vai skaistulis, vai ne, Nell?

-    To dara formas tērps, - nosvērti atbildēja Nella.

"Viņa ir izmainījusies," paskatījies uz Nellu, nodomāja Sebastiāns. Viņš nebija Nellu redzējis kopš viņu laulībām pirms četriem mēnešiem. Līdz šim Sebastiāna uztverē Nella piederēja pie zināmas klases - tas bija skaistu, jaunu meiteņu tips. Tagad viņš meitenē redzēja indivīdu - īsto Nellu, kura izšķīlusies no savas kūniņas.

Ap viņu pletās kluss mirdzums. Viņa likās klusāka nekā parasti - un tomēr daudz dzīvāka. Viņi kopā ir laimīgi - jebkādas šaubas par to pazuda, uz viņiem abiem tikai paskatoties vien. Viņi uzlūkpja viens otru, bet, kad paskatījās, varēja just, ka viņus saista kaut kas smalks, gaistošs, taču nekļūdīgi nojaušams.

Tās bija laimes pilnas pusdienas. Viņi runāja par pagājušajām dienām - par Dižklosteriem.

-    Un te nu mēs esam, visi četri atkal kopā, - sacīja Džo.

Nellas sirdī ielija siltums. Džo ir iekļāvusi arī viņu. Visi

četri, viņa bija teikusi. Nella atcerējās, kā Vernons reiz sacīja

"Mēs visi trīs…" - un šie vārdi viņu ievainoja. Bet tagad tas ir garām. Viņa ir viena no četriem. Tas bija viņas atalgojums - viens no atalgojumiem. Pašlaik dzīve viņai dāvāja daudz līdzīgu atalgojumu.

Viņa bija laimīga, tik neizsakāmi laimīga, un tik viegli viņa būtu varējusi savu laimi palaist garām. Kad sākās karš, viņa jau varēja būt precējusies ar Džordžu. Kā viņa vispār drīkstēja būt tik dumja un iedomāties, ka, izņemot Vernonu, vēl kaut kam var būt kāda nozīme? Cik neizsakāmi laimīgi viņi tagad ir, un cik liela taisnība viņai izrādījās, izlemjot, ka no nabadzības nav jābaidās.

Un ne jau viņa vienīgā tāda. Daudzas meitenes rīkojās līdzīgi - pameta visu un apprecējās ar vīrieti; kuru mīlēja, neņemot vērā, cik nabadzīgs viņš ir. Gan jau pēc kara kaut kas nokārtosies. Tāds bija vispārējais uzskats. Bet aiz tā slēpās šīs briesmīgās, slēptās bailes, kuras nekad netika atklātas un konkretizētas. Tuvākā nākotne tika vērtēta izaicinoši. "Un nav svarīgi, kas notiks. Kaut ko jau mēs izdomāsim."

Viņa domāja: "Pasaule mainās. Tagad viss ir citādi. Un tā būs vienmēr. Mēs nekad negriezīsimies atpakaļ…"

Pāri galdam viņa paskatījās uz Džo. Kaut kas viņā ir izmainījies - radies kaut kas ļoti savāds. Pirms kara to varēja saukt par "ne visai". Ko Džo ar sevi ir izdarījusi? Šis briesmīgais vīrietis, Lamarrs… Ak, labāk par to nedomāt. Šodien nekam nav nekādas nozīmes.

Džo pret viņu bija jauka - tik ļoti tas atšķīrās no tā, kā Džo pret viņu bija izturējusies agrāk, kad Džo nicinājuma dēļ Nellai vienmēr nācās justies neērti. Varbūt viņai bija iemesls. Tad Nella tiešām bija gļēva.

Karš, protams, ir šausmīgs, bet tas visu vienkāršo. Nellas māte, piemēram, gandrīz tūlīt pat mainīja savus uzskatus. Protams, misis Verekere bija sarūgtināta Džordža Četvinda dēļ (nabaga Džordžs, viņš patiešām bija jauks, un Nella ir izturējusies pret viņu ļauni), taču ar apbrīnojami skaidru saprātu, centās gūt iespējami labāko no realitātes.

- Šīs karalaika laulības! - frāzi izrunājot, viņa viegli paraustīja plecus. - Nabaga bērni - nevar jau viņiem pārmest. Varbūt ne pārāk prātīgi - bet kas šādos laikos ir prātīgums? - Misis Verekerei bija vajadzīga visa viņas prasme un atjautība, lai tiktu galā ar kreditoriem, bet galā viņa tika gluži lieliski. Daži no kreditoriem pat juta viņai līdzi. t

Ja ari misis Verekere un Vernons viens otram ne pārāk patika, viņi mācēja to slavējami noslēpt un, patiesību sakot, kopš laulībām bija satikušies tikai vienu reizi. Tas izrādījās tik vienkārši.

Varbūt viss vienmēr ir vienkārši tad, ja ir drosme. Varbūt šeit slēpjas dzīves, lielais noslēpums.

Tā Nella prātoja, bet tad, pamodusies no sapņiem, vēlreiz iesaistījās sarunā.

■ Runāja Sebastiāns.

-    Džeinu mēs apciemosim, kad atgriezīsimies Londonā. Veselu mūžību neesmu saņēmis no viņas gandrīz vai nekādu ziņu. Un tu, Vernon?

Vernons papurināja galvu.

-   Nē, - viņš atbildēja, - nekas nav dzirdēts.

Viņš centās, lai balss skanētu nemāksloti, bet tas ne visai izdevās.

-    Viņa ir ļoti jauka, - sacīja Nella, - bet sarežģīts raksturs gan. Nekad nevar īsti zināt, ko viņa domā.

-   Reizēm viņa var mulsināt, - piekrita Sebastiāns.

-    Viņa ir eņģelis, - aizrautīgi iesaucās Džo.

Nella vēroja Vernonu. "Kaut viņš kaut ko pateiktu," viņa iedomājās. "Kaut ko… Es baidos no Džeinas. Vienmēr esmu baidījusies. Viņā ir velns…"

-    Varbūt, - turpināja Sebastiāns, - viņa ir aizbraukusi uz Krieviju, Timbuktu vai Mozambiku. Ar Džeinu nekad ne par ko nav jābrīnās.

-    Kad |u viņu pēdējo reizi redzēji? - pajautāja Džo.

-   Tiešām, kad? Pirms kādām trijām nedēļām.

-   Tik vien? Man likās, ka tu tiešām domā veselu mūžību.

-    Tā man arī likās, - atbildēja Sebastiāns.

Viņi sāka runāt par Džo darbu hospitālī Parīzē. Tālāk saruna aizvirzījās pie Meiras un tēvoča Sidneja. Meirai klājās brīnišķīgi. Viņa vareni darbojās ar suku un divas reizes nedēļā veica

pienākumus ēdnīcā. Tēvocis Sidnejs tikpat vareni darbojās, lai otro reizi kļūtu bagāts. Viņš bija uzsācis sprāgstvielu ražošanu.

-    Viņš iesācis laikus, - Sebastiāna vērtējums skanēja atzinīgi. - Šis karš nebeigsies vēl vismaz trīs gadus.

Par šo jautājumu viņi pastrīdējās. Optimistiskais "sešu mēnešu" laiks bija pagājis, bet trīs gadi likās pārāk drūma perspektīva. Sebastiāns runāja par sprāgstvielām, par stāvokli Krievijā, par pārtikas problēmām un zemūdenēm. Viņš izturējās nedaudz diktatoriski, jo par savu taisnību bija pilnīgi pārliecināts.

Piecos Sebastiāns un Džo iekāpa mašīnā ūn devās atpakaļ uz Londonu. Vemons un Nella stāvēja ceļmalā un māja ardievas.

-    Re, nu, - sacīja Nella un apvija roku Vemonam ap vidukli. - Cik labi, ka šodien tu vēl varēji būt šeit. Džo būtu ļoti sarūgtināta, ja tevi nesatiktu.

-    Vai tev šķiet, ka viņa ir mainījusies?

-    Mazliet. Un kā liekas tev?

Viņi soļoja pa ceļu un tagad nogriezās uz takas, kura veda pāri pakalnam.

-   Jā, - Vernons nopūtās. - Tas bija nenovēršami.

-     Esmu priecīga, ka viņa ir apprecējusies. Tas ir tik jauki. Un kā domā tu?

-   Jā. Ak Kungs, Džo vienmēr ir bijusi ļoti sirsnīga.

Viņš runāja izklaidīgi. Nella paskatījās uz Vernonu. Viņa ie- . domājās, ka visu šo dienu viņš ir bijis kluss. Pārējie runāja daudz vairāk.

-   Jauki, ka viņi atbrauca, - viņa atkārtoja.

Vemons neatbildēja. Viņa ciešāk apņēma Vernona vidukli un juta Vernona atbildes Spiedienu. Taču viņa klusēšana turpinājās.

Krēsloja. Gaiss kļuva dzeldīgi auksts, bet viņi negriezās uz māju pusi. Viņi gāja un gāja, ne vārda nerunādami. Tā viņi bieži bija staigājuši jau agrāk - klusēdami un laimīgi. Taču šodien klusums bija citāds. Tas ietvēra smagumu un draudus.

Piepeši Nella visu saprata…

■»- Vemon! Jau!? Tev jādodas…

Viņš saņēma ciešāk viņas roku, tomēr neatbildēja.

-Vernon… kad?

-    Nākamo ceturtdien.

-    Ak! - viņa sastinga. Kā agonijā. Tas bridis ir pienācis. Viņa zināja, ka tas nenovēršami pienāks, bet viņa nebija zinājusi, kā tad jutīsies.

-    Nell, Nell… neraizējies tik ļoti. Lūdzu, neraizējies tik ļoti! - No viņa lūpām lauzās nesakarīgi vārdi. - Viss būs labi. Es zinu, ka būs labi. Es neļaušu sevi nogalināt. Es to nedrīkstu tagad, kad tu mani mīli - tagad, kad esi tik laimīga. Daži puiši baidās, ka viņus nogalinās. Es nebaidos. Man ir kaut kāda pārliecība, ka tikšu cauri sveikā. Un es gribu, lai ari tev būtu šāda pārliecība.

Tā viņa tur stāvēja, gluži kā sastingusi. Lūk, kāds patiesībā ir karš. Tas paņem sirdi no krūtīm un asinis no dzīslām. Elsodama viņa piekļāvās Vernonam. Viņš piespieda meiteni sev vēl ciešāk.

-    Viss ir labi, Nell. Mēs zinājām, ka tam drīz jānotiek. Un es patiešām ļoti gribu turp doties - vismaz gribētu, ja nevajadzētu atstāt tevi. Tev taču nepatiktu, ja visu kam es pavadītu šeit, Anglijā, stāvot sardzē uz tilta, vai ne? Un būs jau atvaļinājumi, kurus ar nepacietību gaidīt, - mums kopā būs visjaukākie atvaļinājumi. Būs kaudzēm naudas, un mēs vienkārši to notrieksim. Ak, Nell, mīļā, es zinu, ka ar mani nekas nevar notikt, jo tagad man esi tu.

Viņa piekrita.

-   Nevar, nevar - Dievs nevar būt tik cietsirdīgs…

Bet viņai prātā iešāvās doma, ka Dievs ļauj notikt daudzām cietsirdīgām lietām.

Ar pūlēm valdīdama asaras, viņa drosmīgi sacīja;

-   Būs labi, mīļais, Arī es to zinu.

-    Un pat ja… pat ja nebūs… tev jāatceras, cik viss bija labi… Tu taču biji laimīga, mīļā, vai ne?

Viņa pasniedza viņam pretī lūpas. Viņi sakļāvās kā apmāti, kā agonijā… pār viņiem bija nolaidusies viņu pirmās šķiršanās ēna.

Viņi pat neapzinājās, cik ilgi abi tā ir nostāvējuši.

3.

Atgriezušies savā pārklājiem rotātajā istabā, viņi jautri tērzēja par ikdienišķām lietām. Tikai reizi Vemons pieminēja nākotnē gaidāmo.

-    Nell, kad es būšu projām, vai tu atgriezīsies pie mātes?

-    Nē, laikam palikšu šeit. Viltsberijā pietiek, ar ko nodarboties-hospitālis, ēdnīca.

-   Jā, bet man negribētos, ka tu strādā. Manuprāt, tev būtu interesantāk Londonā. Tur vēl darbojas teātri un tamlīdzīgas iestādes.

-    Nē, Vernon. Man kaut kas jādara - jāstrādā, es domāju.

-    Nu, ja vēlies strādāt, vari adīt man zeķes. Neciešu visus tos hospitāļu darbus. Zinu jau, ka tie ir nepieciešami, bet man nepatīk. Vai tu nevēlētos braukt uz Birmingemu?

. Nella ļoti izlēmīgi pateica, ka viņa nevēlētos braukt uz Birmingemu.

Kad pienāca pati atvadīšanās, tā nebija pārāk saspringta. Vernons noskūpstīja Nellu gandrīz vai ikdienišķi.

-    Nu, tad pagaidām. Degunu augšā! Viss būs kārtībā. Rakstīšu, cik bieži vien varēšu, lai gan šķiet, ka mums nebūs atļauts daudz rakstīt par interesantāko. Uzmani sevi, Nell, mīļā!

Viņa rokas piepeši apvijās Nellai, taču topašbrīd viņš savādi steidzīgi atraisījās no viņas skavām.

Un projām bija.

"Šonakt es neguiēšu," viņa nodomāja. "Negulēšu…"

Tomēr viņa gulēja. Gulēja dziļā, smagā miegā. Viņa iegrima tajā kā bezdibenī. Rēgains miegs - pilns šausmu un drūmu nojautu, kuras pamazām aizslīdēja, pārvērtās spēku izsīkuma bez- apziņā.

Kad viņa pamodās, kā ass zobens sirdī dūra sāpe.

"Vernons ir karā," viņa domāja. "Arī man kaut kas jādara."

OTRA NODAĻA

1.

Nella devās vizītē pie misis Kērtisas, Sarkanā Krusta komandantes. Misis Kērtisa bija iejūtīga un laipna. Viņa baudīja savu svarīgumu un bija pārliecināta, ka ir dzimusi organizatore. Patiesībā viņa bija ļoti slikta organizatore, tomēr visi teica, ka viņai esot ļoti labas manieres. Viņa žēlīgi uzklausīja Nellu.

-    Ļaujiet man padomāt, misis… ē… Deira. Jums ir medicīniskā izzina un medmāsas apliecība? v

-Jā.

-    Bet jūs neesat nevienā no vietējām nodaļām?

Visai ilgi tika diskutēts par Nellas reģistrācijas vietu.

-    Nu, ko, jāpaskatās, ko varam jūsu labā iesākt, - sacīja misis Kērtisa. - Hospitālī personāla pašlaik ir vairāk nekā pietiekami, bet, protams, vienmēr kāds atkrīt. Divas dienas pēc tam, kad ieradās pirmā grupa, mēs saņēmām septiņpadsmit atlūgumus. Visas viņas ir zināmā vecumā. Viņām nepatīk, kā māsas ar viņām runā. Es pati gan domāju, ka māsas izturas varbūt mazliet nevajadzīgi rupji, bet, protams, lielā mērā vainīga ir skaudība uz Sarkano Krustu. Šīs sievietes visas ieņēmušas zināmu stāvokli sabiedrībā. Nemīl, ka viņas "uzrunā". Jūs neesat no tādām jūtīgajām, misis Deira?

Nella atbildēja, ka viņu nekas nebiedē.

-   Tas ir pareizais gars, - misis Kērtisa bija atzinīga. - Es pati, - viņa turpināja, - to vērtēju kā labas disciplīnas nosacījumu. Un kur mēs visi bez disciplīnas atrastos?

Nellas galvai cauri izšāvās doma, ka misis Kērtisai jau nu no disciplīnas nenākas ciest, un viņas paziņojumam tika laupīta daļa iespaidīguma, tomēr Nella turpināja stāvēt un bijīgi vērot misis Kērtisu.

-    Man ir saraksts ar meitenēm, kuras gaida rezervē, - misis Kērtisa turpināja. - Es tur ierakstīšu arī jūsu vārdu. Divas dienas nedēļā jūs nāksiet uz ambulatoro slimnieku palātu pilsētas slimnīcā un tādējādi iegūsiet nelielu pieredzi. Viņiem trūkst cilvēku, tāpēcv tjiūsu palīdzību viņi pieņem labprāt. Un tad jūs un mis… - viņa paskatījās sarakstā, - šķiet, mis Kerdnere… Jā, mis Kerdnere un jūs kopā ar rajona māsu otrdienās un piektdienās dosieties apgaitās. Formas tērps jums, protams, ir. Tad viss ir kārtībā.

Mērija Kerdnere bija jauka, tukla meitene, pensionēta miesnieka meita. Pret Nellu viņa izturējās ļoti laipni un paskaidroja, ka apgaitas dienas esot trešdiena un sestdiena un nevis otrdiena un piektdiena. - Bet vecā Kērtisa jau vienmēr kaut ko sajauc. - Un viņa turpināja stāstīt, ka rajona māsa esot jauka un nekad neklūpot virsū, bet, kad hospitālī strādājot māsa Mārgareta, tad valdot tīrās šausmas,

Nākamajā trešdienā Nella kopā ar rajona māsu, mazu, rosīgu sievieti, kura izskatījās ļoti pārstrādājusies, devās savā pirmajā apgaitā. Dienas beigās māsa laipni papliķēja Nellai pa plecu-

-   Priecājos redzēt, ka jums ir galva uz pleciem, dārgā. Dažas no atnākušajām meitenēm liekas plānprātīgas - nudien. Un tādas jaukas dāmas - jūs neticētu! Ne jau tādas piedzimušas - to es nedomāju, bet pusizglītotas meitenes, kuras domā, ka māsas darbs ir tikai uzbužināt spilvenu un pacienāt slimnieku ar vīnogām. Jūs ātri vien iemācīsieties visu, kas jādara.

Sacītā iedrošināta, Nella bez īpaša satraukuma noteiktajā laikā ieradās ambulatoro pacientu nodaļā. Viņu sagaidīja gara, izkāmējusi māsa ar nenovīdīgām acīm.

-    Vēl viena nepraša iesācēja, - izkāmējusī māsa rūca. - Laikam misis Kērtisa atsūtīja? Tā sieviete mani nobeigs. Vairāk laika un pūļu aiziet, mācot muļķa skuķus, kuri domā, ka visu zina, nekā, ja visu izdarītu pati.

-    Piedodiet, - Nella kautrīgi nočukstēja.

-    Dabū pāris apliecību, apmeklē duci lekciju un domā, ka visu jau zina, - rūgtums māsas Mārgaretas balsī nezuda. - Tā viņas te nāk. Nemaisieties manā ceļā vairāk, nekā tas ir absolūti nepieciešams!

Gaidīja tipiska pacientu buķete. Jauns puisis ar nosaitētām, čūlu klātām kājām, bērns, kura kājas noplaucējis verdošs ūdens no apgāzta katla, meitene ar pirkstā iedurtu adatu, visdažādākie sirdzēji ar "slimām ausīm", "slimām kājām", "slimām rokām".

Māsas Mārgaretas jautājums skanēja asi:

-    Vai protat izskalot ausi? Laikam jau nē. Skatieties!

Nella skatījās.

-    Nākamreiz pratīsiet, - norūca māsa Mārgareta. - Noņemiet tam zēnam no pirksta apsēju, izmērcējiet pirkstu siltā bor- skābes šķīdumā, noskalojiet un gaidiet, kamēr man būs laiks.

Nella nervozēja un jutās nemākulīgi, it kā māsas Mārgaretas skatiens viņu paralizētu. Likās, ka pagājuši tikai daži mirkļi, un māsa jau bija klāt."

-    Mēs nevaram visu dienu krāmēties ar tādiem sīkumiem, - viņa norūca. - Tā, palaidiet mani! Kāpēc jūs visas esat tik neveiklas? Izmērcējiet un noņemiet tam mazulim pārsējus no kājām! Remdenā ūdeni.

Nella dabūja trauku ar remdenu ūdeni un noliecās pie tikko trīs gadiņus vecā bērna. Meitenīte bija nopietni applaucējusies. Apsēji piekaltuši pie tievajām kājiņām. Nella mitrināja pārsējus, cik maigi vien varēja, bet bērns spiedza. Tas bija gari vilkts šausmu un sāpju kliedziens, kas Neliu satrieca pilnīgi.

Viņa sajuta pēkšņu nelabumu un vājumu. Viņa šo darbu darīt nespēj - vienkārši nespēj. Nella atrāvās, paskatījās uz rriāsu Mārgaretu un pamanīja, ka tā viņu vēro. Nellai likās, ka-māsas acis iezibas ļauns prieks.

"Tā jau domāju, ka netiksi ar to galā," acis sacīja.

Nekas nespētu likt Nellai sapurināties vēl vairāk. Viņa nolieca galvu, sakoda zobus un turpināja darbu, mēģinādama novirzīt domas no bērna vaimanām. Beidzot darbs bija padarīts, un Nella piecēlās, bāla, trīcoša un līdz nāvei pagurusi.

Pienāca māsa Mārgareta. Izskatījās, ka viņa ir vīlusies.

-   Ak izdarījāt, - viņa novilka un tālāk runāja ar bērna māti. - Es jūsu vietā turpmāk būtu uzmanīgāka, misis Somersa, un neļautu bēmam līst pie tējkannas.

Misis Somersa žēlojās, ka nevarot vienlaicīgi atrasties ,vi- sur.

Nellu norīkoja uzlikt kompresi satūkušam pirkstam. Pēc tam viņa palīdzēja māsai sapotēt čūlojošās kājas īpašnieku, tad tika norīkota palīgos jaunam ārstam, kurš meitenei no pirksta vilka diegus. Dakterim rakņājoties un urbjoties pirkstā, meitene vaib- stījās un raustījās, bet ārsts viņu tikai asi aprāja: .

-    Vai būsi mierīga!?

"Ļaudis nekad neredz dakterus no šādas puses," Nella nodo- friāja. "Visi ir pieraduši pie iejūtīgas izturēšanās. "Baidos, ka mazliet sāpēs. Ja iespējams, mazliet pacietieties.""

,Jaunais ārsts ķērās pie nākamā pacienta un izrāva pāris zobus, kurus pēc tam nevērīgi nometa uz grīdas. Tad nāca kārta sadragātai rokai. Cietušo ieveda tieši no avārijas.

"Nevar teikt," iešāvās prātā Nellai, "ka dakteris ir nepraša. Tas ir smalkjūtības trūkums, kas nonāk pretrunā ar vispārpieņemtiem priekšstatiem par ārsta uzvedību." Lai ko arī dakteris darīja, visur klāt atradās māsa Mārgareta. Viņa lišķīgi ķiķināja par katru jociņu, kuru dakterim labpatika pateikt. Nellu ārsts vispār neņēma vērā.

Beidzot stunda bija pagājusi. Paldies Dievam. Nella bikli atvadījās no māsas Mārgaretas.

-    Patika? - ar dēmonisku smīnu pavaicāja māsa.

-    Baidos, ka esmu ļoti nemākulīga, - atbildēja Nella.

-    Kāda gan jūs vēl varētu būt, - attrauca māsa Mārgareta. - Kā jau lielākā daļa Sarkanā Krusta amatieru, kuri iedomājas, ka prot visu uz'pasaules. Nu, ko, varbūt nākamo reizi būsiet mazliet prasmīgāka!

Tāda bija Nellas debija slimnīcā. Iedrošinoša.

Ar laiku vairs nelikās tik šausmīgi. Māsa Mārgareta atmai- ga, atslābināja savu uzmanību un vairs tik mežonīgi neuzmanīja katru Nellas soli. Viņa pat atļāvās atbildēt uz jautājumiem.

-    Jūs neesat tik augstprātīga kā lielākā daļa pārējo, - viņa visžēlīgi paslavēja Nellu.

Savukārt Nellu satrieca milzīgais prasmīgi paveikta darba apjoms, kuru māsa Mārgareta pamanījās izdarīt ļoti īsā laikā. Un viņa palēnām sāka izprast iemeslus, kuri māsā izraisīja īgnumu pret šī darba amatieriem.

Visvairāk Nellu pārsteidza milzīgais daudzums ar plakano pēdu sirgstošo un līdzīgi gadījumi. Lielākā daļa likās veci pacienti. Viņa kautrīgi pajautāja māsai izskaidrojumu.

-    Neko daudz tur nevar līdzēt, - skaidroja māsa Mārgareta, - Pārsvarā iedzimtība. Sliktas asinis. Neko izārstēt tur nevar.

Otrs, kas vareni iespaidoja Nellu, bija nabadzīgo ļaužu varonība, ar kādu viņi ne par ko nežēlojās. Viņi nāca, viņus ārstēja, viņi cieta milzīgas sāpēs un tad bez kurnēšanas kājām gāja vairākas jūdzes uz mājām.

To Nella pieredzēja arī viņu mājokļos. Viņas ar Mēriju Kerdneri pārņēma ievērojamu darba daļu no rajona māsas.

Abas apmazgāja pie gultas piesaistītas vecas sievas, kopa klibos un reizēm mazgāja un aprūpēja zīdaiņus, kuru mātes bija pārāk slimas, lai varētu izdarīt to pašas. Mājiņas bija mazas, logi parasti cieši aizlīmēti un istabas piekrautas ar to iemītnieku sirdīm mīļām lietām. Saspiestība reizēm likās nepanesama.

Vissmagāko šoku nācās pārdzīvot kādas divas nedēļas pēc šo apgaitu sākuma, kad viņas atrada kādu gultai piesaistītu vīru mirušu un nu nācās viņu iznest no'mājokļa. Nella juta, ka bez Mērijas Kerdneres lietišķās pieejas viņa šo darbu nespētu paveikt. ,

Rajona māsa viņas paslavēja.

- Jūs esat labas meitenes. Un patiešām krietni mums palīdzat.

Mājup viņas devās, apmierinājumā starodamas. Nekad līdzšinējā dzīvē Nella nebija mācējusi tā izbaudīt karstu vannu ar krietnu devu vannas sāls ūdenī.

No Vernona bija pienākušas divas pastkartes. Tikai dažas rindiņas, ka ar viņu viss kārtībā un visumā viss ir lieliski. Nella atbildes rakstīja katru dienu, attēlodama savus piedzīvojumus un cenzdamās, lai to apraksti skanētu pēc iespējas jautrāk. Pienāca Vemona atbilde:

Kaut kur Francijā

Mīļā Nell,

ar mani viss ir kārtībā. Esmu lieliski iedzīvojies. Viss liekas kā viens liels piedzīvojums. Bet par visu vairāk es. ilgojos pēc Tevis. Un no sirds vēlos, lai Tu neietu uz tām šausmīgajām mā- jelēm ar to briesmīgo nekārtību ap slimniekiem. Tu vari saslimt pati. Kāpēc Tu to dari, nevaru saprast. Esmu pārliecināts, ka tas nevienam nav vajadzīgs. Lūdzu, met visu pie malas!

Mūsu galvenā problēma šeit ir ēdiens, un britu kareivjus nomoka tikai viena doma - kā padzert tēju. Par tasi tējas viņi vienmēr gatavi riskēt ar pēdējo. Mans pienākums ir cenzēt viņu vēstules. Kāds no vīriem savējās vienmēr nobeidz ar vārdiem "Tavs, kamēr elle izdzisīs", un ar šiem vārdiem beigšu arī es.

Tavs Vernons

Kādu ritu Nellai piezvanīja misis Kērtisa.

-    Ir brīva palātas māsas vieta, misis Deira. Pēcpusdienas dežūra. Esiet slimnīcā divos trīsdesmit!

Viltsberijas municipalitātes ēka bija pārveidota par slimnīcu. Tā bija liela, jauna celtne katedrāles laukumā, dievnama augstā torņa ēnā. Pie galvenās ieejas Nellu laipni sagaidīja piemīlīgs vīrelis ar kroplu kāju, formas tērpā un medaļām pie krūtīm.

-    Jūs esat atnākusi pie nepareizām durvīm, kundzīt. Darbinieki iet pa noliktavas pārziņa durvīm. Šeit, skauts jums parādīs ceļu.

Maza augums skauts pavadīja viņu lejup pa kāpnēm, cauri drūmai, kapenēm līdzīgai telpai, kurā paveca dāma Sarkanā Krusta formas tērpā sēdēja starp slimnīcas drēbju ķīpām. Ap kaklu sievietei bija divas šalles, un tomēr viņa pamatīgi drebēja. Tālāk ceļš veda pa akmens piāksnēm izliktiem gaiteņiem, līdz beidzot viņi nonāca nemīlīgā pagrabtelpā, kur Nellu sagaidīja vecākā palātas māsa misis Kērtena, gara un tieva dāma ar sapņainas hercogienes seju un burvīgi dižciltīgām manierēm.

Nella iepazinās ar saviem pienākumiem. Nekas gan nelikās tik grūts, lai nebūtu padarāms. Darbs gaidāms smags, taču ne sarežģīts. Jāuzmazgā noteikta daļa gaiteņu, jāuzklāj māsām tējas galds, kas pēc tam ari jānovāc, tad palātu māsas var iedzert tēju pašas, un tāda pati kārtība vakariņās.

Nella ātri vien iemanījās tikt ar visu galā. Svarīgākie punkti jaunajā darbā bija, pirmkārt, - karš ar virtuvi un, otrkārt, - grūtības sagādāt māsām īsto tējas šķirni.

Brīvprātīgā medicīniskā korpusa māsas sēdēja pie gara galda, arvien bija traki izsalkušas, un vienmēr likās, ka ēdamais beigsies, pirms pēdējās trīs māsas būs paspējušas apsēsties pie galda. Caur garu cauruli nācās runāt ar virtuvi, un vienmēr sekoja kodīga atbilde. Pareizais maizes un sviesta daudzums esot izsniegts, trīs gabaliņi katrai. Kāda no māsām noēduši vairāk par savu tiesu. No māsu puses skanēja skaļi noliegumi. Viņas laipni un atraisīti sarunājās, cita citu uzrunādamas uzvārdā.

"Džonsa, es neapēdu jūsu maizes šķēli. Nemēdzu nodarboties ar tādām nelietībām!" - "Viņas vienmēr atsūta nepareizu porciju skaitu." - "Paklausieties, Ketfordai vajadzētu kaut ko apēst. Viņai pec pusstundas sākas operācija." - "Pasteidzies, Apalumin (kāda jauka iesauka), mums vēl jāizberž visi šie halāti." '

Uzvedība pie otra māsu galda telpas pretējā galā bija pavisam citāda. Sarunas ritēja izsmalcinātos, atturīgos čukstos. Katrai māsai priekšā stāvēja maza, brūna tējkanniņa. Nellas uzdevums bija precīzi zināt, cik stipra tēja katrai no māsām tik. Atnest kādai pārāk ūdeņainu dzērienu nozīmēja uz visiem laikiem zaudēt viņas labvēlību.

Čuksti nenorima nekad,

"Un es viņai sacīju: protams, ka ķirurģiskiem gadījumiem jāvelta vislielākā uzmanība." - "Es tikai, tā sakot, izteicu piezīmi." - "Izkalpoties. Vienmēr viens un tas pats." - "Jūs neticēsiet, viņa aizmirsa pasniegt dakterim dvieli." - "Es dakterim šorīt teicu…" - "Izteicu māsai piezīmi…"

Viena frāze atkārtojās atkal un atkal. "Es izteicu piezīmi." Nella mēģināja to saklausīt. Kad viņa tuvojās galdam, čuksti kļuva klusāki un māsas aizdomīgi viņu uzlūkoja. Viņu sarunas bija tik noslēpumainas, ietīstītas cienīguma aizsegā. Ar neiedomājamu ārēju pieklājību viņas piedāvāja cita citai tēju.

"Varbūt mazliet no manējās, māsa Vestheivena? Tējkanniņā vēl ir daudz." - "Vai jūs būtu tik laipna un pasniegtu man cukuru, māsa Ķerra?" - "Atvainojiet mani, lūdzu!"

Nella jau palēnām sāka izprast slimnīcas gaisotni, naida izpausmes, greizsirdību, intrigas, simt un vienu maskētu zemtekstu, kad viņu pārcēla uz palātu, jo kāda no māsām izrādījās saslimusi.

Tagad viņas pienākums bija rūpēties par divpadsmit gultām, pārsvarā operējamiem slimniekiem. Viņas biedrene bija Gledisa Potsa, mazs, vienmēr ķiķinošs radījums, gudra, taču slinka. Par palātu kopumā atbildēja māsa Vestheivena, gara, tieva, vienmēr saskābusi sieviete, kuras izskats liecināja par nemitīgu nosodījumu. Viņu ieraugot, Nellas sirds pamira, bet vēlāk meitene saprata, ka viņai ir paveicies. Māsa Vestheivena noteikti bija pati jaukākā māsa visā slimnīcā. Strādāt pie viņas izrādījās patīkami.

Pavisam bija piecas māsas. Māsa Ķerra, apaļa un pēc skata labsirdīga. Vīriešiem māsa patika; viņa bieži mēdza ar tiem pajokot un pasmieties, tad pārsiešana aizkavējās, un viņa steidza darbls. Brīvprātīgās viņa sauca par "mīļajām" un mēdza viņas mīlīgi papliķēt, taču viņas garastāvoklis bija nepastāvīgs. Viņa pati nebija precīza un, kad viss sagāja greizi, pārmeta savām "mīļajām". Viņu tracināja, ja kāds viņas darbu uzraudzīja.

Māsa Bārnsa bija neciešama. Tā teica visi. Viņa pļāpāja un kašķējās no rīta līdz vakaram. Viņa neieredzēja brīvprātīgās un to no viņām neslēpa. "Es viņām rādīšu nākt uz šejieni un iedomāties, ka viņas visu zina," bija viņas parastais paziņojums. Tomēr, neskatoties uz kodīgo sarkasmu, viņa bija laba māsa, un, par spīti šaustošajai mēlei, daļai meiteņu pie viņas strādāt patika.

Māsa Danlopa bija kā atvaļināts virsnieks, laipna un lēnīga, bet caurcaurēm slinka. Viņa dzēra milzīgi daudz tējas un strādāja, cik maz vien iespējams.

Norisa bija operāciju māsa. Prasmīga, izdarīga, sarkani krāsotām lūpām, viņa,pret padotajiem izturējās nenovīdīgi.

