Kristi Agata

Mirdzošais ciankālijs

Agata Kristi

Mirdzošais ciankālijs

romāns

.

Darbojošās personas

Rozmarija Bārtona — skaistule, kas iedzērusi nāvējošu

dzērienu — kokteili ar ciankāliju.

Licilla Dreika — ilgi un daudz runā par dažādām

tēmām; iemīļotākā no tām — viņas dēls Viktors, kas nekad nepalaiž garām iespēju izmantot mātes vājību.

Ruta Lesinga — sekretāre, kas nevēlas precēties

ar savu šefu un neatzīst meitenes, kuras to vēlas.

Galvenais inspektors — nenoliedz faktu, ka viņam uztic

Kemps tikai ārkārtīgi svarīgas lietas ar

plašu sabiedrisko rezonansi un nozīmību.

Antonijs Brauns — mīklaina persona ar tumšu pa

gātni un aizdomīgu tagadni. Rozmarija domā, ka ir uzminējusi noslēpumu.

Stefans Faradejs — sabiedrisks darbinieks ar nevai

nojamu reputāciju. Parlamenta loceklis ar spīdošu karjeru līdz tam brīdim, kad satiek Rozrnariju Bārtonu.

Lēdija Aleksandra — viņas aukstā, sfinksai līdzīgā seja

Faradeja slēpj kaislību viesuli. To redz visi,

izņemot viņas vīru.

Irisa Mārlova — pēc māsas nāves saņem ilgi gai

dīto mantojumu un dvēseli plosošas atmiņas.

Džordžs Bārtons — ērts un izdevīgs vīrs Rozmarijai.

Viņš vēlas atriebt sievas nāvi, bet « nezina, kā to izdarīt.

Viktors Dreiks — ģimenes ganāmpulka noklīdusi

avs, bet spējīga apcirpt savus radiniekus.

Pedro Moraless — visai miglains priekšstats par acu

priekšā notikušo slepkavību.

Kristīna Šenona — krāsota blondīne ar lelles sejiņu,

skumst sava Romeo kompānijā un kļūst par vērtīgu liecinieci.

Pulkvedis Reiss — izseko vīriešus … un sievietes…

no Londonas līdz Alahabadai un pat nenojauš, ka šoreiz nok|ūs strupce|ā.

Betija Ardeila — istabenes amats |auj viņai trenēt

savas izcilās novērošanas spējas pie atslēgas caurumiem un puspievērtām durvīm.

Pirmā gramata ROZMARIJA

,,

1. nodaļa IRISA MĀRLOVA

I

Irisai Mārlovai atmiņā pavīdēja māsas Rozmarijas tēls. Jau gandrīz gadu viņa centās apslāpēt sevī šo vīziju.

Dvēseli mokošu un šausminošu.

Pirmsnāves agonijā nozilējušo seju un krampju savilktos pirkstus…

Tāda bija kļuvusi Rozmarija, kas vēl iepriekšēja vakarā_ visus reibināja ar savu žilbinošo skaistumu. Starp citu, vārds «žilbinošs» šoreiz nebija īstais. Viņa slimoja ar gripu, bija nospiesta, nomākta … Izmeklēšana to apstiprināja. Un arī Irisa pati to apliecināja. Varbūt tādēļ arī ekspertu slēdziens bija — pašnāvība.

Pēc izmeklēšanas pabeigšanas Irisa visiem spēkiem centās sevī pārvarēt murgainās vīzijas. Vai ir vērts tracināt dvēseli? Viss jāaizmirst! Visas šīs šausmas.

Un tagad nepieciešamība atkal liek rakņāties atmiņās. Pārlaist skatu pagātnei… atcerēties visu līdz pat visnenozīmīgākajiem sīkumiem.

Sī savādā pagājušās nakts saruna ar Džordžu uzkurināja atmiņas.

Viss izrādījās tik negaidīts, šausminošs. Starp citu — stopi Vai tiešām tik negaidīts? Vai tad nebija nervus stindzinošas priekšnojautas? Džordžs sāka vairīties no cilvēkiem, kļuva arvien vairāk un vairāk izklaidīgs, tāds kā sajucis — jā, jā, citu apzīmējumu tam visam grūti atrast. Uu tad sita tā stunda. Viņš iesauca viņu kabinetā un parādīja vēstules.

Tagad jau vairs neko nepalīdzēsi. Vien domas par Rozmariju — nodeva viņas piemiņai.

«Rozmarija — mana māsa …»

Negaidīta doma satrieca Irisu: tikai tagad — pirmo reizi dzīvē — viņa domāja par Rozmariju nevis abstrakti, vispār, bet pavisam konkrēti — kas tad īsti viņa bija par cilvēku.

Viņa vienmēr bija pieņēmusi Rozmariju kā pašu par sevi saprotamu, bez īpašām dvēseliskām kolīzijām. Jūs taču nekad īpaši nedomājat par savu māti, tēvu, tanti. Viņi vienkārši eksistē jums blakus, ir daļa no jūsu apkārtējās pasaules.

Jūs neanalizējat viņu cilvēciskās īpašības. Neuzdodat sev jautājumu — kādi īsti viņi ir?

Kāda tad īsti bija Rozmarija?

Tagad tam var būt īpaša nozīme. No tā ir daudz kas atkarīgs.

Irisas domas ietiecas pagatne. Bērnība…

Rozmarija bija sešus gadus vecāka par viņu.

Koncentrētas vīzijas… Ņirboši sīkumi… Atmiņu drumslas. Lūk, viņa. Pavisam sīks bērnelis ēd maizi ar pienu, bet Rozmarija, pašcieņas caurstrāvota, pie galda gatavo stundas.

Vasara, jūrmala — Irisa apskauž Rozmariju, jo viņai, kā jau «lielai meitenei», atļauj peldēties.

Rozmarija mācās pansionātā un mājās ierodas tikai brīvdienās. Irisa jau pati ir skolniece, bet Rozmarija Parīzē pabeidz izglītību. Rozmarija — pusaudze — neveikla, kauli un āda. Pēc «izglītības pabeigšanas» Rozmarija atgriežas no Parīzes. Neiedomājami eleganta, ar mūzikas skaņām līdzīgu balsi, skaista, gurnus līgani šūpodama, ar kastaņbrūniem matiem, kas brīžam atblāzmo zelta krāsā, un nedaudz iekrāsotām tumši zilām acīm.

Pieaugusi, dvēseli kairinoša skaistule, kas parādījusies no citas pasaules.

No tā laika viņas viena otru redzēja reti. Sešgadīgā starpība kļuva arvien jaušamāka.

Irisa vēl joprojām mācījās skolā, bet Rozmarija jau bija, tā teikt, precību gados. Pat tad, kad Irisa atbrauca uz mājām, viņas šķīra bezdibenis. Rozmarija pusi dienas pavadīja gultā, brokastoja restorānā un gandrīz katru vakaru gāja uz dejām. Irisa m-lle pavadībā gāja uz skolu, pastaigājās parkā, pulksten deviņos ēda vakariņas un jau desmitos devās gulēt.

Saskarsme māsu starpā galvenokārt aprobežojās ar frāzēm: «Sveika, Iris, pasūti man taksometru! Mēs te organizējamies viena kompānija, un Dievs vien zina, kad atgriezīšos.» Vai arī: «Man, Rozmarjj, nepatīk tava kleita. Nav šūta uz auguma. Ieloces stāv stīvas kā tāsis.»

Un, visbeidzot, — saderināšanās ar Džordžu Bārtonu. Uztraukumi, skriešana pa veikaliem, apsveikumu straume, kāzu tērps.

Kāzas. Irisa soļo aiz Rozmarijas pa šauro eju. Dzirdami čuksti: «Kas par skaistuli, vienkārši…»

Kādēļ Rozmarija apprecējās ar Džordžu? Irisa, šķiet, par to bija nedaudz pārsteigta. Tik daudz jaunu cilvēku luncinājās ap Rozmariju, un visi pūlējās iegūt viņas simpātijas. Bet viņa izvēlējās Džordžu — labsirdīgu, taču neciešami garlaicīgu, bez tam vēl piecpadsmit gadus vecāku.

Tiesa, Džordžs bija bagāts, bet iemesls nebija nauda. Rozrnarijai pašai bija pietiekami daudz naudas. Tēvoča Paula nauda . ..

Irisa sasprindzināja atmiņu, pūlēdamās atcerēties visu, ko viņa toreiz zināja par tēvoci Paulu un ko uzzināja vēlāk.

Īstenībā viņš nemaz nebija viņām tēvocis, to viņa saprata jau sen. Neviens viņai to tieši nepateica, bet fakti dažkārt mēdz būt daiļrunīgāki par vārdiem. Pauls Benets bija iemīlējies viņu mātē. Bet viņa izvēlējās citu, kaut arī daudz nabadzīgāku cilvēku. Pauls sakāvi pārdzīvoja bruņnieciskā mierā. Viņš kļuva par ģimenes draugu — uzticīgu un nesavtīgu. Viņš kļuva par tēvoci Paulu un drīz vien arī par Rozmarijas krusttēvu. Pēc viņa nāves noskaidrojās, ka visa mantība novēlēta mazajai krustmeitai, kurai tajā brīdī palika trīspadsmit gadu.

Tādējādi Rozmarija mantoja ne vien pievilcīgu ārieni, bet arī visai solīdu kapitālu.

Un viņa apprecējās ar šo tūļu Džordžu!

Kāpēc? Irisa toreiz maldījās minējumos. Maldījās minējumos vēl arī šodien.

Grūti noticēt, ka Rozmarija bija viņā iemīlējusies. Bet šķiet, ka viņa bija laimīga un maiguma pilna — jā, jā, maiguma. Pēc mātes nāves viņa pati par to varēja pārliecināties. Viņa, septiņpadsinitgadīga meitene, bija spiesta mitināties Rozmarijas un viņas vīra mājā.

Septiņpadsmitgadīga meitene… Irisa atcerējās savus pusaudzes gadus. Kāda viņa bija? Ko juta, uztvēra, pārdzīvoja?

Patstāvīga, iecirtīga — ar viņu nebija viegli. Vai viņas dvēseli nocietināja mātes kādreizējās jūtas pret Rozmariju? Par to viņa nedomāja. Un klusēdama ļāva Rozmarijai ieņemt pirmo vietu. Viņa bija «ārpus konkursa», māte visu uzmanību veltīja

Rozmarijai. Tā tam arī bija jābūt. Un viņa, Irisa, pacietīgi gaidīja savu kārtu.

Viola Mārlova bija no tām mātēm, kas savus pienākumus veic no attāluma. Viņa galvenokārt rūpējās par savu veselību, meitas uzticot auklītēm, guvernantēm, skolotājiem, bet mātes maigumu pauda tajās retajās minūtēs, kad bērni nejauši nokļuva viņas redzes lokā. Hektors Mārlovs nomira, kad Irisai bija tikai pieci gačTi. Viņai nez kādēļ šķita, ka viņš daudz lietoja alkoholu. No kurienes radās šīs domas, viņa pati īsti nezināja, bet tās stingri ieperinājās apziņā un kļuva par pārliecību.

Septiņpadsmitgadīgā Irisa padevīgi uzņēma visu, ko dzīve tai dāvāja. Un, lūk, pienāca diena, kad, sērās tērpusies un atdevusi pēdējo godu mātei, viņa pārcēlās dzīvot pie māsas un viņas vīra Elvestonskvēra mājā. Brīžiem viņu pārņēma nepārvaramas skumjas. Bija jāpārcieš vēl vesels gads, līdz viņai būs atļauts parādīties sabiedrībā. Bet līdz tam viņa trīs reizes nedēļā apmeklēja vācu un franču valodas kursus, kā arī mājsaimniecības kursus. Bija brīži, kad nebija neviena, ar ko parunāt, un nebija arī ko darīt. Džordžs bija labs un laipns. Viņa garastāvoklis nekad nemainījās. Tas vienmēr bija vienāds.

Bet Rozmarija? Irisa viņu redzēja ļoti reti. Viņa gandrīz nekad nebija mājās. Šuvējas, kokteiļi, bridžs…

Viņa domāja par Rozmariju. Ko viņa būtībā zināja? Par viņas gaumi, vēlmēm, šaubām? Šausmīgi pat iedomāties, cik maz tu zini par cilvēku, ar kuru daudzus gadus esi dzīvojis zem viena jumta. Nekādas īpašas tuvības māsu starpā nebija.

Un tomēr jāpadomā. Jaatceras. Tagad tas var noderēt.

Rozmarija, šķiet, bija laimīga . . .

Līdz pat tai dienai — nedēļu pirms nelaimes gadījuma.

Viņai, Irisai, nekad to neaizmirst. Viss uzpeld atmiņa spilgti izgaismots — katra detaļa, katrs vārds. Mirdzošais pulētais gaids, apgāztais krēsls, parastais steidzīgais rokraksts …

Irisa aizver acis, un pagātne atgriežas acu priekšā.

Viņa ieiet Rozmarijas istabā un negaidot apstājas. Acīm redzamais pārsteidz viņu. Rozmarija sēd pie galda — galva uzlikta uz rokām — un aizelsdamās raud. Irisa vēl nekad nebija redzējusi raudošu Rozmariju, tāpēc šīs rūgtās, nevaldāmās asaras viņu pārsteidza. Jā, Rozmarija tikko atveseļojusies no gripas. Tikai pāris dienu viņai bija atļauts celties. Un kas to lai zina, kā šī slimība iedarbojas uz nervu sistēmu. Un tomēr . ..

Bērnišķīgi izbijusies, Irisa iekliedzās:

—    Kas noticis, Rozmarij?

Rozmarija iztaisnojās, atmeta matus no pārvērstās sejas. Ar grūtībām viņai izdevās savaldīties.

—    Nekas… nekas… neskaties uz mani tā! — viņa ātri izmeta, piecēlās un, uz māsu nepaskatījusies, izskrēja no istabas.

Pilnīgi apjukusi, Irisa piegāja pie galda. Viņa ieraudzīja ar Rozmarijas roku rakstītu savu vārdu. Vēstule?

Irisa pieliecās un ieraudzīja papīra lapu, aprakstītu ar pazīstamo plašo rokrakstu. Uztraukums un steiga to bija darījuši vēl plašāku.

«Dārgā Irisa!

Nav nekādas vajadzības rakstīt testamentu, jebkurā gadījumā tu manto manu naudu, tāpēc gribu nokārtot tikai atsevišķas lietas.

Atdod Džordžam viņa pirktās dārglietas un emaljēto lādīti — to, kuru pirkām saderināšanās dienā.

Glorijai Kingai — manu platīna etviju.

Meisijai — ķīniešu porcelāna zirdziņu, par kuru viņa vienmēr jūsmoja …»

Vēstule pārtrūka ar kaut kādu neiedomājamu ķeburu, slāpējošās elsas bija piespiedušas Rozmariju pārtraukt rakstīšanu.

Irisa palika kā sālsstabs.

Ko tas nozīmē? Kāpēc Rozmarija sākusi runāt par nāvi? Viņa smagi slimoja, bet tagad taču jau ir labāk. Un vispār no gripas nemirst — katrā gadījumā tas notiek ļoti reti, bet par Rozmariju vispār nav vērts runāt. Viņa ir pavisam izveseļojusies, kaut arī novājināta un sakritusies.

Irisa vēlreiz pārlaida acis vēstulei, un šoreiz viņu kā sitiens trāpīja vārdi «jebkurā gadijumā tu manto manu naudu».

Un tā pirmo reizi ir sākts runāt par Paula Beneta testamenta noteikumiem.

Vēl būdama bērns, Irisa zināja, ka tēvocis Pauls naudu novēlējis Rozmarijai un viņa būs bagāta, bet Irisa pati — gandrīz nabaga. Taču līdz tam brīdim Irisa nedomāja, kas notiks ar naudu pēc Rozmarijas nāves.

Ja viņai būtu par to prasījuši, viņa atbildētu, ka nauda nokļūs Džordža — Rozmarijas vīra — rokas, gan tūdaļ piebilzdama, ka tikai neprātis var domāt, ka Rozmarija nomirs ātrāk par Džordžu.

Bet, lūk, viņas priekšā melns uz balta ar Rozmarijas roku rakstītais. Pēc Rozmarijas nāves viņa — Irisa — kļūst par mantinreci. Vai tas ir likumīgi? Vīram un sievai paliek atstātā nauda, nevis māsai. Protams, ja šo jautājumu testamentā jau nav skāris Pauls Benets. Acīmredzot, ka tā. Tēvocis Pauls norādījis, ka Rozmarijas nāves gadījumā nauda kļūst viņas īpašums. Nav jau nemaz tik netaisni…

Netaisni? Sis vārds ķēra Irisu kā zibens spēriens. Bet vai bija taisnīgi, ka visa tēvoča Paula nauda tika Rozmarijai? Sī doma jau sen nedeva mieru. Netaisni. Viņas taču bija māsas. Vienas mātes bērni. Kāpēc tad visu novēlēja Rozmarijai?

Vienmēr viss tikai Rozmarijai!

Ballītes un tērpi, mīlestības pārpilni jaunekļi un neprātīgi iemīlējies vīrs. Vienigā nelaime visā dzīvē — gripa. Un arī tā tikai nepilnu nedēļu.

Irisa stāvēja pie galda, nezinādama, kā rīkoties. Nelaimīgais papīra gabaliņš… Varbūt Rozmarija to atstāja speciāli, lai kalpotaji ierauga?

Bridi svārstījusies, Irisa paņēma lapiņu, salocīja to un iegrūda vienā no rakstāmgalda atvilktnēm.

Lapiņu atrada pēc liktenīgās dzimšanas dienas, un tā kļuva par vēl vienu pierādījumu (ja vispār tādi bija vajadzīgi) Rozmarijas nospiestajam dvēseles stāvoklim, kas arī piespieda izdarīt pašnavibu.

Garīgo speķu izsīkums gripas rezultātā. Pie tāda slēdziena nonāca izmeklēšana un pierādīja to ar Irisas palīdzību. Varbūt ne pārāk pārliecinošs motīvs, bet ticams un tādēļ pieļaujams. Tajā gadā plosījās kaut kāda īpaši bīstama gripa.

Ne Irisa, ne Džordžs nevarēja iedomāties par kāda cita iemesla eksistenci.

Bet tagad, atceroties atklājumu mājas mansardā, Irisa nekādi nespēja atrast attaisnojumu savai tuvredzībai.

Viss taču notika viņas acu priekšā! Un viņa neko neredzēja, nekam nepievērsa uzmanību.

Negaidīts domu pavērsiens, un acīs satriecošā dzimšanas dienas traģēdija. Nevajag par to domāt! Viss beidzies — pietiek! Vajag aizmirst šo murgu, šo izmeklēšanu un Džordža šausmu izķēmoto seju un asinīm pieplūdušās acis. Labāk atcerēties notikumu mansardā.

II

Kopš Rozmarijas nāves bija pagājuši seši mēneši. Irisa joprojām dzīvoja Elvestonskvēra mājā. Pēc bērēm Mārlovu ģimenes pilnvarotais — iztapīgs večuks ar spīdīgu, pliku pauri un niknām, šaudīgām ačelēm — izrunājās ar Irisu. Viņš viennozīmīgi izskaidroja Paula Beneta testamentu — viss īpašums pieder Rozmarijai. Viņas nāves gadījumā — bērniem. Ja tādu nav, tad viss pāriet Irisas valdīšanā. Mantojums, kā paskaidroja pilnvarotais, ir liels, un Irisas rīcībā tas pāries, viņai sasniedzot divdesmit viena gada vecumu vai arī pēc apprecēšanās.

Līdz tarn brīdim viņai vispirms vajag atrast pajumti. Džordžs par to pat nevēlējās dzirdēt. Viņš piedāvāja, ka viņa tēvamāsa misis Dreika, kuru galīgi bija izputinājis pašas dēls (ģimenes noklīdusi avs), kliedēs Irisas vientulību un pavadīs viņu, izejot sabiedrībā.

Sāds notikumu pagrieziens Irisu pilnībā apmierināja, un viņa piekrita. Viņa labi atcerējās Licillas tanti — mīlīgu, kautrīgu večiņu, kas vienmēr turējās savrup.

Un tā viss bija nokārtots. Irisas lēmums palikt Elvestonskvēra mājā aizkustināja Džordžu līdz sirds dziļumiem. Viņš rūpējās par Irisu kā par savu māšeli. Misis Dreika viņu nenomaca ar savu klātbūtni, bet gan centās izdabāt visām vēlmēm. Mājā iestājās miers.

Pagāja gandrīz pusgads, pirms Irisa mansardā atrada šo vēstuli.

Elvestonskvēra mājā mansardu bija pārvērtuši par noliktavu, kur krājās vecas mēbeles, lādes, savu laiku pārdzīvojuši čemodāni.

Kādu dienu Irisa uzkāpa mansardā, lai sameklētu sirdij tik mīļo sarkano džemperi, ko bez rezultātiem bija izmeklējusies pa visu māju. Jāpiebilst, ka Irisa nevalkāja sēras — tā vēlējās Džordžs. Arī Rozmarija vienmēr bija pretojusies nomāktībai. Irisa to labi atcerējās un tāpēc valkāja savus parastos tērpus, izraisot Licillas tantes nosodījumu. Viņa bija vecmodīga un uzstāja, lai tiktu ievērots «labais tonis». Pati misis Dreika joprojām valkāja sēras, kaut arī vīrs bija miris pirms vairāk nekā divdesmit gadiem.

Irisa zināja, ka dažādas nevajadzīgas drēbes tika glabātas lādē. Meklējot džemperi, viņa sāka pārcilāt visādus nevajadzīgus krāmus — svārkus, zeķu kalnus, slēpošanas kostīmus, pāris peldkostīmu…

Pēkšņi viņa ieraudzīja vecu Rozmarijas halātu, kas nez kādēļ nebija atdots pazīstamiem tāpat kā pārējās mantas. Tas bija vīrišķīga griezuma halāts ar lielām kabatām un apdarināts ar zīdu.

Irisa to izpurināja — halāts bija kā jauns. Viņa to akurāti salocīja un ielika atpakaļ lādē. Tajā brīdī vienā no kabatām kaut kas iečaukstējās. Viņa iebāza tajā roku un izvilka saburzītu lapiņu. Ieraudzījusi Rozmarijas rokrakstu, Irisa to izgludināja un sāka lasīt:

«Dārgais Leopard, tu to nesapratīsi… Nesapratīsi, nesapratīsi … Mēs mīlam viens otru! Mēs piederam viens otram! Tu to zini tāpat kā es. Mēs nevaram izšķirties un turpināt dzīvot. Dārgais, tu zini, ka tas ir neiespējami, pilnīgi neiespējami. Tu un es piederam viens otram — tagad un vienmēr. Esmu neparasta sieviete — man vienalga, ko teiks cilvēki. Galvenais — mīlestība. Mēs kopā aizbrauksim un būsim laimīgi. Tu kādreiz teici, ka bez manis dzīve pārklāsies ar putek|iem un pelniem. Atceries, Leopard, dārgais? Bet tagad tu raksti, ka labāk visam pielikt punktu. Manis dēļ. Manis dēļ? Bet es nevaru dzīvot bez tevis! Man žēl Džordža. Viņš vienmēr bija labs pret mani, bet viņš sapratis. Viņš atdos man brīvību. Nav labi dzīvot kopā, ja vairs nemīli savu vīru. Dievs mūs ir radījis vienu otram. Dārgais, tāda ir viņa griba. Mēs būsim apbrīnojami laimīgi, tikai vajadzīga drosme. Es pati visu izstāstīšu Džordžam. Es gribu būt godīga un pēc savas dzimšanas dienas visu izstāstīšu.

Es zinu, ka rīkojos pareizi. Leopard, dārgais, es nevaru dzīvot bez tevis — nevaru, nevaru, NEVARU.

Cik muļķīgi, ka es visu to rakstu. Pietiktu pāris rindu. Tikai. Es tevi inilu. Nekad neļaušu tev aiziet. Ak, dārgais…»

Vēstule pārtrūka.

Irisa sastinga, nespēdama atraut acis no lapiņas. Cik maz viņa pazina savu māsu!

Rozmarijai bija mīļākais, viņa rakstīja kaislīgas vēstules, gribēja ar viņu kopā aizbraukt?

Rozmarija šo vēstuli nav aizsūtījusi. Kādu vēstuli tad viņa aizsūtīja? Kas tad galu galā notika starp Rozmariju un šo nepazīstamo vīrieti? («Leopard!» Kādas gan dīvainas fantāzijas dzimst iemīlējušos galvās. Muļķīgi. Iedomājies tikai — Leopard!)

Kas bija šis cilvēks? Vai viņš Rozmariju mīlēja tikpat stipri kā Rozmarija viņu? Šķiet, ka mīlēja. Rozmarija bija pavisam zaudējusi galvu. Bet, lūk, kā Rozmarija raksta — viņš piedāvāja «visam pielikt punktu». Kāpēc? Aiz piesardzības? Acīmredzot viņš teica, ka tā rīkojas Rozmarijas dēļ. Viņas interešu vārdā. Bet vai tā nerunā vīrieši, glābjot savu adu? Varbūt šim cilvēkam vienkārši viss bija apnicis? Papriecājās — un pietiek. Varbūt viņš pa īstam nemaz nemīlēja. Nez kāpēc rodas iespaids, ka šis nepazīstamais par jebkuru cenu vēlējās saraut visas saites ar Rozmariju.

Bet Rozmarija domāja citādi. Viņa negatavojās pārvilkt visam krustu. Arī viņa bija noskaņota izšķiroši. Bet viņa, Irisa, par to neka nezināja. Pat neiedomājās. Kā pats par sevi saprotams tika uzskatīts, ka Rozmarija ir laimīga, ka viņi ar Džordžu ar apmierināti viens ar otru. Kāds aklums! Vajadzēja būt aklam, lai neredzētu, kas notiek ar viņas māsu.

Bet kas bija šis cilvēks?

Domas tiecās pagātnē. Cik daudz iztapīgu, aicinošu, zvanošu vīriešu riņķoja ap Rozmariju! Nevienu nevar izcelt. Bet tāds bija. Pārējie — tikai aizsegs tam vienīgajam, galvenajam.

Irisa apjuka, mēģinādama sakārtot atmiņas.

Uzpeldēja divi vardi… Iespējams, ļoti iespējams. Vai nu viens, vai otrs. Stefans Faradejs? Varbūt Stefans. Ko Rozmarija bija viņā atradusi? Augstprātīgs, uzpūtīgs — un nebūt vairs tik jauns. Kaut arī visi viņu atzina par izcilu. Uzlecoša politiska zvaigzne! Runā, ka visdrīzākā nākotnē būšot ministra vietnieks. Turklāt viņu atbalsta ietekmīgais ministrs koordinators. Iespējams, nākamais premjerministrs. Vai Rozmariju apžilbināja šis mirdzums? Nav šaubu, ka viņa nevarēja tik neprātīgi iemīlēt viņu pašu — šo auksto un neizprotamo būtni. Bet runā, ka viņa sieva ir viņā neprātīgi iemīlējusies un apprecējusies, neskatoties uz savas ietekmīgās ģimenes pretošanos. Tātad lieta nav tikai politiskā godkārībā. Ja viņš modina tādu kaisli vienā sievietē, tad var arī — citā. Jā, tas droši vien ir Stefans Faradejs.

Ja tas nav Stefans, tad atliek vienīgi Antonijs Brauns.

Bet Irisa negribēja redzēt Antoniju Braunu šajā lomā. Ko tur slēpt. Viņš atradās verdziskā Rozmarijas atkarībā. Bija viņas izsūtāmais zēns. Un viņa skaistā seja vienmēr pauda komisku bezceribu. Protams, uzticību nedemonstrē tik brīvi un atklāti, ja attiecības pārkāpj atļautās robežas.

Dīvaini, bet pēc Rozmarijas nāves viņš kaut kur pazuda. Neviens viņu vairāk nav redzējis.

Bet vispār jau tur nav nekā dīvaina — viņš daudz ceļoja. Stāstīja par Argentīnu, Kanādu, Ugandu un ASV. Viņš runāja ar tikko jaušamu akcentu, un Irisa varēja tikai nojaust, ka viņš bija amerikānis vai kanādietis. Viņa nozušanā nebija nekā nesaprotama.

Kāpēc tad viņam būtu jāturpina tikties ar Rozmarijas mājiniekiem? Viņš bija Rozmarijas draugs, bet ne mīļākais. Irisai negribējās, lai viņš būtu bijis Rozmarijas mīļākais. Tas būtu briesmīgi, nē — šausmīgi.

Viņa vēlreiz uzmeta skatu vēstulei. Saburzīja to. Vajadzētu iznīcināt, sadedzināt…

Bet kāda iokšēja balss viņai aizliedza to darīt.

Vēl brīdi pētījusi vēstuli, viņa salocīja to un ielika dārglietu kārbiņā.

Kaut kad tā kļūs īpaši vērtīga, jo tajā ir noslēpums, kas Rozmariju noveda pie liktenīgā lēmuma.

III

«Ko jūs vēlaties?»

Sī dīvainā frāze, kas visu laiku jaucās Irisai pa galvu, piespieda viņu pasmaidīt. Jautājums, ar kādu veikalu īpašnieki vēršas pie pircējiem, vislabāk pauda viņas dvēseles stāvokli.

Bet vai to pašu viņa izjuta, atgriežoties pagātnē? Vispirms pārsteidzošais atklājums mansardā. Tagad — «Ko jus vēlaties?». Kāds būs nakatnais pārsteigums?

Džordža uzvedība kļuva arvien vairāk un vairāk dīvaina. Viss sākās jau sen. Pēc negaidītās vakarnakts sarunas viņa pilnīgi citādi sāka uztvert tos sīkumus, kas iepriekš lika apjukt. Atsevišķi vārdi un rīcība ieņēma noteiktu vietu kopējā notikumu ķēdē.

Un, visbeidzot, Antonija Brauna parādīšanās. Varbūt to varēja ari gaidīt. Viņš parādījās nedēļu pēc vēstules izlasīšanas.

Bijušais redzams kā uz delnas …

Rozmarija nomira novembrī. Nākamā gada maija Licillas Dreikas pavadībā Irisa sāka paradities sabiedrība. Viņa apmeklēja lenčus, tējas dzeršanas, deju vakarus — un, starp citu, tas viņai nesagādāja lielu prieku. Uztraukums un apātija viņu neatstāja. Kādā garlaicīgā deju vakarā — šķiet, jūnija beigās — viņa sev aiz muguras izdzirdēja jautajumu:

—    Vai tiešām tā ir Irisa Mārlova?

Viņa pagriezās un gandrīz vai salēcās, ieraudzījusi Antonija iedegušo, smaidošo seju.

Viņš teica:

—    Neesmu pārliecināts, vai jūs mani vēl atceraties, bet…

Viņa partrauca:

—    Ļoti labi atceros. Protams!

—    Brīnišķīgi. Bet es baidījos, ka jūs esat mani aizmirsusi. Mēs tik sen neesam tikušies.

—    Jā. Pēc Rozmarijas dzimšanas dienas…

Viņa aprāvās. Vārdi bija izlidojuši ar nepiespiestu bezrūpību. Sārtums no sejas pazuda, vaigi nobālēja, it kā pēkšņi būtu pazudušas asinis. Lūpas ietrīcējās. Plaši ieplestajās acīs bija lasāmas izbailes.

Antonijs Brauns steidzīgi teica:

—    Piedodiet manu netaktiskumu! Man nevajadzēja jums atgādināt.

Irisa atguvās:

—    Nekas.

(Nevis pēc Rozmarijas dzimšanas dienas, bet pēc viņas pašnāvības. Viņa par to neiedomājās. Vai par to varēja neiedomāties!)

Antonijs atkārtoja:

—   Tūkstošreižu piedošanu. Lūdzu, piedodiet man! Vai negribat padejot?

Viņa pamāja. Un, kaut ari tikko sākušos deju viņa bija apsolījusi citam partnerim, pasniedza roku, un viņi abi lēni aizpeldēja pa zāli. No viņas nevarēja noslēpt jaunekļa apmulsumu. Viņš cieši skatījās Irisai acīs. Bet viņa apkaklīte Irisai likās pārāk vaļīga.

Tads partneris, viņa nicīgi nodomāja, varētu apmierināt skuķus, kas pirmo reizi šeit nokļuvuši. Nē, tāds vīrietis nevarēja būt Rozmarijas mīļākais.

Asa sāpe caururba viņu. Vēstule. Var būt. ka tā bija rakstīta cilvēkam, ar kuru viņa pašlaik dejo? Viņa kustībās bija kaut kas kaķisks, tām pilnībā varētu atbilst iesauka «Leopards». Viņš un Rozmarija …

Viņa naidīgi pajautāja:

—    Kur jūs visu šo laiku bijāt?

Viņš nedaudz atkapās, ielūkojās viņai acīs un nepasmaidījis auksti atteica:

—    Braukāju — pa darīšanam.

—    Skaidrs. Bet kādēļ atgriezāties?

Viņš pasmaidīja, labsirdīgi sacīdams:

—    Iespējams, lai satiktu jūs, Iris.

Un negaidot piekļāva sev ciešāk, pārlaizdams jautru skatienu dejotājiem; viņa kustībās parādījās negaidīta lunkanība.

Bailes un bauda pārņēma Irisu.

No tā brīža Antonijs kļuva daļa viņas dzīves. Irisa redzēja viņu katru nedēļu.

Viņi satikās parkā, dažādos da.nsingos, pusdienās viņš bija blakus viņai.

Vienīgā vieta, kur viņš nekad nerādījās, bija māja Elvestonskvērā. Pagāja kāds laiks, pirms viņa to ievēroja. Jā, viņam veikli izdevās no tā izvairīties. Kad Irisa beidzot to saprata, viņa stipri izbrīnījās. Tātad viņš un Rozmarija …

Pēc tarn Džordžs — bezrūpīgais, neko neievērojošais Džordžs — pēkšņi sāka par viņu runāt:

—    Antonijs Brauns — kas tas ir par puisi, ar ko tu satiecies? Ko tu par viņu zini?

Irisa pārsteigta paskatījās uz Džordžu.

—    Par viņu? Viņš bija Rozmarijas draugs.

Džordža seju sarāva krampji. Viņš aizvēra acis, drūmi, ar grūtībām izteikdams:

—    Jā, protams. Tatad tas bija viņš?

—    Piedod. Man nevajadzēja tev atgādināt, — Irisa nožēlas pilnā balsī attrauca.

Džordžs papurināja galvu.

—    Nē, nē. Es negribu viņu aizmirst. Vienmēr atcerēšos. Visupirms, — viņš saminstinājās un pablenza sānis, — viņas vārdam ir īpaša jēga. Rozmarija — tās ir atmiņas. — Džordžs uzmanīgi paskatījās uz Irisu. — Es negribu, lai tu aizmirstu savu māsu.

Viņai aizrāvās elpa.

—    Neaizmirsīšu.

Džordžs turpināja:

—    Bet parunāsim par to puisi — Antoniju Braunu. Iespējams, ka viņš patika Rozmarijai. Taču es neticu, ka viņa viņu labi pazina. Esi piesardzīga, Iris! Tu tagad esi ļoti bagāta meitene.

Irisa pietvīka.

—    Tonijs… Antonijs — viņam pašam ir kaudzēm naudas. Jo kāpēc citādi lai viņš dzīvotu «Kleridža», ja viņam Londonā ir pašam sava māja.

Džordžs pasmaidīja. Noburkšķēja:

—    Respektablums prasa tērēties. Starp citu, dārgā, par viņu neviens neko nezina.

—    Viņš ir amerikānis.

—    Varbūt. Ja tā, tad dīvaini, kāpēc par viņu negalvo sūtniecība. Un ari pie mums viņš neiegriežas?

—    Nu, tas ir saprotami. Viņš jūt tavu nepatiku.

Džordžs papurināja galvu.

—    Šķiet, ka man būs jāiejaucas… Gribu tevi iepriekš brīdināt: es parunāšu ar Licillu.

—    Ar Licillu! — Irisa sašuta.

Džordžam palika neomulīgi.

—    Kas ir? Es gribēju pavaicāt Licillai, var viņai nav par grūtu pavadīt ar tevi laiku. Braukt viesos … un vispār…

—    Viņa tiešām strādā kā bebrs.

—   Ar vārdu sakot, ja kaut kas nav tā, tu saki. Sameklēsim vēl kādu. Jaunāku un labāku. Es negribu, lai tu garlaikotos.

—    Es negarlaikojos, Džordž. Nepavisam negarlaikojos.

Džordžs nomurmināja:

—    Tātad sarunājuši. Ee nedzenos pēc jautrības un nekad neesmu to darījis. Bet tu sev neko neatsaki! Nevajag skopoties.

Un tāds viņš ir vienmēr — labs, bet neveikls, nemākulīgs.

Tiesa, viņa solījumam jeb draudam «parunāt» ar Licillas tanti par Antoniju Braunu nebija lemts piepildīties. Labvēlīgais liktenis izrīkojās citādi, un Licillas tantei vairs nebija laika par to interesēties.

Pienāca telegramma no dēla.

Sis apnicīgai mušai līdzīgais sliņķis mācēja spēlēt uz mātes jūtīgās dvēseles stīgām, nozvejojot sev it labu honorāru.

«Vai vari atsūtīt divsimt mārciņu? Stāvoklis — izmisīgs. Dzīvība vai nāve. Viktors.»

Licilla sāka raudāt.

—    Viktors — cildena dvēsele. Viņš zina, cik mātei ir grūti, un nekad man neko neprasītu. Bet acīmredzot viņam ir bezizejas stāvoklis. Ne citādi. Es dzīvoju pastāvīgās bailēs, ka viņš nošausies.

—    Nenošausies, — vienaldzīgi novilka Džordžs.

—   Jūs viņu nepazīstat. Es esmu māte un labāk pazīstu savu dēlu. Ja neizpildīšu viņa lūgumu, es to sev nepiedošu. Tam man atradīsies nauda.

Džordžs nopūtās.

—    Paklausieties, Licilla! Es aizsūtīšu telegrammu vienam no saviem korespondentiem, un mēs tūdaļ noskaidrosim, kas ir noticis. Lūk, mans padoms — lai pats izstrebj, ko savārījis. Tā jūs viņu tikai pazudināt.

—    Džordž, jūs esat bezsirdis! Nabaga zēnam nekad nav veicies …

Džordžs atturējās no asākas vārdu pārmaiņas. Kāda jēga strīdēties ar sievieti. Viņš tikai piebilda:

2'

19

—   Es nekavējoties šo lietu uzticēšu Rutai. Rīt mēs saņemsim atļjildi.

Licilla nedaudz nomierinājās. Divsimt mārciņu summa galu galā samazināja līdz piecdesmit. Bet vairāk Licilla negribēja dzirdēt ne vārda.

Irisa zināja, ka Džordžs dos savu naudu. Viņš tikai izlikās, ka pārdevis Licillas akcijas. Viņa devība Irisu sajūsmināja, un to viņa arī neslēpa.

Džordžs atbildēja bez aplinkiem:

—    Es uz šo lietu skatos tā: ganāmpulkā vienmēr ir kāda kašķaina aita. Un kādam šis slogs ir jānes. Ja ne man, tad kādam citam nāksies noskaitīt naudiņu Viktoram, kamēr Dievs pieņems viņa dvēseli.

—    Bet kāpēc tev? Tu taču neesi viņa radinieks.

—    Rozmarijas radinieks ir mans radinieks.

—    Džordž, tu esi burvīgs. Bet vai man nevajadzētu nest šo nastu? Tu taču mani sauc par naudasmaisu.

Viņš pavīpsnāja.

—    Nu, kamēr tev nebūs divdesmit viens gads, nav vērts runāt. Un, ja tu būtu gudrākā, par to pat neiepīkstētos. Sarunāsim tā: kad šis dīkdienis ziņos, ka padarīs sev galu, ja steidzīgi nesaņems pāris simtu, tu nejauši piezīmē, ka pietiks ar divdesmit mārciņām … Bet es saņemšos drosmi un teikšu — desmit. Alums nepietiks spēka, lai cīnītos ar mātes mīlestību, bet prasīto summu samazināt mēs spēsim. Sarunāts? Taču par to, ka Viktors sev padarīs galu, — par to vispār nav vērts runāt. Viņš nav tas tips. Kas draud ar pašnāvību, tas nekad to neizdara.

Nekad? Irisa atcerējās Rozmariju. Viņa aizdzina šo domu. Bet Džordžs par Rozmariju neiedomājās. Viņš domāja par nekaunīgu apburošo krāpnieku no tālās Riodežaneiro.

Irisai tas viss bija izdevīgi, jo Licillas mātes rūpes novirzīja uzmanību no viņas attiecībām ar Antoniju.

Un tā — «Ko jūs vēlaties, kundze?». Džordžs nelīdzinās pats sev! Irisa to vairs nevarēja paciest. Kad tas sākās? Kāds bija iemesls?

Tagad, atceroties pagatni, Irisa to vairs nevar precīzi pateikt. Tūliņ pēc Rozmarijas nāves Džordžs kļuva izklaidīgs, brīžam iegrima it kā transā, un likās, ka viņš neredz apkartējo pasauli.Viņš novecoja, izplūda miesās. To arī varēja gaidīt. Bet kad tieši šis sastingums pārsniedza jebkuras robežas?

Šķiet, ka pirmoreiz viņa to pamanīja pēc saķeršanās par Antoniju Braunu. Toreiz viņš paskatījās uz viņu ar izklaidīgu, neko neizsakošu skatienu. Pēc tam parādījās ieradums agri nākt mājās un noslēpties savā kabinetā. Neizskatījās, ka viņš tur ar kaut ko nopietnu nodarbotos. Reiz, ieejot kabinetā, viņa viņa ieraudzīja Džordžu sēžam pie galda un truli blenžam izplatījumā. Viņš paskatījās uz viņu ar nogurušu, nedzīvu skatienu. Viņš līdzinājās sajukušam, bet uz viņas jautājumu — kas noticis? — īsi atbildēja:

—    Nekas.

Vairākas dienas viņš klīda pa istabām ar izdzisušu skatienu — kā cilvēks, kas baidās par savu saprātu.

Neviens nepievērsa viņam īpašu uzmanību. Vai mazums nepatikšanu mēdz būt lietišķiem darījuma cilvēkiem?

Pēc tam pēkšņi ne no šā, ne no tā viņš sāka uzdot jautājumus. Toreiz viņai likās, ka Džordžs ir sajucis prātā.

—    Paklau, Iris, vai Rozmarija kādreiz ar tevi runāja?

Irisa uzmanīgi uz viņu paskatījās.

—    Protams, Džordž. Runāja, bet par ko?

—    Par sevi… saviem draugiem … kas ar viņu notiek. Vai viņa ir laimīga vai ne. : Par visu to.

Irisai šķita, ka Džordžs lasa viņas domas. Acīmredzot viņš uzzinājis par Rozmarijas nelaimīgo mīlestību.

Irisa bikli teica:

—    Viņa daudz par to nerunāja. Viņa taču vienmēr bija aizņemta — dažādas darīšanas …

—    Protams, un tu tajā laikā biji bērns. Jā. Uu tomēr man šķiet, ka viņa varēja tev kaut ko izstāstīt.

Viņa acīs spīdēja nepacietība — tas bija uzslavu gaidoša suņa skatiens. Irisa negribēja viņam nodarīt sāpes. Rozmarija pati neko nebija stāstījusi. Viņa papurināja galvu.

Džordžs nopūtās un teica:

—    Un galu galā — kāda tam visam vairs nozīme.

Citureiz viņš negaidot pajautāja, kas bija Rozmarijas tuvākās draudzenes.

Irisa iegrima pārdomās.

—    Glorija Kinga. Misis Atvēla — Meisija Atvēla. Džīna Reimonda.

—    Viņa viņām uzticējās?

—    Mm, nezinu.

—    Es gribēju jautāt — kā tu domā, vai Rozmarija viņām nevarēja kaut ko izstāstīt?

—   Nezinu … Domāju, ka diezin vai… Bet ko viņai vajadzēja stāstīt?

Tajā pašā brīdī viņa nožēloja, ka uzdevusi šo jautājumu. Džor.dža reakcija viņu pārsteidza.

—    Vai Rozmarija tev nekad neteica, ka viņa no kāda baidās?

—    Baidās? — Irisa brīnījās.

—   Man gribētos zināt, vai Rozmarijai bija kaut kādi ienaidnieki.

—    Sievietes?

—    Nē, nē, pavisam kaut kas cits. īsti ienaidnieki. Kāds, kas… nu, ka lai tev pasikaidro… Kāds, kas… kas kaut ko perināja pret viņu?

Irisas neslēptais apjukums Džordžu samulsināja. Viņš nosarka, tad nomurmināja:

—    Es zinu, tas ir muļķīgi. Bet vienkārši nezinu, ko domāt.

No tā brīža pagāja divas vai trīs dienas. Pēc tam viņš

sāka izprašņāt par Faradejiem.

—    Vai Rozmarija ar viņiem bieži tikās?

Irisa maz ko varēja pastāstīt.

—    Nezinu, Džordž.

—    Vai Rozmarija par viņiem kaut ko stāstīja?

—    Nē.

—    Kas viņus tuvinaja?

—    Rozmariju interesēja politika.

—   Jā. Pēc iepazīšanās ar viņiem Šveicē sāka interesēties. Pirms tam politika viņu interesēja tikpat, cik pērnais sniegs.

—    Domāju, ka Stefans Faradejs viņu ieinteresēja politikā. Viņš parasti deva lasīt pamfletus un vēl visu kaut ko.

—    Un ko par to visu domāja Sandra Faradeja? — Džordžs pajautāja.

—    Par ko?

—    Par to, ka viņas vīrs apgādāja Rozmariju ar pamfletiem.

Irisa sāka justies neērti.

—    Nezinu.

Džordžs teica:

—    Viņa ir ļoti savaldīga sieviete. Auksta kā ledus. Bet runā, ka bez prāta pēc Faradeja. Tāda sieviete necietis sāncensi.

—    Droši vien.

—    Vai viņai bija labas attiecības ar Rozmariju?

—    Nedomāju, — Irisa lēni atteica. — Rozmarija uzjautrinājās par Sandru. Teica, ka sieviete, kas piestūķēta ar politiku, līdzinās izbāznim, nu, kaut kam līdzīgam leļļu zirdziņam. Un, zini, Sandra tik tiešām līdzinās zirgam. Rozmarija bieži atkārtoja: «Viņai derētu izdzīt lepnību.»

Džordžs iespurdzās un pajautāja:

—    Tu joprojām satiecies ar Antoniju Braunu?

—    Diezgan bieži, — Irisa atbildēja ledainā tonī, bet Džordžs savas pamācības tomēr neatkārtoja. Gluži otrādi — tas viņu, šķiet, ieinteresēja.

—    Viņš ne mazums ir pabraukājis pa plašo pasauli? Jautra dzīve. Vai viņš par to ir stāstījis?

—    Nē. Viņš tik tiešām ir daudz ceļojis.

—    Ceru, ka ne bezmērķīgi.

—    Acīmredzot tā.

—    Ar ko viņš nodarbojas?

—    Nezinu.

—    It kā esot saistīts ar ieroču ražošanas firmām?

—    Par to viņš neko nav stāstījis.

—    Nu, ko, nesaki viņam, ka es jautāju. Vienkārši painteresējos. Pērnruden viņš bieži iegriezās pie Disberija — pie «United Arrns Company» priekšsēdētāja … Rozmarija laikam bieži tikās ar Antoniju, vai ne?

—   Jā … Jā, tikās.

—    Bet viņa Antoniju pazina visai pavirši — parasta īslaicīgā pazīšanās. Viņš bieži aicināja Rozmariju uz dejām?

—    Jā.

—    Zini, es biju visai pārsteigts, kad Rozmarija uzaicināja viņu uz dzimšanas dienu. Es nesaprotu — vai tiešām viņa viņu tik labi pazina?

Irisa klusu piezīmēja:

—    Viņš ļoti labi dejo.

—    Jā … jā, protams.

Irisai acu priekšā sāka ņirbēt atmiņu vīzijas. Apaļais galds «Luksemburgā», klusinātā gaisma, ziedi. Nepārtrauktās džeza skaņas. Ap galdu septiņi cilvēki: viņa pati, Antonijs Brauns, Rozmarija, Stefans Faradejs, Ruta Lesinga, Džordžs un viņam labajā pusē Stefana Faradeja sieva — lēdija Aleksandra Faradeja, bezkrāsainiem matiem, platām nāsīm, augstprātīgu, bet labi nostādītu balsi. Jautra kompānija — vai ne?

Un vakara vidū Rozmarija … nē, nē, labāk par to nedomāt. Labāk atcerēties, kā viņa pati sēž blakus Tonijam, — tovakar viņa pirmoreiz skatīja viņu vaigā. Līdz tam brīdim eksistēja tikai vārds, ņirboša ēna hallē vai arī ēna, kas Rozmarijai palīdz doties uz taksometru.

Tonijs…

Irisa atjēdzās. Džordžs atkārtoja jautājumu:

—    Dīvaini, ka viņš drīz pēc visa tā kaut kur pazuda. Tu nezini, uz kurieni viņš aizbrauca?

Viņa atbildēja nenoteikti:

—    Uz Ceilonu, šķiet, vai Indiju…

—    Viņš nav vairāk atcerējies to vakaru?

—    Kādēļ? Kādēļ mums par to jārunā? — Irisa atcirta.

Džordžs piesarka.

—    Nē, nē, protams. Piedod. Jā, starp citu, uzaicini Braunu pie mums uz pusdienām. Man gribētos ar viņu satikties.

Irisa nopriecājās — Džordžs jūtami sācis laboties.

Ielūgums tika pieņemts. Bet pēdējā bridi Antonijam darba darīšanās vajadzēja braukt uz ziemeļiem, un viņš nevarēja ierasties.

Jūlija beigās Džordžs izbrīnīja Irisu un Licillu ar paziņojumu, ka nopircis ārpilsētās māju.

—    Nopirki māju, — neticēja Irisa. — Bet es domāju, ka mēs uz diviem mēnešiem īrēsim vasarnīcu Goringā.

—    Bet vai nav labāk pašiem sava māja? Visu gadu varēsim tur pavadīt nedēļas nogales.

—   Kur tas ir? Pie upes?

—    Ne gluži. Bet tas nav svarīgi — Saseksa. Merlingema. Vietu sauc — Litlpraiersa. Zeme — divpadsmit akri, un neliela majiņa karaļa Džordža stilā.

—    Tu nopirki, bet mēs pat neesam redzējušas!

—    Radās iespēja. Tikko bija nodota pārdošanai. Un es — caps! i

Misis Dreika teica:

—_ Acīmredzot mūs gaida kolosāls darbs, kamēr visu izremontēs.

—    Nevajag uztraukties, — Džordžs nedomājot atbildēja.— To visu izdarīs Ruta.

Rutas Lesingas — Džordža pieredzējušās sekretāres — pieminēšana izraisīja svinīgu klusumu. Rutai bija liela ietekme. Viņu pilnībā varēja uzskatīt par ģimenes locekli. Pievilcīga, punktuāla, Viņā apvienojās kolosālas darbaspējas ār iedzimtu taktu …

Rozmarija nepārtraukti atkārtoja: «Lai ar to nodarbojas Ruta. Uz viņu var pilnībā paļauties. Uzticēsim to Rutai.»

Jebkurus sarežģījumus vienmēr noregulēja mis Lesinga. Smaidoša, neuzbāzīga — viņa pārvarēja visas grūtības. Runāja, ka kantori vadot nevis Džordžs, bet gan Ruta. Džordžs viņai pilnībā uzticējās un paļāvās uz viņas spriedumiem. Likās, ka viņai nebija ne personiskās vajadzības, ne personiskās vēlmes.

Un tomēr Džordža piezīme satracināja Licillu.

—    Džordž, dārgais! Es ne mirkli neapšaubu mis Lesingas spējas, bet gribētu tomēr piebilst, ka mūsu ģimenes sievietes pašas pēc savas gaumes varētu izvēlēties toņus savai viesistabai. Vajadzēja paprasīt padomu Irisai. Par sevi es nerunāju. Bet Irisa var apvainoties.

Sl piezīme darīja Džordžu uzmanīgu.

—    Es gribēju jums sagādāt pārsteigumu.

Licilla pasmaidīja.

—    Kāds tu vēl esi bērns, Džordž.

—    Toņi mani neuztrauc, — iejaucās Irisa. — Ruta visu lieliski izdarīs. Viņai ir izmeklēta gaume. Bet ko mēs tur darīsim? Ceru, ka tur ir korts.

—    Jā. Sešu jūdžu attālumā ir golfa laukums, bet līdz jūrai — apmēram četrpadsmit jūdzes. Vēl vairāk. Mums būs kaimiņi. Domāju, ka paziņas nekad netraucē.

—    Kādi kaimiņi? — Irisa ar nepatiku pajautāja.

Džordžs nespēja viņai paskatīties acīs.

—    Faradeji, — viņš teica. — Viņi dzīvo apmēram pusotras jūdzes attālumā, tūliņ aiz parka.

Irisa apjuka. Bet tad viņa iedomājās, ka visa šī rūpīgi izplānotā operācija ar ārpilsētas mājas iegādi kalpo par aizsegu tikai vienam mērķim — nodibināt tuvākus kontaktus ar Stefanu un Sandru. Ja vasarnīcas ir cieši blakus, gribot negribot starp kaimiņiem tie nodibinās. Cik precīzi viņš visu paredzējis! Kādēļ? Kāda doma viņu nomoka? Vai ir vērts izsviest tik daudz naudas kaut kāda nesaprotama mērķa sasniegšanai?

Aizdomas, ka Rozmarijas un Stefana attiecības bija tuvākas nekā draugu starpā? Dīvaina pēcnāves greizsirdība? Viņa nerada izskaidrojumu.

Ko Džordžs vēlas panākt? Ko nozīmē šie nesaprotamie jautājumi, ar kuriem viņš uzbāžas? Kas par dīvainībām?

Sis neizprotamais, aizmiglotais skatiens vakaros. Licilla to izskaidroja ar pārāk lielu portvīna devu. Ak, šī Licilla!

Nē, ta nav dīvainība. Kad viņš sēdēja, grimdams aizmirstībā, likās, it kā nepārvarams uztraukums, papildināts ar kārtīgu apātijas devu, atņem viņam pēdējos spēkus.

Lielāko daļu augusta viņi pavadīja Litlpraiersā. Briesmīga māja! Irisa nodrebeja. Viņa to neieredzēja. No ārienes simpātiska, labas kvalitātes, rūpīgi apdarināta un mēbelēta. (Ruta Lesinga zina savu darbu!) Un dīvains, atbaidošs tukšums. Viņi tur nedzīvoja. Viņi to ieņēma, kā karavīri kara laikā ieņem novērošanas posteni.

