Kristi Agata

Mis Mārplas pēdējās lietas

Agata Kristi

Mis Mārplas pēdējās lietas

Stāsti

Patvērums

Vikāra kundze, nesdama pilnu klēpi krizantēmu, nogriezās ap mācītājmājas stūri. Sievietes kurpes bija aplipušas ar dārza lekno zemi, kāds nieks pieķēries arī pie deguna, bet viņu tas nemaz neuztrauca.

Vārtiņu atvēršana prasīja zināmu piepūli, jo tie karājās sarūsējušās virās, turklāt vēja pūsma aizķēra sievietes apbružāto filca cepuri un sašķieba to uz vienu sānu.

Sasodīts! iesaucās Banča.

Laimīgie vecāki meitu bija kristījuši par Diānu, taču jau mazotnē apaļīgo meitēnu iesauca par Banču [1] , un kopš tā laika iesauka pielipa uz mūžu. Spiezdama ziedus pie krūtīm, misis Harmona steidzās uz baznīcu.

Novembra gaiss bija silts un mitrs. Vēja dzīti, debesīs izklaidus traucās zili pelēki mākoni. Baznīca bija tumša un auksta apkuri ieslēdza vienīgi dievkalpojuma laikā.

Brrrrr, nodrcbinājās Banča. Aši jāpaveic darāmais. Te jau var sasalt ragā!

Ierastām kustībām viņa ātri sagādāja nepieciešamās lietas: vāzes, ūdeni, ziedu turētājus.

"Protams, lilijas izskatītos labāk," pie sevis nosprieda Banča, kārtodama ziedus. "Šīs nīkulīgās krizantēmas jau ir apnikušas."

Nekāds īpašais mākslas darbs gan nesanāca, jo arī pati Banča Harmona nebija ne īpaša, ne māksliniece. Ziedu kārtojumi izdevās vienkārši, tomēr acij tīkami. Uzmanīgi turēdama rokās vāzes, viņa pa galveno eju devās uz altāri. Tobrīd saule izlauzās caur mākoņiem un pa augsto logu iespīdēja baznīcā. Austrumu puses loga vitrāža bija darināta no sarkana un zila stikla gabaliņiem tā bija kāda pārtikuša draudzes locekļa velte baznīcai vēl karalienes Viktorijas laikā. Saules staros logs iemirdzējās pārsteidzoši krāšņi. "Kā īsti dārgakmeņi!" nopriecājās Banča. Piepeši viņa aprāva soli un iepleta acis. Uz altāra pakāpiena tumsnēja kaut kas nenosakāms.

Nolikusi zemē vāzes, Banča piegāja tuvāk un noliecās. Tur sakņupis gulēja kāds cilvēks.

Nometusies ceļos, Banča lēnām un uzmanīgi pagrieza vīrieti uz muguras. Viņa saņēma gulošā roku un sataustīja pulsu. Tas bija vājš un paātrināts, bet vīrieša seja zaļgani bāla. Banča saprata, ka šis cilvēks ir tuvu nāvei.

Vīrietim melnajā, krietni apvalkātajā uzvalkā bija ap gadiem četrdesmit. Banča uzmanīgi palaida vaļā svešā roku un uzmeta skatienu otrai. Plauksta bija sažņaugta dūrē un piespiesta pie krūtīm. Ieskatījusies ciešāk, viņa rokā pamanīja kabatas lakatiņa stūri. Roku un žaketi klāja brūngani traipi, kas, kā Banča saprata, bija sakaltušas asinis. Viņa iztaisnoja muguru un sarauca pieri.

Līdz šim vīrieša acis bija aizvērtas, bet tagad tās pēkšņi atvērās un cieši vērās Bančas sejā. Skatiens nebija ne aizmiglots, ne klejojošs, bet skaidrs un saprātīgs. Svešinieka lūpas sakustējās, un Banča pieliecās tuvāk, lai dzirdētu, ko viņš sacīs.

Mirstošais nočukstēja tikai vienu vārdu:

-   Patvērums…

Sakot to, vīrieša lūpas pastiepās vārgā smaidā, un viņš atkārtoja:

-   Patvērums…

Izdvesis vieglu, garu nopūtu, vīrietis aizvēra acis. Banča steidzīgi taustīja pulsu. Tas nebija pazudis, taču likās vēl vājāks un neregulārāks. Viņa izlēmīgi pietrausās kājās.

-  Nekustieties, viņa piekodināja vīrietim, pat nemēģiniet. Es jau skrienu pēc palīdzības!

Vīrietis atvēra acis, bet šoreiz skatiens bija pievērsts daudzkrāsainajai gaismai, kas spīdēja no loga austrumu pusē. Viņš nomurmināja kaut ko nesaprotamu, Bančai tas izklausījās pēc viņas vīra vārda.

-   Džūljens? viņa pārsteigta pārjautāja. Vai nācāt satikt Džūljenu?

Svešais neatbildēja. Viņa acis bija aizvērtas un elpa pavisam sekla.

Banča pagriezās un steigšus devās uz izeju. Viņa uzmeta skatienu rokas pulkstenim un apmierināti pamāja ar galvu dakteris Grifits vēl būs savā kabinetā, bet tas atradās vien dažu minūšu gājiena attālumā no baznīcas.

Banča steigšus izmetās cauri uzgaidāmajai telpai un ieskrēja ārsta kabinetā.

-   Nāciet! Ātri! vina izdvesa. Baznīcā mirst cilvēks!

Brīdi vēlāk, veicis īsu apskati, dakteris Grifits iztaisnoja muguru un jautāja:

-   Vai būtu iespējams viņu aiznest uz mācītājmāju? Tur es varētu veikt rūpīgāku apskati, lai gan tāpat viss ir skaidrs.

-   Protams, protams! Banča piekrita. Es aizskriešu un visu sagatavošu! Pasaukšu Hārperu un Džounsu, lai viņi jums palīdz!

-   Tas būtu labi. No turienes piezvanīšu ātrajai palīdzībai, lai gan baidos, kamēr tā ieradīsies… viņš aprāvās.

-   Vai iekšēja asiņošana?

Grifits pamāja ar galvu un izmeta:

-   Nesaprotu, kā šis cilvēks vispār nokļuvis līdz šejienei!

-   Manuprāt, viņš šeit nogulējis visu nakti, Banča sprieda. Agri no rīta Hārpers atslēdz baznīcu, bet iekšā parasti neienāk.

Brīdi vēlāk Grifits nolika klausuli un atgriezās rīta istabā, kur uz steigā saklātā dīvāna gulēja ievainotais. Banča bija atnesusi ūdens bļodu un centās uzkopt telpu pēc veiktās apskates.

-   Tik tālu nu būtu, teica Grifits. Izsaucu ātro palīdzību un paziņoju policijai. Saraucis pieri, viņš nolūkojās ievainotajā, kura acis bija aizvērtas, bet kreisā roka krampjaini raustījās.

-   Vīrietis ir sašauts, Grifits paskaidroja, netālu, dažu kvartālu attālumā. Savīšķījis kabatlakatu, viņš to piespiedis ievainojumam, tā apturēdams asiņošanu.

-   Kā gan viņš spējis tikt līdz baznīcai? brīnījās Banča.

-   Tas nav nekas neiespējams. Ir zināmi gadījumi, kad smagi ievainots cilvēks vēl kādu brīdi turpina darboties, it kā nekas nebūtu noticis, un tikai pēc piecām vai desmit minūtēm sabrūk. Skaidrs, ka ne jau baznīcā uz viņu šāva, nē. Viņu ievainoja kaut kur citur. Protams, var būt, ka viņš pats sevi sašāva, nometa ieroci un atstreipuļoja līdz baznīcai. Tomēr nesaprotu, kāpēc vīrs devās uz baznīcu, nevis uz mācītājmāju.

-   Es saprotu, kāpēc! sacīja Banča. Viņš to pateica. Viņš teica: "Patvērums."

Ārsts izbrīnījies paskatījās sievietē un atkārtoja:

-   Patvērums?

-   Tur nāk Džūljens, sacīja Banča, izdzirdusi vīra soļus priekštelpā, un, pagriezusi galvu, uzsauca: Džūljen, nāc šurp!

Istabā ienāca vikārs Džūljens Harmons. Nopietnās sejas un zinību vīra manieru dēļ viņš izskatījās daudz vecāks par saviem gadiem.

-   Ak, dārgā! Kas atgadījies? Vikārs neizpratnē skatījās uz gulošo svešinieku un atvērto ārsta somu.

Kā vienmēr runā tieša, Banča īsumā pastāstīja par notikušo:

-     Es šo vīru atradu baznīcā. Viņam krūtīs ir nāvējoša brūce. Sašauts. Vai tu viņu pazīsti, Džūljen? Man izklausījās, ka viņš nosauca tavu vārdu.

Vikārs piegāja pie dīvāna un brīdi raudzījās mirējā.

-     Nabaga cilvēks, viņš sacīja un papurināja galvu. Nē, es viņu nepazīstu. Esmu pārliecināts, ka nekad agrāk neesmu viņu redzējis.

Tobrīd ievainotais atvēra acis. Viņš paskatījās uz ārstu, tad uz Džūljenu Harmonu, tad skatiens pievērsās vikāra sievai un tur arī palika. Grifits spēra soli tuvāk.

-Ja jūs varētu mums pateikt… viņš steidzīgi iesāka.

Bet vīrietis neatlaidīgi skatījās Bančā.

-     Lūdzu… Lūdzu… viņš vārgā balsī izdvesa un, viegli nodrebējis, nomira…

Seržants Heiss nolaizīja zīmuļa galu un pāršķīra piezīmju blociņa lapu.

-     Tātad tas ir viss, ko jūs varat pastāstīt, Harmona kundze?

-       Tas ir viss, atbildēja Banča. Šeit ir lietas, kas atradās viņa žaketes kabatās.

Uz galda gulēja naudas maks, vecs, apskrambāts kabatas pulkstenis ar iegravētiem iniciāļiem "V.S." un atpakaļbiļete uz Londonu. Tas bija viss.

-        Vai esat noskaidrojuši, kas viņš ir? painteresējās Banča.

-        Kāds Ekla kungs ar kundzi zvanīja uz iecirkni. Šķiet, nelaiķis ir kundzes brālis. Uzvārds Sendborns. Kādu laiku bijis pie sliktas veselības, arī ar nerviem neesot bijis labi. Pēdēja laikā esot juties pavisam slikti. Aizvakar izgājis no mājām un tā arī neatgriezās. Viņam līdzi bijis revolveris.

-       Atbraucis šurp un nošāvies? Kāpēc gan? nesaprata Banča.

-  Saprotiet, dziļā depresijā…

-        Ne jau to es domāju, Banča viņu pārtrauca. Es nesaprotu, kāpēc šeit?

Tā kā seržants Heiss to nezināja, tad mēģināja izlīdzēties, sakot:

-         Atbrauca uz šejieni ar autobusu piecos desmit.

-  Jā, jā, bet kāpēc uz šejieni?

-   Nezinu. Harmona kundze, atzinās seržants. To nevar izskaidrot. Ja cilvēka prāts ir traumēts…

-   …viņš to var izdarīt jebkurā vietā, Banča pabeidza teikumu. Tomēr nav saprotams, kāpēc bija jābrauc tieši uz šejieni, uz nelielu ciematu. Varbūt te dzīvo kāds, ko viņš pazina?

-   Līdz šim to nav izdevies noskaidrot. Kā atvainodamies seržants Heiss iekāsējās un, pieceldamies kājās, piebilda: Iespējams, ka misis un misters Ekli vēlēsies satikt jūs, kundze. Tas ir, ja neiebilstat.

-   Protams, ka neiebilstu, atbildēja Banča. Viņu vēlēšanās ir labi saprotama. Vienīgi gribētos, kaut man būtu vairāk ko pastāstīt.

-   Es nu tagad iešu,-teica seržants Heiss.

-   Mani mierina doma, pavadīdama viņu uz durvīm, sacīja Banča, ka tā vismaz nebija slepkavība.

Pie vārtiem apstājās automašīna. Uzmetis tai skatu, seržants sacīja:

-Šķiet, pie jums ieradušies Ekli.

Banča saņēmās, gatavodamās smagajam pārbaudījumam, kas stāvēja priekšā. "Lai gan", viņa nodomāja, "es jebkuru brīdi varu pasaukt Džūljenu, ja radīsies tāda vajadzība.

Mācītāja pienākumus pildot, viņam nereti ir nācies mierināt cilvēkus līdzīgās situācijās."

Lai arī Banča nevarētu pateikt, tieši kādu viņa bija iedomājusies Eklu laulāto pāri, tomēr jutās pārsteigta, abus ieraugot. Misters Ekls bija tukls, sārtsejains vīrietis, kurš citkārt droši vien izturējās omulīgi un mundri. Misis Ekla bija maza auguma, bezgaumīgi ģērbusies sieviete; plānās lūpas nelaipni sakniebtas, balss smalka un spalga.

-   Kā varat iedomāties, misis Harmona, tas bija briesmīgs šoks, viņa sacīja.

-   Es saprotu, atbildēja Banča. Tas noteikti bija šausmīgi. Lūdzu, sēdieties. Vai varu piedāvāt… Lai gan ir mazliet par agru tējai…

Misters Ekls atmeta apaļīgo roķeli.

-   Nē, nē, nepūlieties, viņš sacīja. Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, pateicamies. Mēs tikai gribam uzzināt, vai nabaga Viljams paguva kaut ko pateikt un… hm… saprotiet…

-    Viņš ilgu laiku pavadīja ārzemēs, paskaidroja misis Ekla, kur, šķiet, piedzīvoja ne vienu vien nepatīkamu situāciju. Kopš atgriešanās dzimtenē bija ļoti nerunīgs un nomākts. Bieži atkārtoja, ka nav vērts dzīvot šajā pasaulē un ka nav nekā laba, uz ko cerēt nākotnē. Nabaga Bils allaž bija drūmā noskaņojumā.

Banča klusēdama noraudzījās abos.

-        Nočiepa vīra revolveri, to viņš izdarīja, misis Ekla turpināja. Mēs pat nepamanījām. Pēc tam, izrādās, ar autobusu atbraucis šurp. Manuprāt, jāpriecājas, ka viņš nepadarīja sev galu mūsu mājās.

-   Nabaga puisis, nabaga puisis, nopūtās misters Ekls. Netiesāsim vinu. Brīdi klusējis, viņš turpināja: Vai viņš atstājis vēstuli? Uzrakstījis kādus pēdējos vārdus… nu, kaut ko tamlīdzīgu…

Vīra spožās un mazās ačteles pētīgi raudzījās Bančā. Arī misis Ekla pēkšņi saspringa un ziņkāri pieliecās tuvāk.

-        Nē, Banča mierīgi atbildēja. Viņš jau gandrīz miris bija iestreipuļojis baznīcā, meklēdams patvērumu.

-        Patvērumu? Šķiet, es ne gluži… Misis Eklas seja pauda neizpratni.

Misters Ekls viņu pārtrauca.

-        Svētītā namā, dārgā, viņš nepacietīgi bilda, šķiet, to gribēja teikt mācītāja kundze. Saproti, pašnāvība tas ir liels grēks. Domāju, viņš vēlējās izlūgties žēlastību Dieva priekšā.

-         Pēdējā mirklī pirms nāves nelaimīgais pūlējās kaut ko pateikt, sacīja Banča. Viņš čukstēja: "Lūdzu…", bet tālāk netika.

Misis Ekla pielika mutautiņu pie acīm un ieelsojās:

-  Cik šausmīgi, vai ne?

-        Ak, dārgā, neuztraucies tik ļoti, vīrs viņu mierināja. Te vairs nekas nav līdzams. Nabaga Villijs beidzot radis mieru. Liels paldies, misis Harmona. Es ceru, ka mēs jūs pārāk neapgrūtinājām. Mēs saprotam, ka vikāra kundzei ir daudz pienākumu.

Viņi sarokojās, un Eklu pāris devās prom, bet pēkšņi misters Ekls pagriezās un sacīja:

-       Jā, ir vēl kas. Pie jums palika viņa mētelis, vai ne?

-   Mētelis? Banča sarauca pieri.

Misis Ekla piebilda:

-        Saprotiet, mēs vēlētos saglabāt visas viņa lietas. Varbūt lieka sentimentalitāte, bet…

-        Viņam bija rokas pulkstenis, kabatas portfelis un dzelzceļa biļete, atcerējās Banča. < Es to visu nodevu seržantam Heisam.

-       Tad jau labi. Misters Ekls pamāja. Domāju, ka viņš mums atļaus tos paturēt. Dokumenti droši vien būs kabatas portfelī.

-       Tur bija vienīgi vienas mārciņas banknote. Nekā vairāk.

-  Nekādu vēstuļu? Nekādu piezīmju?

Banča noliedzoši pakratīja galvu.

-       Vēlreiz liels paldies jums, misis Harmona. Mētelis, kas viņam bija mugurā, vai arī tas ir pie seržanta?

Banča sarauca pieri, mēģinādama atcerēties.

-        Nē, viņa beidzot teica. Nedomāju… Pagaidiet! Mēs ar ārstu novilkām mēteli, lai apskatītu ievainojumu… Viņa uzmeta istabai izklaidīgu skatienu. Šķiet, es to būšu uznesusi augšstāvā kopā ar dvieļiem un bļodu.

-        Es domāju, misis Harmona, ja jūs neiebilstat… Mēs mēteli gribētu paņemt. Saprotiet, pēdējais apģērbs, kas bijis mugurā dārgajam aizgājējam … Sieva ir tik sentimentāla…

-        Protams, atteica Banča. Vai vēlaties, lai es to vispirms nododu iztīrīt? Baidos, ka tas ir pārāk… asiņains.