Māsa Vestheivena katrā ziņā bija vislabākā visā slimnīcā. Darbam viņa sevi atdeva no visas sirds un padotos mācēja pareizi novērtēt. Ja tie likās daudzsološi, māsa saprātīgās devās izturējās laipni. Ja tie viņai likās dumji, viņu dzīve kļuva nožēlojama.

Ceturtajā dienā viņa sacīja Nellai:

- Sākumā domāju, māsa, ka jūs nebūsiet neko vērta, bet jums ir pamatīgas darba spējas.

Vismaz pagaidām slimnīcas gars Nellu bija tiktāl piesātinājis, ka mājās viņa atgriezās, juzdamās kā septītajās debesīs.

Soli pa solim viņa iestaigāja slimnīcas takas. Sākumā, redzot ievainotos, Nella cieta sirdi plosošas sāpes. Pirmās pārsiešanas reizes, kurās viņai nācās asistēt, likās neizturamas. Tie, kuri "ilgojās pēc māsas", parasti darbam piešķīra zināmu emociju lādiņu, bet drīz vien emocijas tika apspiestas. Asinis, ievainojumi, ciešanas - tāda bija ikdiena.

Vīrieši Nellu mīlēja. Klusajā stundā pēc tējas viņa rakstīja viņu vietā vēstules, no plauktiem palātas tālākajā galā pienesa grāmatas, kuras vīri izvēlējās, uzklausīja stāstus'par viņu ģimenēm un mīļotajām meitenēm. Kopā ar citām māsām viņa dedzīgi aizstāvēja slimniekus no visdažādākajām rupjībām un muļķībām. ,

Apmeklētāju dienās rindām vien nāca pavecas dāmas. Viņas apsēdās pie gultām un darīja visu iespējamo, lai "uzmundrinātu mūsu drosmīgo kareivi". '

Saruna parasti notika pēc viena šablona. "Domāju, ka jūs vēlaties atgriezties?" Un atbilde vienmēr skanēja: "Jā, kundze."

Notika arī koncerti. Daži pat bija ļoti labi organizēti un sagādāja milzīgu baudu. Cņi… Vislabāko raksturojumu tiem deva Filisa Dīkona, māsa, kura sēdēja rindā aiz Nellas.

-   Ikviens, kurš iedomājas, ka prot dziedāt, bet mājās viņam tas ticis liegts, tagad var baudīt lielo iespēju!

Nāca arī garīdznieki. Nekad, iedomājās Nella, viņai nav nācies redzēt tik daudz garīdznieku. Dažus no tiem uzņēma labi. Jauki vīri, līdzjūtīgi un saprotoši, viņi pārāk neuzsvēra sava pienākuma reliģisko pusi. Bet bija daudz cita.

-    Māsa!

Nella aprāva straujo soli cauri palātai. Atskanēja vecākās māsas asais uzsauciens: - Māsa, jūsu rindā gultas ir nelīdzenas. Septītā izbīdījusies. -Jā.

-    Vai jūs nevarētu mani tagad.nomazgāt, māsiņ?

Nella vērās neparastā lūguma īpašniekā.

-    Bet nav pat vēl pusseptiņi.

-    Bet mācītājs. Viņš nāks mani iesvētīt. Tūlīt būs klāt.

Nellai vīra kļuva žēl. Svētais tēvs Edgertons atrada savu iesvētāmo aizbarikādējušos aiz aizslietņa un kastroļiem ar ūdeni.

-    Paldiesiņ, māsa, - aizsmakušā balsī norūca pacients. - Grūti jau šķendēties uz puisi, it īpaši, ja viņš nevar no jums aizmukt, vai ņe?

Mazgāšāna, bezgalīga mazgāšana. Tika apmazgāti pacienti, mazgāta palāta, un katrā diennakts stundā atradās kāds uzsvārcis, kurš jāizberž.

Mūžīgā tīrības uzturēšana.

-    Māsa, jūsu gultas. Devītajai pārkarājas gultasveļa. Otrais savu gultu aizstūmis sāņus. Ko domās dakteris?

Dakteris, dakteris, dakteris. No rīta, pusdienlaikā, vakarā. Dakteris kā sazin kāds dievs. Dažām brīvprātīgajām saruna ar ārstu nelikās nekas pārāk svēts, un tas savukārt pār meiteņu galvām lika brāzties vecāko māsu dusmu lavīnām. Reizēm brīvprātīgās nejutās vainīgas, tāpēc aizstāvējās. Viņas bija Viltsberi- jas meitenes, un dakterus pazina - pazina kā parastas dzīvas būtnes. Viņas dzīvespriecīgi padeva labrītu. Taču drīz vien viņas saprata - saprata, ka ar šo šausmīgo "līšanu priekšā" ir nogrēkojušās. Tā "priekšā izlīda" Mērija Kerdnere. Dakteris palūdza šķēres, un viņa nedomājot pasniedza savējās. Māsa gari un plaši skaidroja viņas nozieguma būtību. Viņas beigu vārdi skanēja šādi:

-    Es nesaku, ka jums nevajadzēja to darīt. Redzot, ka jums ir lieta, kura viņam vajadzīga, jums vajadzēja man pateikt - čukstus: "Vai šīs ir vajadzīgās, māsa?" - un es tās no jums paņemtu un pasniegtu ārstam. Neviens neko neiebilstu.

No šī vārda "dakteris" jau metās raibs gar acīm. Katra māsas sacītā frāze beidzās ar to, pat runājot ar pašu dakteri.

"Jā, dakter." - "Simtu otrais šorīt, dakter." - "Es tā nedomāju, dakter." - "Atvainojiet, dakter? Es gluži labi nesapratu." - "Māsa, paturiet dvieli dakterim!"

Un lēnprātīgi nācās turēt dvieli, stāvot kā dvieļu turekļa piemineklim. Un dakteris, nosusinājis savas svētītās rokas, nometa dvieli uz grīdas, no kuras to pazemīgi nācās pacelt. Nācās paliet dakterim ūdeni, pasniegt dakterim ziepes un beigās sagaidīt pavēli: '

-    Māsa, atveriet dakterim durvis!

' - Un, no kā man ir visvairāk bail, - mēs nekad vairs no tā netiksim vaļā, - nikni šķendējās Filisa Dīkona. - Es vairs nekad normāli nevarēšu skatīties uz dakteriem. Es izturēšos verdziski pat pret visnīkulīgākajiem, sīkākajiem dakterīšiem, un, kad viņi ieradīsies pusdienot, es, pati to neapzinoties, drāzīšos atvērt viņiem durvis. Es zinu, ka tā būs.

Slimnīcā valdīja brīvdomība. Kārtu atšķirības piederēja pagātnei. Profesora meita, miesnieka meita, misis Manfrēda, manufaktūras preču pārdevēja sieva, Filisa Dīkona, baroneta meita, - visas viņas sauca cita citu uzvārdos, visas viņas nodarbināja kopīgas intereses: "Kas šovakar būs vakariņās un vai visām pietiks?" Neapšaubāmi, notika krāpšanās. Noskaidrojās, ka Gledisa Potsa, lielā ķiķinātāja, agrāk dodas uz ēdamzāli, lai slepus nočieptu kādu sviestmaizi vai rīsu porciju.

-    Ziniet, - sacīja Filisa Dīkona, - es tagad saprotu kalpotājus. Vienmēr ir licies dīvaini, kāpēc viņi tik ļoti uztraucas par ēdienu - un, lūk, te nu ar mums notiek tieši tas pats. Un neko citu arī nevar gaidīt. Varēju vai apraudāties, kad trauks ar olu kulteni vakar vakarā pie manis nonāca tukšs.

-    Viņiem nevajadzētu gatavot olu kulteni, - Mērija Kerdnere bija nikna. - 01āmv jābūt atsevišķi, novārītām un nolobītām. Kultenis dod lielāku iespēju negodīgiem ļaudīm.

Un viņa zīmīgi paraudzījās uz Gledisu Potsu, kura nervozi ieķiķinājās un aizlavījās projām.

-    Tas skuķis ir slaists, - sacīja Filisa Dīkona. - Vienmēr, kad jādara kāds darbs, viņai atrodas kāds cits uzdevums. Un viņa pielien māsai. Nekas jau, ja tā ir Vestheivena. Vestheivena ir godīga, bet mazajai Ķerrai viņa tā pielīda, ka tā tagad viņai dod visus vieglākos darbus.

Mazo Potsu te nemīlēja. Reizēm nācās krietni papūlēties, lai piespiestu viņu darīt nepatīkamākus darbus, bet Potsa bija viltīga. Ar viņu varēja mēroties tikai atjautīgā Dīkona.

Arī starp pašiem ārstiem valdīja nenovīdība. Saprotams, katrs no viņiem vēlējās interesantākos ķirurģiskos gadījumus. Operāciju dalīšana izraisīja saspīlējumus.

Nella drīz vien pazina visus ārstus un viņu dažādās īpatnības. Piemēram, doktors Lengs bija lempīgs, nekārtīgs gara auguma vīrs ar slaidiem, nervoziem pirkstiem. Viņu uzskatīja par visgudrāko ķirurgu. Viņam bija asa mēle, ārstēja viņš nežēlīgi, bet bija gudrs. Visas māsas viņu dievināja.

Vai doktors Vilbrēms, kuram Viltsberijā piederēja eleganta prakse. Liēla auguma, vienm.ēr piesārtis vīrs, brīnišķīgā garastāvokli, kamēr viss gāja labi. Bet, ja dakteris jutās noguris un saīdzis, viņš bez vajadzības varēja kļūt rupjš,"un tādās reizēs Nella viņu ienīda.

Dakteris Medovs, kluss, prasmīgs medicīnas zinātņu doktors. Viņš labprāt atteicās no operācijām, bet katram slimniekam veltīja visu uzmanību. Viņš vienmēr laipni runāja ar brīvprātīgajām un izvairījās mest dvieļus uz grīdas.

Vai dakteris Berijs, kuru uzskatīja par ļoti labu un kurš pats sevi turēja par viszinošu. Viņš vienmēr vēlējās izmēģināt tikai pašas jaunākās metodes un nekad vienam slimniekam neveltīja vairāk par pāris dienām. Ja kāds no viņa pacientiem nomira, tad populāra bija frāze: "Vai tad jābrīnās par dakteri Beriju?"

Vai jaunais dakteris Kīns, kurš invaliditātes dēļ bija atsūtīts atpakaļ no frontes. Viņš tikai mazliet bija pāraudzis medicīnas studenta prātu, bet izturējās ļoti svarīgi. Viņš pat atļāvās papļāpāt ar brīvprātīgajām, skaidrojot viņām, cik nopietna bijusi nupat notikusī operācija. - Nezināju, ka operēja dakteris Kīns, - Nella sacīja māsai Vestheivenai. - Domāju, ka dakteris Lengs. - Un māsa bargi paziņoja: - Dakteris Kīns turēja operējamā kāju, tas arī viss.

Sākumā operācijas Nellai likās kā murgs. Pirmajā, kurā viņai nācās piedalīties, viņa gandrīz noģība. Māsa izveda viņu ārā. Nella baidījās paskatīties māsai acīs, bet māsa izturējās negaidīti laipni.

-    Daļēji tas ir gaisa trūkuma dēļ un no ētera smakas, - viņa drošināja. - Uz brīdi ienāksiet nākamajā operācijā. Un pieradīsiet.

Nākamo reizi Nella juta vājumu, bet šoreiz vairs nevajadzēja iet ārā, un pēc kāda laika viņai vairs nebija slikti.

Pāris reizes viņai lika palīdzēt operāciju māsai uzkopt operāciju zāli pēc kādas neparasti smagas operācijas. Izskatījās kā pēc slaktiņa, visapkārt asinis. Operāciju māsa bija tikai kādus astoņpadsmit gadus veca; tīrais pārpratums. Viņa atzinās Nellai, cik pašai sākumā bijis grūti.

-    Pati pirmā operācija bija ar kāju, - viņa stāstīja. - Ampu- tācija. Māsa izgāja un atstāja mani visu sakopt. Un man pašai nācās nest kāju uz krematoriju. Tas bija šausmīgi.

Brīvajās dienās Nella gāja pie draudzenēm dzert tēju. Dažas no viņām, ļoti laipnas vecākas dāmas, izturējās pret viņu sentimentāli un stāstīja, ka viņa esot lieliska meitene.

-    Jūs taču nestrādājat svētdienās, vai ne, dārgumiņ? Strādājat? Bet tas nav godīgi. Svētdienas domātas atpūtai.

Nella prātīgi mēģināja paskaidrot, ka arī svētdienās, kā jebkurā citā dienā, kareivjiem jāmazgājas un viņi grib ēst. Vecās dāmas it kā piekrita, tomēr iebilstot,- ka darbu varētu organizēt arī labāk. Viņas ļoti sarūgtināja arī tas, ka Nellai ap pusnakti vienai pašai jāiet mājās.

Ar citām bija vēl grūtāk.

-    Esmu dzirdējusi, ka dažas no šīm slimnīcas māsām esot ļoti augstprātīgas, mīlot izrīkot. Es pati ko tādu nevarētu paciest. Vēlos darīt visu, ko varu, lai palīdzētu šajā šausmīgajā karā, bet nekaunību es necietīšu. Tā arī pateicu misis Kērtisai, un viņa piekrita, ka būtu labāk, ja es nestrādātu šo slimnīcas darbu.

Šīm dāmām Nella vispār neatbildēja.

Šajā laikā Anglijā klīda baumas par "krieviem". Visi viņus bija redzējuši - ja ne tieši paši, tad pavāra otrās pakāpes māsīca noteikti, un tas jau bija gandrīz tas pats. Baumas bija dzīvelīgas - tās šķita tik aizraujošas, tik interesantas.

Kāda ļoti veca dāma, kura bija atnākusi uz slimnīcu, pasauca Nellu sāņus.

-    Mana dārgā, - viņa sacīja. - Neticiet tam stāstam! Tas ir patiess, bet ne tādā ziņā, kā domājam mēs.

Nella ieinteresēti raudzījās viņā.

-    Olas! - vecā dāma kodīgi čukstēja. - Krievu olas! Vairāki miljoni - lai mēs nenomirtu badā…

Par visiem šiem atgadījumiem Nella rakstīja Vernonam. Viņai Vemona šausmīgi pietrūka. Viņa vēstules likās koncentrētas un nomāktības pilnas. Šķita, ka viņam nepatīk Nellas ideja strādāt slimnīcā. Atkal un atkal viņš centās pierunāt viņu atgriezties Londonā - un baudīt dzīvi.

"Cik dīvaini ir vīrieši," domāja Nella. Viņi neko negrib saprast. Cik netīkami viņai būtu piederēt pie šī "Saglabā sevi možu mūsu zēniem!" bara. Cik drīz no tā visa atsvešinās, ja ir ar ko nodarboties! Viņa nevar izdzīvot Vernona dzīvi, un viņš nevar dzīvot viņējo.

Pirmās šķiršanās ciešanas, kad viņai likās, ka Vernonu noteikti nogalinās, bija pārgājušas. Viņa bija ieslīgusi īstas precētas sievas rutīnā. Četri mēneši aizritējuši, bet Vernons nav pat ievainots. Un netiks ievainots. Viss ir kārtībā.

Piecus mēnešus pēc aiziešanas karā viņš atsūtīja telegrammu, ka ir saņēmis atvaļinājumu. Nellas sirds gandrīz vai pārstāja pukstēt, tik satraukta viņa jutās. Nella aizgāja pie virsmāsas un saņēma brīvdienas.

Braucot uz Londonu, viņa savās parastajās drēbēs jutās sev sveša un neparasta. Viņu pirmās brīvdienas!

2.

Tā bija patiesība, tiešām patiesība! Atvaļināto kareivju vilciens pienāca un sāka mest ārā ļaužu pūļus. Viņa ieraudzīja viņu. Viņš patiešām ir šeit. Viņi satikās. Nedz viens, nedz otrs nespēja runāt. Viņš izmisīgi spieda viņas roku. Tagad viņa saprata, cik ļoti ir baidījusies…

Piecas dienas paskrēja kā zibens uzplaiksnījums. Kā dīvains, murgains sapnis. Viņi dievināja viens otru, bet savādā kārtā bija viens otram sveši. Viņš kļuva izvairīgs, kad viņa jautāja par Franciju. Bija jau labi - viss bija labi. Joki par šo tēmu un iz- vairība runāt par to nopietni.

-    Dieva dēļ, Nell, nekļūsti sentimentāla! Cik šausmīgi, ja jā- pārbrauc mājās un jāatrod visi ar gariem ģīmjiem. Un šīs žēlabas par mūsu brašajiem kareivjiem, kuri noliek savas galvas, un tā tālāk. Tādas runas padara mani slimu. Labāk nopirksim biļetes uz kādu izrādi.

ŠI viņa absolūtā nejūtiba Nellu satrauca - likās šausmīgi, ka par visu tiek runāts tik vieglprātīgi. Kad Vernons pajautāja, ko Nella pa šo laiku darījusi, viņai atradās tikai jaunumi no slimnīcas dzīves, bet tie viņam nepatika. Viņš vēlreiz lūdza Nellu mest šo darbu pie malas.

-   Māsas darbs ir tik netīrs. Negribu pat domāt, ka tu kaut ko tādu dari.

Viņa jutās kā ar aukstu ūdeni aplieta, bet tad sevi norāja. Viņi atkal ir kopā. Kāda gan nozīme visam pārējam?

Kā bez prāta abi centās jauki pavadīt atvēlēto laiku. Katru vakaru viņi gāja uz izrādēm un dejoja. Dienā viņi staigāja pa veikaliem. Vernons pirka Nellai visu, kas ienāca prātā. Viņi aizbrauca uz Parīzes modeļu namu un sēdēja tur, kamēr gaisīga, jauna hercogiene, šifoniem čaukstot, aizpeldēja garām, un tad Vernons izvēlējās visdārgāko modeli. Vēlāk vakarā, kad Nella tērpu uzvilka, viņi jutās šausmīgi nogrēkojušies, taču ari neizsakāmi laimīgi.

Tad Nella teica, ka Vernonam jābrauc apciemot māti. Vernons pretojās.

-     Ak, mīļā, es negribu! Mūsu laiks ir īss un neizsakāmi dārgs. Nedrīkstu zaudēt ne mirkli no tā.

Nella lūdzās. Meira būs šausmīgi sarūgtināta. Viņai sāpēs.

-    Nu, tad tev jābrauc kopā ar mani.

-   Nē, tas nekur neder.

Beigu beigās Vernons uz īsu brīdi aizbrauca uz Birmingemu. Māte sacēla milzīgu kņadu - sagaidīja dēlu ar, kā viņa pati teica, "lepna prieka asaru" plūdiem un aizrāva viņu ciemos pie Bentiem. Vemons atgriezās, dusmās vārīdamies.

-    Nell, tu esi cietsirdīgs velnēns. Mēs pazaudējām veselu dienu! Ak Dievs, esmu nosiekalots no galvas līdz kājām.

Tikko to pateicis, viņš nokaunējās. Kāpēc gan viņš nevarētu mīlēt māti vairāk? Kāpēc viņa vienmēr pamanījās viņu nokaitināt, lai cik ari labi būtu viņas nodomi? Viņš apkampa Nellu.

-   Es tā nedomāju. Priecājos, ka piespiedi mani aizbraukt. Tu esi tik mīļa, Nell. Ir tik brīnišķīgi būt atkal kopā ar tevi. Tu nezini…

Un viņa uzvilka franču modes tērpu, un abi devās pusdienot, juzdamies kā paraugbērni, kuri pelnījuši balvu.

Viņi gandrīz bija beiguši pusdienot, kad Nella pamanīja, ka Vernona seja mainās. Tā nocietinājās, tajā iezagās bažas.

-    Kas noticis?

-    Nekas, - viņš steidzīgi atbildēja. Bet Nella pagriezās un atskatījās. Pie maza galdiņa blakus sienai sēdēja Džeina.

Uz mirkli Nellai likās, ka sirdi sagrābusi salta roka. Bet tad viņa mierīgi sacīja:

-    Lūk, kur Džeina. Iesim parunāt.

-    Nē, labāk nē! - Nellu mazliet pārsteidza kaisme, ar kādu Vemons šos vārdus pateica. Viņš to pamanīja, tāpēc piebilda:

-            Esmu dumjš, mīļā. Gribu būt tikai ar tevi, nevienu citu nevēlos, nevienu pašu. Esi beigusi? Tad iesim. Negribu nokavēt izrādes sākumu.

Viņi samaksāja rēķinu un aizgāja. Džeina nevērīgi pamāja viņiem, un Nella atbildei pavicināja ar roku. Teātrī viņi ieradās desmit minūtes par ātru.

Vēlāk, mājās, kad Nella jau ļāva noslīdēt no baltajiem pleciem savam tērpam, Vemons pēkšņi pajautāja:

-    Kā tu domā, vai es vēl kādreiz komponēšu?

-    Protams. Kāpēc gan nē?

-   Nezinu. Nezinu, vai to vēlos.

Nella viņu pārsteigti uzlūkoja. Viņš sēdēja uz krēsla un skatījās tukšumā.

-   Līdz šim domāju, ka mūzika ir vienīgais, kas tevi aizrauj.

-    Aizrauj… aizrauj… tas neko nenozīmē. Nejau tam, kas aizrauj, ir kāda nozīme. Tas ir kā kaut kas, no kā nevar atbrīvoties… kas nelaiž vaļā… kas vajā - kā seja, kura rēgojas acu priekšā, kaut arī tu nemaz nevēlies to redzēt…

-    Mīļais Vernon, es…

Viņa pienāca un nometās viņam blakus ceļos. Vemons viņu drudžaini apkampa.

-    Nella… mīļā Nella… tu esi vienīgā, kas man kaut ko nozīmē… Noskūpsti mani…

Un tomēr pie šīs tēmas Vernons drīz vien atgriezās. Viņa vārdi skanēja kā nevietā:

-    Šautenes veido ritmisko zīmējumu. Mūzikā, es domāju. Tā nav sadzirdama skaņa. Es domāju rakstu, kuru skaņa veido telpā. Laikam jau runāju muļķības - bet zinu, ko domāju.

Un pēc mirkļa viņš turpināja:

-   Ja tikai to varētu pareizi uztvert.

Nella tikko manāmi atvirzījās. It kā izaicinot savu sāncensi. Viņa nekad to atklāti neatzina, taču slepus baidījās no Vernona mūzikas. Ja tā viņu tik spēcīgi neņemtu savā varā!

Bet vismaz šonakt Nella varēja triumfēt. Vemons atkal pievilka viņu sev cieši klāt, spēcīgi satvēra rokās un apbēra skūpstiem.

Bet vēl ilgi pēc tam, kad Nella bija aizmigusi, Vemons gulē- jaVaļējām acīm un vērās tumsā. Pret savu gribu -viņš redzēja Džeinu. Redzēja viņas seju, viņas auguma līnijas piegulošajā

zaļā atlasa tērpā. Tādu viņš viņu bija redzējis restorānā, uz tumšsarkano aizkaru fona.

-   Pie velna Džeinu, - viņš klusu pie sevis nočukstēja, elpu aizturējis.

Tomēr viņš saprata, ka no Džeinas tik viegli atbrīvoties nav iespējams.

Kaut viņš nebūtu viņu redzējis!

Džeinā bija kaut kas sasodīti uzbudinošs.

Nākamajā dienā viņš par viņu aizmirsa. Tā bija viņu pēdējā diena un aizritēja nežēlīgi strauji.

Viss bija beidzies daudz par ātru.

3.

Tas šķita kā sapnis. Un nu sapņus beidzies. Nella atgriezās slimnīcā. Viņai likās, ka viņa nemaz nav bijusi nekur projām. Viņa izmisīgi gaidīja pastu - Vernona pirmo pēcatvaļinājuma vēstuli. Un tā pienāca - kaislīgāka un neapvaldītāka nekā parasti. Likās, ka pat cenzors ir piemirsis padarīt savu darbu. Nella nēsāja vēstuli pie sirds. Uz miesas palika ķīmiskā zīmuļa pēdas. Nella Vemonam par to uzrakstīja atbildes vēstulē.

Dzīve turpināja ritēt ierastajās sliedēs. Doktors Lengs devās uz fronti, un viņa vietu ieņēma pavecs dakteris ar bārdu, kurš katru reizi, kad viņam pasniedza dvieli vai palīdzēja uzvilkt balto virssvārci, mēdza atkārtot: "Paldiesiņ, paldiesiņ, māsiņ!" Iestājās kluss posms. Lielākā daļa gultu stāvēja tukšas, un Nella juta, ka uzspiestā bezdarbība nogurdina vēl vairāk.

Kādu dienu, viņai par lielu pārsteigumu un prieku, palātā iesoļoja Sebastiāns. Viņš bija atvaļinājumā un nu ieradies Nellu apciemot To viņam bija lūdzis Vernons.'

-   Tātad'tu viņu satiki?

Sebastiāns atbildēja, ka jā. Tagad viņš bija Vernona vietā.

-    Vai ar viņu viss kārtībā?

-    O, jā, viņam viss ir kārtībā.

Tas, kā viņš to pateica, Nellu satrauca. Viņa mēģināja noskaidrot patiesību. Sebastiāns samulsis sarauca pieri.

-    Grūti paskaidrot, Nell. Saproti, Vernons ir dīvains spītnieks - tāds viņš bijis vienmēr. Viņam nepatīk skatīties patiesībai acis.

Viņš apslāpēja mežonīgo vēlēšanos asi apklusināt Nellu, jo pamanīja, kā savelkas viņas lūpas.

-    Tu. mani pārprati. Viņš nav bailīgs. Laimīgais velns, manuprāt, viņš pat nezina, kas ir bailes. Kaut tā būtu ar mani! Nē, ar viņu ir citādi. Tāda ir pati dzīve - šausmīga. Netīrumi un asinis, un neķītrības, un troksnis, pāri visam - troksnis! Troksnis, kas pēc noteikta laika sprīža regulāri atkārtojas. Tas pat man krīt uz nerviem - un tu vari iedomāties, ko tas nodara Vernonam.

-   Jā, bet ko tu domāji ar nepatiku skatīties patiesībai acis?

-    Vienkārši viņš neatzīst, ka ir patiesība, kam skatīties acīs. Viņš baidās to saprast un tāpēc apgalvo, ka nav ko saprast. Ja vien viņš atzītu, ka tā visa ir nolādēti netīra padarīšana, kā to atzīstu es, ar viņu viss būtu kārtībā. Bet ir tāpat kā ar tām vecajām klavierēm - viņš uz tām vienkārši neskatās. Un nav jēgas teikt, ka "nekā tāda tur nav", ja reiz tur ir. Bet tādu ceļu jau Vernons vienmēr izvēlējies. Pašlaik viņš ir labā noskaņojumā, par visu priecājas, un tas nav normāli. Es baidos par viņu - ak, es zinu, no kā baidos. Bet es arī zinu, ka stāstīt sev pasaciņas ir visļaunākais, ko var izdarīt. Vernons ir mūziķis, un viņam ir mūziķa psihe. Vissliktākais ir tas, ka viņš pats sevi neizprot. Un nekad nav izpratis.

Nella izskatījās satraukta.

-    Sebastiān, kas, pēc tavām domām, notiks?

-    Ak, nekas īpašs. Tas, ko es vēlētos, -. lai Vernons apmetas… apmetas kādā ērtā, cik iespējams, nomaļā vietā un ļauj, lai par viņu parūpējas.

-    Arī es bezgala vēlētos, lai tā notiek.

-    Nabaga Nella! Cik tas jums, sievietēm, ir šausmīgi! Priecājos, ka man nav sievas.

-    Ja tev būtu sieva… - Nella apklusa, bet tad turpināja: - Vai tu vēlētos, ka viņa strādā slimnīcā, vai labāk gribētu, lai viņa nedara neko?

-   Katram agrāk vai vēlāk jāsāk strādāt, tāpēc es teiktu, ka labāk ķerties pie darba, cik ātri vien iespējams.

-    Vemons negrib, ka es strādāju.

-            Tie atkal ir viņa strausa gājieni - un piedevām viņa mantotais reakcionārais gars, no kura viņš nekad neizaugs. Agrāk vai vēlāk viņam nāksies paskatīties patiesībai acīs - ka arī sievietes strādā - bet viņš jau to neatzīs līdz pēdējam.

Nella nopūtās.

-    Cik tas ir satraucoši!

-    Zinu. Un es tev visu esmu vēl vairāk sarežģījis. Tomēr man jāsaka, ka ļoti mīlu Vernonu. Viņš ir cilvēks, kas man tiešām kaut ko nozīmē. Un es cerēju, ka, ja pastāstīšu tev savas domas, tu iedrošināsi viņu… nu… mazliet piekāpties - vismaz tavā priekšā. Un varbūt tavā priekšā viņš ļaus jūtām vaļu.

Nella papurināja galvu.

-    Attiecībā uz karu viņš prot tikai pajokot.

Sebastiāns iesvilpās.

-   Nu, piedabū viņu uz to nākamo reizi! Neatlaidies!

Pēkšņi Nella negaidīti pajautāja:

-   Vai tev neliekas, ka viņš varētu būt pakļāvīgāks kopā ar… Džeinu?

-   Ar Džeinu?… - Sebastiāns izskatījās visai apmulsis. - Nezinu. Varbūt. Grūti pateikt.

-    Tu tiešām tā domā! Kāpēc? Pasaki man, kāpēc? Vai viņa viņu labāk saprot, vai kas cits?

-    Ak Kungs, nē! Džeina nav izprotošāka. Izaicinoša, tas ir pareizāks vārds. Viņa cilvēku nokaitina - un patiesība pati izlec ārā. Viņa liek tev sevi apzināties tā, kā tu pats nevēlies. Neviens labāk par Džeinu nemāk noraut tevi no uzpūtības troņa.

-    Vai tu domā, ka viņa spēcīgi ietekmē Vernonu?

-   Ak, es tā neteiktu. Un, pat ja tā būtu, tas neko daudz nenozīmētu. Viņa dara kaut kādu sabiedrisku darbu Sibīrijā. Aizbrauca pirms divām nedēļām.

-    Ā! - iesaucās Nella. Viņa dziļi ievilka elpu un pasmaidīja.

Dzīve šķita kļuvusi mazliet laimīgāka.

4.

Mīļā Nella!

Vai zini, ka es katru nakti redzu Tevi sapnī? Parasti Tu esi mīļa, bet reizēm mazliet nejauka. Auksta, cietsirdīga un loti tāla. Bet Tu taču tāda patiesībā neesi, vai ne? Vismaz pašlaik. Ak, mīļā, ko mans rakstāmais te sarunājis!

Nell, dārgumiņ, es nekad neesmu domājis, ka mani var nogalināt, bet, ja arī tā notiktu, ko tas mainītu? Mēs esam guvuši tik daudz. Es Tavās atmiņās vienmēr palikšu laimīgs un Tevi mīlošs. Un es zinu, ka arī pēc nāves turpināšu Tevi mīlēt. Tas ir tas mazumiņš, kas manī nekad nemirs.

Es mīlu Tevi - mīlu… mīlu. ..

Tādus vārdus viņš nekad agrāk netika rakstījis. Viņa noglabāja vēstuli parastajā vietā.

Todien slimnīcā Nella bija izklaidīga un aizmāršīga. Pārējie to ievēroja.

-    Māsiņa sapņo vaļējām acīm, - viņi viņu ķircināja. Tie bija mazi, mīļi jociņi. Nella atbildēja ar smaidu.

Cik brīnišķīgi justies mīlētai! Māsa Vestheivena bija savaldīga. Māsa Potsa slaistījās mazliet vairāk nekā parasti, bet tas neko nenozīmēja. Nekas neko nenozīmēja.

Pat piemineklim līdzīgajai māsai Dženkinsai, kura nāca uz nakts dežūrām un vienmēr bija pesimistiski noskaņota, šoreiz neizdevās iegrūst Nellu drūmā noskaņojumā.

-    Paskat! - māsa Dženkinsa mēdza sacīt, sakārtodama aproces un iegrozīdama trīskāršo zodu apkaklē, atbrīvojot tam vietu. - Trešais numurs joprojām pie dzīvības? Jūs mani pārsteidzāt. Nedomāju, ka viņš šo dienu izvilks. Nu, ko, līdz rītam jau būs viņā saulē, nabaga zēns. (Māsa Dženkinsa vienmēr pareģoja, ka pacients līdz rītdienai būs viņā saulē, un, ja viņas, prognozes nepiepildījās, tas nebūt nelika viņai kļūt optimistiskākai.) Man nepatīk, kā izskatās astoņpadsmitais, - pēdējai operācijai jau vairs nebija nekādas nozīmes. Un astotajam drīz paliks sliktāk, ja vien es pārāk nekļūdos. Jau teicu dakterim, bet viņš mani neklausīja. Un nu, māsa (ar pēkšņu rūgtumu balsī), nav ko te slaistīties. Dežūras beigas ir dežūras beigas. - Nella pieņēma žēlīgo atļauju doties projām, labi apzinoties, ka, ja nebūtu uzkavējusies mazliet ilgāk par noteikto laiku, māsa Dženkinsa katrā ziņā pajautātu: "Ko gan viņa iedomājas ar tādu steigu - vai tad nevar pagaidīt kādu minūti pāri noteiktajam laikam?"

Lai aizietu lidz mājām, vajadzēja divdesmit minūtes. Nakts bija skaidra un zvaigžņotā, un Nella baudīja pastaigu. Cik būtu jauki, ja tagad blakus soļotu Vernons.

Nella klusām atslēdza durvis. Saimniece vienmēr gāja gulēt agri. Un paplātes priekštelpā gulēja oranža aploksne.

Viņa jau zināja…

Nella centās sev iestāstīt, ka tā nav, ka nevar būt, ka viņš ir tikai ievainots - protams, viņš ir tikai ievainots… un tomēr viņa zināja…

Acu priekšā uzpeldēja teikums no šorit saņemtās vēstules. Nell, dārgumiņ, es nekad neesmu domājis, ka mani var nogalināt, bet, ja ari tā notiktu, ko tas mainītu? Mēs esam guvuši tik daudz…

Nekad agrāk viņš netika tā rakstījis… Viņš noteikti nojauta. .. noteikti zināja. Jūtīgi cilvēki reizēm nojauš.

Viņa stāvēja un turēja telegrammu. Vernons, viņas mīļais, viņas vīrs… Viņa ilgi tā stāvēja…

Un tad beidzot viņa atvēra telegrammu, kura ar dziļu līdzjūtību vēstīja, ka leitnants Vernons Deirs kaujā kritis.