Visšausminošākā bija vasaras ikdienas nomācošā eksistence. Nedē|as nogales, teniss, draudzīgas pusdienas ar Faradejiem. Sandra bija apburoša, kā jau tas pieklājas laipnai kaimiņienei, tiekoties vasarnīca ar veciem draugiem. Viņa iepazīstināja Džordžu un Irisu ar vietējam ievērības cienīgajām vietām, sarunajās par zirgiem un ar pietiekamu cieņu izturējās pret Licillas vecumu.

Neviens īsti nezināja, kas slēpjas aiz šīs bālās, smaidīgās sejas-maskas. Sieviete — sfinksa.

Stefanu viņi redzēja maz. Viņš bija ļoti aizņemts. Darbs. Irisa uzskatīja, ka viņi varētu tikties arī biežāk, bet viņš apzināti no tā izvairījās.

Tā pagāja augusts un septembris, bet oktobri bija nolemts atgriezties Londona.

Irisa atviegloti uzelpoja. Varbūt pēc atgriešanās Džordžs beidzot atjēgsies?

Un, lūk, pagājušajā naktī viņu pamodināja kluss klauvējiens pie durvīm. Irisa iededza gaismu un paskatījās pulkstenī — tikai viens.

Viņa uzģērba halātu un piegāja pie durvīm, nodomādama, ka tas būs pieklājīgāk nekā vienkārši uzsaukt: «Nenāciet!»

Aiz durvīm stāvēja Džordžs. Viņš vēl nebija gājis gulēt, jo mugurā bija vakara uzvalks. Viņš satraukti elpoja, sejai bija dīvaina zilgana nokrāsa.

Džordžs teica:

—    Iris, nonāc, lūdzu, kabinetā! Man ar tevi jāparunā.

Pusaizmigusi, minējumos pīdamās, viņa paklausīgi sekoja

Džordžam.

Viņš aiztaisīja kabineta durvis un norādīja uz krēslu. Pats apsēdās iepretim un piestūma viņai cigarešu kārbu. Paņēmis cigareti ilgi nevarēja aizdedzināt — trīcēja rokas.

—    Kas .noticis, Džordž? — viņa pavaicāja.

Viņu pārņēma bailes. Viņš bija bāls, līdzīgs mironim un runāja aizelsdamies — kā cilvēks, kas skrējis garu gabalu.

—    Es vairāk nevaru. Es to neizturēšu. Tev man jāpasaka … Vai tā ir taisnība … vai ir iespējams …

—    Par ko tu runā, Džordž?

—   Tu nevarēji neievērot. Viņai taču vajadzēja kaut ko izstāstīt. Bija kaut kāds iemesls …

Irisa izbrīnīta raudzījās viņā.

Viņš paberza pieri.

—    Tu nesaproti, par ko es runāju. Es redzu. Nebaidies, mazulīti Tev man jāpalīdz. Atceries, ko vien spēj! Pagaidi, pagaidi, nekādi nevaru sakoncentrēties, bet tu visu tūliņ atcerēsies … Paskaties šīs vēstules!

Viņš atslēdza rakstāmgalda atvilktni uz izņēma divus papīrus.

—    Izlasi, — teica Džordžs, sniegdams lapiņas.

Irisa tās rūpīgi apskatīja. Tur melns uz balta bija rakstīts: «Tu domā, ka Tava sieva izdarīja pašnāvību. Nē. Viņu nogalināja.» Un otra zīmīte: «Tava sieva Rozmarija neizdarīja pašnāvību. Viņu nogalināja.»

Pilnīgi apstulbusi, Irisa nespēja atraut skatienu no uzrakstītā.

Džordžs turpināja:

—    Es tās saņēmu pirms trim mēnešiem. Sākumā es domāju, ka tas ir joks — nežēlīgs, neģēlīgs joks. Pēc tam sāku domāt: kāpēc gan Rozmarijai vajadzēja sevi nonāvēt?

—   Acīmredzot nervu sistēmas novājināšanās pēc gripas, — Irisa skolmeistara tonī noskandēja.

—    Jā, jā. Bet tu padomā labi! Tās taču ir tīrās muļķības. Cik cilvēku neslimo ar gripu un pēc tam pārdzīvo nervu sistēmas novāj klāšanos, bet nekas?

—    Varbūt vina bija nelaimīga? — Irisa piespieda sevi pateikt.

—    Ja, iespejams, — mierīgi atbildēja Džordžs. — Bet, lai ko arī teiktu, es nespēju saprast, ka Rozmarija izdarīja pašnāvību tikai tādēļ, ka bija nelaimīga. Viņa varēja mūs baidit. Bet nedomāju, ka viņa būtu izpildījusi savus draudus.

—    Džordž, bet viņa tomēr to izdarīja! Kāds vēl var būt cits izskaidrojums? Un visa tā draņķība viņas rokassomiņā pierāda secinājumu pareizību.

—    Zinu. Viss apstiprinās. Bet, līdzko es saņēmu tās, — Džordžs ap pirkstu piedūrās anonīmajām vēstulēm, — man galvā viss sagriezās otrādi. Un, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk man šķiet — kaut kas tur nav kārtībā. Tāpēc es tev uzdevu daudzus jautājumus par Rozmarijas ienaidniekiem. Tāpat arī, vai kāds viņai neiedvesa bailes. Nepazīstamajam, kas viņu nogalināja, vajadzēja būt iemeslam …

—    Džordž, tu jūc prātā.

—    Dažreiz man arī tā šķiet. Tad atkal manī nostiprinās pārliecība, ka man ir taisnība. Vajag visu uzzināt. Noskaidrot. Palīdzi man, Iris! Padomā! Atceries! Galvenais — atceries. Visu, līdz pēdējam sīkumam. Ja viņa ir nogalināta, tad slepkava tovakar sēdēja ar mums pie viena galda. Piekriti?

Protams, viņa tam piekrita. No tā izriet, ka nevajag pretoties atmiņām. Vajag visu atcerēties. Mūzika, bungu rībieni, varietē klusinātās ugunis, tad atkal spilgtā gaisma un uz galda uzkritusi Rozmarija ar zilganu, krampju saviebtu seju.

Irisa sāka drebēt. Viņu pārņēma bailes — paniskas bailes. Jāpadomā … jāatceras … Rozmarijas dēļ.

2. nodaļa RUTA LESINGA

Dienas darbu jūkli tikai brīžam Ruta Lesinga varēja atvairīt atmiņas par sava saimnieka Džordža Bārtona sievu Rozmariju.

Rozmarija viņai nepatika, un tam bija savi iemesli. Bet līdz tam novembra rītam, kad viņa pirmo reizi satikās ar Viktoru Drciku, viņa pat īsti neapzinājās, cik ši nepatika bija liela.

Saruna ar Viktoru bija visa sākums. Vilciens sakustējās. Līdz tam visas domas un jūtas bija tā ieslēgtas apziņā, ka tām nebija neālas nozīmes.

Viņa bija uzticīga Džordžam. No paša sākuma. Kad viņa pirmo reizi ieradās pie Džordža — nepieejama, pašpārliecināta divdesmittrīsgadīga sieviete —, viņa uzreiz saprata, cik ļoti viņam nepieciešama aizbildniecība. Viņa izvēlējās paziņas, ievirzīja aizraušanās. Atturēja no dažādām šaubīgām avantūrām un svētīja brīžos, kad vajadzēja riskēt. Un nekad ilgās sadarbības gados viņa nedeva iespēju Džordžam saubīties par savām darbaspējām, vērīgumu un centību. Viņas āriene priecēja acis, jo īpaši Džordžam patika viņas tumšie, spīdīgie mali, lieliski pašūtās stīvinātās blūzes, nelielās pērlītes glīti veidoto ausu ļipiņās, bālā, tikai mazliet pūderētā seja un nedaudz rozā krāsā ietonētās lūpas.

Viņai nepiemita trūkumi.

Viņam patika viņas neatkarīga, pārliecinošā uzvedības maniere, lietišķība, pilnīgais familiarisma trūkums. Kad viņš stāstija par savām personīgajām lietām, viņa līdzjūtigi uzklausīja un vienmēr deva derīgus padomus.

Izņemot viņa laulību. To viņa neatbalstīja. Tanī pašā laikā samierinājās ar šo notikumu un sniedza nenovērtējamu palīdzību kāzu sagatavošanā, noņemot no mis Mārlovas pleciem krietnu daļu rūpju.

Pēc kāzām Rutas un šefa attiecības kļuva vēsākas. Viņa turpināja strādāt, un Džordžs uz viņu varēja pilnībā paļauties.

Rutai bija liela pieredze, un Rozmarija drīz vien saprata, kādu neatsveramu palīdzību viņai var sniegt vīra sekretāre.

Džordžs, Rozmarija, Irisa — visi viņu sauca vienkārši par Rutu, Viņa bieži ieradās brokastot Elvestonskvēra mājā. Tagad viņai bija jau divdesmit deviņi gadi, bet viņa izskatījās tāpat kā divdesmit trijos.

Rutai nebija nekādas vajadzības pēc ilgstošām sarunām ar Džordžu, jo viņa lieliski izprata visas viņa dvēseles stāvokļa nianses. Viņa precīzi varēja pateikt, kad pēckāzu sajūsmu nomainīja mīlas ekstāze. Zināja, kad ekstāzes vietā stājās jūtas, kurām grūti atrast precīzu formulējumu. Tajā laikā viņai bieži nācās labot Džordža pieļautās sīkās kļūdas.

Lai arī cik izklaidīgs būtu Džordžs, Ruta Lesinga nekad necentās uz to saasināt uzmanību. Un par to viņš bija pateicīgs.

Taja novembra rīta viņš pirmo reizi pateica par Viktoru Dreiku.

—    Ruta, man ir kāds visai nepatīkams uzdevums jums. Katrā ģimenē ir kāda kašķaina aita, — teica Džordžs.

Viņa saprotoši pamāja.

—    Viņš ir manas sievas brālēns — galīgs gaisagrābslis. Viņš izputināja savu māti; muļķa zoss izpārdeva visas savas nožēlojamās akcijas, ko bija krājusi viņam. Viņš sāka ar čeka viltošanu Oksfordā, toreiz to noklusēja. Tagad viņš blandās apkart pa pasauli un visur vāra ziepes.

Ruta viņā klausījās bez īpašas intereses, šādus tipus viņa pazina. Viņi audzēja apelsīnus, vistas, klejoja pa Austrālijas ceļiem, piepelnījās Jaunzēlandes lopkautuvēs. Viņi visur darīja nelietības, nekur ilgi neaizkavējās. Un, knapi saņēmuši naudu, to noplītēja. Tādi ļaudis viņu neinteresēja. Viņa deva priekšroku cilvēkiem ar stāvokli.

—    Viņš atkal uzradies Londonā un neliek miera manu sievu. Pēdējo reizi viņa Viktoru redzēja vēl skolas gados, un tagad šis nelietis ar aristokrātiskajām manierēm cenšas izspiest no Rozmarijas naudu. To es nepieļaušu. Mēs norunājām satikšanos viesnīcā pulksten divpadsmitos. Šo lietu es gribu uzticēt jums. Man ar viņu nay.nekā kopīga. Es viņu nekad neesmu redzējis un negribu redzēt. Tāpat negribu, lai Rozmarija ar viņu satiktos. Man šķiet, ka tikšanās iegūs oficiālu raksturu, ja ieradīsies neieinteresēta persona.

—    Jā, tas ir labs plāns. Kādi ir noteikumi? <

—    Simt mārciņu un biļete uz Riodežaneiro. Naudu izsniegstikai uz klāja.

Ruta pasmaidīja.

—    Lieliski. Gribat būt pārliecināts, ka viņš tiešām aizbrauks?

—    Es redzu — jūs visu esat sapratusi.

—    Parasta lieta, — viņa izmeta.

—    No viņa var visu sagaidīt. — Viņš brīdi paklusēja. — Jūs tiešām neiebilstāt?

—    Protams. — Ruta pasmaidīja. — Man tas nesagādās nekādas grūtības.

—    Jums nesagādās grūtības arī daudz sarežģītāki uzdevumi.

—   Vai biļete jau pasūtīta? Starp citu, kā viņu sauc?

—    Viktors Drciks. Lūk, viņa bi|ete. Es vakar zvanīju uz kuģniecību. «Sv. Kristobals» iziet jūrā rit no Tilburijas.

Ruta paņēma biļeti, pārbaudīja to un ielika somiņā.

—    Norunāts. Visu izdarīšu. Pulksten divpadsmitos. Adrese?

Hotelis «Ruperts» Raselskvērā.

Viņa pierakstīja.

—    Ruta, dārgā, es nezinu, ko es bez jums iesāktu… — Jūtu pārpilnībā Džordžs uzlika roku uz viņas pleca. Agrāk neko tamlīdzīgu viņš neatļāvās. — Jūs esat mana labā roka, daļa no manis paša.

Ruta labsajūtā piesarka.

—    Es neprotu runāt.. . Jūsu darbs tiek uztverts kā pats par sevi saprotams… Bet ticiet — tā tas nav. Jūs pat nevarat iedomāties, kā es jums visā uzticos… — Viņš vēlreiz atkārtoja vārdu «visā». — Jūs esat pati jaukākā, labākā, uzticīgākā meitene pasaulē.

Ruta iesmējās un, lai apslēptu labpatiku un apmulsumu, teica:

—   Ar savām uzslavām jūs mani samaitāsiet.

—    Bet tā tas tiešām ir. Jūs esat daļa no firmas, Ruta. Dzīve bez jums nav iespējama.

Viņa vārdu sasildīta, Ruta aizgāja. Un šīs jūtas viņā dzīvoja arī tad, kad viņa ieradās hotelī «Ruperts».

Uzdevums viņu nemulsināja. Viņa ticēja, ka spēs rast izeju no jebkuras situācijas. Gadījuma rakstura piedzīvojumi viņu nekad nesaistīja. Bčt Viktoru Dreiku viņa uztvēra kā daļu no saviem ikdienas pienākumiem.

Viņš izrādījās tieši tāds, kādu viņa bija iedomājusies, varbūt nedaudz glītāks. Bet raksturā viņa nebija kļūdījusies. Ar tikumību Viktoru Dreiku daba nebija apveltījusi. Otru tik cietsirdīgu un aprēķina pilnu tipu bija grūti atrast. Velns aiz labsirdības maskas. Ruta nebija vienīgi rēķinājusies ar viņa prasmi lasīt otra domas un spējām iedarboties uz emocijām. Acīmredzot viņa arī pārvērtēja savas spējas pretoties valdzinājumam. Bet viņš bija valdzinošs.

Viņš priecīgi pārsteigts apsveica Rutu.

—   Paša Džordža pilnvarotais pārstāvis. Lieliski. Cik negaidīti!

Viņa vesi, mierīgi izklāstīja noteikumus. Viktors tos uzņēma saprotoši un pat draudzīgi.

—    Simt mārciņu? Nav slikti. Nabaga Džordžs. Es apmierinātos arī ar sešdesmit, bet to es neteicu. Noteikumi. «Netraucēt dārgo māsīcu Rozmariju; nepavedināt nevainīgo māsīcu Irisu; neapgrūtināt cienījamo brālēnu Džordžu.» Ar mieru! Kas mani pavadīs uz kuģi? Jūs, dārgā mis Lesinga? Lieliski. — Viņš sarauca degunu, tumšajās acis uzliesmoja līdzjūtība. Ar augumu un tumši iedegušo seju viņš atgādināja visromantiskāko toreadoru. Viņš bija spējīgs iespaidot sievieti un to apzinājās.

—   Mis Lesinga, jūs acīmredzot jau ilgāku laiku strādājat pie Bārtona?

—    Sešus gadus.

—    Un viņš nezina, ko bez jums iesākt! Jā, ja, es to zinu. Ari par jums es visu zinu.

—    Kādā veida? — Ruta k|uva uzmanīga.

Viktors iesmējās.

—    Rozmarija izstāstīja.

—    Rozmarija? Bet…

—    Neuztraucieties. Es vairs netaisos viņai uzbāzties. Viņa, dārgumiņš, mani jau apmīļoja. Atzīšos, es no viņas jau izmakšķerēju simtnieku.

—    Jūs…

Ruta aprāvās, bet Viktors sāka smieties. Viņa smiekli bija lipīgi, un Ruta pati nesaprata, kāpēc smejas kopā ar viņu.

—    Tas nav jūsu cienīgi, mister Dreik.

—    Es esmu galīgs parazīts. Esmu izstrādājis noslīpētu parazitēšanas tehniku, piemēram: maciņš atvērsies, ja aizsūtīsi telegrammu, kurā dosi mājienu par iespējamo pašnāvību.

—    Jums būtu jākaunas pašam no sevis.

—    Es dziļi nožēloju savus grēkus. Es esmu netikumu noliktava, mis Lesinga. Man gribētos jums atklāt savu būtību.

—    Kāpēc? — viņa painteresējas.

—    Nezinu. Jūs neesat tāda kā visi. Ar manu tehniku jūs nenoķert. Kādas jums skaidras acis — taisna cilvēka acis. Nē, grēku nožēiotājs no jums nekā nepanāks. Jūsos nav ne lāses žēluma.

Viņas seja kļuva kā akmenī cirsta.

—    Neieredzu žēlumu.

—    Neraugoties uz savu vārdu. Jus, šķiet, sauc Ruta? Pi>kanti. Ruta — cietsirdīgā.[1]

—    Nemīlu vājos.

—    Kas teica, ka es esmu vājš? Nē, mana dārgā, jūs kļūdāties. Es varbūt esmu nelietis, bet gribētu jums pateikt vienu lietu.

Viņas lūpas mazliet sašķobījās. Tulin sāksies taisnošanās.

—    Jā?

—    Es sev patīku. Ja, — viņš teica, — patiku, un viss. Esmu redzējis dzīvi. Gandrīz visu izmēģinājis — biju aktieris un noliktavas pārzinis, šveicars un dienas strādnieks, nesējs un butafors cirkā. Braucu uz kuģiem par matrozi. Izvirzīju savu kandidatūru prezidenta amatam kādā Dienvidāfrikas republikā. Sēdēju cietumā. Un tikai divas lietas es nekad neesmu darījis — strādājis godīgu darbu un maksājis parādus.

Viņš iesmējās un paskatījās uz Rutu. Vai tiešām viņa nebūs sašutusi par šīm aplamībām? Nē. Viktoram Dreikam piemita velnišķīgs spēks. Jebkuras cūcības viņa mutē izklausījās kā nevainīga draiskulība. Neģēlīgs skatiens caururba viņu līdz kaulu smadzenēm.

—    Neiedomājieties pārāk daudz! Nebāziet man degunā savu cēlsirdibu! Labklājība — lūk, jūsu fetišs. Jūs esat no tām meitenēm, kas sapņos sevi redz saimnieka sievas godā. Tāpēc jūs arī strādājat pie Džordža. Viņam nevajadzēja precēt šo dievgosniņu Rozmariju — viņam vajadzēja apprecēt jūs. Un viņš, velns parāvis, nebūtu zaudētājs.

—    Jūs aizmirstaties.

—    Rozmarija ir velnišķīgi stulba, un tas viņai ir iedzimts. Žilbinoša skaistule ar vistas smadzenēm. Tādas sievietes iekārdina vīriešus,bet nespēj tos noturēt. Bet jūs — tas ir pavisam kaut kas cits. Ak Dievs, ja vīrietis jūs iemīlēs, tas būs uz mūžu.

Tas bija trāpīts mērķī. Nespēdama pat apjēgt, viņa atklāja sevi visu:

—    Ja tā būtu. Bet viņš mani nemīl!

—   Jūs gribat teikt — Džordžs? Nemuļķojieties, Rutaļ Ja tagad ar Rozmariju kaut kas notiktu, viņš jūs momentāni apprecētu.

(Lūk, visa sākums.)

Nenolaizdams acis, Viktors turpināja:

—    Un jūs to zināt tikpat labi kā es.

(Džordža roka uz pleca, maiga balss, silts starojums … Ja, pareizi… Viņa to aizrauj, viņš tiecas pēc viņas .. .)

Viktors klusi teica:

—   Vairāk pārliecības, dārgā! Jūs aptisiet Džordžu ap pirktu. Bet Rozmarija ir tikai muļķīte.

«Pareizi,» Ruta nodomāja. «Ja nebūtu Rozmarijas, es piespiestu Džordžu sevi bildināt. Un viņš nekļūdītos. Kā es par viņu rūpētos . ..»

Naids viņu apžilbināja, dvēselē sāka vārīties. Viktors Dreiks viņu vēroja ar interesi. Viņam patika pasviest idejas. Vai ari — šajā gadījumā — palīdzēt sakārtot domas, kas jau sen perinājušās apziņā.

Ar to arī viss sākās — ar nejaušu satikšanos ar cilvēku, kas jau nākamajā dienā aizbrauca velns viņu zina kurp. Tā Ruta, kas atgriezās kantorī, vairs nelīdzinājās tai Rutai, kura no kantora izgāja. Lai gan uzvedībā un ārienē nekas nebija mainījies.

Drīz pēc viņas atgriešanās piezvanīja Rozmarija.

—   Misters Bārtons tikko aizgāja brokastot. Vai varu kā palīdzēt?

—    Ruta! Vai tiešām? Sis neciešamais pulkvedis Reiss atsūtījis telegrammu, ka nepagūs atgriezties uz manu dzimšanas dienu. Pajautājiet Džordžam, ko ielūgt viņa vietā. Vajadzīgs cits vīrietis. Būs trīs sievietes — Irisa, Sandra Faradeja un vēl kāda. Neatceros.

—   Domāju, ka ceturtā esmu es. Tas ir ļoti laipni, ka mani uzaicinājāt.

—    O, protams. Es pavisam par jums aizmirsu!

Klausulē atskanēja Rozmarijas mākslotie smiekli. Ja Rozmarija būtu redzējusi, kā iekvēlojās Rutas acis un sakniebās lūpas!

Uzaicināja aiz žēlastības, izdarīja pakalpojumu Džordžam! Lai atnāk tava Ruta. Uzaicinājums viņai būs tīkams, un viņa taču mums tik daudz palīdz. Un izskatās viņa tīri pieklājīgi.

Šinī mirklī Ruta saprata, cik ļoti viņa neieredz Rozmariju.

33

Neieredz par viņas bagātību un skaistumu, bezrūpību un muļķību,. Par to, ka viņai nevajag strādāt kantorī — viņai visu

3 — 2104

pienes uz paplātes. Mīļākie, labi situēts vīrs — nekādu problēmu …

Neieredzēta, iecirtīga, pašapmierināta, vieglprātīga, skaista…

—    Kaut tu nosprāgtu, — caur zobiem novilka Ruta apklusušajam telefonam.

Viņa ļoti pārbijās no saviem vārdiem. Tas tik ļoti nelīdzinājās viņai. Viņa prata apslāpēt kaislības, nekad nestrēba karstu, valdīja pār sevi.

«Kas ar mani notiek?» viņa nodomāja.

Taja dienā viņa neieredzēja Rozmariju. Arī pēc gada viņa Rozmariju neieredzēja tikpat stipri.

Kaut kad, iespējams, viņa aizmirsīs Rozmariju, bet tikai ne tagad.

Viņai gribējās atsaukt atmiņā tās novembra dienas.

Viņa nekustīgi sēdēja pie telefona. Sirds no naida plīsa vai pušu.

Mierīgi, pat pārāk mierīgi viņa nodeva Džordžam Rozmarijas lūgumu un paziņoja, ka pati droši vien neieradīsies. Darīšanas. Bet Džordžs par to neko negribēja dzirdēt.

Nākamajā rītā viņa paziņoja par kuģa iziešanu jūrā. Džordžs jutās atvieglots un pateicīgs.

—    Un tā viņš aizbrauca?

—    Jā. Naudu es viņam iedevu pašā pēdējā brīdī. Kad kuģis jau devās prom, viņš pamāja ar roku un nokliedza: «Noskūpstiet Džordžu un pasakiet, ka es vakarā iedzeršu uz viņa veselību.»

—    Kāda nekaunība! — Džordžs noteica. Pēc tam painteresējās: — Ruta, ko jūs par viņu domājat?

Viņa apspieda sevī emocijas.

—    Tieši tādu es viņu iedomājos. Niecība.

Un Džordžs neko nemanīja, neko nenojauta. Viņai gribējās kliegt: «Kāpēc tu mani sūtīji pie viņa? Vai tu nezināji, ko viņš ar mani izdarīs? Vai tiešām tu nesaproti, ka es vairs neesmu es? Neredzi, cik es esmu bīstama? Kas zina, ko es varu ievārīt?»

Ta vietā viņa lietišķi teica:

—    Sakarā ar vēstuli no Sanpaulu …

Viņa bija pieredzējusi, prasmīga sekretāre.

Pagāja piecas dienas.

Rozmarijas dzimšanas diena.

Maz darba… frizētavas apmeklējums… jauns melns kostīms, meistarīga kosmētika. No spoguļa raugās gluži sveša seja. Bāla, uzņēmīga, naidīga.

Tātad Viktors Dreiks nav kļūdījies. Viņā nav ne piles žēlastības.

Vēlāk, kad viņa raudzījās uz zilgano, sastingušo Rozmarijas seju, žēluma joprojām nebija.

Bet tagad, pēc vienpadsmit mēnešiem, atmiņas par Rozmariju viņu pēkšņi izbiedēja …

3. nodaļa ANTONIJS BRAUNS

Līdzko Antonijs Brauns atcerējās Rozmariju, viņš sabozās.

Jābūt idiotam, lai ar viņu saietos. Starp citu, vīrieti par to nenosoda. Bet viņai piemita spēja piesaistīt ļaužu skatienus. Tajā vakarā Dorčesterā viņš nespēja ne uz vienu citu skatīties. Skaista kā hūrija un droši vien arī tikpat gudra!

Viņš iemīlējās līdz ausīm. Un cik daudz spēka viņš patērēja, lai atrastu kādu, kas varētu viņus iepazīstināti Nepiedodama vieglprātība, kad darba pāri acīm. Viņš taču neatbrauca šurp izklaidēties.

Bet Rozmarija bija tik neatvairāma, ka viņš mirklī aizmirsa visus dienesta pienākumus. Tagad viņš pats par sevi ņirgājās un nekādi nesaprata — kā gan varēja būt tāds idiots. Laimīgā kārtā nebija nekā, ko nožēlot. Līdzko viņi sāka sarunāties, Rozmarijas burvība izbālēja. Viss nostājās savās vietās. Mīlestības nebija. Nebija arī kaislības. Vienkārši — patīkama laika pavadīšana.

Nu ko, viņš jauki pavadīja laiku. Un Rozmarija ari papriecājās. Viņi dejoja kā divi eņģeļi. Lai ietu kurp iedami, vīrieši vienmēr uz viņu skatījās. Viņš pateicās liktenim, ka nebija viņu apprecējis. Kāda velna pēc viņam vajadzīga šī skaistule? Viņa pat neprata uzmanīgi klausīties. Viņa bija no tās sugas meitenēm, kuras katru rītu pie brokastgalda alkst atzīšanos kvēlā mīļā.

Tagad ir īstais laiks par visu padomāt.

Viņš pamatīgi bija viņā iemīlējies?

Bija kaut kas līdzīgs bezmaksas kavalierim. Zvanīja, aicināja, dejoja ar viņu, skūpstījās taksometrā. Muļķojās līdz pat tai neiedomājamai, iztēli stindzinošajai dienai.

Atmiņā ir viss līdz pat pēdējam sīkumam: virs auss izjukusi kastaņkrāsas matu šķipsna, nolaistas skropstas, aiz kurām mirdz tumši zilas acis. Maigas, sārtas lūpas.

—   Antonijs Brauns. Kāds jauks vārds!

—    Man ir slavens vārds, — viņš labsirdīgi teica. — Henrija VIII kambarsulainis arī bija Antonijs Brauns.

—    Nu, to es neapgalvoju.

■— Jūsu sencis — es ceru?

—    Labāk nevajag!

Viņš sarauca pieri.

—    Es esrnu kolonizatoru pēctecis.

—    Vai itāļu?

—    A! — Viņš iesmējās. — Mana olīvkrāsas sejas āda. Mana māte bija spāniete.

—    Tad viss skaidrs.

—    Kas skaidrs?

—    Viss skaidrs, mister Antonij Braun.

—    Jums patīk mans vārds?

—    Es jau teicu. Skaists vārds.

Un, pilnīgi negaidot, kā ar mietu pa pieri:

—    Labāks nekā Tonijs Morelli.

Viņš apstulba un atteicās ticēt savām ausīm. Neticami! Briesmīgi!

Viņš saķēra Rozmariju aiz rokas, neganti saspieda, un viņa iekliedzās:

—    Man sāp!

Viņa balss kļuva ļauna un rupja.

Savukārt viņa smējās par panākto efektu. Šausmīga muļķe!

—    Kas jums to teica?

—    Kāds jums nezināms cilvēks.

—    Kas viņš tāds ir? Es nejokoju, Rozmarij. Man jāzina.

Viņa pameta uz Antoniju rotaļīgu skatienu.

—   Mans vieglprātīgais brālēns Viktors Dreiks.

—    Es nekad neesmu saticis cilvēku ar šādu vārdu.

—   Domāju, ka jūsu tikšanās reizē viņam bija cits vārds. Sargāja ģimenes godu.

Antonijs lēni noteica:

—    Saprotu. Tas bija cietumā?

—    Jā. Es runāju ar Viktoru par viņa izlaidīgo dzīvi, teicu, ka viņš mūs visus apkauno. Bet viņam tas pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Pēc tam viņš pasmīnēja un teica: «Arī jūs neesat bez grēka, mana dārgā. Es vakar redzēju jūs dejojam ar kādu puisi — šis putniņš jau ir pabijis būrītī, bet tagad viņš ir viens no jūsu labākajiem draugiem. Dzirdēju, ka viņa vārds esot Antonijs Brauns, bet cietumā viņš bija Tonijs Morelli.»

Antonijs nepiespiesti teica:

—    Es gribētu atjaunot pazīšanos ar savu jaunības dienu draugu. Cietumā sietās saites ir stipras.

Rozmarija papurināja galvu.

—    Jūs nokavējāt. Patlaban viņš ir ceļā uz Dienvidameriku. Vakar aizbrauca.

—    Skaidrs. — Antonijs smagi nopūtās. — Tātad jūs esat vienīgais cilvēks, kas zina manu noslēpumu.

Viņa pamāja.

—    Es jūs nenodošu.

—    Tā būs labāk. — Balss kļuva drūma un draudīga. — Paklausieties Rozmarij! Nespēlējieties ar uguni! Jūs taču negribēsiet…

—    Tonij, jūs man draudat?

—    Brīdinu.

Vai viņa saprata šo brīdinājumu? Sajuta slēptos draudus? Muļķe ar vistas smadzenēm. Ne piliena veselā saprāta viņas skaistajā, tukšajā galviņā. Gribējās aiziet, bet kas par viņu var galvot? Jebkurā mirklī var izpļāpāties.

Rozmarija uzsmaidīja savu visapburošāko smaidu, bet tas atstāja viņu vienaldzīgu.

—    Neesiet tik cietsirdīgs. Uzaiciniet mani nākamnedēļ uz dejām.

—    Manis šeit nebūs. Es aizbraukšu.

—    Tikai ne pirms manas dzimšanas dienas. Jūs nedrīkstat mani pamest. Es ar jums rēķinos. Nesakiet «nē»! Es tik smagi slimoju ar šo briesmīgo gripu un vēl tagad jūtos riebīgi. Nestrīdieties ar mani! Jūsu pienākums ir ierasties.

Viņam vajadzēja būt nepielūdzamam. Aizsūtīt visus pie velna un neatskatoties aiziet.

Bet šinī brīdī viņš ieraudzīja pa trepēm kāpjam Irisu — slaidu, graciozu, melniem matiem, pelēkām acīm bālajā sejā. Irisai nepiemita Rozmarijas žilbinošais skaistums, bet viņā bija kāds iekšējs spēks, kas tik ļoti pietrūka māsai.

Un viņš kļuva līdzīgs Romeo, kas gan pūlas domāt par Rozalindu, bet redz Džuljetu.

Antonijs Brauns grozīja savu lēmumu. Acumirklī viņš uzmeta jaunu darbības plānu.

4. nodaļa STEFANS FARADEJS

Stefans Faradejs domāja par Rozmariju. Viņas tēls Stefanā vienmēr raisīja lielu izbrīnu. Parasti viņš centā's nomākt jebkuru domu par Rozmariju, bet bija brīži, kad viņas tēls iznira no nebūtības tikpat spilgts kā dzīves laikā. Un neatlaidīgi sekoja Stefanam.

Līdzko viņš atcerējās notikumu restorānā, viņu pārņēma paniskas bailes. Nevajag par to domāt. Jādomā par dzīvo Rozmariju — smaidošu, satraucošu, dziļi ieskatāmies viņa acīs…

Kāds muļķis, kāds neiedomājams muļķis viņš bija!

Viņu pārņēma neviltota neizpratne un grēku nožēla. Kā tas viss notika? Neiedomājami. Viņa dzīve pārlūza divās daļās: lielākajā daļā viss bija pārdomāts, līdzsvarots, pakļauts stingrai kārtībai, bet otrajā — kaut kads nesaprotams neprāts. Divas puses, ko nevar savienot.

Neraugoties uz savām spējam, prātu, vērību, Stefana iekšējā balss neļava apjaust, ka šīs divas puses lieliski papildina viena otru.

Brīžam viņš pārskatīja nodzīvoto dzīvi, vērtēja to mierīgi, bez liekām emocijām, bet arī paštīksniinoties. Jau agrā bērnībā viņš izvirzīja mērķi iekarot stāvokli sabiedrībā. Un, par spīti dažādam grūtībām, jau daudz ko bija sasniedzis.

Viņa pasaules uzskats bija vienkāršs — viņš ticēja neatlaidībai. Ko cilvēks vēlas, to viņš arī sasniedz.

Mazais Stefans stūrgalvīgi trenēja savu neatlaidību. Viņš varēja paļauties tikai uz saviem spēkiem. Pamaza auguma, bāls, lieliem vaigukauliem, lielu galvu — šāds septiņgadīgs puišelis bija iecerējis sasniegt daudz. Māte apprecējās ar cilvēku, kura sabiedriskais stāvoklis bija krietni vien zemāks, un rūgti to nožēloja. Tēvs — nabadzīgs dienas strādnieks — ļauns, viltīgs, skops. Māte un dēls viņu atklati nicināja. Māti — šo slimīgo bezrakstura būtni ar krasām noskaņu maiņām — Stefans nesaprata. Nesaprata līdz pat brīdim, kad ieraudzīja viņu guļam, uzkritušu uz galda. Blakus vāļājās tukša eau de coghex pudelīte. Viņam nebija ienācis prātā mātes nelīdzsvarotību izskaidrot ar dzeršanu. Māte taču nekad nedzēra ne alu, ne vīnu… Viņš nesaprata, ka viņas kaislei pret eau de cologhe ir pavisam cits iemesls nekā miglainās runas par galvassāpēm.

1 Odekolons (fr.).

Tajā brīdi viņš apjēdza, ka nemīl savus vecākus. Viņš ari agrāk saprata, ka uz viņiem nevar paļauties. Savam vecumam viņš bija mazs, kluss un nedaudz stostījās. Tēvs viņu apsaukāja par memmcsdēliņu. Paklausīgs bērns, kuru mājās tikpat kā nejuta. Tēvs būtu devis priekšroku daudz pārgalvīgākam dēlam. «Viņa gados no manis miera nebija,» viņš vienmēr teica.

Raugoties uz Stefanu, viņš izjuta savu sociālo ncpilnvērtību, salīdzinot ar sievu. Un Stefans bija mantojis mātes audzinātību.

Nesteidzīgi, bet pamatīgi Stefans nosprauda kursu savai dzīvei. Viņam jāiekaro stāvoklis sabiedrībā. Un kā pirmo pārbaudījumu savai gribai viņš izvirzīja — tikt vaļā no stostīšanās. Viņš runāja lēni, aizķerdamies pie katra vārda. Pēc kāda laika pūles vainagojās panākumiem. Viņš vairs nestostījās. Skolā mācījās centīgi. Vajadzēja iegūt izglītību. Skolotāji drīz vien pamanīja viņa uzcītību un sāka to stimulēt. Viņam piešķīra stipendiju. Skolas vadība ziņoja vecākiem, ka dēls vieš cerības. Un pārliecināja misteru Faradeju, kas tajā laikā bija paguvis iebāzt kabatā krietnu naudas žūksni, iztērēt to dēla izglītībai.

Divdesmit divu gadu vecumā Stefans pabeidza Oksfordas universitāti. Viņš ieguva diplomu, apsprātīga oratora reputāciju un prasmi sacerēt rakstus. Viņš ieguva arī dažus derīgus draugus. Viņu aicinājums bija politika. Viņš bija iemācījies pārvarēt iedzimto biklumu un ieaudzinājis sevī īpašības, kas izraisa sajūsmu sabiedrībā: vienkāršību, pieticību, labvēlību. Visu to, kas cilvēkiem liek teikt: «Sis puisis tālu tiks.» Stefans saprata, ka neatkarīgi no viņa simpātijām liberāļu partija ir mirusi. Viņš iestājās leiboristos. Bet pavisam drīz kļuva slavens ar iesauku «jaunais dezertieris». Leiboristu partija viņu neapmierināja ar savu dogmatismu. Daudz simpātiskāka likās varenā sāncense — konservatīvo partija. Savukārt arī tā bija pamanījusi jauno censoni.

Tāds cilvēks kā Stefans Faradejs bija tieši tas, kas viņiem vajadzīgs. Viņam izdevās pārvilināt savā pusē arī daļu leiboristu piekritēju un, pateicoties viņiem, iegūt nelielu balsu pārsvaru. Stefans iekšēji triumfēja, kad ieņēma savu vietu kopienas palātā.Pamati karjerai bija ielikti vēlmes sāka piepildīties. Sinī amatā viņš varēs likt lietā visas savas spējas, piepildīt godkārīgos sapņus. Spēki viņā kūsāt kūsāja, un viņš juta, ka spēj būt vadītājs. Labs vadītājs. Viņam piemita vadītāja talants. Viņš zināja, kad liktenim vajag paglaimot, kad — pavēlēt. Un Stefans nozvērējās — kādā jaukā dienā viņš kļūs par Kabineta locekli.

Maz pamazām vēlēšanu drudzis norima, un radās vilšanās. Priekšvēlēšanu kampaņā viņš bija visu acu priekšā, bet tagad kļuvis par nenozīmīgu skrūvīti milzīgajā mehānismā. Par skrūvīti, kas kalpo partijas virsotnes panākumiem. Izsisties ļaudīs šeit bija grūti. Veči ar bailēm raudzījās uz jaunatni. Vajadzēja kaut ko vairāk nekā spējas. Vajadzēja ietekmi.

Seit valdīja noteiktas intereses. Noteiktas ģimenes. Vajadzēja aizbildni.

Viņš sadomāja precēties. Līdz šim viņš bija maz par to domājis. Kaut kur zemapziņā brīžam uzplaiksnīja miglaina doma par apburošu būtni, ar kuru roku rokā varēs iet caur dzīvi un kura sapratīs viņa aicinājumu; par būtni, kas dzemdēs viņam bērnus un palīdzēs nest atbildības smago nastu. Sieviete, kas ar nepacietību gaidīs viņa panākumus un leposies ar tiem.

Kādā jaukā dienā Stefans nokļuva lielā pieņemšanā ministra koordinatora mājā. Ministrs koordinators bija pats varenākais cilvēks Anglijā. Jau no seniem laikiem viņa ģimenei bija liela politiskā ietekme. Visiem bija labi pazīstama ministra koordinatora mazītiņā bārdiņa un lielais, atlētiskais augums. Arī viņa kundzes zirga ģīmis bija redzams dažādu komiteju saietos visā Anglijā. Viņiem bija piecas meitas — tris no tām skaistules, bet visas nopietnas — un viens dēls, Itonas students.

Ministrs koordinators gribēja nedaudz sapurināt savus partijas biedrus — nākotnes cerības. Un tā Faradejs saņēma ielūgumu.

Viņš nepazina gandrīz nevienu no klātesošajiem un turpat divdesmit minūtes vientuļš nostāvēja pie loga. Kad burzma pie tējas galda kļuva mazāka un viesi izklīda pa blakustelpām, Stefans ieraudzīja slaidu meiteni melnā tērpā, kuras acīs bija lasāma viegla neizpratne.

Stefanam Faradejam piemita īpašība atcerēties ļaužu sejas. Bet tieši šorīt viņš metro bija pacēlis kāda atstāto «Ģimenes Hroniku» un, garlaicības mākts, izšķirstījis. Tajā bija redzama slikti nodrukāta ministra koordinatora trešās meitas lēdijas Aleksandras Hcilijas fotogrāfija ar nelielu informāciju: «…kautrīga, nesabiedriska… mīl dzīvniekus… lēdija Aleksandra apmeklē mājsaimniecības kursus, jo ministra kundze uzskata par nepieciešamu savam meitām sniegt šādu izglītību.»

Tātad šī jaunā meitene ir lēdija Aleksandra Heilija? Pats pēc dabas būdams bikls, Stefans nemaldīgi sajuta viņas nedrošību. Būdama pati neglītākā no piecām meitām, Aleksandra visu dzīvi cieta no mazvērtības kompleksa. Ieguvusi tādu pašu lielisku audzināšanu un izglītību kā māsas, viņa nekad nesasniedza viņu savoir-faire] , ar to satracinādama māti. Pārvarēt biklumu Sandrai prasīja neiedomājamas pūles.

Stefans to visu nezināja, bet intuitīvi sajuta. Un negaidīti viņam atausa gaisma. Tā bija izdevība! Ķer to, muļķi, ķer ciet! Tagad vai nekad!

Viņš šķērsoja istabu un piegaja pie bufetes. Apstājies blakus meitenei, paņēma sviestmaizi. Pagriezies pret viņu, piespiesti un nervozi uzrunāja (viņš netēloja satraukumu — viņš tiešām nervozēja):

—    Vai drīkstu ar jums parunāt? Es šeit nevienu nepazīstu un redzu, ka jūs arī nepazīstat. Uzklausiet mani! Atzīšos, esmu ārkārtīgi k … k … kautrīgs. — Stostīšanās, no kuras viņš jau sen bija ticis vaļā, atkal parādījās pašā piemērotākajā momentā. — J … J … jūs, šķiet, arī esat k … k … kautrīga?

Meitene piesarka un klusēja. Stefans saprata, ka viņai grūti atrast vārdus. Nav nemaz tik vienkārši pateikt: «Esmu mājas saimnieka meita.» Tā vietā viņa bikli sacīja:

—    Atzīšos, esmu … esmu kautrīga. Vienmēr esmu bijusi kautrīga.

—    Šausmīga sajūta, — Stefans ātri noteica. — Es nezinu, vai no tās var tikt vaļā. Brīžam šķiet, ka mēle ir sasieta.

—    Man ir tāpat.

Viņš sāka runāt — diezgan pārliecinoši, viegli stostoties. Viņa uzvedībā bija kaut kas puicisks, atbruņojošs. Agrāk tā bija dabiskā izturēšanās, bet tagad viņš to bija saglabājis un noslīpējis. Uzvedība bija jauneklīgi naiva, atbruņojoša.

Viņš sāka runāt par teātri, par lugu, kas nesen izraisīja sensāciju. Sandra to jau bija redzējusi. Viņi apmainījās iespaidiem. Pieskārās dažādām sabiedriskām problēmām un sāka tās apspriest.

Pie tam Stefans bija ļoti savaldīgs. Viņš ievēroja ienākam ministra kundzi un steidzīgi atvadījās:

—    Bija ļoti patīkami ar jums parunāt. Ja nebūtu saticis jūs, es šo vakaru neieredzētu. Es jums pateicos.

Pacilātā garastāvoklī viņš atstāja ministra koordinatora namu. Iespēja bija noķerta. Sasniegtais tagad jāattīsta tālāk.

Vairākas dienas viņš grozījās ap ministra koordinatora namu. Vienreiz Sandra iznāca kopā ar savu māsu. Otrreiz viena, bet ļoti steidzīga. Stefans noskatījās viņai iepakaļ. Mo-

1 Ticfba saviem speķiem (fr.).

ments bija vairāk nekā nepiemērots. Sandra acīmredzot devās kādās neatliekamās darīšanās. Un gandrīz pēc nedēļas viņa pacietība tika atalgota. Kādu rītu viņa iznāca no mājas kopā ar mazu, melnu skotu sunīti un nesteidzīgi devās uz parku.

Stefans steidzīgi devās pretējā virzienā un pēc piecām minūtēm negaidīti apstājās Sandras priekšā. Viņš dzīvespriecīgi iesaucās:

—    Lūk, kur veiksme! Man jau šķita, ka nekad jūs vairs neredzēšu!

Viņš bija tik uzbudināts, ka Sandra viegli piesarka.

Viņš pieliecās pie šuneļa.

—    Kāds jautrs suņuks. I<ā viņu sauc?

—    Maktevišs.

—    O, īsts skotietis.

Kādu brīdi viņi sarunājās par sunīti. Pēc tam Stefans samulsis teica:

—    Pagājušajā reizē es jums nestādījos priekšā. Faradejs. Stefans Faradejs. Ne ar ko neievērojams parlamenta locekfis.

Viņš jautājoši paskatījās un redzēja, ka viņas vaigi atkal sārtojas.

—    Aleksandra Heilija.

Viņa reakcija bija lieliska. Kā kopienas palātas sēdē. Pārsteigums, sajūsma, apjukums, samulsums.

—   Jūs… jūs esat lēdija Aleksandra Heilija… jūs… ak, Dievs! «Kāds viņš ir muļķis» — jūs droši vien toreiz nodomājāt.

Atbildi viņa nelika ilgi gaidīt. Viņai gribējās viņu nomierināt un uzmundrināt. Un tur palīdzēja audzināšana un iedzimtā labsirdība.

—    Man jums to vajadzēja pateikt.

—    Man pašam to vajadzēja uzminēt.

—    Kā tad jūs varējāt uzminēt? Un kāda tam nozīme? Lūdzu, neesiet sarūgtināts, mister Faradej! Iesim labāk uz Serpantīnu. Redzat, Maktevišs nevar nosēdēt uz vietas.

Pēc tam Stefans viņu vairākkārt satika parkā. Stāstīja par saviem plāniem. Viņi strīdējās par politiku. Sandru viņš uzskatīja par gudru, zinošu, simpātisku. Viņai bija gaiša galva, savdabīga domāšana. Viņi iedraudzējās.

Tam sekoja ielūgums uz pusdienām un dejām ministra koordinatora mājā. Ikdienišķs cilvēks šeit pašā pēdējā brīdī būtu cietis neveiksmi. Kad Sandra redzēja, ka māte pievērš uzmanību jaunajam cilvēkam, viņa atklāti paveicāja:

—    Ko jūs domājat par Stefanu Faradeju?

—    Par Stefanu Faradeju?

—   Viņš toreiz bija pie mums vakariņās, un pēc tam es pāris reižu esmu viņu sātikusi.

Ministrs koordinators savāca nepieciešamo informāciju, un tā liecināja par labu jaunajam cilvēkam.

—    Daudzsološs, vienkārši daudzsološs jauns cilvēks. Kas ir viņa vecāki, nav zināms, bet jau tuvākajā nākotnē viņš iegūs vārdu sabiedrībā.

—    Būtu labi pēc iespējas vairāk uzzināt par šo jauno cilvēku, — augstprātīgi piezīmēja ministra kundze.

Pēc diviem mēnešiem Stefans nolēma izmēģināt laimi. Viņi sēdēja parkā, un Maktevišs ierausās viņam klēpī.

—    Sandra, jūs zināt… nevarat nezināt… es jūs mīlu. Un gribu, lai jūs kļūstat mana sieva. Es jums nejautāšu, vai jūs ticat, ka drīz sasniegšu savu mērķi. Es tam ticu. Jums nebūs jākaunas par savu izvēli.

—    Es nekaunos, — viņa atbildēja.

—    Tālad jūs esat ar mieru?

—    Un jūs nezināt?

—    Es cerēju, bet nespēju tam ticēt. Atzīstos — es jūs iemīlēju jau tad, kad pirmo reizi ieraudzīju. Jūs stāvējāt tur pie galda, un man nācās saņemt visu savu vīrišķību, lai pieietu pie jums un sāktu sarunu. Nekad dzīvē neesmu bijis tā uztraucies.

Viņa atteica:

—    Laikam arī es jūs iemīlēju jau toreiz …

Bet lidz uzvarai bija vēl tālu. Vējš ne vienmēr pūta burās. Sandras paziņojums par precēšanos ar Stefanu Faradeju ģimenē izsauca protestu vētru. Kas viņš tāds ir? Ko viņi zina par viņu?

Ar ministru koordinatoru Stefans bija atklāts līdz galam. Izstāstīja par savu izcelsmi, par ģimeni.

Sievai ministrs koordinators teica: •

—    Hm, tas nav uz labu.

Bet viņš pārāk labi pazina savu meitu. Zināja, ka aiz ārēja miera slēpjas nelokāma apņēmība. Ja viņa kaut ko iecerējusi, tad savu panāks. Viņu nepārliecināsi!

—    Tam puisim ir liela nākotne. Ja viņu nedaudz pastutēs, viņš tālu tiks. Dievs vien zina, uz ko spējīga jaunā paaudze. Un viņš atstāj pilnīgi pieklājīgu iespaidu.

Kundzei nācās piekrist. Viņa arī necerēja atrast piemērotu partiju savai meitai. Lai kā arī grozies, bet ar Sandru rūpju vienmēr «pieticis. Suzanna ir skaistule, Esterei — galva uz pleciem, Diāna, gudra meitene būdama, aptina ap pirkstu jauno hercogu Hartvigu — tās bija sezonas spožākās kāzas. Bet Sandra — gandrīz neglītene… turklāt vēl kautrīga… un, ja šim puisim ir nākotne, tad der padomāt…

Murminot viņa kapitulēja:

— Protams, katrs grib izsisties cilvēkos …

Un tā Aleksandra Ketrina Heilija kļuva Stefana Leonardo Faradeja kundze. Vai tas bija uz labu vai ļaunu, grūti pateikt. Bija balta atlasa tērps un Briseles mežģīnes, līgavu pavadīja sešas meitenes un divi pāži, bija visi spožu kāzu atribūti. Medusmēnesi jaunie pavadīja Itālijā un tad atgriezās savā burvīgajā mājiņā Vestminsterā. Drīz pēc tam nomira Sandras krustmāte, atstājot mantojumā lielisku ārpilsētas māju karalienes Annas laikmeta stilā. Viss nokārtojās — labāk nemaz nevarēja vēlēties. Stefans ar jaunu enerģiju metās parlamenta darbā, Sandra viņam palīdzēja, savu dvēseli un miesu pilnībā pakļaujot viņa vēlmēm. Liktenis viņu tā lutināja, ka brīžam viņš tam atteicās pat ticēt. Savienība ar ministra koordinatora ietekmīgo frakciju solīja drīzu virzīšanos uz augšu. Viņa spējas un cilvēciskā pievilcība vēl vairāk nostiprināja stāvokli, kā arī pavēra spožas perspektīvas. Viņš patiesi ticēja savām spējām un bija gatavs sviedriem vaigā strādāt savas valsts labā.

Bieži vien, lūkojoties uz sievu, viņš baudīja neparastu prieku un sajūsmu, iedomājoties, kādu uzticīgu ceļabiedru ieguvis. Tieši tādu tēlu viņš bija redzējis iztēlē. Viņam patika viņas galvas un kakla maigās līnijas, skaidrās brūnās acis, uzacis, nelielais ērgļa deguns. Viņa izskatās gluži kā sacīkšu ķēve — tikpat kopta, tikpat dižciltīga un lepna. Sandru viņš uzskatīja par ideālu draudzeni: viņu domas ritēja vienā gultnē un vienādā ātrumā. Jā, viņš domās sev teica, Stefans Faradejs, šis nabaga puišelis, ir guvis panākumus. Dzīve sāka pieņemt tās formas, kuras viņš jau iepriekš bija iecerējis. Viņam tik tikko palika trīsdesmit, bet jau tādi panākumi.

JJn pilnīgā apmierinātībā viņi kopā ar suni uz divām nedēļām ieradās Sanmoricā. Pārlaižot skatu apkārtnei, viesnīcas hallē viņš ieraudzīja Rozmariju Bārtonu.

To, kas ar viņu tajā brīdī notika, viņš nekad nespēja saprast. Kaut kāds prāta aptumsums, neizsakāmu jūtu lavīna gāzās pāri. Viņš iemīlējās netālu stāvošajā sievietē. Dziļi, traki, bezprātīgi iemīlējās. Neprātīga, nepārvarama kaisle, tāpat kā pirms gada, atkal viņu ierāva savā virpulī.

Viņš sevi neuzskatīja par dedzīgu cilvēku. Pāris nenozīmīgu aizraušanos, viegls flirts — tas viņa izpratnē nozīmēja vārdu «mīlestība». Jutekliskas baudas viņu nevaldzināja. Viņš bija iedvesis sev domu, ka tas nav pieklājīgi.

Ja viņam pajautātu, vai viņš mīl savu sievu, atbilde noteikti būtu: «Protams.» Un tanī pašā laikā viņš skaidri apzinājās, ka nekādā gadījumā nebūtu apprecējis Sandru, ja viņa būtu nabadzīga zemnieka meita. Viņam viņa patika, viņš par viņu jūsmoja, juta pret viņu simpātijas un pateicību par piešķirto sabiedrisko stāvokli.

Tas, ka viņš spējīgs bezprātīgi iemīlēties kā pienapuika, viņam bija atklājums.

Viņš spēja domāt vienīgi par Rozmariju, par viņas draisko skatienu, kuplajiem kastaņbrūnajiem matiem, vilinošo, iekāri modinošo augumu. Viņš nevarēja ne ēst, ne gulēt. Viņi kopā slēpoja. Dejoja. Un katrs mazākais pieskāriens viņā modināja iekāri, kādu līdz šim viņš nekad vēl nebija izjutis. Tātad šīs ciešanas, gaidas, kaisle arī bija mīlestība!?

Pat zaudējis galvu, viņš pateicas liktenim, ka tas viņam piešķīris spēju saglabāt dabisku un gluži mierīgu izturēšanos. Neviens, izņemot Rozmariju, nedrīkst nojaust, nedrīkst zināt par viņa jūtām.

Bārtoni aizbrauca nedēļu ātrāk nekā Faradeji. Stefans sāka žēloties Sandrai, ka Sanmoricā valda garlaicība. Vai nevajadzētu saīsināt atvaļinājumu un atgriezties Londonā? Viņa labprāt piekrita. Un jau pēc divām nedēļām viņš kļuva Rozmarijas mīļākais.