-   Nē, nē! Tas nekas!

Banča sarauca uzacis.

-         Es domāju, kur… Atvainojiet mani uz brīdi! Viņa uzgāja augšstāvā Pagāja vairākas minūtes, pirms viņa atgriezās:

-   Piedodiet, Banča aizelsusies atvainojās. Sieviete, kas ik dienas ierodas uzkopt māju, bija nolikusi to pie drēbēm, kas nododamas tīrītavā, tāpēc uzreiz nevarēju atrast. Lūdzu, šeit tas ir. Es to ietīšu.

Neklausīdamās iebildumos, Banča ievīstīja mēteli brūnā ietinamā papīrā. Pārspīlēti sirsnīgi atvadījušies no namamātes, abi Ekli devās projām.

Banča domīgi šķērsoja halli un iegāja kabinetā. Viņa svētība Džūljens Harmons pacēla galvu, un grumbas viņa pierē izlīdzinājās. Vikārs strādāja pie sprediķa un jutās noraizējies, vai interese par attiecībām starp Jūdas un Persijas valstīm, kad tur valdīja Kīrs, pārāk nenovirza viņu no sprediķa galvenās tēmas.

-   Ko vēlies, dārgā? viņš laipni apvaicājās.

-     Džūljen, kā tu skaidrotu vārdu "patvērums"?

Vikārs priecājās par iespēju kādu brīdi nedomāt par sprediķi.

-   "Patvērums" romiešu un grieķu tempļos attiecās uz vārdu "čella" tempļa daļu, kur atradās dievības tēls. Latīņu valodā vārdu altāris -"ara" var tulkot arī kā "aizsardzība". Mūsuēras 399. gadā, viņš turpināja pie klausītāju auditorijām pieradušā, skanīgā balsī, tiesības uz patvērumu kristiešu baznīcās beidzot tika oficiāli atzītas. Anglijā tiesības uz patvērumu Dieva namā pirmoreiz tika minētas "Likuma kodeksā", ko izdeva Etelberts mūsu ēras seši simti…

Un vikārs aizrāvies turpināja skaidrot, taču, kā tas gadījās itin bieži, drīz vien viņu samulsināja sievas izklaidīgais skatiens.

-   Dārgais, viņa iesaucās, tu esi tik gudrs!

Pieliekusies viņa noskūpstīja vīra degungalu, un Džūljens pēkšņi jutās kā kucēns, kuru apbalvo par saprātīgu uzvedību.

-   Bija atnākuši Ekli, sacīja Banča.

-  Ekli? Vikārs sarauca pieri. Neatceros, ka…

-   Tu viņus nepazīsti. Tā mirušā vīra māsa un viņas vīrs.

-   Mīļā, tev vajadzēja pasaukt mani.

-    Nebija vajadzības. Viņi nemeklēja mierinājumu. Es nupat iedomājos… Banča uz mirkli apklusa. Dārgais, kā tev šķiet, ja es rīt cepeškrāsnī atstāšu katlu ar sautējumu, vai pats tiksi galā? Liekas, ka rīt man būs jāaizbrauc uz izpārdošanu Londonā.

-   Izpārdošana? vikārs neizpratnē skatījās sievā. Vai esi nolēmusi iegādāties jahtu vai laivu, vai kaut ko tikpat grandiozu?

Banča iesmējās.

-    Nē, dārgais. Būs īpaša baltvelas izpārdošana pie Barova un Portmena. Saproti palagi, galdauti, trauku un glāžu dvieļi. Nesaprotu. ko mēs darām ar glāžu dvieļiem, tie visi ir izdiluši. Turklāt, viņa domīgi piemetināja, šķiet, ka ir pienācis laiks apciemot Džeinas tanti.

Patīkamā vecā kundze, mis Džeina Mārpla, baudīja lielpilsētas gaisotni, uz divām nedēļām ērti iekārtojusies māsasdēla dzīvoklī.

-   Tik laipni no viņa puses, mis Mārpla sacīja. Pirms Reimonds un Džouna aizbrauca uz Ameriku, viņi uzstāja, lai es apmetos šeit un izklaidējos pēc sirds patikas. Bet tagad, mīļā Banča, pastāsti, kas tevi nomoka.

Banča bija mis Mārplas mīļākā krustmeita, un vecā kundze ar lielu mīlestību noraudzījās, kā viņa, atstūmusi savu labāko filca cepuri uz paša pakauša, stāstīja par gadījumu baznīcā.

Banča runāja saprotami un skaidri. Klausoties mis Mārpla vairākkārt pamāja ar galvu.

-  Jā, jā saprotu.

-         Tādēļ nolēmu, ka man par to jāpastāsta jums. Nebūdama īpaši gudra, es…

-   Mana dārgā, tu esi gudra.

-   Nē, neesmu. Ne tik gudra kā Džūljens.

-        Protams, tavam vīram piemīt izcils intelekts, atzina mis Mārpla.

-        Tā ir, piekrita Banča, Džūljens ir ārkārtīgi gudrs, taču, no otras puses, man ir intuīcija.

-       Tu, Banča, esi apveltīta ar veselo saprātu un inteliģenci.

-        Šoreiz īsti nezinu, kā man rīkoties. Jautāt padomu Džūljenam es nevaru, jo… kā lai saka… Saprotiet, viņš ir tik taisnīgs…

Mis Mārplai bija skaidrs, ko krustmeita ar to domāja.

-        Dārgā, es visu saprotu, viņa scīja. Ar mums, sievietēm, ir citādi. Tu pastāstīji, kas notika, tagad pasaki, ko tu par to visu domā.

-         Ir dažas dīvainības, prātoja Banča. Mirstošais vīrietis zināja vārda "patvērums" nozīmi. Viņš šo vārdu lietoja tādā pašā nozīmē, kā būtu darījis Džūljens. Es gribu teikt, ka nelaimīgais bija izglītots un erudīts cilvēks. Ja viņš pats būtu sevi sašāvis, tad nebūtu centies aizkļūt līdz baznīcai un neizdvestu vārdu "patvērums". Uzmeklēt patvērumu nozīmē, ka tiec vajāts, bet, nonākot baznīcā, esi drošībā. Tie, kas seko, vairs netiek tev klāt.

Banča jautājoši uzlūkoja krustmāti. Vecā dāma piekrītoši pamāja ar galvu, un Banča turpināja:

-   Taču tie abi, Eklu pāris, bija pavisam citādi. Neizglītoti un vulgāri cilvēki. Un vēl kas. Pulkstenis. Rokas pulkstenis, kas piederēja nelaiķim. Uz vāciņa bija iegravēti iniciāļi "V.S.". Bet iekšpusē es to atvēru ar ļoti sīkiem burtiem bija veltījums "Valteram no tēva" un datums. Valteram! Bet Ekli visu laiku runāja par Viljamu vai Bilu.

Mis Mārpla gribēja ko teikt, taču Banča turpināja:

-   Ak, es zinu, ka cilvēkus bieži mēdz saukt citā, ne kristītā vārdā. Es saprotu, var būt tā, ka cilvēkam īstais vārds ir Viljams, bet viņš tiek saukts par Zivtiņu vai Burkānu, vai vēl kaut kā. Taču miesīgā māsa nekad nenosauktu brāli par Viljamu vai Bilu. ja viņa kristītais vārds ir Valters.

-   Tu domā, ka patiesībā viņa nemaz nebija tā vīrieša māsa?

-   Esmu par to pārliecināta. Ekli atstāja ārkārtīgi nepatīkamu iespaidu. Patiesībā viņi ieradās, lai dabūtu nelaiķa lietas un uzzinātu, ko viņš teicis pirms nāves. Kad sacīju, ka neteica neko, viņu sejās bija redzams patiess atvieglojums. Domāju, ka tieši Ekli bija tie, kas Valteru sašāva.

-   Slepkavība, minēja mis Mārpla.

-   Jā, pārliecinoši atbildēja Banča, slepkavība. Un tāpēc es ierados pie jums.

Pēdējais teikums nezinošam klausītājam varētu likties dīvains, taču noteiktās aprindās mis Mārplai bija veiksmīgas slepkavību lietu atrisinātājas reputācija.

-   Pirms pēdējā elpas vilciena nelaiķis izdvesa: "Lūdzu…" turpināja stāstīt Banča. Viņš vēlējās, lai es kaut ko izdaru viņa labā. Briesmīgākais ir tas, ka man nav ne jausmas, ko?

Brīdi padomājusi, mis Mārpla uzdeva to pašu jautājumu, kas jau labu laiku aizņēma Bančas prātu:

-   Kāpēc viņš uzmeklēja tieši jūsu baznīcu?

-   Jūs gribat teikt, Banča turpināja, ja jau viņš meklēja patvērumu, tad varēja ieiet jebkurā baznīcā? Nebija vajadzības braukt ar autobusu, kurš kursē tikai četras reizes dienā, un izkāpt tik nomaļā vietā kā mūsu ciemats.

-   Viņš ieradas ar noteiktu merki,mis MaRpla prātoja. Lai satiktos ar kādu. Čipingklcghorna ir neliels ciemats. Vai nevari iedomāties, ko viņš būtu vēlējies satikt?

Banča domās pārskatīja ciemata ļaudis, tad šauboties papurināja galvu.

-   Tas varētu būt jebkurš.

-   Nelaiķis vārdu neminēja?

-   Viņš nomurmināja: "Džūljens" vai arī man tā likās. Tikpat labi varētu būt "Džūlija". Cik man zināms, tad mums Cipingkleghornā nedzīvo neviena Džūlija.

Banča piemiedza acis un atsauca prātā baznīcā redzēto ainu: uz altāra pakāpieniem saļimušo vīrieti, gaismu, kas plūda pa augsto logu, kura vitrāžas stikli mirdzēja kā sarkani un zili dārgakmeņi…

-  Dārgakmeņi [2] ,-domīgi noteica mis Mārpla.

-   Tagad man jāmin nozīmīgākais fakts un īstais iemesls, kādēļ ierados pie jums, atzinās Banča. Redziet, Ekli ļoti neatlaidīgi pieprasīja, lai atdodu nelaiķa mēteli. Vecu, noplukušu apģērba gabalu. Nebija saprotams, kāpēc viņi to tik ļoti vēlas iegūt. Viņi gan minēja, ka tā esot sentimentāla piemiņa no mirušā radinieka, bet tas izklausījās vienkārši muļķīgi. Kāpjot uz otro stāvu, lai tur sameklētu mēteli, man pēkšņi atmiņā atausa skats, kad mirstošais pacēla roku, it kā gribētu aptaustīt mēteli. Tāpēc es to rūpīgi apskatīju un atklāju, ka vienā vietā odere nemākulīgi piešūta ar citas krāsas diegu. Es to atārdīju un atradu nelielu papīra lapiņu. To paņēmusi, piešuvu oderi atpakaļ ar piemērotāku diegu. Jaunais šuvums izdevās loti akurāts, tā ka nedomāju, ka Ekli kaut ko nojautīs. Ar izdomātu aizbildinājumu par kavēšanos, nonesu mēteli Ekliem.

-  Papīra lapiņa? ieinteresēti pārjautāja mis Mārpla.

Banča atvēra rokassomiņu.

-    Džūljenam es to neparādīju, viņa paskaidroja, -jo tad viņš teiktu, ka man tas bija jāatdod Ekliem. Taču es nospriedu, ka labāk to atvedīšu jums.

-   Bagāžas glabātavas talons, mis Mārpla konstatēja, aplūkodama lapiņu. Padingtonas stacija.

-   Kabatā viņam bija atpakaļbiļete līdz Padingtonai, atcerējās Banča. Abas sievietes saskatījās.

-   Tagad jāsāk rīkoties, mundri sacīja mis Mārpla. Bet jābūt uzmanīgām. Banča, dārgumiņ, vai tev kāds nesekoja ceļā uz Londonu?

-   Izsekot! iesaucās Banča. Vai domājat, ka…

-   Jā, es domāju, ka tas varētu būt iespējams, stingri noteica vecā lēdija. Un, ja tā, mums jāveic piesardzības pasākumi. Viņa aši piecēlās kājās. Jūs, mana dārgā, ieradāties Londonā uz izpārdošanu. Tāpēc, manuprāt, labākais, ko mēs šobrīd varam darīt, ir iet iepirkties. Bet pirms tam nenāktu par ļaunu mazliet sagatavoties. Domāju, mis Mārpla tikko dzirdami nomurmināja, ka šobrīd es itin labi varu iztikt bez raibā tvīda mēteļa ar bebrādas apkakli.

Apmēram pusotru stundu vēlāk abas sievietes nedaudz nogurušas, bet saiņu pilnām rokām, apsēdās nelielās viesnīcas "Ābeļzars" ēdamzālē, lai atjaunotu spēkus, notiesājot steiku ar nieru pudiņu, kam sekoja ābolkūka un olu krēms.

-   īsti pirmskara dvieļi, mis Mārpla ievilka elpu. Un tieši ar iniciāli "D". Par laimi, Reimonda sievas vārds ir Džouna. Nolikšu tos dziļāk plauktā, līdz pienāks dāvināšanai piemērots brīdis. Vai arī, ja atstāšu šo pasauli ātrāk, lai tie viņai paliek par piemiņu.

-    Man no tiesas bija nepieciešami jauni glāžu dvieļi, piebalsoja Banča, turklāt tie bija samērā lēti, lai gan ne tik ļoti kā tie, kurus tā rudmate paspēja paķert man no degunpriekšas.

Tobrīd zālē ienāca jauna, eleganta sieviete ar sārtinātiem vaigiem un spilgti krāsotām lūpām. Mirkli pakavējusies, lai uzmestu skatienu telpai, viņa piesteidzās pie viņu galdiņa un nolika mis Mārplai priekšā aploksni.

-  Tepat jau jūs esat, kundze, sieviete jautri secināja.

-   Ā. Gledisa! Paldies! atsaucās mis Mārpla un atkārtoja: Liels paldies! Ļoti laipni no tavas puses.

-  Vienmēr priecājos jums pakalpot, kundze! atbildēja Gledisa. Ernijs allažiņ man saka: "Visu labo tu esi iemācījusies no savas mis Mārplas." Es ar prieku jums izpalīdzēšu, kundze, kad vien radīsies vajadzība!

-   Jauka meitene, sacīja mis Mārpla, kad Gledisa bija aizgājusi. Vienmēr laipna un vienmēr gatava palīdzēt.

Viņa ieskatījās aploksnē, tad iedeva to Bančai.

-   Turpmāk esi ļoti uzmanīga, dārgā, vecā dāma piekodināja. Starp citu, vai tas jaunais inspektors vēl arvien strādā Melčesterā? Patīkams jauns cilvēks, joprojām viņu atceros.

-   Nezinu, bet ceru, ka jā.

-  Ja tomēr ne, mis Mārpla aizdomājās, es varu piezvanīt policijas prefektam. Esmu pārliecināta, ka viņš mani atceras.

-   Protams, Banča bija pārliecināta. Neviens jūs nespēj aizmirst. Jūs esat īpaša.

Viņa piecēlās kājās.

Ieradusies Padingtonas stacijā, Banča iegāja bagāžas glabātuvē un uzrādīja talonu. Viņai izsniedza krietni apbružātu vecu čemodānu. Paņēmusi to, Banča devās uz peronu.

Brauciens mājup bija vienmuļš un bez starpgadījumiem. Vilcienam piestājot Čipingkleghornā, Banča paņēma koferi un devās uz izeju. Tikko Banča izkāpa no vagona, pie viņas pieskrēja kāds vīrietis, izrāva no rokas nesamo un metās prom.

-   Stāvi! Banča skaļi iekliedzās. Apturiet viņu! Apturiet to cilvēku! Viņš nolaupīja manu koferi!

Nelielās lauku stacijas biļešu kontrolieris cilvēks ar palēnu reakciju nostājās skrējējam ceļā un iesāka: Paklausieties, jūs nedrīkstat… taču spēcīgs sitiens pa krūškurvi aizrāva viņam elpu un atsvieda sāņus.

Zaglis izskrēja no stacijas un devās uz gaidošo automašīnu. Iemetis tajā nesamo, vīrietis gatavojās iekāpt arī pats, kad viņam uz pleca uzgūla stingra roka un atskanēja konstebla Eibela balss:

-   Kas par traci?

No stacijas ēkas elsdama tuvojās Banča.

-   Viņš izrāva man no rokas koferi! Tiklīdz izkāpu no vagona!

-   Kādas muļķības! protestēja vīrietis. Nesaprotu, ko šī sieviete runā! Tas ir mans koferis. Tikko ar to rokā izkāpu no vilciena.

Un viņš mierīgi ar atklātu skatienu raudzījās Bančā. Nevienam neienāktu prātā, ka konstebls Eibels un misis Harmona pavadījuši diezgan daudz laika Eibela kabinetā, visu iepriekš apspriežot, kā arī daloties pieredzē par nepieciešamo mēslojuma un kaulu miltu devu rožu krūmu audzēšanā.

-   Kundze, jūs apgalvojat, ka šis ir jūsu čemodāns? bargā balsī noprasīja konstebls Eibels.

-  Jā, tas ir mans.

-  Un jūs, kungs?

-  Es jau teicu: koferis pieder man.

Vīrietis bija gara auguma labi ģērbies tumš-

matis. Runājot viņš augstprātīgā manierē stiepa vārdus. Tad no automašīnas atskanēja sievietes balss:

-        Protams, Edvīn, tas ir tavs. Nesaprotu, ko šī sieviete iedomājas!