TREŠĀ NODAĻA

1.

Piemiņas dievkalpojums Vernonam, tāpat kā viņa tēvam, tika noturēts mazajā, vecajā Ebotsfordas baznīciņā Dižklosteru paēnā. Diviem pēdējiem Deiru vīriešiem nebija lemts atdusēties ģimenes kapenēs. Viens palika Dievidāfrikā, otrs - Francijā."

Kā Nellā vēlāk atcerējās, procesija it kā palika misis Levi-V nas grandiozā auguma ēnā. Blakus šai milzīgajai, mātišķajai figūrai visi pārējie atgādināja pundurus. Viņai pašai nācās nepārtraukti kost lūpā, lai nesāktu histēriski smieties. Viss notiekošais likās tik savāds - tik neatbilstīgs Vernonam.

Nellas māte ari bija šeit. Eleganta un stalta, viņa turējās savrup.

Tēvocis Sidnejs bija tērpies melnā, platā tērpā, ar lielām grūtībām atturēdams sevi no monētu žvadzināšanas, ar situācijai pieskaņotu, sēri- gu seju. Meira Deira, melnā krepa tērpā, daudz un neapvaldāmi raudāja. Bet, ja visā notiekošajā kāds dominēja, tad tā bija misis Levina. Vēlāk viņa kopā ar pārējiem devās uz viesnīcas viesistabu.

-    Nabaga mīļais zēns - nabaga drosmīgais zēns.'Man viņš vienmēr ir licies citādāks nekā pārējie.

Misis Levina patiesi pārdzīvoja. Asaras lija uz viņas melnā ņiebura. Viņa papliķēja Meirai pa plecu.

-    Nu, nu, mana mīļā. Nevajag tik ļop, patiešām nevajag. Ciest - tas ir mūsu, visu mūsu liktenis. Jūs devāt viņu šai zemei. Neko vairāk izdarīt jūs nevarējāt. Lūk, kur Nella - cik drosmīgi viņa to pārdzīvo!

-    Viss, kas man bija pasaulē, - šņukstēja Meira. - Sākumā vīrs, pēc tam dēls. Palicis vairs nav nekas.

Viņa vērās sev priekšā asinīm pieplūdušām acīm, tādā kā smaga zaudējuma ekstāzē.

-    Viņš bija tik labs dēls - mēs viens otram nozīmējām visu. - Viņa saķēra misis Levinas roku. - Jūs sapratīsiet, kā tas būtu, ja Sebastiāns…

Misis Levinas seju izkropļoja baiļu grimase. Viņa sakrampēja rokas.

-    Redzu, ka ir atsūtīti sendviči un portvīns, - ierunājās tēvocis Sidnejs, mēģinādams novirzīt sarunu no bīstamās tēmas. - Meira, mīļā, varbūt mazu lāsīti portvīna? Tev, zini, jāatslābinās pēc spriedzes.

Meira, šausmu pārņemta, atgaiņājās no dzēriena. Tēvocim Sidnejam lika saprast, ka viņš nav izturējies pārāk iejūtīgi.

-   Mums visiem jāturas, - viņš taisnojās. - Tāds ir mūsu pienākums.

Vina roka ielavījās kabatā un sāka šķindināt sīknaudu. -Sid!

-    Piedod, Meira!

Un atkal Nella sajuta mežonīgu vēlmi iesmieties. Viņa negribēja raudāt. Viņa gribēja smieties'un smieties, un smieties… Tik šausmīgi tā justies.

-    Manuprāt, viss noritēja jauki, - sacīja tēvocis Sidnejs. -

Tiešām ļoti jauki. Un vislielāko iespaidu atstāja tas, ka ieradās lielākā daļa ciema ļaužu. Vai jūs nevēlētos pastaigāties pa Diž- klosteriem?

-    Neieredzu šo vietu, - aizrautīgi iesaucās Meira. - Man tā nekad nav patikusi.

-   Ceru, Nella, ka esat satikusies ar advokātiem? Kā noprotu, Vernons pirms došanās uz Franciju ir uzrakstījis nepārprotami skaidru testamentu, kurā visu novēlējis jums. Tādā gadījumā Dižklosteri tagad ir jūsējie. Māja nav mantojama, un neviens no Deiriem jau arī vairs nav starp dzīvajiem.

-    Pateicos, tēvoci Sidnej, - atbildēja Nella. - Esmu tikusies ar advokātu. Viņš bija ārkārtīgi laipns un visu man paskaidroja.

-    Tas ir daudz vairāk, nekā jebkuram juristam pēc likuma būtu jāizdara, - turpināja tēvocis Sidnejs. - Parasti viņi visvienkāršākajai lietai liek izklausīties tik sarežģītai. Nav jau mans pienākums dot jums padomus, bet, cik zinu, neviena vīrieša, kas to spētu izdarīt, ģimenē vairs nav. Pats labākais, ko jūs varat izdarīt, ir māju pārdot. Kā zināt, naudas, par ko māju uzturēt, nav. Vai saprotat?

Nella patiešām saprata. Viņa juta, ka tēvocis Sidnejs liek saprast, ka uz Bentu nalidu nav ko cerēt. Meira savu naudu atstās saviem tuviniekiem. Tas, protams, bija pilnīgi saprotami. Ne par ko citu Nellai neienāktu prātā pat sapņot.

Patiesībā tēvocis Sidnejs reiz bija patincinājis Meiru, vai jaunie negaida bērnu. Meira domāja, ka nē. Tēvocis Sidnejs ieteica viņai labāk pārliecināties. - īsti nezinu, kā tas ir pēc likuma, bet, tā sakot, ja rīt tev gadās nomirt un tava nauda ir novēlēta Vernonam, tagad tā pāriet viņas īpašumā. Un nekādas iespējas izķepuroties.

Meira asaru pilnā balsī aizrādīja, ka neesot īpaši laipni no viņa puses izteikt varbūtību, ka viņa taisās mirt.

-   Nekā tamlīdzīga. Jūs, sievietes, visas esat vienādas. Kerija pūtās kādu nedēļu, kad es uzstāju, lai viņa sagatavo pienācīgu testamentu. Mēs nevēlamies, lai krietna naudiņa aizplūst no ģimenes.

Un galvenokārt viņš negribēja, ka krietna naudiņa nonāk pie Nellas. Viņam nepatika Nella, jo prātā nāca, kā viņa ieņēma

Inidas vietu. Un viņš neieredzēja misis Verekeri, kura vienmēr pamanījās likt viņam sarkt un justies neveikli, nezinot, kur likt rokas.

-   Nella, protams, konsultēsies pie jurista, - saldā balsī sacīja misis Verekere.

-    Nedomājiet, ka mani tas interesē, - iesaucās tēvocis Sidnejs.

Nellu pēkšņi pārņēma žēlums. Ak, kput viņa tagad gaidītu bērniņu! Vernons par viņu tā baidījās. "Mīļā, cik būtu briesmīgi, ja mani nogalinātu un tu paliktu viena ar visām rūpēm un satraukumiem par bērnu un bez naudas. Turklāt nekad nevar zināt - ari tu vari nomirt. Tādu risku es nespēju iedomāties."

Un patiešām, daudz drošāk un labāk likās nogaidīt.

Bet nu viņa nožēloja. Mātes mēģinājumi mierināt tagad likās auksti un rupji.

-   Tu taču negaidi bērnu, Nell, vai ne? Nu, ko, jāsaka, ka esmu pateicīga liktenim. Skaidrs, ka tu apprecēsies vēlreiz, un ir daudz labāk, ja nekas netraucē!

Atbildot viņas kaismīgajam' protestam, misis Verekere tikai pasmaidīja.

-    Man nevajadzēja par to runāt tieši pašlaik, bet tu joprojām esi tikai meitene. Un arī Vernons gribētu, lai tu esi laimīga.

"Nekad!" Nella nodomāja. "Viņa neko nesaprot!"

-    Nu, nu, pasaule ir skumja, - norūca misters Bents, iepriecēdams sevi ar sendviču. - Vīriešu kārtas zieds tiek nopļauts. Un tomēr es esmu lepns par Angliju. Lepojos, ka esmu anglis. Man ir prieks apzināties, ka šeit, Anglijā, es daru savu mazumiņu tieši tāpat, kā tie zēni aiz robežām. Nākammēnes dubultosim sprāgstvielu ražošanu. Strādājam divās maiņās. Un varu jums pateikt, ka ar Bentiem lepojos.

-   Un ienākums ari droši vien ir krietns, - sacīja misis Verekere. .

-   Es to neuztveru šādi, - atbildēja misters Bents. - Es to uztveru kā kalpošanu manai zemei.

-   Nu, es ceru, ka mēs katrs cenšamies veikt savu mazumiņu, - sacīja misis Levina.- Es divas reizes nedēļā darbojos biedrībā, un mani pašu dikti interesē, kā palīdzēt tiem nabaga skuķiem, kuri kara laikā ir iedzīvojušies bērnos.

-    Tāda domāšana jau ir pārāk izlaidīga, - sacīja misters Bents. - Mēs nedrīkstam kļūt vaļīgi. Angļi nekad nav bijuši vaļīgi-

-    Tomēr par bērniņiem jebkurā gadījumā japarūpējas, - iebilda misis Levina.»- Kā klājas Džo? - viņa mainīja tēmu. - Cerēju, ka arī viņu satikšu šeit.

Gan tēvocis Sidnejs, gan Meira izskatījās samulsuši. Skaidrs, ka jebkura saruna par Džo tika uzskatīta par slidenu tēmu. Viņi neuzkrītoši aizslīdēja no jautājuma. Kara apstākļu diktēts darbs Parīzē… ļoti aizņemta… neiespējami dabūt atvaļinājumu.

Misters Bents palūkojās rokas pulkstenī.

-    Meira, mums vairs nav īpaši daudz laika, ja gribam paspēt uz vilcienu. Šovakar jāatgriežas mājās. Kerijai, manai sievai, ziniet, ne tuvu nav labi. Tāpēc jau viņa šodien nevarēja būt kopā ar mums. - Tēvocis Sidnejs nopūtās. - Dīvaini tomēr, bet cik bieži nepilnība izrādās par ieguvumu! Cik ļoti mūs sarūgtināja fakts, ka esam bez dēla. Un tagad savā ziņā mums ir aiztaupīts daudz raižu. Padomājiet, kā šodien nāktos nervozēt. Likteņa ceļi reizēm ir brīnišķīgi.

Misis Levina aizveda Nellu un misis Verekeri līdz Londonai. Misis Verekere sacīja Nellai:

-    Ir kaut kas, uz ko es ļoti ceru - ka tu neuzskatīsi par savu pienākumu pārāk bieži tikties ar sava nelaiķa vīra radiem. Nespēju izteikt, cik ļoti man nepatika, kā šī sieviete demonstrēja savas bēdas. Patiesībā viņai tas sagādāja baudu, lai gan jāsaka, ka priekšroku viņa dotu īstam zārkam.

-    Ak, māt, - viņa bija patiesi nelaimīga, jo Vemonu neizsakāmi mīlēja. Kā viņa teica, Vemons bija vienīgais, kas viņai palicis.

-   Tā ir frāze, kuru viņai līdzīgas sievietes ļoti labprāt izmanto. Frāze, kura nenozīmē neko. Un tu taču manā priekšā neiz- liksies, ka Vernonam māte būtu ļoti patikusi. Viņš viņu Vienkārši piecieta. Viņiem nebija nekā kopēja. Vernons bija Deirs caur un cauri.

To Nella nevarēja noliegt.

Mātes pilsētas dzīvoklī viņa nodzīvoja trīs nedēļas. Misis

Verekere savas izpratnes robežās izturējās ļoti laipni. Viņa neizrādīja pārlieku līdzjūtību, bet respektēja Nellas bēdas un ļāva viņai tās izsāpēt. Praktiskos jautājumos viņas spriedumi, kā jau vienmēr, izrādījās lieliski. Misis Verekere vienmēr bijā klāt dažādajās pārrunās ar juristiem.

Dižklosteri joprojām bija iznomāti. Nomas termiņš beidzās nākamajā gadā, un advokāts noteikti ieteica māju pārdot, kas esot daudz izdevīgāk, nekā atjaunot nomas līgumu. Par lielu pārsteigumu Nellai, misis Verekere ar šo viedokli nebija vienisprātis. Viņa ieteica pagarināt nomu uz ne pārāk ilgu posmu.

-    Dažu gadu laikā tik daudz kas var mainīties, - viņa sacīja.

Misters Flemings cieši pavērās viņā un, kā likās, domu saprata.

Viņa skatiens uz bridi apstājās pie Nellas, kura savās bēdās izskatījās tik godīga un bērnišķīga.

-   Kā jūs sakāt, - viņš piezīmēja, - daudz kas var notikt. Katrā ziņā vēl vismaz gadu nav jāsteidzas ar lēmuma pieņemšanu.

Nokārtojusi mantojuma lietas, Nella atgriezās Viltsberijas slimnīcā. Viņa juta, ka šeit un tikai šeit ir iespējams turpināt dzīvot. Misis Verekere Nellas lēmumam nepretojās. Viņa bija saprātīga sieviete, un viņai bija pašai savi plāni.

Mēnesi pēc Vernona nāves Nella atkal atradās palātā. Neviens pat nepieminēja viņas zaudējumu, un par to viņa jutās pateicīga. Pašreizējā brīža devīze bija turpināt parasto ikdienu.

Un Nella tā darīja.

2.

-    Māsa Deira, kāds pēc jums jautā.

-    Pēc manis? - Nella bija pārsteigta.

Tas noteikti ir Sebastiāns. Tikai viņš varēja iedomāties atbraukt un uzmeklēt viņu. Vai viņa vēlas Sebastiānu redzēt? Viņa nezināja.

Bet, Nellai par lielu pārsteigumu, ciemiņš izrādījās Džordžs Četvinds. Viņš paskaidroja, ka braucis cauri Viltsberijai un pieturējis, lai paskatītos, vai neizdosies satikt Nellu. Viņš uzlūdza viņu pusdienās.

-    Domāju, ka tu esi pēcpusdienas maiņā, - viņš paskaidroja.

-    Vakar mani palūdza pastrādāt rīta maiņā. Pajautāšu virs- māsai. Pašlaik neesam ļoti aizņemtas.

Atļauja tika dota, un pusstundu viņa nosēdēja pretī Džor- džam Četvindam Grāfistes viesnīcas restorānā. Uz galdiņa viņas priekšā stāvēja trauks ar rostbifu, un viesmīlis lidinājās ap viņu ar milzīgu kāposta trauku uztokas.

-   Vienīgie dārzeņi, kuri Grāfistes viesnīcā atrodami, - piezīmēja Četvinds.

Viņš runāja par interesantām lietām un ne ar vārdu nepieminēja viņas zaudējumu. Vienīgais, ko viņš sacīja, bija, ka viņas nemitīgais darbs slimnīcā esot vislielākā bezbailības izpausme, par kādu viņam gadījies dzirdēt.

-    Nespēju vārdos izteikt, kā jūs, sievietes, apbrīnoju. Un tā tas turpinās, darbs seko darbam. Bez trokšņa, bez varonības izrādīšanas - vienkārši darbs, it kā tā būtu pati saprotamākā liela pasaulē. Manuprāt, angļu sieviete ir kaut kas brīnišķīgs.

-    Kaut kas ir jādara.

-    Zinu. Varu saprast šīs jūtas. Jelkas ir labāks par sēdēšanu ar klēpī saliktām rokām, vai ne?

-    Tā tas ir.

Viņa juta pateicību. Džordžs kā vienmēr saprata. Viņš pastāstīja, ka pēc pāris dienām dodas uz Sibīriju, lai organizētu palīdzības darbus.

-    Atklāti sakot, - viņš sacīja, - man kauns, ka mana zeme vēl tā īsti nav šajā darbā iesaistījusies. Bet tas notiks. Esmu pārliecināts. Tas ir tikai laika jautājums. Un pagaidām mēs darām visu, ko varam, lai atvieglotu kara radītās šausmas.

-   Jūs izskatāties ļoti labi.

Džordžs izskatījās labāk nekā agrākos laikos - sudrabs viņa matos drīzāk bija savdabības, nekā vecuma liecinieks.

-   Jūtos labi. Labāk, nekā varētu sagaidīt, tik daudz strādājot. Palīdzības darbs prasa milzu piepūli.

-    Kad braucat ?

-    Parīt. - Viņš apklusa, tad turpināja citā intonācijā: r Paklausies - vai neiebilsti, ja es tevi šad tad apciemoju? Tev neliksies, ka es nepieklājīgi uzbāžos?

-    Nē, nē. Tas no jums bija tik jauki. It īpaši pēc tam, kad es…es…

-    Zini, es par to nekad neesmu turējis ļaunu prātu. Es pat apbrīnoju tevi. Tu sekoji savai sirdsbalsij. Tu mīlēji viņu un nemīlēji mani, bet tas jau nav iemesls, lai mēs nevarētu būt draugi, vai ne?

Viņa skatiens likās tik draudzīgs, bez mazākā sentimenta, ka Nella ar prieku piekrita.

-    Jauki, - viņš atbildēja. - Un tu ļausi man darīt tavā labā visu, ko var izdarīt draugs? Palīdzēt ar padomu, ja radīsies kādas problēmas, es gribēju teikt.

Nella atbildēja, ka būs tikai pateicīga.

Pie tā viņi arī palika. Tūlīt pēc pusdienām, paspiedis viņas roku, izteicis cerību, ka pēc kādiem sešiem mēnešiem viņi varētu atkal satikties, un vēlreiz piekodinājis, lai Nella uzmeklē viņu, ja rodas kādas grūtības, viņš iekāpa mašīnā un aizbrauca.

Nella viņam to apsolīja.

3.

Ziema Nellai bija grūta. Nevērīgi izturēdamās pret sevi, viņa saaukstējās un visai smagi noslimoja kādu nedēļu. Atsākt darbu slimnīcā nebija spēka, un misis Verekere aizveda meiteni uz savu Londonas dzīvokli. Šeit Nella palēnām atguva spēkus.

Likās, ka rūpēm nebūs gala. Izrādījās, ka Dižklosteri prasās pēc jauna jumta. Arī kanalizācijas caurules nācās mainīt. Tikpat sliktā stāvoklī bija žogs.

Pirmo reizi Nellai nācās izbaudīt, cik ļoti rūpes par īpašumu izsūc spēkus. Remontdarbu izmaksas vairākkārt pārsniedza ienākumus par nomu, un misis Verekerei nācās glābt Nellu no grūtībām, lai meitene pārāk dziļi neieslīgtu parādos. Viņas dzīvoja tik taupīgi, cik vien iespējams. Pagājībā bija dienas, kad, ņemot kredītus, varēja atļauties ārišķības. Misis Verekere tikko pamanījās savilkt galus kopā, turklāt nezin vai viņai tas izdotos, ja ne vinnesti pie bridža galda. Viņa bija pirmklasīga spēlmane, un bridžs krietni papildināja viņu ienākumus. Lielāko dienas daļu viņa pavadīja bridža klubā, kas joprojām darbojās.

Nellas dzīve ritēja pelēcīga un bez laimes. Raizes par naudu, pārmērīgs spēku izsīkums, kas neļāva ķerties pie kārtīga darba, - un atlika tikai bezdarbībā sēdēt un domāt smagas domas; Nabadzība būdiņā kopā ar mīļoto ir viena lieta. Nabadzība bez mīlestības - pavisam kas cits. Reizēm Nella pat brīnījās, kā viņai izdosies tikt galā ar dzīvi, kura tagad pletās priekšā drūma un nemīlīga. Viņa vairs nespēja to izturēt. Vienkārši nespēja.

Un tad misters Flemings uzstāja, lai viņa beidzot pieņem lēmumu attiecībā uz Dižklosteriem. Nomas termiņš izbeigsies pēc viena diviem mēnešiem. Kaut kas jādara. Izīrēt māju par augstāku maksu nav cerību. Neviens nevēlas īrēt lielu māju bez centrālapkures un modernām labierīcībām. Misters Flemings noteikti ieteica māju pārdot.

Viņš zinot, kādas jūtas pret māju bijušas viņas vīram, bet, tā kā viņa pati laikam nekad nevarēs atļauties dzīvot mājā, tad…

Nella atzina, ka advokāta ieteikums ir saprātīgs, un tomēr viņa izlūdzās vēl kādu laiku pārdomām. Negribējās māju pārdot, bet nevarēja arī neapzināties, ka, līdzko rūpes par Dižklosteriem būs nost no pleciem, viņa jutīsies kā atbrīvojusies no vissmagākās nastas. Tad kādu dienu misters Flemings piezvanīja un paziņoja, ka Dižklosteriem ir ļoti labs pircējs. Viņš nosauca summu, kura krietni pārsniedza viņas un arī viņa paša paredzēto. Viņš visai uzstājīgi ieteica slēgt darījumu bez kavēšanās.

Nella kādu mirkli vilcinājās un tad teica "jā".

4.

Un topašbrīd viņa jutās nesalīdzināmi laimīgāka, it kā būtu atbrīvojusies no šausmīga lietuvēna! Tie nebija tie Dižklosteri, kuros dzīvo Vernons. Māja un īpašums ir kā dāvana, no kuras grūti tikt vaļā, ja trūkst naudas, ar ko to uzturēt kārtībā.

Viņu nesarūgtināja pat Džo no Parīzes atsūtītā vēstule.

Kā Tu varēji pārdot Dižklosterus, ja zināji, ko māja nozīmēja Vernonam? Manuprāt, tas ir pēdējais, ko Tu varēji izdarīt.

"Džo neko nesaprot," nodomāja Nella.

Viņa uzrakstīja atbildi:

Ko citu es varēju izdarīt? Nezinu, kur atrast naudu. Jumts, kanalizācija, ūdens - un tā bez gala. Es nevaru tik dziļi ieslīgt parādos. Biju tā nogurusi, ka labāk vēlējos nomirt…

Trīs dienas vēlāk viņa saņēma vēstuli no Džordža Četvindā, kurā viņš lūdza, vai nevar atbraukt apciemot Nellu. Viņam esot, viņš rakstīja, par kaut ko jāatzīstas.

Misis Verekere bija izgājusi. Nella sagaidīja Cetvindu viena. Izrādījās, ka Dižklosterus nopircis viņš:

Sākumā šī doma Nellu satrieca. Nejau nu Džordžs! Nejau nu Džordžs Dižklosteros! Tad ar apbrīnojamu nosvērtību viņš paskaidroja savu viedokli.

Tiešām, vai tad nav labāk, ja māja nonāk viņa rokās, nevis kādas pilnīgi nezināmas personas īpašumā? Viņš cerot, ka savu reizi viņas ar māti varēs atbraukt paciemoties.

-   Vēlos, lai tu justu, ka tava vīra māja jebkurā laikā ir tev atvērta. Kaut ko mainīt mājā gribu, cik maz vien iespējams. Tu man dosi padomus. Un, protams, tu būsi daudz priecīgāka, ja māja ir manās rokās, nekā pie kāda vulgāra svešinieka, kurš piegrūdīs namu ar spožām mantiņām un vecmeistaru viltojumiem.

Beigu beigās Nella pati brīnījās, kāpēc viņai bijuši iebildumi. Džordžs ir labāks par jebkuru svešinieku. Un viņš ir tik laipns un saprotošs. Viņa jutās nogurusi no raizēm. Pēkšņi Nella salūza un izraudājās viņam uz pleca. Džordžs aplika roku viņai ap vidukli un mierināja, ka viss esot kārtībā. Vainīga esot viņas slimība.

Kurš cits gan prastu būt vēl laipnāks? Kā brālis.

Kad viņa par notikušo pastāstīja mātei, misis Verekere atbildēja:

-    Es zināju, ka Džordžs grib pirkt kadu māju. Cik veiksmīgi, ka tieši viņš izvēlējās Dižklosterus! Varbūt tāpēc, ka tevi kādreiz mīlējis, viņš mazāk kaulējās par cenu.

Vienaldzība, ar kādu viņa pateica "tevi kādreiz mīlējis", Nellu nomierināja. Viņa bija baidījusies, ka mātei joprojām var būt kādas ilūzijas par viņu un Džordžu Cetvindu.

To vasaru viņas pavadīja Dižklosteros. Viņas bija vienīgās viešņas. Nella nebija bijusi šeit kopš bērnības. Viņu pārņēma dziļa nožēla, ka nav radusies iespēja dzīvot šeit kopā ar Vernonu. Māja bija patiesi skaista, un skaisti bija arī staltie dārzi un klostera drupas.

Džordžs atradās pašā mājas sakopšanas darbu vidū un par katru sīkumu konsultējās ar Nellu. Nella sāka izjust gandriz vai tādu kā īpašnieka interesi. Viņa atkal jutās gandrīz vai laimīga un izbaudīja ērtības un greznību, un bezrūpību.

Tiesa, saņēmusi naudu par Dižklosteriem un to ieguldījusi, viņa varēja sevi nodrošināt ar gluži jaukiem ienākumiem, taču Nellu biedēja doma par to, kur dzīvot un ko darīt tālāk. Kopā ar māti. viņa īsti laimīga nejutās, bet visi draugi šķita attālinājušies. Viņa gandrīz vai nezināja, kur iet un ko dzīvē iesākt.

Dižklosteri sniedza tieši to mieru un atpūtu, kas viņai bija nepieciešama. Te viņa jutās patvērumā un drošībā. Atgriešanās pilsētā biedēja.

Bija pienācis pēdējais vakars. Džordžs uzstāja, lai viņas paliek ilgāk, bet misis Verekere paziņoja, ka tiešām nevar ilgāk izmantot viņa viesmīlību.

Nella un Džordžs kopā gāja pa garu celiņu ar īrisu audzēm gar malām. Bija mierīgs bezvēja vakars.

-   Šeit bija jauki, - sacīja Nella un klusām nopūtās. - Negribas pat domāt par atgriešanos.

-   Ari man ne^ibas, ka tu atgriezies. - Viņš apklusa un tad ļoti klusu piebilda: - Šķiet, ka man nav nekādu cerību, vai ne, Nell?

-    Nezinu, ko tu ar to domā.

Tomēr vina zināja - zināja tajā pašā mirklī.

-Šo māju es nopirku tāpēc, ka cerēju - kādu dienu tu te dzīvosi. Gribēju, lai tev pieder māja, uz kuru tev ir visas tiesības. Vai tu, Nell, taisies pavadīt visu atlikušo dzīvi, lolodama atmiņas? Vai domā, ka viņš, Vemons, to būtu gribējis? Man nebūt neliekas, ka mirušie ir tādi - nenovīdīgi par dzīvo laimi. Un domāju, ka viņš būtu vēlējies, lai tu esi uzmanīta un aprūpēta arī tagad, kad nav viņa, kurš varētu tev palīdzēt.

-   Es nevaru… nevaru… - viņa čukstēja.

-    Tu gribi teikt, ka nespēj viņu aizmirst? To es zinu. Bet es būtu pret tevi ļoti labs, Nell. Tu būtu mīlestības un manu rūpju apņemta. Domāju, ka spētu padarīt tevi laimīgu - katrā ziņā laimīgāku, nekā tu esi, cīnīdamās ar dzīvi vienatnē. Un es pavisam godīgi un no sirds ticu, ka arī Vernons to vēlētos…

Vai tiešām viņš to vēlētos? Nella iedomājās, ka Džordžam ir taisnība. Ļaudis to var saukt par nodevību, bet tā taču nav. Kopā ar Vernonu pavadītie gadi ir kaut kas īpašs - tiem neviens nekad nedrīkstēs pieskarties…

Bet, ak vai! Būt aprūpētai, būt pieskatītai, apmīļotai un saprastai… Un Džordžs viņai vienmēr ir paticis.

Atbilde noskanēja tikko dzirdami.

-Jā…

6.

Ja kāds par to dusmojās, tad tā bija Meira. Viņa Nellai atrakstīja garu, apvainojumu pilnu vēstuli. Kā Tu varēji tik ātri aizmirst! Vernonam bija tikai, vienas mājas - manā sirdī. Tu viņu nekad neesi mīlējusi.

Tēvocis Sidnejs atkal virpināja īkšķus un norūca:

-    Šī jaunā sieviete zina, no kuras puses maizes rikai uzsmērēts sviests. - Un atsūtīja Nellai formālu apsveikuma vēstuli.

Negaidīta sabiedrotā izrādījās Džo, kura iegriezās apciemot Nellu un māti viņu dzīvoklītī pa ceļam uz Londonu.

-   Esmu ļoti priecīga, - viņa sacīja un noskūpstīja Nellu. - Un esmu pārliecināta, ka tāds būtu arī Vernons. Tu neesi no tiem, kuri spēj vienatnē cīnīties ar dzīvi. Nekad tāda neesi bijusi. Un neuztraucies par to, ko saka krustmāte Meira. Es ar viņu parunāšu. Dzīve sievietēm ir riebīga lieta. Domāju, ka ar Džordžu tu būsi laimīga. Un zinu, ka ari Vernons vēlētos, lai tu esi laimīga.

Džo aizstāvība iedrošināja Nellu vairāk nekā jelkas cits. Džo vienmēr ir bijusi Vernonam vistuvākais cilvēks. Naktī pirms kāzām Nella nometās ceļos pie gultas un pacēla acis uz vietu, kur virs galvas karājās Vernona zobens.

Viņa piespieda plaukstas pie aizvērtajām acīm.

- Tu taču saproti mani, mīļais? Vai saproti? Tikai tevi es mīlu un mīlēšu vienmēr… Ak, Vemon, ja vien es varētu zināt, ka tu mani saproti.

Viņa lūdza savu dvēseli, lai tā lido un uzmeklē Vernonu. Viņam jāzina - jāzina un jāsaprot…

CETURTĀ NODAĻA

1.

A pilsētā Holandē, netālu no Vācijas pierobežas, atrodas kāda neuzkrītoša iebraucamā vieta. Šeit kādā 1917. gada vakarā ieradās tumšmatains jauns cilvēks ar izmocītu seju un ļoti stomīgā holandiešu valodā palūdza uz nakti istabu. Viņš smagi elpoja, un viņa acis bija nemierīgas. Anna Šlīdere, dūšīgā iebraucamās vietas saimniece, pirms atbildes sniegšanas ierastajā piesardzībā uzmanīgi nopētīja svešinieku no galvas līdz kājām. Tad viņa atbildēja, ka istabu viņš var dabūt. Viņas meita Frīda uzveda jaunekli augšā. Kad viņa atgriezās, māte lakoniski secināja:

-    Anglis. Izbēdzis gūsteknis.

Frīda pamāja, bet neko neatbildēja. Viņas porcelānzilās acis raudzījās maigi un sentimentāli. Viņai bija pašai savi iemesli interesēties, par angļiem. Meitene vēlreiz uzkāpa pa kāpnēm un pieklauvēja pie durvīm. Tūlīt pēc klauvējiena, kuru jaunais cilvēks acīmredzot nebija sadzirdējis, viņa iegāja iekšā. Viņš izskatījās tik nomocījies, ka apkārtējās skaņas un norises nezin vai viņanvķaut ko nozīmēja. Dienām un nedēļām viņš bijis spiests uzmanīt katru savu soli, par mata tiesu izsprukdams no briesmām un ne mirkli nespēdams atslābināties ne fiziski, ne garīgi. Tagad bija iestājusies atbildes reakcija. Viņš gulēja, kur bija nokritis, - puszviļus gultā. Frīda stāvēja un viņu vēroja. Beidzot viņa ierunājās:

-    Atnesu jums ūdeni.

-    Ā! - viņš sarāvās. - Piedodiet! Nedzirdēju, ka jūs ienācāt. Frīda lēnām un skaidri pajautāja viņa valodā:

-   Jūs esat anglis, vai ne?

-   Jā. Jā, tas ir…

Pēkšņās šaubās viņš aprāvās. Ir jāuzmanās. Briesmas gan beigušās - viņš ir izkļuvis no Vācijas. Viņš jutās mazliet noreibis. Tieši no lauka izrakto zaļo kartupeļu diēta neveicināja smadzeņu darbību. Taču viņš joprojām apzinājās, ka jāuzmanās. Viņam uzmācās dīvaina sajūta. Tas bija tik grūti - apzināties, ka gribas runāt un runāt, un izteikt visu; izteikt tieši tagad, kad šausminošā, bezgalīgā spriedze beidzot atstāta aiz muguras. Holandiešu meitene nopietni un saprotoši māja ar galvu.

-   Es zinu, - viņa sacīja. - Jūs nākat no turienes… Viņas roka pastiepās pierobežas virzienā.

Viņš, joprojām neizlēmīgs, skatījās uz meiteni.

-   Jūs izbēgāt. Arī pirms jums tādi pie mums ir bijuši. Viņam pāršalca miera vilnis. Ar meiteni viss ir kārtībā. Viņš

pēkšņi sajuta, ka kājas kļūst ļenganas, un atkal apsēdās gultā.

-   Esat izsalcis? Jā. Redzu. Iešu un kaut ko atnesīšu,

Vai viņš ir izsalcis? Laikam gan. Cik ilgs laiks pagājis, kopš viņš pēdējo reizi paēda? Viena diena, divas dienas? Viņš nespēja atcerēties. Beigas atgādināja murgu - vienkārši akla taustl- šanās. Viņam bija karte un kompass. Viņš pazina vietu, kurā gribēja šķērsot pierobežu, punktu, kurā iespēja likās visdrošākā. Viena iespēja pret tūkstoti, ka viņam izdosies tikt pāri robežai,

-    un tomēr viņam tas bija izdevies. Uz viņu šāva, taču netrāpīja. Vai varbūt tas viss noticis sapnī? Viņš bija peldējis lejup pa upi - tā tas bija… nē, tā tomēr nebija. Ak, labāk par to nedomāt

-    viņš ir izbēdzis, un tas ir lieliski.

Viņš noliecās, lai paslēptu plaukstās sāpošo galvu. Visai drīz atgriezās Frīda, nesot paplāti ar ēdamo un milzīgu kausu ar alu. Viņš ēda un dzēra, bet meitene stāvēja un viņu vēroja. Ēdiens iedarbojās gluži kā burvība. Galva noskaidrojās. Viņš bijis kā apmāts, tagad viņš to saprata un uzsmaidīja Fridai.

-   Tas bija lieliski, - viņš pateicās. - Milzīgs paldies! Viņa smaida iedrošināta, meitene apsēdās uz krēsla.

-   Jūs pazīstat Londonu?