Dīvains, uzbudinošs, postošs laiks — nemierīgs, fantastisks. Cik ilgi tas turpinājās? Apmēram pusgadu. Sī pusgada laikā Stefans, kā parasti, strādāja, tikās ar vēlētājiem, piedalījās kopienas palātas sēdēs, uzstājās dažādās sapulcēs, runāja ar Sandru par politiku, bet domāja tikai par Rozmariju.

Slepenās tikšanās mazajā dzīvoklītī, viņas skaistums, kaislie glāsti un apskāvieni. Sapnis. Kairinošs, reibinošs sapnis.

Bet pēc sapņa — atmošanās.

Pilnīgi negaidīta atmoda.

Līdzīgi dienas gaismai pēc tuneļa tumsas.

Vēl šodien viņš bija kaislīgs mīļākais, bet jau rīt atkal kļuva Stefans Faradejs. Faradejs, kas sāka domāt, ka nevajadzētu tik bieži tikties ar Rozmariju. Viņi jau tā šausmīgi riskē. Ja Sandra kaut ko nojautīs… Pie brokastgalda viņš zaglīgi ieskatījās Sandrai sejā. Paldies Dievam, viņa neko nenojauš. Kaut gan viņa aizbildināšanās par aizkavēšanos vēlu vakaros bija baltiem diegiem šūta. Citas sievietes būtu sākušas ostīt pēdas. Saiļdra, par laimi, nebija tāda.

Viņš dziļi nopūtās. Nē, viņi ar Rozmariju rīkojas ļoti neapdomīgi. Brīnums, ka viņas vīrs vēl neko nenojauš. Pamuļķa, stipri vecāka vīra paraugs.

Un tomēr satriecoša būtne …

Pēkšņi viņš atcerējās golfu. Spirgts vējš, vienmērīgi soļi… nūjas atvēziens … precīzs pirmais sitiens … bumbiņa, kas traucas debesu zilgmē. Un vīrieši. Vīrieši kūpošām pīpēm. Sievietes golfa laukumā nelaiž.

—   Vai mums neaizbraukt uz Fairhevenu? — viņš negaidīti pajautāja Sandrai.

Viņas skatiens bija izbrīnīts.

—    Tu vēlies? Bet kā ar laiku?

—   Varbūt nedēļas vidū. Gribu mazliet paspēlēt golfu. Esmu noguris.

—    Ja tu neiebilsti, varam braukt rīt. Jāsazinās ar Astlejiem, ka tikšanās pārcelta uz otrdienu. Bet ko darīt ar Lovatiem?

—    Arī atliksim. Izdomāsim kaut ko. Gribas aizbraukt.

Viņu vilināja Fairhevenas klusums. Divvientulība ar Sandru

un suņiem, vecais, ēnainais dārzs, golfs Sandihifā un vakari fermā ar Maktevišu uz ceļiem.

Stefanam bija tādas pašas izjūtas kā slimniekām, kas sāk atveseļoties pēc smagas slimības.

Viņš sabozās, ieraudzījis Rozmarijas vēstuli. Viņš taču lūdza nerakslit. Tas ir pārāk bīstami. Sandra, protams, neko nejautās, bet vienalga tas ir bezprāts. Un arī kalpotājiem ne vienmēr var uzticēties.

Viņš iegāja kabinetā un nikni atplēsa aploksni. Lappuses. Vesela kaudze lappušu.

Lasot viņu pārņēma agrākais uzbudinājums. Viņa viņu dievināja, mīlēja kā vēl nekad, mocījās, neredzējusi veselas piecas dienas. Vai arī viņš ilgojas? Vai Leopards nav noilgojies pēc savas Etiopietes?

Viņš pasmaidīja un nopūtās. Amizants joks. Tas radās, kad viņš Rozmarijai uzdāvināja plankumainu vīriešu halātu, kas viņu sajūsmināja.

Leopardam plankumi mainās, bet viņš teica:

«Taču tev, dārgā, vienmēr jāpaliek tikpat skaistai.»

Pēc tam viņš dabūja Leoparda iesauku, bet viņa kļuva par Melnādaino skaistuli.

Muļķīgi, nav ko teikt. Velnišķīgi muļķīgi. Un cik lappuses viņa ir aprakstījusi? Tieši to nevajadzēja darīt. Pie velna, viņiem abiem jābūt prātīgiem! Sandra nav tā sieviete, kas piedos šādus apvainojumus… Ja vien viņa kaut ko nojautis… Pārāk bīstami. Viņš jau to teica Rozmarijai. Kas viņai atkal lēcies, ka nevar sagaidīt viņa atgriešanos? Velns pārāvis, viņi taču redzēsies pēc divām trim dienām.

Nākamajā dienā brokastu laikā viņam atkal pasniedza vēstuli. Šoreiz Stefans pie sevis klusu nolamājās. Sandra, starp citu, paskatijas uz vēstuli. Bet neko neteica. Viņa, paldies Dievam, nav tā sieviete, kas interesējas par vīra korespondenci.

Pēc brokastīm viņš iesēdās mašīnā un aizbrauca uz astoņas jūdzes attālo pilsētiņu. Zvanīt no ciemata viņš neriskēja, bet no pilsētiņas piezvanīja Rozmarijai.

—    Hallo, tā esi tu, Rozmarij? … Vairāk neraksti!

—    Stefan, cik es esmu priecīga, dzirdot tavu balsi!

—    Esi uzmanīga! Neviens nenoklausās?

—    Nē, protams. Kā es esmu noilgojusies pēc tevis, manu eņģei! Bet vai tu pēc manis ilgojies?

—    Protams… Tikai neraksti! Tas ir pārāk riskanti.

—   Tev patika mana vēstule? Vai tā mūs tuvināja? Dārgais, es katru minūti gribu būt pie tevis. Bet tu?

—    Jā … Bet tā nav telefona saruna, vecenīt.

—    Tu esi līdz smieklīgumam uzmanīgs. Kas noticis?

—    Es uztraucos par tevi, Rozmarij. Negribu tev nepatikšanas.

—    Man vienalga. Tu to zini.

—    Bet man, dārgā, nav vienalga.

—    Kad tu atgriezīsies?

—    Otrdien.

—    Trešdien mēs tiksimies?

—    Ja … Hm, jā.

—    Dārgais, es nevaru gaidīt. Varbūt kaut ko izdomāsi un atbrauksi šodien? Izdomā, Stefan! Lietišķu tikšanos vai kaut ko tamlīdzīgu.

—    Baidos, ka tas nav iespējams.

—    Neticu, ka tu ilgojies kaut pusi no tā kā es.

—    Muļķības, protams, ilgojos.

Nolicis klausuli, viņš sajuta neizmērojamu nogurumu. Kādēļ sievietes ir velnišķīgi traki neapdomīgas? Nākotnē viņiem ar Rozmariju ir jābūt daudz uzmanīgākiem. Nevajag tik bieži tikties.

No tā brīža viņu attiecības sarežģījās. Viņš bija aizņemts — ļoti aizņemts. Viņam vienkārši nebija tik daudz laika, ko veltīt Rozmarijai, un viņš to pūlējās ieskaidrot. Bet viņa pat neklausījām paskaidrojumos.

—    Tie ir tavi muļķa vecie politikāņi, kas nez ko iedomājās.

—    Bet viņi…

Viņa neko nesaprata. Un nevēlējās saprast. Rozmariju neinteresēja ne viņa darbs, ne centieni, ne karjera. Viņa gribēja tikai vienu: lai viņš bezgalīgi atkārto, ka mīl viņu. «Kā agrāk. Saki — vai tu mani mīli?»

Un viņam vajadzēja Rozmariju pārliecināt, zvērēt. Bet viņa nepārtraukti atcerējās visu, ko viņš kaut kad bija teicis.

—   Atceries — tu teici, ka būtu lieliski nomirt reizē. Uz mūžiem aizmigt vienam otra apskāvienos. Bet atceries — tu teici, ka mēs noorganizēsim karavānu un dosimies tuksnesī. Visapkārt zvaigznes, kamieļi… Un mēs aizmirsīsim visu pasauli.

Kādas muļķības runā cilvēki, kad viņi iemīlējušies! Tad viņi neievēro tā visa bezjēdzību, bet tagad pienācis brīdis saņemt sevi rokās, visu izmest no galvas. Kādēļ sievietes nespēj nerakņāties atmiņās? Vīrieši nemīl, ka viņiem nebeidzami atgādina par mirkļiem, kad viņi izskatījušies pilnīgi idioti.

Negaidot viņa pieprasīja neiespējamo. Vai viņš nevarētu braukt uz Dienvidfrainciju un ar viņu satikties. Bet varbūt uz Sicīliju vai Korsiku? Vienalga, kur. Kur viņu nevar satikt paziņas.Stefans drūmi piemetināja, ka tādas vietas uz zemeslodes nav. Pašās visneiedomājamākajās vietās var satikt senu skolasbiedru, kuru neesi redzējis nezin cik gadus.

Un tanī brīdi viņa nobaidīja Stefanu, teikdama:

—   Ak, kāda tam visam nozīme?

Viņš saspringa, kļuva uzmanīgs, iekšēji sastinga.

—    Ko tu ar to domā?

Viņa uzsmaidīja savu visapburošāko smaidu, kas kādreiz satrauca viņa dvēseli un pildīja ķermeni ar mīlas tvīksmi. Tagad šis smaids izsauca nemieru.

—    Leopard, dārgais, es brīžam domāju, vai šī slēpšanās pa kaktiem nav muļķīga. Pietiek izlikties. Es šķiršos no Džordža, tu no sievas, un mēs varēsim apprecēties.

Tā tikai vēl trūka! Katastrofa! Krahs! Viņa neko nesaprot.

—    Es nevaru to pieļaut.

—    Bet, dārgais, mani tas neuztrauc. Es neatzīstu aizspriedumus.

«Bet es atzīstu,» nodomāja Stefans.

—    Pats galvenais ir mīlestība. Nav svarīgi, ko ļaudis par mums domā.

—    Bet man, dārgā, ir svarīgi. Tāds skandāls būs gals manai karjerai.

—    Nu un tad? Tev atradīsies tūkstoš citu darbu.

—    Nemuļķojies!

—    Kāpēc tev vispār jāstrādā? Man ir nauda. Mana personīgā, nevis Džordža. Mēs apbrauksim visu pasauli. Apskatīsim skaistākās un klusākās vietas, kur cilvēks varbūt vēl nekad nav spēris kāju. Mēs aizbrauksim uz kādu Klusā okeana salu. Iedomājies — karsta saule, zila debess, koraļļu rifi.

Par to gan vajadzēja iedomāties. Par salu Dienvidjūrā! Par visu šo idiotisko muldēšanu. Par ko viņa mani uzskata? Par iezemieti?

Viņš paskatījās uz Rozmariju ar mīlestības neaizplīvurotu skatu. Skaists radījums ar vistas smadzenēm! Bet pats viņš ir muļķis, galīgs muļķis. Tagad, paldies Dievam, viņš ir pie pilna prāta. Un viņam jāizkuļas no šīs ķezas ar veselu ādu. Dod Rozmarijai brīvas rokas, un viņa sakropļos visu viņa dzīvi.

Viņš pateica visu, ko jau tūkstošiem reižu iepriekš bija teikuši citi vīrieši. To visu vajag izbeigt.

Tas ir viņas interesēs. Viņš nedrīkst riskēt ar viņas laimi. Un tā tālāk, un tā tālāk.

Viss beidzies! Vai tiešām tas nav skaidrs?

Bet viņa pilnīgi atteicās saprast. Pamēģini viņu pārliecināt! Viņa dievina viņu, mīl kā vēl nekad, viņa nevar bez viņa dzīvot! Pienākums liek visu izstāstīt Džordžam, un Stefans lai izstāsta visu patiesību sievai! Viņš atcerējās savu sastingumu, saņemot vēstuli. Neiedomājamā idiote! Uzbāzīgā muļķe! Viņa ies un visu izkladzinās Džordžam. Bet Džordžs Bārtons uzsāks laulības šķiršanas procesu, un viņu izsauks par līdzatbildētāju. Sandra tūdaļ izšķirsies no viņa. Par to viņš nešaubījās. Viņa kādreiz teica: «Protams, ja es uzzināšu par taviem sakariem ar kādu citu sievieti, man nekas cits neatliks kā šķirties.» Tāda ir Sandra. Lepna. Viņa ne ar vienu nedalīsies.

Un tad visam beigas. Viņš zaudēs visu sasniegto. Neveiksminieks! Stulbenis!

Viņš zaudēs Sandru . . .

Un pēkšņi kā ar mietu pa pieri — viņš saprata: tas ir pats galvenais. Viņš zaudēs Sandru. Sandru ar viņas augsto, balto pieri un skaidrajām, brūnajām acīm. Sandru, savu dārgo draugu un līdzgaitnieku, savu augstprātīgo, lepno, uzticīgo Sandru. Nē, viņš nedrīkst viņu zaudēt. .. Nedrīkst… Visu ko, tikai ne Nē, viņš nedrīkst viņu zaudēt… Nedrīkst… Visu ko, tikai ne to.

Uz pieres izspiedās sviedru lāses.

Ka izkulties no šīs idiotiskās ķezas?

Kā piespiest Rozmariju paklausīt saprāta balsij? Pieņemsim, viņš pateiks Rozmarijai, ka, lai kā arī būtu, viņš tomēr mii savu sievu. Nē. Viņa tam vienkārši neticēs … Viņa joprojām mii viņu — un tā ir nelaime.

Viņu pārņēma aklas dusmas, Velns parāvis, kā lai piespiež viņu klusēt? Aizbāzt viņai muti? Inde — pats labākais līdzeklis, viņš rūgti nodomāja.

Garām aizžūžināja lapsene. Viņš izklaidīgi paskatījās. Ielīda ievārījuma burkā un tagad mēģina tikt laukā.

Tieši tāpat kā es, viņš nodomāja. Iekritu saldkaisles lamatās un tagad netieku ārā.

Nu nē. Viņš, Stefans Faradejs, kaut kā izķepurosies. Laiks,, vajadzīgs laiks.

Tieši tai laikā Rozmarija saslima ar gripu. Viņš spēra drošu soli — aizsūtīja puķu pušķi. Tas deva atelpu. Nākamajā dienā viņi ar Sandru pusdienos pie Bārtoniem — Rozmarijai dzimšanas diena. Rozmarija bija teikusi: «Es neko neuzsākšu līdz savai dzimšanas dienai. Tas būtu pārāk cietsirdīgi pret Džordžu.Viņš tā rūpējas. Viņš ir tik jauks. Bet, kad viss beigsies, mēs vienosimies.»

Pieņemsim, viņš bez aplinkiem Rozmarijai pateiks — viss ir pagātne, viņš viņu vairs nemīl. Stefans notrīcēja. Nē, to viņš neuzdrošināsies. Viņa var aizskriet pie Džordža un sataisīt histēriju. Viņa var atnākt pat pie Sandras. Viņš jau iztēlē dzirdēja viņas asaru un šaubu pilno balsi:

«Viņš teica, ka mani nemīl. Bet es zinu, ka tā nav taisnība. Viņš pūlas būt uzticīgs, turpina ar jums šo spēli, bet jūs taču man piekritīsiet — ja cilvēki mīl viens otru, viņiem nav izvēles. Tāpēc es jūs lūdzu — dodiet viņam brīvību!»

Un Sandra ar nicinājumu un lepnumu teiks: «Viņš var darīt ar savu brīvību, ko vien grib!»

Viņa nenoticētu. Vai tad viņa var noticēt? Bet Rozmarija parādīs vēstules. Vajadzēja arī viņam būt tādam ēzelim un tās rakstīt. Dievs vien zina, ko viņš tur sakrecelējis. Pietiekami, pilnīgi pietiekami, lai pārliecinātu Sandru. Viņai tādas vēstules viņš nekad nav rakstījis . ..

Kaut kas ir jādara, lai piespiestu Rozmariju klusēt. Zēl, ka mēs nedzīvojam Bordžu laikā, viņš nodomāja.

Saindēta šampanieša glāze piespiestu viņu klusēt.

Jā, jāatzīst, tā viņš domāja.

Ciankālijs viņas šampanieša glāzē, ciankālijs viņas vakara somiņā … Gripas rezultāts — depresija.

Un pāri galdam Sandras skatiens vērsts tieši viņam acīs…

Pagājis gandrīz gads, bet viņš to nevar aizmirst.

5. nodaļa Aleksandra FARADEJA

Sandra Faradeja nebija aizmirsusi Rozmariju Bārtonu. Gandrīz katru mirkli viņa atcerējās, kā Rozmarija gulēja, uzkritusi uz galda restorānā.

Viņa atcerējās viņas krampjaino elpu un to, kā, pacēlusi acis, viņa sastapās ar Stefana pētošo skatienu …

Vai viņš izlasīja viņas acīs patiesību? Vai saskatīja naidu un šausmas, ko nomainīja triumfs?

Jau pagājis gandrīz gads, bet viss tik spilgtā atmiņā, it kā būtu noticis vakar. Rozmarija neiziet no prāta. Cik tas ir briesmīgi! Briesmīgi, ja cilvēks pēc nāves turpina dzīvot mūsu apziņā. Bet Rozmarija turpināja dzīvot. Sandras apziņā un Stefana apziņā? To viņa īsti nezināja, bet pilnībā pieļāva šādu iespēju.

«Luksemburga» — vieta ar lielisku virtuvi, izdresētiem oficiantiem, grezni iekārtota. Nav spēka atbrīvoties no smagajām domām; pastāvīgā izprašņāšana nogurdina līdz nāvei.

Gribas aizmirst pagātni, bet, kā par spīti, viss modina atmiņas. Pat Fairhevena zaudēja savu pievilcību, kad Litlpraiersā ievācās dzīvot Džordžs Bārtons.

Kas to varēja iedomāties? Džordžam Bārtonam vienmēr piemitušas dīvainības. Tādu kaimiņu viņa nevēlējās. Viņa klātbūtne Litlpraiersā izjauca Fairhevenas burvību un mieru. Katru vasaru viņi šeit atpūtās, uzkrāja spēkus un abi ar Stefanu bija laimīgi — ja vispār viņi kādreiz bija laimīgi.

Viņa cieši saknieba lūpas. Jā, tūkstošreiz — jā. Ja nebūtu Rozmarijas. Tieši viņa sagrāva" uzticēšanās un maiguma trauslo kāršu namiņu, ko viņi tikko bija sākuši būvēt.

Kaut kas nesaprotams, kaut kāds instinkts lika viņai slēpt no Stefana savu kaisli un bezgalīgo padevību. Stefanu viņa iemīlēja tajā pašā brīdī, kad viņš pienāca pie viņas ministra koordinatora mājās, izlikdamies samulsis un viņu nepazīstam.

Bet viņš taču visu zināja. Viņa pati neapjēdza, kurā brīdī to saprata. Kaut kad drīz pēc kāzām viņš izskaidroja viņai politisko manipulāciju fineses, lai «izvilktu» kādu likumu.

4

51

Un tad pēkšņi atausa gaisma: «Tas man kaut ko atgādina. Bet ko?» Pēc tam viņa saprata: tā taču būtībā ir tā pati taktika, ko viņš pielietoja ministra koordinatora rezidencē. So atklājumu viņa uzņēma bez izbrīna, it kā tas sen jau būtu glabājies viņas apziņas dzīlēs, līdz beidzot uzpeldējis virspusē.

Jau no paša kopdzīves sākuma viņa saprata: viņš nemīl tik stipri kā viņa. Bet to viņa izskaidroja pavisam vienkārši — viņš uz to nav spējīgs. Personīgās kaisles spēks viņu nomāca. Viņa zināja, ka tik neprātīga aizraušanās ir reti sastopama starp sievietēm. Viņa labprāt mirtu Stefana dēļ; viņa dēļ viņa bija gatava melot, ciest, izdarīt noziegumu. Un, lūk, apklusinājusi savu lepnumu, viņa apmierinājās ar to, ko viņš deva. Viņam bija vajadzīga viņas palīdzība, simpātijas, intelektuālais atbalsts. Viņam vajadzēja viņas prātu, nevis dvēseli, un tos materiālos labumus, ko sniedza viņas izcelsme.

Tanī pašā laikā viņa neatļāvās ārēji paust savu uzticību, lai nenostādītu Stefanu neērtā stāvoklī, jo viņš nevarēja atmaksāt viņai ar to pašu. Un viņa patiešām ticēja, ka patīk viņam un ka viņas sabiedrībā vīrs jūtas labi. Viņa cerēja, ka ar gadiem savstarpējās saites nostiprināsies un viņas nasta kļūs manāmi vieglāka.

Lai kā ari būtu, viņa domāja, vīrs viņu mīl…

Un, lūk, parādījās Rozmarija.

Brīžam līdz asinīm kodīdama lūpas, Sandra nevarēja saprast, kā Stefans var domāt, ka viņa neko nenojauš. Viņa visu zināja jau no pirmā mirkļa. Jau tur, Sanmoricā, kad ieraudzīja viņa skatienu, veltītu šai sievietei.

Viņa precīzi zināja, kurā dienā šī sieviete kļuva Stefana mīļāka.

Viņa zināja, kādas smaržas šī riebekle lieto…

Stefana seja, izklaidīgais skatiens skaidri stāstīja viņai visu, par ko viņš domā, — par sievieti, pie kuras viņš tikko ir bijis.

Cik daudz spēka gan vajag, lai aukstasinīgi laistu pār galvu savas ciešanas! Tikai vīrišķība un iedzimtais lepnums palīdzēja pārdzīvot ikdienas mocības, uz ko bija notiesājusi dzīve. Viņa ne mirkļi neizrādīja savus pārdzīvojumus. Sandra novājēja, seja kļuva bāla. Viņa kļuva līdzīga ar ādu apvilktam skeletam. Viņa piespieda sevi ēst, bet nevarēja piespiest aizmigt. Caurām naktīm viņa gulēja vaļējām acīm, raudzīdamās tumsā. Zāles viņa nicināja, uzskatīdama tās par vājuma pazīmi. Tikai pašas spēkiem viņa to visu pārdzīvos. Žēloties, lūgties, uzstāt — tādas lietas viņā izsauca riebumu.

Vājš, pavisam vājš mierinājums bija tas, ka Stefans viņu nepameta. Pieļaut, ka nevis mīlestība, bet gan karjera nosaka viņa rīcību, Sandra nespēja. Viņš vienkārši negribēja viņu pamest.

Varbūt kaut kad šī kaisle pāries …

Ar ko šis skuķis viņu pievilināja?

Viņa ir valdzinoša, skaista — bet viņa tāda nav vienīgā. Kas viņam sagrozīja galvu?

Viņa ir dumja, ar vistas smadzenēm un pat — tas Sandru īpaši nomierināja — ne īpaši amizanta. Prāts, nevis iekāri uzbudinošas manieres spēj noturēt vīrieti. Sandra nešaubījās, ka drīz viss beigsies. Stefans saraus apkaunojošās saites …

Viņa bija pārliecināta, ka Stefana dzīvē galvenais ir darbs. Viņš bija dzimis karjerai, un pats to apzinājās. Ar valstisku domāšanu apveltīts, viņš pats priecājās par savu darbošanos. Darbs bija viņa dzīves mērķis. Vai tiešām viņš to nesapratīs, kad kaisle pāries?

Ne reizi Sandrai neienāca prātā doma viņu pamest. Viņa bija daļa no viņa miesas un dvēseles. Un tas nebija atkarīgs no Stefana gribas. Viņš bija viņas dzīve, viņas eksistence. Mīlestība Sandrā kvēloja līdzīgi tam ugunskuram, kurā dedzina ķecerus.

Un, lūk, pienāca brīdis, kad radās cerība. Viņi aizbrauca uz Fairhevenu. Stefans likās atjēdzies. Atkal viņos atmodās agrākās vēlmes. Sirdī auga cerība. Viņš kā senāk vēlējās viņu iegūt, priecājās par viņas sabiedrību, uzticējās padomiem. Uz kādu brīdi viņš bija izrāvies no šīs sievietes apkampieniem.

Viņš ir nomierinājies, sāk līdzināties pats sev.

Nekas nelabojams nav noticis. Pagatnei krusts pāri. Ja tikai viņš spētu sevi piespiest saraut saites ar to sievieti . . .

Pēc tam viņi atgriezās Londonā, un mocības atsākās no jauna. Stefans izskatījās izmocīts, norūpējies, slims. Viņam zuda spēja strādāt.

Sandrai šķita, ka viņa zina iemeslu. Rozmarija gribēja kopā ar Stefanu braukt projām. Viņš pārdomāja, vai nespert šo soli un nepamest visu svarīgāko savā dzīvē. Muļķība! Neprāts! Darbs šādiem cilvēkiem ir pats svarīgākais — viņš ir īsts anglis. Un pats viņš to lieliski saprot. Jā, Rozmarija ir ļoti skaista … un ļoti dumja. Stefans nebūtu pirmais cilvēks, kas sievietes dēļ ziedo karjeru un pēc tam to rūgti nožēlo.

Kādā kokteiļu vakarā Sandra nejauši dzirdēja vienu frāzi: «Jāizstāsta Džordžam — vajag izšķirties …»

Neilgi pēc tam Rozmarija saslima ar gripu.

Sandras sirdī uzplaiksnīja cerība. Viņai piemetīsies, piemēram, pneimonija. Tā taču mēdz gadīties. Viens viņas paziņa pērnziem no tās nomira. Ja Rozmarija nomirtu …

Līdzīgi viduslaiku sievietēm viņa neieredzēja neatlaidīgi, izlēmīgi, uzstājīgi.

Viņa neieredzēja Rozmariju Bārtonu. Ja domas spētu nonāvēt, Rozmarija vairs nebūtu dzīvo vidū.

Bet domas nenogalina …

Nav tām tāda spēka …

Tanī vakarā «Luksemburgā» Rozmarija, tērpusies sudrablapsas apmetnī, bija neatvairāma. Novājējusi, pēc slimības bāla, viņa bija kļuvusi vēl trauslāka, un tas piešķīra viņai neparastu burvību. Viņa stāvēja dāmu istabā pie spoguļa.

Sandra, stāvēdama aiz muguras, pētīja viņu attēlus spogulī. Viņas pašas seja — auksta, bez dzīvības, līdzīga akmens tēlam. Tajā neatspoguļojas nekādas jūtas, izņemot aukstasinīgu nežēlību.

Pēkšņi Rozmarija teica:

—    Sandra, es esmu aizņēmusi visu spoguli? Es jau beidzu. Sī šausmīgā gripa mani galīgi sabeigusi. Vēl mirklīti… Jūtos slaba, un sap galva.

Ar laipnu līdzjūtību balsī Sandra apjautājās:

—    Tev visu vakaru sāp galva?

—    Mazliet. Vai tev nav aspirīns?

—    Ir.

Viņa atvēra somiņu uz izņēma tableti.

Rozmarija ar pateicību to paņēma.

To visu redzēja tumšmataina meitene — Bārtona sekretāre. Viņa piegāja pie spoguļa nopūderēties. Simpātiska, pat skaista meitene. Un pavisam nelīdzinājās Rozmarijai.

Pēc tam viņas izgāja no tualetes istabas. Vispirms Sandra, aiz viņas Rozmarija, pēc tam mis Lesinga un vēl Irisa, Rozmarijas māsa, kas bija kopā ar viņām. Irisa bija ļoti satraukta, lielām, pelēkām acīm, baltā skolnieciskā kleitiņā.

Viņas pievienojās hallē gaidošajiem vīriešiem.

Pieskrēja galvenais oficiants un aizveda viņus pie galda. Viņi izgāja cauri majestātiskajām, kupolveidigajām velvēm, un nekas nevēstīja par tuvojošos traģēdiju …

6. nodaļa dŽordŽs BARTONS

Džordžs nolika glāzi un truli blenza ugunī. Viņš bija pietiekami daudz izdzēris un sācis jūtināties. Kāda burvīga meitene! Viņš ir kā bez prāta. Viņa to zināja, un tāpēc Džordžam vienmēr likās, ka viņa par to pasmīn.

Kad viņš pirmo reizi lūdza viņas roku, viņa atbildēja nenoteikti. Savieba seju un kaut ko nomurmināja.

—    Saproti, vecenīt, jebkurā laikā — tu tikai pasaki. Pareizi, tas ir slikti. Tu uz mani neskaties. Es vienmēr esmu bijis briesmīgs muļķis. Bet mēs varētu izveidot nelielu korporāciju. Tu taču zini, ko es pārdzīvoju? Ne tikai tagad, bet vienmēr. Negribētos laist garām pat vismazāko iespēju, saproti? Bet tas tā, starp citu . ..

Bet Rozmarija tikai smējās un skūpstīja viņa kaklu.

—   Tu esi burvīgs, Džordž! Es tavu priekšlikumu neaizmirsīšu, bet pagaidām precēties negribu.

Un viņš nopietni atbildēja:

—    Pareizi, nevajag steigties. Nopietni jāpadomā.

Viņš neloloja cerības, pat vismazākās ne. Tāpēc viņš bija ļoti pārsteigts, pat neticēja, kad Rozmarija piekrita laulībām.

Protams — viņa viņu nemīlēja. To viņš labi saprata.

—    Tu taču mani saproti? Gribas mieru un laimi, un drošību. Es būšu kopā ar tevi… Tu man patīc, Džordž. Tu esi mīļš, amizants, maigs un, domāju, burvīgs. Tāpēc es gribu būt kopā ar tevi.

—    Sarunāts. Dzīvosim karaliski, — viņš nomurmināja.

Nu, ko — tā nepavisam nebija nepatiesība. Viņi bija laimīgi. Viņš samierinājās ar mazumiņu. Un vienmēr sev atgādināja, ka sievu nevajag pārāk iegrožot. Citādi Rozmarija nesamierināsies ar viņa garlaicīgo sabiedrību. Bija ari dažādi starpgadījumi. Viņš sevi pieradināja tos paciest, jo stingri ticēja to īslaicīgumam. Rozmarija vienmēr atgriezās pie viņa. Viņš bija pacietīgs, un vienmēr viss labi beidzās.

I<as viņu valdzināja Rozmarijā? Viņas pieķeršanās viņam bija pastāvīga un nemainīga, tā nebija atkarīga no viņas koķetēšanas, un to neietekmēja dažādas aizraušanās.

Viņš pieradinājās uz visu skatīties caur pirkstiem. Un vienmēr sev teica, ka Rozmarija viņu nepametīs. Tāpēc nav vērts uztraukties.

Paflirtēja ar zēnu, un viss. Bet tad viņš pamanīja kaut ko nopietnu… Viņš uzreiz sajuta viņā notikušās pārmaiņas. Viņa kļuva kaut kāda uzbudināta, skaistāka, it kā sāka starot. Un pavisam drīz viņa nojausmas apstiprināja nepatīkami notikumi.

Kādu dienu, viņam ieejot viesistabā, Rozmarija pilnīgi intuitīvi ar roku aizklāja aprakstītu lapu. Viņš visu saprata. Viņa rakstīja mīļākajam.

Pēc Rozmarijas aiziešanas viņš vēlreiz iegāja viesistabā. Vēstuli'viņa bija paņēmusi, bet dzēšlapa gulēja uz galda. Viņš to pavērsa pret spoguli un izlasīja ar Rozmarijas plašo rokrakstu rakstīto tekstu: «Mans dārgais, karsti mīļotais…»

Deniņos sāka pulsēt asinis. Viņš uzreiz saprata Otello. Miers, apdomība? Fui! Tikai muļķis saglabātu mieru. Viņam gribējās nožņaugt Rozmariju. Aukstasinīgi nogalināt to puisi. Kurš tas ir? Antonijs Brauns? Varbūt šis uzmācīgais Stefans Faradejs? Viņi abi blenž uz Rozmariju kā kaisles apdullināti marta kaķi.

Viņš spogulī ieraudzīja savu seju. Ar asinīm pieplūdušas acis. Sajukuša cilvēka skats.

To visu atceroties, Bārtonam izšļuka glāze no rokām. Atkal neprātīgas vēlmes pārņēma viņu savā varā, atkal deniņos sāka pulsēt asinis. Pat tagad . ..

Viņš ar grūtībām atkratījas no atmiņām. Nevajag uzvandīt pagātni. Viņš nedrīkst vairāk ciest.

Rozmarija ir mirusi. Nomirusi un nomierinājusies. Un viņam arī laiks nomierināties. Nevajag plosīt sirdi.

Rozmarijas nāve viņu dīvaini ietekmēja.

Ar Rutu viņš par to nekad nerunāja. Ruta ir laba meitene. Gaiša galva. Ko viņš bez viņas iesāktu? Bez viņas palīdzības. Bez viņas līdzjūtības. Un neviena neķītra mājiena. Nav viņā Rozmarijas neprāta.

Rozmarija. Rozmarija restorānā pie apaļā galda. Pēc gripas mazliet sagurusi… mazliet novājējusi… bet skaista, ļoti skaista. Un jau pēc stundas …

Nē, viņš par to nedomās. Vismaz pašlaik. Viņa plāns… Sis plāns jāpārdomā.

Vispirms jāparunā ar Reisu. Jāparāda vēstules. Vai Reiss no tām kaut ko izlobīs? Irisa bija pilnīgi satriekta. Un viņai acīmredzot nav ne mazākā priekšstata.

Nu, ko, šajā situācija visa atbildība gulstas uz viņu. Visu labi jāapsmadzeņo.

Plāns. Detalizēti pārdomāts. Laiks. Vieta.

Pirmajā novembri. Visu Svēto dienā. Piemērots iemesls. Protams, «Lukscmburgā». Viņš pacentīsies dabūt to pašu galdu.

Un tie paši viesi: Antonijs Brauns,Stefans Faradejs, Sandra Faradeja. Arī Ruta Lesinga, Irisa un viņš pats. Septītais viesis būs Reiss. Reiss, kuram arī toreiz vajadzēja piedalīties banketā.

Bet viena vieta būs brīva.

Lieliski!

Satriecoši!

Nozieguma atkārtošana.

Starp citu, nevis precīza atkārtošana … Domas joņo pagātnē. Rozmarijas dzimšanas diena. Un Rozmarija, uzkritusi uz galda . . . mirusi …

OTRA GRĀMATA VISU SVĒTO DIENA

,,,

1. nodaļa

Licilla Dreika atkal sākusi kladzināt. So vārdu bieži lietoja viņu ģimenē, jo tas visprecīzāk raksturoja skaņas, kas izlidoja no labsirdīgās Licillas mutes.

Sajā rītā viņa bija īpaši aizņemta. Tik daudz darbu vajadzēja padarīt, ka viņa īsti nesaprata, pie kā ķerties. Drīzumā vajadzēja atgriezties pilsētā. Uzradās ar pārbraukšanu saistītās problēmas. Kalpotāji, saimniecība, krājumi ziemai, tūkstoš dažadu sīkumu, un pie visa tā vēl — esiet tik laipna un rūpējieties par Irisu!

—    Mana dārgā, tu man liec uztraukties. Tu esi tik bāla un izmocīta … it kā nebūtu gulējusi… tu gulēji? Ja ne, tad doktoram Vilijām ir brīnišķīgas miegazāles… vai doktoram Haskelam? … Kas man šodien jāizdara … Jāaiziet pašai parunāt ar bodnieku… Vai nu kalpone ir kaut ko saputrojusi, vai arī viņš pats ir krāpnieks. Veļas pulvera kārbas… Es nekad neņemu vairāk kā trīs pa nedēļu. Varbūt iedzert kaut ko nomierinošu? Istonas sīrupu … To man deva bērnībā. Un spinātus, protams. Likšu lenčam pagatavot spinātus.

Irisa bija pārāk nogurusi, lai sekotu visiem misis Dreikas domu zigzagiem, un tāpēc necentās noskaidrot, kāpēc doktora Haskela vārds lika atcerēties vietējā bodnieka eksistenci. Un, ja arī to pajautātu, nekavējoties saņemtu atbildi: «Tāpēc, mana dārgā, ka bodnieku sauc Krenfords.» Licillas tante savas domas vienmēr saprata skaidri.

Irisa pārliecinoši teica:

—    Esmu pilnīgi vesela, Licillas tant.

—    Tas tev tikai liekas, mīļā. Teniss lielās devās nogurdina jaunas meitenes. Man liekas, ka šejienes gaiss ir neveselīgs. Pārāk zema vieta. Ja Džordžs būtu apspriedies ar mani, nevis to skuki…

—    'Skuķi?

—    Ar mis Lesingu, ar kuru viņš nēsājas kā ar jēlu olu. Var būt, ka viņa ir neatvietojama kantorī, un tāpēc lai tur arī sēd. Iedvest to, ka viņa ir kaut kas līdzīgs mūsu ģimenes loceklim, ir lielākā kļūda. Starp citu, viņa to zina arī bez jebkādas teikšanas.

—    Licillas tant, Ruta tiešām ir mūsu ģimenes locekle.

Misis Dreika nicinoši nosprauslojās.

—    Gribētu par tādu kļūt — skaidrs kā diena. Nabaga Džordžs! Attiecībās ar sievietēm viņš ir tīrais bērns. Bet nekas neiznāks, Iris. Džordžu jāsargā no viņa paša. Un es tavā vietā viņam skaidri un gaiši pateiktu: nevajag pat domāt par precēšanos ar tādu skaistuli kā mis Lesinga.

Irisa izbrīnījās.

—    Nekad nedomāju, ka Džordžs precēs Rutu.

—    Bērns, tu neredzi, kas notiek tavā degungalā. Tev, protams, nav manas dzīves pieredzes.

Irisa nevarēja novaldīt smaidu. Licillas tante viņu brīžam ļoti uzjautrināja.

—    Sī jaukā pelīte nav precēšanai.

—    Tiešām? — Irisa pajautāja.

—    Tiešām? Protams, tiešām.

—    Vai viņa nav pietiekami simpātiska? (Tante atbildēja ar izteiksmīgu skatu.) Es domāju — Džordžam simpātiska. Domāju, ka jūs kļūdāties. Viņa, šķiet, viņu mīl. Un būtu viņam lieliska sieva, rūpētos par viņu.

Misis Dreika iešņācās, un viņas aitiņai līdzīgajā labsirdīgajā sejā parādījās sašutums.

—    Par Džordžu ir kam rūpēties. Es gribētu zināt, kā viņam trūkst. Lieliska ēdināšana, aprūpe. Viņam vajag būt patīkami, ja par māju rūpējas tāda gudra meitene kā tu. Un, kad tu apprecēsies, es būšu spējīga viņu aprūpēt. Ne sliktāk par to jauno kantoristi. Ko viņa saprot no saimniecības? Skaitļi, lietvedība, stenogrāfija, mašīnrakstīšana — vai no tā ir kāds labums ģimenē?

Irisa pasmaidīja, pašūpoja galvu, bet strīdēties nesāka. Viņa atcerējās Rutas gludo, tumšam atlasam līdzīgo galviņu, maigo sejas krāsu un augumu, ko vienmēr eleganti apņēma Rutas iemīļotie atturīga piegriezuma kostīmi. Nabaga Licillas tante! Visi viņas priekšstati par mājīgumu, saimniecību, arī mīlestību bija neglābjami novecojuši. Irisa atcerējās stāstu par Licillas tantes laulību. Jā, arī agrāk viņa no šim lietām saprata gauži maz.

Licilla Dreika, Hektora Mārlova pusmāsa, ģimenē bija bērns no pirmās laulības. Pēc pamātes nāves viņa kļuva par brālīša mazo māsiņu. Saimniekodama tēva mājās, viņa pārvērtās tipiska vecmeitā. Licillai bija jau gandrīz četrdesmit gadu, kad viņa satika Kalcbu Dreiku, kuram tobrīd bija pāri piecdesmit. Viņu laulības dzīve nebija ilga — tikai divus gadus. Pēc tam viņa palika atraitne ar zīdaini uz rokām. Vēlie un negaiditie mātes prieki kļuva par viņas dzīves mērķi. Dēls sagādaja daudz rupju, raižu, materialo zaudējumu, bet viņa nekad neko nepārmeta. Misis Dreika nevēlējās redzēt savā dēlā Viktorā neko sliktu, ja nu vienīgi aizkustinošu gļēvumu. Viktors pārāk uzticas un savas vientiesības dēļ noķļūst sliktu draugu ietekmē. Viktors ir neveiksminieks. Viktoru apkrāpj. Viņš ir kā paklausīgs kaķēns sliktu cilvēku rokās, kas ekspluatē viņa uzticēšanos. Pie jebkura Viktoram adresēta nopēluma viņas labsirdīgā, aitiņai līdzīgā seja pauda spītīgu apņēmību. Viņa taču pazina savu dēlu. Viņš ir lielisks zēns, cēlu jūtu pārpilns, bet tā saucamie draugi viņu izmanto savos nolūkos. Viņa zināja, labāk par visiem zināja, cik Viktoram ir pretīgi lūgt viņai naudu. Bet, kad nabaga puisēns nokļūst bezizejas situācijā, ko citu lai viņš dara? Pie kā vēl lai viņš vēršas, ja ne pie viņas?

Džordža uzaicinājums dzīvot viņa mājā un pieskatīt Irisu nokrita no debesīm kā Dieva dāvana. Tieši šinī brīdī viņa bija pilnīgā izmisumā, uz nabadzības sliekšņa. Visu šo gadu viņa bija nodzīvojusi laimē un pārticībā, un kas gan gribēs atdot savu vietu neatlaidīgai jaunai viltniecei, kura par to vien sapņo, kā noķert savos tīklos Džordžu ar visu mantu … Iemantoja viņa uzticību un tagad māca Džordžu, kā iekārtot māju! Kļuvusi neaizvietojama! Bet, paldies Dievam, ir vēl cilvēks, kas redz viņai cauri!

Licilla papurināja galvu tā, ka notrīsēja mazie dubultvaidziņi. Tad, sataisījusi lepnu un neatkarīgu izskatu, sāka runāt par ne mazāk interesantu un svarīgu jautājumu:

—    Dārgā, es nevaru iedomāties, ko darīt ar šīm segām. Nezinu, kā lai tās noliek, jo mēs taču atgriezīsimies tikai nākamajā pavasarī. Vai Džordžs domā braukt šeit arī nedēļas nogalē? Viņš neko nav teicis?

—    Šķiet, ka viņš pats to nezina. — Irisa uzskatīja, ka par šādiem sīkumiem nav vērts pat domāt. — Labā laikā nebūtu slikti šeit iegriezties. Katram gadījumam — lai kaut kas paliek. Ja nu mēs tomēr atbraucam.

—   Jā, bet to vajadzētu zināt. Ja mēs neatgriežamies šeit līdz nākamajam gadam, tad segas jāpārkaisa ar naftalīnu. Bet, ja braucam, tad nevajag, jo segas lietosim un naftalīns briesmīgi smird.

—    Nav nekāda nelaime. Mēs vienalga tās nelietojam.

—    Vasara tiešām bija loti karsta, visur tik daudz kodes. Visi runā, ka šogad daudz kožu. Un, protams, lapsenes. Vakar man Houkinss teica, ka šovasar atradis trīsdesmit lapseņu pūžņus … trīsdesmit… padomā tikai…

Irisa iedomājās par Houkinsu … zogoties miglā … rokā ciankālijs… Rozmarija… Kādēļ visas domas atgriezās šajā punktā?

Licillas balss skanēja kā burbuļojošs strautiņš. Viņa jau runāja par kaut ko pilnīgi citu:

—    … un vai vajag ieķīlāt sudrabu? Lēdija Aleksandra teica, ka esot saviesušies daudz zagļu … kaut arī mums, protams, ir pamatīgi aizvirtņi . . . Man nepatīk viņas frizūra … seja kļūst kaut kāda nepieejama … bet es domāju, ka viņa arī ir nepieejama sieviete. Un nervoza. Tagad visi ir nervozi. Kad es vēl biju meitene, ļaudis nemaz nezināja, kas tie ir — nervi. Pēdējā laikā man nepatīk Džordža izskats — ka tik viņš nesaslimst ar gripu… Es pāris reižu viņam jautāju, vai nav karstumi. Bet varbūt viņš pārdzīvo par darbu. Un zini — viņš uz mani tā paskatījās, it kā būtu kaut ko iecerējis.

Irisa nodrebēja, bet Licilla svinīgi pasludināja:

—    Tā es arī teicu — tā ir saaukstēšanās.

2. nodaļa

—    Ka es būtu gribējusi, lai viņi nekad nebūtu šurp atbraukuši!

Sos vārdus Sandra Faradeja pateica ar tādu neviltotu rūgtumu, ka vīrs atgriezās un pārsteigts paskatījās uz viņu. Viņam šķita, ka viņa personīgās domas pārvērtušās vārdos. Domas, ko viņš bija rūpīgi slēpis. Tātad Sandra jūt to pašu, ko viņš? Arī viņai šķiet, ka Fairhevena zaudējusi burvību, ka viņu mieru iztraucējuši jaunie jūdzes attālumā aiz parka dzīvojošie kaimiņi.

Nespēdams noslēpt izbrīnu, viņš teica:

—    Es nezināju, ka arī tu viņus nemīli.

Acumirklī — vai arī viņam tikai tā likās — Sandra savaldījās.

—    Vasarnīcas kaimiņi — tas ir viss. Viņi ir vai nu draugi, vai ienaidnieki. Londonā tas ir pavisam citādi — tur tu vari uzturēt vienkārši draudzīgas attiecības.

1 — Nē, — Stefans atteica, — kaut kas nav īsti tā.

—    Un tagad šis nejēdzīgais ielūgums.

Abi pioklusa, atcerēdamies starpgadījumu lenča laikā. Džordžs Bārtons bija jauks, dzīvespriecīgs, bet aiz visa tā slēpās prasme neizrādīt satraukumu. Visas šīs dienas Bārtons izturējās ļoti dīvaini. Līdz Rozmarijas nāvei Stefans viņam īpašu uzmanību nepievērsa. Džordžs vienmēr bija ēnā, kā tas pienākas jaunas un skaistas sievas labsirdīgam un garlaicīgam vīram. Stefans, krāpjot Džordžu, nejuta ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus. Džordžs piederēja pie tiem vīriem, kuri radīti, lai viņus krāptu. Daudz vecāks par viņu, ar ārieni, kas nespēj saistīt jaunu un kaprīzu sievieti. Vai tikai Džordžs pats nemaldījās? Stefans tā nedomāja. Viņš uzskatīja, ka Džordžs lieliski pazina Rozmariju. Viņš mīlēja Rozmariju, un viņam bija visai neskaidrs priekšstats par savām spējām izdabāt sievai. Un tanī pašā laikā šķiet, ka Džordžs to pārdzīvoja.

Pēc notikušās traģēdijas viņi ar Sandru Džordžu bija redzējuši reti. Līdz pat brīdim, kad viņš atkal negaidīti parādījās pie apvūršņa, riomitinādamies kaimiņos Litlpraiersā. Un vēl piedevām viņš bija ļoti izmainījies. Vismaz Stefanam tā šķita.

Kļuvis dzīvespriecīgāks, pašpārliecinātāks. Un — visai dīvains …

Arī šodien viņš bija kaut kāds neizprotams. Sis negaidītais ielūgums. Irisas astoņpadsmit gadu jubilejas svinibas. Viņš ļoti cerot, ka Stefans un Sandra atnākšot… Viņi tik labi esot izturējušies pret viņu …

Sandra steidzīgi noteica:

—    Protams, tas būtu lieliski. — Stefans Londonā, protams, loti nogurst, arī viņai pašai ir milzums garlaicīgu pienākumu, bet viņa cer, ka viņiem izdosies izbrīvēt laiku.

—    Tad vienosimies par datumu? — Stefans teica.

Atmiņā iespiedusies Džordža seja — piesārtuši vaigi, smaids, uzstājība.

—    Es domāju — pēc nedēļas. Trešdien vai ceturtdien. Ceturtdien, pirmajā novembrī. Norunāts? Bet var, protams, jebkurā dienā, kas jūs apmierina.

Sis sirsnīgais ielūgums viņus sasaistīja. Tajā slēpās kaut kādi slazdi. Stefans ievēroja, ka Irisa nosarka un samulsa. Sandra turējās lieliski. Viņa bija mierīga, smaidīja un teica, ka ceturtdiena, pirmais novembris, viņus pilnībā apmierina …

Pēkšņi domas, kas visu laiku nedeva mieru, izlauzās konkrētā priekšlikumā:

—    Mums nevajag iet!

Sandra nedaudz pagriezās, un viņas seja bija ļoti nopietna.

—    Tu tā domā?

—    Viegli var izdomāt jebkuru aizbildinājumu.

—    Viņš pieprasīs mums atnākt citu reizi, pārmainīs datumu. Šķiet, ka viņš ļoti rēķinās ar mūsu klātbūtni.

—    Nevaru saprast, kāpēc. Tiek svinēta Irisas dzimšanas diena, un man šķiet, ka viņa īpaši nealkst mūsu kompānijas.

—    Nē… nē… — Sandra domīgi noteica. Pēc tam pajautāja:

—    Bet vai tu zini, kur iecerētas svinības?

—    Nē.

—    «Luksemburga».

Viņš gandrīz zaudēja valodu. Juta, ka nobāl. Tad saņēma sevi rokās un paskatījās Sandrai tieši acīs. Vai tā ir dīvainība, vai arī tur slēpjas kaut kāds nodoms?

—    Tās ir blēņas! — viņš iekliedzās, aiz uzspēlēta sašutuma cenšoties noslēpt apjukumu. — «Luksemburgā», kur… Celt augšā pagātni? Viņš acimredzot ir jucis.

—    Es par to domāju, — teica Sandra.

—    Tādā gadījumā mēs noteikti atteiksimies ierasties. Sis … šis notikums ir ārkārtīgi nepatīkams. Atceries visu to traci — fotogrāfijas visās avīzēs…

—    Jā, nekā patīkama.

—    Vai tiešām viņš nesaprot, ka mums tas nav vēlams?

—    Zini, Stefan, viņam ir iemesls. Un viņš man šo iemeslu atklāja.

—    Un kas tas ir par iemeslu?

Stefans pateicās Dievam, ka šobrīd Sandra uz viņu neskatījās.

—    Pēc lenča viņš pasauca mani sāņus un teica, ka vēloties parunāt. Izrādījās, ka Irisa … nekā nespēj atkopties no traģiskā trieciena … nu .. .māsas nāves.

Viņa apklusa. Stefans ar lielām grūtībām izmocīja:

—    Nu ko, nākas piekrist, ka tas atbilst īstenībai. Viņa tiešām izskatās ne visai labi. Lenča laikā es iedomājos, ka Irisa droši vien ir slima.

—    Jā, sākumā es arī tā domāju. Pēc tam likās, ka viņa sāk atveseļoties. Bet es tev saku tikai to, ko teica Džordžs. Irisa no tā laika izvairoties apmeklēt «Luksemburgu».

—    Nu un tad?

—    Viņš domā, ka tas ir nenormāli. Viņš it kā esot konsultējies ar psihiatru, un tas uzskatot, ka pēc nervu satricinājuma nedrīkst izvairīties no apstākļiem, kādā tas noticis. Gluži otrādi — visu to vajag vēlreiz pārdzīvot. Pēc principa: lidotāju pēc avārijas atkal sūta lidojumā.

—    Sis speciālists rekomendē noorganizēt vēl vienu pašnāvību?

—    Viņš ieteic pārvarēt ar šo restorānu saistītās asociācijas, — Sandra mierīgi atteica. — Lai kā arī būtu, tas ir tikai restorāns. Viņš ieteic parastu ballīti, pēc iespējas ar to pašu cilvēku piedalīšanos.

—    Ļoti patīkama izklaidēšanās.

—    Stefan, tu noteikti iebilsti?

Satraukums, ass kā sāpes, caururba viņu. Viņš acumirklī atbildēja:

—    Protams, neiebilstu. Es vienkārši iedomājos, cik šī doma ir neprātīgā. Par sevi es uztraucos vismazāk … Es galvenokārt domāju par tevi. Bet ja tu neiebilsti…

Viņa pārtrauca Stefanu:

—    Iebilstu. Un noteikti. Bet Džordžs visu ir tā izkārtojis, ka atteikties ir samērā grūti. Bez tam es šajā sezonā bieži esmu bijusi «Luksemburgā». Tāpat kā tu. Mūsu neierašanos ievēros.

—    Jā, tik dīvainā situācija mēs vēl neesam bijuši.

—    Piekrītu.

—    Kā tu teici, atteikties būs samērā grūti, — Stefans sacīja. — Ja mēs noraidīsim šo ielūgumu, sekos nākamais. Bet es, Sandra, neredzu iemesla, kādēļ tev būtu jāpakļauj sevi mocībām. Es iešu, bet tu pēdējā brīdī atteiksies: galvassāpes, saaukstēšanās — visu ko var izdomāt.

Viņš redzēja, ka Sandra saspringst.

—    Ta ir gļēvūliba. Ja lu iesi, es arī iešu. Bez tam, —viņa uzlika savu roku Stefana rokai, — lai cik arī nenozīmīga būtu mūsu savienība, tomēr visas grūtības vajag dalīt uz pusēm.

Stefans uzmanīgi ieskatījās viņai acīs, jo viņu kā zibens spēriens ķēra dziļais sarkasms Sandras balsi. Kaut arī pateikts vieglā, nepiespiestā formā, it kā runa būtu par kaut ko banālu, kaut kādu nenozīmīgu sīkumu.

Sakopojis visus spēkus, viņš teica:

—    Kāpēc tu tā runā! «Lai cik arī nenozīmīga būtu mūsu savienība»?

Viņa nomēroja Stefanu no galvas līdz kājām.

—    Vai tad tas tā nav?

—    Nē, tūkstoškārt — nē. Man mūsu attiecības ir viss.

Viņa pasmaidīja.

—    Es ceru, ka mēs, Stefan, esam lielisks pāris. Velkam vienā virzienā.

—    Es to tā nedomāju. — Stefana elpa k|uva satraukta. Viņš satvēra Sandras roku un pievilka viņu sev klāt. — Sandra, vai tu tiešām nesaproti, ka man visa pasaule esi tu?

Notika neticamais, neparedzētais. Viņa atradās viņa apskāvienos, viņš spieda viņu sev klāt, skūpstīja, murmināja nesakarīgus vārdus.

—    Sandra … Sandra … dārgā. Es tevi mīlu … Es tā baidījos … tā baidījos tevi zaudēt.

—    Rozmarijas dēļ? — viņa pajautāja svešādā balsī.

—    Jā. — Viņš atbrīvoja viņu no skāvieniem un aiztenterēja pāris soļu; viņa sejā varēja lasīt neprātīgas izbailes.

—    Tu zināji par Rozmariju?

—    Protams … Visu laiku.

—    Un tu visu saprati?

Viņa pašūpoja galvu.

—    Nē, nesapratu. Un domāju, ka nekad nesapratīšu. Tu viņu mīlēji?

—    Nemaz. Es mīlēju tikai tevi.

Sandru parņēma niknums. Viņa atbildēja ar viņa paša vārdiem:

—    Līdzko mani ieraudzīji? Neatkārto šos melus, jo tie ir meli.