-        To mēs tūlīt noskaidrosim, rāmi sacīja konstebls Eibels un vērsās pie Bančas: Kundze, ja tas ir jūsu koferis, pasakiet, kas tajā atrodas.

-        Drēbes, atbildēja Banča. Garš raibs mētelis ar bebrādas apkakli, divi vilnas džemperi un kurpju pāris.

-        Skaidrs, noteica policists un pagriezās pret vīrieti.

-        Esmu ģērbējs teātrī, viņš svarīgi sacīja. Šajā čemodānā atrodas aktieru tērpi. Vedu tos šurp, jo ciematā notiks pašdarbības teātra izrāde.

-       Tas tiesa, apstiprināja konstebls un turpināja: Nu atliek vien ielūkoties koferī un uzzināt, kuram no jums taisnība. Varam doties uz policijas iecirkni vai, ja steidzaties, ieiet atpakaļ stacijā un atvērt čemodānu.

-   Tā būtu labāk, piekrita tumsnējais vīrietis. Mans vārds ir Moss, tas ir, Edvīns Moss.

Konstebls paņēma čemodānu, un visi iegāja stacijas ēkā.

-  Mēs tikai ieiesim bagāžas nodaļā, Džordž,vinš teica biļešu kontrolierim.

Konstebls Eibels uzlika koferi uz letes un nospieda aizdares slēdžus. Tie nebija aizslēgti. Banča un misters Edvīns Moss nostājās katrs savā pusē policistam un apmainījās atriebību alkstošiem skatieniem.

-   Paskat tik! iesaucās policists, atvēris čemodāna vāku.

Iekšā, akurāti salocīts, atradās garš, diezgan apvalkāts tvīda mētelis ar bebrādas apkakli. Arī divi vilnas džemperi un zempapēžu kurpju pāris.

-  Tieši tā, kā jūs teicāt, kundze, konstatēja konstebls, pagriezies pret Banču.

Nevienam neienāktu prātā apšaubīt mistera Edvīna Mosa pārsteigumu. Viņa apmulsums un nožēla šķita patiesi.

-   Es ļoti atvainojos, viņš sacīja. Patiesi, no visas sirds. Ticiet man, godājamā kundze, ka es ārkārtīgi nožēloju notikušo pārpratumu! Mana uzvedība nudien ir nepiedodama, pavisam neattaisnojama! Viņš uzmeta acis rokas pulkstenim. Man jāsteidzas. Acīmredzot mans čemodāns aizceļojis līdz ar vilcienu. Pacēlis platmali, viņš nožēlas pilnā balsī atkal pievērsās Bančai: Lūdzu, lūdzu, piedodiet man!

To pateicis, vīrietis pagriezās un aizgāja.

-   Vai tiešām ļausiet viņam tik vienkārši aiziet? Banča neizpratnē čukstēja policistam.

Tas lēnām piemiedza ar aci.

-  Tālu jau netiks. Viņš tiek novērots, ja saprotat. ko es ar to domāju.

-  Jā, atviegloti nopūtās Banča.

-    Man piezvanīja tā vecā lēdija, ar kuru pirms dažiem gadiem man gadījās tikties. Ļoti gudra dāma, vai ne? Bet šī bija raiba diena. Nebrīnīšos, ja inspektors vai seržants rīt no paša rīta ieradīsies pie jums, lai sīkāk iztaujātu par notikušo.

Patiesi, nākamajā rītā ieradās inspektors Kredoks, par kuru iepriekš bija runājusi mis Mārpla. Viņš sasveicinājās, uzsmaidīdams Bančai kā senai paziņai.

-   Atkal noziegums Čipingkleghornā, viņš dzīvespriecīgi sacīja. Jums nav jāžēlojas par garlaicību, vai ne, misis Harmona?

-   Man labāk patiktu mierīgāka dzīve, Banča pasmaidīja. Vai ieradāties, lai uzdotu jautājumus man, vai pārmaiņas pēc pastāstīsiet pats, kas šajā lietā noskaidrots?

-   Vispirms izstāstīšu. Sāksim ar to, ka misters un misis Elki jau labu laiku atrodas policijas uzmanības lokā. Ir iemesls aizdomām, ka abi ir saistīti ar vairākām laupīšanām mūsu pusē. Otrkārt, lai gan misis Eklai tiešām ir brālis uzvārdā Sendborns, kurš nesen atgriezies no ārzemēm, tas vīrs, ko jūs vakar atradāt mirstošu baznīcā, noteikti nav Sendborns.

-    Es to zināju, sacīja Banča. Nelaiķa vārds bija Valters, nevis Viljams.

Inspektors pamāja ar galvu.

-   Jā, viņu sauca Valters Sentdžons un pirms četrdesmit astoņām stundām viņš izbēga no Caringtonas cietuma.

"Nu, protams," Banča nodomāja, "viņu vajāja likums, tāpēc viņš meklēja patvērumu!" un pavaicāja inspektoram:

-   Ko viņš bija noziedzies?

-   Sākšu ar kādu senu notikumu. Tas ir sarežģīts stāsts. Dzīvoja reiz kāda dejotāja, kura daudz ceļoja, sniedzot vieskoncertus. Šaubos, vai būsiet par viņu dzirdējusi. Viņa praktizējās austrumzemju eksotiskajās dejās. "Aladins dārglietu alā" tā sauca viņas programmu. Manuprāt, viņa nebija izcila māksliniece, tomēr bija ļoti valdzinoša sieviete. Gadījās, ka dejotājā iemīlējās kāds austrumu princis. Starp dāvanām, ko viņš tai pasniedza, bi ja arī krāšņa smaragdu kaklarota.

-   Teiksmaini radžas dārgakmeņi? sajūsmināti nomurmināja Banča.

Inspektors Kredoks nokāsējās.

-    Nu, teiksim, daudz mūsdienīgāks darinājums. Abu romāns nebija ilgs, tas beidzās, kad augstdzimušā kunga uzmanību piesaistīja kino zvaigzne, kuras prasības gan nebija tik pieticīgas. Zobeida tas bija dejotājas skatuves vārds kaklarotu glabāja kā acuraugu, tomēr pēc kāda laika tā tika nozagta no viņas teātra ģērbtuves, taču policijai vēl ilgi bija aizdomas, ka dejotāja pati organizējusi tās nozušanu, lai tādējādi liktu par sevi runāt. Kaklarotu tā arī neatrada, taču izmeklēšanas laikā policijas uzmanības lokā nokļuva Valters Sentdžons, labu izglītību un audzināšanu guvis jauns cilvēks, kurš strādāja par juvelieri mazpazīstamā firmā, kas tika turēta aizdomās par zagtu dārglietu uzpirkšanu. Bija netieši pierādījumi, kas liecināja, ka šī kaklarota gājusi caur viņa rokām. Taču tiesāts un ieslodzīts cietumā Sentdžons tika saistībā ar citu dārglietu zādzību. Līdz cietumsoda beigām nebija palicis daudz, tāpēc Sentdžona bēgšana visus pamatīgi pārsteidza.

-   Bet kāpēc viņš devās uz šejieni? nobrīnījās Banča.

-   To mēs ļoti gribētu uzzināt, misis Harmona. Ir noskaidrots, ka vispirms viņš brauca uz Londonu. Valters nesatikās ne ar vienu no bijušajiem draugiem, bet apciemoja misis Džeikobu, pavecāku sievieti, kura kādreiz strādāja par ģērbēju teātrī. Uz jautājumu, kāpēc Sentdžons viņu apmeklējis, sieviete atteicās atbildēt, taču citi mājas iemītnieki bija ievērojuši, ka aizejot vīrietis nesis čemodānu.

-   Saprotu, sacīja Banča. Viņš to atstāja bagāžas glabātavā Padingtonas stacijā, pēc tam atbrauca uz šejieni.

-   Pa to laiku, turpināja Kredoks, Ekli un vīrs, kurš nosauca sevi par Edvīnu Mosu, bija tikuši Sentdžonam uz pēdām. Viņiem bija vajadzīgs čemodāns. Viņi redzēja, kā Sentdžons iekāpj autobusā. Acīmredzot viņi ar savu automašīnu autobusu apsteidza un sagaidīja, kad viņš no tā izkāpj.

-   Un tad šāva uz viņu.

-   Jā, viņu sašāva. Revolveris, no kura tika raidīts šāviens, piederēja Eklam, taču šāva, manuprāt, Moss. Tagad, misis Harmona, es gribētu zināt, kur atrodas čemodāns, kuru stacijā atstāja Valters Sentdžons?

Banča pasmīnēja.

-    Šķiet, ka pašreiz tas atrodas pie tantes Džeinas, viņa sacīja. Es gribēju teikt pie mis Mārplas. Visu izplānoja viņa. Aizsūtīja savu bijušo kalponi ar čemodānu, kurā bija salikusi savas lietas, uz Padingtonas staciju. Mēs apmainījāmies ar bagāžas taloniem. Padingtonā es izņēmu tantes čemodānu un devos uz vilcienu. Mis Mārpla paredzēja, ka man kāds centīsies čemodānu atņemt.

Šoreiz pavīpsnāja inspektors Kredoks.

-   Tā viņa man stāstīja, kad piezvanīja. Tagad dodos uz Londonu pie mis Mārplas. Vai vēlaties man piebiedroties?

-   Jāā… apsvērdama priekšlikumu, Banča novilka. Jā… Patiesībā tā ir laba doma. Vakar vakarā sāka sāpēt zobs, tā kā man vienalga jāaizbrauc uz Londonu pie zobārsta, vai ne?

-   Noteikti, apgalvoja inspektors Kredoks.

* * *

Mis Mārpla novērsa skatienu no inspektora Kredoka un uzlūkoja Banču, kuras seja degtin dega nepacietībā. Čemodāns gulēja uz galda.

-    Protams, es neesmu to atvērusi, vecā dāma sacīja. Pirms nav ieradusies amatpersona, man pat prātā neienāktu to darīt. Turklāt, viņa pasmaidīja liekulīgi kautrīgu Viktorijas laika dāmas smaidu, tas ir aizslēgts.

-   Vai mēģināsiet uzminēt, kas tajā atrodas, mis Mārpla? pavaicāja inspektors.

-    Manuprāt, mēs tur atradīsim Zobeidas teātra kostīmus. Vai jums vajadzīgs kalts, inspektor?

Instruments tika likts lietā, un, kad atsprāga čemodāna vāks, abām sievietēm aizrāvās elpa. Pa logu plūstošajā saules gaismā žilbinoši iemirdzējās dārgakmeņi sarkani, zili, oranži!

-   Aladina alas dārgumi, sacīja mis Mārpla. Krāšņi spīguji, kas greznoja dejotājas skatuves tērpu.

-   Jā, piekrita inspektors. Bet kas tajos tik īpašs? Kāpēc tika nogalināts cilvēks, lai tos iegūtu.

-   Manuprāt, Zobeida bija gudra sieviete, domīgi atbildēja mis Mārpla. Viņa ir mirusi, vai ne,inspektor?

-  Zobeida nomira pirms trim gadiem.

-   Viņai piederēja tā vērtīgā smaragdu kaklarota, mis Mārpla skali prātoja. Viņa varēja izņemt dārgakmeņus no ietvara un piestiprināt šur tur pie skatuves tērpa, kur tic izskatītos pēc tādiem pašiem mākslīgiem briljantiem kā pārējie spīguļi. Tad Zobeida paziņoja, ka viņas kaklarota nozagta. Nav brīnums, ka tā nekad tā arī neparādījās tirgū zaglis drīz vien atklāja, ka rotā esošie smaragdi ir viltojums.

-   Skat. te ir aploksne! iesaucās Banča, atbīdījusi sāņus dažus mirdzošos akmentiņus.

Inspektors Kredoks paņēma aploksni un izvilka no tās divus dokumentus.

-   "Valtera Edmunda Sentdžona un Mērijas Mosas laulības apliecība," viņš skaļi nolasīja. Mērija Mosa bija Zobeidas īstais vārds.

-   Tātad viņi bija precējušies, secināja mis Mārpla. Tagad saprotu.

-   Bet otrs dokuments? jautāja Banča.

-   Meitas Džūelas dzimšanas apliecība.

-   Džūela! iesaucās Banča. Ak, protams, Džūela! Džila! Nu, protams! Tagad man skaidrs, kāpēc viņš ieradās Čipingkleghornā! To viņš man centās pateikt! Džūela. Mandiju meitēns. No Zeltliliju kotedžas. Meitene dzīvo pie Mandijiem. Viņi to vienkārši dievina. Izturas pret Džilu, kā pret savu mazmeitu. Jā, tagad atceros, ka meitenes vārds ir Džūela, bet ģimenē viņu sauc par Džilu. Pirms nedēļas misis Mandiju ķēra trieka, bet vecais vīrs nogūlās ar plaušu karsoni. Abus ievietoja slimnīcā. Esmu norūpējusies par meiteni un cītīgi cenšos atrast ģimeni, kas viņu pieņemtu. Negribētos, ka Džilu aizsūta uz internātu.

-    Domājams, ka viņas tēvs to uzzināja un spēja izbēgt, pēc tam paņēma čemodānu no bijušās teātra ģērbējas, pie kuras viņš vai Zobeida to atstāja. Manuprāt, ja smaragdi tiešām piederēja Džilas mātei, tos turpmāk varētu izmantot meitas labā.

-    Tā varētu notikt, misis Harmona. Ja tie tiešām atrodas starp šiem mākslīgajiem briljantiem.

-   O, tie noteikti ir šeit! mis Mārpla bija pārliecināta.

-   Paldies Dievam, tu esi atgriezusies, mana dārgā! vikārs sirsnīgi iesaucās un apmierināti nopūtās. Misis Bēta gan allaž, kad esi projām, cenšas darīt, ko spēj, taču pusdienās viņa bija pagatavojusi patiesi īpašu zivju sacepumu. Negribēdams viņu aizvainot, es to piedāvāju Tigletpailizeram, taču pat viņš to neēda, tāpēc es izmetu sacepumu pa logu.

-     Tigletpailizers, sacīja Banča, glaudīdama runci, kas murrādams gulēja viņai klēpī, ir ārkārtīgi izvēlīgs attiecībā uz zivju ēdieniem. Es viņam bieži pārmetu iedomību.

-   Kā tavs zobs, dārgā? Vai biji pie zobārsta?

-    Jā! Tas vairs tik ļoti nesāpēja, un es atkal aizgāju apraudzīt tanti Džeinu, ļoti…

-    Mīļā vecenīte, viņu pārtrauca Džūljens. Ceru, ka nav pavisam sakritusies?

-   It nemaz, nosmīnēja Banča.

Nākamajā rītā Banča aiznesa uz baznīcu

svaigas krizantēmas. Pa austrumu puses logu atkal iespraucās saules stari, un Banča, apstājusies uz pakāpiena pie altāra, kuru apspīdēja krāsaini zaigojoša gaisma, klusi nočukstēja:

-    Ar mazo meiteni viss būs kārtībā. Es par to parūpēšos. Es apsolu.

Uzkopusi dievnamu, viņa ieslīdēja baznīcas solā un, noslīgusi ceļos, noskaitīja lūgšanu. Pēc tam atgriezās mājās un ar sparu ķērās pie novārtā pamestajiem mājsaimnieces pienākumiem.

NEPARATAIS MANTOJUMS

-   Un šī, sacīja Džeina Heljera, pabeigdama klātesošo iepazīstināšanu, ir mis Mārpla!

Būdama aktrise, viņa to pateica uzsvērti svinīgi un teatrāli. Šis brīdis bija kulminācija, triumfāls nobeigums! Tas izskanēja gan godbijīgi, gan uzvaroši.

Dīvaini likās tas, ka tik lepni priekšā stādītā persona bija lēnprātīga, kaut arī moža padzīvojusi vecmeita. Abu jauno cilvēku sejās pavīdēja skepse un samulsums. Jaunieši atstāja patīkamu iespaidu slaidā, tumšmatainā sieviete Čārmiana Strouda un blondais, pievilcīgais milzis Edvards Rositers.

Mazliet aizelsusies, Čārmiana sacīja:

-    Mēs šausmīgi priecājamies iepazīties ar jums!

Taču viņas acīs bija lasāmas šaubas. Viņa uzmeta ašu, jautājošu skatienu Džeinai Heljerai.

-   Dārgā, sacīja Džeina, kā atbildēdama uz draudzenes skatienu, mis Mārpla ir patiešām izcila personība. Atstājiet visu viņas ziņā. Es jums apsolīju, ka viņu atvedīšu, un es to izdarīju. Tad viņa vērsās pie mis Mārplas: Jūs viņiem palīdzēsiet. Esmu pārliecināta, ka jums tas nesagādās grūtības.

Mis Mārpla pievērsa porcelānzilo acu skatienu jaunajam Rositeram.

-   Vai nepastāstīsiet tuvāk, viņa vaicāja, par ko ir runa?

-    Džeina ir mūsu draudzene, Čārmiana nepacietīgi ierunājās. Mēs ar Edvardu esam nonākuši kļūmīgā situācijā. Džeina apgalvoja, ka, ja mēs atnākšot uz šīm viesībām, viņa mūs iepazīstināšot ar kādu, kas būtu… varētu… spētu…

Palīgā nāca Edvards:

-   Džeina teica, ka jūs, mis Mārpla, esat izcila izmeklētāja.

Vecās dāmas acis šķelmīgi iezibsnījās, tomēr viņa kautrīgi iebilda:

-    O, nē, nē! Nekā tamlīdzīga! Vienkārši, dzīvojot ciematā un pastāvīgi vērojot, var daudz uzzināt par cilvēka dabu. Atzīstos, jūs mani ieinteresējāt. Pastāstiet, kas jūs nomāc.