-   Jā, pazīstu. - Viņš viegli uzsmaidīja meitenei. Viņa to bija pajautājusi tik savādi.

Frīda nesmaidīja. Viņa bija ārkārtīgi nopietna.

-    Varbūt jūs tur pazīstat kādu kareivi? Kā viņu sauc? Kaprālis Grīns.

Viņš papurināja galvu, juzdamies mazliet aizkustināts.

-   Baidos, ka nepazīstu, - viņš laipni atbildēja. - Vai zināt viņa pulku?

-    Tas bija Londonas pulks - Londonas strēlnieku pulks.

Šī viņai bija vienīgā informācija.

-    Kad atgriezīšos Londonā, - viņš laipni paskaidroja, - mēģināšu noskaidrot. Varbūt vēlaties iedot man vēstuli ?

Meitene skatījās viņā ar acīm, kurās vīdēja šaubas, kuras tomēr nomainīja uzticēšanās pilns lūgums. Šaubas drīz izzuda pavisam.

-   Jā, es uzrakstīšu! - viņa iesaucās.

Piecēlusies, lai ietu projām, meitene pēkšņi paziņoja:

-    Mums te ir angļu prese… divi angļu izdevumi. Māsīca atnesa no viesnīcas. Varbūt vēlaties palasīt?

Viņš pateicās, un drīz meitene atgriezās, nesdama noskran- dušus Eve un Sketch numurus, ko pasniedza viņam ar zināmu lepnumu.

Kad meitene atkal izgāja no istabas, viņš nolika avīzes sev blakus un aizdedzināja cigareti - savu pēdējo cigareti. Ko viņš iesāktu bez šīm cigaretēm - šīm nozagtajām cigaretēm! Varbūt kādu atnestu Frīda - viņam bija nauda, ar ko samaksāt. Šī Frīda ir jauka meitene - par spīti resnajām potītēm un nepievilcīgajam izskatam.

Viņš izņēma no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu. Lapas bija tukšas. Vienā no tām viņš ierakstīja: Kaprālis Grīns. Londonas strēlnieku pulks. Meitenes labā viņš izdarīs visu, kas ir viņa spēkos. Interesanti, kāds stāsts te slēpjas? Ko kaprālis Grīns darījis Holandē, A pilsētiņā? Nabaga Frīda. "Tā laikam bieži notiek," viņš nodomāja.

Grīns - tas atsauca atmiņā bērnu dienas. Misters Grīns. Visvarenais, burvīgais misters Grīns - viņa rotaļu biedrs un aizstāvis. Jauki, ko gan var sadomāt bērns!

Nellai par misteru Grīnu viņš ne reizi nav stāstījis. Varbūt viņai pašai ir bijis kāds savs misters Grīns? Varbūt katram bērnam tāds ir.

"Nell, ak Nell…" viņš pie sevis nočukstēja, un sirds gandrīz vai pārstāja pukstēt. Tad viņš apņēmīgi piespieda domas no šīs tēmas novērsties. Nu jau ļoti drīz… Nabaga mīļā Nella, ko gan viņa ir pārdzīvojusi, zinot, ka viņš atrodas gūstā Vācijā. Bet tagad tas viss ir beidzies. Nu jau ļoti drīz viņi būs kopā. Ļoti drīz. Ak, par to nav jādomā. Pašreizējais uzdevums - nedomāt par nākotni.

Viņš paņēma Skeču un laiski sāka pāršķirstīt lapas. Liekas, ka parādījies daudz jaunu izrāžu. Cik jautri būs atkal aiziet uz kādu. Ģenerāļu attēli. Visi viņi izskatījās ļoti nežēlīgi un kareivīgi. Jaunlaulāto foto. Publika nemaz neizskatās slikti. Kaut vai šeit, piemēram… Ko…

Tas nevar būt - tā nevar būt patiesība… Vēl viens sapnis… vēl viens murgs…

Misis Deira salaulāta ar misteru Džordžu Cetvindu. Misis Deiras pirmais vīrs pirms gada nogalināts kaujā. Misters Džordžs Četvinds devis vērtīgu ieguldījumu palīdzības darbā Sibīrijā.

Nogalināts kaujā - jā, tā varēja notikt. Par spīti visiem piesardzības pasākumiem, līdzīgas kļūdas atgadījās. Par kādu Vernonam pazīstamu vīru arī tika paziņots, ka viņš gājis bojā kaujā. Viena iespēja no tūkstoša, bet tādas gadījās.

Skaidrs, ka Nella noticējusi - un dabīgi, pilnīgi dabīgi, ka apprecējusies vēlreiz.

Kādas muļķības viņš te penterē! Nella - un apprecēties vēlreiz! Tik ātri. Apprecēt Džordžu - Džordžu ar viņa sirmajiem matiem…

Pēkšņi visam augumam cauri izšāvās asa sāpe. Viņš Džordžu iztēlojās pārāk skaidri. Nolādētais Džordžs… sasodītais Džordžs.

Bet tā nav taisnība. Nē, nav taisnība!

Viņš pielēca kājās, mēģinādams noturēties uz ļenganajām kājām. Ja šobrīd kāds viņu redzētu, tad noturētu par piedzērušos.

Viņš ir pilnīgi mierīgs - jā, viņš ir pilnīgi mierīgs. Tam nav jātic… par to nav jādomā. Izmet to no galvas! Tā nav patiesība, nevar būt patiesība - līdzko pieļausi iespēju, ka tā. tomēr ir, būsi pagalam.

Vernons izgāja no istabas, nokāpa pa kāpnēm un pagāja garām meitenei. Frīda viņu pētīgi uzlūkoja. Ļoti klusu un mierīgi (apbrīnojami, ka viņš spēj būt tik mierīgs!) viņš pateica:

-    Iziešu pastaigāties.

Viņš izgāja ārā, izklaidīgi nepamanīdams vecās Annas Slī- deres skatienu, kas iedūrās viņa mugurā. Frīda teica mātei:

-    Viņš pagāja man garām tā, it kā… it kā… Kas ar viņu atgadījies?

Anna zīmīgi piesita pierei. Viņu nekad un nekas nepārsteidza.

Izgājis ārā, Vernons soļoja pa ceļu - soļoja ļoti ātri. Viņam jāatbrīvojas - jāatbrīvojas no sekotāja. Ja viņš atskatīsies, ja viņš par to iedomāsies… bet viņš par to nedomās.

Viss ir kārtībā - pilnīgi viss.

Viņam tikai jāpadomā. Tas dīvainais, tumšais, kas viņam seko… jā, seko viņam… Ja viņš nedomās, ar vinu viss būs kārtībā.

Nella… Nella ar viņas zelta matiem un mīļo smaidu. Viņa Nella. Nella un Džordžs… Nē, nē, NĒ! Tas tā nav. Viņš visu saprot.

Un pēkšņi caur smadzenēm izšāvās doma: "Avīze bija vismaz sešus mēnešus veca. Tātad viņi ir precējušies jau piecus mēnešus."

Viņš sagrīļojās. "Es nespēju to izturēt. Nē, to es nespēju izturēt. Kaut kam jānotiek…"

Viņš aklj pieķērās šai domai: Kaut kam jānotiek…

Kāds viņam palīdzēs. Misters Grīns. Kas ir šis briesmonis, kas seko pa pēdām? Protams, Zvērs. Zvērs.

Viņš dzirdēja Zvēra soļus un, panikas pārņemts, atskatījās. Nu jau viņš ir ārā no pilsētiņas un soļo pa taisnu ceļu starp aizsprosta dambjiem. Zvērs grabēdams sekoja milzu soļiem, tas dārdēja un drāzās nopakaļ.

Zvērs… Ak! Kaut viņš varētu atgriezties - pie Zvēra un mistera Grīna, pie seno dienu šausmām, seno dienu drošībā. Senās šausmas nesāpēja tā, kā šis, jaunās, - Nella un Džordžs Cetvinds, Nella, kas piederēja Džoidžam… >

- Nē… nē, tā nav taisnība, tā nevar būt taisnība! Viņš to vairs nespēj izturēt. Tikai to ne - to ne…

Ir tikai viens ceļš, kā no tā atbrīvoties, - miers… Tikai viens ceļš… Vernona Deira dzīve ir pārāk savērpusies… un labāk no tās izrauties…

Cauri apziņai izbrāzās vēl viens, pēdējais, agonijas šāviņš - Nella… Džordžs… Nē! Pēdējiem spēkiem viņš centās atbrīvoties no šīs domas. Misters Grīns - labais misters Grīns.

Viņš spēra soli tieši ceļā milzīgai, ļodzīgai mašīnai, kura pārāk vēlu centās izvairīties no sadursmes, - tā notrieca viņu zemē un atsvieda sāņus…

Šausmīgs, iznīcinošs trieciens - paldies Dievam, tā bija nāve…

Piektā grāmata DŽORDŽS GRĪNS

PIRMĀ NODAĻA

1.

Viltsberijas Grāfistes viesnīcas pagalmā divi šoferi darbojās pie savām mašīnām. Džordžs Grins, pabeidzis rakņāšanos liela daimle- ra motorā, noslaucīja rokas eļļainas lupatas driskā un ar apmierinājuma nopūtu izslējās. Šis rūpīgais, jaunais puisis tagad smaidīja, jo bija atradis vainu un veiksmīgi ticis ar to galā. Viņš aizsoļoja pie sava kolēģa, kurš nupat beidza spodrināt savu minervu,

Tas pacēla galvu.

-            Ei, Džordž, - jau beidzi? • . -iā.

-   Tavs boss ir jeņķis, ja? Kāds viņš ir?

-     Tā nekas. Lai gan pārlieku nervozs. Nemīl braukt ātrāk par četrdesmit.

-     Nu, ko, vari būt pateicīgs liktenim, ka nevizini sievieti, - sacīja otrs. Viņu sauca Ivenss. - Viņas arvien ir tik nenoteiktas. Un viņām nav ne jausmas, kad jāietur maltīte. Pārsvarā pikniki - un tu jau saproti, ko tas nozīmē - cieti novārīta ola un salātu lapiņa.

Grins apsēdās uz mticas turpat ieblakus.

-    Kāpēc tu no viņas neej projām?

-     Mūsdienās nav tik viegli dabūt citu darbu, - atbildēja īvenss. v ,

-    Tur te$ taisnība, - sacīja Grīns. Viņš šķita domīgs.

-    Un man ir sieva uņ divi zeperi, - turpināja otrs. - Kas tās par muļķībām, ka valsts palīdzēšot tiem, kūri karojuši? Nē, ja šajos laikos ir darbs - jebkāds darbs, - labāk pie tā turēties.

Kādu mirkli viņš klusēja, tad turpināja:

-            Smieklīga lieta - karš. Mani ķēra divas reizes - ar šrapne- li. Nedaudz savādi pēc tam ir. Sieva saka, ka es viņu biedējot - reizēm esot gluži ķerts. Pamostoties nakts vidū, klaigājot un nesaprotot, kur atrodoties.

-    Es zinu, - sacīja Grīns. - Ar mani ir tas pats. Kad mans šefs savāca mani - tas bija Holandē, es nevarēju par sevi atcerēties neko, izņemot savu vārdu.

-    Kad tas notika? Pēc kara?

-     Sešus mēnešus pēc pamiera noslēgšanas. Es tur strādāju garāžā. Sadzērušies puiši kādu nakti man uzskrēja virsū ar smago mašīnu. Tūlīt pat atskurba. Viņi savāca mani un aizveda sev līdzi. No trieciena man galvā bija milzīga brūce. Viņi mani sa- dakterēja un pagādāja darbu. Labi puiši bija. Tā es tur nostrādāju divus gadus, kad nejauši patrāpījās misters Bleibners. Viņš mūsu garāžā pāris reizes īrēja mašīnu, un es viņu vadāju. Viņš mazliet papļāpāja ar mani un beigās piedāvāja kļūt par viņa šoferi.

-    Gribi teikt, ka līdz tam pat nedomāji atgriezties mājās?

-   Nē - nezinu kāpēc, bet negribēju. Cik vien varu atcerēties, man šeit nav neviena tuvinieka, un tāpēc likās, ka te neklāsies viegli.

-     Man, draugs, tu neliecies no tiem, kam klājas smagi, - īvenss iesmējās.

Arī Džordžs Grīns iesmējās. Viņš patiešām bija dzīvespriecīgs, jauns cilvēks - garš un tumsnējs, ar platiem pleciem un vienmēr gatavs smaidīt.

-    Mani nekad nekas īpaši nesatrauc, - viņš palielījās. - Šķiet, ka esmu piedzimis laimes krekliņā.

Priecīgi smaidīdams, viņš aizgāja un jau pēc dažām minūtēm ziņoja savam saimniekam, ka daimlers ir gatavs braukšanai.

Misters Bleibners bija gara auguma, kalsnējs, pēc visa spriežot, ar gremošanas traucējumiem sirgstošs amerikānis, kurš skaidri izrunāja katru vārdu.

-    Ļoti labi. Un nu, Grin, es taisos braukt pie lorda Dečeta uz Ebingvortas klosteri pusdienot. Tas ir kādas sešas jūdzes no šejienes.

-   Jā, ser.

-   Un pēc pusdienām braucu uz vietu, kura saucas Dižklosteri. Netālu no Ebotsfordas ciemata. Vai esat dzirdējis?

-    Jā, liekas, ka esmu, ser, bet precīzi nezinu, kur tā atrodas. Paskatīšos kartē.

-   Jā, lūdzu, izdariet to! Pēc manām domām, būs vairāk par divdesmit jūdzēm. Šķiet, ka Ringvudas virzienā.

- Ļoti labi, ser.

Grīns pielika roku pie cepures un aizsoļoja.

2.

Nella Cetvinda izgāja pa viesistabas stikla durvīm un iznāca uz Dižklosteru terases.

Bija viena no tām mierīgajām agra rudens dienām, kad liekas, ka pati dzīve ir sastingusi un Daba šķiet aizturējusi dvašu. Debesis, pletās bāli zilas, bez dziļuma, un gaisā balsnīja viegla dūmaka.

Nella atspiedās pret lielu akmens vāzi un vērās klusajā apkārtnē. Viss likās tik skaists. īsta Anglija. Ara dārzi izcili sakopti. Pati māja uzmanīgi un rūpīgi izremontēta.

Nella, kas parasti neļāva vaļu.šādām izjūtām, noskatīja rožu sārto ķieģeļu sienu un juta, ka pēkšņi sirdī kaut kas saviļņojas. Viss ir tik lielisks. Kaut Vernons zinātu… kaut to redzētu!

Četri laulības gadi Nellai bija aizritējuši jauki, taču tie viņu bija arī izmainījuši. Nu viņa vairs neatgādināja nimfu. No jaukas meitenes izveidojusies skaista sieviete. Tagad viņa bija līdzsvarota un «par sevi pārliecināta. Viņas skaistums - īpašs. Tas nekad nemainījās. Viņas kustības likās apdomīgas, kā pavecam cilvēkam. Viņa bija kļuvusi mazliet'pilnīgāka - jau nobriedusi sieviete. Kā roze pilnā plaukumā.

No mājas atskanēja balss.

-Nell!

-    Esmu šeit, Džordž, uz terases.

-    Labi. Pēc mirkļa būšu klāt.

Cik Džordžs ir labs! Viegls smaids rotāja viņas lūpas. Varbūt tāpēc, ka viņš ir amerikānis? Runā, ka no amerikāņiem iznākot lieliskivīri. Un, protams, Džordžs viņai tāds bija. Laulība izvērtās tik veiksmīga. Tiesa, pret Džordžu viņa nejuta to, ko bija jutusi pret Vernonu, - tomēr gandrīz negribīgi atzina, ka varbūt tā ir pat labāk. Vētrainas emocijas, kas plosa un kož, - tās nevar ilgt mūžīgi. Katra diena nu šķita pierādījums, ka tas nevarēja turpināties mūžīgi.

Viņas kādreizējais dumpīgais gars nu bija apslāpēts. Nella vairs nemocīja sevi ar jautājumu, kāpēc liktenis viņai atņēmis Vemonu. Dievs zina labāk. Savulaik tas raisīja protestu, bet tad nāca sapratne, ka, lai kas arī notiktu, patiesībā viss ved tikai uz labu.

Viņi bija iepazinuši augstāko laimi - viņa un Vernons, - un nekad nekas nespēs šis izjūtas sabojāt vai atņemt. Tās paliks pie viņas uz visiem laikiem - šis nenovērtējamais, slepenais dārgums, šis apslēptais briljants. Tagad viņa par Vernonu var domāt bez nožēlas, bez ilgām. Viņi viens otru mīlēja un lika uz spēles visu, lai tikai būtu kopā. Tad nāca mokošās atšķirtības sāpes un beigās - miers.

Jā, galvenā loma viņas dzīvē tagad bija rāmumam. Un to viņai sniedza Džordžs. Viņš viņai devis ērtības, greznību,, maigumu. Nella cerēja, ka ir viņam laba sieva, pat nemīlot viņu tā, kā ir mīlējusi Vernonu. Bet viņai Džordžs patika - protams, ka viņai Džordžs patika! Klusā sirsnība, ko viņa izjuta pret Džordžu, bija daudz drošākas jūtas, ar kurām nodzīvot dzīvi.

Jā, šis emocijas izteica tieši to, kā viņa jutās - droša un laimīga. Viņa vēlējās, kaut par to zinātu Vernons. Viņa bija droša, ka Vemons priecātos^

Ienāca Džordžs Četvinds. Viņš bija ģērbies angļu kostīmā un ļoti atgādināja lauku muižnieku.'Viņš nemaz nelikās novecojis - patiesībā izskatījās pat jaunāks. Džordžs rokā turēja dažas vēstules. •

-    Es nolēmu uzaicināt uz medībām Dramondu. Domāju, ka arī tev tas sagādās baudu.

-   Esmu tik priecīga.

-    Mums jāizlemj, ko vēl aicināsim.

-    Jā. Parunāsim par to vakarā. Esmu gluži priecīga, ka Heji nevarēja ierasties uz pusdienām. Ir tik jauki pavadīt vakaru vieniem pašiem.

-    Baidos, Nell, ka pilsētā tu esi pārstrādājusies.

-    Mēs tiešām pārāk steidzāmies. Bet savā ziņā tas pat ir labi. Un, lai nu kā, šeit baudāms tik brinišķīgs miers.

-     Jā, te ir jauki. - Džordžs ar atzinīgu skatienu apskrēja ainavu. - Dižklosteri man liekas vislabākā vieta visā Anglijā. Te jūt tādu īpašu gaisotni.

Nella pamāja.

-    Es zinu, ko tu gribi teikt.

-    Negribu pat domāt, ka māja nonāktu pie tādiem kā, piemēram, Levini.

-    Zinu. Lai gan viņš par taviem vārdiem apvainotos. Sebastiāns ir jauks — un viņa gaume visādā ziņā ir lieliska.

-    Viņš labi pazīst publikas gaumi, - sausi iebilda Džordžs. - Vieni panākumi pēc otriem, succēs d'estime[1] - lai demonstrētu, ka viņš ne tikai prot taisīt naudu. Viņš sāk labi izskatīties savā lomā - kļūst ja ne gluži resns, tad apaļīgs gan. Apguvis visas iespējamās manieres. Šīs nedēļas Punšā ievietota viņa karikatūra. Ļoti gudra karikatūra.

-    Sebastiāns ir loti piemērots modelis karikatūristiem, - Nella pasmaidīja. - Šīs milzīgās ausis, smieklīgie, augstie vaigu kauli. Jau kā zēns viņš izcēlās ar savu izskatu.

-    Savādi, ja iedomājas, kā jūs visi kopā bērnībā rotaļājāties. Starp citu, man tev ir pārsteigums. Kāds draugs, kuru tu kādu laiku neesi redzējusi, šodien ieradīsies uz pusdienām.

-    Taču ne Džozefīne?

-    Nē. Džeina Hārdinga.

-    Džeina Hārdinga! Bet kā…?

-    Vakar Viltsberijā uzskrēju viņai virsū. Viņa šeit ir turnejā. Aktrise kaut kādā trupā.

-    Džeina! Paklau, Džordž, man nebija ne jausmas, ka tu viņu pazīsti.

-    Sastapu viņu, kad kopā strādājām Sibīrijā. Tad es viņu bieži redzēju. Es taču tev par to rakstīju.

-    Tiešām? Neatceros!

Kaut kas viņas balsī lika Džordžam uzmanīties, tāpēc viņš dedzīgi piebilda:

-    Bet tas taču nekas, vai ne, dārgā? Es domāju, ka tu būsi patīkami pārsteigta. Man vienmēr licies, ka jūs esat lielas draudzenes. Bet varu tūlīt pat to atsaukt, ja…

-    Nē, nē, protams, ka būšu priecīga viņu satikt. Vienkārši biju pārsteigta.

Džordžs nomierinājās.

-     Nu, tad viss kārtībā. Starp citu, viņa man pastāstīja, ka Bleibners, kāds-man tuvs paziņa no Ņujorkas laikiem, arī esot Viltsberijā. Gribēju, lai viņš redz klostera drupas - šajā jomā viņš ir speciālists. Vai neiebilsti, ja arī viņu uzaicināšu uz pusdienām?

-   Nu, protams, ka nē. Aicini!

-    Palūkošu, vai varu viņu sazvanīt. Gribēju to izdarīt jau vakar vakarā, bet izskrēja no prāta.

Viņš atkal iegāja mājā. Nella sarauktu pieri palika uz tera-

sesv

Šajā ziņā Džordžam taisnība. Viņa nebūt nepriecājās par gaidāmo Džeinas apciemojumu. Vjņa pilnīgi noteikti zināja, ka Džeinu redzēt negrib. Jau Džeinas vārda pieminēšana vien sabojāja rīta rāmo noskaņu. "Biju tik mierīga," viņa nodomāja, "un tagad…"

Nepatīkami - jā, tas bija nepatīkami. Viņa baidījās - viņa vienmēr bija baidījusies no Džeinas. Džeina ir no tiem cilvēkiem, par kuriem nekad nevari būt drošs. Viņa - kā lai to pasaka? - spēja visu sabojāt. Viņa uzbudināja - bet Nella negribēja uzbudināties.

Prātā nāca nesakarīgas domas. "Kāda velna pēc Džordžam vajadzēja viņu satikt Sibīrijā? Kā reizēm viss sarežģās."

Bet ir absurdi baidīties no Džeinas. Džeina nespēs nodarīt viņai pāri - vismaz tagad. Nabaga Džeina - viņai noteikti pašai dzīvē ir pamatīgs juceklis, ja jau braukā ar ceļojošu trupu.

Veciem draugiem jāuzticas, un Džeina ir vecs draugs. Viņa redzēs, cik Nella spēj būt uzticīga. Un, sevi atzinīgi novērtējusi, Nella devās augšā pa kāpnēm - pārģērbties baltajā zīda kleitā, pie kuras nēsāja brīnišķīgi pieskaņotu pērļu rotu, Džordža dāvanu viņu pēdējā kāzu gadadienā. Viņa cītīgi piestrādāja pie tualetes, tādējādi nomākdama kādu neizskaidrojamu sievietes instinktu.

"Lai nu kā," viņa nodomāja, "atbrauks ari šis Bleibners, un tad jau būs vieglāk."

Tomēr viņa nespēja izskaidrot, kāpēc gatavojas kaut kādiem sarežģījumiem.

Džordžs ienāca pēc viņas tieši tad, kad Nella pēdējo reizi pārbrauca sejai ar pūderslotiņu.

-    Džeina jau atbraukusi, - viņš sacīja. - Viņa ir viesistabā.

-    Un misters Bleibners?

-    Diemžēl jau ielūgts citā vietā uz pusdienām, bet atbrauks vēlāk, pēcpusdienā.

Viņa lēnām devās lejā pa kāpnēm. Muļķīgi tā uztraukties.

■ Nabaga Džeina - viņa noteikti būs jauka. Kāda šausmīga nelaime - pazaudēt balsi un nonākt viņas situācijā.

Tomēr izskatījās, ka Džeina savu nelaimi nemaz neapzinās. Atlaidusies uz dīvāna, viņa ar nevērīgu izteiksmi sejā atzinīgi pētīja viesistabas iekārtojumu.

-    Sveika, Nell! - viņa iesaucās. - Izskatās, ka tu esi pratusi gluži ērti iekārtoties.

Visai dzēlīga piezīme. Nella saspringa. Kādu mirkli viņa neattapa, ko atbildēt. Abu sieviešu skatieni sastapās. Džeinas acis vidēja ņirdzīgs ļaunums. Viņas sarokojās, un tajā pašā mirklī Nella sacīja:

-    Nezinu, ko tu ar to domā.

-    Visu šo te. Šo krāšņo mājokli, staltos sulaiņus, labi apmaksātos pavārus, kalpones klusiem soļiem, istabeni, kura, iespējams, ir francūziete, vannu ar smalkākajiem balzamiem un sāļiem, piecus vai sešus dārzniekus, luksusa limuzīnus, dārgus tērpus un, kā redzu, īstas pērles! Vai tu visu to no sirds izbaudi? Esmu pārliecināta, ka jā.

-    Pastāsti man par sevi, - palūdza Nella, apsēdusies Džeinai blakus uz dīvāna.

Džeinas acis samiedzās.

-    Ļoti gudra atbilde. Un es to augstu vērtēju. Piedod, Nell, es uzvedos cūcīgi, bet tu izskatījies tik karaliska un iecietības pilna. Nekad neesmu varējusi ciest iecietības pārpilnus cilvēkus.

Viņa piecēlās un sāka staigāt pa istabu.

-   Tātad šī ir Vernona māja, - viņa klusām noteica. - Nekad pirms tam neesmu to redzējusi - tikai dzirdēju viņa stāstus par Dižklosteriem.

Kādu bridi Džeina klusēja, tad negaidīti pajautāja: Cik daudz jūs esat šeit izmainījuši?

Nella paskaidroja, ka iespēju robežās saglabāts vecais veidols. Aizkari, paklāji, pārklāji - tie gan nomainīti. Vecie likušies pārāk nolietoti. Un mājā ievietots Šis tas no ļoti dārgām mēbelēm. Džordžs nopircis māju ar visu, kas tajā atradās.

Kamēr Nella skaidroja, Džeina nenolaida no viņas acu. Nella jutās neomulīgi, jo Džeinas acis nekas nebija izlasāms.

Džordžs ienāca, pirms Nella bija beigusi runāt. Viņi devās pusdienot.

Sākumā sarunas skāra Sibīriju, dažus Džeinas un Džordža kopīgus paziņas, tad pievērsās Džeinas lietām. Džordžs smalkjūtīgi pieminēja viņas balsi - viņš ļoti nožēlojot tās zaudējumu, visi to ļoti nožēlojot. Džeina to uztvēra visai nevērīgi.

-    Pašas vaina, - viņa pavīpsnāja. - Vajadzēja dziedāt man piemērotu mūziku, un viss būtu kārtībā.

Sebastiāns Levins, viņa nebeidza atkārtot, esot brīnišķīgs draugs. Tagad viņš vēloties, lai Džeina spēlē Londonā, bet viņa vispirms gribot pamatīgi apgūt aktiermākslu.

-   Protams, arī operdziedāšanai vajadzīga aktiera meistarība, tomēr vēl daudz kas jāapgūst - jātiek galā ar dikciju, piemēram. Turklāt mērķi tagad ir gluži citādi - nu tie ir ne tik plaši, taču smalkāki.

Džeina stāstīja, ka nākamajā rudenī viņai jāparādās Londonā - Toskas teātra versijā.

Tad, veikli aizslīdējusi no sarunas par viņas problēmām, Džeina*sāka runāt par Dižklosteriem. Viņa uzvedināja Džordžu pastāstīt par viņa plāniem, par iecerēm, kas saistītas ar īpašumu. Viņam nācās iejusties īsta lauku muižnieka lomā.

Ne Džeinas acis, ne balsi izsmieklu nejuta, tomēr Nellu māca asa nepatikas sajūta. Viņa vēlējās, kaut Džordžs beigtu runāt. Viņa tonis likās mazliet smieklīgs, šķita, it kā tieši Džordža senči gadu simteņiem ilgi būtu dzīvojuši Dižklosteros.

Pēc kafijas viņi atkal izgāja uz terases, no kurienes Džordžu aizsauca pie tālruņa. Pieklājīgi atvainojies, viņš aizgāja. Nella piedāvāja pastaigu pa dārziem. Džeina piekrita.

-    Es gribu redzēt visu, - viņa sacīja.

"Tās ir Vemona mājas, ko viņa grib redzēt," nodomāja Nella. "Tādēļ jau viņa atbraukusi. Bet Vemons viņai nekad nav teicis, ko viņam nozīmēju es!"

Nellai uzmācās kaislīga vēlme attaisnot sevi, likt Džeinai saprast… Saprast - ko? Viņa pati īsti nezināja, taču manīja, kā Džeina vērtē viņas rīcību, un juta nosodījumu.

Viņas kādu brīdi bija soļojušas pa garu, ziedu ieskautu celiņu, kuram ieblakus gar veco sārto ķieģeļu sienu ziedēja krāšņas margrietiņas. Nella pēkšņi apstājās.

-    Džeina. Es gribu tev pateikt… paskaidrot…

Viņa apklusa, mēģinādama saņemties. Džeinas skatiens kļuva pētīgs.

-   Tu noteikti par mani domā kaut ko ļoti sliktu, jo es tik ātri otrreiz apprecējos.

-    Nebūt nē, - atbildēja Džeina. - Tas bija ļoti prātīgi.

Tādu atbildi Nella nevēlējās. Tas nebija nekāds vērtējums.

-   Es dievināju Vernonu - tiešām dievināju. Kad viņu nogalināja, mana sirds gandrīz salūza. Es neliekuļoju un ļoti labi zinu, ka viņš pats nevēlētos, lai es ilgi sēroju. Mirušie negrib mūsu sēras…

-   Tiešām?

Nella nespēja atraut no viņas acis.

-     Ak, es zinu, ka tu tagad atkārto populāru domu, - sacīja Džeina. - Domu par to, ka mirušie grib, lai mēs esam drosmīgi, lai paciešam visu un uzvedamies tā, it kā nekas nebūtu noticis. Viņi negrib, ka mēs viņu dēļ esam nelaimīgi. To, lūk, visi parasti apgalvo - bet man nekad nav gadījies redzēt, ka šim viņu apgalvojumam, šim ticējumam, ka jātur galva augšā, būtu kāds pamatojums. Manuprāt, ļaudis paši to izdomājusi, lai atvieglotu sev dzīvi. Arī visi dzīvie nav vienādi, tad kāpēc lai tādi būtu mirušie? Jābūt milzum daudziem egoistiskiem mirušajiem - tādiem pašiem, kādi viņi bija dzīves laikā. Viņi nevar pēkšņi kļūt skaistu, pašaizliedzīgu jūtu pārpilni. Man vienmēr jāsmejas, kad redzu atraitni našķojamies pie brokastu galda nākamajā rītā pēc bērēm un nopietni apgalvojam: "Mērija negribēja redzēt mani sērojam!" Kā viņš to var zināt? Mērija varbūt raud un griež zobus (savus debesu zobus, protams), redzot, ka vīrs uzvedas tā, it kā viņas vispār nekad nebūtu bijis. Simtiem sieviešu vēlas, lai viņu dēļ tiktu sacelta pamatīga kņada. Kāpēc lai viņu daba mainītos tagad, kad viņas ir mirušas?

Nella klusēja, Kādu brīdi viņa nespēja sakopot domas.

-    Es jau negribu sacīt, ka tāds bija Vernons, - turpināja Džeina. - Viņš tiešām varēja vēlēties, lai neviens nesēro. Tu to noteikti zini vislabāk, jo neviens nepazina viņu tik tuvu kā tu.

-    Jā, - dedzīgi iesaucās Nella. - To es arī gribēju teikt. Es zinu, ka viņš vēlējās, lai es esmu laimīga. Un viņš gribēja, lai es dzīvoju Dižklosteros. Jūtu - viņš būtu priecīgs, zinot, ka es šeit dzīvoju.

-    Viņš gribēja dzīvot šeit kopā ar tevi. Tas nav gluži viens un tas pats.

-   Nē, bet es jau nedzīvoju šeit ar Džordžu tāpat, kā būtu dzīvojusi ar Vernonu. Ak, Džein, es gribu, lai tu saprastu. Džordžs ir jauks, bet viņš nav… nekad nevar būt tas, kas man bija Vernons.

Iestājās garš klusuma brīdis. Tad Džeina sacīja:

-   Tev veicas, Nell.

-    Un tu domā, ka es patiešām mīlu visu šo greznību! Zini, Vernona dēļ es to pamestu šajā pašā mirklī!

-    Brīnums.

-Džeina! Tu..,

-   Tu domā, ka tā izdarītu, bet es tam negribu ticēt.

-    Es reiz jau tā izdarīju.

-    Nē - tu tikai atteicies no tādas perspektīvas. Tas nav tas pats. Tu vēl nebiji nobaudījusi šo augli, kā tas noticis tagad.

-    Džeina!

Nellas acis piepildījās asarām. Viņa novērsās.

Mana dārgā - es esmu nejauka. Tu neko ļaunu neesi izdarījusi. Jāsaka pat, ka tev ir taisnība, jo Vernons patiešām būtu vēlējis tev šādu dzīvi. Tev nepieciešama laipnība un aizstāvība - un tomēr - pie tādas dzīves pierod. Kādu dienu tu sapratīsi, ko es ar to domāju. Starp citu, tu pārprati manis teikto par tavu veiksmi. Ar veiksmi es saprotu, ka tu esi spējusi gūt pašu labāko no abām šīm pasaulēm. Ja tu būtu apprecējusies ar savu Džordžu tad, kad biji to nodomājusi pirmo reizi, tu nodzīvotu savu dzīvi ar apslēptu nožēlu, ar ilgām pēc Vemona, ar sajūtu, ka tavas gļēvulības dēļ tev kaut kas dzīvē ir bijis liegts. Un, ja Vemons būtu palicis dzīvs, jūs attālinātos, ķildotos, varbūt pat ienīstu viens otru. Bet tagad tev ir bijis Vemons, tu esi nesusi savu upuri. Tev viņš ir joprojām, un neviens tev viņu vairs nekad nevarēs . atņemt. Šī mīlestība tev paliks skaista uz visiem laikiem. Un turklāt tu esi guvusi arī visus pārējos labumus. Lūk, kā!

Viņa ar žestu aptvēra visus Dižklosterus.