Negaidītais uzbrukums viņu nepārsteidza. Viņš mirkli padomāja.

—    Jā, tie ir meli. Un, lai cik tas būtu dīvaini, — nav. Es sāku ticēt, ka tā ir patiesība. Sandra, pacenties saprast… Tu esi tā sieviete, kas man bija vajadzīga. Vismaz tā ir patiesība. Un tagad, atskatoties pagātnē, es varu godīgi teikt: ja tā nebūtu patiesība, es nekad neuzdrošinātos pie tevis pieiet.

Viņa apvainota attrauca:

—    Bet tu taču mani nemīlēji.

—    Nē, nevienu un ne'kad es nemīlēju. Es biju izmocīta, mīlēt nespējīga būtne, kas tīksminās par savas nepieejamās dvēseles izsmalcinātību. Un pēkšņi es iemīlējos «tur, istabā» — iemīlējos stulbi, neprātīgi, kā īsts muļķis. Tas bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. — Un viņš ar pārmetumu balsī piebilda: — Lūk, tev pasaka, ko izstāstīja muļķītis. Tā ir pilna dvēseles kliedziena un niknuma un pilnīgi bezjēdzīga. — Brīdi paklusējis, viņš atkal ierunājās: — Tieši šeit, Fairhevenā, es atjēdzos un sapratu patiesību.

—    Patiesību?

—    Tu un tava mīlestība ir manas dzīves vienīgā jēga.

65

Sandra nočukstēja:

S — 2104

—   Ja es to būtu zinājusi…

—    Ko tu domāji?

—    Es domāju, ka tu ar viņu kopā gatavojies aizbraukt.

—   Ar Rozmariju? — Viņš nokrekšķināja. — Tā būtu īsta katorga.

—    Viņa negribēja braukt?

—    Gribēja.

—    Kas tad notika?

Stefans dziļi nopūtās. Atkal uzvēdīja pagātne. Radās neskaidri draudi. Viņš teica:

—    Vakariņas «Luksemburgā».

Abi apklusa — vienas un tās pašas šausmīgās atmiņu ainas satriekti: skaistules zilā, sastingusi seja… Iestājās pilnīgs klusums. Pēc brīža Sandra pajautāja:

—    Ko darīsim?

—    To, ko tu piedāvāji. Darbosimies kopīgi. Aiziesim uz to nervus stindzinošo saietu, lai kāds ari būtu tā iemesls.

—    Tu netici, ka tiks svinēta Irisas dzimšanas diena?

—    Nē. Un tu?

—    Iespejams, ka tā ir taisnība. Bet pat tada gadījuma cēlonis ir pavisam cits.

—    Ko tu ar to domā?

—    Nezinu, Stefan. Es baidos.

—    No Džordža Bārtona?

—    Jā, es domāju, ka viņš … zina.

—    Ko zina? — asā tonī pavaicāja Stefans.

Sandra nedaudz pagrieza galvu, un viņu skatieni sastapās. Sandra nočukstēja:

—    Nebaidies. Mums būs vajadzīga vīrišķība, īsta vīrišķība. Tu būsi dižs cilvēks, Stefan. Cilvēks, kas risina pasaules problēmas … un tam nekas nedrīkst traucēt. Es esmu tava sieva un mīlu tevi.

—    Sandra, ko tu domā par gaidāmo tikšanos?

—    Domāju, ka tie ir slazdi.

—    Un mēs tajos līdīsim? — viņš lēni noteica.

—    Mēs nedrīkstam atklāt savas kārtis.

—    Protams.

Pēkšņi Sandra iesmējās.

—    Bēdas tev, Rozmarij. Tu vienalga paspēlēsi. Stefans saspieda viņas plecu.

—    Nomierinies, Sandra! Rozmarija ir mirusi.

—   Jā? Bet man brīžam šķiet, ka viņa ir dzīva …

3. nodaļa

Parka vidū Irisa teica:

—    Vai tu atļausi man neatgriezties mājās kopa ar tevi? Gribas pastaigāties. Uzkāpšu Klostera pakalnā un iešu caur mežu. Visu dienu šausmīgi sāp galva.

—    Nabadzīte. Ej vien. Es neiešu kopā ar tevi. Es šodien gaidu ierodamies kādu cilvēku, bet precīzi nezinu, cikos viņš atnāks.

—    Labi. Tiksimies pie tējas galda.

Viņa pagriezās un devās meža virzienā, kas ieskāva pakalnu.

Nokļuvusi pakalna piekājē, viņa dziļi nopūtās. Bija parasta drēgna, mikluma piesūkusies oktobra diena. Mitrums klāja koku lapas, pelēki, zemi mākoņi solīja drīzu lietu. Pakalna virsotnē gaisa nebija daudz vairāk, un tomēr Irisai šķita, ka elpot kļūst vieglāk.

Viņa apsēdās uz nogāzta koka stumbra un sāka vērot meža aizaugušo ieleju, kurā slēpās Litlpraiersa. Tālāk pa kreisi balta mirdzēja Fairhevenas muiža.

Atspiedusies uz rokas, Irisa drūmi vēroja peizāžu.

Aiz muguras atskanēja tikko dzirdams troksnis, kas diezin vai bija skaļāks par krītošas lapas troksni. Viņa strauji atskatījās un ieraudzīja no biezokņa parādāmies Antoniju Braunu.

Viņa iekliedzās un izlikās dusmīga:

—   Tonij! Kāpēc tu vienmēr parādies kā… kā dēmons pantomīmā?

Antonijs apsēdās uz zemes blakus Irisai. Viņš izvilka etviju un piedāvāja viņai cigareti.

Kad Irisa atteicās, viņš aizsmēķēja un, dziļi ievilcis dūmu, atbildēja:

—   Tāpēc, ka es esmu tas, kuru avīzēs mēdz dēvēt par Noslēpumaino svešinieku. Man patīk rasties ne no kā.

—    Kā tu uzzināji, kur es esmu?

—   Ar lieliska binokļa palīdzību. Es zināju, ka tu brokasto pie Faradejiem. Un, kad tu no turienes aizgāji, es tev no pakalna virsotnes sekoju.

—    Kāpēc tu nekad neiegriezies pie mums kā jebkurš parasts cilvēks?

—    Es neesmu parasts cilvēks, — ar izaicinājumu atbildēja Antonijs, — nepavisam ne parasts.

—    Es domāju — parasts.

6'

67

Antortijs uzmeta viņai pētošu skatienu un pajautāja:

—    Kas noticis?

—    Nekas. Katrā gadījumā …

Viņa apklusa.

—    Katrā gadījumā — kas? — Antonijs pavaicāja.

Irisa nopūtās.

—    Man viss šeit apnicis. Neieredzu. Gribu uz Londonu.

—    Tu drīz aizbrauc?

—    Nākamajā nedē|ā.

—    Tātad pie Faradejiem bija atvadu bankets?

—    Kāds tur bankets. Pie viņiem bija vienīgi viņu brālēns.

—    Iris, tev patīk Faradeji?

—    Nezinu. Ne pārāk… Bet, starp citu, viņi vienmēr ir laipni… viņi bija Rozmarijas paziņas.

—   Jā, — teica Antonijs, — viņi bija Rozmarijas paziņas, bet es nevaru iedomāties, ka Sandra Faradeja bija Rozmarijas draudzene. Kā tu domā?

—    Es arī, — Irisa atbildēja. Viņa aizdomīgi paraudzījās uz Antoniju, bet viņš vienā mierā turpināja smēķēt.

Pēkšņi viņš teica:

—    Tu zini, kas manī izsauc vislielāko izbrīnu, domājot par Faradejiem? Tieši tas, ka viņi ir Faradeji. Es viņus tieši tā arī vienmēr uztveru. Nevis kā divus cilvēkus — Stefanu un Sandru —, kurus savienojusi valsts un baznīcas noteiktā kārtība, bet gan kā kaut kādu kopību — Faradeji. Un tas ir interesantāk, nekā tu spēj iedomāties. Divi cilvēki ar vienu mērķi, vienu dzīvesveidu, vienādām cerībām, bailēm, ticējumiem. Un tanī pašā laikā absolūta raksturu nesakritība. Stefans Faradejs ir cilvēks ar plašu redzesloku, ārkārtīgi jūtīgi uztver apkārtējo domas, netic sev un nav drosmīgs. Turpretim Sandra izceļas ar viduslaiku uzskatu šaurību, fanātisku uzticību un drosmi, kas robežojas ar neprātu.

—   Man viņš vienmēr ir licies, — teica Irisa, — diezgan uzpūtīgs un stulbs.

—    Viņš nebūt nav muļķis. Parasts nelaimīgs karjerists.

—    Nelaimīgs?

—   Vairums karjeristu ir nelaimīgi. Tāpēc arī viņi cenšas gūt panākumus. Viņi cenšas paši sev kaut ko pierādīt un lien vai no ādas laukā, lai iegūtu apkārtējo atzinību.

—    Kādas tev, Antonij, dīvainas idejas.

—    Ja vien padomātu, tu atzītu tās par pilnīgi pareizām. Laimīgi cilvēki parasti ir neveiksminieki, jo viņi ar sevi ir tik apmierināti, ka ne pēc kā netiecas. Kā es. Arī viņi, protams, neatteiksies no garda kumosiņa. Atkal tāpat kā es.

—    Tu par sevi esi loti augstas domās.

—    Es vienkārši cienu savas domas, kamēr tu tās noniecini.

Irisa iesmējās. Garastāvoklis viņai uzlabojās. Trulā apātija

un bailes pagaisa. Viņa paskatījās pulkstenī.

—    Iesim pie mums dzert tēju. Iepriecini mājiniekus ar savu patīkamo sabiedrību.

Antonijs papurināja galvu.

—    Šodien ne. Man laiks atgriezties.

Irisa strauji pagriezās pret viņu.

—    Kāpēc tu nekad pie mums nenāc? Acīmredzot ir kāds iemesls.

Antonijs paraustīja plecus.

—    Es nepatīku tavam māsasvīram. To viņš skaidri lika saprast.

—    Nepievērs Džordžam uzmanību! Toties Licillas tante un es tevi uzaicinām… viņa ir jauka vecīte… tev patiks.

—    Nešaubos — un tomēr …

—    Rozmarijas laikā tu pie mums nāci.

—    Tā, —teica Antonijs, — bija pavisam cita lieta.

Irisai likās, ka kāda auksta roka sažņaudz viņas sirdi. Viņa jautāja:

—    Kāpēc tu šodien esi šeit? Tev bija kādas darīšanas?

—    Ļoti svarīgas — tu, Iris. Es atnācu, lai uzdotu tev vienu jautājumu.

Aukstā roka atlaida. To nomainīja satraucošas gaidas. Gaidas, ko pazīst katra sieviete kopš pasaules radīšanas brīža. Irisas sejā parādījās tā pati uzspēlētā neizpratne, ar kādu viņas vecmāmiņa savā laikā iesaucās: «O, mister kāds tur, tas ir tik negaidīti!»

—    Jā? — Viņa paskatījās uz Antoniju ar atklātu skatu.

Viņš savukārt uz Irisu ar drūmu, pat skarbu skatienu.

—    Atbildi man atklāti, Iris! Lūk, mans jautājums: tu man tici?

Viņa nedaudz atkāpās. Tādu jautājumu viņa nebija gaidījusi. Viņš to ievēroja.

—    Tu taču nedomā, ka tas ir vienīgais jautājums, ko es tev gribēju uzdot? Bet tas ir ļoti svarīgi, Iris. Man tas ir pats svarīgākais uz pasaules. Atkārtoju: tu man tici?

Svārstišanās ilga sekundes desmitdaļu, pēc tam, nodūrusi acis, vina atbildēja:

—    J«ā.

—    Tad es uzdošu tev vēl vienu jautājumu. Vai tu brauksi man līdzi uz Londonu un kļūsi mana sieva, nevienam par to nestāstot?

Viņa sastinga.

—    Es nevaru! Vienkārši nevaru.

—    Nevari kļūt mana sieva?

—    Nē, ne tas.

—    Bet tu mani mīli. Mīli taču?

—   Jā, es tevi mīlu, Antonij.

—    Tomēr tu nebrauksi un nesalaulāsies ar mani Sv. Elfrīdas baznīcā Blumsberijā? Draudzē, kuras teritorijā es dzīvoju jau vairākas nedēļas un tāpēc jebkurā bridi varu dabūt atļauju laulībām.

—    Kā es varu kaut ko tādu izdarīt? Džordžs būs ārkārtīgi apvainots, un Licillas tante man nekad to nepiedos. Bez tam es vēl neesmu pilngadīga. Man ir tikai astoņpadsmit.

—   Tev vajadzēs noslēpt savu vecumu. Nezinu, kāds sods mani gaida par laulībām ar nepilngadīgu bez aizbildņa ziņas … Jā, kas ir tavs aizbildnis?

—    Džordžs.

—   Nu, ko. Lai kāds arī būtu sods, izšķirt mūs nevarēs, un tas ir pats galvenais.

Irisa papurināja galvu.

—    Es tā nevaru rīkoties. Nedrīkstu būt tik vieglprātīga. Kāpēc? Kā vārda?

Antonijs atbildēja:

—    Tāpēc jau arī es tev jautāju, vai tu man tici. Tu vari uz mani paļauties. Tā būs labāk. Un ne par ko neuztraucies.

Irisa nedroši teica:

—   Ja vien Džordžs tevi iepazītu kaut nedaudz labāk. Iesim. Neviena nebūs. Tikai viņš un Licillas tante.

—    Tu esi pārliecināta? Es domāju… — Viņš aprāvās. — Kad es kāpu pakalnā, redzēju kādu cilvēku,'kas gāja pie jums… un jocīgi — es viņu pazinu. Man ir nācies ar viņu tikties.

—   Jā, protams… es piemirsu … Džordžs teica, ka viņš kādu gaida.

—    Cilvēku, kuru es redzēju, sauc Reiss, pulkvedis Reiss.

—    Loti iespējams, — piekrita Irisa. — Džordžs pazīst kādu pulkvedi Reisu. Viņam vajadzēja pusdienot ar mums tajā vakarā, kad Rozmarija …

Balss ietrīcējās, un viņa apklusa. Antonijs saspieda viņas roku.

—    Neatceries, mijā! Es zinu, tas bija šausmīgi.

Viņa pašūpoja galvu.

—    Nevaru aizmigt, Antonij …

—    Jā?

—    Tev nav ienācis prata… tu neesi domājis… — Viņa ar grūtībām meklēja vārdus. — Tevi nekad nav mocījusi doma … ka Rozmarija neizdarīja pašnāvību? Ka viņu, iespējams, nogalināja?

—   Ak Dievs! Kur tu to grābi. Iris?

Viņa neatbildējusi jautāja atkal:

—   Tāda doma tev nav ienākusi prātā?

—    Protams, ne. Nav šaubu, ka tā bija pašnāvība.

Irisa neko neteica.

—    Kas tev to iestāstīja?

Pazibēja kārdinājums izstāstīt visu šausmīgā notikuma vēsturi, ko nesen viņai bija atklājis Džordžs, bet viņa novaldījās. Tikai klusi noteica:

—    Vienkārši ienāca prātā.

—    Muļķīt, met to visu ārā no galvas!

Viņš palīdzēja Irisai piecelties un nobučoja uz vaiga.

—    Mīļā psiliopāte. Aizmirsti Rozmariju! Domā tikai par mani!

4. nodaļa

Aizsmēķējis pīpi, pulkvedis Reiss uzmanīgi paskatījās uz Džordžu Bārtonu.

Viņš pazina Džordžu kopš neatminamiem laikiem — kopš tiem laikiem, kad viņš vēl bija zēns. Bārtona tēvoča vasarnīca bija blakus Reisiem. Starp viņiem bija gandrīz divdesmit gadu starpība. Reisam — pāri sešdesmitiem. Gara auguma, iznesīgs, kareivīgu stāju, iedegušu seju, bieziem sudrabainiem matiem un tumšām acīm.

Starp šiem diviem cilvēkiem nekad neeksistēja īpaša tuvība. Vienkārši Bārtons Reisam atgādināja «jauno Džordžu» — bija viena no tam daudzajām pairušajām saitēm, kas viņu saistīja ar jaunību.

Sinī brīdī Reiss iedomājās, ka viņam nav ne mazākā priekšstata, ko no viņa vēlas «jaunais Džordžs»». Retajās tikšanās reizēs viņiem nebija par ko runāt. Reiss vienmēr bija ceļa jūtīs, jo viņš piederēja tam cilvēku tipam, kuriem impērijai būtu jāpateicas .par savu rašanos, — mūža lielāko daļu viņš pavadīja ārzemēs. Džordžs bija tipisks pilsētnieks. Viņu intereses bija tik dažādas, ka tikšanās reizēs pēc apmainīšanās ar banālām frāzēm par «vecajiem labajiem laikiem» iestājās mokošs klusums. Pulkvedis Reiss nebija interesants sarunu biedrs un varēja kalpot par modeli stipram, bet klusam cilvēkam, ko tik ļoti bija iecienījuši iepriekšējo paaudžu rakstnieki.

Arī tagad viņš klusēja, nesaprazdams, kādēļ «jaunais Džordžs» bija vēlējies šo satikšanos. Viņš domāja arī par to, ka kopš pēdējās tikšanās Džordžs ir ārkārtīgi mainījies. Reiss Džordžu vienmēr bija uzskatījis par visai apnicīgu tipu — uzmanīgu, praktisku, bez iztēles.

Viņam kaut kas noticis. Šaudās kā kaķis. Jau trešo reizi aizsmēķē cigāru — tas nepavisam viņam nav raksturīgi.

Reiss izņēma no mutes pīpi.

—    Un tā, Džordž, ka jums lēcies?

—   Jums, Reis, taisnība — lēcies. Man vajadzīgs jūsu padoms un jūsu palīdzība.

Pulkvedis nogaidoši pamāja.

—    Gandrīz pirms gada jūs Londonā bijāt uzaicināts pie mums uz vakariņām «Luksemburgā». Pēdējā brīdī jums nācās aizbraukt uz ārzemēm.

Pulkvedis atkal piekrītoši pamāja.

—    Uz Dienvidāfriku.

—    So pusdienu laikā nomira mana sieva.

Reisam kļuva neomulīgi.

—   Zinu. Lasīju. Es par to nerunāju un neizteicu līdzjūtību tikai tādēļ, ka nevēlējos kustināt pagātni. Bet es skumstu, veco zēn, un jūs to zināt.

—   Jā, jā. Taču tas nav galvenais. Uzskata, ka mana sieva izdarīja pašnāvību.

Reisa uzmanību saistīja viens vārds. Acis izbrīnā iepletās.

—    Uzskata?

—    Izlasiet!

Bārtons pasniedza divas vēstules. Reisa acis iepletās vēl platākas.

—    Anonīmas vēstules?

—    Jā. Taču es tām ticu.

Reiss domīgi pakratīja galvu.

—    Bet tas jau ir bīstami. Jūs būsiet izbrīnīts, uzzinājis, cik daudz meligu vēstuļu izraisa visdažādākos notikumus, par kuriem pēc tam lasām presē.

—   Es to zinu. Tās nav rakstītas uzreiz, bet tikai pēc sešiem mēnešiem.

Reiss pamāja.

—    Tā ir pavisam cita lieta. Kā jūs domājat, kas tās ir rakstījis?

—    Nezinu. Pat nespēju iedomāties. Bet es tām ticu. Manu sievu nogalināja.

Reiss nolika pīpi. Nedaudz iztaisnojās.

—    Kur jūs to ķērāt? Jums agrāk bija aizdomas? Un policijai?

—    Pēc visa tā notikuma es biju satriekts, vienkārši satriekts. Izmeklēšanas rezultāti šaubas neradīja. Mana sieva slimoja ar gripu, bija novājināta. Nekādas aizdomas neradās — pašnāvība, un viss. Viņai somiņā atrada indi.

—    Kādu indi?

—    Ciankāliju.

—    Saprotu. Viņa ar to saindēja šampanieti.

—    Jā. Toreiz tas likās ticami.

—    Viņa kādreiz draudēja ar pašnavību?

—    Nekad. Rozmarija mīlēja dzīvi.

Reiss pamāja. Viņš tikai vienu reizi bija redzējis Džordža sievu. Reisam viņa šķita mīļa muļķīte, bet bez jebkādām nosliecēm uz melanholiju.

—    Kāds bija medicīniskais slēdziens par viņas psihisko stāvokli un tā tālāk?

—     Rozmarijas ārsts — padzīvojis cilvēks, kas ārstēja viņu ģimeni un arī Rozmariju jau kopš bērnības, — tanī brīdī bija ceļojumā. Slimības laikā Rozmariju apmeklēja viņa jaunais partneris. Es atceros visu, ka viņš teica: šāds gripas paveids, pēc viņa domām, var radīt ļoti nopietnus traucējumus nervu sistēmā.

Brīdi paklausējis, Džordžs turpināja:

—    Kamēr es nebiju saņēmis šīs vēstules, es netiku runājis ar Rozmarijas pastāvīgo ārstu. Par tām es, protams, neko neteicu — vienkārši aprunājos par notikušo. Viņš teica, ka notikušais viņu ļoti izbrīnījis. Viņš nekad tam nebūtu ticējis. Rozmarijai nepiemita ne vismazākā tieksme uz pašnāvību. Notikušais tikai liecinot, ka paredzēt pacienta rīcību esot neiespējami.

Džordžs atkal apklusa un pēc tam turpināja:

—    Pēc šīs sarunas es sapratu, cik apšaubāms ir pieņēmums par pašnāvību. Bez tam es labi pazinu savu sievu. Viņa bija ļoti nelīdzsvarota. Varēja sadusmoties dēļ sīkumiem, varēja spert neapdomīgu un kļūdainu soli, bet man nebija nekāda pamata domāt, ka viņai iešausies prātā doma «uzreiz visam pielikt punktu».

Reiss apmulsis nomurmināja:

—    Varbūt viņai bija kādi citi iemesli pašnāvībai neatkarīgi no nervu stāvokļa? Vai viņa nebija par kaut ko norūpējusies?

—    Es… nē… viņa varbūt bija nedaudz nervoza.

Cenšoties neskatīties uz draugu, Reiss teica:

—    Vai viņa nemīlēja pozēt? Jūs zināt, es viņu tikai vienu reizi redzēju. Bet ir tādi cilvēki, kuri … hm … var izstrādāt tādus numurus … parasti, ja viņi ar kādu sastrīdas. Rīkojas pēc bērnu principa: «es tev parādīšu».

—    Rozmarija ar mani nestrīdējās.

—    Nē. Jāteic, ka ciankālija lietošana izslēdz šādu iespēju. Tas nav līdzeklis, ar kuru var nevainīgi pablēņoties, — tas ir visiem zināms.

—    Protams. Ja Rozmarija būtu nolēmusi izdarīt kaut ko tādu, vai viņa spētu izšķirties par šādu soli? Sāpīgi un … un riebīgi. Solīda miegazāļu doza piestāvētu labāk.

—    Piekrītu. Vai ir zināms, kur viņa nopirka vai dabūja ciankāliju?

—    Nē. Bet viņa kopā ar draugiem bija ārpus pilsētas, un tur viņi indēja lapseņu pūžņus. Iespējams, ka tad arī paņēma šķipsniņu ciankālija.

—   Jā … to nav grūti dabūt. Katram dārzniekam tā ir pārpārēm.

Pēc neilgas klusēšanas Reiss teica:

—    Rezumēsim rezultātus. Pierādījumu, kas apstiprina pašnāvību vai gatavošanos tai, nav. Sī iespēja acīmredzot pilnībā jāizslēdz. Bet nav arī pierādījumu slepkavībai, jo pretējā gadījumā policija tos būtu uztaustījusi. Viņiem uz tādām lietām ir oža.

—    Doma par slepkavību likās vienkārši neticama.

—    Bet tāda tā vairs neliekas pēc sešiem mēnešiem.

Džordžs lēni teica:

—    Es, šķiet, visu laiku jutu kaut kādu neapmierinātību, un dvēseli mocija šaubas. Laikam arī tādēļ, parādoties jaunajai versijai, kas bija uzrakstīta melns uz balta, es bez šaubīšanās piekritu.

—   Jā, — Reiss pamāja. — Nu ko, pamēģināsim izprast. Ko jūs turat aizdomās?

Džordžs paliecās uz priekšu, seju sarāva krampji.

—    Tas ir tik briesmīgi. Ja Rozmariju nogalināja, tad viens no mūsu draugiem — no cilvēkiem, kas sēdēja pie galda, — ir slepkava. Neviens vairāk galdam netuvojās.

—    Bet oficianti? Kas lēja vīnu?

—   Čarlzs, «Luksemburgas» galvenais oficiants. Jūs taču pazīstat Čārlzu.

Reiss to nenoliedza. Čārlzu pazina visi. Doma, ka Čārlzs apzināti būtu varējis nogalināt klientu, likās vienkārši stulba.

—    Bet mūs apkalpoja Džuzepe. Mēs labi pazīstam Džuzepi… Es viņu pazīstu daudzus gadus. Viņš mani vienmēr apkalpo. Burvīgs mazs jokdaris.

—    Un tā. Jūs ieradāties uz banketu. Kas tajā piedalījās?

—    Parlamenta loceklis Stefans Faradejs. Viņa sieva lēdija Aleksandra Faradeja. Mana sekretāre Ruta Lesinga. Kāds puisis, vārdā Antonijs Brauns. Rozmarijas māsa Irisa un es. Pavisam septiņi cilvēki. Ar jums kopā vajadzēja būt astoņiem. Kad jūs atteicāties, mēs pēdēja brīdi nespējām atrast piemērotu cilvēku.

—    Skaidrs. Kā jums šķiet, Bārton, kas to varēja izdarīt?

—    Nezinu!… — iekliedzās Džordžs. — Es jums teicu — nezinu. Ja vien es varētu iedomāties …

—    Lieliski… lieliski… Es iedomājos, ka jums varētu būt kaut kādas aizdomas. Starp citu, aizdomu trūkuma nebūs. Kā jūs sēdējāt — sākot no jums?

—    Pa labi no manis — Sandra Faradeja. Viņai blakus — Antonijs Brauns. Pēc tam Rozmarija. Tad Stefans Faradejs, Irisa un pa kreisi no manis Ruta Lesinga.

—    Skaidrs. Vai jūsu sieva līdz tam brīdim jau dzēra šampanieti?

—    Jā. Glāzes pildīja vairākkārt. Viss notika varietē laikā. Bija pamatīgs troksnis — uzstājās kāds nēģeru ansamblis, un mēs visi aizrautīgi skatījāmies. Viņa uzkrita uz galda, un tūdaļ arī iedegās gaisma. Varbūt viņa iekliedzās … vai sāka raustīties konvulsijās… bet neviens neko nedzirdēja. Ārsts teica, ka nāve iestājusies momentāni. Dievs ir žēlīgs.

—   Jā, tieši tā. Nu ko, Bārton, pēc provizoriskas apskates viss ir absolūti acīmredzams.

—    Jūs domājāt…

—    Protams, Stefans Faradejs. Viņš sēdēja no viņas pa labi. Šampanieša glāze atradās pie viņa kreisās rokas. Kad nodzisa gaisma, indi iebērt bija pavisam viegli, jo visi pievērsās skatuvei. Es labi zinu, kādi galdi ir «Luksemburgā». Tie ir apaļi un aizņem ievērojamu platību. Nedomāju, ka kadam būtu iespēja sniegties pāri galdam un palikt neievērotam pat tumsa. To pašu var teikt ari par puisi pa kreisi no Rozmarijas. Lai kaut ko iebērtu viņas glāzē, viņam būtu jāpārliecas pāri viņai.

Eksistē arī cita iespēja, bet vispirms nodarbosimies ar pirmo. Kāda iemesla dēļ parlamenta loceklis Stefans Faradejs būtu gribējis tikt vajā no jūsu sievas?

Džordžs nospiestā balsī teica:

—    Viņi… viņi bija samērā tuvi draugi. Ja … Ja Rozmarija, piemēram, viņu atraidīja, viņam varēja rasties vēlēšanās atriebties.

—   Diezgan teatrāli. Tas ir vienīgais motīvs, ko jūs spējat iedomāties?

Reiss uzmanīgi uz viņu paskatījās.

—    Labi, mēģināsim izskaidrot iespēju numurs divi: viena no sievietēm.

—    Kāpēc no sievietēm?

—    Džordž, dārgais, vai jūs neizlaidāt no redzes loka, ka kompānijā bija septiņi cilvēki? četras sievietes un trīs vīrieši, un vakara gaitā droši vien pāris reižu viena sieviete sēdēja pie galda vientuļa, kamēr trīs pāri dejoja? Jūs visu laiku dejojāt?

—    Jā.

—    Labi. Vai jus neatceraties, kura līdz varietē sakumam palika pie galda viena?

Džordžs brīdi domāja.

—    Pēdējā, šķiet, bija Irisa, bet pirms tam Ruta.

—   Jūs atceraties, kad jūsu sieva izdzēra pēdējo šampanieša glāzi?

—    Ļaujiet padomāt… viņa dejoja ar Braunu. Atceros, viņa atgriezās pie galda un teica, ka ir nedaudz nogurusi, — Brauns ir lielisks dejotājs. Tad arī viņa izdzēra vīnu. Pēc mirkļa sāka spēlēt valsi — viņa dejoja ar mani. Valsis ir vienīgā deja, kas man sagādā baudu. Faradejs dejoja ar Rutu, bet lēdija Aleksandra ar Braunu. Irisa sēdēja viena. Tūliņ pēc tam sākās varietē.

—   Tad sāksim ar viņu. Vai pēc jūsu sievas nāves Irisai pienācās kaut kāds mantojums?

Džordžs no brīnumiem pavēra muti.

—   Reis, dārgais… nerunājiet muļķības! Irisa vēl ir bērns, skolniece.

—    Es pazinu divas skolnieces, kas bija izdarījušas slepkavību.

—    Bet Irisa! Viņa tā mīlēja Rozmariju.

—    Neuztraucieties, Barton! Viņai bija iespēja nogalināt Rozmariju. Es gribu zināt, vai viņai bija iemesls. Šķiet, ka jūsu sieva bija samērā bagāta sieviete. Kas būtu mantojis viņas naudu — jūs?

—    Nē, Irisa.

Viņš sniedza nepieciešamos paskaidrojumus, kurus Reiss uzmanīgi uzklausīja.

—    Jocīga situācija. Bagātā māsa un nabagā masa. Tadā gadījumā daudzas meitenes uzskatītu to par pāridarījumu.

—    Bet tikai ne Irisa.

—    Iespējams, bet viņai bija pilnīgi pamatots motīvs. Liksim to aiz auss. Kam vēl bija motīvi?

—    Nevienam, absolūti nevienam. Esmu pārliecināts, ka Rozmarijai nebija ienaidnieku. Es to speciāli izpētīju… iztaujāju… mēģināju noskaidrot. Es pat noīrēju māju blakus Faradejiem, lai…

Viņš apklusa. Reiss paņēma pīpi un sāka to tīrīt.

—    Mans jaunais Džordž, — vai tomēr nebūs labāk, ja jūs man visu sīki izstāstīsiet?

—    Ko jūs ar to domājat?

—    Jūs kaut ko slēpjat — tas ir redzams pa pabalu. Sargāt savas sievas reputāciju ir jūsu tiesības … Jūs pūlaties noskaidrot, vai jūsu sievu nogalināja vai ne, un, ja tas jums ir svarīgi, tad celiet tik visu dienasgaismā.

Iestājās klusums.

—    Labi, — drūmā balsī teica Džordžs. — Jums taisnība.

—    Vai jums ir iemesls uzskatīt, ka jūsu sievai bija mīļākais?

—    Jā.

—    Stefans Faradejs?

—    Nezinu. Es jums zvēru — nezinu! Varbūt viņš, bet varbūt arī Brauns. Tiec nu skaidrībā. Velns parāvis!

—    Bet ko jūs vispār zināt par Antoniju Braunu? Jocīgi, šķiet, ka esmu dzirdējis šo vārdu.

—    Es par viņu nezinu neko. Un neviens nezina. Simpātisks jokdaris — tas ir viss, ko par viņu zina. Domāju, ka viņš ir amerikānis, bet runā bez akcenta.

—    Hm, varbūt sūtniecība kaut ko noskaidros? Nevarat iedomāties — kāda?

—    Nē… nē. Man jums jāizstāsta viss, Reis. Viņa uzrakstīja vēstuli… es… es pēc tam izpētīju dzēšlapu. Tā… tā bija mīlestības vēstule. Bet tur nebija vārda.

Reiss centās neskatīties uz Džordžu.

—    Nu, tas jau par kaut ko liecina. Piemēram, lēdija Aleksandra nepiejautu sava vīra sakaru ar jūsu sievu. Viņai uz tādām lietām ir smalks deguns. Tāda sieviete spēj arī nogalināt. Tātad,— noslēpumainais Brauns, Faradejs, viņa sieva un jauniņā Irisa Mārlova. Bet ko jūs teiksiet par otru sievieti — Rutu Lesingu?

—   Rutai ar to visu nav nekāda sakara. Viņai nebija nekāda iemesla.

—    Kas tā ir par meiteni?

—    Lieliska meitene, — ar entuziasmu balsī atsaucās Džordžs. — Ģimenes loceklis. Mana labā roka. Es viņu loti augstu vērtēju un pilnībā viņai uzticos.

—    Jūs viņu mīlat, — domīgi noteica Reiss.

—    Es pret viņu ļoti labi izturos. Si meitene ir tīrais zelts. Caurcaurēm uz viņu paļaujos. Uzticīgākā un simpātiskākā būtne visā pasaulē.

Reiss nomurmināja kaut ko līdzīgu «hm, hm» un likās mierā. Džordžs nenojauta, ka Reisam jau radies konkrēts priekšstats par viņam nepazīstamo Rutu Lesingu un iespējamiem motīviem. Nenācās grūti saprast, ka šai «simpātiskākajai būtnei visā pasaulē» bija nopietni iemesli vēlēties, lai misis Bārtona pēc iespējas ātrāk dotos uz viņsauli.

To visu viņš noklusēja un laipni pavaicāja:

—    Džordž, es ceru — jums ir ienākusi prātā doma, ka ari jums pašam bija visai nopietni iemesli?

—    Man? — Džordžs jutās pārsteigts.

—   Atcerieties Otello un Dezdemonu.

—    Ak tā… Bet man ar Rozmariju viss bija pilnīgi citādi. Es viņu dievināju un arī, protams, zināju, ka viss var gadities — es būtu notiesāts uz ciešanām. Nevaru teikt, ka viņa mani nemīlēja, — mīlēja. Viņa mani ļoti mīlēja, vienmēr bija tik maiga. Bet — skaidrs kā diena — es esmu neciešami garlaicīgs. Mūsu attiecībās nebija nekā romantiska. Jau precoties es apzinājos, ka man dzīve nebūs salda. Viņa mani par to brīdināja. Protams, kad tas viss notika, es biju satracināts, bet pieļaut iespēju, ka ar manu ziņu viņai kaut mats no galvas būtu nokritis … — Viņš apklusa un pēc brīža turpināja pilnīgi citā tonī: — Ja es visu to būtu ievārījis, kāda velna pēc man vajadzētu rakņāties pagātnē? Slēdziens par pašnāvību ir, viss nokārtojies un beidzies. Tas būtu neprāts.

—    Pilnīgs. Tāpēc, draudziņ, manas aizdomas nav nopietnas. Ja jūs būtu slepkava, jūs šīs vēstules mierīgi iznīcinātu un nevienam neko neteiktu. Un tāpēc es domāju, ka šī ir visinteresantākā detaļa šajā lietā. Kas rakstījis vēstules?

—    Jā? —Džordžs izskatījās pavisam apmulsis. — Nav ne jausmas.

—    Tas jūs, šķiet, neinteresē. Toties mani interesē. Un tieši tāpēc es jums uzdodu šo jautājumu. Jādomā, ka šīs vēstules nav rakstījis slepkava, vismaz es par to esmu pārliecināts. Kādēļ viņam duļķot ūdeni, ja viss jau ir nokārtojies un pašnāvība pierādīta? Tad kas tās ir rakstījis? Kas ir ieinteresēts gruzdošās ogles uzplūst liesmās?

—    Kalpotāji? — lēni, lēni noteica Džordžs.

—    Iespējams. Ja tā — kuri kalpotāji, un ko viņi zina? Vai Rozmarijai bija istabene, kurai viņa uzticējās?

Džordžs papurināja galvu.

—    Nē. Toreiz mums bija virtuvene misis Paunda — viņa joprojām šeit strādā — un divas istabenes. Abas aizgājušas. Viņas ilgi pie mums neturējās.

—    Nu, ko, Bārton, ja jums vajadzīgs mans padoms, es ieteiktu visu rūpīgi apdomat. Rozmarijas vairs nav — tas ir fakts. Viņu neuzcelt, lai ko jūs darītu. Pašnāvība ne visai apstiprinās, taču slepkavība vēl jo mazāk. Pieņemsim, ka Rozmarija tika noslepkavota. Jūs tiešām gribat visu to vilkt dienasgaismā? Daudz kas kļūs zināms atklātībai, sāksies publiska netīrās veļas mazgāšana, sabiedrība uzzinās par jūsu sievas mīlestības piedzīvojumiem …

Džordžs nopūtās un nikni teica:

—    Un jūs iesakāt, lai es atļauju kaut kādai cūkai izkļūt no visa tā ar veselu ādu? Sis smirdīgais Faradejs ir uzpūtīgajām runām un galvu reibinošo karjeru varbūt ir tikai bailēs trīcošs slepkava.

—    Es tikai gribu, lai jūs saprastu visas iespējamās sekas.

—    Es gribu zināt patiesību.

—    Ļoti labi. Tādā gadījumā es šīs vēstules parādītu policijai. Iespējams, ka viņiem bez īpašām grūtībām izdosies noskaidrot, kas tās rakstījis un kas autoram zināms. Tikai atcerieties — ja jūs ar viņiem sapīsieties, tad tik viegli vis vaļā netiksiet.

—   Es neiešu uz policiju. Tādēļ arī es uzaicināju jūs. Es gatavojos slepkavam izlikt slazdus.

—    Ak Dievs, ko jūs esat izdomājis?

—    Klausieties, Reisi Es gatavojos uzaicināt viesus uz «Luksemburgu». Un gribu, lai arī jūs būtu. Visi tie paši: Faradeji, Antonijs Brauns, Ruta, Irisa, es. Es visu esmu apdomājis.

—    Ko jūs domājat darīt?

Džor*džs pasmīnēja.

—    Tas ir mans noslēpums. Ja es pāragri par to izpļāpātos — pat jums —, viss būtu veltīgi. Es gribu, lai jūs atnākat, neko nezinot, — redzēsiet, kas notiks.

Reiss paliecās uz priekšu. Balss kļuva negaidīti griezīga.

—    Džordž, man tas nepatīk. No grāmatām pasmelts teatrālistns nekādu labumu nedod. Ejiet uz policiju! Viņi saprot šādas lietas. Nevajag nodarboties ar pašdarbību.

—    Tādēļ es gribu, lai jūs tur būtu. Jūs neesat pašdarbnieks.

—   Mans dārgais! Tikai tāpēc, ka es kādreiz strādāju M 1—5? Un tam pašā laikā jūs neko negribat man stāstīt.

—    Tā būs labāk.

Reiss pakratīja galvu.

—    Žēl. Es atsakos. Ēs jūsu plānu neatbalstu un negribu tajā piedalīties. Metiet to visu pie malas, Džordž!

—    Nemetīšu. Esmu visu apdomājis.

—    Netiepieties, velns parāvis! Es no tādām izrādēm saprotu drusku vairāk nekā jūs. Man nepatīk jūsu muļķīgā ideja. Nebūs nekāda labuma. Vēl vairāk — tā ir bīstama. Vai par to jūs esat domājis?

—    Kādam tā noteikti būs bīstama.

Reiss nopūtās.

—    Jūs pats nesaprotat, ko darāt. Tikai pēc tam nesakiet, ka es jūs nebrīdināju. Es pēdējo reizi lūdzu — atsakieties no šīs vājprātīgās idejas!

Džordžs tikai papurināja galvu.

5. nodaļa

Pirmā novembra rīts bija pelēks un drūms. Elvestonskvēra namā bija tik tumšs, ka brokastlaikā nācās iedegt gaismu.

Irisa pretēji paradumam nokāpa lejā. Viņa sēdēja bāla kā spoks un bezmērķīgi krāva sev uz šķīvja ēdamo. Džordžs nervozi šķirstīja «The Times» lappuses, bet otrā galda galā Licilla Dreika slacīja asarām savu nēzdodziņu.

—    Es jūtu, ka mans mīļais zēns izdarīs kaut ko nelabojamu. Viņš ir tik iejūtīgs. Viņš nekad nebūtu teicis, ka tā ir spēle uz dzīvību vai nāvi, ja tā tiešām nebūtu.

Salocījis avīzi, Džordžs izmeta:

—    Neuztraucieties, Licilla! Es jau teicu, ka visu noskaidrošu.

—    Dārgais Džordž, jūs vienmēr esat tik saipns. Bet mana sirds ir tik nemierīga. Maza aizķeršanās, un notiks nelabojamais. Kamēr jūs ievāksiet visas šīs ziņas, paies laiks.

—    Nekas, mēs viņus pasteidzināsim.

—    Viņš lūdz: «Neatlieciet ne uz mirkli!» Taču līdz rītdienai paies ne tikai mirklis, bet vesela diennakts. Ja ar bērnu kaut kas notiks, es sev nepiedošu.

—    Nenotiks. — Džordžs iedzēra malku kafijas.

—    Un vēl šis manas konvertējamās obligācijas…

—    Paklausieties, Licilla, uzticiet to visu man.

—    Neuztraucieties, Licillas tant, — ieteicās Irisa, —• Džordžs visu nokārtos. Un tas nebūs pirmo reizi.

—    Sen kaut kas tāds nav bijis. («Trīs mēnešus,» precizēja Džordžs.) No tā brīža, kad nabagu apkrāpa ar to fermu. Un apkrāpa paša paziņas.

Džordžs noslaucīja salvetē ūsas, piecēlās un pirms iziešanas no istabas paklapēja Licillai pa plecu.

—    Nenokariet degunu, dārgā! Es palūgšu Rutu nekavējoties aizsūtīt telegrammu.

Tikko viņš izgāja koridorā, viņam pievienojās Irisa.

—   Džordž, varbūt atliksim šīvakara viesības? Licillas tante ir tā nobēdājusies. Varbūt paliksim ar viņu mājās?

—    Protams, ne! — Džordža sārtā seja kļuva tumšsarkana.

—    Mēs nevaram atļaut šim nekaunīgajam izspiedējam, velns parāvis, maitāt mums dzīvi. Tā ir šantāža, visīstākā šantāža! Ja tas būtu manos spēkos, es viņam nedotu ne grasi.

—    Ja Licillas tante atļautu.

—    Licilla ir muļķe kopš dzimšanas. Bābas, kas dzemdē bērnus pēc četrdesmit gadiem, zaudē pēdējās prāta paliekas. Jau no autiņiem maitā savus izdzimteņus, izdabājot visiem viņu untumiem. Ja Viktoram kādreiz liktu pašam izķepuroties no ķezas, tas varbūt viņu padarītu par cilvēku. Nestrīdies, Iris! Gan jau es līdz vakaram kaut ko izdomāšu, lai Licilla varētu mierīgi aizmigt. Visļaunākajā gadījumā ņemsim viņu līdzi.

—    O nē, restorānu viņa necieš — tur viņa aizsnaužas. Sutoņa un piesmēķētais gaiss viņai izsauc astmu.

—    Zinu. Es pajokoju. Ej un uzmundrini viņu! Saki, ka viss nokārtosies.

Viņš pagriezās un gāja uz izeju. Irisa lēni devās atpakaļ uz ēdamistabu. Iezvanījās telefons, un viņa pacēla klausuli.

—    Hallo! Kas? — Bālā, nedzīvā seja atplauka labsajūtā.

—   Antonij!

—   Viņš pats. Zvanīju tev vakar, bet nevarēju sazvanīt. Atzīsties — tu apstrādāji Džordžu.

81

—    P^r ko tu runā?

6 — 2104

—    Redzi, Džordžs mani par visām varēm pierunāja šodien nākt uz kaut kādām viesībām. Nepavisam nelīdzinās viņa parastajam «rokas nost no manas dārgās aizbilstamās!». Viņš tā uzstāja, ka neiespējami neierasties. Vai tikai tas nav tavu taktisko gājienu rezultāts?

—    Nē … nē … man nav nekādas darīšanas.

—   Tātad viņš pats mainījis savas domas?

—    Ne gluži. Tas …

—    Hallo … Kur tu paliki?

—    Es klausos.

—    Tu kaut ko teici. Kas noticis, dārgā? Es dzirdu, kā tu nopūties. Kas noticis?

—    Nē … nekas. Rīt atkal viss būs kārtībā.

—    Kāda aizkustinoša ticība. Vai tad nesaka: «rītdiena nepienāk»?

—    Nepienāk.

—    Iris … kas tomēr ir noticis?

—    Nekas. Es tev nevaru to teikt. Es apsolīju, saproti?

—    Pasaki man, mīļā!

—    Nē … es tiešām nevaru. Varbūt tu man kaut ko pateiksi, Antonij?

—    Ja es zinātu, ko.

—    Tu … kādreiz mīlēji Rozmariju?

Mirkli pauze, tad smiekli.

—    Ak, lūk, kas par lietu. Jā, Iris, biju mazliet iemīlējies. Tu taču zini, ka viņa bija neatvairāma. Un, lūk, vienreiz es ar viņu sarunājos un ieraudzīju tevi kāpjam lejup pa trepēm — un tajā pašā brīdī viss bija cauri. Tu paliki viena vienīgā visā pasaulē. Lūk, visa patiesība … Neņem to visu pie sirds! Pat Romeo bija Rozalinda, pirms viņu pakļāva Džuljeta.

—    Paldies, Antonij! Es priecājos.

—    Tiksimies vakarā. Tava dzimšanas diena, jā?

—    Dzimšanas diena man patiesībā ir pēc nedēļas, bet svinības ir tai par godu.

—    Tu ne visai priecājies.

—    Nē.

—    Domājams, ka Džordžs zina, ko dara, bet man šī neprātīgā doma tikties tajā paša vietā, kur …

—    O, es jau vairākas reizes esmu bijusi «Luksemburgā» … Es gribēju teikt — pēc Rozmarijas… nekā šausmīga nav.

—    Lai tā būtu. Esmu sagatavojis tev dāvanu, Iris. Ceru, ka patiks. Au revoir.]

1 Uz redzēšanos (fr.).

Viņš nolika klausuli.

Irisa atgriezās pie Licillas strīdēties, pierādīt, pārliecināt.

Džordžs savā kantorī tūliņ pasauca Rutu Lesingu.

Viņa parādījās mierīga, smaidoša, elegantā kostīma, un tas nedaudz nomierināja Džordžu.

—    Labrīt.

—    Labrīt, Ruta. Atkal nepatikšanas. Paskatieties!

Viņa paņēma telegrammu.

—   Atkal Viktors Dreiks!

—    Jā, nolādēts.

Turot telegrammu, viņa kļuva domīga. «Jūs esat no tām meitenēm, kas guļ un redz sevi saimnieka sievas godā …» — cik precīzi viņa to visu atcerējās. «It kā vakar..Ruta nodomāja.

Džordža balss izrāva viņu no sastinguma.

—    Viņš aizbrauca apmēram pirms gada?

Viņa bridi padomāja.

—    Jā. Tas bija divdesmit devītajā oktobrī.

—    Jūs esat apbrīnojama meitene. Kāda atmiņa!

Viņa nodomāja, ka viņai bija krietni vien svarīgāki iemesli atcerēties šo dienu, nekā Džordžam šķita. Viņa atcerējās Rozmarijas bezrūpīgo balsi telefona klausulē un domu, cik ļoti viņa neieredz sava šefa sievu.

—    Šķiet, mums ir laimējies, — teica Džordžs, — jo viņš tik ilgu laiku nav rādījies mums acīs. Kaut arī pērnnedēļ nācās viņam iedot piecdesmit mārciņu.

—    Mūsdienās trīssimt mārciņas ir liela nauda.

—    Jā. Bet viņš tās nedabūs. Vajag visu uzzināt kā parasts.

—    Es sazināšos ar misteru O'Hilvi.

Aleksandrs O'Hilvi, viņu aģents Buenosairesā, bija prātīgs un praktisks skots.

—   Jā. Telegrafējiet nekavējoties! Viktora mātei atkal ir parastais repertuārs. Tipiska histērija. Var rasties sarežģījumi ar šīvakara viesībām.

—    Jūs gribat, lai es pie viņas pasēžu?

—    Nē, — viņš protestēja. — Nē, protams. Jums jābūt tur. Es bez jums neiztikšu, Ruta. — Viņš saņēma viņas roku. — Labsirdigā dvēsele.

—    Es nebūt neesmu tik labsirdīga. — Viņa pasmaidīja un pēc tam turpināja: — Vai nebūtu labāk zvanīt misteram O'Hilvi? Līdz vakaram varētu visu noskaidrot.

—    Tā ir laba doma. Izdevumi sevi attaisnos.

o*

83

—      Es tūdaļ to darīšu.

Ar maigu kustību viņa atbrīvoja roku un izgāja ārā.

Džordžs sāka nodarboties ar savām lietām.

Pusvienos viņš izgāja uz ielas un iekāpa taksometrā, lai brauktu uz «Luksemburgu».

Visiem pazīstamais galvenais oficiants Čārlzs iznāca viņu sagaidīt, paklanījās un laipni uzsmaidīja.

—    Labdien, mister Bārton!

—    Labdien, Cārlz! Vai vakaram viss sagatavots?

—    Es domāju, ka jūs būsiet apmierināts, ser.

—    Tas pats galds?

—    Zālē ar arkām, vidū. Pareizi?

—    Jā. Un es gribu, lai galdi nebūtu cieši viens pie otra.

—   Viss izdarīts.

—    Jūs atnesāt… rozmarīnu?

—    Jā, mister Bārton. Bet man šķiet, ka tas nav pārāk dekoratīvs. Vai jūs nevēlētos pievienot nedaudz sarkanu ogu … vai arī dažas krizantēmas?

—    Nē, nē, tikai rozmarīnu.

—    Labi, ser. Vai jūs vēlētos paskatīties ēdienkarti? Džuzepe!

Čārlzs noklakšķināja pirkstus, un viņu priekšā iznira mazs, smaidošs itālis gados.

—    Ēdienkarti misteram Bārtonam.

Parādījās ēdienkarte.

Austeres, buljons, zivis luksemburgiešu gaumē, skotu iebe, cūkga|a, pildīta ar vistu aknām.

Džordžs vienaldzīgi pārlaida acis sarakstam.

—   Jā, jā, lieliski.

Viņš atdeva ēdienkarti. Čārlzs pavadīja viņu līdz durvīm.

Nedaudz klusināti viņš nomurmināja:

—    Vai drīkstu izteikt mūsu pateicību, mister Bārton, ka jūs … ka jūs … hm … ka jūs mūs atkal pagodināt?

Kaut kas šausminošs, miroņa smīnam līdzīgs parādījās Džordža sejā. Viņš atbildēja:

—    Pagātne jāaizmirst — mēs dzīvojam šodienai.

—    Pareizi, mister Bārton. Ja jūs zinātu, kā mēs toreiz bijām satriekti un apbēdināti… Esmu pārliecināts, es ceru, ka jaunkundze būs apmierināta ar dzimšanas dienas svinībām. Viss būs visaugstākajā līmenī.

Eleganti paklanījies, Čārlzs atgāja sāņus un tanī pašā mirklī ar kalnu kazas veiklību metās virsū kādam no oficiantiem, kas, servējot galdu pie loga, bija pieļāvis pavisam niecīgu misēkli.

Džordžs ar sastingušu smaidu uz lūpām iznāca uz ielas. Viņš nebija tik jūtīgs cilvēks, lai izjustu pret «Luksemburgu» īpašas simpātijas. Bez tam «Luksemburga» nav vainīgaL ja Rozmarija vēlējās tur izdarīt pašnāvību vai arī kāds nolēma viņu nogalināt. «Luksemburgai» vienkārši neveicās. Bet kā daudzi apsēsti cilvēki Džordžs nespēja šķirties no domas, kas viņu vajāja.

Viņš pabrokastoja klubā un pēc tam devās uz direktoru sanāksmi.

Pa ceļam viņš iegāja telefona būdiņā un uzgrieza Meidas Veiles numuru. Iznāca un atviegloti uzelpoja. Viss ritēja pēc plāna.

Viņš atgriezās kantorī.

Tūdaļ parādījās arī Ruta.

—    Viktora Dreika sakarā.

—    Jā?

—   Lieta ļoti nelāga. Iespejams kriminālprocess. Viņš ilgāku laiku ir bāzis kabatā kādas firmas naudu.

—    To teica O'Hilvi?

—   Jā. Es no rīta viņam piezvanīju, un pirms desmit minūtēm viņš atzvanīja. Paziņoja, ka Viktors izturas nekaunīgi.

—    Ta tam arī bija jābūt.

—    Viņš apgalvo, ka lietu noklusēs, ja nauda tiks atdota. Misters O'Hilvi bija ticies ar firmas galveno partneri un, šķiet, visu nokārtojis. Summa ir simt sešdesmit piecas mārciņas.

—   Tātad maestro Viktors šajā afērā cerēja iebāzt kabatā simt trīsdesmit piecas mārciņas.

—    Tieši tā.

—    Nu, ko, katrā gadījumā, šo summu viņš neredzēs, — noteica Džordžs, apmierināti smīnot.

—   Es palūdzu misteram O'Hilvi noregulēt šo jautājumu. Pareizi?

—    Es personīgi būtu laimīgs redzēt šo krāpnieku aiz restēm, bet jādomā arī par viņa māti. Muļķe, tomēr radinieka dvēsele. Un tā maestro Viktors kā vienmēr vinnē.

—    Cik jūs esat labs, — teica Ruta.

—    Es?

—    Es domāju, ka jus esat pats labākais cilvēks pasaulē.

Viņš bija aizkustināts. Glaimots un apmulsis vienlaicīgi.

Jūtu uzplūdā viņš saņēma viņas roku un noskūpstīja.

—    Dārgā Ruta! Mans dārgais un pats labākais biedrs. Ko es darītu bez jums?

Viņi4 stāvēja tuvu viens pie otra.

Viņa nodomāja: «Es varētu ar viņu būt laimīga. Es varētu darīt arī viņu laimīgu, ja vien …»

Viņš nodomāja: «Vai nepaklausīt Reisa padomam? Nemest pie malas visu šo lietu? Vai tas nebūs visprātīgākais?» Viņš teica:

— Deviņos trīsdesmit «Luksemburgā».

6. nodaļa

Ieradās viesi.