-        Baidos, ka problēma izklausās briesmīgi banāla apslēpta manta, sacīja Edvards.

-   No tiesas? Tas taču ir tik aizraujoši!

-        Varbūt. Kā "Bagātību salā". Tomēr mūsu gadījumā trūkst romantikas. Nav ne mazāko norāžu galvaskausa vai sakrustotu kaulu veidolā, ne arī tādu norādījumu kā "četrus soļus pa kreisi ziemeļrietumu virzienā". Jautājums ir briesmīgi prozaisks: kur mums būtu jārok?

-   Vai esat jau mēģinājuši?

-        Es teiktu, ka esam izrakņājuši vismaz divus kvadrātakrus. Varam sākt audzēt saknes. Pamazām jau prātojam, ko audzēt kabačus vai kartupeļus.

-       Vai domājat, ka mūsu problēma var jūs interesēt? Čārmiana diezgan asi iejaucās.

-   Bet, protams, mana dārgā!

-        Tad uzmeklēsim kādu mierīgāku vietu. Ejam, Edvard!

Un viņi devās ārā no ļaužu pārpildītās un piedūmotās telpas. Uzkāpuši otrajā stāvā, viņi iekārtojās nelielā dzīvojamā istabā.

Kad visi bija apsēdušies, Čārmiana aprauti ierunājās:

-        Nu, tātad! Visa sākums ir mūsu tēvocis Mctjū, pareizāk sakot vecvectēvocis. Viņš bija taisni neticami vecs. Mēs ar Edvardu esam viņa vienīgie dzīvie radinieki. Tēvocis mūs mīlēja un vienmēr apgalvoja, ka tad, kad nomirs, viņa naudu mantosim mēs abi. Un pagājušā gada martā viņš beidzot nomira. Visu, kas viņam piederēja, tēvocis vienlīdzīgās daļās novēlēja mums ar Edvardu. Tas, ko saku, varbūt izklausās neiejūtīgi… viņš varēja dzīvot vēl ilgi… Patiesībā mēs viņu ļoti mīlējām. Bet vecais vīrs jau labu laiku slimoja… Nu, lūk, lieta tāda, ka "viss" praktiski izrādījās "nekas". Un tas, atklāti sakot, bija nepatīkams pārsteigums mums abiem, vai ne, Edvard?

Lēnprātīgais Edvārds piekrītoši pamāja.

Jā, viņš atzinās, mēs bijām rēķinājušies, ka saņemsim mantojumu. Es gribu teikt: ja jūs zināt, ka sagaidāma lielāka naudas summa, jūs ne… nu… nenopūlaties vaiga sviedros un nemēģināt par visām varēm nopelnīt pats. Es dienu armijā mani ienākumi nav sevišķi lieli, bet Čārmianai nav ne graša. Viņa strādā par režisora palīdzi teātrī ar pastāvīgu aktieru trupu un noteiktu repertuāru. Ļoti interesants darbs, taču slikti atalgots. Mēs zinājām, ka reiz apprecēsimies, bet par materiālo pusi neuztraucāmies abi cerējām, ka pienāks laiks, kad būsim nodrošināti.

-   Un, lūk, nekā! viņu pārtrauca Čārmiana. Vēl vairāk Ensteju, dzimtas īpašumu, kuram mēs ar Edvardu tik ļoti esam pieķērušies, visticamāk, nāksies pārdot. Mēs nespējam pat domāt par to! Taču, ja neatradīsim tēvoča Metjū naudu, no īpašuma nāksies šķirties.

-   Čārmiana, mēs vēl neesam sākuši runāt par pašu galveno, iejaucās Edvards.

-   Labi, tad runā tu.

Edvards pagriezās pret mis Mārplu.

-   Redziet, lieta tāda. ka ar gadiem tēvocis kļuva aizvien aizdomīgāks. Viņš neuzticējās nevienam.

-   Ļoti prātīgi no viņa puses, atzinīgi sacīja mis Mārpla, jo cilvēku samaitātība kļuvusi gluži neticama.

-   Iespējams, jums taisnība. Tā vai citādi, bet tēvocis Metjū bija tieši tādos pašos uzskatos. Viņam bija draugs, kurš zaudēja visu bankā noguldīto naudu, bet vēl kādu viņa draugu izputināja blēdīgs advokāts, kurš pēc tam pazuda nezināmās tālēs. Arī tēvocis pats zaudēja zināmu naudas summu, uzticoties kādai krāpnieku kompānijai. Tas viss noveda pie tā, ka turpmāk viņš mēdza gari un plaši spriedelēt par to, ka vienīgā drošā un saprātīgā izeja ir par visu savu naudu iegādāties zelta stieņus un ierakt zemē.

-   Ak, nopūtās mis Mārpla. Es sāku saprast.

-   Jā. Draugi strīdējās ar viņu, norādot, ka tādā kārtā viņš negūs procentus no kapitāla, bet tēvocis tik atmeta ar roku tie vinu neinteresējot! "Naudu," viņš atbildēja, "vajag glabāt lādē zem gultas vai ierakt dārzā." Tieši tā viņš sacīja.

Stāsta pavedienu pārtvēra Čārmiana:

-    Kad tēvocis nomira, izrādījās, ka viņš gandrīz neko nav ieguldījis vērtspapīros, kaut gan bija ļoti bagāts. Tāpēc mēs domājam, ka viņš tiešām izdarījis, kā iepriekš tika teicis.

Edvards paskaidroja sīkāk:

-    Mums kļuva zināms, ka laiku pa laikam tēvocis vērtspapīrus pārdevis, iegūdams lielu naudu, taču neviens nezināja, ko viņš ar to iesācis. Mēs uzskatām, ka tēvocis Metjū pieturējies pie sava principa: pirkt zeltu un norakt to zemē.

-   Vai pirms nāves viņš neko nepateica? Varbūt atstāja vēstuli vai kādas piezīmes?

-        Tur jau ir tas vistrakākais nekā! Dažas dienas viņš atradās bezsamaņā, taču pēdējā brīdī atguvās. Paskatījās uz mums abiem un ieķiķinājās tādu vārgu, sīku smiekliņu. "Jums," vārdi bija tikko dzirdami, "mani mīļie balodīši, klāsies labi!" Tad viņš pāris reižu viegli piedūra pirkstu acij labajai acij un pamirkšķināja to. Un nomira. Nabaga vecais tēvocis Metjū.

-       Viņš pieskārās acij, domīgi atkārtoja mis Mārpla.

Edvards dedzīgi noprasīja:

-        Vai tas jums kaut ko izsaka? Man tas atgādina notikumu kādā no Arsēna Lipēna stāstiem. [3] kādam vīram kaut kas bija noslēpts stikla acī. Taču tēvocim abas acis bija īstas.

Mis Mārpla papurināja galvu.

-  Nē… šobrīd man nekas nenāk prātā.

Čārmiana jutās vīlusies.

-         Džeina mums apgalvoja, ka jūs uzreiz norādīsiet, kur jārok!

Mis Mārpla pasmaidīja.

-       Ziniet, es neesmu burvju māksliniece. Es nepazinu jūsu tēvoci, nezinu, kas viņš bijd par cilvēku, un es nepazīstu jūsu māju un tās apkārtni.

-   Vai tas ko mainītu, ja jūs apskatītu māju un zemi ap to?

-   Nu, tad būtu daudz vienkāršāk, vai ne? mis Mārpla noteica.

-   Vienkāršāk! iesaucās Čārmiana. Atbrauciet uz Ensteju, tad redzēsiet, cik vienkārši!

Iespējams, jaunā sieviete nedomāja, ka vecā dāma viņas vārdus uztvers par nopietnu ielūgumu, taču mis Mārpla moži atsaucās:

-   Patiesām, mana dārgā, ļoti laipni no jūsu puses! Es allažiņ esmu ilgojusies piedalīties apslēptu dārgumu meklēšanā! Turklāt, iespējams,viņa piebilda, veltīdama jauniešiem starojošu smaidu (tā dāmas smaidīja karaliene Viktorijas valdīšanas laika pēdējos gados), ka te iejaukta arī mīlestība!

-   Nu, vai tagad redzat? Čārmiana dramatiski iepleta rokas.

Viņi tikko bija beiguši plašā īpašuma apskati. Bija pārstaigājuši no vienas vietas izrakņāto sakņu dārzu, bija izstaigājuši nelielo piemājas mežiņu, kur katram kaut cik lielākam kokam bija aprakts apkārt, un bija žēli noraudzījusies uz bedraino, kādreiz gludo mauriņu. Viņi pabija bēniņos, kur veco ceļojumu somu un lāžu saturs ne vienu reizi vien bijis ticis pārcilāts un pārbaudīts. Viņi nokāpa pagrabos, kur grīdas akmens plāksnes bija spītīgi pretojošās atstāt ierastās vietas un tomēr tikušas pievārētas. Viņi bija izmērījuši un izklaudzinājuši sienas, un mis Mārplas uzmanība tika pievērsta visām antīkajām mēbelēm, kurās atradās vai varētu būt ierīkoti slepeni nodalījumi.

Brokastu istabā uz galda bija sakrauta papīru kaudze visi nelaiķim kādreiz piederējušie dokumenti. Neviens netika iznīcināts; Čārmiana un Edvards atkal un atkal bija pārcilājuši un rūpīgi izpētījuši katru rēķinu, visus rakstiskos ielūgumus un visu darījumu saraksti cerībā pamanīt kādu iepriekš nepamanītu norādi.

-   Varbūt varat iedomāties kādu vietu, kur līdz šim neesam ielūkojušies? Ar gaidu pilnu skatienu Čārmiana vērsās pie mis Mārplas.

Sirmā kundze pakratīja galvu.

-  Izskatās, ka esat meklējuši loti pamatīgi, mana dārgā. Varbūt, uzdrošinos teikt, pat pārāk pamatīgi. Saprotiet, es uzskatu, ka vispirms vienmēr jābūt noteiktam rīcības plānam. Kā gadījās manai paziņai misis Eldričai: viņai bija kalpone, visnotaļ jauka meitene. Brīnišķīgi pulēja linoleju, taču tik pamatīgi, ka reiz vannas istabā pārcentās, un misis Eldriča, izkāpjot no vannas uz korķa paklājiņa, paslīdēja un tik nelāgi krita, ka salauza kāju. Vistrakākais tas, ka durvis, protams, bija aizslēgtas, un dārzniekam vajadzēja pa pieslienamām kāpnēm no ārpus uzkāpt līdz vannas istabas logam un, ierāpjoties pa to, palīdzēt cietušajai. Bezgala nepatīkams pārdzīvojums misis Eldričai, jo viņa ir ārkārtīgi kautrīga sieviete.

Edvards nepacietīgi sakustējās.

Mis Mārpla ātri sacīja:

-    Piedodiet, zinu, ka it viegli aizmaldos sāņus. Taču viens gadījums atgādina otru. Un reizēm tas ļoti palīdz. Viss, ko mēģināju pateikt, ir: ja mēs liksim prātus kopā un padomāsim par piemērotu vietu…

Edvards viņu īgni pārtrauca:

-    Mis Mārpla, jums jādomā vienai. Gan Čārmianas, gan mans prāts šobrīd ir kā balta papīra lapa.

-   Nu, nu! Protams, jūs esat noguruši. Ja neiebilstat, es labprāt izskatītu šos dokumentus. Viņa norādīja uz papīru kaudzi galda vidū. Tas ir, ja tajos nav nekā personiska, man negribētos izskatīties pēc nepieklājīgas okšķeres.

-  Nē, nekā tāda tur nav. Bet baidos, ka neko uzvedinošu neatradīsiet.

Mis Mārpla apsēdās pie galda un sāka metodiski pārlasīt dokumentus. Visus izskatītos papīrus viņa automātiski salika glītās kaudzītēs. Pabeigusi viņa brīdi sēdēja un aizdomājusies nekustīgi raudzījās uz priekšu.

Ar viegla izsmiekla pieskaņu balsī ierunājās Edvards:

-   Nu kā, mis Mārpla?

Vecā dāma satrūkās.

-   Ak, atvainojiet! Jā, tas bija ļoti noderīgi.

-   Vai atklājāt kādu norādi?

-    Nē, nekā tāda, bet tagad es skaidri zinu, kāda rakstura cilvēks bija jūsu tēvocis Metjū. Manuprāt, ļoti līdzīgs manam tēvocim Henrijam, kuram patika izstrādāt dīvainus jokus. Viņš bija vecpuisis. Acīmredzot… Es bieži prātoju, kāpēc viņš nebija precējies? Varbūt jaunības vilšanās? Pēc dabas būdams pedants, tēvocis Henrijs necieta, ja kāds viņam ko aizrādīja,tādi ir tic vecpuiši!

Čārmiana aiz mis Mārplas muguras deva zīmi Edvardam tantiņa ir izkūkojusi prātu!

Mis Mārpla možā balsī turpināja apcerēt savu jau mirušo tēvoci Henriju:

-    Viņam joti patika visādi kalambūri. Dažiem cilvēkiem tas traucē. Pat gluži vienkārša vārdu spēle var būt kaitinoša. Viņš bija arī ārkārtīgi aizdomīgs. Allaž pārliecināts, ka mājkalpotāji viņu apzog. Protams, gadījās, ka tā patiešām notika, taču ne jau vienmēr. Ar gadiem tēvocis kļuva vēl aizdomīgāks. Neilgi pirms nāves vecais vīrs iedomājās, ka tiek saindēts viņa ēdiens, un beigu beigās atteicās ēst jebko citu, izņemot vārītas olas! Jo tajās, kā viņš uzskatīja, nav iespējams ievadīt indi. Ak, dārgais tēvocis Henrijs! Reiz bija tik jautrs un omulīgs cilvēks! Par kafiju viņš mēdza sacīt: "Šis nu gan ir īsts marokāņu dzēriens!" Un tas nozīmēja, ka viņš neatteiktos no vēl vienas tases.

Edvards nodomāja, ka sajuks prātā, ja vēl būs jāklausās par tēvoci Henriju.

-   Viņam arī patika jauni cilvēki, mis Mārpla mierīgi turpināja, taču viņš vienādiņ centās tos izjokot, ja saprotat, ko gribu teikt. Piemēram, dāvinātu saldumu kārbu nolika tādā vietā, kur bērns to nespēja aizsniegt.

Atmetusi visu pieklājību, Čārmiana iesaucās:

-   Manuprāt, tas izklausās vienkārši šausmīgi!

-  Nepavisam, darga! Viņš tikai bija vecpuisis, kurš nebija pieradis pie bērniem. Viņš nemaz nebija muļķis, patiešām. Parasti tēvocis mājās turēja lielākas naudas summas, jo viņam bija seifs. Lepojās un plātījās, cik drošs tas ir. Līdz kādā naktī mājā iekļuva laupītājs un ar kādu ķīmisku skābi izēdināja seifa durvīs caurumu.

-    Tā viņam bija mācība! ne bez ļauna prieka piebilda Edvards.

-   Jā, bet seifā nekā nebija, pasmaidīja mis Mārpla. Redziet, patiesībā naudu viņš glabāja citur bibliotēkā, plauktā aiz sprediķu sējumiem. Viņš teica, ka tāda veida literatūra nevienu cilvēku tik ļoti neieinteresēs, lai pārcilātu grāmatas.

Edvards satraukti iesaucās:

-  Tā ir ideja! Kā ir ar bibliotēku?

-   Vai domā, man tas neienāca prātā? Čārmiana nicīgi pakratīja galvu. Pagājušajā otrdienā, kad tu aizbrauci uz Portsmutu, es pāršķirstīju visas grāmatas. Visas! Izcilāju un izpurināju. Nekā.

Edvards nopūtās. Tad piecēlās kājās un mēģināja taktiski atbrīvoties no viešņas, kas nebija sagādājusi neko citu, kā vienīgi kārtējo vilšanos:

-   Ļoti laipni no jūsu puses, ka ieradāties un centāties mums palīdzēt. Diemžēl bez panākumiem. Esam velti tērējuši jūsu laiku. Lai nu kā, piebraukšu automašīnu, un jūs vēl paspēsiet uz vilcienu trijos trīsdesmit…

-   Ak, iebilda mis Mārpla, bet mums taču jāatrod nauda, vai ne? Mister Rositer, jūs nedrīkstat padoties! Ja uzreiz neveicas, jāmēģina atkal un atkal!

-   Jūs gribat teikt, ka esat nolēmusi turpināt… mēģināt…

-     Pareizāk sakot, es nemaz vēl neesmu sākusi. "Vispirms noķeriet zaķi," kā misis Bītona raksta savā pavārgrāmatā brīnišķīga grāmata, bet šausmīgi dārga. Lielākā daļa recepšu sākas ar: "Ņemiet kvartu krējuma un duci olu…" Kur es paliku? Jā, jā, zaķi, tā sakot, mēs būtu noķēruši, kas, protams, ir jūsu tēvocis Metjū, un tagad mums vienīgi jāizlemj, kur viņš varētu būt noslēpis naudu. Tas droši vien būs vienkārši.

-   Vienkārši… atbalsoja Čārmiana.

-   Jā, dārgā. Esmu pārliecināta, ka viņš rīkojies diezgan parasti. Slepena atvilktne jā, tāds ir mans risinājums.

-   Zelta stieņus nav iespējams ievietot slepenā atvilktnītē, sausi noteica Edvards.

-   Nē, protams, nē! Bet nav pamatota iemesla domāt, ka nauda pārvērsta zelta stieņos.