Džeinas runas beigu daļai Nella gandrīz vai nebija veltījusi uzmanību. Viņas acis kļuva dziļas un miglainas.

-    Es zinu. Beigu beigās viss vienmēr ir labi. Tā mums saka, kad esam bērni, un vēlāk mēs par to pārliecināmies paši. Dievs tiešām zina labāk.

-    Ko gan tu zini par Dievu, Nella Četvinda?

Viņas jautājumā ieskanējās tāda cietsirdība, ka Džeinai pievērstajās Nellas acīs parādījās pārsteigums. Tagad Džeinas skatiens bija draudīgs, tajā kvēloja nosodījums. Maigums vienā mirklī bija pazudis.

-     Dieva griba! Interesanti, vai ari tad tu runātu par Dieva gribu, ja tā nejauši nesakristu ar Nellas Četvindas ērtībām? Tev nav ne mazākās jēgas par Dievu, pretējā gadījumā tu tā nerunātu un laipnīgi nepliķētu Dievam pa plecu par to, ka Viņš tavu dzīvi ir iekārtojis tik jauku un ērtu. Vai atceries rindu no Bībeles, kura mani tik ļoti biedē? Vēl šonakt tev atprasīs tavu dvēseli. Kad Dievs atprasīs tev tavu dvēseli, pārliecinies, vai tev ir Viņam ko dot!

Viņa apklusa, tad klusām sacīja:

-    Es labāk iešu. Man laikam nevajadzēja nākt uz šejieni, bet gribēju redzēt Vernona māju. Es lūdzu piedošanu par to, ko pateicu, bet tu esi tik sasodīti pašapmierināta, Nell. Jā, pašapmierināta - tas ir īstais vārds. Dzīvē tikai tu pati sev kaut ko nozīmē - tikai tu pati. Un Vernons? Kas viņam likās pats svarīgākais? Vai tu domā, ka viņš gribēja mirt tagad, kad viss, uz ko viņš cerējis, tikai sākās?

Nella izaicinoši atmeta galvu.

-   Es padarīju viņu laimīgu.

-    Nav runa par viņa laimi. Par viņa mūziku. Tu un Dižklos- teri - ko gan jās viņam nozīmējāt? Vernonam bija ģēnija dāvanas… nē, tas nav pareizi - viņš pats piederēja savam ģēnija ta-

' lantam. Un būt ģēnijam ir pats smagākais liktenis - tam jāziedo viss, kas tev ir, pat gluži sadzīviskā ikdienas laime, ja tā nostājas ceļā. Tu kļūsti sava ģēnija kalps. Vernons bija vajadzīgs mūzikai - un nu viņš ir miris. Nožēlojami un bezgala netaisni, taču tikai tam bija kāda nozīme, un tieši tas tev ne reizi neienāca prātā. Un es zinu, Nell, kāpēc - tāpēc, ka tu baidījies no viņa mūzikas. Tā nedod mieru un drošības sajūtu, nesniedz laimi. Bet, kā jau teicu, mūzikai ir jākalpo…

Pēkšņi viņas vaibsti atslāba, un acis atgriezās tā senā, izsmējīgā gaisma, kuru Nella tik ļoti ienīda.

-    Taču neraizējies, Nell, - sacīja Džeina. - Tu esi daudz stiprāka par jebkuru no mums. Tu māki pielāgoties, lai aizsargātu sevi. Sebastiāns teica man šādu frāzi sen atpakaļ, un viņam izrādījusies taisnība. Tu izdzīvosi vēl ilgi pēc tam, kad mēs būsim aizgājuši bojā. Paliec sveika - un piedod, ka tik velnišķīgi uzvedos, bet tāda nu reiz es esmu.

Nella stālvēja un vēroja Džeinas attālinošos stāvu. Viņa sakrustoja rokas un pie sevis nomurmināja:

-   Es tevi ienīstu. Vienmēr esmu ienīduši…

3.

Diena bija sākusies tik mierīgi - un-nu viss sabojāts. Nellai acīs sasprāga asaras. Kāpēc viņi neliek viņu mierā? Džeina ar savām ļaunajām ņirgām. Viņa ir nejauka, drausmīgi nejauka. Viņa zina, kas nodara vislielākās sāpes.

Pat Džo bija atziriusi, ka Nellai ir visas tiesības precēties ar Džordžu! Džo viņu saprata ļoti labi. Nella jutās sarūgtināta, pat aizvainota. Kāpēc Džeinai jābūt tik riebīgai? Un tā runāt par mirušu cilvēku - tas ir pret Dieva gribu; jo visi zina, ka mirušie dzīvos vēlas redzēt drošībā un dzīvespriecīgus.

Džeinas nekaunība uzvedināja uz jaunām domām. Šī Džeina, viņa vienmēr dzīvojusi starp sev līdzīgiem un uzvedusies netikumiski. Nella iekvēlojās pārākuma apziņā. Par spīti mūsdienu uzskatam, ir divējādas sievietes - viņa, Nella, pieder vienām, bet Džeina - tām otrām. Džeina ir pievilcīga - tās sievietes vienmēr ir pievilcīgas, - un tāpēc Nella no Džeinas kādreiz baidījās. Džeinai piemīt dīvains spēks valdīt pār vīriešiem - vina caur un cauri ir slikta sieviete.

Šādās pārdomās iegrimusi, Nella nemierīgi staigāja šurpu turpu. Nebija vēlēšanās atgriezties mājā. Un šopēcpusdien jau arī nekas īpašs nav darāms. Vienīgi jāuzraksta dažas vēstules, bet pašlaik jau nu gan viņa noteikti nepiespiedīs sevi piesēsties pie rakstāmgalda.

Nella bija aizmirsusi par vīra Amerikas draugu un jutās gluži pārsteigta, kad Džordžs kopā ar misteru Bleibneru piebiedrojās viņai. Amerikānis bija garš, tievs, ļoti akurāts vīrs. Viņš nopietni paslavēja māju. Tagad, kā misters Bleibners paskaidroja, viņi ejot apskatīt klostera drupas. Džordžs piedāvāja Nellai nākt viņiem līdzi.

-    Ejiet vien, - atbildēja Nella. - Es drīz sekošu. Jāsameklē cepure. Saule tik spēcīgi karsē.

-    Varbūt man pēc tās aiziet, dārgā?

-    Nē, pateicos. Jūs ar misteru Bleibneru ejiet vien tālāk. Zinu, ka jūs te klīdīsiet veselu mūžību.

-    Nu, jāsaka, misis Četvinda, ka tam noteikti ir iemesls. Kā saprotu, jūsu vīram ir doma restaurēt klosteri. Ļoti interesanta doma.

-   Tas ir viens no mūsu daudzajiem projektiem, mister Bleibner,

-     Kā jums ir paveicies būt par šādas vietas īpašniekiem! Starp citu, ceru, ka neiebildīsiet, - atļāvu savam šoferim - ar jūsu vīra piekrišanu, protams, - pastaigāt pa dārzu. Viņš ir ārkārtīgi prātīgs, lielisks jauneklis.

-    Ļoti labi. Un, ja viņš vēlas apskatīt māju, virssulainis vēlāk var viņam to parādīt.

-    Nu, es teiktu, ka jūs esat ārkārtīgi laipna, misis Četvinda. Jo mēs vēlamies, lai skaistumu prastu novērtēt visu šķiru ļaudis. Tā ir galvenā ideja, kas saliedēs Tautu Savienību…

Nella pēkšņi juta, ka nevēlas uzklausīt mistera Bleibnera domas par Tautu Savienību. To izklāsts noteikti būs ilgs un garlaicīgs. Viņa atvainojās, aizbildinoties ar karsto sauli.

Daži no amerikāņiem mēdz būt tik garlaicīgi. Kāda laime, ka Džordžs nav tāds. Dārgais Džordžs - patiešām, viņš ir gandrīz vai ideāls. Viņa atkal izbaudīja to silto laimes uzplūdu, kuru bija izbaudījusi rīta pusē.

Kāda muļķe viņa bijusi, ļaujot, ka Džeina sabojā garastāvokli. Tieši Džeina, vienīgā no visiem! Kāda gan nozīme tam, ko viņa domā? Nekāda, protams, - un tomēr - Džeinai kaut kas piemīt… tā ir… tā ir savāda prasme citus sarūgtināt.

Bqt nu jau tas viss aiz muguras. Atkal uzplūda pārliecības un drošības paisums. Dižklosteri, Džordžs, siltas atmiņas, Vernons. Viss ir labi.

Cepuri rokā, nu jau juzdamās laimīga, Nella noskrēja pa kāpnēm un mirkli pakavējās pie spoguļa, lai uzliktu galvassegu. Tagad viņa dosies uz klostera drupām un piebiedrosies abiem vīriešiem. Mistera Bleibnera priekšā viņa grib izskatīties pievilcīga.

Nella notecēja uz terases un aizsteidzās pa dārza celiņu. Bija vēlāks, nekā viņai licies. Saule jau gandrīz rietēja - brīnišķīgs saulriets tuiņšsārtajās debesīs.

Pie zelta zivtiņu dīķa ar muguru pret viņu stāvēja jauns vīrietis šofera uniformā. Nellai tuvojoties, viņš pagriezās un sveicinot piemeta pirkstu pie cepures.

Nella sastinga kā zemē ieaugusi un skatījās. Lēnām un nemanāmi sirdi satvēra kāda salta roka.

4.

Džordžs Grīns uzlūkoja sievieti, Tad viņš pie sevis izsaucās: "Tā nu gan ir dīvaina!" Ierodoties galamērķī, saimnieks bija sacījis: - Šī ir viena no senākajām un interesantākajām mājām Anglijā, Grīn. Uzturēšos te vismaz stundu - varbūt arī ilgāk. Palūgšu misteru Četvindu, lai ļauj jums pastaigāt pa dārzu.

"Vecais lāga kraķis," Grīns pie sevis iecietīgi nodomāja, "bet šausmīgi traks uz to, ko sauc par "dvēseles pacēlumu"!. Bez tā viņš nevar. Un vēl viņam piemīt tā īpašā amerikāņu godbijība pret visu, kas svētīts ar senlaicīgumu."

Lai gan vieta, protams, bija jauka. Uzmetis skatienu, viņš to novērtēja atzinīgi. Radās sajūta, ka noteikti redzēta. Varbūt uz atklātnēm? Viņam nav nekādu iebildumu pastaigāt pa dārzu, kā ieteikts.

Viņš ievēroja, ka viss ir rūpīgi uzkopts. Kam šī-vieta pieder? Kādam amerikānim? Šie amerikāņi - liekas, ka viņiem pieder visa pasaules nauda. Interesanti, kas ir bijis īstais saimnieks. Lai kas arī viņš būtu, normāls gan ne, ja reiz atļāvies šādu vietu pārdot.

Uzradās klusa vēlēšanās: "Kaut es būtu piedzimis par džentlmeni! Kā man patiktu būt par šādas vietas īpašnieku!"

Tā klaiņājot, viņš bija iegājis dziļi dārzā. Tālumā vīdēja drupas un starp to uzkalniem - divi stāvi, vienā no kuriem viņš pazina savu saimnieku. Dīvainais, vecais vientiesis - vienmēr viņam patika rakņāties pa drupām.

Saule pašlaik rietēja. Pret krāšņi liesmojošajām debesim Dižklosteri izcēlās visā savā skaistumā.

Cik savāda reizēm ir šī izjūta, ka kaut kas jau ir noticis kādreiz agrāk! Kādu mirkli Grīns bija gatavs apzvērēt, ka reiz jau ir stāvējis tur, kur stāv pašlaik, un ir redzējis šīs mājas siluetu pret sarkanajām debesīm. Un vēl viņš varēja apzvērēt, ka ir izjutis to pašu aso dūrienu, kurš tā sāp. Bet vēl kaut kā pietrūka - varbūt sievietes ar sarkaniem matiem, tik sarkaniem kā saulriets.

Padzirdis aiz muguras soļus, viņš sakustējās un pagriezās. Uz brīdi uzbrāzās vilšanās vilnis, jo jaunajai, slaidajai sievietei, kura tur stāvēja, uz visām pusēm no cepures apakšas plīvoja zeltaini, nevis sarkani mati.

Viņš gddbijīgi pieskārās ar pirkstu cepures nagam.

"Dīvaina kundze," viņš nodomāja. Uzlūkojot svešinieku, viņas seja lēnām nobāla. Izskatījās, ka sievieti pārņēmušas neaprakstāmas šausmas.

Sieviete piepeši ieelsojās, pagriezās un gandrīz skriešus aizsteidzās pa celiņu.

Šajā bridi viņš pie sevis izsaucās: "Tā nu gan ir dīvaina."

Viņam ienāca prātā, ka sievietei jābūt mazliet jukušai. Un viņš atsāka bezmērķīgo klaiņāšanu pa dārzu.

OTRĀ NODAĻA

1.

Sebastiāns Levins atradās savā kantori. Viņš bija iedziļinājies kāda sarežģīta kontrakta detaļās, kad ienesa telegrammu. Sebastiāns atplēsa to nevērīgi, jo tādu ik dienas pienāca vairāki duči. Pārlasījis Sebastiāns turēja to rokā un nenovērsa acu.

Tad viņš papīru saburzīja, ieslidināja kabatā un griezās pie Luisa, sava pirmā palīga.

- Nokārtojiet šo jautājumu, cik labi vien iespējams, - viņš īsi norīkoja. - Mani izsauc no pilsētas.

Neņemdams vērā sacēlušos iebildumu vētru, viņš atstāja kabinetu, uz mirkli apstājās pie sekretāres, lai norīkotu to atcelt daudzās vizītes, tad devās mājās, sakravāja somu un paņēma taksometru līdz Vaterlo stacijai. Šeit viņš atkal atlocīja telegrammu un pārlasīja vēlreiz.

Lūdzu, ja vari, brauc nekavējoties! Tas jr ļoti neatliekami. Džeina, Viltshotelis, Viltsberija.

Kā apliecinādams savu uzticību un cieņu Džeinai, viņš ne mirkli nebija vilcinājies. Džeinai viņš uzticējās kā nevienam visā pasaulē. Ja Džeina saka, ka tas ir neatliekami, tad tas ir neatliekami. Viņš paklausīja Džeinas aicinājumam, pat neprātojot un nesūkstoties par sarežģījumiem, kuri šī brauciena dēļ nenovēršami radīsies. Jo jāsaka, ka neviena cita cilvēka dēļ - neviena visā pasaulē - viņš neko tādu neatļautos.

Ieradies Viltsberijā, viņš devās tieši uz viesnīcu un prasīja pēc Džeinas. Viņa bija apmetusies numurā, kurā tagad atplestām rokām sagaidīja Sebastiānu.

-    Sebastiān, dārgais, cik brīnišķīgi, ka tu esi klāt tik ātri!

-   Braucu nekavējoties. - Viņš norāva mēteli un uzmeta to uz krēsla atzveltnes. - Kas noticis, Džein?

-    Vernons.

Sebastiāns neko nesaprata.

-    Kas ir ar viņu?

-    Viņš nav miris. Es viņu redzēju.

Sebastiāns kādu brīdi viņā nolūkojās, tad pievilka pie galda krēslu un apsēdās.

-   Ar tevi tā nemēdz notikt, Džein, bet domāju, ka vienu reizi savā mūžā tu vari kļūdīties.

-    Es nekļūdos. Tā nav kļūda; manuprāt, kļūdījusies Kara ministrija.

-    Kļūdas atgadās ne vienu reizi vien, bet parasti tās visai drīz tiek atsauktas. Neredzu iemesla, kāpēc šoreiz varētu būt citādi. Ja Vernons ir dzīvs, ko viņš visu šo laiku ir darījis?

Viņa papurināja galvu.

-   To es nevaru pateikt, bet par to, ka tas bija Vemons, esmu pārliecināta tikpat, cik par to, ka tagad manā priekšā stāvi tu.

Viņa runāja aprauti, bet pārliecinoši.

Sebastiāns cieši paskatījās Džeinā un tad pāmāja.

-    Izstāsti man visu, - viņš palūdza.

Džeina runāja klusu un nosvērti.

-   Šeit ir kāds amerikānis, misters Bleibners. Iepazinos ar viņu Sibīrijā. Nesen satikām viens otru uz ielas. Viņš pastāstīja, ka esot apmeties Grāfistes viesnīcā, un uzaicināja mani šodien kopā ieturēties. Es piekritu un ierados pie viņa. Pēc pusdienām lija. Viņš negribēja ne dzirdēt, ka mājup došos kājām. Tuvumā atradās viņa rņašīna, un viņš piedāvāja mani aizvest. Un viņa šoferis, Sebastiān, bija Vemons - un viņš mani nepazina.

Sebastiāns apdomāja dzirdēto.

-    Vai esi pārliecināta, ka tevi nemaldina ļoti liela līdzība?

-   Pilnīgi pārliecināta.

-    Tad kāpēc Vemons tevi nepazina? Jādomā, ka izlikās.

-            Nē, nedomāju - patiesībā pat esmu pārliecināta, ka viņš neizlikās. Tomēr būtu kāda zīme - saraušanās,., kaut kas tāds. Viņš nevarēja paredzēt, ka satiks mani. Viņš nebūtu spējis kontrolēt pirmo pārsteigumu. Turklāt - viņš izskatījās citāds.

-    Kādā ziņā citāds?

Džeina apdomājās.

-    Grūti paskaidrot. Tāds visai apmierināts, jautrs un… mazliet… mazliet.līdzīgs savai mātei.

-    Ārkārtīgi savādi, - sacīja Sebastiāns. - Labi, ka tu atsauci mani. Ja tas ir Vernons - jā, tad tas būs velnišķīgi sarežģīti. Nella ir apprecējusies otrreiz, piemēram. Mēs taču negribam, ka saskrietu žurnālisti kā vilki ap aitu aploku. Baidos - kaut kas jau nu atklātībā nonāks. - Viņš piecēlās un sāka soļot šurpu turpu, - Vispirms mums jāsazinās ar Bleibneru.

-    Es zvanīju viņam un lūdzu atbraukt uz šejieni sešos trīsdesmit. Negribēju vilkt garumā, lai gan baidījos, ka tu nevarēsi atbraukt tik ātri, Bleibneram jābūt klāt kuru katru brīdi.

-   Tu esi malacis, Džein. Jādzird, ko viņš saka.

Pie durvīm pieklauvēja. Tika pieteikts misters Bleibners. Džeina piecēlās, lai viņu sagaidītu.

-   Cik labi, ka atbraucāt, mister Bleibner, - viņa iesāka.

-    Nekas sevišķs, - atbildēja amerikānis. - Vienmēr gatavs pakalpot dāmai. Turklāt jūs sacījāt, ka vēlaties mani redzēt kāda neatliekama iemesla dēļ.

-   Tas tiesa. Šis ir misters Sebastiāns Levins.

-   Pats misters Sebastiāns Levins? Jūtos ļoti pagodināts iepazīties ar jums, ser.

Abi vīrieši sarokojās.

-    Un tagad, mister Bleibner, - turpināja Džeina, - es sākšu tieši ar to, kāpēc vēlējos runāt ar jums. Cik ilgi pie jums strādā jūsu šoferis, un ko jūs varat mums par viņu pastāstīt?

Misters Bleibners nepārprotami jutās pārsteigts, un viņš to arī neslēpa.

-    Grīns? Jūs vēlaties dzirdēt par Grīnu?

-Jā.

-    Nu, ko, - amerikānis padomāja. - Man nav nekas pretī pastāstīt jums visu, ko zinu, jo, kā saprotu, ja jums nebūtu nopietna iemesla, jūs nejautātu. Es jūs pietiekami labi pazīstu, mis

Hārdinga. Grīnu es savācu Holandē drīz pēc pamiera noslēgšanas. Viņš strādāja kādā no vietējām garāžām. Noskaidroju, ka viņš ir anglis, un sāku par viņu interesēties. Palūdzu, lai viņš pastāsta par sevi, ko. viņš gan darīja visai neskaidri. Sākumā domāju, ka viņš kaut ko slēpj, bet drīz vien pārliecinājos, ka runā patiesību. Vīram kaut kas bija ar galvu. Viņš zināja savu vārdu un no kurienes nācis, bet tas arī gandrīz vai viss. .

-    Zaudēta atmiņa, - Sebastiāns klusām sacīja. - Skaidrs.

-    Viņa tēvs esot nogalināts Dienvidāfrikas karā, viņš man pastāstīja. Viņš atcerējās, ka tēvs dziedājis ciemata korī, un vēl viņš atcerējās savu brāli, kuru esot saukājis par Vāveri.

-    Un viņš ir pilnīgi pārliecināts, ka šis ir viņa īstais vārds?

-    O, jā. Starp citu, tas arī bija ierakstīts mazā piezīmju grāmatiņā. Notika negadījums, ziniet. Viņu notrieca smagā mašīna. Pēc šīs piezīmju grāmatiņas arī uzzināja, kas viņš ir. Viņam pajautāja, vai viņu sauc Grīns, un viņš atbildēja, ka jā - Džotdžs Grīns. Garāžā viņu ļoti labi ieredzēja, viņš bija tik jautrs, tik dzīvespriecīgs. Nezinu, vai vispār kādreiz esmu redzējis Grīnu sliktā garastāvokli.

Vārdu sakot, man šis jauneklis iepatikās. Man ir gadījies redzēt dažādus kontūzijas gadījumus, un ar Grīnu notikušais nelikās nekas mīklains. Viņš parādīja ierakstu savā piezīmju grāmatiņā, un es ievācu vēl šādas tādas ziņas. Un drīz noskaidroju iemeslu - ziniet, vienmēr ir iemesls, - kāpēc viņš zaudējis atmiņu. Kaprālis Džordžs Grīns no Londonas strēlnieku pulka bija dezertieris.

Nu, lūk. Viņš vienkārši baidījās un, būdams pieklājīgs jauns cilvēks, kaunējās par notikušo. Es viņam visu izskaidroju. Un viņš man atbildēja, lūk, ko: "Nevaru gan iedomāties, ka spētu dezertēt - lai nu ko, bet ne dezertēt." Es viņam paskaidroju, ka tieši tāpēc viņš notikušo nespēj atcerēties. Nevar atcerēties tāpēc, ka negrib.

Viņš uzklausīja mani, bet nedomāju, ka tas viņu pārliecināja. Man bija un joprojām ir viņa ļoti žēl. Nedomāju, ka mans pienākums būtu ziņot par viņu militārām iestādēm. Pieņēmu viņu darbā, devu iespēju darīt kārtīgu darbu, un ne reizi man nav bijis iemesla to nožēlot. Viņš ir lielisks šoferis - precīzs, gudrs, labs mehāniķis un vienmēr saulainā garastāvoklī un izpalīdzīgs.

Misters Bleibners apklusa un jautājoši paskatījas uz Džeinu un Sebastiānu. Viņu bālās, nopietnās sejas bija gana izteiksmī- gas.

-    Tas ir baismīgi, - Džeina klusam sacija. - Visbaismīgākais, kas var notikt.

Sebastiāns saņēma viņas roku.

-    Būs labi, Džein.

Džeina noskurinājās, saņēmās un uzrunāja amerikāni:

-     Laikam tagad mūsu kārta paskaidrot. Redziet, mister Bleibner, jūsu šoferi es pazinu kādu senu draugu, bet viņš mani nepazina.

-   Tiešām?

-   Taču viņa vārds nebija Grins, - piebilda Sebastiāns.

-   Nē? Jūs gribat teikt, ka viņš iesaukts armijā ar citu vārdu?

-    Nē. Liekas, ka te slēpjas kaut kas neizprotams. Ceru, kādudien mēs to uzzināsim, bet pagaidām, mister Bleibner, es gribētu lūgt jūs par šo sarunu neteikt nevienam ne vārda. Viņam bija sieva… Un ir vēl daudzi citi apsvērumi.

-    Ser, - atbildēja misters Bleibners, - varat būt pilnīgi pārliecināts, ka klusēšu. Un ko tagad? Vai gribat tikties ar Grīnu?

Sebastiāns paskatījās uz Džeinu. Viņa pamāja.

-    Jā, - piekrita Sebastiāns. - Domāju, ka tas ir prātīgākais, ko varam iesākt.

Amerikānis piecēlās.

-   Viņš pašlaik ir lejā, jo atveda mani uz šejieni. Tūlīt pat uzsūtīšu Viņu augšā.

2.

Džordžs Grīns uzskrēja pa kāpnēm viņam ierastajā dzīvespriecīgajā solī. Kāpjot viņš prātoja, kas sarūgtinājis veco savādnieku - ar to domādams savu saimnieku. Vecais izskatījās ļoti dīvains.

-    Durvis kāpņu galā, - misters Bleibners bija paskaidrojis.

Džordžs Grīns asi pieklauvēja un gaidīja.

-    Iekšā, - aicināja balss, kurai viņš paklausīja.

Istabā atradās divi - dāma, kuru viņš bija vedis vakar (un par kuru savā prātā nodomājis, ka viņa ir tā nekas), un liela auguma, paresns vīrietis ar ārkārtīgi dzeltenu seju un atkarenām ausim. Vīrieša seja šoferim likās tāda kā pazīstama. Tā viņš kādu bridi stāvēja, un tie abi viņu cītīgi pētīja. "Kas ar viņiem visiem šovakar noticis?" nodomāja Džordžs Grīns, taču skaļi teica pavisam ko citu.

-    Klausos, ser! - viņš bijīgā balsi vērsās pie dzeltensejainā džentlmeņa. - Misters Bleibners uzsūtīja mani augšā…

Izskatījās, ka kungs ar dzelteno seju ir atguvies.

-    Jā, jā, - viņš ierunājās. - Tā tas ir. Sēdieties… ē… Grīn. Tāds bija jūsu vārds, vai ne?

-     Jā, ser. Džordžs Grīns.

Viņš bijīgi apsēdās norādītajā krēslā. Dzeltenais kungs sniedza viņam cigarešu etviju un sacīja: - Cienājieties! - Taču viņa acis - mazas, urbjošas acis - ne brīdi nenovērsās no Grīna sejas. Šis nepārtrauktais, asais skatiens lika šoferim justies neomulīgi. Kas ar viņiem visiem šovakar noticis?

-     Gribēju uzdot jums dažus jautājumus. Iesākumam - vai esat mani kādreiz jau redzējis?

Grīns papurināja galvu.

-   Nē, ser.

-    Esat pārliecināts? - tas otrs neatlaidās.

Grīna balsī iezagās viegla nedrošības pieskaņa.

-    Man tā liekas. - Viņš it kā šaubījās.

-    Mani sauc Sebastiāns Levins.

Šofera seja noskaidrojās.

-    Protams, ser. Esmu redzējis jūsu fotogrāfiju avīzēs. Tāpēc jūs man likāties tāds kā redzēts.

Iestājās klusums. Tad Sebastiāns Levins it kā starp citu pavaicāja:

-    Vai jums ir gadījies dzirdēt tādu vārdu kā Vernons Deirs?

-    Vemons Deirs? - Grīns domīgi atkārtoja vārdu un uzvārdu. Saraucis pieri, viņš iegrima domās. - Vārds liekas tāds kā dzirdēts, ser, bet kur - to es nezinu. - Viņš apklusa. Rievas pierē padziļinājās. - Liekas, ka dzirdēts ir. - Un viņš piemetināja: - Tas džentlmenis ir miris, vai ne?

-   Tad tāds iespaids jums radās, vai ne? Ka šis džentlmenis ir miris.

-Jā, ser, un labi…

Viņš pēkšņi apklusa un tumši nosarka.

-    Turpiniet, - sacīja Levins. - Ko jūs gribējāt teikt? - Tad viņš attapās, kas vainojams Grīna kautrībā, un piebilda: - Nevajag runāt aplinkus. Misters Deirs nav no maniem tuviniekiem.

Šoferis mājienu saprata.

-   Es gribēju teikt, ka labi vien ir, - bet nezinu, vai tā. vajadzētu teikt, jo neko par viņu neatceros. Lai gan man ir iespaids, ka… nu, ka labi vien ir, ka tikts no viņa vaļā, tā sakot. Nekādas jēgas no viņa nebija, vai ne?

-   Jūs viņu pazināt?

No milzīgās piepūles atcereties rievas pierē ievilkās vēl dziļākas.

-   Es lūdzu piedošanu, ser, - šoferis atvainojās. - Kopš kara man viss ir tādā nelielā jucekli. Daudz ko nevaru pietiekami

« skaidri atminēties. Nezinu, kāds man sakars ar misteru Deiru un kāpēc viņš man nepatīk, bet to nu gan es zinu, ka ziņa par viņa nāvi mani apmierina. Nekādas jēgas no viņa nebija - tur jūs varat man ticēt.

Iestājās klusums, kuru pārtrauca tikai elsas, kuras nāca no trešā cilvēka šajā istabā. Sebastiāns pagriezās pret Džeinu.

-   Piezvani uz teātri, - viņš sacīja. - Šovakar tu spēlēt nevarēsi.

Viņa pamāja un izgāja no istabas. Sebastiāns noskatījās viņai pakaļ un tad negaidīti pajautāja:

-   Vai kaut kad agrāk esat redzējis mis Hārdingu?

-   Jā, ser. Es vēl šodien vedu viņu mājās.

Levins nopūtās. Grīns viņu jautājoši uzlūkoja.

-    Vai… vai tas ir viss, ser? Piedodiet, ka no manis bija tik maz labuma. Kopš kara esmu mazliet… nu, dīvains. Paša vaina. Varbūt misters Bleibners jums stāstīja, ka es… es… neesmu pildījis savu pienākumu tā, kā pieklātos?

Viņa seja pietvīka, taču vārdus viņš izrunāja apņēmīgi. Vai vecais savādnieks ir izstāstījis? Katrā ziņā labāk pateikt pašam.

Tajā pašā laikā puisi mocīja sveloša kauna sajūta. Viņš ir dezertieris - virs, kurš bēdzis! Pretīgi.

Džeina Hārdinga atgriezās istabā un atkal ieņēma savu vietu pie galda. "Viņa izskatās vēl bālāka, nekā izejot no istabas," nodomāja Grīns. "Cik viņai savādas acis - tik dziļas, tik traģiskas. Interesanti, par ko viņa domā? Varbūt bijusi saderināta ar šo misteru Deiru. Nē, tādā gadījumā misters Levins nebūtu mudinājis runāt par šo cilvēku. Droši vien darīšana ar naudu. Testaments vai kas tamlīdzīgs."

Misters Levins atkal atsāka viņu iztaujāt. Pie pēdējā jautājuma viņš vairs neatgriezās.

-    Jūsu tēvu, šķiet, nogalināja Būru karā?

-    Jā, ser.

-    Jūs atceraties viņu?

-    O, jā, ser.

-    Kā viņš izskatījās?

Grīns pasmaidīja. Šeit atmiņa viņam nedarīja pāri.

-   Drukns vīrs. Vaigu bārda kā aitas krēpes. Ļoti košas, zilas acis. Labi atceros, ka viņš dziedāja korī. Bija baritons.

Grīns laimīgi pasmaidīja.

-    Un viņu nogalināja Būru karā?

Grīna seja iezagās pēkšņas šaubas. Viņš izskatījās uztraukts, pat sāpināts. Viņa skatiens žēli klīda apkārt kā sunim, kurš nogrēkojies.

-   Dīvaini, - viņš sacīja. - Nekad neesmu par to domājis. Viņam tad jābūt ļoti vecam, Viņš… varu apzvērēt… esmu pārliecināts…

Sarūgtinājums Grīna acīs likās tik sāpinošs, ka Sebastiāns sāka viņu mierināt. - Neuztraucieties par to! Vai esat precējies, Grin?

-    Nē,- ser.

Atbilde skanēja nekavējoties un pārliecinoši.

-   Izklausās, ka jūs par to esat ļoti pārliecināts, - misters Levins pasmaidīja.

-   Esmu arī, ser. Nekā laba no tā nav, vienas nelaimes - sapīties ar sievietēm. - Tad viņš pēkšņi aprāvās un vērsās pie Džeinas. - Es lūdzu jūsu piedošanu!

Viņa mazliet pasmaidīja: /

-    Neraizējieties!

Iestājās klusums. Sebastiāns pagriezās pret Džeinu un pasacīja kaut ko tik ātri, ka Grīns nepaspēja saklausīt. Teiktais skanēja apmēram, tā:

-    Neparasta līdzība ar Sidneju Bentu. Nekad nevarēju iedomāties, ka tā var būt.

Tad viņi abi atkal skatījās uz Grīnu.

Un pēkšņi viņam kļuva bail - bērnišķīgi bail. Viņš atcerējās, ka bērnībā tādas bailes bija no tumsas. Te kaut kas slēpjas - tā viņš sev skaidroja - un šie divi zina, kas tas ir. Kaut kas, kam saistība ar viņu.

Viņš saliecās uz priekšu - no tiesas nobažījies.

-   Kas noticis? - viņš asi pajautāja. - Vai kaut kas…

Viņi to nenoliedza - un turpināja skatīties viņā.

Viņa šausmas auga. Kāpēc viņi nevar cilvēkam pateikt? Viņi zina kaut ko tādu, ko nezina viņš. Kaut ko šausmīgu… Viņš ierunājās vēlreiz, un šoreiz viņa balss skanēja augstu un griezīgi:

-   Kas noticis?

Sieviete piecēlās. Viņam iešāvās prātā, ka viņas kustības ir ļoti skaistas. Sieviete atgādināja statuju, kuru viņš kaut kur šķi- tās redzējis, - viņa apgāja apkārt galdam un uzlika roku viņam uz pleca. Viņas balss skanēja iedrošinoši un nomierinoši:

-    Viss ir labi. Jums nav jābaidās.

Bet Grīna acis turpināja iztaujāt Levinu. Šis vīrs zina - viņš jau gatavojas izstāstīt. Kas ir šī šausminošā lieta, kuru viņi zina, bet viņš - nē?

-   Sis karš ir licis atgadīties ļoti dīvainiem notikumiem, - iesāka Levins. - Reizēm cilvēks pat aizmirst pats savu vārdu.

Viņš zīmīgi apklusa, bet mājiens nesasniedza Grīna apziņu. Toties viņa mundrums topašbrīd atgriezās, un viņš iesaucās:

-   Es neesmu no tiem. Savu vārdu es neesmu aizmirsis.

-   Tomēr esat, - Levins noteica, uz mirkli apklusa un tad turpināja:

-   Jūsu īstais vārds ir Vernons Deirs.