Džordžs atviegloti uzelpoja. Viņš baidījās, ka pašā pēdējā brīdī kāds nozudīs krūmos, bet nē — visi bija šeit.

Stefans Faradejs — gara auguma, uzpūtīgs, ar nedaudz mākslotām manierēm. Sandra Faradeja — vienkāršā melna samta tērpā ar smaragdiem ap kaklu. Nav šaubu, ka šī sieviete ir saņēmusi lielisku audzināšanu. Viņa izturējās pilnīgi dabiski, varbūt vienīgi bija nedaudz salkanāka nekā parasti. Ruta — arī melnā, bet bez rotaslietām, ja neskaita dārgus auskariņus. Melnie, gludie mati rūpīgi sasukāti, rokas un kakls balts kā sniegs, baltāki nekā citām sievietēm. Rutai jāstrādā, nav laika gozēties saulītē. Viņu skati satikās, un viņa redzēja Džordža acīs norūpētību, tādēļ uzmundrinoši pasmaidīja. Viņa sirds salēcās. Uzticīgā Ruta. Blakus viņam — Irisa, neparasti klusa. Viņa vienīgā bija paudusi uztraukumu par šo neparasto saietu. Viņa bija bāla, un tas viņai pat piestāvēja, jo piešķīra drūmajai sejai īpašu skaistumu. Mugurā viņai bija vienkārša lapu za|a gara kleita. Pēdējais parādījās Antonijs Brauns. Džordžam šķita, ka viņš ienāk meža zvēra lunkanajā, piesardzīgajā gaitā — varbūt līdzīgā panterai vai leopardam. Sis puisis nebija civilizēts šī vārda patiesajā nozīmē.

Visi bija atnākuši — un iekrituši Džordža izliktajās lamatās. Var sākt spēli…

Viņi izdzēra kokteili. Pēc tam piecēlās un cauri arkai iegāja zālē.

Dejojoši pāri, klusināta nēģeru mūzika, šurpu turpu tekalējoši oficianti.

Pienāca Čārlzs un smaidot aizveda viņus pie galda. Tas atradās restorāna pašā viņā galā. Mājīgajā, ar arkām rotātajā zālē bija trīs galdi — vidū liels, abās pusēs mazāki, domāti divām personām. Pie viena sēdēja ārzemnieks ar skaistu blondīni, pie otra — tievs zēniņš ar meiteni. Vidējais galds bija rezervēts Bārtonam.

Džordžs ar saimnieka tiesībām sēdināja viesus.

—    Sandra, vai jūs nesēstos pa labi no manis? Jums blakām — Brauns. Iris, tie ir tavi svētki. Tev jāsēž man blakus, tālāk jūs, Faradej. Pēc tam jūs, Ruta …

Viņš apklusa. Starp Rutu un Antoniju palika brīva vieta — galds bija servēts septiņām personām.

—    Mans draugs Reiss, iespējams, nedaudz aizkavēsies. Teica, lai mēs viņu negaidot. Viņš pievienosies vēlāk. Man gribējās jūs visus ar viņu iepazīstināt — brīnišķīgs cilvēks, izbraukājis pasauli krustu šķērsu un var pastāstīt daudz ko interesantu.

Irisa apsēžoties jutās apbēdināta. Džordžs speciāli bija izšķīris viņu un Antoniju. Rutai vajadzēja sēdēt viņas vietā — blakus saimniekam. Tātad Džordžs joprojām nemīl Antoniju un netic viņam.

Viņa slepus paskatījās uz Antoniju. Viņš sēdēja sabozies un uz viņu neskatījās. Pametis skatienu uz tukšo krēslu, viņš pie sevis noteica:

—    Priecājos, ka būs vēl viens vīrietis, Bārton. Iespējams, ka man vajadzēs agrāk aiziet. Ir lietas, ko nedrīkst atlikt. Nejauši šeit satiku kādu savu paziņu.

Džordžs pasmaidīja.

—   Lietišķas tikšanās brīvajā laikā? Jūs tam esat par jaunu, Braun. Bet ar ko jūs tomēr nodarbojaties?

Sekoja ilgstoša pauze. Antonijs vēsi atbildēja:

—   Organizēju noziegumus, Bārton. Parasti es tā atbildu, kad man vaicā. Organizēju laupīšanas. Izstrādāju zagju operācijas. Nākas ar daudziem satikties, sarunāt.

Sandra iesmējās.

—   Jums ir kādas darīšanas ar ieroču ražotājiem, mister Braun? Mūsdienās šie fabrikanti ir paši lielākie noziedznieki.

Irisa ievēroja apjukumu Antonija skatienā. Viņš jokojoties

noteica:

—   Nenododiet mani, lēdija Aleksandra, lieta ir pilnīgi slepena. Visapkārt ārzemju spiegi. Nebūsim tik vieglprātīgi.

Viņš ar uzspēlētu nopietnību pašūpoja galvu.

Oficiants savāca traukus ar austerēm. Stefans pavaicāja Irisai, vai viņa nevēlētos padejot.

Drīz vien jau visi dejoja. Saspringtība mazinājās.

Pienāca Irisas kārta dejot ar Antoniju.

Viņa teica:

—    pžordžs rīkojas riebīgi, neļaudams mums sēdēt kopā.

—   Viņš rīkojas lieliski. Kad tu sēdi galda otrā pusē, es visu laiku varu par tevi tīksmināties.

—    Tev tiešām būs jāaiziet ātrāk?

—   Jā. — Pēkšņi viņš pajautāja: — Tu zināji, ka ieradīsies pulkvedis Reiss?

—    Nebija ne mazākā priekšstata.

—    Tad tas ir diezgan jocīgi.

—    Tu viņu pazīsti? O jā, tu taču to teici. Kas viņš ir par cilvēku?

—    Neviens īsti nezina.

Viņi atgriezās pie galda. Svinības turpinājās. Saspringtība atkal lika sevi manīt. Pie galda valdīja satrauktas gaidas. Tikai saimnieks likās jautrs un bezrūpīgs.

Irisa ievēroja, ka viņš slepus paskatījās pulkstenī.

Sāka rībēt bungas, nodzisa gaisma. Zālē izveidojās skatuve. Krēslus nedaudz atbīdīja atpakaļ un uz malām. Laukumā parādījās trīs vīrieši un trīs meitenes. Viņus pavadīja cilvēks, kurš prata imitēt dažādas skaņas: vilciena, iekšdedzes dzinēja, lidmašīnas, šujmašīnas troksni, govs māvienus. Viņam bija piekrišana. Viņu nomainīja Lenija un Flo ar deju paraugdemonstrējumiem, kas gan vairāk līdzinājās vingrošanai. Atkal aplausi. Pēc tam uznāca ansamblis «Luksemburga-6». Iedegās gaisma.

Pāri galdam, šķiet, pārvēlās atvieglojuma vilnis. Bija sajūta, ka garām pagājis kaut kas šausminošs, ko visi gaidīja un no kā zemapziņā baidījās.

Atmiņu nospiesti, viņi baidījās, ka, gaismai iedegoties, uz galda ieraudzīs guļam līķi. Pagātne, nekļuvusi par tagadni, izkusa atmiņās. Pazuda tuvās traģēdijas ēna.

Sandra ar atvieglojumu pagriezās pret Antoniju. Stefans vēroja, kā Irisa ar Rutu pieliecās viena pie otras. Tikai Džordžs nekustīgi sēdēja krēslā, nenovēršot skatienu no tukšā krēsla.

Ar vieglu grūdienu Irisa viņu izkustināja no sastinguma.

—   Džordž, atjēdzies! Iesim padejot. Tu ar mani vēl neesi dejojis.

Viņš piecēlās. Uzsmaidījis viņai, pacēla glāzi.

—    Vispirms iedzersim par jauno lēdiju, kuras dzimšanas dienu šodien svinam. Iris, lai nekad nekas neapēnotu tavu dzīvi 1

Smejoties visi iedzēra un aizgāja dejot. Džordžs un Irisa, Stefans un Ruta, Antonijs un Sandra.

Skanēja jautra džeza mūzika.

Atgriezās visi reizē smejoties un sarunājoties. Apsēdās.

Negaidīti Džordžs paliecās uz priekšu.

—    Es gribu jums kaut ko palūgt. Apmēram pirms gada mēs šeit piedalījāmies svinībās, kas beidzās traģiski. Neapbēdināšu jūs ar atmiņām, bet es gribētu, lai Rozmariju neaizmirst. Viņai par godu, viņu pieminot, es lūdzu jūs tukšot glazēs.

Viņš pacēla glāzi. Pēc viņa ari visi pārējie paklausīgi pacēla savējās. Sejas bija sastingušas pieklājīgas pakļaušanās izteiksmē.

—    Par Rozmariju, viņas piemiņu.

Glāzes tika paceltas pie lūpām.

Pagāja mirklis — un Džordžs, salīcis uz priekšu, saļima krēslā, smakdams krampjaini ķēra ar roku pie kakla, seja kļuva zila.

Agonija turpinājās pusotras minūtes.

Trešā grāmata irisa

<rEs domāju, ka nave — tas ir miers. Bet izrādījās …»

1. nodaļa

Pulkvedis Reiss atvēra Skotlendjarda durvis. Viņš aizpildīja vajadzīgos papīrus un jau pēc dažām minūtēm spieda galvenā inspektora Kempa roku.

Viņi labi pazina viens otru. Kemps maz vairs atgādināja kaujās rūdīto vecā rauga veterānu. No ta laika, kad viņi dienēja Batlā, bija pagājuši daudzi gadi. Viņa uzvedībā — varbūt pat pret paša gribu — bija parādījušās daudzas veciem cilvēkiem raksturīgas īpašības. Jau sen viņš aizrāvās ar kokgriešanu. Batlas laika viņš deva priekšroku ozolam vai tīkkokam, bet tagad inspektors Kemps simpatizēja izmeklētākām šķirnēm — sarkankokam vai vecmodīgajam rožkokam.

—    Cik labi, ka jūs mums piezvanījāt, pulkvedi, — teica Kemps. — Sajā lietā mēs varam jums sniegt būtisku palīdzību.

—   Šķiet, ka lieta nokļuvusi pareizās rokās, — Reiss atbildēja.

Kemps neiebilda. Viņš labprāt piekrita, ka viņa gādībā nokļūst tikai īpaši delikātas lietas ar lielu sabiedrisko nozīmību un plašu rezonansi. Sadrūmis viņš noteica:

—    Seit aizskartas ministra koordinatora intereses. Jūs taču varat iedomāties, kāda pietāte vajadzīga?

Reiss piekrītoši pamāja. Viņš vairākas reizes bija ticies ar lēdiju Aleksandru Faradeju. Spējīga, cienījama sieviete, un šķiet pilnīgi neiespējami, ka viņa varētu būt iejaukta kaut kādā skandalozā notikumā. Viņš bija dzirdējis viņas publiskās uzstāšanās — tās nebija spožas, bet skaidras, pamatotas, izcēlās ar precīzu jautājuma izpratni un lielisku formu.

—    Bārtons bija aizrāvies ar kaut kādu vājprātīgu ideju — izlikt slazdus slepkavām. Kas tie par slazdiem, to viņš nepaskaidroja. Mani tik Joti satrauca viņa runas, ka vakarvakarā aizgāju uz «Luksemburgu» ar vienu mērķi — kļūt par notikumu aculiecinieku. Galds, pie kura es sēdēju, atradās nostāk — negribēju, lai mani redz. Neredzēju nekā aizdomīga. Neviens pie viņu galda nepiegāja, izņemot pašus viesus un oficiantus.

—    Jā, — noteica Kemps, — meklējumu loks sašaurinās. Aizdomas krīt uz kādu no viesiem vai arī uz oficiantu Džuzepi Balčāno. Šorīt no rīta es viņu izsaucu. Domāju, ka jūs gribēsiet ar viņu parunāt, bet es nespēju ticēt, ka viņam ar to visu varētu būt kaut kāds sakars. Divpadsmit gadus strādā «Luksemburgā», laba reputācija, precējies, trīs bērni, nekādu aizrādījumu. Labāk nodarbosimies ar klientiem.

—    Nu ko, parunāsim par lūgtajiem viesiem.

—   Jā, piedalījās tie paši cilvēki, kas misis Bārtonas nāves dienā.

—    Ko jūs ar to gribat teikt, Kemp?

—    Domāju, ka abi šie notikumi ir cieši saistīti. Toreiz ar šo lietu nodarbojās Ādams. So gadījumu nevarēja saukt par tipisku pašnāvību. Pašnāvība vienkārši bija izskaidrojamākais iemesls, bez tam nebija pietiekami pierādijumi slepkavībai. Tā visa rezultātā pieņēma lēmumu par pašnāvību. Citādiem secinājumiem nebija pietiekama pamata. Kā jūs zināt, mūsu kartotēka sastopami daudzi līdzīgi gadījumi. Pašnāvība zem jautājuma zīmes. Tas nav domāts plašākai publikai, bet mēs par to neaizmirstam. Un turpinām klusām rakt. Kādreiz izdodas kaut kam uzrakties, citreiz — ne. Sajā lietā neizdevās.

—    Pagaidām.

—    Pagaidām. Kāds ziņoja misteram Bārtonam, ka viņa sieva ir noslepkavota. Aprēķins bija vienkāršs un, kā redzat, iedarbojās. Nezinu, kas rakstīja šo vēstuli, bet visticamākais — slepkava. Viņš cerēja iebaidīt misteru Bārtonu un tikt no viņa vaļā. Cik es saprotu, viss bija tieši tā. Es ceru, jūs man piekritīsiet?

—    Jā, tik tālu jūsu secinājumi ir pilnīgi pārliecinoši. Dievs vien zina, kas tie bija par slazdiem, jo es ievēroju, ka viens krēsls pie galda bija brīvs. Katrā gadījuma tā nebija nejaušība. Tam bija jāsatrauc slepkava tā, ka viņš vai viņa vairs negaida, lai slazds aizcirstos.

—    Un tā, — noteica Kemps, — mums ir pieci aizdomās turētie (turamie). Sāksim ar pirmo traģēdiju — ar misis Bārtonas nāvi.

—    Tagad jus esat stingri pārliecināts, ka tā nebija pašnāvība?

—    Pēdējā slepkavība par to liecina. Starp citu, es ceru, ka jūs mums nepārmetīsiet, ka vēl nesen mēs piekritām versijai par pašnāvību. Tai bija pietiekams pamats.

—    Depresija gripas rezultātā?

Kempa necaurredzamajā sejā parādījās kaut kas līdzīgs smaidam.

—    So versiju izvirzīja izmeklēšana. Saskaņā ar mediķu slēdzienu, un arī piederīgos vajadzēja pasaudzēt. Parastā prakse. Bez tam tika atrasta nepabeigta vēstule māsai, kurā bija runāts par personīgo mantu sadali. Tātad doma par pašnāvību bija. Arī depresija bija, par to es nešaubos. Zēl viņas, bet deviņos gadījumos no desmit sievietēm tas ir saistīts ar klizmām mīlestības frontē. Vīriešiem savukārt ar grūtībām naudas lietās.

—    Tātad jūs zināt, ka misis Bārtonai bija mīļākais?

—   Jā, to mēs noskaidrojām bez īpašām grūtībām. Viss bija rūpīgi nomaskēts, bet uzzināt patiesību nebija grūti.

—    Stefans Faradejs?

—    Jā. Parasti viņi satikās nelielā dzīvoklītī Irlzikortvejā. Tas turpinājās apmēram pusgadu. Iespējams, ka viņi sastrīdējās vai arī viņam viņa apnika. Lai kā ari būtu, viņa nav pirmā sieviete, kas izmisuma lēkmē nolemj izdarīt pašnāvību.

—    Ar ciankāliju un restorānā?

—    Ja, ja viņa gribēja viņu negaidīti satriekt — sak, skaties un priecājies. Dažiem patīk teatrāli efekti. Pēc manā rīcībā esošajām ziņām, viņa ne sevišķi pūlējās to visu turēt slepenībā. No atmaskošanas baidījās galvenokārt viņš.

—    Vai jums ir ziņas, ka viņa sieva visu zināja?

—    Cik izdevās noskaidrot, tad viņa neko nezināja.

—    Bet viņa varēja visu zināt. Viņa nepieder pie sievietēm, kas atklāj savu dvēseli.

—    Iespējams. To visu jāņem vērā. Viņa noziegumu varēja izdarīt aiz greizsirdības. Viņš — savas karjeras dēļ. Šķiršanās to visu būtu izvilkusi dienasgaismā. Tas būtu neparasts process. Pretrunas ministra koordinatora klanā būtu uzpeldējušas virspusē.

■— Bet ko jūs domājat par sekretāri?

—    Nav izslēgta arī tāda iespēja. Visticamāk, ka viņai pret Džordžu Bārtonu bija siltas jūtas. Dienas lielāko ga]u viņi pavadīja kopā, un ir ziņas, ka viņš viņai nebija vienaldzīgs. Viena no telefonistēm vakar stāstīja, kā Bārtons turējis Rutas Lesingas roku un vienlaicīgi teicis, ka nevar iedomāties dzīvi bez viņas. Bet, kad mis Lesinga, iznākot no istabas, pieķērusi viņu skatāmies, uz vietas to atlaidusi — samaksājusi naudu par mēnesi uz priekšu un likusi aizvākties. Šķiet, ka viņa to ņēmusi pie sirds. Bez tam nedrīkst aizmirst, ka misis Bārtonas māsai arī pienācās krietna naudas summa. Bērns bērnam, bet kas var galvot. Un, visbeidzot, misis Bartonai bija vēl viens paziņa.

—    Arī tas jums ir zināms?

Kemps lēni noteica:

—    Gaužām maz, bet arī tas, ko mēs zinām, izsauc aizdomas. Pase viņam ir kārtībā. Amerikas pavalstnieks, nekas aizdomīgs nav konstatēts. Atbraucis šurp, apmeties viesnīcā «Kleridža», izdevies iepazīties ar lordu Disberiju.

—    Krāpnieks?

—    Iespējams. Disberijs, šķiet, uzķērās uz makšķeres un palūdza viņu palikt. Un tad sākās.

—    Ieroču ražošajna, — teica Reiss. —Disberija rūpnīcās sākās kaut kādas aizķeršanās ar jaunā modeļa tanka izmēģināšanu.

—    Jā. Sis pats Brauns stādījās priekšā kā ieroču ražošanas firmas pārstāvis. Un drīz pēc viņa parādīšanās sākās sabotāža. Brauns grozījās starp Disberija draudziņiem. Likās, ka viņš meklē kontaktus ar visiem, kas tā vai citādi saistīti ar ieroču ražošanas firmām. Un visa rezultātā sākās dažādas ķezas, pie kurām arī Brauns ir pielicis savu roku. Vienu vai divas reizes rūpnīcās notikušas nopietnas nekārtības — un tūdaļ pēc viņa parādīšanās.

—    Misters Antonijs Brauns ir interesanta personība.

—   Jā. Viņš ir bagātīgi apveltīts ar ārējo pievilcību un acīmredzot prot to likt lietā.

—    Bet kādēļ viņam ievajadzējās misis Bārtonu? Džordžs Bārtons taču nekādā veidā nebija saistīts ar ieroču ražošanu?

—    Nebija saistīts. Bet Brauns bija visai tuvās attiecībās ar viņa sievu un varēja no tā gūt labumu. Jūs, pulkvedi, taču zināt, ka mīļotā sieviete no vīrieša spēj izvilināt (izmānīt) absolūti visu.

Reiss piekrītoši pamāja un saprata: galvenā inspektora vārdi attiecās ari uz Pretizlūkošanas pārvaldi, kurā viņš kādreiz strādāja, un vai tik tie nebija domāti kā mājiens par paša pieļautajām kļūdām darbā.

Pēc neilgas pārdomu pauzes viņš noteica:

—'Vai jūs lasījāt vēstules, ko saņēma Džordžs Bārtons?

—   Jā. Vakarvakarā tās atrada galda atvilktnē. Tās sameklēja mis Mārlova.

—   Zināt, Kemp, šis vēstules mani ļoti ieinteresēja. Ko domā eksperts?

—    Lēts papīrs, parasta tinte — Džordža Bārtona un Irisas Mārlovas pirkstu nospiedumi. Uz aploksnes vesela kaudze nezināmu pirkstu nospiedumu, acīmredzot pasta darbinieku utt. Kā apgalvo eksperti, tad vēstules rakstījis pietiekami izglītots cilvēks ar pilnīgi veselu saprātu.

—    Pietiekami izglītots. Tātad ne kalpotājs?

—   Acīmredzot ne.

—    Tāda gadījumā viss kļūst vēl interesantāks?

—    Rodas secinājums: kāds kādu turēja aizdomās.

—    Nepazīstamais negriezās pēc palīdzības policijā. Viņš gribēja modināt aizdomas Džordžā, pats paliekot ēnā. Kemp, tas viss ir dīvaini. Iespējams pat, ka viņš pats nav tās rakstījis?

—    Varēja uzrakstīt arī pats. Tikai kāpēc?

—    Kādam varēja būt izdevīgi pašnāvību pasniegt kā slepkavību.

—    Un slepkavas godā iecelt Stefanu Faradeju? Doma nav slikta. Pie tā ir daudz piestrādāts. Tikai mums pret viņu nav absolūti nekādu pierādījumu.

—    Bet ko jūs teiksiet par ciankāliju? Vai kaut kāds iesaiņojums tika atrasts?

—    Ja. Zem galda. Maza balta paciņa. Iekšā ciankālija kristālu pēdas. Nekādi pirkstu nospiedumi. Detektīvromānos, protams, uz paciņas būtu visi vajadzīgie pierādījumi. Ja tiem detektīvstāstu autoriem pašiem vajadzētu darīt mūsu ikdienas melno darbu, tad viņi pārliecinātos, ka visbiežāk nekādi pierādījumi nepaliek un nākas meklēt neesošo.

Reiss pasmaidīja.

—   Ļoti precīzi. Un vakarvakarā arī nekādas redzamas pēdas nebija?

—    Tieši ar to es šodien turpinu nodarboties. Vakar es iztaujāju visus klātesošos. Pēc tam kopā ar mis Mārlovu atgriezāmies Elvestonskvērā, un es pārmeklēju Bārtona galdu. Šodien es aculieciniekus aptaujāšu vēlreiz. Nopratināšu arī tos cilvēkus, kas sēdēja pie blakusgaldiem … — Viņš pāršķirstīja kaut kādus papīrus. — Jā, lūk, viņi. Džeralds Tolintons — gvardes grenadieris — un cienījamā Patrīcija Braisa-Vudvorta. Līgavainis un līgava. Esmu gatavs likt galvu ķīlā, ka viņi nenolaida acis viens no otra un par apkārt notiekošo viņiem nebija nekādas da]as. Misters Pedro Moraless — pretīgs komivojažierītis no Meksikas. Viņam pat acu baltumi ir dzelteni. Un mis Kristīna Senona — ja runa nav par naudu, viņai mēle pielīp pie aukslējām. Bet lieku vienu pret simtu — kaut ko viņi tomēr ir redzējuši. Drošs paliek drošs, es pierakstīju viņu vārdus un adreses. Sāksim ar nabaga oficiantu Džuzepi. Viņš ir jau klāt. Tūliņ es viņu pasaukšu.

2. nodaļa

Džuzepe Balcāno bija vidējos gados ar gudru, mērkaķim līdzīgu seju. Viņš nervozēja un acīmredzot ne velti. Viņa ang|u valoda bija labā līmenī, jo, kā pats paskaidroja, no sešpadsmit gadu vecuma dzīvo šajā valstī un ir precējies ar anglieti.

Kemps pret viņu izturējās ar skaidri redzamām simpātijām.

—   Un tā, Džuzepe, paklausīsimies, ko tu domā par visu šo lietu.

—   Nepatīkams gadījums, jo sevišķi man. Es taču apkalpoju šo galdu. Neviens cits kā tieši es lēju glāzēs vīnu. Cilvēki teiks, ka esmu zaudējis prātu un iebēris indi vīna glāzē. Tas tā nav, bet cilvēki tā runās. Misters Holdsteins jau ieteica man paņemt nedēļu atvaļinājuma, lai cilvēki neko nevarētu prasīt un rādīt uz mani ar pirkstu. Viņš ir taisnīgs cilvēks un zina, ka es neesmu vainīgs, esmu nostrādājis daudzus gadus, un viņš mani neatlaidis no darba, kā būtu darījuši citi saimnieki. Misters Čārlzs arī vienmēr ir bijis labs, un tomēr man tā ir milzīga nelaime — es baidos. Es sev jautāju: tātad man ir ienaidnieks?

—    Un kā, — kokainā balsī jautāja Kemps, — ir?

Bēdīgo mērkaķa seju sašķobīja smaids. Džuzepe izstiepa rokas.

—   Man? Man nav neviena ienaidnieka visā pasaulē. Daudz labu draugu, bet ne ienaidnieku.

Kemps noķiķināja.

—    Tagad par vakarvakaru. Izstāsti man par šampanieti!

—   Dzēra 1928. gada «Kliko» — ļoti labu un dārgu vīnu. Misteram Bārtonam tas patika. Viņš mīlēja gardus ēdienus un labus vīnus.

—    Viņš vīnu pasūtīja iepriekš?

—    Jā. Par visu norunāja ar Čārlzu.

—    Bet ko tu zini par brīvo vietu pie galda?

—    Arī par to norunāja. Pateica Čārlzam un man. Vēlāk

to vajadzēja aizņemt kādai jaunai lēdijai.

—    Jauna lēdija? — Reiss un Kemps saskatījās. — Tu viņu pazīsti?

Džuzepe noraidoši papurināja galvu.

—    Nē, par to es neko nezinu. Viņai vajadzēja ierasties vēlāk, tas ir viss, ko es dzirdēju.

—    Parunāsim par vīnu. Vai bija daudz pudeļu?

—    Divas pudeles uz galda un trešā vajadzības gadījumā. Pirmo pudeli izdzēra samērā ātri. Otru attaisīju neilgi pirms varietē sākuma. Es piepildīju glāzes un pudeli ieliku spainītī ar ledu.

—    Kad pēdējo reizi redzēji, ka misters Bārtons dzer no savas glāzes?

—    Atļaujiet atcerēties… Kad beidzās varietē, dzēra uz jaunās lēdijas veselību. Cik es saprotu, tad viņai bija dzimšanas diena. Pēc tam viņi aizgāja dejot. Pēc atgriešanās misters Bārtons iedzēra, un pēc mirkļa tas viss notika. Viņš nomira.

—    Tu piepildīji glāzes, kamēr viņi dejoja?

—    Ne, monsenjor. Tās jau bija piepildītas. Kad dzēra uz jaunkundzes veselību, izdzēra pavisam nedaudz, tikai pāris malku. Glāzēs palika pietiekami daudz vīna.

—   Vai kāds — vienalga, kas, — dejas laikā piegāja pie galda?

—    Neviena dzīva dvēsele, ser. Es par to esmu pilnīgi pārliecināts.

—    Visi vienlaicīgi aizgāja dejot?

—   Jā.

—    Un vienlaicīgi atgriežas?

Džuzepe, lielā centībā pūloties atcerēties, pat pārgrieza acis.

—    Pirmais atgriezās misters Bārtons ar jauno lēdiju. Viņš bija korpulentāks par citiem un, kā saprotat, daudz nedejoja. Pēc tam ieradās blondais džentlmenis, misters Faradejs, un jaunā lēdija melnajā. Lēdija Aleksandra Faradeja un tumšmatainais džentlmenis pienāca pēdējie.

—    Tu pazīsti misteru Faradeju un lēdiju Aleksandru?

—   Jā, ser. Es bieži viņus redzu «Luksemburgā». Viņi ir ļoti iezīmīgi.

—    Un tagad, Džuzepe, vai tu redzētu, ja kāds no viņiem kaut ko ieliktu mistera Bārtona glāze?

—    Tā, ser, es nevaru teikt. Es apkalpoju vēl divus galdus lielajā zālē. Ēdienu daudz. Es nenovēroju mistera Bārtona galdu. Pēc varietē gandrīz visi piecēlās un aizgāja dejot, tā ka es šajā laikā varēju atgriezties. Tāpēc arī esmu pārliecināts, ka

neviens netuvojās galdam. Līdzko cilvēki apsēdās savās vietās, es ķēros pie darba.

Kemps pamāja.

—    Bet, domāju, — Džuzepe turpināja, — kaut ko tādu izdarīt un palikt neievērotam būtu grūti. Man šķiet, ka tikai pats misters Bārtons varēja to izdarīt. Jūs tā nedomājat, ne?

Viņš vaicajoši paskatījās uz policistu.

—    Tu pats to izdomāji?

—    Es, protams, neko nezinu, bet nojaušu. Tieši pirms gada misis Bārtona, šī skaistā lēdija, izdarīja pašnāvību. Varbūt misters Bārtons tā pārdzīvoja, ka arī nolēma izdarīt pašnāvību? Tas būtu poētiski. Restorānam no tā, protams, nav nekāda labuma, bet džentlmenis, kas nolēmis izdarīt pašnāvību, par to nedomā.

Viņš ar nepacietību lūkojās pretimsēdošajos vīriešos.

Kemps papurināja galvu.

—    Viss nav tik vienkārši, — viņš noteica.

Viņš uzdeva Džuzepem vēl dažus jautājumus un pēc tam atļāva iet.

Līdzko durvis aizvērās, Reiss teica:

—    Varbūt par to ir vērts padomāt?

—    Bēdu sagrauzts vīrs nogalina sevi sievas nāves gadadienā? Tiesa, nebija precīza gadadiena, bet tās jau ir detaļas.

—    Tā bija Visu Svēto Diena.

—    Tieši tā. Varbūt šī doma arī pelna ievērību, bet kā tādā gadījumā izskaidrot vēstules, to, ka misters Bārtons konsultējās ar jums un parādīja tās Irisai Mārlovai?

Viņš paskatījās pulkstenī.

—    Divpadsmitos trīsdesmit man jābūt ministra koordinatora mājās. Vēl ir laiks satikties ar tiem cilvēkiem, kas sēdēja pie blakusgaldiņiem. Vismaz ar dažiem. Jūs nāksiet man līdzi, pulkvedi?

3. nodaļa

Misters Moraless bija apmeties «Ričā». Sajā rīta stundā viņš izskatījās visai nepievilcīgs: neskuvies, acis pielijušas asinīm, kā arī visas pārējās smagu paģiru pazīmes.

97

Misters Moraless bija meksikānis un runāja kaut kādā neiedomājamā žargonā. Neskatoties uz trenēto precīzo profesionālo atmiņu, šoreiz viņš iepriekšējā vakara notikumus atcerējās visai» miglaini.

7 2104

—    Aizgājām ar Kristu — šī mazulīte ir gājusi caur uguni un ūdeni! Viņa teica, ka tas ir vienreizējs krogs. «Manu zelta gabaliņ,» es viņai teicu, «iesim, kur vien teiksi.» Krogs pirmklasīgs, nav divu domu, un zina, kā tevi aptīrīt! Man noģērēja gandrīz trīsdesmit dolāru. Bet džezs — draņķīgs, tā vien šķiet, ka viņi nemaz nemāk spēlēt.

Atmiņas par aizvadīto vakaru beidzot tā aizrāva misteru Moralesu, ka nācās viņam atgādināt, ka saruna ir par notikumiem pie vidējā galda alkovā. Tajā brīdī viņam iestājās atmiņas zudums.

—    Tur bija galds, un ap to sēdēja kaut kādi cilvēki. Neatceros, kā viņi izskatījās. Es viņus nepētīju, kamēr tas puisis neizspēlēja to numuru. Sākumā domāju, ka liķieris viņam iekļuvis nepareizajā rīklē… Bet vienu sievieti es atceros. Tumša tāda un pievērš uzmanību.

—    Jūs runājat par meiteni zaļā sarnta tērpā?

—    Nē, ne par viņu. Tā ir mirla .. . Bet tā mazulīte bija melnā un visa no sevis tāda …

Mistera Moralesa nepiepildīto apetīti bija saistījusi Ruta Lesinga.

Par zīmi savai sajūsmai viņš nošņaukājās.

—    Es vēroju, kā viņa dejo, un — teikšu jums atklāti — mazulīte to prot. Es reizi vai divas viņai piemiedzu ar aci, bet viņa man atbildēja ar tik ledainu skatienu, ar kādu spēj skatīties tikai pie jums Britānijā.

Neko vairāk derīgu no mistera Moralesa izspiest neizdevās kā vien atklātu atzīšanos — līdz varietē sākumam viņš jau bija sasniedzis pienācīgu kondīciju.

Kemps viņam pateicās un gatavojās aiziet.

—    Rīt es dodos uz Ņujorku, — sērīgi novilka Moraless. — Vai jums nebūs nepieciešama mana klātbūtne?

—    Es pateicos, bet nedomāju, ka jūsu liecības palīdzēs izmeklēšanai.

—    Saprotiet, man šeit patīk, un, ja lieta saistīta ar policiju, mūsu firma neiebildīs. Kad policija jums saka — palieciet,jums ir jāpaliek. Ja es palauzīšu smadzenes, varbūt kaut ko atcerēšos.

Bet Kemps neuzķērās uz šīs ēsmas un kopā ar Reisu devās uz Brukstrītu, kur viņus sagaidīja saērcināts džentlmenis, cienījamās Patrīcijas Braisas-Vudvortas tēvs.

Ģenerālis lords Vudvorts viņus pieņēma ar neslēptu nepatiku.

Kas par vājprātīgu domu pieļaut, ka viņa meita — viņa meita! — iejaukta tādā notikumā? Ja meitene nevar pavakariņot restorānā kopā ar savu izredzēto, nekļūstot par Skotlendjarda detektīvu uzbrukuma objektu, tad uz kurieni virzās Anglija? Viņa pat nepazina šos cilvēkus… kā viņus sauca … Habards … Bārtons? Kaut kāds puisis no Sitijas vai kaut kas tamlīdzīgs! Vajag būt uzmanīgākam, izvēloties vietu izpriecām, — «Luksemburgai» vienmēr ir bijusi laba reputācija, bet līdzīgs notikums tur jau ir bijis. Džeralds pieļāvā kļūdu, uzaicinādams uz turieni Patu… Jebkurā gadījumā viņš neļaus traumēt un terorizēt savu meitu, kamēr nebūs runājis ar advokātu. Viņš jau ir piezvanījis vecajam Andersonam no «Lincoln Inc» un palūdzis viņu . ..

Sajā brīdī ģenerālis negaidot apklusa un uzmanīgi skatījās uz Reisu.

—    Es jūs kaut kur esmu redzējis? Piedodiet? …

Reiss atbildēja nekavējoties, un viņa seja atplauka smaidā.

—    Badarapura, divdesmit trešais gads.

—   Ak Dievs! — iesaucās ģenerālis. — Vai tiešām tas ir Džonijs Reiss! Kāda ir jūsu saistība ar šo izrādi?

Reiss pasmaidīja.

—    Es atnācu, lai piedalītos galvenā inspektora Kempa sarunā ar jūsu meitu. Uzskatu, ka viņai būs patīkamāk redzēt viņu šeit, nevis tapt izsauktai uz Skotlendjardu. Domāju, ka mana klātbūtne netraucēs.

—    O … hm … nu, ko, jūs esat ļoti laipns, Reis.

Tanī pašā brīdī atvērās durvis un ienāca mis Patrīcija Braisa-Vudvorta un ar jaunībai raksturīgo aukstasinību un neatkarību iesaistījās sarunā.

—    Hallo, — viņa teica. — Jūs esat no Skotlendjarda? Sakarā ar vakardienas notikumu? Gaidīju ar nepacietību. Mans tēvs ir nūģis. Nevajag, papucīt, tu taču zini, ko tev teica ārsts par tavu asinsspiedienu. Nesaprotu, kāpēc tu visā jaucies. Es uzaicināšu inspektorus savā istabā, bet pie tevis aizsūtīšu Volteru ar viskiju un sodas ūdeni.

Ģenerāli pārņēma neprātīga vēlēšanās izgāzt visu, kas bija sakrājies dvēselē, bet viņš tikai nomurmināja:

—    Mans sens draugs majors Reiss.

7*

99

Pēc šādas priekšā stādīšanas Patrīcijai zuda jebkura interese par Reisu, bet galvenā inspektora Kempa seja atplauka svētlaimīgā smaidā.

Ar ģenerāļa meitai piemītošu cieņu viņa pavadīja abus uz savu viesistabu. Patrlcijas tēvs ātri un cieši aizvēra kabineta durvis.

—    Nabaga papucītis, — viņa piezīmēja. — Viņš būs noraizējies. Bet viņš to pārdzīvos.

Saruna norisa draudzīgā tonī un absolūti bez rezultātiem.

—    Prātā var sajukt, — teica Patrīcija. — Droši vien man vairs nekad nebūs izdevība kļūt par slepkavības liecinieci. Tā taču bija slepkavība? Laikraksti ir ļoti uzmanīgi, un tur viss ir tik neskaidri, bet es Džerijam pa telefonu teicu, ka tā, visticamāk, ir slepkavība, — un es to pat neievēroju!

Patrīcija Braisa-Vudvorta stūrgalvīgi turpināja runāt par nebūtiskām dētajam un vairāk neko pateikt nevarēja.

—    Sandra Faradeja, kā vienmēr, bija ļoti eleganta. Viņai bija tērps no Siparelli.

—    Jūs viņu pazīstat? — jautāja Reiss.

Patrīcija noraidoši papurināja galvu.

—    Esmu dažas reizes redzējusi. Viņa šķiet garlaicīga. Pārāk piepūtusies — kā vairums politisko darboņu.

—    Bet pārējos jūs līdz tam nekad nebijāt satikusi?

—    Nē, nevienu, katrā gadījumā — neatceros. Domāju, ka nebūtu pievērsusi uzmanību arī Sandrai Faradejai, ja viņai nebūtu tērps no Siparelli.

—    Jūs redzēsiet, — izejot no ģenerāļa Vudvorta nama drūmi teica galvenais inspektors, — tādu pašu dāvaniņu mēs varam sagaidīt arī no maestro Tolintona … Nu, ko, izmēģināsim laimi ar Kristīņu Senonu. Tā būs mūsu, tā teikt, pēdējā iespēja.

Mis Senona izrādījās tieši tāda, kā to raksturoja galvenais inspektors, — platīnblonda skaistule. Skaisti, rūpīgi frizēti mati aptvēra maigu, naivu kā bērnam seju.

Pēc inspektora Kempa apgalvojuma sarunāties ar mis Senonu bija grūti, bet viņas skatiena dzīvīgums un viltība, kas slēpās lielajās gaišzilajās acīs, liecināja, ka viņas klusēšana vērsta galvenokārt intelektuālā virzienā, taču, kas attiecas uz dzīves prozu un jo īpaši naudu, tad tur Kristīna Senona neko nepalaidīs garām.

Vīriešus viņa sagaidīja ar lielu prieku, piedavāja iedzert, bet, kad viņi atteicās, sāka cienāt ar cigaretēm. Viņai bija mazs dzīvoklis, iekārtots ar lētām mūsdienīgām mēbelēm.

—• Es būtu ļoti priecīga, ja varētu jums palīdzēt, inspektor. Jautājiet visu, ko vēlaties!

Kemps iesāka ar parastajiem jautājumiem par vidi un par cilvēkiem, kas sēdēja pie galda zāles centrā.

Kristīna uzreiz nodemonstrēja labas novērotājas spējas.

—    Nebija grūti saskatīt, ka kompānija īpaši nepriecājās. Viņi bija kā sastinguši. Man no sirds bija žēl večukiņa — saieta saimnieka. Viņš līda vai no ādas laukā, cenzdamies viņus uzjautrināt, raustījās kā kaķis šņorē, bet ledu izkausēt neizdevās. Gara auguma sieviete pa labi no viņa sēdēja kā slotas kātu norijusi. Savukārt meitene pa kreisi nejutās savā ādā, jo tumšmataino skaistuli nosēdināja nevis blakus viņai, bet pretim. Blakus viņai sēdēja blondīns, kas mocījās ar vēdergraizēm, jo ēda tā, it kā katrs kumoss viņam sprūstu rīklē. Viņa kaimiņiene noņēmās ar viņu tā, it kā vēlētos pārlēkt viņa galvai.

—   Mis Senona, jūs, šķiet, esat ievērojusi visu līdz pēdējam sīkumam, — teica pulkvedis Reiss.

—   Atklāšu jums noslēpumu. Man pašai nebija sevišķi jautri. Es ar kādu džentlmeni pavadīju trīs naktis pēc kārtas, un man viņš bija apnicis līdz kaklam. Viņam gribējās apskatīt visu Londonu, it īpaši vietas ar labu reputāciju, un — jāteic atklāti — viņš neskopojās. Visur šampanietis. Mēs bijām vairākos restorānos, līdz nok|uvām «Luksemburgā». Sarunas ar viņu par interesantām nenosauksi. Bezgalīgi stāsti par mahinācijām, kuras viņš izdarījis kaut kur Meksikā, un dažus šos stāstus jau biju dzirdējusi vismaz trīs reizes. Un vēl viņš nebeidzami stāstīja par sev pazīstamām dāmām, kuras bijušas gandrīz bez prāta viņa dēļ. Jūs taču piekritīsiet, ka kaut ko tādu klausīties ir visai grūti, bet Pcdro tam nekādu uzmanību nepievērsa, tādēļ es tikai ēdu un skatījos apkārt.

—    Nu, ko, mis Senona, jūs mums esat atradums, — teica galvenais inspektors. — Ceru, ka jums būs izdevies ievērot kaut kādus sīkumus, kas varētu mums noderēt.

Kristīna papurināja blondo galviņu.

—    Nevaru iedomāties, kas noklapēja večuku, tik tiešām nevaru iedomāties. Viņš izdzēra šampanieti, seja pēkšņi kļuva zila, un viņš nogāzās.

—   Jūs neatceraties, kad viņš pirms tam pēdējo reizi dzēra no savas glāzes?

Meitene brīdi domāja.

—    Kad… jā… tūliņ pēc varietē. Iedegās gaisma, viņš pacēla glāzi, kaut ko teica, arī pārējie pacēla glāzes. Acīmredzot viņš uzsauca tostu.

Inspektors piekrītoši pamāja.

—    Un pēc tam?

—    Pēc tam sāka spēlēt mūzika, viņi visi piecēlās un gāja dejot, skaļi bīdīja krēslus, smējās. Šķiet, ka pie viņu galda pirmo reizi valdīja jautrība. Dīvaini, ka šampanietis tā tuvina cilvēkus.

—    Vini visi aizgāja, pie galda neviens nepalika?

—    Visi.

—    Un neviens neaizskāra mistera Bartona glāzi?

—    Neviens. — Viņa atbildēja bez vilcināšanās. — Es par to esmu pilnīgi pārliecināta.

—    Un neviens — absolūti neviens viņu prombūtnes laikā nepiegāja pie galda?

—    Neviens, izņemot, protams, oficiantu.

—    Oficiants? Kādu oficiants?

—    Viens no tiem puišeļiem ar priekšautu, gadus sešpadsmit vecs. Ne jau īstais oficiants. Viņš palīdzēja tam pērtiķim līdzīgajam oficiantam, šķiet, itālietim.

Ar galvas mājienu inspektors Kemps apstiprināja, ka šis raksturojums pilnībā atbilst Džuzepes Balcāno ārienei.

—    Un ko šis jaunais oficiants darīja? Piepildīja glāzes?

Kristīna noraidoši pakratīja galvu.

—    Nē. Viņš uz galda nekam nepieskārās. Viņš tikai pacēla somiņu, kas ceļoties vienai no meitenēm bija nokritusi.

—    Kā somiņa tā bija?

Kristīna brīdi padomāja un pēc tam teica:

—    Pareizi. Tās meitenes somiņa — zaļa ar zeltu. Abām sievietēm bija melnas somiņas.

—    Un ko oficiants darīja ar somiņu?

Kristīna izbrīnīta paskatījās.

—    Vienkārši nolika atpakaļ uz galda.

—    Jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka viņš nepieskārās nevienai glāzei?

—    Protams. Viņš steidzīgi uzmeta somiņu uz galda un aizskrēja, jo viens no oficiantiem viņam uzsvilpa, lai viņš kaut kur aiziet un kaut ko atnes. Viņam vajadzēja pasteigties.

—    Un tas bija vienīgais gadījums, kad kāds piegāja pie galda?

—    Tieši tā.

—   Varēja taču būt arī tāds variants, ka kāds piegāja pie galda, bet jūs to neievērojāt?

Kristīna noraidoši papurināja galvu.

—    Nē, esmu pilnīgi pārliecināta, ka ne. Saprotiet, Pedro pasauca pie telefona, un, kamēr viņš bija projām, es neko citu nedarīju kā skatījos apkārt un garlaikojos. Es visu ievēroju, un no tās vietas, kur es sēdēju, vislaibak bija redzams tieši kaimiņu galds.

Reiss pajautāja:

—    Kas pirmais atgriezās pie galda?

—    Meitene zaļajā un večuks. Viņi apsēdās, pēc tam atnāca blondīns un meitene melnajā, pēc viņiem hm — pārējās svarīgās personas un tumšmatainais skaistulis. Viņš bija lielisks dejotājs. Kad visi atgriezās un oficiants uz spirta plītiņas sāka sildīt ēdienu, večuks pieliecās uz priekšu, pateica savu runu, visi atkal pacēla glāzes. Un tad arī viss notika. — Kristīna apklusa, pēc tam jautri piebilda: — Šausmīgi, vai ne? Es domāju, tā bija trieka. Mana tante tieši tāpat nokrita, kad viņu ķēra trieka. Tanī brīdī atgriezās Pedro un es viņam teicu: «Skaties, Pedro, to cilvēku ķērusi trieka.» Bet Pedro mierīgi atbildēja: «Viņš jau ir miris — jau miris, viss beidzies,» — un tas bija tik briesmīgi. Es nevarēju novērst acis. Šausmīgi, ka tādā vietā kā «Luksemburga» kāds mirst. Nepatīk man šie meksikāņi. Kad viņi piedzeras, viņi zaudē cilvēka seju, un nekad nezini, ko viņi var ievārīt. — Viņa mirkli padomāja un, paskatījusies uz grezno aproci, piebilda: — Un tomēr jāteic, ka viņi ir diezgan augstsirdīgi.

Kemps viņu uzmanīgi novirzīja no pārdomām par jaunas meitenes nepatikšanām un ienākumiem un piespieda vēlreiz atkārtot stāstīto.

—    Lūk, mēs izmantojām arī savu pēdējo iespēju, — viņš teica Reisam, kad viņi izgāja no mis Senonas dzīvokļa. — Un tā varēja būt visai laba iespēja. No visiem lieciniekiem šī meitene ir visvērtīgākā. Viņa visu precīzi redz un atceras. Ja tur būtu bijis ko redzēt, viņa to redzētu. Tātad atbilde ir tikai viena: tur nekā nebija ko redzēt. Neticami. Burvestība, un vairāk nekas! Džordžs Bārtons dzer šampanieti un aiziet dejot. Viņš atgriežas, dzer no tās pašas glāzes, kurai neviens nav pieskāries, un, brīnums, glāze pilna ar ciankāliju. Vājprāts! Tas nekad nevarētu notikt, ja nebūtu noticis.

Viņš uz mirkli apstājās.

Oficiants. Zēns. Džuzepe viņu ne reizi nepieminēja. Par to der padomāt. Lai kā tas arī būtu, viņš ir vienīgais cilvēks, kas deju laikā piegāja pie galda. Tur kaut kas var būt.

Reiss pašūpoja galvu.

—    Ja viņš iebērtu indi Bārtona glāzē, tā meitene to ievērotu. Viņai ir iedzimta spēja pamanīt sīkumus. Tukšums galviņā kompensēts ar novērošanas spējām. Nē, Kemp, šeit ir jabut kaut kādam ļoti vienkāršam izskaidrojumam, tikai, Dievs dod, mums to uzminēt.

—    Jā, iespējams. Viņš pats sev iebēra glāzē indi?

—    Es sāku ticēt, ka tieši tā tas ari notika. Nekas cits nav iespējams. Bet, ja tā, tad esmu pārliecināts, ka viņš nezināja, ka tas ir ciankālijs.

—   Jūs pieļaujat iespēju, ka viņam to kāds iesmērēja? Teica, ka tas uzlabo gremošanu vai pazemina asinsspiedienu vai kaut ko tamlīdzīgu?

—    Iespējams.

—    Tad kas ir šis nezināmais? Faradejs?

—    Pilnīgi neticami.

—    Tikpat neticama ir versija par misteru Antoniju Braunu. Tātad paliek divi: maigā svaine…

—    … un uzticamā sekretāre.

Kemps paskatījās uz pulkvedi.

—    Jā… viņa varēja kaut ko noorganizēt… Man jābūt pie ministra koordinatora. Un jūs? Tiksieties ar mis Mārlovu?

—    Domāju aiziet uz kantori un satikt brīnišķīgo sekretāri. Izteikt "veca drauga līdzjūtību. Varētu uzaicināt viņu pabrokastot… Tātad jūs viņu turat aizdomās?

—    Pagaidām es nevienu neturu aizdomās. Vienkārši dzenu pēdas.

—    Ar Irisu Mārlovu jums vienalga būs jāsatiekas.

—    Satikšos, bet gribētos būt mis Mārlovas mājā viņas prombūtnes laikā. Un zināt, kāpēc?

—    Protams, ne.

—    Tāpēc, ka tur kāds čivina un čivina kā mazs putniņš … «Mazputniņ, pastāsti man,» — es bērnībā dziedāju. Lietas būtība ir tāda: ļauj šiem čivinātājiem pačivināt, un viņi tev daudz pastāstīs.

4. nodaļa

Vīrieši atvadījās. Reiss iesēdās taksometrā un devās uz Džordža Bārtona kantori Sitijā. Galvenais inspektors Kemps, norūpējies par aizvien augošajiem izdevumiem, iekāpa autobusā. Ministra koordinatora māja bija netālu.

Kad inspektors Kemps kāpa pa kāpnēm un zvanīja pie durvīm, viņa seja bija visai drūma. Viņa stāvoklis bija visai grūts, un to viņš zināja. Ministra koordinatora frakcijai bija liela politiska ietekme, un tā klāja visu valsti kā zirnekļa tīkls. Galvenais inspektors Kemps ticēja britu justīcijas objektivitātei. Ja Stefans vai Aleksandra Faradeji būs vainojami Rozmarijas Bārtonas vai Džordža Bārtona nāvē, nekādi «sakari» vai «ietekmes»» viņiem nepalīdzēs izvairīties no atbildības. Bet, ja viņi ir nevainīgi vai nav pietiekamu pierādījumu viņu vainai, tad ierēdnim jābūt ļoti uzmanīgam, citādi priekšniecība riktīgi sados pa nagiem. Tādēļ saprotams, ka gaidāmā izskaidrošanās neiepriecināja galveno inspektoru.

Drūmo domu nomākto galveno inspektoru Kempu pavadīja bīskapam līdzīgs durvju sargs. Viņu ieveda ēnainā, grāmatām piekrautā istabā, kur viņu jau gaidīja ministrs koordinators ar meitu un znotu.

Ministrs koordinators paspieda viņam roku un godbijīgi teica:

—    Jūs atnācās precīzi laikā. Atjaujiet teikt, ka es pa īstam novērtēju jūsu laipnību. Tā vietā, lai manu meitu un viņas vīru izsauktu uz Skotlendjardu, jūs atnācāt šeit. Protams, nepieciešamības gadījumā viņi būtu devušies arī uz turieni — par to nav ne mazāko šaubu. Bet viņi ļoti ciena jūsu labvēlību.

—    Tik tiešām, inspektor, — Sandra piebilda.

Viņa bija tērpusies mīksta melna materiāla kleitā, gaisma no augstā, šaurā loga apspīdēja viņas muguru, un tas viss Kempam atsauca atmiņā stikla statuju, ko viņš redzējis kādā no ārzemju katedrālēm.' Sejas ovāls un nedaudz stūrainie pleci vēl vairāk pastiprināja ilūziju. Kā svētā, viņš nodomaja. Bet lēdija Aleksandra Faradeja nebija svētā, nepavisam nebija. Un vispār visi šie senie svētie, viņaprāt, nebija ne labsirdīgi, ne pieticīgi kristieši, bet gan nesamierināmi fanātiķi, nežēlīgi pret sevi un citiem.

Stefans Faradejs stāvēja blakus sievai. Viņa seja nepauda absolūti nekādas emocijas. Viņš turējās stingri oficiāli, kā politiskam darbiniekam pienākas. Vfrietiskais sākums bija rūpīgi noslēpts. Bet šis vīrietiskais taču eksistēja, nodomāja Kemps.

Ministrs koordinators savu runu iesāka tā, it kā sniegtu kādu no neskaitāmajām intervijām.

—    Es neslēpšu, inspektor, ka notikušais ir atstājis uz mums smagu un nepatīkamu iespaidu. Jau otru reizi mana meita un znots ir liecinieki briesmīgai nāvei sabiedriskā vietā — tanī pašā restorānā, vienas un tās pašas ģimenes divu locekļu nāvē. Tāda veida popularitāte vienmēr ir bīstama cilvēkam, kas ieņem redzamu vietu sabiedrībā. To mēs labi saprotam. Gan mana meita, gan misters Faradejs sniegs jums jebkuru palīdzību cerībā, ka lietas izmeklēšana tiks ātri pabeigta un ar to saistītā neveselīgā interese pazudīs.

—    Es jums pateicos, ministra koordinatora kungs. Es ļoti cienu jūsu ieinteresētību šajā jautājumā. Tā nešaubīgi palīdzēs mūsu darbā.

Sandra Faradeja teica:

—    Jautājiet mums visu, ko uzskatāt par nepieciešamu.

—    Pateicos jums, lēdij Aleksandra.

—    At|aujiet, galveno inspektor, — teica ministrs koordinators, — jums, protams, ir savi informācijas avoti, taču, kā man pastāstīja mans draugs iekšlietu komisārs, Bārtona nāvi uzskata nevis par pašnāvību, bet gan par slepkavību. Kaut arī pēc visām ārējām pazīmēm pašnāvība būtu patiesākais izskaidrojums. Sandra, vai tu uzskati, ka notikusi pašnāvība?

Kato|u skulptūra nedaudz pielieca galvu, un Sandra domīgi noteica:

—    Man šķiet, ka vakardienas notikumi to apliecina. Mēs bijām tanī pašā restorānā un sēdējām pie tā paša galda, pie kura pagājušajā gadā noindējās nabaga Rozmarija Bārtona. Mēs šovasar bieži tikāmies ar misteru Bārtonu, un viņš atstāja visai dīvainu iespaidu — nebija līdzīgs pats sev. Mēs visi domājām, ka sievas nāve ir skārusi viņa prāta spējas. Ziniet, viņš viņu dievināja, un es nedomāju, ka viņš jebkad ir samierinājies ar viņas nāvi. Tādēļ doma par pašnāvību liekas, ja ne dabīga, tad — katrā gadījumā — iespējama. Personīgi es nespēju iedomāties, kam bija vajadziba nogalināt Džordžu Bārtonu.