-   Tēvocis allaž mēdza uzsvērt…

-    Tāpat kā mans tēvocis Henrijs mēdza runāt par savu drošo seifu. Man ir stipras aizdomas, ka tās runas bijušas vienīgi acu apmānīšanai. Briljanti tos viegli paslēpt slepenā nodalījumā.

-   Bet mēs pārbaudījām visas slepenās vietas. Ataicinājām mēbelgaldnieku, viņš rūpīgi pārbaudīja rakstāmgaldus un skapjus.

-   Vai tiešām? Ļoti gudri darīts. Es teiktu, ka visatbilstošākā mēbele varētu būt jūsu tēvoča rakstāmgalds. Vai tas ir šis augstais sekreters tur pie tās sienas?

-   Jā. Es jums to parādīšu. Čārmiana piegāja un nolaida atvāžamo malu. Atklājās vesela rinda mazāku un lielāku atvilktnīšu un nodalījumu. Viņa attaisīja mazas durtiņas pašā centrā un nospieda atsperi kreisajā pusē. Noklikšķēja, un centrālā plaukta dibens paslīdēja uz priekšu. Čārmiana to izvilka, zem tā bija sekla iedobe. Tur nekā nebija.

-   Kāda vienreizēja sakritība! iesaucās mis Mārpla. Tēvocim Henrijam bija uz mata tāds pats sekreters! Tikai šis ir no sarkankoka, bet viņam bija no riekstkoka.

-   Katrā ziņā, teica Čārmiana, te, kā pati redzat, nekā nav.

-   Man šķiet, ka jūsu mēbeļmeistars ir gados jauns cilvēks. Viņa zināšanas vēl nav tik lielas. Senāk cilvēki bija ļoti viltīgi, kad ierīkoja slēptas vietiņas. Ir tāda lieta kā slēptuve slēptuvē.

Viņa izņēma matadatu no kārtīgā sirmo matu mezgla. Iztaisnojusi viņa to piespieda mazam caurumiņam slepenā plauktiņa sānos, kas izskatījās ķirmju izgrauzts, un, nedaudz papūlējusies, izvilka nelielu atvilktnīti. Tajā atradās sainītis pabalējušu vēstuļu un salocīta papīra lapa.

Edvards un Čārmiana reizē pieklupa pie atraduma. Drebošiem pirkstiem Edvards atlocīja papīru un turpat ar nievājošu grimasi sejā to nometa.

-   Idiotiska kulinārijas recepte! Cepts šķiņķis!

Čārmiana pa to laiku bija atraisījusi lentīti, kas saturēja vēstules. Viņa paņēma pirmo aploksni un ieskatījās tajā.

-   Mīlestības vēstules! jauniete nicīgi noteica.

Mis Mārplas reakcija bija tipiska Viktorijas laikmetam.

-    Cik aizraujoši! Varbūt te atradīsim izskaidrojumu, kāpēc jūsu tēvocis tā arī nekad neapprecējās! viņa iesaucās.

-   "Mans vienīgais, dārgais Metjū!" Čārmiana skaļi lasīja. "Jāatzīst, ka pagājis ilgs laiks, kopš saņēmu tavu pēdējo vēstuli. Manas dienas aizrit, veicot dažādus pienākumus, kuri man uzticēti, un bieži sev atkārtoju, ka varu būt patiesi laimīga, jo esmu pabijusi tik daudzās pasaules vietās. Vai gan, braucot uz Ameriku, varēju iedomāties, ka redzēšu šīs tālās salas." Viņa pārtrauca lasīt. No kurienes šī vēstule? O, Havaju salas! "Bet, ak vai!" viņa lasīja tālāk. "Vietējie iedzīvotāji ir civilizācijas neskarti. Viņi saigā kaili kā mežoņi un lielāko tiesu laika pavada peldoties un dejojot, un izgreznojušies ar ziedu vītnēm. Dažus no iedzimtajiem misters Greijs ir pievērsis kristietībai, taču tas ir grūts darbs, un misters un misis Grcji arvien vairāk zaudē drosmi. Es daru, ko varu, lai abus uzmundrinātu un iedrošinātu, taču arī es bieži jūtos noskumusi iemeslu tu vari viegli uzminēt, mīļais Metjū. Ak vai, prombūtne ir nopietns pārbaudījums mīlošām sirdīm! Tavi svinīgie zvēresti un jūtu apliecinājumi mani bezgala iepriecina. Tagad un uz mūžu Tev pieder mana uzticīgā un dedzīgā sirds, mīļais Metjū! Palieku Tevi mīlošā Betija Martina. P.S. Kā parasti nosūtu vēstuli uz mūsu kopējās draudzenes Matildas Greivas adresi. Ceru, ka Debesis piedos šo mazo viltību!"

Edvards iesvilpās.

-   Sieviete misionāre! Tad tāds bija tēvoča Metjū mīlestības romāns! Nesaprotu, kāpēc viņi tā arī neapprecējās?

-   Izskatās, ka viņa apbraukājusi vai visu pasauli, sacīja Čārmiana, pārskatot aploksnes. Maurīcija… kur tik viņa nav pabijusi. Droši vien nomira ar dzelteno drudzi vai kaut ko tamlīdzīgu.

Klusa ieķiķināšanās lika jauniešiem satrūkties. Mis Mārpla izskatījās ārkārtīgi uzjautrināta.

-  Jā, jā, viņa teica, iedomājieties tikai!

Mis Mārpla turēja rokā recepti. Pamanījusi abu jautājošos skatienus, viņa skaļi nolasīja:

-     "Cepts šķiņķis ar spinātiem. Ņemiet labu gabalu šķiņķa, pildiet to ar ķiploku daiviņām un apberiet ar brūno cukuru. Cept ne pārāk sakarsētā cepeškrāsnī. Pasniedz ar spinātu biezeni." Ko jūs par to domājat?

-     Domāju, tas izklausās pretīgi, secināja Edvards.

-     Nē, nē, patiesībā tas varētu garšot tīri labi, bet… bet ko jūs par to domājat vispār?

Edvarda sejā parādījās pēkšņa apjausma.

-     Vai jūs domājat, ka recepte ir šifrs sava veida kriptogramma? Viņš paķēra to. Klausies, Čārmiana, tā tiešām varētu būt! Nav taču jēgas glabāt kulinārijas recepti slepenā atvilktnē!

-     Tieši tā, piekrita mis Mārpla. Ļoti interesanti.

-     Es sapratu, kas te slēpjas! Čārmiana iesaucās. Simpātiskā tinte! Sakarsēsim papīru! Ieslēdz elektrisko kamīnu!

Edvards paklausīja, taču raksts neizzuda un jauns neparādījās.

Mis Mārpla iekāsējās.

-         Manuprāt jūs visu pārāk sarežģījat. Recepte satur, tā sakot, tikai norādījumu. Es domāju, ka svarīgas ir vēstules.

-   Vēstules?

-   Pievērsiet uzmanību parakstam.

Taču Edvards viņā neieklausījās.

-        Čārmiana, skaties! viņš uzbudināti iesaucās. Viņai ir taisnība! Redzi, aploksnes ir vecas, pietiekoši vecas, taču pašas vēstules rakstītas salīdzinoši nesen!

-  Tieši tā, bilda mis Mārpla.

-       Tās rakstītas, lai maldinātu. Varu derēt, ka vēstules sacerējis tēvocis pats.

-   Pilnīgi pareizi,-rāmi sacīja mis Mārpla.

-        Viss ir viens vienīgs izdomājums! Tāda misionāre nekad nav eksistējusi! Jā, tam jābūt šifram!

-        Mīļie bērni! Nav vajadzības visu tik ļoti sarežģīt. Patiesībā jūsu tēvocis bija ļoti vienkāršs cilvēks. Viņš tikai mazliet pajokojās, tas ir viss.

Beidzot jaunieši nopietni ieklausījās mis Mārplā.

-        Tieši ko jūs domājat, mis Mārpla? jautāja Čārmiana.

-        Es domāju, dārgā, ka jūsu rokās pašreiz ir meklētā nauda.

Čārmiana uzmeta skatienu savām rokām.

-   Paraksts, dārgā, atgādināja mis Mārpla. Tajā slēpjas viss noslēpums, bet recepte ir vienīgi norādījums. Atmetot ķiplokdaiviņas, brūno cukuru un visu pārējo, kas patiesībā paliek? Šķiņķis un spināti! Tas nozīmē nieki* un spināti! Un kļūst skaidrs, ka svarīgas ir vienīgi vēstules. Atcerieties, ko tieši, pirms nomira, tēvocis darīja? Pieskārās savai acij. Tas arī ir visa atrisinājums.

Čārmiana sacīja:

-   Vai jukuši esam mēs vai jūs?

-   Dārgā, jūs noteikti esat dzirdējusi seno izteicienu, kas norāda, ka kaut kas nav patiesība, vai varbūt mūsdienās to vairs nelieto? Mana acs un Betija Martina. Tas nozīmē: "Blēņas!"

Edvards skaļi ievilka elpu un paskatījās uz vēstuli, kuru turēja rokā.

-   Betija Martina…

-    Jā, mister Rositer. Kā jūs ieminējāties, tādas personas nemaz nav… nebija. Vēstules sacerēja jūsu tēvocis pats un, iedrošinos teikt, to darot krietni uzjautrinājās. Kā ievērojāt, adreses uz aploksnēm rakstītas daudz agrāk par vēstulēm īstenībā aploksnēm nav nekāda sakara ar vēstulēm, jo pastmarka uz aploksnes, ko jūs turat rokā, ir no tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada.

Vecā dāma mirkli klusēja, tad uzsvērti atkārtoja:

-     Tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmais gads. Tas visu izskaidro, vai ne?

-   Man ne, atzinās Edvards.

-   Nu, protams, saprotoši sacīja mis Mārpla. Atzīstos, arī man tas neko neizteiktu, ja ne mana brāļa mazdēls Laioncls. Jauks puisēns un kaislīgs pastmarku krājējs. Zina visu par tām. Reiz viņš man pastāstīja par retām un ārkārtīgi dārgām pastmarkām, kuras brīnišķīgā kārtā atrastas un nonākušas izpārdošanā. Un tieši viena viņa pieminētā nez kādēļ iegūlās man atmiņā zilā divcentu, izlaista tūkstoš astoņsimt piecdesmit pirmā gadā. Tā, ja pareizi atceros, tika pārdota par apmēram divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru. Kaut kas neticams! Varu iedomāties, ka arī pārējās pastmarkas uz šīm aploksnēm ir tikpat retas un dārgas. Nav šaubu, jūsu tēvocis tās nopirka ar starpnieka palīdzību un rūpīgi "noslēpa pēdas", kā raksta kriminālromānos.

Edvards ievaidējās un, atslīdzis krēslā, paslēpa seju plaukstās.

-   Kas noticis? Čārmiana satraucās.

-    Nekas. Vienīgi prātā iešāvās drausmīga doma: ja nebūtu mis Mārplas, mēs, aiz cieņas pret tēvoča piemiņu, šīs vēstules būtu sadedzinājuši.

-   Ak, pašūpoja galvu mis Mārpla, tieši tas šiem vecajiem džentlmeņiem, kuri tik ļoti mīl jokus, nekad neienāk prātā. Atceros, tēvocis Henrijs savai mīļotajai māsasmeitai atsūtīja piecu mārciņu banknoti kā Ziemassvētku dāvanu. Viņš to ielika apsveikuma kartiņā, salīmēja abas puses kopā un uzrakstīja uz tās: "Ar mīlestību un vislabākajiem vēlējumiem! Baidos, ka tas ir viss, ko šogad varu atļauties." Viņa. nabaga meitene, apvainojās par vecā vīra skopumu un iemeta kartiņu kamīnā. Protams, pēc tam tēvocis viņai uzdāvināja otru tādu pašu banknoti.

Edvarda attieksme pret tēvoci Henriju bija pilnīgi izmainījusies.

-    Mis Mārpla, viņš sacīja, es atnesīšu pudeli šampanieša. Mēs visi iedzersim par jūsu tēvoci Henriju!

SLEPKAVĪBA AR MĒRLENTI

Mis Polita ar klaudzinamo āmuriņu vairakas reizes piesita kotedžas durvīm. Brīdi nogaidījusi. pieklauvēja vēlreiz, tad sakārtoja saini, kas bija iespiests kreisajā padusē. Tajā atradās misis Spenlovas jaunā zaļā ziemas kleita, gatava uzlaikošanai. Kreisajā rokā mis Polita turēja melnu zīda somiņu, kurā atradās mērlente un lielas drēbnieku šķēres.

Mis Polita bija gara auguma un drūma izskata sieviete ar smailu degunu, mūždien sakniebtām lūpām un plāniem tēraudpelēkiem matiem. Brīdi vilcinājusies, viņa pieklauvēja trešo reizi. Uzmetusi skatienu ielai, mis Polita pamanīja tuvojamies kādu sievieti. Tā bija piecdesmit piecus gadus vecā mis Hārtnella, kā allaž možā garastāvoklī, ar vējā un saulē norūdītu seju.

-   Labdien, mis Polita! viņa sveicināja zemā un skaļā balsī.

-   Labdien, mis Hārtnclla! šuvēja atsaucās. Balss bija spalga, un izruna likās pārlieku izsmalcināta darba gaitu sākumā viņa bija kalpojusi pie kādas augstdzimušas lēdijas. Atvainojiet, viņa turpināja, varbūt jūs zināt, vai misis Spenlova ir mājās?

-   Nav ne mazākās jausmas, atbildēja mis Hārtnella.

-   Raugi, esmu nonākusi neveiklā situācijā. Bijām sarunājušas, ka šodien pusčetros ieradīšos uz pielaikošanu.

Mis Hārtnella ieskatījās rokas pulkstenī.

-  Šobrīd ir nedaudz pāri pusčetriem.

-   Jā. Es jau trīs reizes klauvēju, taču neviens neatsaucas. Tāpēc sāku domāt, ka misis Spenlova, iespējams, aizmirsusi par norunu un kaut kur izgājusi. Dīvaini, parasti viņa nemēdz aizmirst laikošanas reizes, turklāt jau parīt gribēja uzvilkt jauno kleitu.

Mis Hārtnella atvēra vārtus un pa taciņu devās uz "Zeltliju" mājas namdurvīm.

-   Kāpēc gan Gledisa nenāk atvērt durvis? viņa prātoja, tad atcerējās: Ak, protams, šodien taču ir ceturtdiena Gledisas izejamā diena, bet misis Spenlova droši vien iesnaudusies. Jāklauvē stiprāk!

Satvērusi āmuriņu, viņa spēcīgi uzsita pa durvīm, piedevām vēl iebelza ar dūri un spalgi iesaucās:

-   Ei, jūs tur, iekšā!

Klusums.

Mis Polita nomurmināja:

-   Ak, manuprāt, kundze piemirsusi par uzlaikošanu un kaut kur aizgājusi. Atnākšu vēlāk.

-   Muļķības! mis Hārtnella stingri noteica. Nevar būt, ka viņa aizgājusi. Es viņu būtu satikusi pa ceļam. Ieskatīšos pa logu, varbūt redzēšu kādas dzīvības pazīmes.

Nosmējusi sev raksturīgos sirsnīgos smieklus, tā likdama saprast, ka teiktais bijis joks, viņa pavirši ieskatījās pa tuvāko logu pavirši, jo ļoti labi zināja, ka šajā istabā misters un misis Spenlovi nemēdz uzturēties, viņi deva priekšroku mazajai dzīvojamai istabai dziļāk mājā.

Lai cik paviršs bija skatiens, tas kaut ko pamanīja. Tik tiešām, mis Hārtnella neredzēja dzīvības pazīmes viņa redzēja misis Spenlovu guļam kamīna priekšā… mirušu.

-   Protams, mis Hārtnella vēlāk stāstīja, man vajadzēja paturēt skaidru prātu. Tas nabaga sievišķis, mis Polita, pagalam apjuka. Bet es teicu: "Mēs nedrīkstam zaudēt galvu!" Tā es viņai teicu. "Jūs paliksiet šeit, bet es došos pēc konstebla Palka!" Viņa gan centās iebilst, bet es tam nepievērsu uzmanību. Ja otrs cilvēks ir pagalam apjucis, jārīkojas stingri, citādi saceļas nevajadzīga kņada. Taču, tikko es pagriezos, lai dotos pēc konstebla, ap mājas stūri parādījās misters Spenlovs.

Te mis Hārtnella ieturēja zīmīgu pauzi. Klausītājiem tas deva iespēju sasprindzināti pajautāt:

-   Kā viņš izturējās?

Tad mis Hārtnella turpināja:

-   Atklāti sakot, man uzreiz radās aizdomas. Viņš bija uzkrītoši mierīgs. Nemaz nelikās pārsteigts. Un varat sacīt, ko gribat, bet nav dabiski, ka vīrs, uzzinot par sievas nāvi, neizrāda nekādas emocijas.

Klausītāji tam piekrita.

Arī policija domāja tāpat. Mistera Spenlova atturīgā uzvedība izskatījās pārāk aizdomīga, un, lieki netērējot laiku, tika noskaidrots, ko šis džentlmenis iegūst sievas nāves

gadījumā. Kad noskaidrojās, ka misis Spenlova ir bijusi arī viņa darījumu partnere un ka pēc sievas nāves viņš manto visu tās naudu kā noteikts testamentā, kas tika sastādīts drīz pēc abu apprecēšanās -, policija kļuva vēl aizdomīgāka.