Paziņojumam vajadzēja skanēt dramatiski, bet tā nenotika. Šie vārdi Grīnam likās vienkārši muļķīgi. Viņš izskatījās uzjautrināts.

, - Es - Vernons Deirs? Jūs gribat teikt, ka esmu viņa dubultnieks vai kas tamlīdzīgs?

-Es gribu teikt, ka jūs esat Vernons Deirs.

Grīns neviltoti iesmējās.

-    Es tādus jociņus netaisītu, ser. Pat tad ne, ja tas palīdzētu iegūt titulu vai mantu! Lai kādu līdzību ar to cilvēku jūs manī saskatītu!

Sebastiāns Levins noliecās pār galdu un ar uzsvaru izrunāja katru vārdu atsevišķi:

-    Jūs esat Vernons Deirs…

Grīns cieši skatījās viņā. Uzsvērtie vārdi atstāja uz viņu iespaidu.

-    Jūs mani apceļat!

Levins lēnām papurināja galvu. Grīns pēkšņi pagriezās pret blakus stāvošo sievieti. Viņas acis, tik nopietnas, tik ļoti pārliecinošas, satikās ar Grīna acīm. Sieviete klusām sacīja:

-    Jūs esat Vernons Deirs. Mēs abi to zinām.

Istabā iestājās nāves klusums. Grīnam likās, ka visa pasaule sagriežas virpuļainās vērpetēs. Kā pasakā, fantastiski, neiespējami. Un tomēr - kaut kas viņos abos lika ticēt. Grīns nedroši ierunājās:

-    Bet… bet tā nenotiek. Nav iespējams aizmirst savu vārdu.

-    Acīmredzot ir - ja jau ar jums tā ir noticis.

-    Bet… bet paklausieties, ser - es zinu, ka esmu Džordžs Grīns. Es… nu… es vienkārši to zinu.

Viņš tagad skatījās uz viņiem triumfējoši, bet Sebastiāns Levins lēnām, pat nežēlīgi papurināja galvu.

-    Nezinu, kā tas ir iznācis, - viņš sacīja. - Varbūt ārsts spēs jums to izskaidrot. Bet es pilnīgi noteikti zinu, lūk, ko - jūs esat mans draugs Vernons Deirs. Par to šaubīties nav pamata.

-    Bet. .. bet, ja tā ir taisnība, man vajadzēja zināt.

Viņš jutās samulsis, šausminoši nepārliecināts. Dīvaina, slima pasaule, kurā cilvēks ne par ko nevar būt drošs. Šie tik laipnie, gudrie cilvēki… viņš viņiem uzticējās… viņu sacītais noteikti ir taisnība… un tomēr kaut kas dziļi krūtīs neļāva ticēt. Viņi viņu žēlo - viņš to juta. Un tas biedēja. Te slēpjas vēl kas vairāk - kaut kas viņam nepateikts.

-    Kas viņš ir? - viņš strauji pajautāja. - Es domāju - šiЈ Vernons Deirs.

-   Jūs esat no šī pasaules nostūra. Esat dzimis un lielāko daļu bērnības pavadījis vietā, kura saucas Dižklosteri…

Grīns pārsteigts viņu pārtrauca:

-    Dižklosteri? Klausieties, es vēl vakar vedu uz turieni misteru Bleibneru. Un jūs apgalvojat, ka tur, vietā, kuru es nepazinu, ir manas dzimtās mājas!?

Pēkšņi viņš bija kļuvis mundrāks, pat nicinošs. Viss viņu nupat sacītais ir skaidri meli! Nu, protams! Viņš par to ir pilnīgi pārliecināts. Šie ļautiņi ir godīgi, taču viņi kļūdās. Pēkšņi viņu pārņēma atvieglojuma izjūta. Viņš pat jutās laimīgāks.

-   Vēlāk jūs pārcēlāties dzīvot netālu no Birmingemas; - turpināja Levins. - Skolā gājāt Itonā, pēc tam studējāt Kembridžā. Un tad devāties uz Londonu, lai studētu mūziku. Jūs esat komponējis operu.

Grīns sirsnīgi iesmējās.

-   Šeit jūs pilnīgi kļūdāties, ser. Neprotu atšķirt vienu noti no citas.

-   Sākās karš. Jūs izgājāt komisiju kā brīvprātīgais. Bijāt precējies… - Sebastiāns Levins apklusa, taču Grīns nereaģēja. - Un tad devāties uz Franciju. Nākamā gada pavasarī pienāca vēsts: "Gājis bojā kaujā.

Grīns viņu neticīgi uzlūkoja. Kas par savārstījumu te tiek stāstīts? Neko no tā visa viņš neatceras.

-    Jābūt kādai kļūdai, - viņš pašapzinīgi iebilda. - Misteram Deiram jābūt, kā viņus mēdz saukt, manam dubultniekam.

-   Tā nav kļūda, Vernon, - noteica Džeina Hārdinga.

Grīns paskatījās uz viņu, tad uz Sebastiānu. Sirsnības pilnais siltums sievietes balsī pārliecināja viņu vairāk nekā viss pārējais. "Tās ir šausmīgi," viņš nodomāja. "Murgs. Tādas lietas nevar notikt." Visu augumu pārņēma trīsas, kuras novaldīt nebija iespējams.

Levins piecēlās, sajauca viņam stipru dzērienu no pudelēm, kas stāvēja istabas stūrī uz paplātes, un pasniedza glāzi.

-    Izdzeriet šo, - viņš sacīja, - un jutīsieties labāk. Jūs esat pārdzīvojis šoku.

Grīns norija malku. Tas nomierināja. Drebuļi norima.

-   Dieva priekšā, ser, - viņš sacīja. - Vai tā ir patiesība?

-    Dieva priekšā, tā ir patiesība, - atbildēja Sebastiāns.

Viņš atnesa krēslu un apsēdās savam draugam cieši blakus.

-    Vernon, mīļo, veco zēn, - vai tu mani nemaz neatceries?

Grins skatījās viņā, un tas bija sāpju pilns skatiens. Kaut kas

tikko manāmi saviļņojās. Cik sāpīgi ir šie pūliņi atcerēties! Kaut kas rosījās apziņā - bet kas? Viņš šaubu pilnā balsī ieminējās:

-   Tu… tu esi izaudzis. - Nu viņš pastiepa roku un pieskārās Sebastiāna ausij. - Liekas, ka es atceros…

-    Viņš atceras tavas ausis, Sebastiān, - iesaucās Džeina un, apgājusi apkārt kamīnam, piespieda tā podiņiem vaigu, un sāka smieties.

-    Beidz, Džein! - Sebastiāns piecēlās, pielēja vēl vienu glāzi un pasniedza to Džeinai. - Te tev būs zāles.

Viņa izdzēra, atdeva viņam glāzi, mazliet pasmaidīja un sacīja:

-    Piedod! Vairs tā nedarišu.

Grīns turpināja savus atklājumus.

-    Tu neesi… tu neesi nekāds brālis, vai ne? Nē, tu dzīvoji kaimiņos. Tā ir… tu dzīvoji kaimiņos…

-   Pareizi, veco zēn. - Sebastiāns papliķēja viņam pa plecu. - Nebaidies no atmiņām - tās drīz atnāks. Neņem galvā!

Grīns paskatījās uz Džeinu un ierunājās bikli un pieklājīgi:

-    Vai tu biji.;, vai biji… mana māsa? Man liekas, ka sāku atcerēties kaut ko par māsu.

Džeina papurināja galvu. Vina nespēja atbildēt. Grīns nosarka.

-    Piedod! Man nevajadzēja…

Iejaucās Sebastiāns.

-   Tev nebija māsas. Bija māsīca, kura dzīvoja pie jums. Vārdā Džozefine. Mēs viņu saucām par Džo.

Grīns mokoši prātoja.

-   Džozefine… Džo. Jā, šķiet, kaut ko sāku atcerēties. - Viņš apklusa un žēli atkārtoja agrāk teikto: - Vai esat pārliecināti, ka mans vārds nav Grīns?

-   Pilnīgi. Vai tev joprojām liekas, ka ir?

-    Jā… Un jūs apgalvojat, ka es komponēju mūziku - pats savu mūziku? Smalku mūziku, nevis kaut kādus deju gabalus?

-Jā.

-Tas viss izklausās… nu, tīrais ārprāts. Jā, tieši tā - ārprāts!

-    Nevajag uztraukties, - Džeina maigi mierināja. - Liekas, ka esam pieļāvuši kļūdu, pasniedzot jums visu šādā veidā.

Grīna skatiens klīda no viena pie otra. Viņš bija apmulsis.

-   Kas man tagad jādara? - viņš bezpalīdzīgi pavaicāja.

Sebastiāna atbilde skanēja neapstrīdami:

-   Tev jāpaliek šeit, pie mums. Esi pārdzīvojis triecienu. Iešu un nokārtošu visu ar veco Bleibneru. Viņš ir ļoti kārtīgs virs un sapratis.

-    Es gan negribētu viņu sarūgtināt. Viņš man bija trakoti labs boss.

-   Viņš sapratīs. Šo to jau viņam paskaidroju.

-   Un kā ar mašīnu? Negribu pat domāt, ka tai pie stūres sēdīsies kāds cits. Pašlaik mašīna ripo kā pulkstenis… <

Viņš joprojām bija šoferis, kas norūpējies par savu darbu.

-    Es zinu. Es zinu. - Sebastiāns kļuva nepacietīgs. - Bet pats galvenais, mans dārgais draugs, ir pēc iespējas ātrāk dabūt tevi uz strīpas. Pagādāsim pirmklasīgu dakteri.

-    Kas te darāms dakterim? - Grīns kļuva gluži naidīgs. - Esmu pilnīgi vesels.

-    Varbūt, tomēr ārstam tik un tā vajadzētu tevi pārbaudīt. Ne šeit, bet Londonā. Šeit mēs neko nepasāksim.

Kaut kas runātāja balsī piesaistīja Grīna uzmanību. Viņš koši piesarka.

-   Tu domā - sakarā ar manu dezertēšanu.;.?

-    Ne, nē. Patiesību sakot, par to man nav nekādas skaidrības. Es domāju ko gluži citu.

Grīns jaudājoši paskatījās uz viņu.

"Lai gan," Sebastiāns iedomājās, "kādu dienu viņam tik un tā nāksies to uzzināt." Skaļi viņš sacīja:

-    Redzi - domājot, ka esi miris… tava sieva ir… ir apprecējusies vēlreiz.

Viņš bija mazliet nobijies no efekta, kādu izraisīs šie vārdi, bet Grīns sacīto uztvēra ar humoru.

-Tas ir visai jocīgi, - viņš ar platu smaidu sacīja.

-   Vai tu nemaz neesi sarūgtināts?

-    Nevar būt sarūgtināts par to, ko neatceras. - Viņš apklusa, it kā pirmo reizi apdomātu notikušo nopietni. - Vai misteram Deiram - es gribēju teikt, man - viņa joti patika?

-Jā… jā.

Tomēr Grīna sejā vēlreiz parādījās smaids.

-     Un es tik ļoti biju pārliecināts, ka neesmu precējies! Tomēr… - viņa sejas izteiksme mainījās, - tomēr tas viss mani mazliet biedē…

Viņš pēkšņi uzlūkoja Džeinu, it kā meklēdams saviem vārdiem apstiprinājumu.

-   Mīļais Vernon, - Džeina sacīja. - Viss būs labi.

Viņa apklusa, tad turpināja ikdienišķā balsī:

-    Tu teici, ka esot vedis misteru Bleibneru uz Dižklosteriem. Vai tu… vai tu tur kādu satiki? Kādu no mājas ļaudīm?

-    Redzēju misteru Četvindu… un lejas dārzā - kundzi. Nospriedu, ka viņa ir misis Četvinda, tāda gaišmataina un glīta.

-   Vai… vai viņa tevi redzēja?

-     Jā. Likās visai… visai pārbijusies. Kļuva nāvīgi bāla»un aizlaidās kā zaķis.

-    Ak Dievs! - Džeina tikko paguva apslāpēt izsaucienu.

Grīns klusībā apsvēra dzirdēto.

-    Varbūt viņai likās, ka mani pazīst, - viņš sacīja. - Viņa noteikti ir viena no tiem, kūri pazina viņu… mani… vecajos laikos, un nu tas viss viņai parādījās jaunā gaismā. Jā, noteikti, ka tā bija.

Viņš bija gluži apmierināts ar savu secinājumu.

Pēkšņi viņš pavaicāja:

-   Vai manai mātei bija sarkani mati?

Džeina pamāja.

• - Tad, lūk, kas… - viņš kā, atvainojoties, pacēla acis. - Piedodiet, vienkārši kaut ko iedomājos.

-    Tagad iešu aprunāties ar Bleibneru, - sacīja Sebastiāns. - Džeina par tevi parūpēsies.

Viņš izgāja no istabas. Grīns savā krēslā saliecās uz priekšu un saņēma galvu plaukstās. Viņš jutās tik neērti, pat nožēlojami

-    it īpaši kopā ar Džeinu. Protams, ka viņam šī sieviete jāpazīst

-    taču viņš viņu nepazina. Viņa tikai nupat bija teikusi: "Mīļais Vernon." Cik šausmīgi dīvaini, ja cilvēki tevi pazīst, bet tev pašam liekas svešinieki. Ja viņš sāks ar šo sievieti runāt, viņa droši vien jāsauc par Džeinu - un to viņš'nespēj. Viņa ir svešiniece. Tomēr liekas, ka nāksies pie tā pierast. Viņiem visiem vajadzēja būt draugiem - Sebastiānam, Džordžam un Džeinai; nē, ne Džordžam - Vernonam. Kāds stulbs vārds - Vernons. Un arī viņš pats droši vien ir bijis stulbs.

"Lai gan," viņš iedomājās, visiem spēkiem mēģinādams piespiest sevi aptvert notikušo, "laikam jau es pats esmu tas stulbenis."

Viņš jutās šausminoši vientuļš un nošķirts no realitātes. Pacēlis acis, viņš redzēja, ka Džeina \iņu vēro, un žēlums un sapratne viņas skatienā lika bezcerībai nedaudz noplakt.

-    Pirmais iespaids visai briesmīgs, vai ne? - viņa sacīja.

-    Grūti jau ir, - viņš atbildēja. - Nevar… nevar apjēgt, kas īsti notiek.

-   Es saprotu.

Viņa neko vairs neteica - tikai klusām apsēdās blakus. Viņa galva ļengani noslīga lejup. Viņš sāka snauduļot. Patiesībā viņš nogulēja tikai dažas minūtes, bet likās, ka pagājušas stundas. Džeina bija izslēgusi visas lampas, izņemot vienu. Viņš satrūkās un pamodās. Džeina ātri viņu nomierināja:

-    Viss ir labi.

•Viņš paskatījās uz viņu, krampjaini kampdams gaisu. Tātad viņš joprojām atrodas murga varā un vēl nav pamodies. Un klāt nācis kaut kas vēl sliktāks - kaut kas, ko viņš vēl nezināja. Viņš bija par to pārliecināts. Tāpēc jau viņi visi skatās uz viņu ar tādu žēlumu.

Džeina pēkšņi pielēca kājās. Viņš kā ārprātā iekliedzās:

-    Paliec pie manis! Lūdzu, paliec pie manis!

Viņš nespēja saprast, kāpēc viņas seju pēkšņi izkropļo sāpes. Kas viņa teiktajā šo sievieti sāpinājis? Viņš vēlreiz atkārtoja:

-    Neatstāj mani! Paliec pie manis!

Viņa atkal apsēdās blakus un saņēma plaukstās viņa roku. Viņas balss skanēja maigi:

-   Es neiešu projām.

Viņš nomierinājās - radās drošības sajūta. Pēc brīža viņš ie- snaudās atkal, bet šoreiz pamodās ātri. Istabā nekas nebija mainījies. Viņa roka joprojām atradās Džeinas plaukstā. Viņš nedroši ierunājās:

-   Tu… tu neesi mana māsa? Tu biji… es gribēju teikt - esi mans draugs?

-Jā.

-   Tuvs draugs?

-   Tuvs draugs.

Viņš apklusa. Tagad galvā nobrieda arvien stingrāka un stingrāka pārliecība. Viņš saņēmās un pajautāja:

-   Tu esi… tu esi mana sieva, vai ne?

Viņš bija par to pārliecināts.

Viņa atvilka savu roku. Izteiksme viņas sejā viņam likās neizprotama. Tā viņu biedēja. Džeina piecēlās.

-    Nē, - viņa sacīja. - Es neesmu tava sieva.

-    Ak! Piedod! Es iedomājos, ka…

-    Nekas.

Tajā bridi atgriezās Sebastiāns. Viņš saskatījās ar Džeinu. Ar nedaudz samocītu smaidu viņa sacīja:

-    Labi, ka tu atgriezies… Labi… tiešām labi, ka tu atgriezies…

3.

Džeina un Sebastiāns tajā naktī runāja ilgi. Kas būtu darāms? Kam" pastāstīt par notikušo?

Ir Nella. Jāizlemj, ko darit ar Nellu. Varbūt viņai jāpastāsta pašai pirmajai. Viņa visvairāk ir saistīta ar Vemonu.

Džeina piekrita.

-   Ja vien viņa jau nezina.

-    Tu domā, ka viņa var zināt?

-    Nu, tajā dienā viņa, kā liekas, satikās ar Vernonu aci pret aci.

-    Jā, bet viņa varēja nodomāt, ka šis ir kāds Vernonam ļoti līdzīgs cilvēks.

Džeina klusēja.

-    Vai tev tā neliekas?

-   Es nezinu.

-   Pie velna, Džein. Ja Nella būtu viņu pazinusi, viņa kaut ko pasāktu… mēģinātu sazināties ar viņu vai ar Bleibneru. Pagājušas jau divas dienas.

-    Es zinu.

-   Nevar būt, ka viņa viņu pazinusi. Viņa vienkārši ieraudzīja Bleibnera šoferi, kura līdzība ar Vernonu viņu tā satrieca, ka, nespēdama izturēt, viņa aizskrēja projām.

-    Laikam gan.

-    Kas tev prātā, Džein?

-    Mēs pazinām viņu, Sebastiān.

-    Pareizāk sakot, tu. Man tu tikai pastāstīji.

-   Bet arī tu būtu viņu pazinis, vai ne?

-   Jā, būtu gan… Bet es taču viņu pazinu tik labi.

Džeinas balss skanēja nelokāmi:

-Tāpat arī Nella…

Sebastiāns asi paskatījās uz viņu un jautāja:

-   Uz ko tu tēmē, Džein?

-   Es nezinu.

-   Tu zini gan. Kas, pēc tavām domām, īsti noticis?

Džeina pirms atbildes brīdi klusēja.

-    Manuprāt, Nella pēkšņi uzskrēja viņam virsū dārzā un nodomāja, ka tas ir Vernons, bet vēlāk iestāstīja sev, ka tā bijusi tikai nejauša līdzība, kas viņu tā satriekusi.

-   Nu, tas ir gandrīz tas pats, ko teicu es.

Sebastiāns jutās mazliet pārsteigts, kad Džeina lēnprātīgi piekrita.

-   Jā, ir gan.

• - Tad kur slēpjas atšķirība?

-   Praktiski nekur, tikai…

-Nu?

-   Mēs abi gribētu noticēt, ka tas ir Vernons, pat ja viņš tas nebūtu.

-    Un Nella nē? Viņa taču nav pakļāvusies Džordžam Četvin- dam tik ļoti…

-    Nellai Džordžs ir mīļš, bet Vernons ir vienīgais, kuru viņa jebkad mīlējusi.

-    Tad jau viss ir kārtībā. Vai varbūt tā ir sliktāk? Velnišķīgs samezglojums… Un kā ar pārējiem? Ar misis Deiru un Bentiem?

Džeina bija apņēmīga. - Nellai jāpasaka pirms viņiem. Misis Deira, tiklīdz uzzinās, izbazūnēs pa visu Angliju, un tas nāks par ļaunu gan Vernonam, gan Nellai.

-   Jā, laikam tev taisnība. Bet mans plāns ir šāds. Aizvedīsim Vernonu rīt uz Londonu pie speciālista - un tad sekosim viņa ieteikumiem.

Džeina piekrita. Arī viņai šāds plāns šķita visprātīgākais. Viņa piecēlās, lai dotos uz guļamistabu. Uz kāpnēm viņa apstājās un sacīja Sebastiānam:

-   Kā tu domā, vai mēs neklūdāmies? Es domāju - atgriezdami viņu iepriekšējā dzīvē. Ak, Sebastiān, viņš izskatījās tik laimīgs…

-    Kā Džordžs Grīns, tu domā?

-   Jā. Vai esi drošs, ka mēs neizdarījām kļūdu?

-    Esmu gan. Nav pareizi, ja cilvēks atrodas tādā nedabīgā stāvoklī, kādā bija viņš.

-   Tas laikam bija nedabīgs. Visdīvainākais, ka viņš izskatījās tik normāls - parasts, normāls cilvēks. Un laimīgs - tas ir tas, kam es nevaru tikt pāri, Sebastiān, - laimīgs.:. Ne tu, ne es - mēs taču neesam laimīgi, vai ne?

Sebastiāns nespēja atbildēt.

TREŠA NODAĻA

1.

Divas dienas vēlāk Sebastiāns ieradās Dižklosteros. Virssulainis nebija drošs, vai misis Četvinda vēlēsies viņu redzēt. Viņa guļot.

Sebastiāns nosauca savu uzvārdu un izteica pārliecību, ka misis Četvinda viņam neatteiks. Viņu ieveda viesistabā. Telpa izskatījās tukša un klusa, taču neparasti grezna - tik atšķirīga no tās istabas, kuru viņi skatīja bērnībā. "Toreiz tā bija īsta māja," viņš ieprātojās, pats īsti nesaprazdams, ko .ar šo vārdu domājis. Bet tūlīt pat visu saprata. Istaba nedaudz atgādināja muzeju. Viss bija brīnišķīgi iekārtots, viss lieliskā harmonijā, katra lieta, kura neatbilda visaugstākajam līmenim, aizvietota ar pienācīgu. Visi paklāji, pārklāji un aizkari nomainīti ar jauniem.

"Tas noteikti būs maksājis krietnu naudu," atzinīgi nodomāja Sebastiāns, precīzi novērtējis katras mantas cenu. Viņš labi pārzināja cenas.

Šo veselīgo prāta vingrinājumu iztraucēja durvju atvēršanās. Ienāca Nella - koši sārtiem vaigiem un atplestām rokām.

-    Sebastiān! Kāds pārsteigums! Biju iedomājusies, ka tu esi pārāk aizņemts, lai izbrauktu no Londonas darbdienā, jo arī brīvdienās tev tas izdodas ne visai bieži.

-    Pēdējās divās dienās esmu zaudējis tieši divdesmit tūkstošus mārciņu, - aizsmakušā balsī sacīja Sebastiāns un saņēma viņas roku. - Vienkārši slaistoties apkārt un laižot visam ritēt, kā pagadās. Kā tev klājas, Nell?

-   O, jūtos lieliski.

'Tagad, kad pirmais pārsteiguma sārtums no vaigiem aizplūdis, nemaz tik lieliski viņa gan neizskatās," nodomāja Sebastiāns. Starp citu, vai virssulainis neteica, ka jaunā kundze gul tāpēc, ka nejūtas labi? Sebastiānam likās, ka viņas seja ir nedaudz saspringta un nomocīta.

-    Sēdies, Sebastiān, - Nella piedāvāja. - Tu izskaties tā, it kā būtu bez elpas ķēris vilcienu. Džordžs ir izbraucis - Spānijā. Darba darīšanas. Būs projām vismaz nedēļu.

-   Tiešām?

Katrā ziņā tas bija labi. Sasodīti dīvaina situācija. Nellai tomēr nav ne jausmas…

-   Tu izskaties ļoti drūms, Sebastiān. Vai kas noticis?

Jautājumu viņa uzdeva it kā starp citu, taču Sebastiānam tas

nāca īsti laikā. Lūk, tas ievads, kāds viņam vajadzīgs.

-   Jā, Nell, - viņš nomāktā balsī iesāka. - Patiesību sakot, ir gan.

Viņš redzēja, ka Nella pēkšņi un strauji ievelk elpu. Viņas skatiens kļuva uzmanīgs.

-   Kas? - viņa jautāja.

-    Baidos, ka mans sakāmais tev būs smags trieciens. Tas ir saistīts ar Vemonu.

-    Ar Vernonu?

Sebastiāns mirkli klusēja un tikai tad runāja tālāk.

-   Vemons ir dzīvs, Nell.

-   Dzīvs? - vina izdvesa. Viņas rokas ķēra pie sirds.

-   Jā.

Viņa nedarīja neko tādu, ko viņš bija gaidījis, - viņa nenoģī- ba, viņa neiekliedzās, neuzdeva drudžainus jautājumus. Viņa tikai skatījās sev tieši priekšā. Sebastiāna ebreja intuīcija pateica priekšā pēkšņu minējumu.

-   Tu zināji?

-   Nē, nē.

-     Iedomājos, ka varbūt tu esi viņu redzējusi —. pirms dažām dienām, kad viņš bija šeit ienācis.

-   Tātad tas bija Vemons?

Tas izlauzās kā kliedziens. Sebastiāns pamāja. Noticis tieši tas, ko viņš bija pieļāvis un par ko minējis Džeinai. Viņa nebija noticējusi savārrTacīm,

-    Un ko tu nodomāji? Ka neparasta līdzība?

-     Jā… jā, tieši to es iedomājos. Kā gan man varēja ienākt prātā, ka tas ir Vemons? Viņš skatījās un nepazina mani.

-   Viņš ir zaudējis atmiņu, Nell.

-   Zaudējis atminu?

-Jā.

* Viņš pastāstīja viņai par notikušo, cik iespējams saudzīgi pieskardamies detaļām. Nella klausījās ar mazāku uzmanību, nekā viņš bija gaidījis. Kad stāsts beidzās, Nella sacīja:

-    Jā, bet kas tagad jādara? Vai viņš atgūs atmiņu? Un ko iesāksim mēs?

Sebastiāns pastāstīja, ka Vernonu ārstē speciālists. Ar hipnozes palīdzību daļa zaudētās atmiņas jau atgriezusies. Process netiks vilkts gammā. Sebastiāns neiedziļinājās tehniskās detaļās, pilnīgi pareizi nolēmis, ka tās Nellu neinteresēs.

-   Un tad… vai tad viņš zinās visu?

-Jā.

Viņa ierāvās krēsla stūri. Sebastiānu pārņēma pēkšņs žēluma vilnis.

-   Viņš nevar tev pārmest, Nell. Tu taču nezināji… neviens to nevarēja zināt. Ziņojums par viņa bojāeju bija absolūti nepārprotams. Gadījums ir gandrīz vai unikāis. Ēsmu šo to dzirdējis. Lielākoties šādās reizēs, protams, gandrīz nekavējoties seko nāves ziņas atsaukums. Vernons tevi mīl tik ļoti, ka spēs piedot.

Viņa neko neatbildēja, tikai abām plaukstām aizklāja seju.

-   Mēs domājam - ja tu piekriti, - ka visiem būtu labāk, ja pagaidām viņš klusētu. Tu, protams, pastāstīsi par notikušo Četvindam, un tu, viņš un Vernons - jūs visi kopā varat izlemt, kā rīkoties tālāk.

-    Beidz! Beidz! Nerunā par detaļām! Atstāj to pagaidām - kamēr es neesmu satikusi Vernonu.

-    Vai vēlies viņu -satikt nekavējoties? Brauksi kopā ar mani uz Londonu?

-   Nē… es nevaru. Lai viņš atbrauc uz šejieni… lai satiek mani. Neviens viņu nepazīs. Visi kalpotāji ir jauni.

Sebastiāns lēnām izrunāja vārdus:

-   Ļoti labi… es viņam pateikšu.

Nella piecēlās.

-   Man… man… tev tagad jāiet, Sebastiān. Es vairs nespēju. Patiešām nespēju. Tas viss ir tik šausmīgi. Bet vēl pirms divām dienām es biju tik laimīga, tik mierīga…

-   Bet, Nell, - Vernons taču atkal ir pie mums.

-   O, jā. Es nedomāju to. Tunesaprati. Protams, viss ir brīnišķīgi. Ak, lūdzu, ej, Sebastiān! Šausmīgi, ka tevi tā aizdzenu, Ijet es ilgāk vairs nespēju. Tev jāiet.

Sebastiāns aizgāja. Braucot atpakaļ uz Londonu, viņu māca milzu neizpratne.

2.

Atstāta viena, Nella atgriezās guļamistabā,-iekrita gultā un drudžainām kustībām pārvilka pār galvu zīda pēli.

Tātad galu galā tā izrādās patiesība. Tas ir bijis Vernons. Viņa sev bija iestāstījusi, ka tā nevar būt, - taču ir nožēlojami kļūdījusies. Turklāt kopš tā brīža sirdsmiers viņu bija atstājis.

Kas tagad notiks? Ko par visu to teiks Džordžs? Nabaga Džordžs. Viņš pret viņu bija tik labs.

Protams, ir bijušas sievietes, kuras, otru reizi apprecējušās, uzzināja, ka viņu vīri ir dzīvi. Situācija vienkārši šausmīga. Viņa gan nekad tā īsti nav bijusi Džordža sieva.

Ak! Tā nevar būt patiesība. Tādas lietas nenotiek. Dievs nepieļaus…

Labāk gan nepieminēt Dievu. Tas viņai atgādināja Džeinas pirms kāda laika sacītos nepatīkamos vārdus. Tieši todien sacītos vārdus.

Viņai kļuva sevis ļoti žēl. "Es biju tik laimīga…"

Vai Vernons viņu sapratīs? Vai varbūt - pārmetīs. Viņš, protams, vēlēsies viņu atgūt. Vai varbūt nē - tagad, kad viņa un Džordžs… ak, īsti vīrieši domā?

Protams, iespējama šķiršanās, un tad viņa varv apprecēties ar Džordžu, bet tas radīs daudz lieku runu. Kā viss tagad sarežģījies!

Viņu satrieca pēkšņa doma: "Bet es taču mīlu Vemonu. Kā gan es varu prātot par šķiršanos un precēšanos ar Džordžu, ja mīlu Vemonu? Liktenis man viņu ir atdevis - licis viņam augšāmcelties no nāves valstības."

Viņa nemierīgi apsviedās uz otriem sāniem savā guļvietā. Tā bija brīnišķīga Napoleona I laika gulta. Džordžs to nopirka Francijā, kādā vecā muižā. Lieliska, unikāla mēbele. Nellas acis pārskrēja guļamistabai - valdzinoša telpa, viss tik saskanīgi iekārtots - ar lielisku gaumi, grezni, taču bez ārišķībām.

Pēkšņi Nella atcerējās pieticīgo dīvānu un pārklājus, kas apslēpa traipus viņu mēbelētajās istabās Vdtsberijā.

Šausmīgi! Bet tur viņi bija laimīgi.

Un tagad? Viņa it kā no jauna pārlaida skatu istabai. Protams, Dižklosteri pieder Džordžam. Vai varbūt nē - tagad, kad Vemons ir atgriezies? Tomēr Vemons ir tikpat nabags, kāds bija, - viņi nevarēs atļauties dzīvot šeit… šeit viss ir Džordža sagādāts un iekārtots… Doma pēc domas kā ārprātīgās sacīkstēs brāzās cauri viņas galvai.

Jāuzraksta Džordžam - jālūdz, lai nekavējoties atbrauc. Vienkārši jāsaka, ka tas ir steidzīgi - neko vairāk. Viņš ir tik gudrs. Viņam jāatrod izeja.

Vai varbūt tomēr nerakstīt - vismaz tik ilgi, kamēr viņa nebūs satikusies ar,Vernonu. Vai Vernons būs dusmīgs? Cik tas viss ir šausmīgi.

Viņas acis piepildījās asarām. Viņa šņukstēja: - Tā nav godīgi… tā nav godīgi… es nekad neko sliktu neesmu izdarījusi. Kāpēc tam vajadzēja notikt tieši ar mani? Vernons man pārmetīs, bet es taču nezināju. Kā es varēju zināt? Un atkal prātā uzzibsnīja doma: "Es biju tik laimīga!"

3.

Vernons ieklausījās, cenšoties saprast, ko ārsts viņam saka. Pāri galdam uz viņu lūkojās gara auguma vīrs, un viņa acu pētī- gais skatiens likās iespiežamies tieši smadzenēs un lasām tādas domas, par kurām pat pašam nav ne jausmas.

Šis skatiens lika redzēt to, ko nemaz negribējās redzēt. Tas likaiegrimt pašās dziļākajās atmiņas dzīlēs.

Ārsts sacīja:

-    Tagad, kad esat atcerējies, pastāstiet man vēlreiz, kā tieši ieraudzījāt paziņojumu par jūsu sievas laulībām.

Vernons neizturēja:

-    Vai mums atkal un atkal jāmaļ tas cauri? Jau tā bija šausmīgi. Negribu vairs par to domāt.

Un tad ārsts paskaidroja - laipni, taču noteikti un ļoti iespaidīgi. Atmiņas zaudējumu veicinājusi vēlēšanās "vairs par to nedomāt". Bet nu vecie notikumi jāizdzīvo no jauna, detalizēti jāpārrunā. .. Pretējā gadījumā atmiņas zudums var atjaunoties.

Un viņi atkal un atkal atgriezās pagātnē.

Kad Vernons juta, ka nespēj ilgāk izturēt, viņam lika nogulties uz dīvāniņa. Ārsts pieskārās viņa pierei, viņa ķermenim. Viņš ļika Vernonam atslābināties, padarīja viņu rāmu, iedvesa, ka viņš atkal būs stiprs un laimīgs…

Vernonu parņema miers. Viņš aizvēra acis…

Uz Dižklosteriem Vernons atbrauca trīs dienas vēlāk. Viņš ieradās ar Sebastiāna Levina mašīnu. Virssulainim viņš sevi pieteica kā misteru Grīnu. Nella gaidīja viņu mazajā istabiņā ar baltiem paneļiem klātām sienām. No rītiem te mēdza kavēties Vernona māte. Nella nāca viņam pretī, lūpām uzstīvējusi samocītu smaidu. Virssulainis aizvēra durvis aiz Vernona muguras tieši tajā bridi, kad Nella apstājās viņa priekšā un sniedza roku.