Stefans Faradejs ātri nobēra:

—    Bārtons bija lielisks puisis. Esmu pārliecināts, ka viņam nebija neviena ienaidnieka visā plašā pasaulē.

Inspektors Kemps nopētīja mēmi gaidošās sejas. Un, pirms sākt runāt, sakopoja domas. «Labāk visu izstāstīt,» viņš nodomāja.

—    Nešaubos par jūsu pārdomu pamatotību, lēdij Aleksandra. Bet, saprotiet, ir daži apstākļi, kurus jūs, iespējams, nezināt.

Nekavējoties iejaucās ministrs koordinators:

—   Mums nav tiesību ietekmēt galveno inspektoru. Viņš pats ir tiesīgs izlemt, kādus faktus vajag sniegt atklātībai.

—    Pateicos, milord. Nav nekādu iemeslu, kas traucētu man būt atklātam. Lietas būtība ir šāda: neilgi pirms nāves Džordžs Bārtons diviem cilvēkiem izteica pārliecību, ka viņa sieva nav izdarījusi pašnāvību, kā visi uzskata, bet gluži otrādi — tikusi noindēta. Viņš domāja, ka ir nokļuvis uz pēdārn šim cilvēkam. Vakarvakara viesības, kas bija sarīkotas it ka par godu mis Mārlovas dzimšanas dienai, īstenība bija daļa no viņa izstrādātā plāna ar mērķi noskaidrot sievas slepkavas personību.

Iestājās klusums. Inspektoram Kempam, kas līdzinājās ķīniešu koka dieviņam, bet tajā pašā laikā bija apveltīts ar ārkārtīgi jūtīgu uztveri, likās, ka istabas klusumā ielavījušās bailes. Bailes neatspoguļojās nevienā sejā, bet inspektors varēja zvērēt, ka tās bija klātesošo vidū.

Pirmais atjēdzās ministrs koordinators. Viņš teica:

—    Šādas domas noteikti apstiprina to, ka nabaga Bārtons bija mazliet… hm . .. Sievas nāves satriektam viņam bija nedaudz aptumšojies prāts.

Atkal iestājās klusums. Negaidot Stefans Faradejs asi teica:

—    Kā tāda doma varēja ienākt prātā Bārtonam? Lai ko ari runātu, bet misis Bārtona izdarīja pašnāvību.

Inspektors Kemps paskatījās uz viņu.

—    Misters Bārtons tā nedomāja.

—    Bet policija apstiprināja pašnāvības faktu, — iejaucās ministrs koordinators. — Citādi priekšlikumi pat netika izvirzīti.

—    Fakti liecināja par labu pašnāvībai. Pierādījumi, kas liecinātu par kaut ko citu, toreiz neeksistēja, — inspektors mierīgi noteica.

Viņš zināja, ka cilvēks, kas ieņem ministra koordinatora amatu, spēs novērtēt šīs piezīmes īsto jēgu.

Kemps nedaudz oficiālākā tonī teica:

—    Lēdij Aleksandra, vai tagad jūs atļausiet uzdot dažus jautājumus?

—    Protams. — Viņa mazliet pagrieza galvu pret inspektoru.

—    Kad nomira misis Bārtona, jums neradās aizdomas, ka tā varētu būt slepkavība, nevis pašnāvība?

—    Protams, ne. Es biju pilnīgi pārliecināta, ka notikusi pašnāvība. Un joprojām esmu par to pārliecināta.

Kemps uztvēra piespēli. Viņš pajautāja:

—    Lēdij Aleksandra, jūs pagājušajā gadā nesaņēmāt nekādas anonīmas vēstules?

Viņas absolūto mieru nomainīja neviltota izbrīna.

—   Anonīmas vēstules? Nē …

—    Jūs esat pārliecināta? Šādas vēstules ir ļoti nepatīkamas, un cilvēki cenšas par tām aizmirst. Bet šajā gadījumā tās var būt ārkārtīgi svarīgas, tādēļ, ja jūs tomēr esat saņēmusi tādas vēstules, man to vajadzētu zināt.

—    Saprotu. Bet es tiešām neesmu saņēmusi.

—   Brīnišķīgi. Jūs teicāt, ka vasarā mistera Bārtona uzvedība bijusi dīvaina. Kāpēc?

Viņa brīdi padomāja.

—    Hm, viņš bija kaut kāds nervozs, saraustīts. Šķita, ka viņš ar grūtībām saprot, ko runā. — Viņa paskatījās uz vīru.

—   Tevi. Stefan, tas neizbrīnīja?

—   Jā, viss bija tieši tā. Sis cilvēks izskatījās slims. Viņš bija novājējis.

Vai jūs neievērojāt, vai bija mainījusies viņa attieksme pret jums un jūsu sievu? Varbūt tā vairs nebija tik sirsnīga?

—    Nē. Gluži otrādi. Ziniet, viņš nopirka māju blakus mūsējai un, šķiet, bija mums ļoti pateicīgs par to, ko mēs viņa labā darījām — iepazīstinājām ar apkārtnes skaistākajām vietām un tā tālāk. Protams, mēs bijām ļoti apmierināti, ka šajā ziņā varējām būt noderīgi viņam un tai burvīgajai meitenei — Irisai Mārlovai.

—   Lēdij Aleksandra, vai misis Bārtona bija jūsu draudzene?

—    Nē, mēs nebijām īpaši tuvas. — Viņa viegli pasmaidīja.

—    Viņa galvenokārt draudzējās ar Stefanu. Viņa interesējās par politiku, un viņš palīdzēja … kā to lai pasaka, paplašināt viņas politisko redzesloku . . . Tas viņam sagādāja prieku. Jums taču ir zināms, ka viņa bija pievilcīga sieviete.

«Tu esi ļoti, ļoti gudra,» nodomāja galvenais inspektors Kemps, novērtēdams viņas apķērību. «Interesanti, vai viņa daudz zina par šo pārīti, — velnišķīgi gribētos zināt.»

Viņš turpināja:

—   Vai misters Bārtons jums personīgi nekad nav izteicis domu, ka viņa sieva neizdarīja pašnāvību?

—    Nekad. Tāpēc es tagad arī biju tik pārsteigta.

—    Bet mis Mārlova? Viņa arī nekad nerunāja par māsas nāvi?

—    Nē.

—    Bet kas pamudināja Džordžu Bārtonu nopirkt ārpilsētas māju? Varbūt jūs vai jūsu vīrs pasvieda tādu ideju?

—    Nē. Tas mums bija pilnīgi negaidīti.

—    Un viņa attieksme pret jums palika joprojām draudzīga?

—   Ja.

—    Un tagad, lēdij Aleksandra, ko jūs zināt par misteru Antoniju Braunu?

—    Absolūti neko. Es nejauši ar viņu satikos, tas ari viss.

—    Un jūs, mister Faradej?

—    Par Antoniju Braunu zinu vēl mazāk nekā mana sieva. Viņa vismaz ir dejojusi ar viņu. Samērā simpātisks puisis, šķiet, amerikānis.

—    Vai jūs netikāt ievērojis, vai viņam nebija intīmas attiecības ar misis Bārtonu?

—    Par to es neko nezinu, inspektor.

—    Es, mister Faradej, vienkārši interesējos par jūsu iespaidiem.

Stefans sabozās.

—    Vini bija samērā draudzīgi — tas ir viss, ko es varu teikt.

—    Un jus, ledij Aleksandra?

—   Jūs gribat zināt manas domas, inspektor?

—    Jā, jūsu domas.

—    Nu ko, ja tas ir tik svarīgi. Man radās iespaids, ka viņi viens otru labi pazīst un ka viņu starpā ir intīmas attiecības. Tas bija redzams, kā viņi skatījās viens uz otru. Bet konkrētu pierādījumu man nav.

—    Sajā ziņā dāmām bieži vien ir Joti precīzi spriedumi,— Kemps teica. — Un tagad, lēdij Aleksandra, ko jūs domājat par mis Lesingu?

—    Kā es saprotu, mis Lesinga bija mistera Bārtona sekretāre. Es viņu pirmo reizi redzēju tajā vakarā, kad nomira misis Bārtona. Pēc tam vēlreiz tikos, kad viņa bija atbraukusi uz vasarnīcu. Un, visbeidzot, vakarvakarā.

—    Atjaujiet jums uzdot vēl vienu neoficiālu jautājumu — vai jums neradās iespaids, ka viņa ir iemīlējusies Džordžā Bārtonā?

—    Sajā sakarībā man nav ne mazākā priekšstata.

—    Tad pāriesim pie vakarvakara notikumiem.

Viņš skrupulozi, soli pa solim nopratināja Stefanu un viņa sievu par traģiski beigušos vakariņu gaitu. Viņš necerēja iegūt daudz, un viss, ko viņam izdevās noskaidrot, apstiprināja viņa domas. Visas liecības apstiprināja galveno — Bārtons uzsauca tostu Irisai, iedzēra un tūdaļ devās dejot. Visi pārējie sekoja. Pirmie pie galda atgriežas Džordžs ar Irisu. Neviens no laulātajiem draugiem nevarēja izskaidrot, kāpēc pie galda atradās tukšs krēsls, izņemot to, ko Džordžs Bārtons visiem bija teicis — viņš gaidot savu draugu pulkvedi Reisu, kas nedaudz kavēšoties. Sis apgalvojums, kā zināja inspektors, neatbilda šstenībai. Sandra Faradeja teica — un vīrs viņai piekrita —, ka tad, kad pēc varietē iedegās gaisma, Džordžs uz tukšo krēslu skatījās ar kaut kādu divainu, mīklainu skatu, dažas minūtes bija pilnīgi apjucis un pat nedzirdēja, ko viņam saka. Tad viņš saņēmās un piedāvāja iedzert uz Irisas veselību.

Vienīgais jaunums, ko inspektoram izdevās uzzināt, bija Sandras saruna ar Džordžu Fairhevenā, kad viņš lūdza viņu ar vīru ierasties uz viesībām par godu Irisas dzimšanas dienai.

«Tas bija pieņemams iemesls, kaut arī neatbilda īstenībai,» galvenais inspektors nodomāja. Aizvēris piezīmj.u grāmatiņu, kurā viņš bija iešņāpis pāris hieroglifu, inspektors piecēlās.

—    Es esmu jums ļoti pateicīgs, milord, un jums, mister Faradej, un jums, lēdij Aleksandra, par līdzdalību un palīdzību.

—    Vai tālākās izmeklēšanas gaitā manas meitas palīdzība būs vajadzīga?

—    Visa procedūra — tā ir vistīrākā formalitāte. Liecinieku liecību vākšana, medicīniskais slēdziens, un nedēļas laikā izmeklēšana būs beigusies. Ceru, — inspektors teica, un viņa tonis bija nedaudz mainījies, — pa šo laiku mēs tiksim galā.

Viņš pagriezās pret Stefanu Faradeju.

—    Starp citu, mister Faradej, ir pāris mazu neskaidrību, kuras, es domāju, jūs man palīdzēsiet noskaidrot. Nav nekādas vajadzības traueēt lēdiju Aleksandru. Ja jūs man piezvanīsiet uz Skotlendjardu, mēs varēsim vienoties par tikšanos jums izdevīgā laikā. Cik es zinu, jūs esat aizņemts cilvēks.

Tas tika pateikts absolūti nepiespiesti, pat bezrūpīgi, bet trīs pāri ausu inspektora teiktajā uztvēra slēptu domu.

Stefanam izdevās saglabāt mieru, kad viņš teica:

—    Protams, inspektor. — Pēc tam viņš paskatījās pulkstenī un nomurmināja: — Man jādodas uz Palātu.

Pēc Stefana un inspektora steidzīgās aiziešanas ministrs koordinators pajautāja meitai:

—    Vai Stefanam kaut kas bija ar to sievieti?

Pauze ilga sekundes desmitdaļu, tad sekoja atbilde:

—    Protams, ne. Citādi es to zinātu. Katrā gadījumā Stefans nav tāds.

—    Nu ko, skaties, dārgā, lai vēlāk nevajadzētu grauzt nagus. Tenkas uz vietas nestāv.

—    Rozmarija Bārtona draudzējās ar, nu, kā viņu sauc, ar Antoniju Braunu. Viņi sabiedrībā vienmēr parādījās kopā.

—    Labi, — ministrs koordinators novilka, — tu, protams, zini labāk.

Viņš meitai nenoticēja. No istabas izejot, viņa seja bija satraukta un gluži pelēka. Viņš devās pa kāpnēm uz sievas viesistabu. Viņai bija aizliegts ienākt bibliotēkā. Viņš pēc pieredzes zināja, ka viņas ātrais raksturs spējīgs sagādāt lielas nepatikšanas, un šajā situācijā strīdēties ar policiju nedrīkstēja.

—    Nu, kā? — sieva pavaicāja. — Kā viss beidzās?

—    Šķiet, ka ne pārāk slikti, — ministrs koordinators lēni noteica. — Kemps ir pieklājīgs puisis… prot uzvesties… ir ar takta izjūtu … šajā ziņā, manuprāt, pat nedaudz pārcenšas.

—    Lieta nopietna?

—   Jā, nopietna. Veltīgi mēs Sandrai atjāvām ar viņu precēties.

—    Bet ko es teicu?

—    Jā… jā… — Viņš neiebilda. — Tev bija taisnība, es k]ūdījos. Bet viņa jau vienalga būtu ar viņu apprecējusies. Ja viņa ietiepjas, neko nepadarīsi. Pazīšanās ar Faradeju ir līdzīga stihiskai nelaimei, jo viņš ir cilvēks, kura izcelsmi un pagātni neviens nezina. Tāpēc ej nu zini, kā viņš rīkosies grūtā brīdī.

—    Tu domā, ka mūsu ģimenē var gadīties slepkava?

—    Nezinu. Negribu to skali apgalvot… Bet policija … viņi aizraksies līdz saknei. Viņš bija sapinies ar šī Bārtona sievu, tas ir skaidrs. Vai viņa noindējās viņa dēļ, vai viņš… Lai kā tas arī būtu, Bārtons nebija muļķis, oda pēc atmaskošanas ūn skandāla. Stefans to vienkārši nevarēja pieļaut… un …

—    Noindēja vinu?

—    Jā.

Ministra kundze papurinaja galvu.

—    Es neesmu ar tevi vienis prātis.

—    Ceru, ka tev taisnība. Bet kāds viņu noindēja.

—    Stefana nervi ir par vājiem, lai kaut ko tādu izdarītu.

—    Viņam pats galvenais — karjera, jo viņam ir īsta valstsvīra spējas un dotumi. Neviens nezina, ko spējīgs izdarīt cilvēks, ja to iedzen stūrī.

Sieva atkal papurināja galvu.

—    Es tev atkārtoju — viņam ir vāji nervi. Seit vajadzīgs spēlmaņa azarts un prasme nezaudēt galvu. Es baidos, Viljam, ļoti baidos.

Viņš cieši paskatījās sievai acīs.

—    Tu domā, ka Sandra . .. Sandra …

—   Man negribas pat domāt par to. Bet ko līdz bailīgi novērties un neskatīties patiesībai acīs? Sandra viņa dēļ ir pilnīgi kā bez prāta — jau no pirmā acu uzmetiena. Stefana dēļ viņa ziedos visu… visu. Lai ko tas ari maksātu. Un, ja viņa ir pietiekami neprātīga un pietiekami cietsirdīga, lai kaut ko tādu izdarītu, viņu vajag glābt.

—    Glābt? Ko nozīmē — glābt?

—    Tev jāglābj. Vai tad mums nav jārūpējas par savu meitu? Līdzcietība tevi piespiedīs izmantot tavus sakarus.

Ministrs koordinators uzmanīgi paskatījās uz sievu. Viņi ilgi bija nodzīvojuši kopā, un viņam šķita, ka viņš labi pazīst sievas raksturu. Un tomēr… viņas reālisms un pilnīga neprincipialitāte viņu biedēja.

—    Ja mana meita ir slepkava, vai tiešam man ir jāizmanto savs stāvoklis, lai viņa varētu izbēgt no pelnīta soda?

—    Protams.

—    Dārgā, tu nesaproti. Tas ir neiespējami. Es nedrīkstu zaudēt savu cieņu.

—    Muļķības.

Viņi skatījās viens uz otru, bet starp viņiem bija siena. Droši vien tāpat viens uz otru skatījās Agamemnons un Klitaimnestra, kad viņu smadzenēs pulsēja tikai viens vārds — Ifigenija.

—    Kā valdības loceklis tu varētu piespiest policiju, lai pārtrauc izmeklēšanu un pasludina verdiktu — pašnāvība. Tādi gadījumi taču ir bijuši — neizliecies.

—    Tad tas bija politisks jautājums — to prasīja valsts intereses. Tagad tā ir personiska rakstura lieta. Es ļoti šaubos, vai varēšu palīdzēt.

—    Varēsi, ja vien tevi neiespiedīs spīlēs.

Ministrs koordinators kļuva tumši sarkans.

—    Pat ja varētu — nedarītu! Tas būtu apvainojums manai cieņai.

—    Ja Sandru arestētu un notiesātu, vai tu nenolīgtu pašu labāko advokātu un nedarītu visu, lai viņu atbrīvotu, cik arī vainīga viņa būtu?

—    Protams, protams. Bet tā ir pavisam cita lieta. Jums, sievietēm, to nesaprast.

Ministra kundze apklusa, bet viņas pārliecību nevarēja iedragāt nekādi argumenti. No visiem saviem bērniem Sandru viņa mīlēja vismazāk, un tomēr mātes mīlestība ņēma virsroku — ar visiem līdzekļiem, godīgiem vai negodīgiem, viņa aizstāvēs savu bērnu. Ar zobiem un nagiem viņa plēsīsies Sandras dēļ.

—    Katrā gadījumā, — ministrs koordinators teica, — Sandru nenotiesās, kamēr nesavāks pietiekami daudz viņas vainas

pierādījumu. Un es, piemēram, atsakos ticēt, ka mana meita ir slepkava. Es brīnos, kā tev kaut kas tāds varēja ienākt prātā.

Sieva klusēja, un ministrs koordinators smagnējā gaitā izgāja no istabas. Iedomāties tikai, ka Vikija … viņa Vikija … ar kuru viņš tik daudzus gadus nodzīvojis kopā, atklājusi tādus dvēseles bezdibeņus, par kuriem viņš pat nav nojautis.

5. nodaļa

Rutu Lesingu Reiss ieraudzīja pie liela galda šķirojam papīrus. Viņa bija tērpusies melnā kostīmā un baltā blūzītē, un viss viņas koptēls izstaroja mierīgu, nesteidzīgu lietišķību. Viņš ievēroja, ka Rutai zem acīm ir tumši loki un pie lūpām ievilkušās bēdu rievas, bet savas bēdas, ja tās bija bēdas, kā arī visas citas emocijas viņa bija dziļi noslēpusi.

Reiss paskaidroja savas vizītes mērķi, un viņa tūdaļ kļuva atsaucīga.

—   Tas ir ļoti labi, ka jūs atnācāt. Protams, es jūs pazīstu. Misters Bārtons gaidīja, ka jūs vakarvakarā mums pievienosieties, vai ne? Viņš par to runāja, es atceros.

—    Vai viņš par to runāja arī agrāk?

Viņa mirkli domāja.

—    Nē. To viņš teica, kad bijām apsēdušies pie galda. Es vēl biju nedaudz izbrīnījusies… — Viņa apklusa un mazliet piesarka. — Ne jau tāpēc, ka jūs bijāt uzaicināts. Es zinu, jūs esat sens viņa draugs. Un jums vajadzēja piedalīties arī viesībās pirms gada. Es gribēju teikt, ka būtu izbrīnīta, ja jūs būtu ieradies . . . Tāpat kā brīnījos, ka misters Bārtons nav uzaicinājis kādu citu sievieti, lai līdzsvarotu kompāniju… Nu, protams, ja jūs gatavojāties nokavēties vai arī neierasties nemaz … — Viņa aprāvās. — Kāda es esmu muļķe. Kāpēc visādas nenozīmīgas stulbības lien galvā? Visu ritu jūtos ne savā ādā.

—   Jūs kā parasti ieradāties darbā?

—    Protams. — Viņa izbrīnījās un pat nedaudz sašuta. — Tas ir mans darbs. Daudz kas jāizdara un jānokārto.

—   Džordžs man vienmēr teica, ka viņš pilnībā uz jums paļaujas, — samierinoši noteica Reiss.

113

Ruta aizgriezās. Viņš redzēja, ka viņa pūlas apslāpēt raudas, bet acis tomēr parādījās nodevīgs mirdzums. Viņa neizrādīja savus pārdzīvojumus, un tas gandrīz pārliecināja Reisu par Rutas» nevainīgumu. Gandrīz, bet ne pilnībā. Viņš bija sa-

8 — 2104

ticis ne mazums sieviešu, kurām piemita lieliski aktieriskie dotumi; sievietes, kurām sarkanas acis ar tumšiem lokiem radās dažādu māksliniecisku viltību, nevis patiesu jūtu rezultātā. Atbīdījis šo domu rezervei, viņš pie sevis noteica: «Turas viņa, katrā gadījumā, lieliski.»

Ruta pagriezās pret galdu un atbildei uz pēdējo piezīmi mierīgi teica:

—    Es daudzus gadus esmu ar viņu kopā nostrādājusi … aprīlī būs septiņi gadi… zināju visus viņa ieradumus, es domāju, viņš … man uzticējās.

—    Nešaubos… Tuvojas lenča laiks. Es ceru, ka jūs neatteiksieties kopā ar mani pabrokastot. Man gribētos ar jums parunāt.

—    Paldies. Es arī gribētu.

Viņš aizveda Rutu uz nelielu restorānu, kur, kā viņš zināja, galdi atradās samērā izklaidus un tāpēc varēja netraucēti parunāt.

Viņš pasūtīja brokastis un, kad oficiants aizgāja, palūkojās uz savu galdabiedri.

Skaista meitene, viņš nodomāja, gludi sasukāti mati, seja pauž gribasspēku.

Kamēr vēl nepasniedza ēdienu, viņi nedaudz par šo un to papļāpāja, viņa palīdzēja uzturēt sarunu, parādot sevi kā gudru un saprotošu sarunu biedreni.

Pēc neilgas pauzes viņa beidzot teica:

—   Jūs ar mani gribat runāt par vakarvakaru? Sāciet, lūdzu! Tas viss ir tik neticami, ka gribas par to parunāt. Ja tas nebūtu noticis manu acu priekšā, es nekad neticētu.

—    Jūs, protams, jau tikāties ar galveno inspektoru Kempu?

—   Jā, vakarvakarā. Viņš, šķiet, ir gudrs un pieredzējis. — Viņa mirkli klusēja. — Tā tiešām bija slepkavība, pulkvedi?

—    To jums teica Kemps?

—    Pats viņš neko neteica, bet, spriežot pēc viņa jautājumiem, tāpat bija skaidrs.

—    Jūsu domas par to, vai tā bija vai nebija pašnāvība, būs īpaši vērtīgas, mis Lesinga. Jūs labi pazināt Bārtonu un, kā man liekas, vakar lielāko dienas daļu pavadījāt kopā ar viņu. Kā viņš izskatījās? Kā parasti? Varbūt bija sadrūmis… satraukts?

Viņa domāja.

—    Grūti pateikt. Viņš bija sadrūmis un satraukts, bet tam bija iemesls.

Viņa paskaidroja, kāda situācija bija izveidojusies, pateicoties Viktoram Dreikam, kā arī īsumā pastāstīja šī jaunekļa dzīves stāstu.

—    Hm, — Reiss noteica. — Nomaldījusies avs. Un Bārtons viņa dēļ pārdzīvoja?

Ruta nesteidzīgi teica:

—    To ir grūti izskaidrot. Saprotiet, es ļoti labi pazinu misteru Bārtonu. Viņš bija saniknots, uztraucies. Arī misis Dreika, kā vienmēr šādos gadījumos, ļoti pārdzīvoja. Viņam gribējās to visu nokārtot. Bet man radās iespaids …

—   Jā, mis Lesinga? Esmu pārliecināts, ka jūsu iespaidi būs ļoti interesanti.

—    Man šķita, ka viņa aizkaitinātība, ja tā var teikt, nebija parasta. Lieta tā, ka ar tādām vai līdzīgām klapatām mēs bijām sastapušies arī agrāk. Pagājušajā gadā Viktors Dreiksbija šeit, viņam bija nepatikšanas, mēs viņu aizsūtījām uz Dienvidameriku, un tikai jūnijā viņš mums telegrafēja, ka nepieciešama nauda. Kā pret to attiecās misters Bārtons, man bija labi zināms. Viņa aizkaitinātību, manuprāt, izsauca fakts, ka telegramma pienāca tieši tajā brīdī, kad viņš bija aizņemts ar gatavošanos banketam. Sīs jaunās rūpes it kā traucēja.

—   Jums neienāca prātā doma, ka šajā banketā bija kaut kas neparasts?

—    Ienāca. Misters Bārtons bija kļuvis augstākā mērā dīvains. Viņš tā uztraucās — kā bērns.

—   Vai jums nešķita, ka šim banketam bija kāds īpašs mērķis?

—   Jūs gribat teikt, ka šis bankets bija pirms gada notikušā banketa kopija?

—   Jā.

—   Atklāti sakot, doma atkartot banketu man likās vājprātīgā.

—    Džordžs jums neko nestāstīja par saviem plāniem?

Viņa noraidoši papurināja galvu.

—   Sakiet, mis Lesinga, — jums nekad neradās šaubas par misis Bārtonas pašnāvību?

Vina izbrīnīta paskatījās.

—    Nē.

—   Vai Džordžs Bārtons jums neteica, ka viņam šķiet, ka viņa sieva ir nogalināta?

Viņa raudzījās mēmā izbrīnā.

—    Džordžs tā domāja?

—    Redzu, ka jums tas ir jaunums. Jā, mis Lesinga, Džordžs bija saņēmis anonīmas vēstules, kurās tika apgalvots, ka viņa sieva nav izdarījusi pašnāvību, bet gan nogalināta.

—   Tad lūk, kādēļ viņš bija kļuvis dīvains. Es nevarēju saprast, kas ar viņu notiek.

—    Jūs neko nezinājāt par anonīmajām vēstulēm?

—    Neko. Tās bija daudz?

—    Viņš man parādīja divas.

—    Un es neko par tām nezināju!

Balsī varēja saklausīt rūgtumu.

Viņš cieši paskatījās viņā un pajautāja:

—    Un tā, mis Lesinga, ko jūs teiksiet? Vai jums šķiet iespējams, ka Džordžs izdarīja pašnāvību?

Viņa papurināja galvu.

—    Nē, nekad.

—    Bet jūs taču teicāt, ka viņš bija satraukts, sadrūmis?

—    Jā, bet viņš tāds bija jau ilgāku laiku. Tagad es saprotu — kāpēc. Un saprotu arī, kāpēc viņš tā uztraucās par banketu. Acīmredzot viņam bija kaut kādi savi apsvērumi — viņš cerēja restaurēt situāciju un tādā veidā uzzināt kaut ko jaunu. Nabaga Džordžs, tas viņu pazudināja.

—   Ko jūs teiksiet par Rozmariju Bārtonu? Jūs joprojām domājat, ka viņa izdarīja pašnāvību?

Viņa sabozās.

—   Es nekad ne par ko citu neesmu domājusi. Tas likās tik pašsaprotami.

—    Depresija gripas rezultātā?

—    Var būt, ka vēl arī kaut kas cits. Viņa bija tik nelaimīga. Tas bija uzreiz redzams.

—   Jūs nevarat iedomāties iemeslu?

—    Hm… jā… Domāju, ka zinu. Protams, es varu kļūdīties. Tādām sievietēm kā misis Bārtona var redzēt cauri — viņas nemāk slēpt savas jūtas. Misters Bārtons, paldies Dievam, šķiet, neko nenojauta. Jā, viņa bija ļoti nelaimīga. Un tanī vakarā pie gripas viņai vēl pievienojās galvassāpes.

—    Kā jūs zināt, ka viņai sāpēja galva?

—    Es dzirdēju, ka tualetē viņa to teica lēdijai Aleksandrai Faradejai. Viņa žēlojās, ka nav paņēmusi līdzi tabletes, bet, par laimi, lēdijai Aleksandrai viena bija.

Pulkveža Reisa roka ar glāzi gaisā sastinga.

—    Un viņa to paņēma?

—    Jā.

Viņš nolika glāzi, vīnu tā arī nepagaršojis, un paskatījās uz savu sarunu biedri. Meitene izskatījās mierīga, savu vārdu jēgu neapjaušot. Bet viņas vārdiem bija īpaša jēga. Tie nozīmēja, ka Sandra, kurai no savas vietas pie galda bija visai grūti kaut ko nemanāmi ielikt Rozmarijas glāzē, bija izdomājusi citu veidu, kā iedot indi. Viņa to varēja iedot tabletes veida. Parasti tabletes izkūst tikai dažu minūšu laikā, bet varēja taču būt kāds īpašs veids — želatīna apvalks vai kaut kas līdzīgs. Un Rozmarija varēja to neiedzert uzreiz, bet pēc kāda laika.

Viņš asi uzprasīja:

—   Jūs redzējāt, ka Rozmarija to iedzēra?

—    Piedodiet?

No viņas apjukuma Reiss saprata, ka viņa beidzot sāk saprast šo vārdu jēgu.

—    Jūs redzējāt, ka Rozmarija Bārtona iedzēra šo tableti?

Ruta nedaudz nobijās.

—    Es… nē, neredzēju. Viņa tikai pateica paldies lēdijai Aleksandrai.

Rozmarija, protams, varēja ielikt tableti somiņā, un vēlāk, varietē laikā, kad galvassāpes kļuva neciešamas, iemest to šampanieša glāzē. Hipotēze… tikai hipotēze… bet pilnīgi pieņemama.

Ruta nočukstēja:

—    Kādēļ jūs man to prasāt?

Jautājumu un baiļu pilnās acis kļuva šaudīgas. Viņš uzmanīgi viņu nopētīja, un viņam šķita, ka viņas domas sāk darboties.

—    Es saprotu. Es saprotu, kāpēc Džordžs nopirka ārpilsētas māju blakus Faradejiem. Saprotu, kāpēc viņš man neko nestāstīja par tām vēstulēm. Man likās pilnīgi neticami, ka viņš man neko nav stāstījis. Un, protams, ja viņš noticēja vēstulēm, tas nozīmē, ka vienam no mums pieciem pie galda sēdošajiem ir jābūt viņa sievas slepkavam. Iespējams… iespējams, viņš arī mani turēja aizdomās.

Visdraudzīgākajā tonī Reiss pajautāja:

—    Jums bija iemesli nogalināt Rozmariju Bārtonu?

Vispirms viņam šķita, ka viņa nesadzird jautājumu. Viņa

sēdēja nekustīgi, acis nodūrusi.

Negaidīti viņa nopūtās, pacēla galvu un ieskatījās pulkvedim tieši acīs.

—    Runāt par tādām lietām nevienam negribas, — viņa teica, — bet es domāju, ka jums ir jāzina. Es biju iemīlējusies

Džordžā. Es viņu mīlēju jau ilgi pirms tam, kad viņš satika Rozmariju. Nedomāju, ka viņš to zināja, — noteikti nezināja. Viņš mani augstu vērtēja, bet tas bija pavisam kas cits. Es bieži domāju, ka būtu varējusi viņam būt laba sieva un darīt viņu laimīgu. Viņš mīlēja Rozmariju, bet nebija ar viņu laimīgs.

Reiss pieklājīgi painteresējās:

—    Un jūs Rozmariju nemīlējāt?

—    Nē, nemīlēju. Viņa bija ļoti skaista, ļoti pievilcīga, visiem patika. Bet viņa nekad nevēlējās patikt man. Es viņu nemīlēju ar visu sirdi. Kad viņa nomira, es biju satriekta, pat izbiedēta, bet ne mirkli nepārdzīvoju. Baidos, ka es pat priecājos.

Viņa brīdi klusēja.

—    Esiet tik laipni, runāsim par kaut ko citu!

Reiss nekavējoties atbildēja:

—    Es gribētu, lai jūs sīki izstāstītu visu, ko atceraties, par vakardienu, sākot no paša rīta, — īpaši, ko darīja un runāja Džordžs.

Ruta sāka ātri uzskaitīt visus vakardienas notikumus — Džordža aizkaitinātību par Viktora Dreika izspiešanas mēģinājumu, telefona sarunu ar Dienvidameriku, panākto vienošanos, Džordža apmierinātību, ka lieta veiksmīgi nokārtota. Pēc tam — «Luksemburga» un Džordža satraukums. Viņa soli pa solim atstāstīja visus notikumus, līdz pat traģiskajam atrisinājumam. Viņas liecības pilnībā sakrita ar iepriekš dzirdētajām.

Ar iekšēju satraukumu Ruta izstāstīja par savas dvēseles šaubām.

—    Tā nav pašnāvība — esmu pārliecinātā, tā nav pašnāvība, bet kur varēja rasties slepkavība? Es gribētu teikt — kā tā varēja notikt? Skaidrs, ka neviens no mums to nevarēja izdarīt. Tātad — kāds nepazīstamais iebēra indi Džordža glāzē, kamēr mēs dejojām? Bet, ja tā, kas to varēja izdarīt? Viss liekas pilnīgi bezjēdzīgs.

—    Noskaidrots, ka deju laikā neviens pie galda nav piegājis, — Reiss piezīmēja.

—   Tad lieta kļūst vēl mīklaināka. Ciankālijs pats no sevis nevarēja būt glāzē!

—    Jums nav nekādu ideju, aizdomu, kas būtu varējis ielikt glāzē ciankāliju? Pamēģiniet atcerēties visu vakara gaitu! Neko neatceraties? Kādu nenozīmīgu konfliktu, kas kaut kādā veidā varētu izraisīt jūsu aizdomas, kaut kādu sīkumiņu?

Rutas sejas izteiksme izmainījās, acīs pazibēja apjukums. Sekoja acumirklīga pauze, un pēc tam viņa atbildēja:

— Neko.

Un tomēr kaut kas taču notika. Par to viņš nešaubijas. Viņa kaut ko redzēja, dzirdēja vai ievēroja, bet kaut kādu iemeslu dēļ nevēlējās teikt.

Viņš arī neuzstāja. Zināja, ka ar tādām meitenēm kā Ruta tas ir veltīgi. Ja kaut kādu iemeslu dēļ viņa nolēmusi klusēt, tad no sava neatkāpsies.

Un tomēr kaut kas taču notika. Sī doma viņu uzmundrināja un viesa pārliecību. Tas liecināja, ka augstajā priekšā esošajā sienā var atrast kādu plaisiņu.

Pēc lenča viņš atvadījās no Rutas un devās uz Elvestonskvēru. Doma par sievieti, no kuras viņš tikko bija šķīries, neizgāja no prāta. Vai Ruta ir vainīga? Kopumā viņa atstāja labu iespaidu. Liekas, ka viņa bija pilnīgi atklāta.

Vai viņa varēja izdarīt slepkavību? Lielākais vairums cilvēku to var, ja apstākļi spiež. Nevis slepkavību vispār, bet vienu īpašu, kas personīgi ir ļoti svarīga. Sai jaunajā sievietē varēja nojaust zināmu cietsirdību. Un motīvs skaidrs. Motīvs, par kuru ir vērts padomāt. Novācot no ceļa misis Bārtonu, viņai pavērās ceļš pašai kļūt par misis Bārtonu. Un nav svarīgi, vai viņa precētos mīlestības vai aprēķina dēļ. Jebkurā gadījumā vispirms vajadzēja novākt Rozmariju.

Reiss padomaja un konstatēja, ka domai par aprēķina laulībām nav pietiekama pamata. Rutai Lesingai ir pietiekami daudz veselā saprāta, lai skaistas dzīves (kāda tā būtu kļūstot par misis Bārtonu) dēļ neriskētu ar savu galvu. Mīlestība? Iespējams. Viņš nojauta, ka, neskatoties uz Rutas vēsumu, viņa ir spējīga uz lielu kaislību.

Mīlot Džordžu un neieredzot Rozmariju, viņa varēja augstasinīgi iecerēt un izīpildit savus velnišķīgos plānus. Tas, ka iecerētais tika realizēts bez jebkādiem traucējumiem un vienbalsīgi pieņemts par pašnāvību, liecināja par viņas iedzimtajām spējām.

Bet pēc tam Džordžs saņēma anonīmās vēstules. (No kā? Kāpēc? Sie jautājumi ne mirkli neizgāja no prāta, ķircināja, izsauca niknumu.) Un viņam radās aizdomas. Viņš izlika slazdus. Uu Ruta viņu nogalināja.

Nē, pilnīgi ne tā. Gali neiet kopā ar galiem. Tā varētu rīkoties tikai panikā nonācis cilvēks, bet Ruta Lesinga nav tāda, kas spēj krist panikā. Viņa ir gudrāka par Džordžu un varētu kā rotaļādamās izvairīties no jebkurām lamatām.

Iznāk, ka Ruta neko jaunu nav pateikusi.

6. nodaļa

Ieraudzījusi pulkvedi Reisu, Licilla ļoti nopriecājās. Aizkari bija aizvilkti, Licilla, tērpusies viscaur melnā, ar sejai piespiestu kabatlakatiņu ienāca istabā un sniedza Reisam trīcošu roku: viņa, protams, negrib nevienu redzēt — absolūti nevienu, izņemot viņu, Džordža senu draugu. Cik šausmīgi, ka mājās nav vīrieša! Māja bez saimnieka ir sērdiene. Viņa pati — nabaga vientuļa atraitne, Irisa — bezpalīdzīga meitene, bet Džordžs vienmēr par visu rūpējās. Dārgais pulkvedis Reiss ir tik labs, viņa ir tik pateicīga un nevar nemaz iedomāties, ko bez viņa darītu. Protams,ar visu jautājumu risinašanu nodarbosies mis Lesinga — tas ir, bērēm un tamlīdzīgi. Nu, un kā virzās izmeklēšana? Lai Dievs nedod sapīties ar policiju — pilna māja. Patiesības labad jāteic, ka visi ģērbušies privātā un samērā pieklājīgi. Bet viņa pati nejūtas savā ādā, tads murgs pat sapnī nav rādījies, un lai pulkvedis Reiss nedomā, ka viņai tas ir uz nervu pamata — šķiet, ka ārsti visu izskaidro ar nerviem. Nabaga Džordžs šajā šausmīgajā «Luksemburgā», un tie paši viesi, atceroties, kā nabaga Rozmarija tur nomira — laikam arī viņam kaut kas notika ar prātiņu… ja vien viņš būtu viņai paklausījis, viņas, Licillas, padomiem, un lietojis doktora Haskela brīnišķīgās zāles … pilnīgi sevi izsmēla, visu vasaru — jā, noteikti, izsmēla.

Beidzot Licillai aptrūkās elpa, un Reisam radās iespēja bilst kādu vārdu.

Viņš izteica savu līdzjūtību un piezīmēja, ka misis Dreika var uz viņu paļauties.

Licillai atkal sākās runas plūdi: cik gan viņš ir labs, un cik tas ir šausmīgi — viss, kas šodien šeit notiek, un viss, ko vēl būs jāpārdzīvo rīt… kā teikts Bībelē — tik zāle iztaisnosies, un vakarā to nopļaus, var būt, ka tas nav īsti precīzi, bet pulkvedis Reiss zina, ko viņa ar to domā … cik gan brīnišķīgi, ka ir uzticami cilvēki. Mis Lesinga, protams, aiī ir pilnīgi uzticama un ļoti lietišķa, bet bieži vien par daudz atļaujas, un, pēc viņas, Licillas, domām, Džordžs viņu par daudz izlutinājis. Vienu brīdi viņa pat baidījās, vai tikai viņš nav izdarījis kaut kādas muļķības, ka tikai vēlāk nav jānožēlo, jo viņa viņam jau nu gan parādītu, kad viņi apprecētos. Viņa, Licilla, protams, saprata, no kurienes vējš pūš. Mīļā Irisa, viņa ir tik jauka, pilnīgi ne no šīs pasaules. Pulkvedis Reiss taču nenoliegs, ka meitenei jābūt vienkāršai un nesamaitātai? Irisa vienmēr izskatījusies jaunāka par saviem gadiem un ir liela klusētāja — neviens nezina, par ko viņa domā. Rozmarija — tā bija skaista un par mēru skaļa, bet Irisa kā aizmigusi klīst pa māju … Vai tad tādai jābūt jaunai meitenei? Jaunām meitenēm jāmācās gatavot ēdienu un šūt. Lūk, par ko viņām jādomā, tas viss noderēs. Paldies Dievam, ka viņa, Licilla, varēja pārnākt šeit dzīvot pēc Rozmarijas nāves, — šausmas, cik viņai bija smaga gripa, pavisam neparasta gripa, pats doktors Haskels to apstiprināja. Ārkārtīgi gudrs un simpātisks cilvēks.

Šovasar viņa gribēja aizvest Irisu pie doktora. Meitene bija tik bāla un sadrūmusi. Nē, jūs tikai paklausieties, pulkvedi, tā māja man visu laiku neiziet no prāta. Zema, mitra, nav ko elpot. Nabaga Džordžs to nopirka, ne ar vienu neaprunājies, cik žēl. Teica, ka gribējis mūs pārsteigt, bet būtu labāk, ja viņš būtu pakonsultējies ar pieredzējušu un praktisku sievieti. Vīrieši no mājām neko nejēdz. Bet Džordžs vispār nesaprata, ka viņa, Licilla, varēja viņu paglābt no daudzām nepatikšanām. Ko tur lai saka, kāpēc viņai tagad vispār dzīvot? Viņas dārgais vīrs jau sen miris, bet Viktors, viņas mīļais zēns, kaut kur tālu Argentīnā — varbūt Brazīlijā, nē, tomēr Argentīnā … Tāds maigs un brīnišķīgs bērns …

Pulkvedis Reiss piebilda: jā, viņš zina, ka viņai ir dēls ārzemēs.

Pagāja vēl ceturtdaļa stundas, kurā pulkvedim piestāstīja pilnu galvu ar sīku Viktora vispusīgās darbības aprakstu. Tik apdāvināts bērns, ar ko visu tikai viņš nav nodarbojies — sekoja viņa dažādo profesiju uzskaitījums. Vienmēr labsirdīgs, ļaunu nevienam nevēl. Bet pašam visu dzīvi nav veicies. Koledžā viņu apmuļķoja, un viņa uzskata, ka Oksfordas vadība ir sevi apkaunojusi. Ļautiņi nesaprata, kādu lielisku joku bija izdomājis šis spējīgais zēns ar noslieci uz zīmēšanu, kad viņš bija viltojis kādu tur parakstu. Ne jau naudas dēļ viņš to darīja, vienkārši gribēja pajokot. Viņš vienmēr ir mīlējis un žēlojis savu māti, nekad viņai nav ziņojis par savām nepatikšanām, un vai tas vien neraksturo viņa labsirdību? Un ir pavisam dīvaini, ka cilvēki, no kuriem daudz kas atkarīgs, bieži vien viņam sameklēja darbu ārpus Anglijas. Viņa nevar saprast: vai tad tiešām šeit nav pieklājīga darba. Piemēram, Anglijas banka, tas viņam labi piestāvētu. Viņš varētu dzīvot netālu no Londonas, un viņam būtu automašīna.

Pagaja krietnas divdesmit piecas minūtes, iekams pulkvedis Reiss, nogurdināts no garā stāsta par Viktora labajam īpašībām, beidzot spēja pagriezt sarunu sev vēlamā virzienā — parunāt par kalponi.

Jā, tik tiešām, agrākos uzticamos kalpotājus šodien ne ar uguni nesameklēsi. No tā arī visas nelaimes! Bet viņai būtu grēks žēloties, vismaz viņu ģimenei ir veicies. Misis Paunda, neskatoties uz kurlumu, ir lieliska sieviete. Mikla viņai gan neiznāca pietiekami čagana, un zupu bieži pārsālīja, bet principā uz viņu var paļauties. Viņa uz šejieni atnāca pēc Džordža kāzām, un, kad šovasar pārcēlās uz dzīvi vasarnīcā, ar viņu nekādu uztraukumu nebija. Bet no vienas istabenes nācās šķirties — niķīgs skuķis, vienmēr runāja pretim, turklāt saplēsa sešas labākās glāzes un nevis pa vienai, kas katram var gadīties, bet visas reizē, augstākā mērā neuzmanīga, vai ne, pulkvedi?

—    Tik tiešām satriecoša neuzmanība.

—    Lūk, tā es viņai arī teicu. Un vēl es viņai teicu, ka to ierakstīšu rekomendācijā — tas taču ir mans pienākums, pulkvedi. Kas gan nekļūdās! Bet uz kļūdām, tāpat kā panākumiem, vienmēr vajag norādīt. Un šī nekauņa — varat iedomāties — paziņoja, ka jebkurā gadījumā viņa cer atrast darbu tādā mājā, kurā «neslaktē» cilvēkus, — kāds šausmīgs žargons… Šādus šausmīgus izteicienus lieto gangsteri, kas nogalina cits citu ar automātiem. Pie mums Anglijā, paldies Dievam, tā nenotiek. Un tā, kā jau teicu, es rekomendācijā uzrakstīju, ka Betija Ārdeila — pieredzējusi istabene, godīga, bet viņai piemīt īpašība lauzt priekšmetus, un viņa ne vienmēr izturas pret saimniekiem ar vajadzīgo cieņu. Personīgi es misis Ris-Talbotas vietā būtu izlasījusi starp rindām un darbā viņu neņemtu. Bet mūsu dienās ļaudis ķer visu, kas gadās pa rokai, un pieņem tādu skuķi, kurš viena mēneša laikā mainījis trīs darbavietas.

Misis Dreika uz brīdi apklusa, lai ievilktu elpu, bet pulkvedis Reiss steidzīgi pajautāja, kas ir misis Ris-Talbota. Vai tikai viņš nav viņu pazinis vēl Indijā?

—    Nevaru precīzi pateikt. Viņa dzīvo Kadoganskvērā.

—    Tātad tā ir mana paziņa.

Licilla piezīmēja, ka pasaule ir maza, vai ne? Un ka tagad nav tādu draugu kā agrāk. Draudzība — tā ir brīnišķīga lieta. Viņa vienmēr domā, kādas attiecības bija Violai ar Paulu. Mīļā Viola, skaistule, cik vīriešu viņas dēļ bija kā bez prāta, bet, ak Dievs, pulkvedis Reiss taču nezina, par ko viņa runā. Vienmēr gribas atcerēties pagātni.

Pulkvedis Reiss lūdza viņu turpināt un kā balvu par savu delikātumu bija spiests noklausīties visu Hektora Mārlova dzīves stāstu, sīku aprakstu, kā viņu audzināja viņa ināsa, precīzu viņa vājību uzskaitījumu un, visbeidzot, kad pulkvedis sāka jau zaudēt vēstījuma galveno domu, — stāstu par viņa laulībām ar skaistuli Violu.

—    Ziniet, viņa bija bārene, un tiesa piešķīra aizbildni…

Viņam nācās uzklausīt garumgaro vēstījumu par to, kā Pauls Benets pārdzīvoja Violas nodevību un no mī|ākā kļuva par ģimenes draugu; pēc tam stāstījumu par viņa mīlestību pret mazo krustmeitu Rozmariju un vēl pēc tam vēstījumu par viņa nāvi un testamenta noteikumiem.

—    Mani vienmēr izbrīnīja viņu ārkārtīgi romantiskās attiecības — tāda neiedomājama bagātība. Protams, laime jau neslēpjas naudā. Nabaga Rozmarijas traģiskā nāve to vēlreiz apstiprina. Un pat mīļās Irisas liktenis mani neiepriecē.

Reiss jautājoši paskatījās.

—    Bagātība uzliek daudz rūpju. Visiem pie tam ir zināms, ka viņa mantojusi milzu bagātību. Es acu nenovēršu no šī jaunā apkārtstaiguļa, bet ko es varu darīt, pulkvedi? Tagad meitenes nemīl, ka viņas uzmana, nav kā agrāk. Es gandrīz neko nezinu par Irisas paziņām. «Dārgā, atved viņus ciemos,» es vienmēr esmu teikusi, bet man šķiet, ka daudzus no šiem puišiem nemaz nedrīkst rādīt pieklājīgā sabiedrībā. Nabaga Džordžs arī pārdzīvoja. Dēļ kaut kāda puiša, vārdā Brauns. Es personīgi nekad viņu neesmu redzējusi, bet, šķiet, Irisa ar viņu ir kā salipusi. Katrs taču pateiks, ka viņa varēja atrast piemērotāku paziņu. Džordžs viņu nemīlēja, to es skaidri zinu. Un es, pulkvedi, vienmēr esmu teikusi, ka vīrieti vispareizāk novērtēs otrs vīrietis. Es atceros, pulkvedi, Pusiju, vienu no mūsu baznīcas vecākajiem, burvīgs cilvēks, bet mans vīrs turējās no viņa pa gabalu un man ieteica darīt to pašu —• un ne velti: kādu svētdienu, vācot ziedojumus, viņš nogāzās — pilnīgi piedzēries. Un pēcāk — šādas lietas vienmēr noskaidrojas pēcāk, bet būtu daudz labāk tās uzzināt laicīgi — mums kļuva zināms, ka viņš katru nedēļu nodod duci tukšu konjaka pudeļu. Diezgan bēdīgi, jo viņš bija dziļi ticīgs cilvēks, kaut arī ar noslieci uz evaņģēlistiem. Mans vīrs līdz aizsmakumam ar viņu strīdējās par atsevišķām Visu Svēto dienas dievkalpojuma norisēm. Ak Dievs, šodien taču otrais novembris — Aizlūguma diena. Ak Dievs, ak Dievs, iedomāties tik, vakar bija Visu Svēto dienā …

Neliels troksnis lika pulkvedim paskatīties uz durvīm. Viņš arī agrāk jau bija ticies ar Irisu — Litlpraiersā. Bet dīvaini — tagad viņam šķita, ka redz viņu pirmo reizi. Neparastā saspringtība, kaut ari ārēji noslēpta, viņu satrauca. Lielajās acīs bija sastingusi kaut kāda nesaprotama izteiksme.

Arī Licilla pagrieza galvu.

—    Dārgā Irisa, es nemaz nedzirdēju, ka tu ienāci. Vai tu esi pazīstama ar pulkvedi Reisu? Viņš ir tik labs.

Irisa drūmi ar viņu sasveicinājās: melnajā tērpā viņa izskatījās vēl bālāka un tievāka.

—    Es atnācu uzzināt, vai nevaru jums kaut kā palīdzēt.

—    Pateicos, jūs esat ļoti laipns.

Viņa runāja automātiski, bez jebkādas izteiksmes. Bija skaidrs, ka viņa pārdzīvojusi smagu triecienu un nav vēl atjēgusies. Vai tiešām viņa tā mīlēja Džordžu, ka viņa nāve tik stipri viņu ietekmēja?

Viņa paskatījās uz tanti, un Reiss viņas acis redzēja sakāpinātu uzmanību.

—    Par ko jūs runājāt — tikko, kad es ienācu? — viņa jautāja.

Licilla piesarka un sarosījās.

Reiss uzminēja: viņa grib izvairīties no Antonija Brauna pieminēšanas. Viņa izsaucās:

—    Tikko, jauj atcerēties — jā, jā, Aizlūguma diena, bet vakar bija Visu Svēto diena. Visu Svēto — viena no tām sakritībām, kurai nevar noticēt…

—   Jūs gribat teikt, — vaicāja Irisa, — ka vakar Rozmarija atgriezās, lai aizvestu sev līdzi Džordžu?

Licilla iesaucās:

—   Nē, dārgā Irisa! Kāda šausminoša, kristietei nepiemērota doma!

—   Kāpēc nepiemērota? Mirušo piemiņas diena. Parīzē šajā dienā liek vainagus uz mirušo kapiem.

—    Es zinu, dārgā, bet viņi taču ir kātoji, vai ne?

Irisas sejā parādījās tikko jaušams smīns. Viņa tieši teica:

—    Es domāju, ka jūs runājāt par Antoniju — Antoniju Braunu?

—    Nu ko, — kā perētājvista sāka kladzināt Licilla, — mēs tiešām viņu pieminējām. Atzīstos, es, lieka's, teicu, ka mēs par viņu neko nezinām …

Irisa viņu pārtrauca:

—    Bet kāpēc jums kaut ko vajadzētu par viņu zināt?

—    Ne, protams, nē, darga. Es tikai teicu, ka nebutu slikti, ja mēs kaut ko zinātu. Vai tad ne?

—    Nākotnē jums tāda iespēja būs, — Irisa teica, — jo es precos ar viņu.

—    Irisa! — Licilla vai nu iekliedzās, vai iemāvās. — Steigā tādas lietas nedara, vēl nekas nav izlemts.

—    Viss ir izlemts.

—    Nē, dārgā, bēru priekšvakarā par tādām lietām nedrīkst runāt. Tas ir nepieklājīgi. Sī šausmīgā izmeklēšana un viss pārējais… Es tiešām nedomāju, Irisa, ka dārgais Džordžs to atbalstītu. Misters Brauns viņam nepatika.

—    Jā, — Irisa noteica, — Džordžamtas nepatiktu, viņš nemīlēja Antoniju, bet kāda tam nozīme. Man būs jādzīvo, nevis Džordžam, un vispār — Džordžs ir miris …

Misis Dreika atkal sāka sprediķot:

—    Irisa, Irisa! Kas tev uznācis? Tā runāt ir cietsirdīgi.

—    Piedodiet, Licillas tant. — Meitene bija nepiekāpīga. — Varbūt jums ir taisnība un tas tiešām tā izskatās, bet es negribēju teikt neko sliktu. Es tikai domāju, ka Džordža dvēsele ir nomierinājusies un es un mana nākotne viņu vairs nesatrauc. Man pašai ir jāizlemj.

—   Muļķības, dārgā, šādā brīdī tu neko nevari izlemt. Tāda problēma nepastāv.

—    Tā pastāv. Pirms aizbraukšanas no Litlpraiersas Antonijs mani bildināja. Viņš gribēja, lai mēs braucam uz Londonu un slepus salaulājamies. 2ēl, ka tā arī neizdarīju.

—    Viņš droši vien pajokoja, — labsirdīgi noteica pulkvedis Reiss.

Viņa paskatījās ar liesmojošu skatu.

—    Nē, nejokoja. Tas mūs būtu atbrīvojis no liekām klapatām. Kāpēc lai es viņam neticu? Viņš lūdza, lai es uzticos, bet es nevarēju izlemt. Katrā gadījumā mēs precēsimies, līdzko viņš to vēlēsies.

No Licillas sāka plūst nesaistītu lamu straume. Viņas apaļie vaigi ietrīcējās, acis iemirdzējās.