Drīz vien pie mis Mārplas padzīvojušas vecmeitas, kura dzīvoja blakus mācītājmuižai un allaž bija laipna un atsaucīga, kaut arī apveltīta ar asu mēli, ieradās policija. Konstebls Palks svarīgi pašķirstīja piezīmju blociņu un sacīja:

-        Ja neiebilstat, kundze, uzdošu jums dažus jautājumus.

Mis Mārpla pamāja ar galvu.

-  Sakarā ar misis Spenlovas slepkavību.

Palks bija pārsteigts.

-        Vai drīkstu jautāt, kundze, kā jūs par to uzzinājāt?

■ Zivis, rāmi noteica vecā dāma.

Konsteblam Palkam atbilde likās pilnīgi skaidra. Viņš uzreiz saprata, ka ziņu atnesis zivju tirgotāja dēlēns, kad piegādāja mis Mārplas vakariņu pasūtījumu.

Mis Mārpla mierīgi turpināja:

-    Misis Spenlova atrasta guļam uz grīdas dzīvojamā istabā. Nožņaugta, iespējams, ar ļoti šauru jostu, kura netika atrasta.

Palks noskaitās.

-   Kā gan tas puika visu uzzinājis…

Mis Mārpla viņu aši pārtrauca:

-  Jūsu mundierī iesprausta kniepadata.

Konstebls pārsteigts paskatījās lejup.

-         Saka: "Ja pacelsi nokritušu kniepadatu, diena būs veiksmīga!"

-        Ceru, ka tā arī būs. Un tātad, ko vēlaties uzzināt no manis?

Konstebls Palks iekāsējās un ar svarīgu sejas izteiksmi ielūkojās piezīmju grāmatiņā.

-        Nelaiķes vīrs Arturs Spenlovs apgalvo, ka pustrijos, ja pareizi atceroties, piezvanījusi mis Mārpla un lūgusi ierasties pie viņas pēc pusstundas, jo vēloties pārrunāt kādu lietu. Kundze, vai tā bija?

-        Protams, ka ne, strikti atbildēja mis Mārpla.

-        Pulksten pustri jos jūs nezvanījāt misteram Spenlovam?

-   Ne pustrijos, ne citā laikā.

-        Ak, tā gan, noteica konstebls, apmierināti pakošļājis ūsu galu.

-   Ko vēl misters Spenlovs teica?

-        Misters Spenlovs apgalvoja, ka izgājis no mājas desmit minūtes pāri trijiem un atnācis uz šejieni, kā ticis lūgts, taču kalpone paziņojusi, ka mis Mārplas nav mājās.

-       Zināmā mērā tā ir taisnība, piekrita mis Mārpla. Viņš bija atnācis, bet es tajā laikā piedalījos Sieviešu institūta sapulcē [4] .

-  Ak, tā gan, atkal noteica Palks.

Mis Mārpla iesaucās:

-        Vai dieniņ! Vai gribat teikt, ka turat aizdomās misteru Spenlovu?

-        Šobrīd nedrīkstu sacīt neko noteiktu, lai gan man liekas, ka te kāds nesauksim viņu vārdā izturas ārkārtīgi slīpēti.

Mis Mārpla domīgi nomurmināja:

-   Misters Spenlovs…

Mis Mārplai patika Spenlovs. Viņš bija kalsns, neliela auguma, ne sevišķi runīgs vīrs, kopumā visnotaļ cienījams cilvēks. Savādi likās tas, ka viņš pārvācies uz dzīvi laukos, lai gan visu mūžu bija dzīvojis pilsētā. Mis Mārplai Spenlovs reiz bija atklājis īsto iemeslu.

Viņš bija teicis: "Jau kopš zēna gadiem biju nolēmis, ka reiz dzīvošu laukos un man būs dārzs. Mani vienmēr fascinējuši ziedi. Jūs zināt, manai sievai piederēja puķu veikals. Tieši turēs viņu pirmo reizi ieraudzīju."

Vienkārši vārdi, bet cik romantiski! Jauns un izskatīgs misters Spenlovs, bet fonā ziedošs dārzs!

Tomēr no ziedu audzēšanas Spenlovs neko nesaprata. Ne par sēklām, spraudeņiem un izstādīšanu, ne par to, ka ir daudzgadīgās un viengadīgās puķes. Viņam bija vienīgi sapnis sapnis par nelielu piemājas dārziņu, kurā kupli zels saldi smaržojoši, koši ziedi. Viņš griezās pie mis Mārplas pēc padoma un ar aizkustinošu nopietnību cītīgi pierakstīja viņas atbildes

mazā blociņā, i

Misters Spenlovs bija kluss un akurāts cilvēks. Tieši šo rakstura īpašību dēļ pēc misis Spenlovas nāves policija neatlaidīgi centās uzzināt visu iespējamo par viņa sievas pagātni, un drīz vien to zināja arī viss Sentmerimīdas ciemats.

Darba gaitas nelaiķe bija uzsākusi, strādājot par kalpones palīdzi kādā bagātā namā. Pēc apprecēšanās ar otro dārznieku, abi atvēra pu-

ķu tirgotavu Londonā. Veikals gan plauka, bet dārznieks drīz vien saslima un nomira.

Uzņēmīgā atraitne turpināja vadīt veikalu, un tas kļuva arvien ienesīgāks. Pēc kāda laika viņa veikalu pārdeva par ļoti izdevīgu cenu un apprecējās otrreiz ar misteru Spenlovu, pusmūža juvelieri, kurš bija mantojis mazu un neizdevīgu uzņēmumu. Drīz vien viņi to pārdeva un pārvācās uz dzīvi Sentmerimīdā.

Misis Spenlova bija turīga sieviete. Par puķu veikalu saņemto naudu viņa bija izdevīgi ieguldījusi vairākos darījumos, "vadoties pēc garu ieteikumiem", tā viņa paskaidroja visiem, kas par to jautāja. Gari, acīmredzot, neskopojās ar ļoti vērtīgiem padomiem.

Visi viņas darījumi nesa peļņu, daži pat gluži neticamā kārtā. Tomēr, neskatoties ar lielo aizraušanos ar spiritismu, misis Spenlova bez sirdsapziņas pārmetumiem pameta "dāsnos" medijus un garu izsaukšanas seansus, lai neilgi, toties no visas sirds nodotos maz izprotamai indiešu reliģiskai mācībai, kuras pamatā bija visāda veida elpošanas vingrinājumi. Taču, ieradusies Sentmerimīdā, viņa no jauna pievērsās ortodoksālajai anglikāņu baznīcai. Viņa bieži viesojās mācītājmājā un centīgi apmeklēja dievkalpojumus. Misis Spenlova atbalstīja vietējo tirdzniecību, aktīvi piedalījās ciemata sabiedriskajā dzīvē un ar vietējām dāmām spēlēja bridžu.

Diezgan vienmuļa, ikdienišķa dzīve. Un pēkšņi slepkavība.

Policijas prefekts pulkvedis Melčets izsauca pie sevis inspektoru Sieku.

Sieks bija pašpārliecināts cilvēks. Taisnībai vienmēr bija jābūt viņa pusē. Un šobrīd viņš nešaubīdamies apgalvoja:

-   Slepkava ir upura vīrs, ser.

-  Jūs tā uzskatāt?

-        Esmu pārliecināts. Atliek tikai paskatīties uz šo cilvēku. Vainīgs pēc velna! Viņa sejā nebija lasāmas ne bēdas, ne arī kādas citas emocijas. Atgriežoties mājās, viņš jau zināja, ka sieva ir mirusi.

-  Vai necentās notēlot vismaz apjukumu?

-        Nē, ser. Varen pašapmierināts tips. Daži vīrieši nespēj neko notēlot, jo ir pārāk stīvi.

-        Vai viņam ir kāda cita sieviete? jautāja pulkvedis.

-       Nespējām neko atklāt. Protams, viņš ir visai slīpēts zellis. Droši vien rūpīgi slēpis pēdas. Cik saprotams, sieva viņam bija apnikusi. Nauda atradās laulenes rokās, un es teiktu, ka viņa bija sieviete, ar kuru varētu būt grūti sadzīvot allaž aizrāvusies ar kādu no "-ismiem". Tad nu Spenlovs aukstasinīgi nolēma tikt vaļā no viņas un sākt dzīvot pats savu dzīvi.

-  Jā, tā varētu būt.

-    Varat man ticēt. Viņš visu rūpīgi izplānoja. Izlikās, it kā viņam kāds būtu piezvanījis…

-   Nekāda zvana nebija? Melčets viņu pārtrauca.

-   Nē, ser. Un tas nozīmē: vai nu viņš melo, vai arī zvanīts tika no automāta. Ciematā tādi ir divi viens dzelzceļa stacijā, otrs pastā. No pasta neviens nezvanīja misis Bleida redz katru, kurš ienāk. Varētu būt no stacijas. Vilciens pienāk divos divdesmit septiņās, un tad tur vienmēr ir burzma. Taču galvenais viņš apgalvo, ka zvanīja mis Mārpla, bet tā nav taisnība. No viņas mājas netika zvanīts, un pati mis Mārpla tobrīd bija sapulcē.

-    Vai pārbaudījāt varbūtību, ka misteru Spenlovu kāds tīšuprāt izvilināja no mājas, lai pa to laiku nogalinātu viņa sievu ?

-   Jūs iedomājāties par jauno Tedu Gerardu, vai ne? Es viņu nopratināju, bet galvenais, pie kā apstājāmies trūkst motīva. Nogalinot sievieti, viņš neko neiegūst.

-   Tomēr ārkārtīgi aizdomīgs tips. Reiz jau tika piesavinājies svešu naudu.

-   Es nesaku, ka viņš ir bez vainas. Bet toreiz viņš pats devās pie sava priekšnieka un atzinās, kaut gan neviens viņu neturēja aizdomās.

-  Oksfordas grupa*, atcerējās Melčets.

-   Jā, ser. Puisis pievērsās viņu mācībai, labojās un vaļsirdīgi atzinās, ka naudu piesavinājies. Saprotiet, es nesaku, ka tas netika darīts ar viltīgu aprēķinu. Varbūt zēns nojauta, ka aizdomas tik un tā kritīs uz viņu, un nolēma

9 7

spekulēt uz nožēlu.

-   Jūs gan esat pārliecināts skeptiķis, Slck! sacīja pulkvedis Melčets. Starp citu, vai ar mis Mārplu esat aprunājies?

^Reliģiskās kustības aizsācējs luterāņu mācītājs Frenks Bakmcns (Frank Buchman) sākotnēji to nosauca par "Gadsimta pirmo kristiešu brālību" ("/\ First Century Christian Fellowship"), bet 1928.g. tā tika pārdēvēta par "Oksfordas grupu" ("Oxford Group"). Tās pamatprincipi bija: godīgums, šķīstums, nesavtīgums un mīlestība.

-   Kāds tad viņai sakars ar šo lietu, ser?

-     Ak, protams, nekāds. Tomēr viņa ieklausās visā, kas notiek apkārtnē. Kāpēc gan jums ar viņu neaprunāties? Vecajai dāmai ir neparasti ass prāts.

Sieks mainīja sarunas tēmu:

-   Gribu pajautāt, ser, jūsu domas par vienu senu lietu. Nelaiķe darba gaitas uzsāka kā kalpone sera Roberta Eberkrombija namā. Tur tika nozagti dārgakmeņi smaragdi daudzu tūkstošu mārciņu vērtībā. Tie netika atrasti. Es pārlasīju to lietu šķiet, ka tieši tajā laikā tur strādājusi Spenlova. Toreiz gan viņa bija vēl pavisam jauna meitene. Varbūt viņa bija iejaukta zādzībā, kā jūs domājat, ser? Bet Spenlovs varbūt bija vitns no tiem lētajiem juvelieriem, kas reizēm neatsakās nopelnīt, uzpērkot zagtas dārglietas.

Melčets noliedzoši pakratīja galvu.

-    Nedomāju, ka te atrodama kāda saistība. Tajā laikā viņa Spenlovu pat nepazina. Es atceros to gadījumu. Policijas aprindās uzskatīja, ka zādzībā iesaistīts sera Eberkrombija dēls Dzims, jauns, nešpetns uzdzīvotājs, turklāt līdz ausīm parādos, kuri tūlīt pēc zādzības tika nomaksāti. Toreiz melsa, ka to izdarījusi kāda bagāta sieviete, es gan nezinu. Atceros tikai, ka vecais Eberkrombijs izvairījās par notikušo runāt un atsauca iesniegumu policijai.

-        Tā bija tikai tāda doma, ser, noteica Sieks.

Mis Mārpla ar prieku pieņēma inspektoru Sieku un jutās patiesi gandarīta, kad izdzirdēja, ka viņu sūtījis pulkvedis Melčets.

-        Ak, pulkvedis nudien ir ārkārtīgi laipns! Nezināju, ka viņš mani atceras.

-       Viņš jūs atceras ļoti labi, kundze. Teica: ja ir kaut kas tāds, kas notiek Sentmerimīdā un nav zināms jums, tad to arī nav vērts zināt.

-        Cik laipni no viņa puses! Taču patiesībā es neko nezinu. Par šo slepkavību, es domāju.

-  Jūs dzirdat, ko par to runā ciematā.

-       Jā, protams! Bet nav jēgas atkārtot tukšas runas, vai ne?

Sieks centās izklausīties pēc iespējas sirsnīgāks:^

-        Šī nebūs oficiāla saruna. Mēs tikai aprunāsimies, tā teikt, zem četrām acīm.

-        Vai gribat teikt, ka tiešām vēlaties zināt, ko runā ļaudis? Papētīt, vai tajā nav kāda daļa patiesības?

-  Tieši tā.

-    Nu, labi. Protams, runāts un pārspriests tiek daudz. Izveidojušās divas pretējas nometnes, ja saprotat, ko gribu teikt. Sāksim ar to, ka ir cilvēki, kas par vainīgo uzskata vīru. Parasti jau pirmā persona, uz kuru krīt aizdomas, ir vai nu vīrs, vai sieva, tiesa?

-   Iespējams, piesardzīgi bilda inspektors.

-   Saprotiet, divi savstarpēji cieši saistīti cilvēki. Turklāt itin bieži ir iejauktas naudas lietas. Dzirdēju, ka naudīgākā bijusi misis Spenlova un pēc viņas nāves visu mantos misters Spenlovs. Diemžēl šajā samaitātajā pasaulē visnežēlīgākā rīcība bieži rod attaisnojumu.

-   Viņš mantotu krietnu summu.

-   Tieši tā. Varētu likties gluži ticami, vai ne, ka viņš sievu nožņaudzis, izgājis no mājas pa sētaspuses durvīm, devies pāri laukam uz manu māju, jautājis pēc manis, apgalvodams, ka es esot viņam zvanījusi, tad atgriezies mājās, lai atrastu it kā viņa prombūtnē nogalināto sievu, cerot, ka noziegumā vainos kādu klaidoni vai zagli.

-   Jā, nauda… Inspektors piekrītoši māja ar galvu. Un ja pēdējā laikā viņu attiecības pasliktinājušās…

Mis Mārpla viņu pārtrauca:

-  Bet Spenlovi satika ļoti labi!

-  Jūs to noteikti zināt?

-   Ja viņiem būtu savstarpēji strīdi, to zinātu visi! Gledisa Brenta, viņu kalpone, to ātri vien pavēstītu visam ciematam!

-   Kalpone varēja nezināt… inspektors nepārliecinoši iebilda un par atbildi saņēma līdzjūtīgu smaidu.

-    Vēl ir ļaudis, kuri domā, ka vainīgs ir Teds Gerards, mis Mārpla turpināja, tāds izskatīgs, jauns cilvēks. Ziniet, manuprāt, labs izskats atstāj lielāku iespaidu, nekā varētu iedomāties. Rau, mūsu mācītāja iepriekšējais palīgs paveica brīnumlietas! Visas ciemata meitenes cītīgi apmeklēja kā rīta, tā vakara dievkalpojumus. Pat daudzas vecākas sievietes kļuva neparasti rosīgas, pildot pienākumus draudzē… Un tad tās neskaitāmās rītakurpes un šalles, kas tika darinātas īpaši viņam! Jaunais cilvēks bija gluži apjucis. Bet, jā, kur es paliku? Jā, par jauno cilvēku Tcdu Gerardu. Protams, par viņu runāja. Viņš itin bieži tika ciemojies pie misis Spenlovas. Viņa man teica, ka jauneklis ir no Oksfordas grupas, šķiet, tā to sauc. Reliģiska kustība. Tās piekritēji esot ļoti sirsnīgi un godīgi cilvēki, un uz misis Spenlovu tā esot atstājusi dziļu iespaidu. Atvilkusi elpu, mis Mārpla turpināja: Esmu pārliecināta, ka nekā cita tur nebija, bet jūs jau zināt, kādi ir cilvēki. Diezgan daudzi bija tādās domās, ka misis Spenlova aizrāvusies ar jauno vīrieti un turklāt aizdevusi tam daudz naudas. Tiesa gan, todien viņš ticis redzēts dzelzceļa stacijā. Vilcienā, kas pienāk divos divdesmit septiņās. Protams, viņš pavisam viegli varēja neviena nepamanīts izkāpt no vagona pa pretējās puses durvīm, iziet cauri tunelim, pārlēkt pār žogu un gar apstādījumiem iznākt ārpus stacijas teritorijas. Vienīgi nāktos uzmanīties, lai viņu nepamana ejam kotedžas virzienā. Turklāt ļaudis uzskata, ka apģērbam, kas bijis mugurā misis Spenlovai, ir īpaša nozīme.

-  īpaša?