Vini skatījās viens otrā. Pirmais ierunājās Vernons:

-Nell…

Un tad jau viņa atradās viņa apkampienos. Viņš skūpstīja viņu… skūpstīja… skūpstīja..,

Beidzot viņš viņu atsvabināja no savām skavām. Viņi abi apsēdās. Vernons klusēja. Viņš bija satriekts, taču savaldīgs, pirmie jūtu uzplūdi - aiz muguras. Tik daudz kam viņš ir izgājis cauri… tik daudz ko pārdzīvojis šajās nedaudzajās pēdējās dienās…

Reizēm Vemonu pārņēma vēlēšanās, kaut viņi visi liktu viņu mierā un ļautu dzīvot kā Džordžam Grīnam. Viņš jutās tik dzīvespriecīgs, būdams Džordžs Grīns.

Stostoties viņš ierunājās:

-    Ir jau labi, Nell. Nedomā, ka es tev pārmetu. Es saprotu… Tikai sāp. Ellīgi sāp. Saprotama lieta,

-    Es nedomāju… - iesāka Nella.

Viņš viņu pārtrauca:

-    Es zirni, es jau tev teicu - es zinu\ Nerunā par to! Nevēlos vairs to dzirdēt. Pat domāt negribu… - Un citādā balsi viņš piemetināja: - Viņi saka, ka tā ir mana slimība. Tāpēc viss tā noticis.

-    Pastāsti man par to… izstāsti visu… - Nella nomurmināja.

-            Nav jau nekā daudz. - Un Vernons sāka stāstīt - diezgan izklaidīgi un vienaldzīgi. - Mani saņēma gūstā. Kā tiku izziņots par kritušu, nezinu. Ir gan neskaidra nojausma. Bija kāds puisis, ļoti līdzīgs man, - kāds vācietēns. Negribu teikt, ka dubultnieks, nē, tik traki nebija - tikai tāda pavirša līdzība. Mana vācu valoda ir visai pavāja, bet dzirdēju viņus par šo lietu runājam. Viņi pievāca manu mantu maisu un manu atpazīšanas žetonu. Domāju, ka viņiem bija nodoms ielavīties mūsu līnijās, izmantojot manu vārdu, - mums palīgā nāca koloniālā karaspēka vienības, un viņi to zināja. Puisim vajadzēja noturēties mūsu rindās dienu vai divas un iegūt vajadzīgo informāciju. Šī gan ir tikai mana versija - tomēr vienīgais izskaidrojums, kāpēc mani neiekļāva gūstekņu sarakstos un aizsūtīja uz nometni, kurā bija gandrīz vai tikai francūži un beļģi. Bet kāda tam nozīme, vai ne? Domāju, ka vācieti nogalināja, šķērsojot frontes līniju, un apglabāja ar manu vārdu. Vācijā man neklājās viegli - gandrīz nomiru, jo piedevām ievainojumam saslimu ar drudzi. Beigu beigās es izmuku… ak, tas ir garš stāsts. Neklāstīšu tev to visu. Izgāju cauri pašai ellei - bez pārtikas, bez ūdens, reizēm uz nāves robežas. Kaut kāds brīnums, ka man izdevās izkļūt cauri, - un tomēr man tas izdevās. Nokļuvu Holandē. Biju izmocīts, un nervi - uzvilkti kā stīgas. Un spēju domāt tikai par vienu - kā nokļūt atpakaļ pie tevis.

-Un tālāk?"

-    Un tad es ieraudzīju to sasodīto ilustrēto avīzi. Jūsu laulības. Tas… tas mani nobeidza līdz galam. Tomēr es pretojos. Atkārtoju sev, ka tā nevar būt patiesība. Un tad es gāju - pats nezinu, uz kurieni. Galvā man viss bija sajaucies vienā juceklī.

Pa ceļu brauca milzīga smagā mašīna. Sapratu, ka tā ir iespēja pielikt visam punktu… izrauties no šī ārprāta. Un nostājos mašīnai ceļā.

-    Ak, Vemon, - viņa sarāvās.

-   Un tās bija beigas. Beigas man kā Vernonam Deiram. Kad nācu pie samaņas, prātā bija tikai viens vārds - Džordžs. Tas veiksminieks Džordžs. Džordžs Grīns.

-    Kāpēc Grīns?

-            Daļēji tas varbūt nāk no manām bērnu dienu fantāzijām. Un

tad tā holandiešu meitene viesnīcā palūdza man sameklēt viņas puisi, kum sauca Grīns, un šo vārdu es ierakstīju piezīmju grāmatiņā.

-    Un tu tiešām neko neatcerējies?

-Nē.

-    Vai tas tevi pārāk nebiedēja?

-   Nē… nebūt nē. Likās, ka mani nekas nespēj uztraukt, - viņa balsī ieskanējās nožēla. - Es biju traki jautrs un dzīvespriecīgs.

Viņš uzlūkoja Nellu.

-   Bet nu jau tam nav nekādas nozīmes. Nekam nav nekādas nozīmes - izņemot tevi.

Viņa uzsmaidīja viņam, bet šis smaids bija tukšs un nepārliecinošs. Tomēr Vernons šobrīd tam nepievērsa nekādu uzmanību. Viņš turpināja runāt:

-   Un arī tā bija elle - atgriezties šajā dzīvē. Atcerēties to visu. Visas šīs šausmas. Visu to, ar ko… ar ko es vairs negribēju saskarties. Visu savu dzīvi es laikam esmu bijis šausmīgs gļēvulis. Vienmēr centos izvairīties no problēmām, ar kurām nevēlējos saskarties. Izlikos tās neredzam…

Viņš pēkšņi piecēlās, pienāca pie Nellas un noguldīja galvu viņai uz ceļiem.

-   Mīļā Nella - viss ir labi. Es zinu, ka esmu tev pirmais. Esmu taču, vai ne?

-    Protams, - viņa atbildēja.

Kāpēc viņai pašai liekas, ka balss skan tik mehāniski? Viņš taču bija pirmais. Nupat, kad viņa lūpas pieskārās viņai, viņa tika atsviesta tajās brīnišķīgajās dienās kara sākumā. Pret Džordžu viņa neko tādu nekad nav jutusi… kā grimstot… kā ļaujoties straumei…

-   Tu pateici to tik savādā balsī - it kā patiesībā tā nedomātu.

-   Protam», ka es tā domāju.

-    Man žēl Četvinda - viņam nav paveicies. Kā viņš to uztvēra? Pārdzīvoja?

-    Neesmu viņam vēl pastāstījusi.

-    Ko tu teici?

Viņai nācās aizstāvēties.

-   Viņš ir izbraucis, Spānijā… un man nav viņa adreses.

-Jā, saprotu…

Viņš apklusa.

-    Tas tev, Nell, būs nepatīkami, bet neko tur nevar līdzēt. Mēs būsim kopā.

-Jā.

Vernons palūkojās apkārt.

-   Cetvindam tik un tā paliks šī vieta. Es gan esmu tik nepateicīgs nekauņa, ka nevēlos atstāt viņam pat šo. Sasodīts, šī taču ir mana māja. Te piecus gadu simtus dzīvojusi mana dzimta. Lai gan - kāda tam visam nozīme? Džeina taču man reiz teica, ka nedrīkst gribēt visu. Man esi tu - un tikai tam ir kāda nozīme. Mēs atradīsim kādu vietu, un, lai arī tās būs tikai pāris istabas, tās mums būs labas diezgan.

Viņa rokas sniedzās viņai pretim, tās saslēdzās ap viņas stāvu. Kāpēc gan viņa jūt šīs aukstās bailes no vārdiem "tikai pāris istabas…"?

-Pie velna šos karekļus! Tie stāv man ceļā!

Vernons iesmējās un satvēra pērļū virteni, kas karājās viņai ap kaklu. Viņš norāva krelles un trieca tās pret grīdu. Viņas mīļās pērles! "Bet man taču nāksies pērles atdot," viņai ienāca prātā. Atkal šī saltuma sajūta. Visas šīs brīnišķīgās, Džordža dāvinātās dārglietas.

Cik gan viņa ir nelietīga, ja var raizēties par šīm lietiņām!

Beidzot viņš kaut ko bija pamanījis. Nometies ceļos, viņš tagad izslējās un palūkojās viņā.

-Nell, vai… vai… kaut kas atgadījies?

-   Nē, protams, ka nē.

Viņa nespēja paskatīties viņam acīs. Kauns bija pārāk liels.

-   Tomēr ir kaut kas… pastāsti!

Viņa papurināja galvu.

-Nekas…>

Viņa nespēj atkal būt nabaga - nespēj… nespēj…

-   Nell, tev jāpastāsta.

Viņš nedrīkst uzzināt - viņš nekad nedrīkst uzzināt, kāda viņa ir patiesībā. Viņai tik ļoti bija kauns.

-    Nell, tu taču mīli mani, vai ne?

-    Ak, jā! - Vārdi izlauzās tiešām dedzīgi. Vismaz šie vārdi bija patiesi.

-   Tad kas? Es jūtu, ka kaut kas tomēr… Ak!

Vernons piecēlās. Viņa seja bija nobālusi. Nella pētīgi viņu uzlūkoja.

-    Vai tiešām tā? - viņš runāja klusā balsi. - Jā, tam tā jābūt. Tu gaidi bērnu…

Viņa sēdēja kā pārakmeņojusies… Tas viņai nekad nebija ienācis prātā. Ja tas tā būtu, viss atrisinātos. Vernons nekad neuzzinātu…

-    Vai tiešām tSl

Atkal likās, ka laiks rit neizturami lēni. Domas galvā sagriezās virpuli.

Tā nebija viņa pati, tas bija kāds no malas, kas lika viņai tikko manāmi pamāt ar galvu…

Viņš nedaudz atvirzījās un stingrā, sausā balsi noteica:

-    Tas maina visu… Manu nabaga Nell… Tu nevari… mēs nevaram… Paklausies, neviens nezina… par mani. Es domāju - izņemot ārstu, Sebastiānu un Džeinu. Viņi neteiks. Mani izziņoja par mirušu - un es esmu miris…

Viņa sakustējās, taču Vemons noraidoši pacēla roku un sāka kāpties uz durvju pusi.

-    Lūdzu, nesaki neko! Dieva dēļ, nesaki neko! Vārdi visu padarīs vēl sliktāku. Es jau eju. Es nepieskaršos tev, neskūpstīšu tevi. Ardievu…

Nella Četvinda dzirdēja, kā atveras durvis. Viņa sakustējās, it kā gribētu ko teikt, taču nespēja pateikt neko. Durvis aizdari- jās. .v

Vēl ir laiks… Mašīna vēl nav iedarbināta…

Tomēr viņa joprojām nekustējās…

Uz mirklf viņu pārņēma rūgtums - viņa redzēja sevi no malas un nodomāja: "Tad, lūk, kāda es esmu patiesībā…"

Taču viņa vēl arvien stāvēja tajā pašā vietā un neizdvesa ne skaņas.

Četri gadi ērtas dzīves bija sasaistījuši viņas gribu, pārakmeņojuši viņas balsi, sastindzinājuši viņas augumu…

CETURTĀ NODAĻA

1.

-   Mis Hārdinga vēlas jūs redzēt, kundze.

Nella sarāvās. Kopš sarunas ar Vernonu aizritējušas divdesmit četras stundas. Viņa bija cerējusi, ka viss beidzies. Un tagad Džeina!

Viņa no Džeinas baidījās…

Viņai jāatsaka tikšanās.

Tomēr viņa sacīja:

-   Lūdziet ienākt!

Te, viņas pašas viesistabā, ir intīmāk…

Cik ilgi velkas laiks! Varbūt Džeina aizgājusi projām? Nē - lūk, kur viņa nāk.

Viņa izskatās tik gara. Nella ierāvās dīvānā. Džeinai ir jauna seja - Nellai vienmēr tā licies. Un tagad tur parādījies atriebības pilns ienaids.

Virssulainis izgāja no istabas. Džeinas stāvs slējās pār Nellu. Tad Džeina atmeta galvu un iesmējās.

-   Neaizmirsti ielūgt mani uz kristībām, - viņa izmeta.

Nella saviebās un augstprātīgi izmeta:

-Nesaprotu, ko tu gribi teikt.

-    Pagaidām ģimenes noslēpums, vai ne? Nell, tu sasodītā, mazā mele, — tu taču negaidi bērnu. Neticu, ka tev tas vispār kādreiz būs - pārāk liels risks, pārāk daudz sāpju. Kas tevi spieda sarunāt Vernonam tik īpaši briesmīgus melus?

Nella saīga.

-   Ne jau es viņam to teicu. Viņš… viņš pats iedomājās.

-   Tad tas ir vēl briesmīgāk.

-   Nesaprotu, kāpēc tu esi nolēmusi ierasties šeit un… un runāt tādā tonī!?

Viņas protests bija vājš, pat bailīgs. Lai kā viņa pūlējās, vārdos neizdevās ielikt vēlamo sašutumu. Sarunā ar jelkuru citu viņa to spētu - taču ne ar Džeinu. Džeina vienmēr visu redzēja neciešami skaidri. Tas bija šausmīgi! Kaut viņa ietu projām!

Nella piecēlās. Viņa centās, lai balss skanētu apņēmīgi.

-    Nezinu, kāpēc tu esi uz šejieni atbraukusi. Ja tikai tāpēc, lai sarīkotu scēnu…

-    Paklausies, Nell! Tu noklausīsies patiesību. Tu reiz jau at- grūdi Vemonu. Viņš atnāca pie manis. Jā - pie manis. Mēs dzīvojām kopā trīs mēnešus. Viņš dzīvoja pie manis, kad tajā dienā tu ieradies manā dzīvoklī. Ā, tas tev dara sāpes… Tātad tevī tomēr ir palicis mazliet patiesas sievišķības. Priecājos.

Un tad tu viņu no manis aizvedi. Viņš aizgāja pie tevis, par mani nedomājot. Viņš ir tavs arī tagad, ja tu viņu gribi. Bet es tev saku, Nell, - ja tu viņu atgrūdīsi vēlreiz, viņš atkal nāks pie manis. Tieši tā, nāks gan. Tu savā prātā par mani esi daudz ko izdomājusi, pie viena raucot degunu, jo es esmu "zināma tipa sieviete". Nu, ko, varbūt tieši tāpēc es esmu kļuvusi stipra. Es par vīriešiem zinu vairāk, nekā tev jelkad izdosies uzzināt. Es spēju iegūt Vernonu, ja gribu. Un es tiešām gribu viņu. Vienmēr esmu gribējusi.

Nella nodrebēja. Viņa novērsās, viņas nagi iecirtās delnās.

-    Kāpēc tu man to visu saki? Tu esi pats nelabais!

-   Es tev to saku tādēļ, lai tevi sāpinātu! Velnišķīgi sāpinātu, kamēr nav par vēlu. Nē, tu negriezīsi galvu uz otru pusi. Tu neizvairīsies no maniem vārdiem. Tev nāksies paskatīties uz mani un redzēt… Jā, redzēt - ar acīm, ar sirdi, ar prātu… Pašā dziļākajā savas nožēlojamās dvēseles kaktiņā tu Vernonu tomēr mīli… Tāpēc iedomājies viņu manās skavās, iedomājies viņa lūpas uz manējām, viņa skūpstus dedzinām manu augumu… jā, tu nevarēsi par to nedomāt…

Bet visai drīz tu nedomāsi arī par to, lai gan pašlaik domā… Vai tad tevī nav palicis ne kripatas sievišķības, ja reiz esi gatava atdot citai sievietei vīrieti, kuru mīli? Atdot sievietei, kurn ienīsti? Dāvana Džeinai, ar cieņu, no Nellas…

-    Ej prdm, - Nella tikko dzirdami nočukstēja. - Ej prom… •

-   Es jau eju. Bet vēl nav par vēlu… Tu vari atteikties no saviem meliem.

-   Ej prom… Ej prom…

-    Dari to ātri - vai arī neizdarīsi nekad. - Džeina apstājās pie durvīm un atskatījās. - Es te atnācu Vernona, nevis sevis dēļ. Bet es gribu viņu atgūt. Un es viņu atgūšu… - viņa aprāvās, - pat ja…

Tad viņa izgāja pa durvīm.

Nella sēdēja krampjaini saņemtām rokām.

Viņa naida pilnā balsi čukstēja:

-    Sī sieviete viņu neiegūs. Nekad neiegūs…

Viņa gribēja Vernonu. Viņa gribēja viņu. Viņš reiz ir mīlējis Džeinu. Viņš var mīlēt viņu atkal. Ko Džeina bija teikusi? "Iedomājies viņa lūpas uz manējām… viņa skūpstus dedzinām manu…" Ak Dievs, viņa ilgāk vairs nespēj. Viņa pielēca kājās un steidzās pie telefona.

Atvērās durvis. Viņa lēnām pagriezās. Ienāca Džordžs. Viņš izskatījās tik možs, tik dzīvespriecīgs.

-    Sveika, mīļā! - Viņš pienācaj>ie Nellas un viņu noskūpstīja. - Te es esmu - atkal mājās. Šausmīga kuģošana. Nākamo reizi laikam jābrauc ar Atlantijas, nevis Lamanša reisu.

Viņa pilnīgi bija aizmirsusi, ka šodien pārbrauc Džordžs! Pašlaik viņa viņam nespēj izstāstīt neko - tas būtu pārāk cietsirdīgi. Un turklāt tas ir tik sarežģīti - pārtraukt šo mīļo banalitāšu plūdumu, pārtraukt ar tik traģiskiem jaunumiem. Šovakar… vēlāk… Bet līdz tam laikam viņa turpinās spēlēt savu lomu.

Viņa mehāniski atbildēja viņa apkampieniem, apsēdās un klausījās Džordža vārdos.

-    Mīļumiņ, man tev ir dāvana. Kaut kas, kas tev liks mani atcerēties.

Viņš izņēma no kabatas ar samtu apvilktu kārbiņu.

Iekšpusē, baltā samta gultiņā, gulēja liels rožkrāsas dimants - izmeklēts un nevainojams, tas bija ievērts garā ķēdītē. Nellai no prieka aizrāvās elpa. »

Džordžs izcēla dimantu no kastītes un pārslidināja ķēdīti viņai pār galvu. Nella palūkojās lejup. Lieliskais rožkrāsas akmens uzmirdzēja viņai no savas guļvietas starp viņas krūtīm. Skats viņu apbūra.'

Džordžs aizveda Nellu pie spoguļa. Viņa ieraudzīja skaistu sievieti zeltainiem matiem, ļoti mierīgu, ļoti elegantu. Viņa vēroja viļņainos, ieveidotos matus, manikirētās rokas, smalko mežģīņu nevērīgās krokas, caurspīdīgās zīda zeķes un mazās, izšūtās kurpītes. Viņa vēroja rožkrāsas dimanta smago, salto skaistumu.

Un tajā visā viņa ieraudzīja Džordžu Četvindu - laipnu, augstsirdīgu, burvīgu, drošības sajūtu sniedzošu…

Dārgais Džordžs, viņa nedrīkst darīt viņam sāpes.

Skūpsti… Kas galu galā ir skūpsti? Nevajag domāt par tiem. Labāk par tiem nedomāt.

Vernons… Džeina…

Par viņiem nav jādomā. Uz labu vai ļaunu, bet viņa savu izvēli ir izdarījusi. Būs jau reizēm grūti brīži, bet visumā uz labu. Labāk arī Vernonam. Ja viņa pati nebūs laimīga, viņa nespēs darīt laimīgu arī Vernonu…

Nella mīļi sacīja:

-    Tu esi tik jauks, atvezdams man tik brīnišķīgu dāvanu. Liksim pasniegt tēju. Dzersim šeit pat.

-   Tas būs jauki. Bet vai tad tu negribēji zvanīt pa tālruni? Es tevi pārtraucu.

Viņa papurināja galvu.

-   Nē. Es pārdomāju.

VERNONA DEIRA VĒSTULES SEBASTIĀNAM LEVINAM

Maskava

Dārgais Sebastiān!

Vai Tu zini, ka Krievijā pazīst leģendu par "bezvārda zvēru", kurš nāk?

Es neminēju to kaut kādu svarīgu politisku motīvu dēļ (starp citu, histērija par Antikrista atnākšanu ir tik dīvaina, vai ne?), bet tāpēc, ka tas atsauca man atmiņā manis paša šausmas par "Zvēru". Esmu par "Zvēru" daudz domājis, kopš ierados Krievijā - mēģinu noskaidrot, kāpēc viņš man ir tik nozīmīgs.

Tāpēc, ka viņā slēpjas kas vairāk par bailēm no klavierēm. Ārsts Londonā man atvēra acis uz ļoti daudzām lietām. Esmu sācis saprast, ka visu savu dzīvi esmu nodzīvojis kā gļēvulis. Un man liekas, Sebastiān, ka Tu to zināji. Tu nepasacīji to apvainojošā tonī, bet reiz Tu man liki to nojaust. Es bēgu… Es vienmēr esmu bēdzis.

Un, visu to pārdomājot, es redzu "Zvēru" kā kaut ko simbo» lizējošu - ne tikai mēbeli, kura izgatavota no koka un stīgām. Vai tad matemātiķi neapgalvo, ka nākotne eksistē vienlaicīgi ar pagātni un ka mēs ceļojam cauri laikam tāpat, kā ceļojam telpā, no vienas eksistējošas lietas līdz citai eksistējošai lietai? Vai daži neuzskata, ka atmiņa ir tikai tāds prāta vingrinājums - ka mēs varētu "atcerēties" arī nākotni, ja vien mums izdotos šo triku apgūt. Var jau būt, ka viss manis teiktais izklausās pēc muļķībām, tomēr es ticu šādai teorijai.

Es ticu, ka daļa cilvēku zina, kas notiks nākotnē, vai vismaz sevī to nojauš.

Un tas izskaidro, kāpēc mēs reizēm esam piesardzīgi. Mums priekšā gaidāma smaga likteņa nasta, un mēs cenšamies izvairīties no tās ēnas… Es mēģināju bēgt no mūzikas - bet tā tomēr dabūja mani rokā. Tā noķēra mani koncertā - tieši tāpat, kā reliģija dažus piesaista Pestīšanas armijas sapulcē.

Tas ir kaut kas velnišķīgs - vai varbūt dievišķīgs? Un, ja tā, tas būtu Vecās Derības skaudīgais Dievs? Viss, pēc kā esmu tiecies, man ir atņemts. Dižklosteri… Nella…

Un, pie velna, kas tad ir palicis? Nekas. Pat ne sasodītā mūzika. .. man vairs nav vēlēšanās komponēt. Neko es nedzirdu, neko nejūtu… vai tas kādreiz atgriezīsies? Džeina saka, ka jā… Izskatās pat, ka viņa ir pārliecināta. Staip citu, Tev no viņas mīļi sveicieni.

Vernons

2.

Maskava

Tu velnišķīgi labi visu saproti, Sebastiān. Tu nesūdzies, ka es Tev nerakstu par to, kāds izskatās krievu patvāris, vai par vispārējo politisko situāciju Krievijā. Šajā zemē, protams, ir asiņains juceklis. Un kas gan cits te varētu būt? Tomēr šeit ir traki interesanti… Sveicieni Tev no Džeinas.

Vernons

Maskava

Mīļais Sebastiān!

Džeina pateizi darīja, atvedot mani uz šejieni. Pinnkārt, tāpēc, ka nez vai kāds iedomāsies mani te meklēt un līksmi pasludināt manu augšāmcelšanos no miroņiem. Un, otrkārt, - pēc manām domām, šeit ir visinteresantākā vieta pasaulē.

Tāda kā ērta laboratorija, kur katrs, neviena netraucēts, var veikt visbīstamākos eksperimentus. Šķiet, ka visu pasauli Krievija interesē tikai no tīras politikas viedokļa - ekonomika, bads, morāle, nebrīve, slimības un dekadentu bērni… Utt…

Bet pārsteidzošas lietas dzimst no netikuma, neķītrības un anarhijas. Neparasta ir pati krieviskās domāšanas tendence mākslā… Daļēji - visbērnišķīgākās aplamības, par kādām jelkad nācies dzirdēt… un tomēr cauri šim slānim plūst brīnišķi stari - kā balta miesa caur ubaga skrandām…

Šis "Bezvārda zvērs"… Kolektīvais Cilvēks… Vai esi kādreiz dzirdējis par komunistiskās revolūcijas monumenta projektu? Par Tērauda Kolosu? Elpa aizraujas, iedomājoties vien.

Mašīnas, Mašīnu Laikmets… Kā boļševiki pielūdz visu, kas saistīts ar mašīnām, un cik maz viņi no tām saprot! Tāpēc jau, manuprāt, viņiem mašīnas tik ļoti patīk.

Iedomājies - kāds kārtīgs Čikāgas mehāniķis sakomponē dinamisku operu, kurā attēlo savu pilsētu, kas "celta uz riteņiem! Dinamo mehānisma pilsēta! Būvēta spirālveidīgi - uz tērauda diska. Un katru stundu tā veic vienu apgriezienu ap savu asi - pieci tūkstoši debesskrāpju,.." Vai kas var būt vēl amerikāniskāks!

Un tomēr - vai Tu vari saskatīt objektu, ja esi tam pārāk tuvu? Un tā arī cilvēki, kuri nepazīst mašīnas… viņi jūt to dvēseli, to jēgu… "Bezvārda Zvērs"?… Mans Zvērs?… Interesanti…

Kolektīvais Cilvēks - cilvēks, kas pats sevi pārveido milzu mašīnā… Tas pats bara instinkts, kas paglāba iepriekšējās paaudzes, katru reizi atdzimstot jaunā veidolā…

Dzīve kļūst pārāk grūta, pārāk bīstama indivīdam. Kā vienā no savām grāmatām teicis Dostojevskis?

"Bars savāksies atkal un atkal pakļausies, un tad jau tas būs uz Visiem laikiem, uz visiem laikiem. Viņiem būs iedota gluži pieticīga laime."

Bara instinkts… Interesanti…

Vernons

4.

Maskava

Esmu atradis vēl kādu fragmentu no Dostojevska. Manuprāt, tas ir tas, kuru Tu domāji.

"Un mēs, vientuļie, mēs, kuri sargājam noslēpumu, mēs vienīgie būsim nelaimīgi. Būs neskaitāmi miljoni laimīgu bērnu un tikai daži tūkstoši mocekļu, kuri uz sevi ņēmuši laba un ļauna lāstu."

Tā domā Tu, un tā domājis Dostojevskis - ka jābūt vienpat- ņiem. Tie ir viņi, vienpatņi, kas nes lāpu.

Ļaudīm, kas sakusuši milzu mašīnā, viņiem beigās jāiet bojā. Jo mašīna ir bez dvēseles un tās gals ir rūsa.

Cilvēki pielūdza akmeni un uzbūvēja Stounhendžu* - un šodien tās cēlāji ir izzuduši, bet Stounhendža stāv. Un pats lielākais paradokss ir tas, ka šie ļaudis dzīvo - dzīvo Tevī un manī, savos pēcnācējos, bet Stounhendža un viss ar to saistītais ir pagaisis. Lietas, kas mirst, izdzīvo, un lietas, kas izdzīvo, zūd.

Tas ir Cilvēks, kas dzīvo mūžīgi. (Bet vai tā ir? Vai tā nav nepiedodama uzpūtība? Un tomēr - mēs tam ticam!) Un tā - blakus mašīnai jābūt arī indivīdam. Tā saka Dostojevskis, tā saki Tu. Lai gan jūs abi esat cēlušies no krieviem. Es kā anglis esmu pesimistiskāks. Vai zini, ko tas fragments no Dostojevska man atgādina? Manu bērnību. Mistera Grīna simt bērnus - un Pudeli, Vāveri un Koku. Dažus no tūkstošiem…

Vernons

♦Aizvēsturisks akmens monuments Anglijā.

Maskava

Dārgais Sebastiān!

Laikam jau Tev taisnība. Agrāk nekad par to daudz neesmu domājis. Tas man atgādināja nekam nederīgu vingrinājumu. Un patiesībā es joprojām neesmu savas domas mainījis.

Saproti, nelaime ir tāda, ka neprotu "pateikt to mūzikā", Pie velna, kāpēc es neprotu pateikt to mūzikā? Mūzika ir mana profesija. Esmu par to pārliecināts vairāk nekā jelkad. Un tomēr - neko darīt…

Tā ir Elle…

Vernons

6.

Dārgais Sebastiān!

Vai es nerakstīju par Džeinu? Ko par viņu var pateikt? Viņa ir lieliska. Mēs ar Tevi abi to zinām. Kāpēc Tu pats neuzraksti viņai?

Vienmēr tavs

Vernons

7.

Sebastiān, mīļais, vecais draugs!

Džeina saku, ka Tu varbūt atbraukšot uz šejieni. Es lūdzu Dievu, kaut Tu tā izdarītu. Piedod, ka neesmu rakstījis Tev sešus mēnešus - nekad neesmu bijis no pasaules čaklākajiem vēstuļu rakstītājiem.

Vai zini kaut ko par Džo? Esmu priecīgs, ka pa ceļam mums ar Džeinu izdevās Parīzē viņu apciemot. Džo ir uzticīga - viņa nekad no mums neatšķelsies, un priecājos, ka viņa vismaz to zina. Mēs nesarakstāmies, neraksta ne viņa, ne es, nekad… Es ti- ķai iedomājos, vai Tu neesi kaut ko dzirdējis. Man likās, ka viņa neizskatās pārāk labi… Nabaga mīļā Džo - viņa visu ir savārījusi tādā putrā…

Vai esi kaut ko dzirdējis par Tatlina projektu Trešās Internacionāles monumentam? Tas būs veidots no trim savienotām stikla kamerām, un savienos tās vertikālu asu un spirāļu sistēma. Ar īpaša mehānisma palīdzību kameras atradīsies nepārtrauktā kustībā, bet katra no tām citā ātivmā.

Un tur iekšā, kā vaiv iztēloties, tiks dziedātas himnas Svētā Acetilēna metināšanas ietaisei!

Vai atceries - kādu nakti mēs atgriezāmies Londonā, nejauši nogriezāmies nepareizi gar tramvaja sliedēm Levišemas virzienā un nokļuvām nevis civilizācijas džungļos, bet attapāmies kaut kur starp Sarijas dokiem, kur spraugā starp noplukušiem namiem ieraudzījām tādu kā dīvainu kubistu gleznu - ceļamkrānus, tvaiku mākoņus un tērauda sijas. Un Tava mākslinieka dvēsele nekavējoties iztēlojās, kā to uzlikt uz skatuves, vai kā nu jūs tur, teātros, to saucat.

Mans Dievs, Sebastiān! Kādu gan lielisku mašinērijai veltītu izrādi Tu varētu izveidot - gaismas efektus, cilvēku masas, taču bez cilvēku sejām - bez individualitātes. Tev taču kaut kas tāds bija prātā, vai ne?

Šis arhitekts, šis Tatlins, ir pateicis kaiit ko, kas man liekas lielisks un tomēr absurds.

"Tikai metropoles, fabriku un mašīnu ritms kopā ar organizētām masām spēj dot impulsu jaunajai mākslai…"

Un viņš turpina runāt par "monumentu mašīnai" kā par vienīgo adekvāto tagadnes izteiksmes veidu.

Tu, protams, zini visu par krievu teātra moderno skolu. Tāds ir Tavs darbs. Manuprāt, Meierholds tiešām ir tik lielisks, kā par viņu runā. Bet vai kāds drīkst jaukt kopā drāmu un propagandu?

Un tomēr - ir aizraujoši ierasties teātrī, kur vienā mirklī tu tiec piespiests pievienoties maršējošam pūlim - uz priekšu un atpakaļ, stingrā solī, līdz izrāde beidzas. Un dekorācijas… tās veidotas no šūpuļkrēsliem un lielgabaliem, un rotējošām nišām, un Dievs vien zina, no kā vēl! Tas liekas bērnišķīgi, absurdi, un tomēr ir sajūta, ka bērns piekļuvis bīstamai, bet interesantai rotaļlietai, kas līdz tam atradusies citās rokās…

Tavās rokās, Sebastiān… Tu esi krievs, bet, pateicoties Dievam un ģeogrāfiskajai atrašanās vietai, Tu neesi propagandists - Tu vienkārši esi Režisors, īsts, patiess. ..

Metropoles ritms, kas pārvērsts gleznā…

Mans Dievs, ja es spētu dot Tev šo Mūziku… Tādu, kāda vajadzīga.

Mans Dievs - viņu "Trokšņu orķestris", viņu fabriku sirēnu simfonijas! Bija kāds uzvedums Baku, tas notika 1922. gadā - artilērijas baterijas, mašīnpistoles, kori, kuģu miglas taures. Smieklīgi! Jā, bet ja viņiem būtu izdevies atrast komponistu…

Neviena sieviete pasaulē nekad tā nav ilgojusies dzemdēt bērnu, kā es ilgojos radīt šo Mūziku.. .

Bet es esmu neauglīgs - sterils…

Vernons

8.

Dārgais Sebastiān!

Tava atbraukšana un aizbraukšana tagad liekas kā sapnis… Vai tiešām Tu uzvēdīsi "Stāstu par Blēdi, kurš pārspēja viltībā trīs citus Blēžus"?

Es tikai tagad sāku saprast, kādus kliedzošus panākumus Tu esi guvis. Beidzot esmu apjēdzis, ka Tu vienkārši esi mūsdienu mākslas starpnieks. Jā, Tu liec pamatus Nacionālās Operas namam - un tiešām pienācis pēdējais laiks, lai mums tāds būtu, - bet ko Tu gribi panākt ar operu? Tā taču ir arhaiska, mirusi māksla - šie smieklīgie indivīdu mīlas stāsti…

Visa līdzšinējā mūzika man atgādina bērna zīmējumu, to, kā » viņš zīmē māju: četras sienas, durvis, divi logi un skurstenis. Te tā stāv, un ko gan jūs vēl gribat!

Katrā zinā Feinbergs un Prokofjevs ir spēruši krietnu soli tālāk.

Vai atceries, kā mēs mēdzām ņirgāties par "kubistiem" un "futuristiem"? Vismaz es tā darīju - un tagad, kad iedomājos par to, man negribas ticēt, ka arī Tu…

Un tad kādudien kino es ieraudzīju, kāda izskatās liela pilsēta no putna lidojuma. Smailes savijas, celtnes izliecas - un viss kopā dzīvo tā, kā var dzīvot šis jaunais betona, dzelzs un tērauda organisms! Un pirmo reizi man radās neskaidra nojausma, ko domājis vecais Einšteins, runādams par relativitāti.