Pulkvedis Reiss momentāni novērtēja situāciju.

—    Mis Mārlova, vai es varētu parunat ar jums pāris vārdu? Pilnīgi konfidenciāli.

Ļoti izbrīnīta, meitene nomurmināja «jā» un devās uz durvīm. Līdzko viņa izgāja, Reiss griezās pie misis Dreikas.

—. Neuztraucieties, misis Dreika. Mazāk vārdu, vairāk jēgas. Paskatīsimies, ko tur var darīt.

Nedaudz viņu nomierinājis, viņš sekoja Irisai, kas ieveda viņu nelielā istabā ar skatu uz pagalmu, kur skumja platāna birdināja pēdējās lapas.

—   Mis Mārlova, man jums jāteic, ka galvenais inspektors Kemps ir mans personīgais draugs, un esmu pārliecināts, ka jums bija iespēja iepazīt viņu kā uzticamu un godīgu cilvēku. Viņam ir samērā nepatīkami pienākumi, bet, ticiet man, tos viņš izpildīs ar maksimālu delikātumu.

Viņa klusējot skatījās vienu minūti, otru, pēc tam negaidot pajautāja:

—    Kāpēc jūs vakarvakarā neatnācāt? Džordžs jūs gaidīja.

Reiss papurināja galvu.

—    Džordžs mani negaidīja.

—    Viņš tā teica.

—    Teikt jau viņš varēja, bet tā nav taisnība. Džordžs zināja, ka es nebūšu.

—    Bet liekais krēsls … Kam tas?

—    Ne jau man.

Viņa nedaudz pievēra acis, seja kjuva mironīgi bāla. Nočukstēja:

—    Rozmarijai… Skaidrs … Rozmarijai…

Viņam šķita, ka Irisa nokritis. Viņš piesteidzās klāt un saķēra viņu, pēc tam piespieda apsēsties.

—    Nomierinieties …

Viņa gandrīz bez skaņas noteica:

—    Es esmu mierīga … Bet es nezinu, ko darīt… Es nezinu, ko darīt.

—    Vai es varu jums palīdzēt?

Pēc neilga brīža viņa atbildēja.

—    Man jātiek skaidrībā, — viņa nenoteikti žestikulēja, — visā pēc kārtas. Džordžs domāja, ka Rozmarija neizdarīja pašnāvību, bet viņu nogalināja. Viņš tām vēstulēm noticēja. Kas tās rakstīja, pulkvedi?

—    Nezinu, neviens nezina. Jums ir kādas aizdomas?

—    Nespēju pat iedomāties. Džordžs katrā gadījumā tām ticēja, saaicināja vakarvakarā ciemiņus, nolika lieku krēslu … Bija taču Visu Svēto diena… Mirušo piemiņas diena… diena, kad var atgriezties Rozmarijas dvēsele… un pateikt patiesību.

—    Jūs esat pārāk jūtīga.

—    Bet es pati jūtu… dažreiz jūtu viņu sev blakus… esmu viņas māsa … un man šķiet, ka vina man grib kaut ko teikt.

—    Nomierinieties, Irisa!

—   Man vajag pateikt. Džordžs iedzēra Rozmarijas piemiņai un .. .nomira. Droši vien … viņa atnāca un paņēma viņu.

—   Mana dārgā, gari neber ciankāliju šampanieša glāzēs.

Sie vārdi viņu atskurbināja. Nedaudz nomierinājusies viņa

teica:

—    Bet tas ir briesmīgi. Džordžu nogalināja… jā, nogalināja. Policija ta domā, un laikam tā arī ir, jo citu neko nevar iedomāties. Bet tas taču ir bezjēdzīgi.

—   Jūs domājat — bezjēdzīgi? Ja Rozmarija ir nogalināta un Džordžs sācis kādu turēt aizdomās …

Viņa pārtrauca Reisu:

—    Ja, bet Rozmariju nenogalināja. Lūk, kāpēc tas ir bezjēdzīgi. Džordžs šīm muļķīgajām vēstulēm noticēja — daļēji tāpēc, ka depresija pēc gripas nav nekāds īpašais iemesls pašnāvībai. Bet Rozmarijai bija cits iemesls. Es jums parādīšu, skatieties!

Viņa izskrēja no istabas un pēc brīža atgriezās ar vēstuli un pasniedza to pulkvedim.

—    Izlasiet! Pats redzēsiet.

Viņš atlocīja nedaudz saburzīto lapiņu.

«Leopard, dārgais …»

Viņš izlasīja vēstuli divreiz.

Meitene nepacietīgi teica:

—    Redzat? Viņa bija nelaimīga — dvēsele cieta. Negribēja vairs dzīvot.

—    Jūs zināt, kam tā adresēta?

Irisa pamāja.

—    Stefanam Faradejam. Ne jau Antonijam. Viņa mīlēja Stefanu, bet viņš bija ļoti cietsirdīgs pret viņu. Viņa atnesa uz restorānu kaut kādu indi un tur iedzēra, lai viņš redzētu agoniju. Laikam cerēja, ka viņš nožēlos.

Reiss domīgi pamāja, bet neko neteica. Pēc neilgām pārdomām viņš pavaicāja:

—    Kad jūs to atradāt?

—    Apmēram pirms pusgada. Veca halāta kabatā.

—    Jūs to neparādījāt Džordžam?

Irisa iekliedzās:

—    Vai es to varēju? Varēju? Rozmarija bija mana māsa. Vai es varēju viņu nodot? Džordžs par viņas mīlestību nešaubījās. Vai es pēc nāves viņu varēju nomelnot? Viņš būtu saniknots, es nevarēju viņam to teikt. Ko man tagad darīt? Jums es to parādīju tāpēc, ka jūs bijāt Džordža draugs. Vai man to jārāda inspektoram Kernpam?

—   Jā. Kempam tā jāizlasa. Saprotiet, tā ir lietiskais pierādījums.

—    Bet to . . . var nolasīt tiesā?

—    Nav obligāti. Līdz tam nenonāks. Tagad izmeklē Džordža nāvi. Dokumentus, kuri neattiecas tieši uz lietu, atklātībai nenodod. Būs labāk, ja jūs atļausiet man to paņemt.

—    Labi.

Viņa pavadīja Reisu līdz durvīm. Tad negaidot teica:

—    Iznāk, ka Rozmarija izdarīja pašnāvību, vai ne?

Reiss atbildēja:

—    Iznāk tikai, ka Rozmarijai bija motīvs pašnāvībai.

Viņa nopūtās. Viņš devās lejup pa kāpnēm. Atskatījies viņš

redzēja, ka Irisa stāv atvērtajās durvīs un noskatās, kā viņš šķērso Elvestonskvēru.

7. nodaļa

Mērija Ris-Talbota sveica pulkvedi Reisu ar priecīgu un uztrauktu izsaucienu:

—    Mans dārgais, es neesmu jūs redzējusi no tā brīža, kad jus tik noslēpumaini pazudāt no Alahabadasl Kāpēc jūs esat šeit? Ne jau tāpēc, lai satiktu mani, par to esmu pārliecināta. Jūs nekad neievērojat pieklājības likumus. Labi, speriet vaļā! Iztiksim bez diplomātijas.

—    Nodarboties ar jums — ar diplomāti, Mērij, tā ir veltīga laika izšķiešana. Es vienmēr esmu sajūsminājies par jūsu talantu redzēt cauri, jūs esat kā rentgens.

—    Nu gan sāka kladzināt, labāk runāsim par lietu.

Reiss pasmaidīja.

—    Jūs atļausiet man divatā tikties ar meiteni, vārdā Betija Ardeila? — viņš vaicāja.

—    Tad. lūk, kas! Tikai nesakiet man, ka šī meiča, vistīrākais zemāko sabiedrības slāņu elements, ir slavena Eiropas spiedze. Tam es vienalga neticēšu.

—    Nē, nē, nekas tamlīdzīgs.

—    Un nesakiet man arī, ka viņa ir mūsu Pretizlūkošanas aģente. Tam tāpat neticēšu.

—    Un pareizi darīsiet. Sī meitene ir parasta istabene.

—    No kura laika jūs interesējaties par parastām istabenēm? Starp citu, Betija nav nemaz tik parasta — viņa ir īsta viltniece.

—    Domāju, — pulkvedis Reiss teica, — ka viņa man varētu šo to pastāstīt.

—    Ja jūs viņu labi palūgsiet. Nebrīnīšos, ja jums izrādīsies taisnība. Viņai ir izstrādāta augstas klases noklausīšanās tehnika, lai aiz durvīm dzirdētu pikantus sīkumus. Kā jāizturas M.?

—   M. laipni piedāvā man kaut ko iedzert, zvana Betijai un nodod rīkojumu.

—    Un kad Betija atnes prasīto?

—    Līdz tam brīdim M. laipni aiziet.

—    Lai pati klausītos aiz durvīm?

—    Ja vēlas.

—    Un visa rezultātā es būšu uzpildīta ar slepeno informāciju par pēdējo krīzi Eiropā?

—    Baidos, ka ne. No politikas tur nav ne smakas.

—    Cik žēl! Nu, labi. Nospēlēšu!

Kad Betija Ardeila ienesa paplāti ar vīnu, misis Ris-Talbota stāvēja pie pašām tālākajām durvīm, kas veda uz viesistabu.

—    Pulkvedis Reiss grib tev uzdot dažus jautājumus, — viņa teica un izgāja no istabas.

Betija pārlaida nekautrīgu skatienu pār garo, sirmo vīrieti ar karavīra stāju, viņas acīs slēpās satraukums. Reiss paņēma glāzi un pasmaidīja.

—    Jūs šodienas avīzes redzējāt? — viņš vaicāja.

—    Jā, ser. — Betija bailīgi paskatījās.

—   Zināt, ka misters Bārtons vakarvakarā nomira restorānā «Luksemburga»?

—    Jā, ser. — Pēc nelaimes pieminēšanas Betija atdzīvojās un viņai iemirdzējās acis. — Vai tas nav šausmīgi?

—    Jūs pie viņiem kalpojāt, vai ne?

—   Jā, ser. Aizgāju pagājušajā ziemā, drīz pēc misis Bārtonas nāves.

—   Arī viņa nomira «Luksemburgā».

Betija pamāja.

—    Dīvaini, vai ņe, ser?

Reiss tā nedomāja, bet viņš zināja, kas jāsaka.

—    Es redzu, ka jums ir galva.

129

Viņa uzmeta Reisam ātru skatienu. Diezgan vecs, viņa nodomāja, bet izskatās tīri labi. Mierīgs, labsirdīgs. īsts džentlmenis. Tāds džentlmenis nežēlos zelta sovrinu. Dīvaini, es taču pat nezinu, kā šis sovrins izskatās! Tik tiešām — ko viņam no manis vajag?

9 — 2104

—    Ja, ser, — viņa atbildēja ar liekulīgu kautrību.

Betija savilka rokas dūrēs un k|uva drošāka.

—    Viņu arī noslaktēja? Avīzēs neko īsti neraksta.

—    Iespējams, jūs nekad nedomājāt, ka tā bija pašnāvība?

—    Hm … nē, ser. Nedomāju, nepavisam nedomāju.

—    Tas ir interesanti — ļoti interesanti. Bet kāpēc jūs tā nedomājāt?

Viņa apjuka, pirksti sāka knibināt priekšauta vīli.

—    Sakiet, lūdzu! Tam var būt liela nozīme.

Viņš šos vārdus pateica labsirdīgi un uzstājīgi, lai liktu sajust lietas nozīmīgumu un izraisītu vēlēšanos palīdzēt. Viņa noteikti kaut ko zina par Rozmarijas Bārtonas nāvi. Nevar nezināt!

—    Viņu noslaktēja, ser, vai ne?

—    Ļoti iespējams. Bet kā jums radās tāda doma?

—   Hm … — Betija svārstījās — Vienu reizi es kaut ko dzirdēju.

—    Jā?

Reisa balss bija mierīga un uzmundrinoša.

—    Durvis nebija aizvērtas. Es gribu teikt, ka nekad pie durvim nenoklausos. Es to nemīlu, — ar uzspēlētu kautrību Betija noteica. — Es gāju caur priekštelpu uz ēdamistabu un nesu sudraba galda piederumus, bet viņi sarunājās samērā skaļi. Viņa, tas ir, misis Bārtona, it kā teica, ka Antonijs Brauns — tas nav viņa īstais vārds. Un viņš, misters Brauns, šausmīgi saskaitās. Nebiju nekad domājusi, ka viņš tāds var būt — vienmēr tik simpātisks. Viņš teica — ja viņa nedarīšot to, ko viņš vēlas, tad viņš viņu «apraks un vēl uzstādīs puķītes». Tā arī pateica! Vairāk es neko nedzirdēju, jo pa kāpnēm nāca mis Irisa, un es, saprotams, toreiz par to daudz nedomāju, bet, kad sākās visa tā jezga ar pašnāvību restorānā un es uzzināju, ka arī viņš tur bijis, tad — ticiet vai neticiet — šermuļi sāka skriet pa kauliem, lūk, tā!

—    Bet jūs nevienam to nestāstījāt.

Meitene neraidoši papurināja galvu.

—    Negribēju saskrieties ar policiju — uz bez tam es jau ari neko nezināju. Ja es būtu kaut ko teikusi, arī ar mani varēja izrēķināties. Vai arī, kā teikt, noslaktētu.

—    Saprotu. — Reiss bridi klusēja, tad ļoti uzmanīgi pajautāja: — Tātad jūs toreiz uzrakstījāt misteram Bārtonam anonīmo vēstuli?

Viņa k|uva gluži mēma. Viņš konstatēja, ka ne mazākā uztraukuma, kas raksturīgs pārkāpumā pieķertam cilvēkam, vienīgi un tikai neviltots izbrīns.

—    Es? Rakstīju misteram Bārtonam? Nekad.

—   Atzīstieties, tagad no tā vairs nevajag baidīties. Tā bija veiksmīga doma. Jūs, sevi nenosaucot, brīdinājāt viņu. Jūs rīkojāties prātīgi.

—    Bet es to neesmu darījusi, ser. Pat nedomāju. Jūs uzskatāt, ka es uzrakstīju misteram Bārtonam un teicu, ka viņa sieva noslaktēta? Man pat prātā nav ienākusi tāda doma!

Viņa ar tādu pārliecību noliedza savu dalību vēstules tapšanā, ka Reiss pretēji savai gribai sāka šaubīties. Viss uzreiz būtu nostājies sava vietā un kļuvis dabiski izskaidrojams, ja vien šī meitene būtu uzrakstījusi vēstuli. Bet viņa ietiepīgi teica «nē» un darīja to bez liekām emocijām, bez liekas uzstājības, mierīgi un pārliecināti. Gribot negribot viņš sāka ticēt.

Tad viņš nolēma pieiet jautājumam no citas puses.

—    Kam jūs par to stāstījāt?

Viņa papurināja galvu.

—    Nevienam nestāstīju. Es jums godīgi teikšu, ser, man bija bail. Uzskatīju, ka labāk ir turēt mēli aiz zobiem. Centos to visu aizmirst. Tikai vienreiz visu pateicu, kad brīdināju misis Dreiku par aiziešanu no darba. Ak, kā viņa toreiz saniknojās! To nemaz vārdos nevar izteikt. Novēlēja man sapūt kaut kādā pažobelē. Arī es loreiz saskaitos par rekomendāciju, kurā viņa teica, ka es visu laužot un plēšot, es atkal atbildēju, lai viņu kaitinātu, ka gan jau atradīšu tādu vietu, kur nesļepkavo cilvēkus. Es pati par to nobijos, bet viņa nepievērsa īpašu uzmanību. Varbūt vajadzēja toreiz pateikt, bet es neuzdrošinājos. Es nodomāju — ja nu tas viss ir tikai joks. Vai maz ko cilvēki saka, bet misters Brauns vienmēr mīlēja jokot, tā ka es neuzdrošinājos, ser. Pareizi?

Reiss piekrita viņas secinājumiem. Pēc tam pajautāja:

—   Misis Bārtona teica, ka Brauns nav viņa īstais vārds. Bet vai viņa kādu citu vārdu minēja?

—   Minēja, tāpēc ka viņš teica: «Aizmirstiet par Toniju …» Dievs dod atcerēties … Tonijs vai kaut kas līdzīgs … Atgādina saldo ķiršu ievārījumu. Kaut kāds mežonīgs vārds. Sākas ar M un skan ārzemnieciski.

—   Neuztraucieties! Varbūt jūs vēl atcerēsieties. Ja atcerēsieties vārdu — atrakstiet man uz šo adresi.

Viņš pasniedza Betijai vizītkarti un naudu.

—    Uzrakstīšu, ser, paldies, ser.

Luk, tas ir džentlmenis, viņa domāja, kāpjot pa kāpnēm. Vesela mārciņa, nevis kaut kādi desmit šiliņi. Bet, ja viņš būtu iedevis zelta sovrinu. tas gan būtu lieliski…

Istabā atgriezās Mērija Ris-Talbota.

—    Nu kā, veiksmīgi?

—    Jā, bet radušās jaunas grūtības. Vai drīkst izmantot jūsu apķērību? Vai jūs nevarat nosaukt vārdu, kas atgādina saldo ķiršu ievārījumu?

—    Kāds negaidīts lūgums!

—    Padomājiet, Mērij! Es ar saimniecību nenodarbojas. Atcerieties, kā gatavo ievārījumu, īpaši no saldajiem ķiršiem.

—    Bet no saldajiem ķiršiem negatavo ievārījumu.

—    Kāpēc?

—    Redziet, tas ātri sacukurojas, saldos ķiršus labāk marinēt.

Reiss no priekiem palēcās.

—    Tieši tā — tieši tā, velns lai parauj. Ardievu, Mērij, esmu jums bezgala pateicīgs. Atļaujiet pieskandināt zvaniņu, lai meitene mani pavada.

Viņš steidzās uz durvīm, un misis Ris-Talbota viņam nopakaļ uzsauca:

—    Jūs esat no tās pašas nepateicīgo neliešu sugas! Vai tiešām jūs man nepateiksiet, ko tas viss nozīmē?

Reiss ātri nobēra:

—    Es kādreiz atnākšu un jums visu izstāstīšu.

—   Ardievu, — misis Ris-Talbota nomurmināja. Lejā viņu gaidīja Betija ar spieķi un cepuri rokās.

Reiss viņai pateicās un pagāja garām. Durvīs viņš apstājās.

—    Starp citu, — viņš teica, — viņu sauc Morelli?

Betijas seja atplauka smaidā.

—    Pilnīgi pareizi, ser. Tonijs Morelli. Tieši šo vārdu viņš vēlēja aizmirst. Un vēl viņš teica, ka ir sēdējis cietumā.

Smaidot Reiss izgāja uz ielas.

No tuvākā telefona viņš piezvanīja Kempam.

Saruna bija īsa, bet cerīga. Kemps teica:

—    Es tūliņ nosūtīšu telegrammu. Un pagaidīsim atbildi. Man jāsaka — ja jums ir taisnība, tad lieta kļūst daudz vienkāršāka.

—    Domāju, ka nekļūdos. Lieta kļūst skaidrāka.

8. nodaļa

Inspektors Kemps nebija laba garastāvoklī.

Lūk, viņš jau pusstundu sarunājas ar kā trusi pārbaidītu pusaudzi, kas, izmantojot sava krusttēva Čārlza nopelnus, cenšas izspiest oficianta vietu «Luksemburgā». Bet pagaidām viņš ir viens no sešiem nošņurkušajiem ciantiem. Viņiem jābūt grēkāžiem, jāpienes, jāaiznes, jāgriež sviests gabaliņos un jātaisa no tiem rozītes, bez pārtraukuma un vienmēr jāiztop francūžiem, itāliešiem un kādreiz arī angļiem. Čārlzs, kā jau pienākas svarīgai personai, nebūt nebija iecietīgs pret savu radinieku, bet pat vairāk par citiem viņu strostēja, pazemoja un lamāja. Un tomēr Pjērs savā sirdī loloja domu vienā jaukā dienā kļūt par eleganta restorāna zāles pārzini.

Bet šajā brīdī viņa karjerai draudēja nopietnas briesmas, jo viņš apjēdza, ka viņu tur aizdomās — ne vairāk un ne mazāk kā par slepkavību.

Kemps izpurināja puišeļa dvēseli un, sev par lielu neapmierinājumu, bija spiests secināt, ka puišelis ir izdarījis tikai to, ko viņš ari atzina: pacēlis no grīdas dāmu rokassomiņu un nolicis to uz galda blakus šķīvim.

—    Es tieši tajā brīdī steidzos pasniegt mērci misteram Robertam, viņš jau nervozēja, bet jaunā lēdija notrauca rokassomiņu no galda, un es viņu steigā pacēlu. Misters Roberts mani ļoti steidzināja. Lūk, arī viss, monsenjor.

Un tas tik tiešām bija viss. Kemps viņu atlaida nelabprāt, apspiežot sevī vēlēšanos teikt: «Nokļūsti tik vēlreiz manos nagos!»

Viņa drūmās pārdomas iztraucēja seržants Poloks, kurš teica, ka tikko ziņots no caurlaižu biroja, ka kāda jauna dāma taujā pēc oficiera, kas nodarbojas ar restorāna «Luksemburgā» lietu.

—    Kas tā tāda?

—    Viņu sauc Hloja Vesta.

—    Lai ienāk, — atļāva Kemps. — Varu viņai veltīt desmit minūtes. Līdz mistera Faradeja atnākšanai. Un es tikai lūdzu — neliec viņam gaidīt ne minūti! Sie kungi ir tik nervozi.

Kad istabā ienāca Hloja Vesta, Kemps kļuva mēms — viņam likās, ka pazīst šo meiteni. Pēc mirkļa šis iespaids izzuda. Nē.,nekad agrāk viņš nebija viņu redzējis — par to nevarēja būt nekādu šaubu. Un tanī paša laika viņš nevareja atbrīvoties no domas, ka pazīst viņu.

Mis Vestai bija apmēram divdesmit pieci gadi. Gara auguma, kastaņbrūni mati, simpātiska. Viņa ar grūtībām meklēja vārdus un, liekas, nervozēja.

—   Un tā, mis Vesta, ar ko varu pakalpot? — Kemps steidzīgi noprasīja.

—    Es avīzē izlasīju par «Luksemburgu», par cilvēku, kas tur nomira.

—   Misters Džordžs Bārtons? Jā? Jūs viņu pazināt?

—    Hm, nē, ne gluži. Tas ir, es gribu teikt, ka nepazinu viņu.

Kemps uzmanīgi paskatījās uz viņu.

Hloja Vesta izskatījās samērā cēla — jā, tieši tā. Viņš labsirdīgi pavaicāja:

—    Iesākumā es gribētu dzirdēt jūsu vārdu un adresi. Un tā — kur jūs dzīvojat?

—    Hloja Elizabete Vesta, Meriveilkortā piecpadsmit, Meidveilā. Es esmu aktrise.

Kemps atkal uz viņu iešķībi paraudzījas. Viņš sāka saprast. kas viņa īsti ir. Dīvaini, viņš nodomāja, neskatoties uz viņas ārieni, viņa pilnībā pelna uzticību.

—    Un tā, mis Vesta?

—    Kad es izlasīju par mistera Bārtona nāvi un par izmeklēšanu, es domāju, ka man ir jāatnāk un šis tas jāizstāsta. Es aprunājos ar draudzeni, un viņa man piekrita. Nedomāju, ka tam ir būtiska nozīme, bet… — Mis Vesta apklusa.

—    To mēs paši izlemsim, — labsirdīgi teica Kemps.

—    Stāstiet!

—    Sinī brīdī es nestrādāju, — mis Vesta paskaidroja.

—    Mans vārds ir teātra katalogos, bet fotogrāfija — «Jupiterā» … Tā ka es saprotu, kur misters Bārtons mani ieraudzīja. Viņš ar mani tikās un izskaidroja, ko viņš no manis vēlas.

—    Jā?

—    Viņš teica, ka aicinot uz «Luksemburgu» savus draugus un gribot sagādāt viņiem pārsteigumu. Viņš man parādīja kādu fotogrāfiju un gribēja, lai es nogrimējos tieši tā. Teica, ka man esot tādi paši mati.

Kempa apziņu tas trāpīja kā zibens spēriens. So Rozmarijas fotogrāfiju viņš redzējis Džordža istabā Elvestonskvērā. Tad lūk, ko viņam atgādināja pretim sēdošā meitene! Viņa bija iidziga Rozmarijai Bartonai. Līdzība nebija pārāk liela, bet sievietes tips bija tas pats.

—    Viņš man atnesa arī apģērbu — es to paņēmu līdzi. No pelēkzaļa zīda. Man bija jāizveido tāda pati frizūra kā uz fotogrāfijas un jāpastiprina līdzība ar grima palīdzību. Pēc tam man vajadzēja aiziet uz «Luksemburgu» un varietē laikā ieņemt brīvo krēslu pie mistera Bārtona galda. Viņš mani aizveda uz «Luksemburgu» brokastīs un visu parādīja.

—    Bet kādēļ jūs neizpildījāt solījumu, mis Vesta?

—    Tāpēc, ka tanī vakarā ap astoņiem … kāds … misters Bārtons… man piezvanīja un teica, ka viesības nenotiks. Apsolīja nākamajā dienā paziņot, kad tas viss būs. Bet no rīta es avīzē ieraudzīju ziņu par mistera Bartona nāvi.

—    Jūs rīkojāties pareizi, ierodoties pie mums, — Kemps viņu uzslavēja. — Nu, ko, liels jums paldies, mis Vesta! Jūs atklājāt vienu noslēpumu — tukša krēsla noslēpumu. Starp citu, jūs tikko teicāt… «kāds»… un pēc tam «misters Bārtons». Kāpēc?

—   Tāpēc, ka sākumā man likās, ka tas nav misters Bārtons. Viņam bija citāda balss.

—    Tā bija vīrieša balss?

—   Jā. Man tā šķita… katrā gadījumā… tā bija diezgan aizsmakusi, kā apaukstēta.

—   Viņš vairāk neko neteica?

—    Nē'.

Kemps viņai uzdeva vēl paris nenozīmīgu jautajumu.

Kad viņa aizgāja, Kemps seržantam teica:

—    Tad lūk, kāds bija Džordža Bārtona slavenais plāns. Tagad skaidrs, kāpēc pēc varietē viņš nevarēja atraut skatu no tukšā krēsla un bija tik dīvains un apjucis. Fokuss neizdevās.

—   Jums nešķiet, ka viņš bija mainījis savu nodomu?

—    Visu ko, tik ne to. Un es nebūt neesmu pārliecināts, ka tā bija vīrieša balss. Aizsmakušu balsi telefonā nevar pazīt. Nu, ko, turpināsim. Ja misters Faradejs ir šeit, aicini viņu

iekšā.

9. nodaļa

Arēji vēss un nevainojams, bet pilnīgā dvēseles apjukumā Stefans Faradejs pārkāpa Skotlendjarda slieksni. Neiedomājams smagums spieda apziņu. No rīta viss šķita vislabākajā kārtībā. Kāda vajadzība, vēl tik daudznozīmīgi izteikta, spieda inspektoru Kempu viņu aicināt šurp? Vai viņš kaut ko zina vai tikai nojauš? Ja tā, tad tās tomēr ir |oti nenoteiktas aizdomas. Lai neizpļāpātos, nedrīkst zaudēt galvu.

Bez Sandras viņš sajuta dīvainu tukšumu un vientulību. Kad viņi kopā satikās ar briesmām, draudi likās uz pusi mazāki. Kopā viņi kļuva stipri, drosmīgi, visvaroši. Viens viņš nav nekas. Bet Sandra? Vai viņa jūt to pašu? Viņa patlaban sēž mājās klusa, izturēta, laipna, bet arī iekšēji apjukusi.

Inspektors Kemps viņu sagaidīja labvēlīgs, bet drūms. Aiz galda sēdēja cilvēks policista forma ar bloknotu uz zīmuli. Palūdzis Stefanu apsēsties, Kemps sāka runāt stingrā, lietišķā tonī:

—    Mister Faradej, jums būs jāsniedz oficiāla liecība. Sī liecība tiks pierakstīta. Un, pirms jūs aiziesiet, tā būs jāizlasa un jāparaksta. Man jūs arī jābrīdina, ka jūs varat atteikties liecināt un pieprasīt sava advokāta klātbūtni.

Stefanam dūša saskrēja papēžos, bet viņš to nekādā veidā neizrādīja. Pat piespieda sevi atturīgi pasmaidīt.

—    Jūs mani baidāt, inspektor.

—   Mēs gribam, lai jūs visu skaidri saprastu, mister Faradej.

—    Jebkurš mans vārds var tikt vērsts pret mani, vai tā?

—   Mēs nepiesienamies vārdiem. Bet jūsu liecība var sniegt būtisku palīdzību.

Stefans klusi noteica:

—    Saprotu, inspektor, bet es nekādi nevaru tikt skaidrībā, kāpēc jums ir vajadzīga vēl kaut kāda papildu liecība. No rīta es jums visu pateicu.

—    Tā bija neoficiāla saruna, nepieciešama, lai noskaidrotu izejas pozīcijas. Un bez tam, mister Faradej, ir fakti, par kuriem jūs droši vien vēlētos parunāt ar mani šeit. Jūs varat nešaubīties par mūsu godīgumu un tiesas kvalifikāciju — visi jautājumi, kas neattiecas tieši uz lietu, netiek izpausti. Ceru, ka jūs saprotat, par ko es runāju?

—    Baidos, ka ne.

Galvenais inspektors nopūtās.

—   Nu, ko. Jums bija intīmas attiecības ar nelaiķi misis Rozmariju Bārtonu …

Stefans viņu pārtrauca:

—    Kas jums to teica?

Kemps pasniedzās un paņēma ar mašīnu rakstītu dokumentu.

—    Lūk, tās vēstules kopija, kas atrasta starp nelaiķes misis Bārtonas mantām. Oriģināls atrodas lietā, un to iesniedza mis Irisa Mārlova, jo viņa bija atpazinusi māsas rokrakstu.

Stefans izlasīja:

«Leopard, dārgais …»

Viņu pārņēma karstuma vilnis. Viņš atkal dzirdēja Rozmarijas balsi… pazemīgu … lūdzošu … Vai tiešām pagātne nemirst un spēj augšup celties no kapa?

Viņš saņēma sevi rokās un paskatījās uz Kempu.

—   Jums acīmredzot ir taisnība, ka šo vēstuli rakstījusi misis Bārtona, bet nekur taču nav teikts, ka tā adresēta man.

—   Tātad jūs noliedzat, ka īrējāt dzīvokli īrlzkortā divdesmit viens?

Ari to viņi zina? Interesanti, kad viņa to uzoduši? Viņš paraustīja plecus.

—    Jūs, šķiet, esat ļoti labi informēti. Vai drīkstu jautāt, kāpēc manas personīgās lietas tiek izliktas vispārējai apskatei?

—    Par tam neviens neko neuzzinās, ja vien nebūs apstiprinājuma, ka tām ir tiešs sakars ar Džordža Bārtona nāvi.

—    Saprotu. Jūs uzskatāt, ka es vispirms pavedu viņa sievu un pēc tam viņus abus nogalināju?

—    Paklausieties, mister Faradej, būšu pilnīgi atklāts. Jūs un misis Bārtona bijāt ļoti tuvi draugi, šķirties gribējāt jūs, nevis viņa. Vēstulē redzams, ka viņa draudēja ar iespējamām nepatikšanām. Un nomira visai savlaicīgi.

—    Viņa izdarīja pašnāvību. Piebildīšu, ka es kaut kādā mērā esmu vainīgs. Es varu mocīties sirdsapziņas pārmetumos, bet nozieguma sastāva tur nav.

—    Iespējams, ka tā bija pašnāvība, iespējams — ne. Džordžs Bārtons domāja, ka ne. Viņš uzsāka izmeklēšanu, un viņš nomira. Notikumu secība ir visai daiļrunīga.

—    Nesaprotu, kādēļ jūs cenšaties mani nomelnot.

—   Jūs taču piekritīsiet, ka misis Bārtonas nāve bija jums ļoti izdevīgā momentā? Skandāls būtu pielicis punktu jūsu karjerai, mister Faradej.

—    Nebūtu bijis nekāda skandāla. Misis Bārtona bija pietiekami gudra.

—    Interesanti. Mister Faradej, vai jūsu sieva zina par šo notikumu?

—    Protams, ne.

—   Jūs par to esat pilnīgi pārliecināts?

—    Jā. Mana sieva pat nevarēja iedomāties, ka starp mani un misis Bārtonu varētu būt kaut kas vairāk nekā draudzība. Ceru, ka viņa to arī nekad neuzzinās.

—    Vai jūsu sieva ir greizsirdīga sieviete?

—    Nemaz. Viņa nekad nav izrādījusi nekādu greizsirdību. Viņa ir pārāk gudra.

Sajā sakarībā inspektors neteica neko. Viņš pēkšņi pajautāja:

—   Vai pagājušajā gadā jums, mister Faradej, bija kāda darīšana ar cianīdu?

—    Nē.

—    Bet vai tad vasarnīcā jums nav cianīda krājumi?

—    Vaicājiet dārzniekam! Es par to neko nezinu.

—    Bet jūs pats to nekad neesat pircis ķīmisko reaktīvu veikalā vai arī fotogrāfiju izgatavošanai?

—    Nav nekādas sajēgas par fotografēšanu. Atkārtoju, es nekad neesmu pircis cianīdu.

Kemps centās vēl kaut ko no viņa izspiest. Tad atļāva iet.

Pēc tam domīgs vērsās pie sava palīga:

—    Viņš kaut kā pārāk ātri sāka noliegt, ka sieva būtu varējusi zināt par viņa mīlas dēkām. Interesanti, kāpēc?

—    Atļaušos teikt, baidās, ka tās varētu nokļūt viņai ausīs,

ser.

—    Iespējams, bet es domāju, ka viņam pietiek prāta, lai saprastu: ja viņa sieva dzīvoja pilnīgā neziņā un viņš baidījās no atmaskošanas, tas nozīmē, ka viņam bija vēl viens iemesls, lai Rozmarija apklustu uz visiem laikiem. Savas ādas glābšanai viņam vajadzēja izvirzīt versiju, ka sieva zināmā mērā bija par visu lietas kurā, bet uz to skatījās caur pirkstiem.

—    Uzdrošinos teikt, ka viņš par to nepadomāja, ser.

Kemps papurināja galvu. Stefans Faradejs nav. muļķis. Viņam ir skaidrs un tālredzīgs prāts. Bet viņš uzstājīgi pūlējās inspektoram iedvest domu, ka Sandra neko nezināja.

—    Nu, ko, — Kemps teica, — šķiet, mēs varēsim iepriecināt pulkvedi Reisu, un, ja viņam būs taisnība, abi Faradeji tiek izslēgti no spēles. Es būšu apmierināts. Man patīk šis puisis. Es personīgi domāju, ka viņš nevar kļūt slepkava.

Atvēris viesistabas durvis, Stefans pasauca:

—    Sandra?

Viņa pienaca pie Stefana un aplika viņam ap pleciem roku.

—    Stefan!

—    Kādēļ tu sēdi tumsā?

—    Es nevarēju izturēt gaismu. Stāsti!

Viņš teica:

—    Viņi zina.

—    Par Rozmariju?

—    Jā.

—    Un ko viņi doma?

—    Protams, ka man ir bijis iemesls… Dārgā, kādā bedrē es tevi esmu ierāvis? Es esmu pie visa vainīgs. Ja pēc Rozmarijas nāves būtu varēts pārraut visas saites… novākt… atbrīvot tevi… lai tu nebūtu iejaukta šajā neglītajā lietā.

—    Nē, tikai ne to … Nepamet mani… nepamet.

Viņa pieglaudās viņam — sāka raudāt, pār vaigiem straumēm plūda asaras. Viņš juta, kā viņa trīc.

—    Tu, Stefan, esi mana dzīve, visa mana dzīve — nepamet mani.

—    Vai tiešām tevī ir tik daudz mīlestības, Sandra? Es to nekad nezināju.

—    Es negribēju, lai tu to zinātu. Bet tagad …

—   Ja, tagad … Mēs būsim kopā, Sandra … kopā visu pārcietīsim … lai kas arī notiktu … kopā!

Stāvot tumsā, viens pie otra piespiedušies, viņi juta, kā ķermeņos ielīst spēks.

Sandra noteikti teica:

—    Nekas nesalauzīs mūsu dzīvi! Nekas! Nekas!

10. nodaļa

Antonijs Brauns paskatījās uz pasniegto vizītkarti.

Viņš sabozās, paraustīja plecus un teica zēnam:

— Labi, aicini iekšā.

Kad istabā ienāca pulkvedis Reiss, Antonijs stāvēja pie loga, un viņa plecus apmirdzēja saules stari.

Viņa priekšā nostājās gara auguma cilvēks ar karavīra stāju, vaju iedegušu seju un tēraudpelēkiem matiem — cilvēks, ar kuru viņš kādreiz pirms vairākiem gadiem bija ticies un par kuru zināja daudz laba.

Reiss ieraudzīja glītu augumu, skaisti veidotu profilu un izdzirdēja patīkami slinku balsi:

—    Pulkvedis Reiss? Es zinu, jūs bijāt Džordža Bārtona draugs. Tanī liktenīgajā vakarā viņš par jums stāstīja. Cigareti vēlaties?

—    Paldies. Gribu.

Aizsmēķējot Antonijs teica:

—    Mēs jūs tovakar gaidījām, bet, sev par laimi, jūs neatnācāt.

—    Jūs kļūdāties. Tukšais krēsls nebija domāts man.

—    Tiešām? — Antonijs izbrīnījās. — Bārtons teica…

Reiss viņu partrauca:

—    Džordžs varēja teikt. Bet viņam bija pavisam citi nolūki. Šinī krēslā, mister Braun, varietē laikā vajadzēja apsēsties aktrisei, vārdā Hloja Vesta.

Antonija izbrīns sasniedza galējo pakāpi.

—    Hloja Vesta? Nekad par viņu neesmu dzirdējies. Kas viņa ir?

—    Jauna aktrise, ne pārāk slavena, bet samērā līdzīga Rozmarijai Bārtonai.

Antonijs iesvilpās.

—    Es sāku saprast.

—    Viņai bija Rozmarijas fotogrāfija, lai varētu nokopēt viņas frizūru, arī drēbes, kas bija mugurā Rozmarijai tajā liktenīgajā vakarā.

—    Tad lūk, ko Džordžs bija izdomājis. Iedegas gaisma — un, ak, brīnumi, pārdabiskas šausmas! Atgriezusies Rozmarija. Vainīgais bez elpas. «Tā ir taisnība… taisnība… es neesmu vainīgs.» — Brīdi paklusējis, viņš piebilda: — Stulbi — pat no tāda ēzeļa kā vecais Džordžs.

—    Neesmu pārliecināts, ka jūs saprotu.

Antonijs pasmīnēja.

—     Padomājiet, ser. īsts noziedznieks neuzvedīsies kā histēriska jaunkundze. Ja kāds augstsirdīgi noindēja Rozmariju Bārtonu un bija sagatavojies šo pašu liktenīgo ciankālija porciju iebērt Džordža Bārtona glāzē, tad tādam cilvēkam ir pietiekami stipri nervi. Lai piespiestu viņu sevi atmaskot, ir vajadzīgs kaut kas vairāk nekā pārģērbta aktrise.

—    Atcerieties Makbetu, lūk, rūdīts noziedznieks, bet nožēlo grēkus, svētku laikā ieraudzījis Banko garu.

—    Ak, tas, ko ieraudzīja Makbets, tik tiešām bija spoks, nevis netalantigs aktieris Banko skrandās. Piekrītu, īsts spoks sev apkārt rada viņpasaules atmosfēru. Un, atzīstos, es tiešām ticu spoku esamībai — pēdējā pusgada laikā esmu sācis ticēt, īpaši viena spoka esamībai.

—    Tik tiešām? Un kas tas ir par spoku?

—    Rozmarija Bārtona. Ja gribat, sinejieties. Es viņu neredzu, bet sajūtu viņas tuvumu. Kaut kādu iemeslu pēc Rozmarija, nabaga dvēsele, nespēj atrast mieru.

—    Varu iedomāties, kāpēc.

—    Tāpēc, ka viņu nogalināja?

—• Vai, citiem vārdiem sakot, «apraka un vēl uzstādīja puķītes». Ko jūs par to teiksiet, Tonij Morelli?

Iestājas klusums. Nepieceļoties no krēsla, Antonijs iesvieda cigareti kamīnā un aizsmēķēja jaunu.

Pēc tam viņš pavaicāja:

—    Kā jūs to uzzinājāt?

—    Jūs atzīstat, ka esat Tonijs Morelli?

—    Noliegt to — nozīmētu velti tērēt laiku. Jūs, bez šaubām, telegrafējāt uz Ameriku un no turienes saņēmāt informāciju.

—    Atzīstat, ka tad, kad Rozmarija Bartona jūs atmaskoja, jūs piedraudējāt viņu «aprakt», ja viņa neturēs mēli aiz zobiem?

—    Es gribēju viņu vienkārši pabaidīt, lai mēle nekļūst pārāk vaļīga, — Tonijs labprāt piekrita.

Pulkvedi pārņēma neizprotamas izjūtas. Saruna nevirzījās tā, kā vajag. Viņš uzmanīgi paskatījās uz krēslā atmetušos figūru, un viņam šķita, ka šis cilvēks ir viņa sens labs draugs.

—    Vai uzskaitīt visu, ko es par jums zinu, Morelli?

—    Tas būtu interesanti.

—■ Jūs notiesāja par sabotāžas mēģinājumu Eriksona aviācijas rūpnīcās. Pēc soda izciešanas jūs iznākat no cietuma, un varas iestādes jūs pazaudē no sava redzes loka. Pēc tam jūs parādāties Londonā, apmetaties «Kleridžā» un uzdodat sevi par Antoniju Braunu. Seit jūs iepazīstaties ar lordu Disberiju un ar viņa palīdzību satiekaties ar vairākiem lieliem ieroču ražošanas fabrikantiem. Jūs apmetaties lorda Disberija mājās un izmantojat viesa statusu, lai izspiegotu to, ko jums nekādā gadījumā nevajadzētu zināt. Dīvaina sakritība, Morelli, nebeidzama virtene nelaimes gadījumu, no kuriem daudzi tik tikko nebeidzas ar šausmīgām katastrofām. Un tas visās lielākajās fabrikās un rūpnīcās, ko jūs apmeklējāt.

—    Sakritība, — Antonijs teica, — visīstākā sakritība.

—    Beidzot, jūs pēc kāda laika parādāties Londonā un atjaunojat pazīšanos ar Irisu Mārlovu, bet dažādu iemeslu dēļ izvairāties parādīties viņas mājās. Viņas tuvinieki nesaprot, cik intimas ir kļuvušas jūsu attiecības. Un. visbeidzot, mēģināt viņu piespiest slepus ar jums salaulāties.

—    Ziniet, — Antonijs teica, — nekādi nevaru saprast, kā jūs to visu uzzinājāt, es nerunāju par ieročiem, es runāju par draudiem Rozmarijai un par tiem maigajiem vārdiņiem, ko esmu čukstējis Irisai. Jūs droši vien esat izmantojis «M-pusotras» pakalpojumus?

Reiss dusmīgi uz viņu paskatījās.

—    Es jums to visu varu izskaidrot, Morelli.

—    Nepūlieties. Atzīstu, jūsu ziņas ir precīzas, bet nu un tad? Es savu sodu esmu izcietis. Man ir interesanti draugi, esmu iemīlējies burvīgā meitenē un, dabiski, gribu viņu precēt.

—    Tik ļoti, ka kāzas gribējāt sarīkot, vēl pirms viņas radinieki būtu paspējuši uzzināt visu par jūsu pagātni. Irisa Mārlova ir ļoti bagāta …

Antonijs piekrītoši pamāja.

—    Saprotu. Kad uzrodas nauda, radinieki sāk visur bāzt savu degunu. Bet Irisa, lūk, nekā nezina par manu tumšo pagātni. Un būšu atklāts: negribētu, lai viņa zina.

—    Baidos, ka viņa visu uzzinās.

—    Zēl, — Antonijs teica.

—    Iespējams, jūs nesaprotat…

Antonijs smiedamies viņu partrauca:

—    Es jums palīdzēšu salikt visus punktus uz «i». Rozmarija Bārtona zinaja par manu noziedzīgo pagātni, tāpēc es viņu nogalināju. Džordžs Bārtons sāka turēt mani aizdomās, tāpēc es nogalināju arī viņu. Visbeidzot, sāku dzīties pēc Irisas naudas. Viss ļoti patiesi, gali ar galiem iet kopā, bet jums nav nekādu pierādījumu.

Reiss kādu brīdi nenolaida no viņa acis. Pēc tam piecēlās.

—    Viss, kas šeit tika runāts, ir īstenība, — viņš teica. — Bet tas viss neatbilst patiesībai.

Antonijs uzmanīgi paskatījās.

—    Kas neatbilst patiesībai?

—    Jūs neatbilstat — Reiss lēni pastaigājās šurpu turpu pa istabu. — Kamēr es jūs nebiju redzējis, gali ar galiem lieriski gāja kopā, bet tagad redzu — neiet. Jūs neesat noziedznieks. Bet, ja jūs neesat noziedznieks, tad esat mūsu slakas cilvēks. Man ir taisnība?

Antonijs klusēdams paskatījās un sāka plati smaidīt.

—   Jā, jauki jūs mani izgaršojāt. Tādēļ arī vairījos ar jums tikties. Baidījos, ka mani atšifrēsiet. Bet līdz vakardienai tas nekādā ziņā nedrīkstēja notikt. Tagad, paldies Dievam, tam vairs nav nozīmes. Mūsu starptautisko diversantu firma ir atmaskota. Trīs gadus es strādāju tās uzdevumā. Neskaitāmas tikšanās, strādnieku vervēšana, es drīz ieņēmu redzamu stāvokli. Beidzot iekritu, un man piesprieda cietumsodu. Ja viņi uzzinātu, kas es esmu, lieta būtu daudz nopietnāka.

Kad iznācu no cietuma, viss sākas no gala. Pakāpeniski nonācu organizācijas centrā — sazarotā starptautiskā tīklā, kas aptvēra visu centrālo Eiropu. Kā viņu aģents atbraucu uz Londonu un devos uz «Kleridžu»». Man bija uzdevums nodibināt draudzīgas attiecības ar lordu Disberiju — lūk, tad taurenīti man vajadzēja noķert tīklā. Es iepazinos ar Rozmariju Bārtonu, lai iemantotu meitu mednieka slavu. Negaidot sev par šausmām es uzzināju, ka viņa zina manu īsto vārdu — Tonijs Morelli un ka Amerikā esmu sēdējis cietumā. Man kļuva baigi. Ja cilvēki, ar kuriem es kopā strādāju, to uzzinātu, ilgi nedomājot, viņi to nogalinātu. Es darīju, ko varēju, centos viņu iebaidīt, lai tikai neizpļāpājas. Domāju, ka vislabāk būs atmest visam ar roku, bet tad es ieraudzīju pa kāpnēm nākam Irisu. Un es zvērēju, ka pabeigšu iesākto darbu, atgriezīšos un apprecēšu viņu.

Kad darbs bija pabeigts, es atgriezos un sāku satikties ar Irisu, bet vairījos no viņas radiniekiem, jo zināju, ka viņi sāks rakņāties manā pagātnē. Bet man vajadzēja vairīties no atmaskošanas. Es viņas dēļ pārdzīvoju. Viņa izskatījās slima un iebaidīta, bet Džordža uzvedība likās muļķīga. Es centos viņu pierunāt aizbraukt un apprecēties ar mani. Viņa atteicās. Iespējams, ka viņai bija taisnība. Pēc tam es ielauzos viņu kompānijā. Mēs jau sēdējām pie galda, kad Džordžs ierunājās par jūsu varbūtējo ierašanos. Es nedomājot paziņoju, ka esmu saticis savu Amerikas paziņu — Kolemanu . .. Bet es gribēju izvairīties no tikšanās ar jums. Es joprojām pildīju savus pienākumus. . . Jūs tālāko zināt — Džordžs nomira. Bet ne viņa, ne Rozmarijas nāvē neesmu vainojams. Un nezinu, kas to izdarīja.

—    Un pat nenojaušat?

—    Tas var būt vai nu oficiants, vai viens no pieciem pie galda sēdošajiem. Nedomāju, ka tas ir oficiants. Tāpat arī ne es, ne Irisa. Varbūt Sandra Faradeja, varbūt Stefans Faradejs, varbūt abi kopā. Bet esmu gatavs derēt: tā bija Ruta Lesinga.

—    Vai jūsu pārliecība balstās uz faktiem?

—    Nē. Es domāju, ka tas ir vispieņemamākais variants, bet nesaprotu, kā viņa to izdarīja. Abos gadījumos viņa sēdēja tadā vietā, no kuras nebija iespējams saindēt šampanieti. Jo vairāk es domāju par notikušo, jo vairāk pārliecinos: Džordžu nevarēja noindēt — bet viņu tomēr noindēja! — Antonijs apklusa. — Un vēl viena doma man nedod mieru: jūs noskaidrojāt, kas ir rakstījis anonīmās vēstules, ar kurām viss sākās?

Reiss noraidoši papurināja galvu.

—    Nē. Domāju, ka noskaidroju, bet tagad redzu, ka esmu kļūdījies.

—    Lietas būtība ir tā: kāds zina, ka Rozmarija ir nogalināta, ja jūs nepasteigsieties, nākamais upuris būs šī noslēpumainā persona.

11. nodaļa

Antonijs pa telefonu noskaidroja, ka pulksten piecos Licilla Dreika gatavojas doties pie draudzenes uz lasi tējas. Izskaitļojis visus iespējamos aizķeršanās variantus (atgriešanās pēc somiņas, vēlēšanās tomēr paņemt lietussargu, nelielu papļāpāšanu pie durvīm), Antonijs nolēma ierasties Elvestonskvērā tieši divdesmit piecas minūtes pāri pieciem. Viņš gribēja redzēt Irisu, nevis tanti. Un, kā liecināja zinātāji, Licillas klātbūtnē diezin vai viņam būtu radusies iespēja parunāt ar Irisu.

Istabene (meitenei nepiemita Betijas Ardeilas pievilcīgā nekaunība) teica, ka mis Irisa tikko pārnākusi un atrodas kabinetā.

Antonijs pasmaidīja.

—    Nerūpējieties, es ceļu atradīšu. — Un, pagāja garām kalponei, devās uz kabinetu.

Viņu ieraugot, Irisa notrīsēja.

—    A, tas esi tu! . i

Viņš ātri piegāja pie Irisas.

—    Kas noticis, dārgā?

—    Nekas. — Viņa apklusa, tad steidzīgi teica: — Nekas. Tikai mani tik tikko nenotrieca. Bet es pati esmu vainīga. Es par kaut ko aizdomājos un nepaskatījusies šķērsoju ielu, no stūra izbrauca mašīna un gandrīz man uzbrauca virsū.

Antonijs maigi pabužināja viņas matus.

—    Tā, Irisa, nedrīkst darīt. Es esmu ļoti norūpējies — ne tik daudz par to, ka tu brīnumainā kārtā esi izglābusies no mašīnas, bet ari par to, ka tu bezmērķīgi klīsti pa ielām. Kas ar tevi notiek, dārgā? Tevi kaut kas uztrauc — vai ne?

Viņa pamāja. Lielajās melnajās acis parādījās bailes. Antonijs saprata to izteiksmi, pirms vēl Irisa klusi un ātri noteica:

—    Es baidos.

Antonijā atgriezās miers. Viņš apsēdās blakus Irisai uz platā dīvāna.

—    Nu, ko, — viņš teica, — stāsti!

—    Nedomāju, ka gribētu tev atklāt dvēseli, Antonij.

—   Nesmīdini mani, tu līdzinies garlaicīgu, dvēseli plosošu romānu varonēm. Viņas pirmās nodaļas sākumā paziņo par šausmīgu noslēpumu, bet pēc tam klāj to vaļā ar piecdesmit tūkstošiem vārdu.

Viņa pasmaidīja samocītu smaidu.

—    Es gribu tev izstāstīt, Antonij, bet nezinu, ko tu domāsi … nezinu, vai tu man noticēsi…

Antonijs pacēla roku un sāka uz pirksties skaitīt.

—   Viens — ārlaulības bērns. Divi — mīļākais šantažē. Trīs…

Viņa dusmīgi pārtrauca:

—    Nerunā muļķības! Nekas tamlīdzīgs.

—   Tu atviegloji manu dvēseli, — Antonijs teica. — Turpini, muļķīt!

Irisas seja atkal apmācās.

—    Nav par ko smieties. Tas… tas attiecas uz to pašu vakaru.

—   Jā? — viņa balss saspringa.

Irisa teica:

—    Tu no rīta biji klāt izmeklēšanā, dzirdēji…

Viņa apklusa.

—    Ļoti maz, — Antonijs teica. — Policijas ķirurgs ilgi un pamatigi runāja par visādām tehniskām lietām, galvenokārt par cianīdu un ciankālija iedarbību uz Džordžu, kā arī lietišķajiem pierādījumiem, kurus sniedza inspektors — nevis Kemps, bet tas ar tām kuplajām ūsām, kas pirmais ieradās «Luksemburgā» un uzsāka izmeklēšanu. Galvenais klerks no Džordža kantora atpazina līķi. Samērā paklausīgs izmeklētājs atlika lietas izmeklēšanu uz vienu nedēļu.

—    Es domāju tieši par šo inspektoru, —Irisa atteica. — Kā viņš izskaidroja to, ka zem galda atrada mazu pulvera iesaiņojuma paciņu ar ciankālija atliekām?

Antonijs aizdomājās.

145

—   Ja? Acīmredzot kāds, kas iebēra pulveri Džordža glāzē, iesaiņojumu vienkārši nometa zem galda. Visparastākā lieta.

10 — 2104

Viņš negribēja riskēt un glabāt to pie sevis, bet varbūt viņa negribēja riskēt…

Viņam par izbrīnu Irisa sāka trīcēt pie visām miesām.

—    Nē, Antonij. Nē. Nepavisam ne tā.

—    Dārgā, par ko tu runā? Ko tu zini?

—    Es šo iesaiņojumu nometu zem galda, — Irisa teica.

Viņš izbrīnīti paskatījās.

—    Klau, Antonij. Atceries — Džordžs izdzēra šampanieti, un pēc tam arī viss notika?

Viņš pamāja.