-   Kimono. Nevis kleita. Mis Mārpla nosarka. Šo tērpu, ziniet, daudzi uzskata par pavedinošu.

-   Arī jūs tā domājat?

-   Nē, es tā nedomāju. Es uzskatu, ka tur nebija nekā neparasta.

-Vai patiesi?

-        Zināmos apstākļos, jā. Mis Mārplas skatiens bija mierīgs un domīgs.

-        Te varētu būt vēl viens motīvs vīra rīcībai greizsirdība, inspektors Sieks prātoja.

-        Nē, misters Spenlovs nekad nekļūtu greizsirdīgs. Viņš nav tāds cilvēks, kas ko tādu ievērotu. Ja sieva viņu pamestu, atstājot pie adatu spilventiņa piespraustu zīmīti, tad varbūt viņš beidzot saprastu, kas noticis.

Inspektoru Sieku mulsināja mis Mārplas ciešais skatiens.

Viņš nekādi nevarēja saprast, uz ko vecā dāma mērķē.

Beidzot mis Mārpla pajautāja, uzsvērdama katru vārdu:

-        Vai jūs, inspektor, neatradāt kaut ko neparastu? Notikuma vietā, es domāju.

-        Mūsdienās, kundze, noziedznieki ir tik uzmanīgi, ka neatstāj pirkstu nospiedumus vai cigarešu pelnus.

-        Taču šis, manuprāt, viņa domīgi iebilda,ir vecmodīgs noziegums…

Sieks viņu asi pārtrauca:

-        Sakiet skaidri, ko jūs domājat, to teikdama?

Mis Mārpla lēnām atbildēja:

-        Domāju, ka konstebls Palks varētu jums palīdzēt. Viņš bija pirmais, kas ieradās… nozieguma vietā, kā mēdz teikt.

Misters Spenlovs sēdēja dārza krēslā un izskatījās pagalam apjucis.

-        Varbūt, protams, man tikai izklausījās, viņš sacīja savā smalkajā, akurātajā balsī. Mana dzirde vairs nav tāda kā agrāk. Bet man likās, ka es skaidri dzirdēju, kā mazs zēns nokliedza man nopakaļ: "Ei, Kripen!" [5] man… man radās iespaids, ka ar to viņš gribēja teikt, ka es… ka es esmu noslepkavojis savu mīļoto sievu.

Mis Mārpla uzmanīgi nogrieza apvītušu rozes ziedu un sacīja:

-  Nav šaubu, tieši to zēns gribēja teikt.

-        Bet kurš varēja zēnam kaut ko tādu iestāstīt!

Mis Mārpla iekāsējās.

-  Viņš noklausījies, ko runā pieaugušie.

-        Vai tiešām jūs… Vai jūs tiešām domājat, ka tāds ir apkārtējo viedoklis?

-  Vismaz pusei Sentmerimīdas iedzīvotāju.

-   Bet, cienījamā kundze, kas varētu būt par iemeslu tādām aizdomām? Es biju patiesi pieķēries savai mīļotajai sievai. Jā, dzīvošana laukos viņu tā nesajūsmināja, kā biju cerējis, taču divu cilvēku domas nevar pilnībā saskanēt visos jautājumos. Ticiet man, es skaudri izjūtu viņas zaudējumu.

-   Varbūt. Taču. ja jūs neļaunotos par maniem vārdiem, es teiktu, ka tā vis neizskatās.

Misters Spenlovs izslēja kalsno augumu.

-   Mana dārgā kundze, pirms daudziem gadiem es izlasīju par kādu ķīniešu filozofu, kurš, kad nomira viņa mīļotā sieva, turpināja vienā mierā sist gongu laukumā tā ir sena ķīniešu paraža -, kā bija paradis to darīt ik dienas. Viņa gara spēks atstāja lielu iespaidu uz pilsētas ļaudīm.

-   Bet, iebilda mis Mārpla, Sentmerimīdas iedzīvotāji reaģē citādi. Ķīniešu filozofija viņiem ir sveša.

-  Tomēr jūs saprotat?

Mis Mārpla pamāja ar galvu.

-    Mans tēvocis Henrijs, viņa paskaidroja, -"bija cilvēks ar neparasti augstu paškontroli. Viņa moto bija: "Nekad neizrādīt emocijas!" Arī viņam patika puķes.

-   Es prātoju, dedzīgi sacīja misters Spenlovs, ka varbūt varētu uzcelt lapeni mājas rietumpusē. Sarkanas rozes un, iespējams, arī glicīnijas. Vēl ir tāda puķe kā balta zvaigzne, piemirsu, kā to sauc…

-   Šeit ir jauks ilustrēts katalogs, mis Mārpla teica tādā tonī, kādā parasti sarunājās ar brāļa mazdēlu. Droši vien vēlēsieties to pašķirstīt… man jāaiziet uz ciematu.

Pametusi misteru Spenlovu sēžam dārzā un apmierināti lasām katalogu, mis Mārpla iegāja mājā. Tur viņa steidzīgi ievīstīja kādu kleitu brūnā ietinamā papīrā, izgāja no mājas un raitā solī aizsoļoja līdz pasta ēkai. Šuvēja mis Polita dzīvoja nama augšstāvā.

Taču vecā kundze uzreiz nekāpa otrajā stāvā. Pulkstenis rādīja tieši pustrīs, un minūti vēlāk pie pasta piestāja Mačbenēmas autobuss. Tas bija viens no svarīgākajiem dienas notikumiem Sentmerimīdā. No kantora izskrēja pasta priekšniece ar saiņiem rokās. Četras minūtes pasta kantorī, izņemot mis Mārplu, neviena cita nebija.

Pasta priekšniece vēl nepaguva atgriezties savā darba vietā, kad mis Mārpla jau bija uzkāpusi augšstāvā pie mis Politas un paskaidrojusi sava nāciena iemeslu. Viņa sacīja, ka vēlētos pāršūt savu veco pelēko krepa kleitu, lai tā iegūtu modernāku izskatu. Mis Polita piekrita paskatīties, kas te būtu darāms.

Policijas prefekts jutās diezgan pārsteigts, kad viņam ziņoja, ka ieradusies mis Mārpla. Ienākusi kabinetā, vecā dāma daudzkārt atvainojās:

-    Es atvainojos… ļoti atvainojos, ka jūs traucēju. Saprotu, ka esat ļoti aizņemts, bet jūs vienmēr izturaties tik laipni, pulkvedi Melčet, un es nolēmu, ka labāk nākt pie jums, nevis pie inspektora Sļcka. Turklāt man negribētos sagādāt nepatikšanas konsteblam Palkam. īsāk sakot, viņš nedrīkstēja neko aiztikt.

Pulkvedis Melčets apmulsa un pārjautāja:

-   Palks? Viņš ir Scntmerimīdas konstebls, vai ne? Ko viņš tādu izdarījis?

-   Viņš pacēla kniepadatu. Es to redzēju iespraustu viņa mundierī. Ieraugot kniepadatu, man iešāvās prātā, ka viņš to, iespējams, pacēlis misis Spenlovas mājā.

-    Pareizi, pareizi. Bet jūs taču saprotat… Kas galu galā ir kniepadata? Tiesa, viņš to atrada uz grīdas blakus līķim. Vakar Palks atnāca pie Sieka un to izstāstīja. Kā noprotu, jūs viņu uz to pamudinājāt. Protams, viņš nekam nedrīkstēja pat pieskarties, bet, kā jau teicu kas gan ir kniepadata? Tā vienkārši ir kniepadata. Tās lieto ikviena sieviete.

-   Nē, pulkvedi Melčet. tur jums nav taisnība. Varbūt vīrieša acij tā šķiet vienkārši kniepadata, bet tā nav. Tā bija īpaša, ļoti tieva adata tādas iepērk veselu kārbu uzreiz. Šīs kniepadatas galvenokārt izmanto šuvējas.

Melčets cieši raudzījās mis Mārplā, un pamazām viņa sejā atausa sapratne. Vecā dāma vairākas reizes palocīja galvu.

-   Jā, tā ir. Man tas šķiet acīmredzami. Misis Spenlova bija apģērbusi kimono, jo gatavojās uzlaikot jauno kleitu. Viņas iegāja ielas puses dzīvojamā istabā, mis Polita sacīja kaut ko par mērīšanu un aplika mērlenti mis Spenlovai ap kaklu. Pēc tam viņai atlika vienīgi sakrustot galus un cieši savilkt. Kā esmu dzirdējusi, tas esot viegli izdarāms. Tad šuvēja izgāja ārā un, izlikdamās, ka tikko pienākusi, sāka klauvēt pie durvīm. Taču kniepadata pierāda, ka viņa jau iepriekš bija iegājusi mājā.

-   Un tā bija mis Polita, kas zvanīja misteram Spenlovam?

-   Jā, pustrijos no pasta kantora tieši tad pienāk autobuss un īsu brīdi kantorī neviena nav.

Pulkvedis Melčets sacīja:

-   Bet. dārgā mis Mārpla, kāpēc? Nevar nogalināt, ja trūkst motīva!

-   Redziet, pulkvedi Melčet, no tā, ko esmu dzirdējusi, manuprāt, var secināt, ka nozieguma motīvs meklējams tālā pagātnē. Man prātā nāk divi mani brālēni Entonijs un Gordons. Lai ko uzsāktu Entonijs, viņam viss veicās, bet nabaga Gordonam gluži pretēji: sacīkšu zirgi savainoja kājas, akcijas kritās, īpašumi zaudēja vērtību. Es domāju abas sievietes bijušas līdzdalībnieces.

-  Līdzdalībnieces?

-   Jā, zādzībā. Pirms daudziem gadiem. Kā dzirdēju, tie bijuši ļoti vērtīgi dārgakmeņi. Kalpone un viņas palīdze. Jo nekādi nav izskaidrojams: kur palīdze un dārznieks apprecoties ņēma tik daudz naudas, lai atvērtu ziedu salonu. Un atbilde ir: tā bija viņas daļa no… laupījuma, tas, šķiet, ir īstais vārds. Viss, ko viņa uzsāka, nesa peļņu. Nauda ienesa naudu. Bet otrai sievietei, kalponei, neveicās, un viņa sāka strādāt par šuvēju mūsu ciematā. Te viņas atkal satikās. Viss bija labi, līdz uzradās Teds Gerards. Misis Spcnlovu sāka mocīt sirdsapziņa, un viņa cītīgi pievērsās reliģijai. Jaunais vīrietis, bez šaubām, mudināja viņu "skatīties patiesībai acīs un attīrīties", un viņa, uzdrošinos minēt, galu galā nolēma atzīties senajā noziegumā. Taču mis Politai, protams, tas nebija pa prātam. Viņa saprata, ka var nokļūt cietumā par pirms gadiem izdarīto zādzību, un nolēma rīkoties. Baidos, ka viņa vienmēr bijusi ļauna sieviete. Manuprāt, viņa ne ausu nepakustinātu, ja nevainīgais misters Spenlovs tiktu pakārts.

Pulkvedis Melčets lēni sacīja:

-   Mēs varētu… hm… pārbaudīt jūsu versiju. Pārliecināties, vai mis Polita ir kalpojusi par istabeni pie Eberkrombijiem, taču…

Mis Mārpla ņēmās viņu pārliecināt:

-   To ir viegli izdarīt. Mis Polita noteikti sabruks, kad tiks uzrādīta apsūdzība. Turklāt, redziet, man ir viņas mērlente. Es… nu jā, vakar es to… paņēmu, kad man mērīju kleitu. Kad viņa atklās tās pazušanu, tad nodomās, ka lente atrodas policijā. Mis Polita ir gaužām neizglītota sieviete un nospriedīs, ka mērlente ir neapšaubāms slepkavības pierādījums.

Mis Mārpla uzmundrinoši uzsmaidīja pulkvedim.

Jums nebūs nekādu grūtību, ticiet man! Tas tika teikts tonī, kādā pulkveža mīļotā tēvamāsa reiz ņēmās viņu pārliecināt nebaidīties likt iestājeksāmenus Sendhērstā*.

Un viņš eksāmenus bija veiksmīgi nokārtojis.

♦Karaliskā militārā akadēmija, dibināta 1947. gadā, apvienojoties divām senākām institūcijām Karaliskajai militārajai akadēmijai, dibināta 1741. gadā, un Karaliskajai militārajai koledžai, dibināta 1800. gadā.

GadĪjums AR MĀJAS UZRAUDZI

-        Kā mēs šodien jūtamies? uzmundrinoši apvaicājās ārsts Heidoks.

Mis Mārpla, atgūlusies spilvenos, viņam vārgi uzsmaidīja.

-        Šķiet, ka ir labāk, viņa atbildēja. Kaut gan mani māc briesmīga depresija un nepamet doma, ka būtu labāk, ja es nomirtu. Galu galā esmu gana veca. Neviens par mani neinteresējas, nevienam es neesmu vajadzīga.

Ārsts Heidoks viņu pārtrauca sev ierastajā strupajā manierē:

-        Jā, jā, tipiska reakcija pēc pārslimotas gripas. Viss, kas jums vajadzīgs, ir kāds uzmundrinājums. Garīgi tonizējošs līdzeklis.

Mis Mārpla nopūtās un papurināja galvu.

-        Vēl vairāk, turpināja Heidoks, šīs zāles man ir līdzi!

Viņš nometa uz slimnieces gultas lielu aploksni.

-         Kā radītas jums. Mīkla, kas domāta tieši jums.

-        Mīkla? Vecās dāmas sejā parādījās interese.

-        Neliels literārs mēģinājums. Ārsts nedaudz piesarka. Mēģināju uzrakstīt stāstu.

Viņš teica… Vina teica… Meitene nodomāja… un tamlīdzīgi. Stāstā aprakstītie notikumi ir patiesi.

-        Tad kāpēc "mīkla"? nesaprata mis Mārpla.

Doktors Heidoks pasmīnēja.

-        Tāpēc, ka nozieguma atrisināšana paliek jūsu ziņā. Gribu redzēt, vai tiešām esat tik gudra, kā visi runā.

Izmetis dzēlīgo piezīmi, Heidoks atvadījās.

Mis Mārpla paņēma atstāto manuskriptu un sāka lasīt.

-        Kur tad ir līgava? mis Hārmona ziņkāri jautāja.

Viss ciemats dega nepacietībā ieraudzīt bagāto un skaisto jauno sievu, kuru Harijs Lekstons bija pārvedis no ārzemēm. Valdīja vispārējs uzskats, ka Harijs, jaunais, negantais nebēdnis, allaž bijis veiksminieks. Neizprotamā kārtā visi vienmēr bija izturējušies iecietīgi pret mazā žeņķa nedarbiem. Pat tie, kuru logi cieta no zēna šaudīšanās ar "kaķeni", apslāpēja savu sašutumu, redzot puikas nožēlas pilno seju, saņemot bārienu. Palaidnis izsita logus, siroja pa ābeļdārziem, medīja trušus, bet vēlākos gados iekļuva parādos, paveda vietējā tabakas izstrādājumu tirgotāja meitu, abi tika izšķirti, jaunekli aizsūtīja uz Āfriku, bet ciemata padzīvojušās vecmeitas vien nomurmināja: "Ak, trakie jaunības gadi! Gan jau ar laiku zēns nomierināsies!"

Un, lūk, "pazudušais dēls" bija atgriezies ne grēkus nožēlojot, bet kā uzvarētājs! Harijs Lekstons bija "notvēris veiksmi". Viņš bija saņēmies, cītīgi strādājis, iepazinies ar ļoti bagātu meiteni pa pusei anglieti, pa pusei francūzieti un to apprecējis.

Harijs būtu varējis dzīvot Londonā vai iegādāties īpašumu kādā lepnā grāfistē, kas ievērojama ar slavenām medību vietām, taču viņš atzina par labāku atgriezties tajā pasaules nostūrī, kur bija dzimis. Un šeit, romantisku jūtu vadīts, nopirka pagalam aizlaistu īpašumu, kur bija pavadījis bērnību, dzīvodams sarga namiņā.

Kingsdīnas savrupmājā gandrīz septiņdesmit gadus neviens nebija dzīvojis, un novārtā pamestais nams pamazām bruka kopā. Vienīgajās dzīvošanai piemērotajās stūra istabās mitinājās pavecs nama uzraugs ar sievu. Pussagruvušais nams bija milzīgs, dārzs nekopts un aizaudzis; to puslokā apjoza drūmi, veci koki; viss kopā atgādināja raganas midzeni.

Toties sarga namiņš bija vienkāršs un patīkams. To ilgus gadus bija īrējis majors Lekstons, Harija tēvs. Zēna gados Harijs bija klaiņojis pa muižiņas plašo apkārtni un izstaigājis katru taku meža biezokņos, bet vecais, pamestais nams viņu burtiski fascinēja.

Pirms dažiem gadiem majors Lekstons nomira, un varētu domāt, ka šajā pusē Harijs vairs nekad neatgriezīsies, tomēr tieši uz šejieni, kur bija pavadījis bērnību un jaunības gadus, viņš atveda savu jauno sievu.

Un tā Kingsdīnas vecā māja tika nojaukta, drīz vien tur rosījās arhitekti un celtnieku brigāde, un neticami īsā laikā apbrīnojami, ko var panākt ar lielu naudu, veco koku ielokā pacēlās mirdzoši balts nams.

Tad pienāca kārta dārznieku vienībai, pēc tam piebrauca furgoni ar mēbelēm.

Māja bija gatava dzīvošanai. Ieradās kalpotāji. Visbeidzot pie parādes durvīm apstājās lepns limuzīns, no kura izkāpa jaunie saimnieki Harijs un viņa laulātā draudzene.