Mums nav nekādas nojausmas par mūzikas formu… Mēs vispār šai ziņā nezinām neko, neko par formu… Jo telpai vienmēr ir atvērta tikai viena mala…

Kādu dienu Tu uzzināsi, ko domāju… ko var nozīmēt Mūzika… kā es vienmēr esmu izpratis tās nozīmi….

Kāds gan juceklis bija tā mana opera! Opera vispār ir juceklis. Mūzika nekad nevar kaut ko iemiesot. Paņemt fabulu un attēlot to mūzikā ir tikpat nepareizi, kā uzrakstīt muzikālu pasāžu - tā sakot, abstraktu - un tikai tad piemeklēt instrumentu, kurš spēj to atskaņot. Stravinska uzrakstītu klarnetes pasāžu nemaz nevar iedomāties kāda cita instrumenta izpildījumā!

Mūzikai vajadzētu būt kā matemātikai - tīrai zinātnei bez drāmas pieskāriena, bez romantisma, bez jelkādām emocijām, izņemot tās, kas radušās kā rezultāts, atdalot skaņu no idejas.

Savā sirdī es to vienmēr esmu jutis… Mūzikai jābūt Absolūtai.

Protams, nav jau teikts, ka es īstenošu savu ideālu. Radīt tīru, idejas neskartu skaņu nozīmē radīt pilnību.

Mana mūzika būs mašinērijas, tehnikas mūzika. Tās ietērpšanu es uzticēšu Tev. Tagad ir horeogrāfijas laikmets, un horeogrāfija sasniegs tādus augstumus, par kādiem mēs vēl nesapņojam. Es varu Tev uzticēt mana vēl neuzrakstītā darba vizuālo pusi. Mana darba, kuru es droši vien nekad tā arī neuzrakstīšu.

Mūzikai jādzīvo četrās dimensijās - tembrā, skaņas augstumā, relatīvā tempā un periodiskumā.

Domāju, ka arī vēl tagad mēs neesam pietiekami novērtējuši Sonbergu. To skaidro, nežēlīgo loģiku, kura ir šodienas gars. Viņam un tikai viņam bija drosme ignorēt tradīciju - nokāpt lejā pie pamatprincipiem un atklāt Patiesību. Viņš manā izpratnē ir vienīgais, kurš kaut kā vērts. Pat viņa partitūras rakstīšanas- shēmu nāksies pārņemt visā pilnībā. Tas būs absolūti nepieciešams, ja vispār gribam kaut ko saprast 110 partitūrām.

Ja man kaut kas viņā nepatīk, tad tā ir instrumentācija. Viņš baidās kļūt par instivmentu vergu. Viņš liek tiem viņam kalpot, nebēdādams, vai tie to maz spēj.

Es saviem instrumentiem dziedāšu slavas dziesmas… Es tiem došu visu, ko tie vēlas, ko tie vienmēr ir vēlējušies…

Pie velna visu, Sebastiān, kas ir šī savādā parādība Mūzika!? Es to izprotu arvien mazāk un mazāk… ;

Tavs Vērnons

9.

Es zinu, ka neesmu ilgi rakstījis. Biju aizņemts. Ar eksperimentiem. izteiksmes līdzekļu meklējumi Bezvārda Zvēram. Citiem vārdiem, es veidoju jaunus instrumentus.

Metāli ir traki interesanti - tieši pašlaik strādāju ar sakausējumiem.

Cik valdzinoša ir skaņa…

Džeina sūta Tev mīļus sveicienus.

Atbildot uz Tavu jautājumu - nē, nedomāju, ka vispār kādreiz atstāšu Krieviju - pat ne tādēļ, lai piedalītos Tava jaunā operas nama atklāšanā, pat ne ar bārdu nomaskējies!

Šeit tagad ir pat skaistāk un barbariskāk nekā tad, kad te biji Tu! Viss ir tik plūstošs un mainīgs, tik temperamentīgs!

Tomēr, par spīti bēguļošanai biezokiļī, te es esmu un te es palieku, kamēr mani neiznīcinās kāda no šo mežonīgo bērnu - bandām.

Vienmēr Tavs Vemons

Telegramma Sebastiānam Levinam no Vemona Deira.

Nupat uzzināju Džo ir bīstami slima Baidāmies var nomirt Smagā stāvoklī Ņujorkā Ar Džeinu braucam ar "Mirdzošo" Ceram satikt Tevi Londonā.

PIEKTĀ NODAĻA

1.

-    Sebastiān!

Džo paslējās sēdus gultā, taču bez spēka atslīga atpakaļ. Viņas acīs nebija ticības. Sebastiāns - liela auguma, ģērbies kažokā, mierīgs un viszinošs, pār viņu noliecies, rāmi smaidīja.

Viņa sejā nekas nepauda par skaudrajām sāpēm, ko sagādāja Džo izskats. Džo, nabaga mazā Džo.

Viņas mati bija atauguši - pār katru plecu īsa bizīte. Viņas seja likās šausminoši vāja. Uz vaigu kauliem jautās drudžains sārtums. Caur plāno naktskreklu varēja samanīt atslēgas kaulus.

Viņa atgādināja uzbudinātu bērnu. Kaut kas bērnišķīgs slēpās viņas pārsteigumā, viņas priekā, viņas kaismīgajos jautājumos. Māsa bija viņus atstājusi vienus.

Sebastiāns apsēdās pie gultas un saņēma Džo tievo roku.

-    Vernons man atsūtīja telegrammu. Es viņu negaidīju, paspēju noķert pirmo kuģi.

-    Lai atbrauktu pie manis?

-   Protams.

-    Mīļais Sebastiān!

Viņai acīs saskrēja asaras. Sebastiāns uztraucies steidzīgi viņu mierināja:

-   Nedomā, ka man te nav savu darišanu. Bieži braucu uz šejieni kārtot lietas un, patiesību sakot, kādas pāris nokārtošu'arī tagad.

-    Nemānies!

-    Bet tā ir taisnība, - Sebastiāns izskatījās pārsteigts.

Džo sāka smieties, taču uznāca klepus. Sebastiāns uz viņu satraukti paskatījās, gatavs tūlīt pat pasaukt māsu. Viņu jau bija brīdinājuši. Taču lēkme pārgāja.

Džo mierīgi gulēja. Viņas roka atkal iezagās Sebastiāna plaukstā.

-    Māte nomira tieši tāpat, - viņa čukstēja. - Nabaga māte. Es iedomājos, ka būšu daudz gudrāka, bet tagad visu esmu salaidusi tādā grīstē… Ak, viss ir tik greizi…

-   Džo, veco draudziņ.

-   Tu nezini, Sebastiān, kādā jucekli man viss ir sagriezies.

-   Varu iedomāties, - viņš atbildēja. - Es jau zināju, ka ar tevi tā būs.

Džo kādu brīdi klusēja, bet tad ierunājās:

-   Tu nesaproti, kā mani nomierina tās, ka redzu tevi, Sebastiān. Esmu redzējusi un satikusi tik daudzus riebekļus. Man nepatika, ka tu esi stiprs, veiksmīgs un pašpārliecināts - tas mani kaitināja. Bet tagad… ak, cik tas ir brīnišķīgi!

Viņš saspieda Džo roku.

-   Nav vairs neviena visā pasaulē, kurš pie manis atbrauktu - tā, kā to izdarīji tu… Jūdzēm tālu, bez kavēšanās. Ir, protams, Vernons, tomēr viņš ir radinieks - gandrīz vai brālis. Bet tu…

-    Es esmu tāds pats brālis - vairāk nekā brālis. Jau kopš Dižklosteriem es… nu, biju gatavs vienā mirkli tev paklausīt, ja tikai tu vēlētos…

-    Ak, Sebastiān. - Viņas acis plati iepletās - tajās bija laime. - Nekad nevarēju iedomāties, ka tu tā domā vēl joprojām.

Sebastiāns tikko manāmi sarāvās. Tieši tā viņš nebija domājis. Viņš bija domājis ko tādu, ko neprata izteikt vārdos. Tās bija sajūtas, aiz kurām slēpās kaut kas dīvains, izteikti ebrejisks. Sī neapslāpējamā ebrejiskā pateicība, kas piemīt ebrejam, kurš neaizmirst, ka viņam ir izdarīts kas labs. Kā bērns viņš bija izstumtais, un Džo nostājās viņa pusē, gatava izaicināt visu pārējo pasauli. Un šis bērnu dienu Sebastiāns to neaizmirsa - un nekad neaizmirsīs. Viņš, kā pats teica, ies līdz pasaules malai, ja Džo to vēlēsies.

Džo turpināja*

-    No tās šausmīgās palātas viņi pārvietoja mani šeit - vai pateicoties tev?

Viņš pamāja.

-    Es atsutīju telegrammu.

Džo nopūtās.

-   Tev ir tāds spēks, Sebastiān.

-    Baidos, ka jā.

-   Un neviens nespēj tev līdzināties - neviens. Es pēdējā laikā daudz esmu domājusi par tevi.

-   Tiešām?

Viņam ienāca prātā vientuļi nodzīvotie gadi - sāpīgā ilgošanās, nepiepildītās vēlēšanās. Kāpēc šādas atmiņas atnāk neīstā reizē?

Džo turpināja runāt:

-     Man pat sapņos nerādījās, ka tu vēl atminies mani. Es vienmēr iztēlojos, ka reiz tu un Džeina…

Sebastiānam iedūra pēkšņa sāpe. Džeina…

Viņš un Džeina…

Aizsmakušā balsī viņš sacīja:

-     Manuprāt, Džeina ir viens no skaistākajiem Dieva radītajiem darbiem. Bet ar sirdi un dvēseli viņa pieder Vernonam, un tā būs vienmēr…

-    Laikam gan. Bet žēl. Tu un Džeina - jūs esat stipri. Jūs esat piemēroti viens otram.

Dīvaini, bet tas tā bija. Viņš zināja, ko Džo domā.

Viņas sejā atplaiksnīja smaids.

-   Tas man atgādina bērnībā lasītas grāmatas. Pamācošas nāves gultas ainas. Apkārt salasījušies radi un draugi. Varone vāri smaida.

Sebastiāns bija izlēmis. Kāpēc viņam likās, ka šī nav mīlestība? Tā bija mīlestība. Šī tīrā, nesavtīgā līdzjūtība, šī dziļā pieķeršanās, kas izdzīvojusi cauri visiem daudzajiem gadiem. Tā ir tūkstoškārt vērtīgāka par vētrainajām vai varbūt remdenajām dēciņām, kas vienmuļi atkārtojas cita pēc citas. Šķietami nemanāma, tā ir veidojusi visu viņa dzīvi.

Viņa sirds bija šeit, pie bērnišķīgā augumiņa. Gan jau viņš mācēs to izglābt.

Sebastiāns maigi sacīja:

-    Nebūs nekādu nāves gultas skatu, Džo. Tu atveseļosies un apprecēsies ar mani.

-    Mīļais Sebastiān, piesiet tevi ar tuberkulozi slimai sievai? Nekādā gadījumā.

-   Muļķības. Tev jāizšķiras par vienu no diviem - vai nu izveseļoties, vai nomirt. Ja tu gribi mirt, tad mirsti, un visam beigas. Bet, ja tu izveseļojies, tu precies ar mani. Un nekas netiks taupīts, lai tu izveseļotos.

-    Ar mani ir visai slikti, Sebastiān, mīļais.

-   Iespējams. Bet nekas nav nenoteiktāks par tuberkulozi - to tev pateiks jebkurš ārsts. Tu tikai pašlaik esi sevi noskaņojusi uz sliktu. Bet es domāju, ka tu izveseļosies. Tas turpināsies ilgi un apnicīgi - taču to var izdarīt.

Viņa skatījās uz viņu. Sebastiāns redzēja, ka Džo caurspīdīgajos vaigos parādās un atkal pazūd sārtums. Tagad viņš zināja, ka viņa viņu mīl, - un ap sirdi kļuva mazliet siltāk. Sebastiāna māte bija nomirusi pirms diviem gadiem. Kopš tā laika viņam patiesībā nebija neviena tuva cilvēka.

Džo klusām ierunājās:

-   Sebastiān, vai tiešām es tev esmu vajadzīga? Es… es esmu tik daudz ko izdarījusi šķērsām.

Sebastiāna balsī nebija liekulības.

-   Vai esi vajadzīga? Es esmu visvientuļākais cilvēks pasaulē.

Un pēkšņi viņš salūza. Nekas tāds viņa dzīvē līdz šim nebija noticis - viņš to nespētu pat iztēloties. Viņš nometās ceļos pie Džo gultas. Viņa seja bija iespiesta segā, pleci raustījās.

Džo roka noglāstīja viņa matus. Viņš juta, ka viņa ir laimīga, viņas lepnais gars nomierinājies. Mīļā Džo - tik jūtīga, tik karstu sirdi, tik stūrgalvīga. Viņa viņam bija visdārgākais pasaulē. Viņi vairs nespēj viens bez otra.

Ienāca māsa - ciemiņš šeit atradies jau pārāk ilgi. Māsa izgāja, lai Sebastiāns varētu atvadīties.

-    Starp citu, - viņš pajautāja, - tas francūzis… kāds bija viņa vārds…?

-   Franks? Viņš ir miris.

-    Tad nu tā. Tu, protams, varētu dabūt šķiršanos, bet, ja esi atraitne, tad viss ir vienkāršāk.

-   Tu tļešām domā, ka es izveseļošos?

Aizkustinoši - kā viņa to pajautāja!

-    Protams.

Atkal parādījās māsa. Sebastiāns devās projām. Viņš uzmeklēja ārstu, un saruna bija ilga. Doktoram tik drošu cerību nebija, taču viņš piekrita, ka iespēja ir. Viņi izšķīrās par Floridu.

Sebastiāns nesēdēja mājās. Dziļi iegrimis domās, viņš klīda pa ielām. Laikrakstā garāmgājēja rokās pavīdēja paziņojums: "Šausminošs nelaimes gadījums ar Mirdzošo", taču Sebastiāns tam nepievērsa uzmanību. Viņš bija pārāk aizņemts pats ar savām domām. Kas patiesībā Džo būtu labāk? Dzīvot vai nomirt? Viņš nezināja…

Viņa nodzīvojusi tik riebīgu dzīvi. Sebastiāns vēlēja viņai pašu labāko,

Apgūlies viņš iekrita smagā miegā.

2.

Viņu pamodināja neskaidrs nemiers. Kaut kas noticis. - kaut kas ir noticis. Bet kas… viņš varēja vai sajukt prātā, taču izdomāt nespēja…

Tas nav saistīts ar Džo. Džo atrodas viņa domu dziļākajos slāņos. Šis slēpās virspusē - un uzpeldēja kā kaut kas tāds, ko viņš pašlaik nespēja apzināties.

"Es tūlīt atcerēšos…" viņš sevi mierināja, taču atcerēties nespēja.

Ģērbjoties viņš domaja par Džo. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka Džo jāved uz Floridu, cik drīz vien iespējams. Vēlāk varbūt varēs pārcelties uz Šveici. Viņa ir ļoti vārga - tomēr ne tik vārga, lai viņu nevarētu pārvietot. Tiklīdz viņa būs satikusies ar Vemonu un Džeinu…

Viņi ierodas ar… Jā, tas taču bija Mirdzošais… Mirdzošais\

Mirdzošais… šausminošs nelaimes gadījums…

Vernons un Džeina bija uz Mirdzošā.

Viņš neganti pašķindināja zvaniņu un jau pēc dažām minūtēm satraukti pārskatīja rīta avīzi. Tagad jau bija pieejams sīks katastrofas izklāsts. Acis drudžaini pārskrēja rindām. Mirdzošais uzskrējis aisbergam - bojā gājušo saraksts, izglābtie…

Uzvārdu saraksts… izglābtie. Viņš atrada Grīna uzvārdu. Tātad Vernons ir dzīvs. Tad Sebastiāns pārskatīja otru sarakstu un beidzot atrada to, ko ar bailēm bija meklējis - Džeinas Hār- dingas vārdu un uzvārdu.

Viņš kādu bridi vērās laikrakstā, tad kārtīgi-to salocīja, nolika uz galda un pazvanīja. Pēc mirkļa bija klāt Sebastiāna sekretārs.

-   Man desmitos ir tikšanās, kuru nedrīkstu atlikt. Ir daži jautājumi, kuri jums manā vietā jānoskaidro. Gādājiet, lai tad, kad atgriezīšos, informācija būtu gatava!

Viņš kodoļīgi izklāstīja detaļas. Jāsavāc pilna informācija par notikumiem uz Mirdzošā un jānosūta attiecīgas radiogram- mas.

Sebastiāns pats piezvanīja uz slimnīcu un brīdināja, lai pacientei netiktu teikts par katastrofu. Viņš pārmija dažus vārdus ar pašu Džo, likdams balsij skanēt parasti un ikdienišķi.

Viņš iegriezās puķu veikalā, nosūtīja viņai ziedus un tad uzsāka savu garo, tikšanos un darījumu piesātināto dienu. Jāšaubās, vai kāds pamanīja kaut pašu sīkāko pārmaiņu lielā Sebastiāna Levina veidolā. Nekad viņš nebija bijis viltīgāks, izkaulējot augstāko cenu, un viņa griba, kas palīdz iet paša izvēlēto ceļu, bija tapusi tikai tvirtāka.

Bija seši, kad viņš atgriezās Biltmorā.

Sekretārs sagaidīja viņu ar visu pieejamo informāciju. Izglābtos bija uzņēmis norvēģu kuģis. Ņujorkā viņi gaidāmi pēc trijām dienām.

Sebastiāns pamāja. Viņa seja nebija izmainījusies. Tālāki rīkojumi netika doti.

Trešās dienas vakarā viņš atgriezās savā viesnīcā un uzzināja, ka ieradies misters Grīns un apmeties blakus viņa numuram.

Sebastiāns devās uz turieni.

Vernons stāvēja pie loga. Viņš apgriezās.

Sebastiāns jutās šokēts. Dīvaini, bet viņš vairs nepazina savu draugu. Ar viņu kaut kas bija noticis.

Viņi stāvēja un vērās viens otrā. Sebastiāns ierunājās pirmais. Viņš pateica to,' kas visu dienu nebija izgājis viņam no galvas;

-    Džeinas vairs nav.

Vernons drūmi pamāja.

-   Jā, - viņš klusām sacīja. - Džeinas vairs nav, viņu nogalināju es. .

Sebastiānā atdzīvojās viņa lietišķais, skaidrais saprāts.

-    Dieva dēļ, Vemon, nerunā tā! Skaidrs, ka viņa brauca kopā ar tevi. Neuztver to tik slimīgi!

-    Tu nesaproti, - atbildēja Vernons. - Tu nezini, kas notika.

Viņš bridi klusēja, tad gandrīz neskanīgā balsī turpināja:

-    Es nevaru aprakstīt - tas notika tik pēkšņi, saproti - naktī. Laika bija ļoti maz. Kuģis sagāzās uz sāniem, briesmīgā leņķī… Viņas abas tur bija blakus un slīdēja lejup pa klāju - viņas bija bezpalīdzīgas.

-    Kādas abas?

-   Nella un Džeina, protams.

-    Kas Nellai kopīgs ar notikušo?

-    Viņa bija uz kuģa…

-Ko?

-    Jā. Es to nezināju. Mēs ar Džeinu braucām otrajā klasē, protams, un nedomāju, ka mums būtu ienācis prātā ieskatīties pasažieru sarakstā. Jā, Nella un Džordžs Četvinds atradās uz klāja. Un nepārtrauc mani! Tas atgādināja murgu - nebija laika meklēt glābšanas vestes vai ko citu. Es karājos pie kaut kādas klāja ietaises, lai paglābtos un neiekristu jūrā.

Un tad viņas abas slīdēja nost no klāja - ātrāk un ātrāk, un apakšā viņas gaidīja jūra.

Man nebija ne jausmas, ka uz kuģa ir Nella, līdz es viņu ieraudzīju - gāžamies lejā, iznīcībā, un saucam: "Vernoņ!"

Tādos gadījumos nav laika domāt, saproti? Var tikai izdarīt instinktīvu kustību. Es varēju saķert tikai vienu no viņām… Nellu vai Džeinu…

Es saķēru un turēju Nellu - turēju kā pati nepielūdzamā nāve.

-    Un Džeina?

Vernons klusām atbildēja:

-    Es joprojām redzu viņas seju - viņa skatās manī..! un pazūd… lejā, zaļajā virpulī…

-    Mans Dievs, - Sebastiāns novaidējās.

Tad pēkšņi miers viņu pameta. Viņš ierēcās kā vērsis:

-   Tu izglābi Nellu?! Tu, sasodītais stulbeni! Izglābt Nellu un ļaut Džeinai noslīkt! Nella nav Džeinas mazā pirkstiņa vērta. Sasodīts!

-   Es to zinu.

-   Tu to zini? Tas…

-    Es tev saku, tas nav tas, ko tu domā - tas bija kaut kāds akls instinkts, kas mani vadīja…

-Nolādēts… no-Iā-dēts…

-   Labi, es esmu nolādēts. Neuztraucies! Es ļāvu Džeinai noslīkt. .. un es mīlu viņu.

-   Mīli viņu?

-   Jā. Es vienmēr esmu viņu mīlējis… Tagad es to saprotu… Vienmēr, kopš paša sākuma. Es baidījos no viņas - jo mīlēju. Es biju gļēvulis - kā visi, kas cenšas izbēgt no realitātes. Es cīnījos pret Džeinu, jo kaunējos no spēka, ar kādu viņa valdīja pār mani, un es esmu izvedis viņu cauri ellei…

Un tagad es vēlos viņu - tikai viņu… Un tu, protams, teiksi, ka tas izskatās pēc manis - gribēt kaut ko, kad tas vairs nav sasniedzams. Varbūt tā ir patiesība - varbūt es tiešām tāds esmu…

Es zinu tikai to, ka mīlu Džeinu… un ka viņa ir aizgājusi no manis uz visiem laikiem…

Viņš apsēdās uz krēsla un ierunājās parastajā balsī:

-   Es gribu strādāt. Ej ārā no šejienes, Sebastiān, esi tik labs!

-    Mans Dievs, Vernon, es nezināju, ka reiz spēšu tevi ienīst…

Vernons atkārtoja:

'-Es gribu strādāt…

Sebastiāns apcirtās uz papēža un izgāja no istabas.

4 -

Vernons bija pilnīgi mierīgs. Džeina…

Saūsmīgas ciešanas - tik ļoti ilgoties pēc kāda… Džeina… Džeina…

Jā, viņš vienmēr viņu ir mīlējis. Kopš pašas pirmās tikšanās reizes viņš nespēja atbrīvoties no viņas… Viņu pie Džeinas saistīja kaut kas par viņu stiprāks…

Muļķis un gļēvulis savās bailēs - vienmēr bailēs. Bailēs no dziļas patiesības, bailēs no spēcīgas kaislības.

Un viņa to zināja, viņa to vienmēr bija zinājusi - taču nespēja viņam palīdzēt. Kā viņa bija teikusi? "Sadalīts laikā…" Toreiz, tajā pirmajā vakarā, viesībās pie Sebastiāna, toreiz, kad viņa dziedāja.

Es redzēju meiteni skaistu -

Ar rokām tik baltām un matiem kā dzelme…

Matiem kā dzelme… nē, nē. Savādi, ka viņa dziedājusi tādu dziesmu. Un statuja, kurā tēlota sieviete dzelmē… Arī tas ir savādi.

Kāda bija otrā dziesma, kuru viņa tajā vakarā dziedāja?

J 'ai perdu mon amie - elle est morte Touts s 'en va cette fois pour jamais Pour jamais, pour toujours elle emporte Le dernier des amours que j'aimais…

Viņš pazaudēja Dižklosterus, viņš pazaudēja Nellu…

Bet ar Džeinu viņš piedevām pazaudēja le dernier des amours que j'aimais"*.

Visu atlikušo dzīvi viņam acu priekšā būs tikai viena sieviete - Džeina.

Viņš mīlēja Džeinu… viņš mīlēja viņu…

Statuja Dienvidkensingtonas muzejā…

Ak Dievs - viņš nedrīkst par to domāt…

Jā — viņš domās par ko citu… Šoreiz viņš nenovērsīs skatu…

Džeina… Džeina… Džeina…

Viņam vajag tikai viņu… Džeinu… Viņš nekad vairs viņu neredzēs…

Tagad viņš ir pazaudējis visu… visu…

♦Burtiski - savu pēdējo mīlestību (franču vai.).

Tās dienas, mēneši, gadi Krievijā… Izšķiesti gadi…

Muļķis - dzīvot viņai līdzās, turēt rokās viņas augumu un visu laiku baidīties… Baidīties atklāt viņai savu kaisli…

Vecās šausmas, bailes no Zvēra…

Un pēkšņi, iedomājies par Zvēru, viņš to saprata…

Saprata, ka beidzot ir nonācis pie sava mantojuma…

5.

Diena bija līdzīga tai, kurā viņš atgriezās no koncerta, uz ko pierunāja aiziet Džo. Tā pati vīzija, kas viņam parādījās tajā dienā. Viņš to nosauca par vīziju tāpēc, ka tur likās esam kas vairāk par skaņu. Redzēt un dzirdēt bija viens - toreiz tie bija tikai skaņas izliekumi un spirāles, kas kāpa augšup, laidās lejup, atgriezās.

Taču tagad viņš zināja - viņam bija pieejama tehnika.

Viņš pagrāba nošpaplru un uzmeta sīkus, kricelīgus hieroglifus, kas atgādināja ārprātīgā rokas darinātu stenogrammu. Viņu gaidīja ilgs darbs, taču viņš zināja, ka nekad vairs neizdosies notvert tās pirmās vīzijas svaigumu un skaidrību…

Tam jābūt tā… un tātad - metāls… pūtēji… visi pasaules pūtēji.

Un jaunie stikla zvani - tik skaidra skaņa…

Viņš bija laimīgs…

Pagāja stunda, tad divas.. .

Uz brīdi viņš iznira no sava ārprāta un atcerējās Džeinu.

Viņam sametās kauns… Vai tad viņam neklātos pasērot - kaut vai vienu vakaru? Viņa skumjās, Viņa alkās bija kaut kas zemisks, cietsirdīgs - tās tūlīt pat pārvērtās skaņās.

• Lūk, ko nozīmēja būt radītājam - cietsirdība, kas lieti noder,..

Un tādi kā Džeina bija viņa upuri…

Džeina…

Viņa patība sašķēlās divās daļās - agonijā un mežonīgās gavilēs.

Viņam ienāca prātā: "Varbūt tā jūtas sievietē, kad dzemdē bērnu…"

Pārliecies pār savām papīra lapām, viņš neprātīgi rakstīja un pabeigtās meta uz grīdas. i

Viņš nedzirdēja, ka atveras durvis. Viņš bija kurls un nedzirdēja nočaukstam sieviešu drānas. Viņš pacēla galvu tikai tad, kad klusa, bailīga sievietes balss izrunāja viņa vārdu.

-Vemon…

Ar milzīgu piepūli viņš atgriezās realitātē.

-   Sveika, Nell, - viņš sacīja.

Te viņa stāvēja, sakrampējusi rokas - seja bāla un sakritu- sies. Runājot viņa krampjaini tvēra gaisu.

-    Vemon… es uzzināju,., viņi man pastāstīja, kur tu esi… un es atnācu. . .

Viņš izklaidīgi pamāja.

-Jā, tu atnāci…

Obojas… nē, obojas jāņem nost - pārāk samtaini; te jāskan griezīgi, kā metālam. Bet arfas… jā, viņam vajag arfas, kas plūstu kā dzidrs strauts, viņam vajag ūdeni - spēka avotu.

Ak, nelaime - Nella runā. Viņam taču jāklausās.

-    Vernon… pēc tās šausmīgās izglābšanās no nāves… es sapratu… Ir tikai viena lieta, kam ir nozīme, - tā ir mīlestība. Es vienmēr esmu tevi mīlējusi. Un esmu atgriezusies pie tevis - uz visiem laikiem.

-    Ā! - viņš muļķīgi iesaucās.

Viņa bija pienākusi tuvāk, pastiepusi viņam pretī rokas.

Viņš skatījās uz Nellu it kā no liela attāluma. Tiešām, viņa ir neparasti skaista. Pilnīgi Var saprast, kāpēc viņš viņā iemīlējies. Dīvaini, ka tagad no šīs mTīlestības nekas nav palicis pāri. Cik nejēdzīgi! Viņš tiešām vēlas, lai viņa iet projām un ļauj viņam turpināt darbu. Kā tur bija ar tromboniem? Ar tromboniem šī vieta būs labāka…

-   Vemon, - viņas balss skanēja asi un satraukti. - Vai tu mani vairs nemīli?

Patiešām, laikam labākais būt patiesam. Ar dīvainu, bezpersonisku laipnību balsī viņš atbildēja:

-    Man šausmīgi žēl. Es… es baidos, ka tas tā ir. Saproti, es mīlu Džeinu.

-   Tu uz mani dusmojies - par tiem meliem… par bērnu…

-   Par kādiem meliem? Par kādu bērnu?

-   Vai tad tu neatceries? Es tev pateicu, ka gaidu bērnu, bet tā nebija taisnība… Ak, Vernon, piedod man, piedod…

-    Viss kārtībā, Nell. Neuztraucies! Esmu pārliecināts, ka viss ir vislabākajā kārtībā. Džordžs ir šausmīgi labs cilvēks, un tu patiesi vislaimīgāk jutīsies ar viņu. Un tagad… Dieva dēļ, tagad gan ej projām! Es negribu būt nepieklājīgs, bet esmu šausmīgi aizņemts. Viss saies grīstē, ja mani tagad atraus no darba…

Viņa viņu vēlreiz uzlūkoja, tad lēnām soļoja uz durvīm, tomēr pussolī apstājās un devās atpakaļ, lūdzoši pastiepusi viņam pretim rokas.

-   Vernon!…

Tas bija pēdējais izmisīgais lūgums.

Viņš pat nepacēla acis, tikai nepacietīgi papurināja galvu.

Beidzot viņa izgāja, aizvērdama aiz sevis durvis.

Vernons atviegloti nopūtās.

Nu vairs nav nekā tāda, kas varētu traucēt viņu darbā…

Viņš noliecās pār galdu…

Spožā detektivžanra meistare

Agata Kristi,

parakstīdamās kā

Mērij a Vestmakota,

radījusi ari sešus spilgtus un aizraujošus psiholoģiskos romānus, kuros ar apbrinojamu iejūtu tvertas cilvēka esības dziļākās, būtiskākās norises. Nu šī angļu literatūras klasikas daļa pieejama arī latviešu lasītājam.

SĒRIJĀ

Mērija Vestmakota (Agata Kristi)

ŠĶIRŠANAS PAVASARĪ

MILŽA BARĪBA

ROZES UN ĪVES

NASTA

NEPABEIGTAIS PORTRETS

MEITASMEITA

Šķiršanās pavasarī

Stāsts par kādu sievieti, kas atceļā no meitas apciemojuma Irākā spiesta pavadīt vairākas dienas ārpus civilizācijas, tuksnesīgā Turcijas pierobežā. Piespiedu vientulība liek Džoenai Skademorai negaidīti skaudri ielūkoties savā būtībā un pat pārvērtēt visu līdzšinējo dzīvi. Vērtējumam seko rīcība. Par šo grāmatu teikti daudzi atzinīgi vārdi, arī autoritatīvajā 1Vew Y*ork. Times:

"Šķiršanās pavasarī neapšaubāmi vērtējams kā izcils darbs, kas godam ieņem savu vietu angļu literatūras klasikā."

Kad Džoena Skademora nākamajā rītā izgāja no viesnīcas, lija patīkams, smalks lietutiņš, kas šķita galīgi neiederamies šajā pasaules nostūrī.

Izrādījās, ka viņa ir vienīgā pasažiere, kurai jādodas uz rietumiem, - diezgan neparasts gadījums, kaut gan šajā gadalaikā braucēju vispār nebija pārāk daudz. Iepriekšējā piektdienā ceļā bija devušies vairāki automobiļi.

Džoenu gaidīja nobružāts ceļojumu automobilis ar šoferi - eiropieti pie stūres. Viņa pārinieks bija iedzimtais. Viesnīcas pārvaldnieks pelēcīgajā rītausmā bija iznācis uz lieveņa, lai pavadītu Džoenu. Viņš klaigāja uz arābiem, līdz tie bija salikuši Džoenas mantas bagāžas nodalījumā tādā kārtībā, kādā šis vīrs tās gribēja redzēt. Viņš novēlēja mademoiselle - tā pārvaldnieks dēvēja visas viešņas - drošu un ērtu ceļojumu. Tad viņš svinīgi palocījās un pasniedza Džoenai kartona kārbu - tajā atradās viņas lenčs.

Šoferis mundri noauroja:

- Visu labiņu, Seten! Tiksimies rītvakar vai nākamnedēļ - ticamāk jau, ka nākamnedēļ.

Automobilis sāka braukt. Tas līkumoja pa austrumnieciskās pilsētiņas ielām, gar kuru malām slējās rietumu arhitektūrai atbilstošas ēkas, radot pārsteidzošu, pat grotesku iespaidu. Signāltaure spiedza, ēzelīši parāvās sāņus, bēmi pajuka uz visām pusēm. Caur rietumnieciskā stilā būvētiem vārtiem viņi izbrauca uz plata, nelīdzeni bruģēta ceļa, kurš izskatījās pietiekami iespaidīgs, lai pa to varētu aizbraukt līdz pasaules galam.

Mērija Vestmakota

(Agata Kristi) MILŽA BARĪBA Romāns

Apgāds "Artava", LV-1007, Rīgā, Bezdelīgu ielā 12. Tālr. 7222472. Licence nr. 2-0356. Iespiests a/s "Rota", LV-1050, Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pas.nr. 215

[1] pclnīti panākumi (franču vai.).

Content

Vestmakota (Agata Kristi) Mērija Milža barība

PROLOGS

Pirmā grāmata DIŽKLOSTERI

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

Otrā grāmata NELLA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

Trešā grāmata DŽEINA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTA NODAĻA

Ceturtā grāmata KARŠ

PIRMĀ NODAĻA

OTRA NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

Piektā grāmata DŽORDŽS GRĪNS

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

VERNONA DEIRA VĒSTULES SEBASTIĀNAM LEVINAM

PIEKTĀ NODAĻA

SĒRIJĀ Mērija Vestmakota (Agata Kristi)