—    Šausmīgi — līdzinās briesmīgam sapnim. Kā zibens spēriens no skaidrām debesim. Es gribu teikt: pēc koncerta, kad iedegās gaisma, sajutu atvieglojumu. Saproti, toreiz mēs ieraudzījām mirušo Rozmariju, un es — nezinu, kāpēc, — atkal gaidīju to pašu… Es jutu, viņa bija tur, pie galda…

—    Dārgā …

—    Zinu. Vienkārši nervi. Bet, lai kā tas ari būtu, mēs visi bijām dzivi, nekas briesmīgs nebija noticis, un pēkšņi, kad likās, ka nekā vairs nevar būt, — viss atkal sākās no gala. Es dejoju ar Džordžu, un man bija tik labi. Tad Džordžs pēkšņi atcerējās Rozmariju un palūdza mūs iedzert viņas piemiņai… Pēc tam viņš nomira, un atkal atkartojās murgs. Es paliku kā sālsstabs. Trīcēju kā drudzī. Tu viņam tuvojies, es atkāpos, pieskrēja oficiants, kāds sūtīja pēc ārsta. Es stāvēju nekustēdamās. Pēkšņi kaklā iestrēga kamols, pa vaigiem sāka ritēt asaras: atvēru somiņu, lai paņemtu kabatlakatiņu. Neskatoties to sataustīju un izvilku no somiņas — kabatlakatiņā atradās balts papīriņš, līdzīgs tiem, kādos aptiekās saiņo pulverus. Saproti, Antonij, man tas nebija somā, kad devos uz restorānu. Nekas pat līdzīgs nebija! Somiņa bija pavisam tukša. Es pati tajā visu saliku: pūdernīcu, lūpukrāsu, kabatlakatiņu, futlāri ar matusprādzēm, šiliņu un pāris sešpensu gabalus. Kāds bija ielicis papiriņu manā somā. Tad es atcerējos, ka tieši tādu pašu papīriņu atrada Rozmarijas somiņā pēc viņas nāves. Un tajā bija ciankālija paliekas. Es pārbijos, Antonij, šausmīgi pārbijos. Pirksti kļuva slābi, un papīriņš izslīdēja, nokrizdams zem galda. Es to nepacēlu. Un neko neteicu. Es biju pārāk iebaidīta. Ja kāds to būtu redzējis, viņš varētu domāt, ka es nogalināju Džordžu, bet es neesmu to darījusi.

Antonijs gari nosvilpās.

—    Un neviens tevi neredzēja? — viņš pavaicāja.

Irisa sastostījās.

—    Neesmu pārliecināta, — viņa klusi teica. — Šķiet, ka Ruta ievēroja. Bet viņa izskatījās tik satriekta, ka es nezinu — vai viņa tiešām ievēroja vai tikai izklaidīgi skatījās uz mani.

Antonijs atkal iesvilpās.

—    Vispār jautri, — viņš noteica.

—    Kur vēl jautrāk. Es tā baidos, ka viņi līdz visam tam aizraksies.

—    Interesanti, kāpēc tur nebija tavu pirkstu nospiedumu? Vispirms viņi būtu nodarbojušies tieši ar pirkstu nospiedumiem.

—    Domāju tāpēc, ka es papīriņu turēju ar kabatlakatiņu.

Antonijs piekrītoši pamāja.

—    Jā, šinī ziņā tev paveicās.

—    Bet kas varēja to ielikt mānā somiņā? Tā visu vakaru bija pie manis.

—    To nemaz nav tik grūti izdarīt. Kad pēc varietē tu aizgāji dejot, soma palika uz galda. Tanī bridi kāds varēja ielikt papīriņu. Sakoncentrējies un pasaki man — ko sieviete dara tualetes istabā? Tādas lietas jāzina. Jūs visas bijāt kopā un pļāpājāt, vai aizgājāt katra pie sava spoguļa?

Irisa domāja.

—    Mēs visas kopā piegājām pie gara galda ar stikla virsmu. Nolikām somiņas un apskatījām sevi spogulī.

—    Turpini!

—    Ruta nopūderēja degunu, Sandra sakārtoja frizūru, bet es noņēmu savu lapsādas kapuci un atdevu to dežurējošajai sievietei, pēc tam ieraudzīju, ka man nosmērēta roka, un piegāju pie izlietnes.

—    Somu atstāji uz stikla galda?

—    Jā. Un nomazgāju rokas. Ruta, šķiet, turpināja nodarboties ar kosmētiku, Sandra noņēma apmetni un atkal piegāja pie spoguļa; RuTa nomazgāja rokas, bet es atgriezos pie galda un nedaudz sakārtoju frizūru.

—• Tātad viena no viņām varēja ielikt papīriņu tavā somā?

—    Jā, bet iesaiņojums bija tukšs. Iznāk, ka to somiņā ielika pēc tam, kad saindēja Džordža šampanieti. Es nespēju ticēt, ka Ruta vai Sandra kaut ko tādu būtu varējušas izdarīt.

—    Nepārvērtē cilvēkus. Sandra ir no tiem fanātiķiem, kas viduslaikos savus pretiniekus dedzināja un sārta, bet tik nežēlīgu indētāju kā Ruta pasaule vēl nav piedzīvojusi.

10*

147

—     Kāpēc tādā gadījumā Ruta nepaziņoja, ka redzēja, kā es nometp papīriņu?

—    Pagaidi! Ja Ruta tev ar nodomu iesmērēja ciankāliju, viņa no ādas izllstu, lai tikai tu netiktu no tā vaļā. Šķiet, ka tā tomēr nav Ruta. Tātad — oficiants. Oficiants, oficiants! Ja vien mums būtu nezināms, nepazīstams oficiants, kas nolīgts uz vienu vakaru. Bet nē — mūs apkalpoja Džuzepe ar Pjēru, un viņi absolūti neder.

Irisa nopūtās.

—    Es priecājos, ka tev visu izstāstīju. Es ceru, ka par to neviens neuzzinās? Tikai tu un es?

Antonijs apmulsis paskatījās uz viņu.

—    Lūk, tur tu kļūdies, Irisa. Gluži otrādi. Tu tūliņ kopā ar mani brauksi pie Kempa. Tādas lietas nevar slēpt.

—    Nē, Antonij, nē! Viņi domās, ka es nogalināju Džordžu.

—   Viņi noteikti tā domās, ja uzzinās, ka tu neko neteici un slēpies. Tad visas tavas atrunas izklausīsies nepārliecinoši. Bet, ja tu tagad visu izstāstīsi, visdrīzāk, tev ticēs.

—   Antonij, lūdzu …

—    Klausies, Irisa, tu esi nonākusi grūtā stāvoklī. Bet eksistē tāda lieta kā patiesība, tu nevari rīkoties negodīgi un domāt tikai par savu ādu, kad runa ir par taisnīgumu.

—   Antonij, ko nozīmē šis cēlums?

—    Tev, — Antonijs teica, — deva cietsirdīgu sitienu. Bet, lai kas arī noliktu, mēs dosimies pie Kempa! Nekavējoties!

Negribīgi viņa izgāja priekšnamā. Viņas mētelis bija uzsviests uz krēsla, viņš to paņēma un palīdzēja Irisai apģērbties. Bailes un protests bija sastinguši viņas acīs, bet Antonijs bija nelokāms. Viņš teica:

—    Ielas galā paņemsim taksometru.

Brīdī, kad viņi devās uz durvīm, atskanēja zvans.

Irisa atviegloti uzelpoja.

—    Pavisam aizmirsu — tā ir Ruta. Viņa pēc darba solīja ienākt, lai norunātu visu par bērēm. Tās būs parīt. Es domāju, ka bez Licillas tantes klātbūtnes mēs ātrāk vienosimies.

Pirms vēl paspēja parādīties kalpone, Antonijs piegāja pie durvīm un atvēra tās.

Ruta izskatījās nogurusi un samērā nesakopta. Rokās viņai bija smags portfelis.

—   Atvainojiet, ka nokavēju, bet vakarā metro ir pārpildīts, arī trīs autobusus vajadzēja palaist garām, bet taksometru nebija.

«Nekad vēl nebiju redzējis,» Antonijs nodomāja, «ka Ruta spiesta atvainoties. Tā ir vēl viena liecība tam, ka Džordža nāve ir samazinājusi viņas necilvēcīgo enerģiju.»

—   Es nevaru iet līdzi, Antonij. Man vajag ar Rutu vienoties par visu, — Irisa teica.

Antonija balsī skanēja nepiekāpība:

—   Domāju, ka mūsu lieta ir svarīgāka … Ļoti žēl, mis Lesinga, bet Irisa nāks man līdzi.

Ruta nekavējoties atbildēja:

—   Neuztraucieties, mister Braun, kad atnāks misis Dreika, es visu ar viņu norunāšu. — Sejā parādījās tikko jaušams smaids. — Ziniet, man izdodas ar viņu sarunāt.

—    Esmu pārliecināts, ka jūs spētu sarunāt ar jebkuru, — Antonijs paglaimoja.

—    Iespējams. Irisa, vai jūs man nepateiktu savus priekšlikumus?

—    Man to nav. Es vienkārši gribēju ar jums aprunāties, jo Licillas tante katru brīdi maina savus lēmumus un jums būs grūti ar viņu vienoties. Nāksies pasvīst. Man vienalga, kādas būs bēres. Licillas tante dievina bēres, bet es ne. Pīšļus ir jāatdod zemei, bet nevajag no tā taisīt trādirīdi. Pašiem mirušajiem tas nav vajadzīgs. Viņi no mums ir šķīrušies uz mūžu. Mirušie neatgriežas.

Ruta neko neatbildēja, un Irisa ar kaut kādu īpašu neatlaidību atkārtoja:

—    Mirušie neatgriežas.

—    Iesim, — teica Antonijs un vilka Irisu uz durvīm.

Pa laukumu lēnā gaitā brauca taksometri. Antonijs vienu apturēja un palīdzēja Irisai iekāpt.

—    Pasaki man, lūdzu, — Antonijs pavaicāja tad, kad šoferim bija nosaucis Skotlendjarda adresi, — kā klātbūtni tu hallē sajuti, kad teici: «Mirušie neatgriežas.» Džordža vai Rozmarijas?

—   Neko tādu es nejutu! Pilnīgi neko nejutu. Es vienkārši gribēju teikt, ka neciešu bēres.

Antonijs nopūtās.

—    Protams, — viņš teica, — es laikam jūku prātā.

12. nodaļa

Trīs vīrieši sēdēja pie neliela marmora galdiņa.

Pulkvedis Reiss un galvenais inspektors Kemps dzēra kafiju angļu gaumē. Sādu upuri Antonijam vajadzēja nest tāpēc, lai varētu piedalīties sarunā kā līdzvērtīgs partneris.

Galvenais inspektors skrupulozi izpētīja Antonija dokumentus un nolēma runāt ar viņu kā līdzvērtīgu.

—    Ja jūs man jautātu, — teica galvenais inspektors, iemezdams tējas tasē cukuru un rūpīgi to izmaisīdams, — es atbildētu: šai lietai nav lemts nokļūt tiesā. Mēs nespējam aizrakties līdz patiesībai.

—    Domājat, ne? — vaicāja Reiss.

Kemps papurināja galvu un domīgi iemalkoja tēju.

—    Noziegums būtu atklāts, ja mēs spētu noskaidrot, kurš no pieciem ir pircis vai glabājis cianīdu. Bet to izdarīt mums neizdevās. Tipisks gadījums — noziedznieks zināms, bet pierādījumu nav.

—    Tātad jūs zināt noziedznieku? — ar interesi pavaicāja Antonijs.

—    Hm, esmu par to pilnīgi pārliecināts. Tā ir lēdija Aleksandra Faradeja.

—   Jūs esat par to pārliecināts, — teica Reiss. — Kāpēc?

—    Atvainojiet. Es teiktu, ka viņa ir neparasti greizsirdīga. Un bez tam neaprēķināma. Kā karaliene Elinora, kas iekļuva daiļās Rozamundes guļamistabā un piedāvāja viņai izvēli: duncis vai indes kauss.

—    Bet šajā gadījumā, — Antonijs piebilda, — daiļajai Rozmarijai nebija izvēles.

Galvenais inspektors Kemps turpinaja:

—    Kāds nepazīstamais panāk, ka misters Bārtons zaudē dvēseles līdzsvaru. Viņš kļūst aizdomīgs, un jāteic, ka viņam ir tam pamats. Viņš nekad nebūtu pircis ārpilsētas māju, ja viņš nevēlētos izsekot Faradejus. Sandra ātri vien atmaskoja viņu — viņai palīdzēja bezgalīgās sarunas par banketu un neatlaidīgie lūgumi, lai viņi tur piedalītos. Viņa nav no tiem cilvēkiem, kas vēro un gaida. Viņas neprātīgais raksturs uzliesmo, un viņa ar viņu izrēķinās! Jūs varat teikt, ka visi šie spriedumi balstās tikai uz cilvēka izpēti. Bet es jums atbildēšu — vienīgais cilvēks, kuram bija iespēja kaut ko iebērt Bārtona glāzē, pirms viņš to izdzēra, bija dāma pa kreisi no viņa.

—    Un neviens neievēroja, kā viņa to izdarīja? — Antonijs vaicāja.

—   Tieši tā. Viņi varēja ievērot, bet neievēroja. Pieņemsim, ka viņa bija pietiekami veikla.

—    īsta burvju māksliniece.

Reiss iekāsējās un sāka piebāzt pīpi.

—   Tikai viens iebildums. Pieņemsim, lēdija Aleksandra ir neprāte, greizsirdīga, kaislīgi mīl savu vīru, pieņemsim, viņa spējīga izdarīt slepkavību, bet vai jūs uzskatāt, ka viņa ir arī spējīga lietiskos pierādījumus ielikt meitenes somiņā? Pilnīgi nevainīgas, labsirdīgas, kas neko ļaunu viņai nav darījusi?

Inspektors Kemps nemierīgi sarosījās savā krēslā un blenza tējas tasītē.

—    Sievietes nespēlē kriketu, — viņš teica, — jūs tā domājat?

—   īsteniba daudzas no viņam spele. — Reiss pasmaidīja. — Bet man patīkami redzēt jūsu apmulsumu.

Kemps neuzsāka polemiku, bet, pagriezies pret Antoniju, mentora tonī teica:

—    Starp citu, Braun (ja neiebilstai, arī turpmāk es jūs tā saukšu), man gribas no sirds jums pateikties par to, ka jūs atvedat pie manis Irisu Mārlovu un piespiedāt visu to izstāstīt… Domāju, ka no viņas sirds novēlās akmens — un mājās viņa aizgāja laimīga.

—    Pēc bērēm, — teica Antonijs, — viņa uz kādu brīdi aizbrauks no pilsētas. Klusa un mierīga dzīve bez Licillas tantes pļāpāšanas palīdzēs viņai atjaunot spēkus.

—   Licillas tantes mēle strādā ar pilnu slodzi, — noteica Reiss smiedamies.

—    Varu to apstiprināt, — atsaucās Kemps. — Par laimi, nevajadzēja pierakstīt viņas liecību. Citādi nabaga sekretāru vajadzētu nogādāt slimnīcā ar izmežģītu roku.

—    Nu, ko, — Antonijs teica, — atļaušos atzīmēt, jums ir taisnība, ka šī lieta nekad nenokļūs tiesā, bet tas ir gaužām bēdīgs galaiznākums… Un vēl viena lieta mums nav zināma: kas rakstīja anonīmās vēstules Džordžam Bārtonam. Alums šajā sakarībā nav ne mazāko priekšnojautu.

—   Jūs joprojām savas aizdomas uzskatāt par pareizām? — Reiss pavaicāja.

—    Ruta Lesinga? Jā, uzskatu viņu par vispieņemamāko kandidatūru. Jūs apgalvojāt, ka viņa atzinusies mīlestībā pret Džordžu. Lai ko jūs arī teiktu, Rozmariju viņa neieredzēja. Un pēkšņi Ruta saskatīja iespēju tikt no viņas vaļā. Turklāt viņa uzskatīja — ja tiks vaļā no Rozmarijas, tad netraucēta varēs apprecēties ar Džordžu.

—    Piekrītu, — teica Reiss, — pieļauju, ka Rutas Lesingas miers un lietišķība ir tās īpašības, kas nepieciešamas, lai iecerētu un izdarītu slepkavību, turklāt viņai nepiemīt žēlastība, pārāk attīstītas iztēles produkts. Attiecībā uz pirmo _slepkavību es jums pilnībā piekrītu. Bet pilnīgi nesaprotu, kāpēc viņa izdarīja ari otru. Nesaprotu, kāpēc viņai jānoindē cilvēks, kuru viņa rtlīl un ar kuru cer apprecēties. Un vēl viens iebildums: kāpēc viņa turēja mēli aiz zobiem, kad ievēroja, kā Irisa nomet ciankālija iepakojumu zem galda?

—• Iespējams, ka viņa to neredzēja, — neizlēmīgi noteica Antonijs.

—    Esmu pilnīgi pārliecināts — redzēja, — teica Reiss. — Kad es viņu pratināju, man radās iespaids, ka viņa kaut ko nepasaka līdz galam. Arī Irisa Mārlova domā, ka Ruta redzēja.

—   Turpiniet, pulkvedi, — Kemps teica. — Sakiet visu, ko domājat! Šķiet, ka jums ir ko teikt?

—    Diemžēl nav. Lieta skaidrāka par skaidru. Dažādi pieņēmumi rada jaunus iebildumus.

Reiss domīgi skatījās uz Kempu, pēc tam pārslēdzās uz Antoniju un uz brīdi aizdomājās.

Antonija uzacis drūmi savilkās.

—    Vai jūs negribat teikt, ka uzskatāt mani par galveno noziedznieku?

Reiss noraidoši papurināja galvu.

—    Neredzu iemelsa, kāpēc lai jūs nogalinātu Džordžu. Man šķiet, ka zinu, kas nogalināja viņu un arī Rozmariju Bārtonu.

—    Kas?

Reiss nesteidzīgi, it ka meklēdams vārdus, noteica: — Jocīgi, ka visas aizdomas mums krīt uz sievietēm. Arī es turu aizdomās sievieti. — Brīdi paklusējis, viņš klusi teica: — Es uzskatu, ka noziedzniece ir Irisa Mārlova.

Antonijs ar troksni atbīdīja krēslu. Viņa seja momentāni piesarka tumši sarkana, pēc tam viņš ar grūtībām saņēmās. Viņš sāka runāt ar uzspēlētu nepiespiestību un kā parasti ar izsmieklu, bet balss trīcēja.

—   Dieva dēj, apspriedīsim šādu iespējamību, — viņš teica. — Kāpēc Irisai Mārlova?

—    Tāpēc, — Reiss sacīja, — ka Ruta Lesinga to redzēja. Un, ja tā, tad kāda velna pēc viņai bija jāatzīstas, ka nometusi ciankālija iepakojumu zem galda?

Antonijs rūpīgi, galvu uz vienu pusi pieliecis, apdomāja atbildi. Tad piekrītoši pamāja.

—    Iebildumus pieņemu, — Antonijs teica.

—    Turpināsim. Kāpēc jūs pirmām kārtām turat aizdomās viņu?

—    Motīvi, — atbildēja Reiss. — Rozmarijai bija atstāts milzīgs mantojums, bet par Irisu aizmirsa. Mēs zinām — viņa uzskatīja, ka ir atstāta tukšā, un ilgus gadus centās sevī apslēpt aizvainojumu. Viņa zināja — ja Rozmarijai nebūs bērnu un viņa nomirs, visa nauda paliks viņai. Bez tam pēc gripas Rozmarija bija nospiesta, nelaimīga. Tādēļ pieņemt slēdzienu par pašnāvību varēs bez īpašas domāšanas.

—    Nu ko, pareizi — pārvērtiet meiteni briesmonī, — Antonijs teica.

—    Nē, nevis briesmonī, — Reiss atbildēja. — Ir vēl viens cēlonis, kādēļ es viņu turu aizdomās. Protams, šis cēlonis ir it kā visai attāls. Es runāju par Viktoru Dreiku.

—    Viktoru Dreiku? — Antonijs brīnījās.

—    Saindētas asinis. Redziet, man nebija nekādas vajadzības uzklausīt Licillas pļāpāšanu. Es zinu visu par Mārlovu ģimeni. Viktors Dreiks — ne tik daudz vājš, cik ļauns. Viņa mate — garā vāja niecība. Hektors Mārlovs — cilvēks bez gribas un dzērājs. Rozmarija — emocionāli nelīdzsvarota. Visa ģimene — vājību un netikumu iemiesojums. Laba augsne noziegumam.

Antonijs aizsmēķēja. Rokas viņam trīcēja.

—   Tātad jūs neticat, ka sliktā augsnē var izaugt veselīgs zieds?

—    Protams, var. Bet es neesmu pārliecināts, ka tāds veselīgs zieds ir Irisa Mārlova.

—• Maniem iebildumiem nav nozīmes, — nesteidzīgi noteica Antonijs, — jo esmu viņā iemīlējies. Džordžs viņai parāda šīs nelaimīgās vēstules, viņa pārbīstas un nogalina viņu? Tas izskatās tā?

—    Jā. Sajā gadījumā galvenā loma ir izbailēm.

—    Bet kā viņai izdodas šo draņķi ielikt Džordža glāzē?

—    Atzīstos, to es nesaprotu.

—    Paldies, ka vismaz to jūs nezināt. — Antonijs sāka krēslā šūpoties. Acīs parādījās ļaunums un naids. — Jums ir vāji nervi, ja jau to visu man pateicāt.

Reiss mierīgi atbildēja:

—    Es zinu. Bet uzskatīju, ka tas ir nepieciešami.

Kemps klusēdams ar interesi viņos noraudzījās. Tanī pašā laikā viņš automātiski turpināja maisīt tēju.

—    Brīnišķīgi. — Antonijs iztaisnojās. — Laiks ķerties pie darba. Kāda jēga sēdēt pie galda, dzert riebīgu šķidrumu un malt tukšas dzirnavas. Rēbuss ir jāatrisina. Mums jānovāc visi šķēršļi un jānoskaidro patiesība. To es uzņemos, savu es panākšu. Es visu apgriezīšu ar kājām gaisā, un, kad mēs uzzināsim patiesību, visi būsim izbrīnīti par atrisinājuma vienkāršību. E& vēlreiz fonmulēju problēmu. Kas zināja par Rozmarijas nogalināšanu? Kas par to uzrakstija Džordžam? Kāpēc uzrakstīja? Bet tagad parunāsim par pašām slepkavībām. Pirmā atmiņā jau pabālējusi. Tas notika sen, un mēs precīzi nezinām, kas toreiz notika. Bet otra slepkavība risinājās manā acu priekša. Es to redzēju. Tātad man jāzina, kā tas bija. Visvieglāk iebērt ciankāliju Džordža glazē bija varietē laikā, bet neiebera, jo tūliņ pēc koncerta viņš dzēra no savas glāzes. To es pats redzēju. Pēc tam viņa glāzē neviens neko nebēra. Neviens nepieskārās viņa glāzei, itin neviens, bet, kad viņš vēlreiz iedzera, tur bija ciankālijs. Viņu nevarēja noindēt — bet noindēja! Viņa glāzē bija ciankālijs — bet neviens to tur nevarēja iebērt! Mēs esam pietuvojušies patiesībai?

— • Nē, — teica galvenais inspektors Kemps.

—   Jā, — turpināja Antonijs. — Mēs esam nokļuvuši burvju valstībā. Vai arī tur, kur darbojas gari. Tagad es jums uzskicešu navu garu darbošanās teoriju. Kamēr mēs dejojam, Rozmarijas gars lidinās virs Džordža glāzes un ieber tur ciankāliju pilnīgi materializētā veidā — gari spēj radīt ciankāliju no plazmas. Džordžs atgriežas, dzer viņas piemiņai un … Ak, Dievs, augstais!

Abi vīrieši izbrīnīti viņā klausījās. Viņš saķēra galvu un šūpojās no vienas puses uz otru, piedevām vēl murminādams:

—    Ta . .. ta … somiņa . .. oficiants.

—    Oficiants? — Kemps satraucās.

Antonijs papurināja galvu.

—   Nē, nē. Tas nav tas, ko jūs domājat. Man ienāca prātā, ka izmeklēšanas intereses prasīja oficiantu, kas nav oficiants. Bet mūs apkalpoja oficiants, kas vienmēr ir bijis oficiants… un mazais oficiants no oficiantu dinastijas… oficiants maigs kā eņģelis … oficiants ārpus aizdomām. Viņš arī turpina būt ārpus aizdomām, bet savu lomu viņš nospēlēja! Ak, Dievs, jā, savu lomu viņš nospēlēja.

Antonijs uzmanīgi uz viņiem paskatījās.

—   Nesaprotat? Oficiants varēja saindēt šampanieti, bet viņš to neizdarīja… Neviens nepieskārās Džordža glāzei, bet Džordžu noindēja. I ir A, B ir B. Džordža glāze! Džordž! Divas dažādas lietas. Bet nauda — kaudzēm naudas! Un, kas zina, — varbūt kopā ar to arī mīlestība? Neskatieties uz mani kā uz vājprātīgo. Iesim, es jums kaut ko parādīšu.

Viņš pielēca kājās un satvēra Kempu aiz rokas.

—    Iesim.

Kemps ar nožēlu paskatījās uz pusizdzerto tēju.

—    Jāsamaksā, — viņš nomurmināja.

—    Nē, nē, mēs tūliņ atgriezīsimies. Iesim. Man jums kaut kas jāparāda. Iesim, Reis!

Viņš atbīdīja krēslu, un visi kopā izgāja vestibilā.

—    Redzat tur telefona būdu?

—    Jā.

Antonijs parakņajas pa kabatām.

—    Velns parāvis, man nav divu pensu. Nav nekāda nelaime.Es pārdomāju. Iesim atpakaļ.

Viņi atgriezās kafejnīcā — vispirms Kemps, aiz viņa Reiss ar Antoniju.

Kemps bija drūms, viņš apsēdās un paņēma pīpi.

Reiss paskatījās uz Antonija norūpējušos seju. Pēc tam atlaidās krēslā, paņēma savu tasi un izdzēra atlikušo šķidrumu.

—    Nolādēts, — viņš norēcās. — Cukurs!

Reiss paskatījās uz Antoniju un redzēja, ka viņa seja pamazām atplaukst smaidā.

—    Nu ko, — nomurmināja Kemps, iedzerdams malku no savas tases. — Kas tas ir, velns parāvis?

—    Kafija, — teica Antonijs. — Un nedomāju, ka tā jums garšos. Man negaršoja.

13. nodaļa

Antonijs ar gandarījumu vēroja, kā pārējos ķer it kā zibens spēriens. Bet svētlaime nebija ilga: jauna doma kā ar āmuru iesita pa pieri.

—    Ak, Dievs… mašīna! — viņš iekliedzās un pielēca kājās. — Kāds es esmu muļķis… idiots! Viņa man izstāstīja, ka kaut kāda mašīna viņu gandrīz notrieca no kājām, bet es to palaidu gar ausim. Iesim! Ātrāk!

Kemps piebilda:

—    Vina teica, ka no Skotlendjarda tūdaļ dosies uz mājām.

—    Jā.

—    Vai majas kads ir?

—    Tur ir Ruta Lesinga, viņa gaida misis Dreiku. Iespējams, ka viņas jau apspriežas par gaidāmajām bērēm.

—    Un vēl ilgi apspriedīsies, ja es pareizi pazīstu misis Dreiku, — teica Reiss. Negaidot viņš pajautāja: — Vai Irisai Mārlovai ir vēl kādi radinieki?

—    Manuprāt, nav.

—    Šķiet, ka es saprotu jūsu apsvērumus. Vai tas ir iespējams?

—    Domāju, jā. Padomājiet paši, cik daudz tika ticēts uz goda vārda.

Kemps samaksāja rēķinu. Vīrieši steidzās uz izeju, un Kemps pajautāja:

—    Jūs domājat, ka draudi ir nopietni? Mis Mārlovai?

—    Domāju, jā.

Pusbalsī lādēdamies, Antonijs apturēja taksometru. Visi iekāpa. Nosauca šoferim adresi Elvestonskvērā tik ātri, cik vien iespējams.

Kemps teica:

—   Man tikko prātā ienāca interesanta doma — tātad Faradeji pilnībā tiek reabilitēti.

—    Jā.

—    Un paldies Dievam. Bet diezin vai tik ātri viņi atkal mēģinās?

—   Jo ātrāk, jo labāk, — teica Reiss, — citādi mēs vēl varētu sākt kaut ko nojaust. Divas reizes neiznāca, trešo reizi izdosies — tā viņi domā. — Mirkli paklusējis, viņš piebilda: — Irisa Mārlova misis Dreikas klātbūtnē man teica, ka k]ūs jūsu sieva, tikko jūs viņu bildināsiet.

Sarunu pārtrauca asi grūdieni, šoferis burtiski lauza ce]u starp sadrūzmējušos transportu.

Izdarījis pēdējo uzrāvienu, viņš asi nobremzēja pie savrupmājas.

Nekad vēl Elvestonskvērā nams nebija izskatījies tik mierīgs un kluss.

Antonijs, ar grūtībām saglabādams aukstasinību, noburkšķēja:

—    Pilnīgi kā kino. Gribot negribot jūties kā muļķis.

Viņš jau zvanīja pie durvīm, kamēr Reiss vēl norēķinājās ar šoferi, bet Kemps tikai sāka kāpt pa kāpnēm.

Durvis atvēra istabene.

Antonijs kliedza:

—    Vai mis Irisa ir atgriezusies?

—   Jā, ser. — Evansa nedaudz izbrīnījās. — Viņa atnāca pirms pusstundas.

Antonijs atviegloti nopūtās. Viss visapkārt bija tik mierīgs un ikdienišķs, ka Antonijs nokaunējās par nesenajām bailēm un tās viņam likās izdomātas.

—    Kur viņa ir?

—    Es domāju, ka viesistabā kopā ar misis Dreiku.

Licilla Dreika viesistabā pie stāvlampas mierīgi rakņājās

rakstāmgalda daudzajās atvilktnēs un pie sevis murminaja:

—    Kur es esmu iegrūdusi misis Maršamas vēstuli? Paga, paga, mēģināšu atcerēties… — Mazais terjers nenolaida no viņas acu.

—    Kur Irisa? — Antonijs iekliedzās.

Licilla atgriezās un paskatījās uz viņu.

—    Irisa? Viņa… atvainojiet! — Vecā piecēlās. — Vai drīkstu vaicāt, kas jūs tāds esat?

Aiz viņa parādījās Reiss, un Licillas sejā parādījās smaids. Viņa vēl neredzēja inspektoru Kempu, jo viņš nebija paguvis ienākt istabā.

—    Dārgais pulkvedis Reiss! Cik labi, ka jūs atnācāt. Zēl, ka jūs nevarējāt būt šeit nedaudz ātrāk, — es būtu gribējusi ar jums konsultēties par bērēm … Vīrieša padoms ir tik nepieciešams … Es pilnīgi neko nesaprotu un tā arī pateicu mis Lesingai. Vienkārši nekas neienāk prātā… un atzīstos — mis Lesinga bija ļoti mīļa, apsolīja, ka pati visu nokārtos un noņems no maniem pleciem visas rūpes … Viņa, protams, tiks galā, bet, dabiski, gribētos no kāda uzzināt, kāds pakalns Džordžam bija vismīļākais, es to nezinu, tāpēc ka, baidos, Džordžs ne pārāk bieži apmeklēja baznīcu. Bet, dabiski, kā mācītāja sieva … es gribēju teikt, atraitne… domāju, ka piestāvētu …

Reiss izmantoja pauzi un pajautāja:

—    Kur ir mis Mārlova?

—    Irisa? Viņa nesen atnāca. Teica, ka sāpot galva, un aizgaca uz savu istabu. Ziniet, man liekas, ka šodienas meitenes nav sevišķi izturīgas… Viņas pietiekamā daudzumā neēd spinātus … Viņa, man liekas, pilnīgi noteikti negribēja runāt par gatavošanos bērēm, bet, lai katrs saka, ko grib, kādam ar to jānodarbojas. Gribas ,lai viss būtu, kā nākas, un nelaiķim tiktu parādīta pienācīga cieņa… automašīna, katafalks, liekas, nepietiekami svinīgi … Jūs saprotat, par ko es runāju … Tie nav kā zirgi ar garām melnām astēm … Es, protams, uz to pastāvēju, un Ruta — es viņu saucu par Rutu, nevis mis Lesingu — man pilnīgi piekrita un neiebilda.

—    Vai mis Lesinga jau aizgāja? — Kemps jautāja.

Atkal sākās vārdu plūdi ,un Antonijs uzmanīgi izslīdēja pa

durvīm. Pēc viņa aiziešanas Licilla negaidot pārtrauca savu vēstījumu un teica:

—    Kas ir šis jauneklis, kurš atnāca kopā ar jums? Es sākumā nesapratu, ka jūs viņu atvedāt… Nodomāju, ka viņš droši vien ir kāds no tiem šausmīgajiem reportieriem. Ar viņiem ir tik daudz klapatu …

Antonijs uzskrēja pa trepēm. Izdzirdis aiz muguras soļus, viņš apgriezās un iesmējās, ieraudzīdams galveno inspektoru Kempu.

—   Jūs arī aizbēgāt? Nabaga Reiss!

Kemps norūca:

—    Viņam tas viss liekas uzjautrinoši. Bet man kaut kas te nepatīk.

Viņi bija jau otrajā stāvā un grasījās kāpt uz trešo, kad Antonijs izdzirdēja: kāds uzmanīgi kāpa lejup. Tieši blakus atradās vannasistaba, kurā Antonijs steigšus ierāva Kempu.

Soļi aizdipēja lejup pa kāpnēm.

Antonijs iznāca no slēptuves un uzskrēja nākamajā stāvā. Viņš zināja, ka Irisas istaba ir ar skatu uz dārzu. Viņš uzmanīgi pieklauvēja.

—    Irisa … — Atbildes nebija. Viņš pieklauvēja skaļāk un atkal pasauca. Pamēģināja nospiest rokturi — durvis bija slēgtas.

Viņš sāka dauzīt durvis no visa spēka.

—    Irisa … Irisa …

Viņš dauzīja pāris minūšu, tad pārtrauca un paskatījās lejup. Zem kājām viņam atradās pūkains vecmodīgs tepiķītis, kādus parasti liek pie durvīm, lai izvairītos no caurvēja. Tepiķītis bija rūpīgi piespiests pie durvīm. Antonijs to atgrūda nost. Sprauga starp durvīm un grīdu bija samērā plata; laikam tāpēc, viņš nodomāja, lai varētu izklāt paklāju un nesaskrāpētu grīdu.

Viņš paskatījās pa atslēgas caurumu, bet neko neieraudzīja. Pēkšņi viņš pacēla galvu un sāka ostīt gaisu. Pēc tam nogūlās uz grīdas un piebāza degunu durvju spraugai.

Piecēlies kājās, viņš iekliedzās:

—    Kemp!

Klusums. Antonijs iekliedzās vēlreiz.

Nevis Kemps, bet pulkvedis Reiss kāpa pa kāpnēm. Viņš pat nepaguva atvērt muti, kad Antonijs sāka kliegt:

—    Lstabā gāze! Jāuzlauž durvis!

Reisam piemita milzu spēks. Uzlauzt durvis nesagādāja nekādās grūtības. Durvis sāka krakšķēt un atvērās.

No negaidītā skata viņi sākumā apjuka, pēc tam Reiss iekliedzās:

—    Lūk, viņa, pie kamīna! Es tūliņ izsitīšu logu. Bet jūs — pie viņas.

Irisa gulēja pie gāzes degļa — sejā plūda spēcīga gāzes straume.

Pēc mirkļa smakdami Antonijs un Reiss nolika bezsamaņā esošo meiteni pie loga caurvējā.

Reiss teica:

—    Es ar viņu nodarbošos. Bet jūs ātri atvediet ārstu!

Antonijs metās lejup pa kāpnēm. Reiss viņam nopakaļ nokliedza:

—    Neuztraucieties. Es domāju — viss būs kārtībā. Mēs paspējām laikā.

Hallē, pagriezis muguru Licillai, Antonijs uzgrieza vajadzīgo numuru un klusi runāja klausulē.

Beidzot viņš atgāja no telefona un ar atvieglojuma nopūtu teica:

—    Sazvanīju. Viņš dzīvo laukuma otrajā pusē. Pēc pāris minūtēm būs šeit.

—    … Bet man jāzina, kas noticis. Irisa slima?

Tie bija pēdējie vārdi, kas aizgāja līdz Antonija apziņai.

Viņš atbildēja:

—    Viņa ir savā istabā. Durvis aizslēgtas… Galva kamīnā, un pilns ar gāzi.

—    Irisa? — iespiedzās misis Dreika. — Irisa izdarījusi pašnāvību? Neiedomājami! Es nespēju ticēt.

Antonija sejā parādījās nevis parastais bezrūpīgais smaids, bet gan tikai tāla tā atblāzma.

—    Un jums arī nevajag tam ticēt, — viņš teica. — Tā nav taisnība.

14. nodaļa

—    Bet tagad, Antonij, lūdzu, izstāsti visu pēc kārtas!

Irisa gulēja uz dīvāna, aiz Litlpraiersas logiem līksmoja

novembra saule.

Antonijs paskatijās uz pulkvedi Reisu, kas sēdēja uz palodzes un apburoši smaidīja.

—    Atzīšos tev, Irisa, savās vēlmēs. Es sasprāgšu gabalos, ja tūdaļ uz līdzenas vietas kādam nepastāstīšu par savām garaspējām. Lai arī tas nav pieklājīgi, lai es izskatos pēc lielībnieka, bet es vairs nespēju savaldīties. Brīdi pa brīdim es ieturēšu pauzi, dodot sev iespēju iesaukties: «Antonij. kāds tu gan esi gudrinieks! — vai arī: «Lieliski, Tonij!» — vai kaut ko tamlīdzīgu. Hm! Priekšnesums sākas. Un tā …

Kopumā lieta ir visai vienkārša. Es gribu teikt — cēloņu sakarība ar to rezultātu ir visai skaidra. Rozmarijas nāve, ko sākotnēji uzskatīja par pašnāvību, īstenībā nebija pašnāvība. Džordžs jūt kaut ko nelabu, sāk rakties un droši vien nav tālu no patiesības, bet, pirms viņš pagūst atmaskot slepkavu, pats tiek nogalināts. Viss vislabākajā kārtībā, ja tā drīkst teikt.

Bet tagad mēs saduramies ar acīmredzamām pretrunām: A. Džordžu nevarēja noindēt. B. Džordžu tomēr noindēja. Un:

A.   Neviens nepieskārās Džordža glāzei. B. Džordža glāzē bija ciankālijs.

Visa nelaime tā, ka mēs nepievērsām uzmanību visai interesantai lietai… Kad runājam par Džordža glāzi un tasīti, uzreiz jūtama kaut kāda neskaidrība. Bet īstenībā Džordža glāzi vai tasīti pilnīgi nevar atšķirt no citām tādām pašām tasītēm vai glāzēm.

Lai to ilustrētu, es izdarīju eksperimentu. Reiss dzēra tēju bez cukura, Kemps — ar cukuru, bet es — kafiju. Visi trīs šķidrumi bija apmēram vienā krāsā. Mēs sēdējām pie apaļa marmora galdiņa, kas atradās starp citiem apaļiem marmora galdiņiem. Tanī brīdī man prāta iešāvās laimīga ideja — es piedāvāju saviem biedriem piecelties un iziet vestibilā. Kad viņi gāja ārā, es atstūmu krēslus sāņus un pārvietoju Kempa pīpi blakus savam šķīvim, ka viņš pat nepamanīja. Līdzko izgājām vestibilā, es atvainojos, un mēs atgriezāmies zālē. Kemps gāja pa priekšu. Viņš piebīdīja krēslu un apsēdās pie tā šķīvja, kur bija nolikta pīpe. Reiss, tāpat kā iepriekš, apsēdās no viņa pa labi, es — pa kreisi. Kas notika? Atkal radās pretruna starp A. un B. A. Kempa tasē bija tēja ar cukuru.

B.   Tagad Kempa tasē bija kafija. Divi apgalvojumi, kas pilnīgi izslēdz viens otru, bet abi pilnīgi pareizi. Juceklis sākās ar Kempa tasi. Kad viņš aizgāja no galda un aktal pie tā atgriezās, viņa priekšā bija divas dažādas tases.

Tas pats notika arī tanī vakarā «Luksemburgā». Pēc varietē, kad mēs visi devāmies dejot, tev nokrita somiņa. Oficiants to pacēla. Nevis oficiants, kas mūs apkalpoja — tas precīzi zināja, kur tu sēdi, — bet gan jaunais zēns: viņš garāmskrejot pacēla somiņu un nolika to blakus šķīvim. Jūs ar Džordžu pirmie atgriezāties pie galda, un tu, ne mirkli nešaubīdamās, ieņēmi pie galda to vietu, kur bija somiņa. Tāpat kā Kemps ieņēma vietu, kur bija nolikta pīpe. Džordžs domāja, ka vieta pa labi no tevis ir viņa. Un, kad viņš pacēla tostu Rozmarijas piemiņai, viņš iedzēra, kā pats uzskatīja, no savas glāzes, bet patiesībā viņš dzēra no tavas glāzes. Iebērt indi tavā glāzē bija ārkārtīgi viegli, tas nav nekāds burvju triks.

Tu biji vienīgais cilvēks, kas pēc varietē nedzēra no savas glāzes, jo visi dzēra uz tavu veselību.

Lieta iegūst pavisam citu virzību. Par upuri bija jākļūst tev, nevis Džordžam. Bet liekas, ka gribēja nogalināt Džordžu. Ja iecerētais būtu izdevies, kā tad novērtētu šo notikumu? Iepriekšējā banketa atkārtojums — un atkārtojas… pašnāvība! Visi nodomātu: acīmredzot šo ģimeni ķēris pašnāvību lāsts. Tavā somā atrod ciankālija iepakojumu. Skaidra lieta! Nabadzīte loti skuma pēc māsas nāves. Skumji, bet bagātas meitenes ir tik izlutinātas!

Irisa viņu pārtrauca. Viņa iekliedzās:

—    Bet kāpēc mani gribēja nogalināt? Kāpēc? Kāpēc?

—    Manu eņģelīt, bet mūsu visu tik mīlētā nauda? Nauda, Nauda, nauda. Pēc Rozmarijas nāves viņas nauda pārgāja tavā īpašumā. Pieņemsim, tu nomirsti neprecējusies. Kas notiktu ar naudu? Ir tikai viena atbilde — tā tiktu tavai tuvākajai radiniecei Licillai Dreikai. Bet tagad, apsverot visus apstākļus, es diezin vai nosauktu misis Dreiku par slepkavu numurs viens. Vēl kāds gribēja gūt sev labumu no tavas nāves? Jā, gribēja. Tas nebija neviens cits kā Viktors Dreiks. Ja Licilla iegūtu naudu, tas nozīmētu, ka to ieguvis Viktors, — un viņš to saprata. Viņš vienmēr ir varējis no savas mātes vīt virves. Un nebūs grūti viņā saskatīt slepkavu numurs viens. Ne velti mēs jau no paša sākuma dzirdam nebeidzamus atgādinājumus par Viktoru.

—    Bet Viktors ir Argentīnā! Viņš visu gadu bija Dienvidamerikā.

—    Jā? Un tā mēs nonākam, tā teikt, pie vēstījuma galvenā sižeta. «Meitene satiek savu iemīļoto». Banālais stāsts sākas ar Viktora un Rutas tikšanos. Viņš iegūst pār viņu varu. Es domāju, ka viņa Viktora dēļ zaudē galvu. Šīs mierīgās, līdzsvarotās sievietes bieži zaudē galvu.

Mirkli padomā, un tu sapratīsi, ka pārliecība par Viktora atrašanos Dienvidamerikā ir balstīta uz Rutas Lesingas teikto. Viņas apgalvojumi neradīja šaubas, bet tos neviens nepārbaudīja! Ruta teica, ka viņa redzējusi, kā Viktors aizbrauca, un ka viņa zvanījusi O'Hilvi Džordža nāves dienā, bet pati tūdaļ atlaida no darba telefonisti.

161

—    Protams, tagad to ir viegli noskaidrot. Viktors Dreiks ieradās Rio ar kuģi, kas no Anglijas izbrauc nākamajā dienā pēc Rozmarijas nāves. O'Hilvi Buenosairesā Džordža nāves dienā nerunāja ar Rutu pa telefonu. Bet pats Viktors Dreiks vairākas> nedēļas iepriekš no Buenosairesas aizbrauca uz Ņu-

11 — 2104

jorku. Vajadzīgajā bridi nosūtīt savā vārdā telegrammu, viņam nesagādāja nekādas grūtības. Nosūtīt telegrammu, kurā viņš kārtējo reizi diedelēja naudu, un tas viss radīja ilūziju, ka Viktors Dreiks atrodas tālu. Bet tanī pašā laikā …

—    Jā, Antonij?

—    Bet tanī pašā laikā, — bija skaidri redzams, ka Antonijs ar milzīgu baudu tuvojas sava stāstījuma kulminācijai,— viņš sēdēja «Luksemburgā» pie blakusgaldiņa kopā ar skaisto blondīni.

—    Vīrietis ar atbaidošo ārieni?

—    Nekas nav vieglāk kā iztaisīt dzeltenu, bakurētainu seju, asiņu pieplūdušas acis. Cilvēks pārvēršas līdz nepazīšanai. Bez tam neviens mūsu kompānijā, izņemot, protams, mani un Rutu Lesingu, nekad viņu nebija redzējis. Un arī es viņu pazinu ar citu vārdu. Es sēdēju pret viņu ar muguru. Kad mēs iegājām koktei|bārā, man likās, ka redzu cilvēku, kuru satiku cietumā un kuru mēs saucām par Pērtiķēnu Kolemanu. Bet, tā kā es tagaid esmu kļuvis respektabls dženltmenis, man ļoti negribējās, lai viņš mani atpazīst. Bez tam man nebija ne mazako aizdomu, ka Pērtiķēnam Kolemanam ir kāda saistība ar noziegumu. Un, visubeidzot, es nedomāju, ka viņš un Viktors Dreiks ir viena un tā pati persona.

—• Bet es nesaprotu, kā viņš visu to izdarīja, — Pulkvedis Reiss iejaucās sarunā.

—    Nekas nav vieglāk. Varietē laikā viņš gāja piezvanīt un pagāja garām mūsu galdiņam. Dreiks ir strādājis par aktieri un, — tas ir vēl svarīgāk, — oficiantu. Uzlikt grimu un nospēlēt Pedro Moralesa lomu aktierim ir tīrā bērnu spēle. Bet, lai skaisti un veikli oficianta gaitā apietu galdu un ielietu šampanieti glāzēs, ir nepieciešamas zināšanas un noteiktas iemaņas, kas var būt tikai tādam cilvēkam, kurš tik tiešām ir strādājis par oficiantu. Viena neveikla kustība, viens neveikls solis uzreiz piesaistītu mūsu uzmanību, bet, pieņemot viņu par oficiantu, neviens no mums viņu nepētīja. Mēs skatījāmies varietē un nepievērsām uzmanību oficiantam, kas bija daļa no restorāna vides.

—    Bet Ruta? — pēc neilgām pārdomām Irisa pajautāja.

Antonijs atbildēja:

—    Nav šaubu, ka Ruta un neviens cits ciankālija iesaiņojumu ielika tavā somiņā — iespējams, tualetē vakara sākumā. So tehniku viņa jau bija apguvusi pagājušajā gadā, kad nogalināja Rozmariju.

—   Man vienmēr likās dīvaini, — teica Irisa, — ka Džordžs lautai neizstāstīja par tām vēstulēm. Viņš taču konsultējās ar Rutu absolūti par visu.

—    Protams, viņš pateica Rutai — un pašai pirmajai. Viņa zināja, ka pateiks. Tāpēc arī rakstīja. Plāns bija rūpīgi izstrādāts un tūliņ arī sāka darboties. Kā pieredzējis režisors Ruta ārkārtīgi prasmīgi sagatavoja pašnāvību numurs divi. Ja Džordžs būtu noticējis, ka tu nogalināji Rozmariju, bet pēc tam, sirdsapziņas mocīta vai arī aiz bailēm izdarīji pašnāvību, — cik tas viņai būtu nozīmīgi!

—    Un tu vari iedomāties — es viņu mīlēju, ļoti mīlēju! Un gribēju, lai viņa ar Džordžu apprecas.

—    Iespējams, ka viņa būtu ļoti laba sieva Džordžam, ja ceļā negadītos Viktors, — Antonijs teica. — Morāle: mīļa meitene var kļūt par briesmīgu slepkavu.

Irisa nodrebēja.

—    Tu esi naiva, nauda daudzus pavedina uz noziegumu. Viktors darbojās naudas dēļ. Ruta — daļēji naudas, daļēji Viktora dēļ un daļēji arī, es domāju, tāpēc, ka neieredzēja Rozmariju. Jā, viņa jau bija tālu attīstījusies tajā brīdī, kad aukstasinīgi mēģināja tevi notriekt ar mašīnu. Un vēl tālāk, kad, pametusi Licillu viesistabā, it kā aizcirta ārdurvis, bet pati uzskrēja pie tevis guļamistabā. Kā viņa izskatījās? Nervozēja?

Irisa kļuva domīga.

—    Manuprat, ne. Viņa .uzmanīgi pieklauvēja, ienāca un teica, ka viss ir sarunāts. Tad pavaicāja, kā es jūtos. Es atbildēju — «labi». Es biju nedaudz nogurusi. Pēc tam viņa paņēma manu lielo, ar gumiju apvilkto lampu un teica: «Kāda skaista lampa,» — un vairāk es noko neatceros.

—     Protams, ka neatceries, dārgā, — Antonijs teica, — tāpēc, ka viņa nedaudz pakutināja tavu skaustu ar skaisto lampu. Pēc tam viņa tevi ar komfortu noguldīja pie gāzes degļa, cieši aizvēra logu, atgrieza gāzi, aizslēdza durvis, atslēgu pabāza zem durvīm, bet durvju apraugai cieši klāt pielika paklāju un pati mierīgi nokāpa pa trepēm. Mēs ar Kempu knapi paguvām noslēpties vannasistabā. Pēc tam es skrēju pie tevis, bet Kemps sekoja Rutai. Viņa devās uz mašīnu — zini, es uzreiz nojautu melus, kad viņa stāstīja, ka braukusi ar metro un autobusu.

Irisa notrīcēja.

11

163

—    Tas ir šausmīgi — zināt, ka tevi gribēja zvērīgi noslepkavot. Tāļad viņa mani no sirds neieredzēja?

—    Tā es neteiktu. Mis Ruta Lesinga ir ļoti lietišķa jauna sieviete, un viņai ne prātā neienāktu veltīgi riskēt ar savu galvu. Nešaubos, ka Licilla Dreika izpļāpājās par tavu lēmumu precēties ar mani, līdzko es tevi bildināšu. Tādā gadījumā nedrīkstēja zaudēt ne mirkli. Pēc kāzām es, nevis Licilla kļūtu par tavu tuvāko radinieku.

—    Nabaga Licilla. Man viņas ir ļoti žēl.

—    Man arī. Viņa ir nekaitīga, labsirdīga sieviete.

—    Vai viņš jau ir arestēts?

Antonijs paskatījās uz Reisu, viņš pamāja.

—    Šorīt no rīta, piezemējoties Ņujorkā.

—    Bet vai viņš pēc tam būtu apprecējis Rutu?

—   Viņai prātā tāda doma bija. Gan jau aptītu viņu ap pirkstu.

—    Tu zini, Antonij, nauda mani neinteresē.

—    Lieliski, dārgā, mēs atradīsim tai labu pielietojumu. Man pašam ir pietiekami daudz naudas, lai dzīvotu un nodrošinātu komfortu savai sievai. Bet tavu naudu, ja tu neiebilsti, mēs ziedosim bērnunamiem vai izdalisim vecīšiem bezmaksas tabaku, vai… Kā tu domā, vai nevajadzētu izvērst kampaņu par Anglijas apgādi ar labāku kafiju?

—    Nedaudz es sev atstāšu, — Irisa teica. — Gadījumā, ja man būs vēlēšanās šķirties no tevis.

—    Tu gan dodies laulībā ar brīnišķīgām domām. Starp citu, tu tā arī ne reizi nepateica «Lieliski, Toniji» vai «Antonij, cik tu esi gudrs!».

Pulkvedis Reiss pasmaidīja un piecēlās.

—    Iešu uz tēju pie Faradejiem, — viņš paskaidroja. Viņa acīs iedzirkstījās tikko jaušami velniņi, kad viņš vērsās pie Antonija: — Jūs arī nevēlaties?

Antonijs noraidoši papurināja galvu, un Reiss devās uz izeju. Durvīs viņš mirkli aizkavējās un izmeta:

—    Visu labu.

—    Lūk, tas, — teica Antonijs, kad durvis bija aizvērušās, — ir augstākais novērtējums britu gaumē.

Irisa mierīgi pavaicāja:

—   Viņš domāja, ka es to izdarīju?

—    Nedusmojies uz viņu, — Antonijs teica. — Saproti, viņš ir redzējis tik daudz skaistas spiedzes, kas zog slepenas formulas, kārdina ģenerāļus un izspiego kara noslēpumus, ka viņa dvēsele ir kļuvusi raupja un aizdomīga. Viņš nolēma, ka arī tu esi tāda tipa skaistule. _

—    Bet kāpēc tu tā nedomāji, Tonij?

—    Tāpēc, ka es tevi mīlu, — Antonijs jautri noteica. Pēkšņi viņa sejas izteiksme izmainījās, viņš kļuva nopietns.

Viņš rādīja uz pelēki zaļu zaru ar violetu ziedu.

—    Kur šinī laikā radies tāds zieds?

—    No kaut kurienes… dīvains zieds… silts rudens. Antonijs izņēma to no vāzes un uz mirkli pieglauda vaigam. Viņš puspievērtām acīm ieraudzīja kuplus kastaņbrūnus matus, jautras zilas acis un sārtas kaislīgas lūpas …

Viņš klusi noteica:

—    Tātad viņas vairs nav kopā ar mums, jā?

—    Par ko tu runā?

—    Tu zini, par Rozmariju… Viņa laikam juta, ka tev draud briesmas, Irisa.

Viņš ar lūpām pieskārās smaržīgajam zaram.

—    Ardievu, Rozmarij, paldies tev… Irisa maigi teica:

—    Tas par piemiņu… — Un vēl maigāk piebilda: — Lūdzu Dievu, atceros, mīlu …

[1] Ruth (angļu) — žēlums.

Content

Kristi Agata Mirdzošais ciankālijs

Darbojošās personas

Pirmā gramata ROZMARIJA

1. nodaļa IRISA MĀRLOVA

2. nodaļa RUTA LESINGA

3. nodaļa ANTONIJS BRAUNS

4. nodaļa STEFANS FARADEJS

5. nodaļa Aleksandra FARADEJA

6. nodaļa dŽordŽs BARTONS

OTRA GRĀMATA VISU SVĒTO DIENA

1. nodaļa

2. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

Trešā grāmata irisa

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14. nodaļa