Ciemata ļaudis nevarēja vien nociesties, kad ieraudzīs jauno sievu, un misis Praisa, kurai piederēja vislielākā māja ciematā un kura sevi uzskatīja par vietējās sabiedriskās dzīves noteicēju, izsūtīja ielūgumus uz viesībām, lai "iepazītos ar jaunlaulāto".

Tas bija liels notikums. Dāmas steidzās šūdināt jaunus tērpus par godu ievērojamam gadījumam. Valdīja satraukums un ziņkāre, ikviens dega nepacietībā redzēt šo teiksmaino būtni. Viss taču bija norisinājies kā pasakā!

Mis Hārmona vecmeita ar vējos rūdītu, veselīgi sārtu seju -, spraukdamās cauri viesu pūlim pie viesistabas durvīm, nepacietīgi atkārtoja jautājumu:

-   Kur tad ir līgava?

Kalsnā un parasti īgnā mis Brenta, arī vecmeita, sajūsmināti attrauca:

-   Ak, dārgā! Viņa ir tik apburoša! Tik labas manieres! Un tik jauniņa! Patiesi, vai skaudība pārņem, redzot, ka kādam ir viss, pēc kā varētu ilgoties. Labs izskats un laba nauda, un laba audzināšana visaugstākā prove, ne mazākās vulgaritātes -, un dārgais Harijs viņu dievina!

-   Ak, nopūtās mis Hārmona, tas jau vēl ir tikai sākums.

Mis Brentas smailais degungals notrīcēja ziņkārē.

-   Ak, dārgā, vai jūs patiešām domājat…

-   Mēs visi zinām, kāds ir Harijs.

-   Kāds bija. Taču tagad…

-   Ak, vīrieši nemainās. Kas bijis palaidnis, tāds arī paliks! Es viņus pazīstu.

-    Ak vai! Nabaga jaunā meitene! Mis Brenta atplauka. Jā, viņai būs grūti. Kādam nabaga bērns būtu jābrīdina. Tik tiešām, tas būtu jādara. Interesanti, vai viņa ir kaut ko dzirdējusi par to seno notikumu? Nav godīgi, ja viņa neko nezina. Tas ir briesmīgi. It sevišķi tāpēc, ka ciematā ir tikai viena aptieka.

Tabakas izstrādājumu veikalnieka meita tagad bija laimīgi apprecējusies ar aptiekāru misteru Edžu.

-   Man šķiet, prātoja mis Brenta, būtu labāk, ja misis Lekstona iepirktos pie mistera Būta Mačbenemā.

-        Es domāju, ka to vajadzētu ierosināt Harijam Lekstonam pašam.

Un abas apmainījās zīmīgiem skatieniem.

-        Tomēr es noteikti uzskatu, ka jaunajai lēdijai būtu jāuzzina par viņas vīra seno romānu.

-        Nezvēri! Klarisa Veina sašutusi sacīja savam tēvocim dakterim Heidokam. Cik briesmīgi gan var būt daži cilvēki!

Ārsts ziņkārīgi uzlūkoja jauno sievieti.

Klarisa bija slaida, tumšmataina meitene, sirsnīga un impulsīva.

-        Tās nešpetnās kaķenes… aprunā… dod kaut kādus mājienus…

-   Vai par Hariju Lekstonu?

-        Jā, par viņa dēku ar tabakas pārdevēja meitu.

-        Ak, par to! Hedoks paraustīja plecus. Daudziem jauniem cilvēkiem gadījušies līdzīgi piedzīvojumi.

-        Jā, protams. Bet Harija romāns ar to meiteni jau sen ir beidzies! Kāpēc to atkal cilāt? Pēc tik daudziem gadiem? Vampīru dzīres pie miroņa!

-       Mana dārgā, es tevi saprotu. Bet, redzi, ciematā ir tik maz tenkošanas iespēju, tāpēc viņas

ar prieku ceļ gaismā vecus skandālus. Taču mani pārsteidz, kāpēc tu tā uztraucies?

Klarisa Veina nosarka un iekoda apakšlūpā, tad dīvaini neskanīgā balsī atbildēja:

-   Viņi… viņi izskatās tik laimīgi, es domāju Lekstonus. Viņi ir jauni un iemīlējušies, un tas ir tik jauki! Man pretīgi iedomāties, ka to visu sabojās tenkas un tieši un netieši mājieni, un vispārēja nelietība.

-   Hm, saprotu.

Klarisa turpināja:

-   Es tikko sarunājos ar Hariju. Viņš ir tik laimīgs, dedzīgs un saviļņots, ka izdevies īstenot sen loloto ieceri uzcelt jaunu māju vecā Kingsdīnas nama vietā. Viņš priecājas kā bērns. Un viņa… Manuprāt, Luīze nekad dzīvē nav pieredzējusi grūtības. Viņai nekad nekā nav trūcis. Tu viņu redzēji. Ko tu domā par jauno sievieti?

Ārsts kavējās atbildēt. Luīze Lekstona varētu izraisīt citos skaudību. Likteņa lutināta. Viņam šī meitene neviļus atsauca atmiņā pirms daudziem gadiem populāras dziesmiņas piedziedājuma rindiņu "Nabaga mazā bagātniece…".

Mazs, trausls augums, gaiši dzeltenu matu apņemta sejiņa un lielas, sapņainas, zilas acis.

Luīze jutās nogurusi. Bija tik apgrūtinoši uzklausīt nebeidzamos apsveikumus un laimes vēlējumus. Viņa cerēja, ka drīz varēs atsveicināties un doties prom. Varbūt jau šajā brīdī Harijs viņai dod mājienu. Luīze iesāņus paskatījās uz vīru. Viņš bija tik stalts un plecīgs un, šķiet, priecājās par šīm šausmīgi garlaicīgajām viesībām.

Nabaga mazā bagātniece…

-   Uh! viņa atviegloti nopūtās.

Harijs uzjautrināts palūkojās uz sievu. Viņi brauca mājup.

-     Dārgais, tas bija drausmīgi! Luīze sacīja.

Harijs iesmējās.

-     Jā, diezgan. Neņem galvā, mana dārgā! Saproti, to vajadzēja izdarīt. Visas tās vecās tenku vāceles pazina mani, kad šeit pavadīju bērnību un agros jaunības gadus. Viņas justos bezgala aizvainotas, ja tām nedotu iespēju apskatīt tevi tuvāk.

Luīze saviebās.

-  Vai mums bieži būs jātiekas ar viņām?

-     Ko? Nē, nē! Iepriekš atsūtījušas vizītkartes, viņas ieradīsies pie tevis, un tev būs jāatbild ar pretvizīti, bet pēc tam varēsi nelikties ne zinis. Varēsi ielūgt tos, kas tev patiks, vai nedarīt neko.

Brīdi klusējusi, Luīze vaicāja:

-   Vai šeit apkārtnē nav neviena interesanta cilvēka?

-    Ir. Lauku muižniecība. Lai gan tev viņi liksies nedaudz garlaicīgi. Viņus galvenokārt interesē puķu sīpoli, suņi un zirgi. Protams, tu dosies izjādēs. Tev iepatiksies. Esmu noskatījis vienu zirgu Eglintonā, tev viņš jāapskata. Skaists dzīvnieks, labi trenēts, nekādu trūkumu, pakļāvīgs.

Automašīna palēnināja gaitu un iegriezās Kingsdīnas vārtos. Tad Harijs pēkšņi sagrieza stūri un nolamājās: dīvains stāvs bija izlēcis ceļa vidū, un viņš tik tikko paguva izvairīties no sadursmes. Tur stāvēja kāds cilvēks, kas skaļi kliedza un, kratīdams dūri, kaut ko vēl sauca viņiem nopakaļ.

Luīze ieķērās Harijam piedurknē.

-   Kas… kas ir šī briesmīgā vecā sieviete?

Harijs sadrūma.

-   Tā ir Margetroida. Viņa ar vīru uzraudzīja veco namu. Nodzīvoja tur gandrīz trīsdesmit gadus.

-   Kāpēc viņa kratīja dūri?

Harijs nosarka.

-        Viņa… nu, viņa iebilda, ka vecais grausts tika nojaukts, un viņa, protams, zaudēja darbu. Vecais Margetroids nomira pirms diviem gadiem. Runā, ka pēc vīra nāves viņa uzvedas pagalam dīvaini.

-   Vai viņa… Vai viņa cieš badu?

Luīzes izpratne par dzīves realitāti bija neskaidra un melodramatiska. Bagātība pasargā no saskarsmes ar dzīves drūmajām pusēm.

Hari js noskaitās.

-        Augstais Dievs! Luīze, kādas iedomas! Es viņai maksāju pensiju! Noīrēju mājiņu, un viņai nav par ko žēloties.

Luīze apmulsa.

-Tad kāpēc viņa tik neganta?

Harijs sarauca pieri, uzacis iztaisnojās vienā līnijā.

-        Kā lai es to zinu? Traka! Viņa bija iemīļojusi veco namu.

-   Bet tas taču bija pavisam sabrucis!

-        Protams, viss bruka kopā jumts tecēja, dzīvošana vairs nebija droša. Taču, neskatoties uz to, nams viņai bija kā pie sirds pieaudzis. Viņa tajā bija nodzīvojusi ilgus gadus. Ak, es

nezinu! Manuprāt, vecene ir vienkārši nojūgusies!

Luīze nodrebinājās.

-   Viņa… Izskatījās, ka viņa mūs nolād. Ak, Harij, kaut nu tā nebūtu!

Luīzes prieku par jauno māju saindēja vecās, ļaunās sievietes, šķiet, nepārtrauktā klātbūtne. Kad Luīze izbrauca ar automašīnu vai devās izjādē, vai veda pastaigā suņus, viņa vienmēr redzēja atbaidošo veceni ar dziļi pār sirmajiem matiem uzmauktu saņurcītu cepuri tupam ceļmalā un murminām lāstus.

Luīze ticēja, ka Harijam ir taisnība vecā sieviete sajukusi prātā, bet tāpēc vieglāk nekļuva. Misis Margetroida ne reizi netuvojās mājai, neizteica noteiktus draudus, nestājās Luīzei tieši ceļā, taču nemitīgi bija sastopama turpat viņpus vārtiem. Griezties policijā trūka pamatota iemesla, un arī Harijs tam nepiekrita. Tāda rīcība, viņš iebilda, vienīgi izraisīs vietējo iedzīvotāju līdzjūtību pret neprātīgo sievieti. Harijs notiekošo uztvēra daudz vieglāk nekā Luīze.

-   Neuztraucies, mīļā! Gan vecajai apniks šī muļķīgā uzvešanās. Gan viņa pārstās tēlot ļauno raganu.

-   Viņa netēlo, Harij. Viņa… viņa mūs patiesi ienīst. Es to jūtu. Viņa… viņa mums vēl ļaunu.

-   Viņa nav ragana, lai gan izskatās pēc tādas. Pacenties nepievērst viņai uzmanību!

Un Luīze klusēja. Tagad, kad pirmais satraukums par iekārtošanos jaunajā dzīves vietā bija pierimis, viņa pārdzīvoja dīvainu vientulības un pamestības sajūtu. Viņa bija pieradusi pie dzīves Londonā un Rivjērā. Viņai trūka priekšstata par dzīvi Anglijas laukos. Nebija iemaņu dārzkopībā, izņemot ziedu kārtošanu vāzēs. Viņai nepatika suņi. Kaimiņi, ar kuriem nācās tikties, Luīzi garlaikoja. Vislabprātāk jaunā sieva devās izjādēs kopā ar Hariju vai viena pati, ja vīrs bija aizņemts ar darbiem saimniecībā. Priecādamās par skaistā dzīvnieka, ko Harijs tieši viņai bija nopircis, vienmērīgo gaitu, Luīze ļāva zirgam rikšot pa mežu un lauku ceļiem. Bet pat Princis Hals, viņas jūtīgais bēris, parasti kļuva tramīgs un sprauslāja, kad nesa savu saimnieci garām salīkušajai, vecajai sievietei, no kuras dvesa tāds ļaunums.

Kādu dienu pastaigājoties Luīze saņēma drosmi. Viņa pagāja garām misis Margetroidai, izlikdamās to neredzam, bet tad aši pagriezās, piegāja pie vecās sievietes un, elpai aizraujoties, noprasīja:

-   Kāpēc? Kas noticis? Ko jūs gribat no manis?

Vecene piemiegtām acīm raudzījās jaunajā sievietē. Viņai bija viltīga, tumša čigānietes seja, izspūruši sirmi mati un truls, aizmiglots skatiens. Luīzei likās, ka vecā ir piedzērusies.

Vecene ierunājās žēlabainā, tomēr draudīgā balsī:

-   Tu vēlies zināt, ko es gribu? Tiešām ko? To, kas man atņemts! Kas mani izdzina no mājām ? Kingsdīnā es biju laimīgi nodzīvojusi turpat četrdesmit gadus. Padzīt mani bija grēka darbs! Liels ļaunums nāks pār tavu un viņa galvu!

Luīze samierinoši sacīja:

-Jums taču ir jauka mājiņa un…

Viņa aprāvās, jo vecene pacēla rokas un iekliedzās:

-   Kāds labums man no tās? Es gribu savu veco māju, savu veco pavardu, pie kura sēdēju visu mūžu! Bet, runājot pārjums abiem, jums nebūs, kā es šeit stāvu, laimes jūsu jaunajā namā! Lielas bēdas jūs piemeklēs! Bēdās un nave, un mani lāsti! Satrūdēs tava skaistā sejiņa!

Luīze pagriezās un klupšus krišus metās prom. Galvā dunēja: "Man jātiek projām no šejienes! Mums jāpārdod māja! Mums jāaizbrauc!"

Tajā brīdī šāds atrisinājums likās visvienkāršākais. Taču Harija galīgā nesapratne viņu samulsināja.

-   Pamest šo vietu? viņš iesaucās. Pārdot māju? Tikai tāpēc, ka viena traka vecene lādās? Tu pati neesi pie pilna prāta!

-   Nē, tā nav! Bet vina… vina mani biedē. Es jūtu, ka notiks kas briesmīgs!

Harijs Lekstons drūmi noteica:

-   Atstāj to manā ziņā, gan es tikšu ar viņu galā!

Klarisa Veina un jaunā misis Lekstona sadraudzējās. Abas bi ja vienā vecumā, lai gan ar atšķirīgiem raksturiem un gaumēm. Klarisas sabiedrībā Luīze rada mierinājumu. Klarisa bija tik pašpaļāvīga un pārliecināta par sevi! Luīze draudzenei pastāstīja par misis Margetroidu un viņas draudiem, bet Klarisai tie likās vairāk kaitinoši nekā biedējoši.

-        Tas viss ir vienkārši muļķīgi, viņa mierināja draudzeni. Es labi saprotu, kā tas tevi uztrauc.

-        Zini, Klarisa, es… es reizēm izjūtu šausmīgas bailes, un tad mana sirds sāk sisties kā negudra.

-        Muļķības, tu nedrīksti pieļaut, lai tādi nieki tevi nomāc! Gan vecene rimsies.

Luīze brīdi klusēja. Klarisa nemierīgi pavaicāja:

-   Vai noticis vēl kas?

Luīze tūlīt neatbildēja, bet tad izgrūda:

-         Es ienīstu šo vietu! Ienīstu, ka man šeit jādzīvo! Ienīstu mežus un šo māju, nomācošo klusumu naktīs un dīvainos pūču kliedzienus! Un šie cilvēki! Un vispār!

-  Cilvēki? Kuri?

-        Ļaudis no ciemata. Tās glūņas, tenkojošās vecmeitas!

Klarisa asi noprasīja:

-   Ko viņas tev ir teikušas?

-        Es nezinu. Neko īpašu. Bet viņām prātā ir ļaunums. Kad ar kādu no viņām sarunājos, es neuzticos nevienai.

Klarisa stingrā balsī sacīja:

-        Aizmirsti par viņām! Tām tenku vācelēm vienkārši nav nekā cita, ar ko nodarboties, kā vienīgi aprunāt visus. Vispār lielākoties viņas visu izfantazē.

Luīze sacīja:

-        Kaut mēs nebūtu pārvākušies uz šejieni! Taču Harijs šo vietu vienkārši dievina. Viņas balss atmaiga.

"Cik loti vina mīl savu vīru," Klarisa nodomāja un strupi noteica:

-  Man jāiet.

-       Es likšu aizvest tevi ar automašīnu. Atnāc drīz atkal!

Klarisa pamāja ar galvu. Luīzi jauniegūtās draudzenes apciemojums nomierināja. Harijs priecājās, atrazdams sievu mundrākā garastāvoklī, un mudināja turpmāk biežāk aicināt Klarisu ciemos.

Tad kādā dienā Harijs paziņoja:

-  Mīļā. ir labas ziņas!

-  O, kādas?

-        Ar Margetroidu viss nokārtots. Izrādās, viņai ir dēls Amerikā. Es pierunāju veceni pārvākties uz dzīvi pie viņa. Ceļa izdevumus es segšu.

-        O, Harij! Tas ir brīnišķīgi! Esmu pārliecināta, ka dzīvošana Kingsdīnā man beidzot iepatiksies!

-   Beidzot iepatiksies? Šī taču ir visjaukākā vieta pasaulē!

Luīze nodrebēja. Viņa nespēja tik viegli pārvarēt māņticīgās bailes.

Ja ciemata dāmas bija lolojušas cerības informēt jauno sievu par viņas vīra pagātni, tad šo prieku viņām izjauca Harija Lekstona veiklā rīcība.

Mis Hārmona un Klarisa Veina iepirkās mistera Edža veikalā viena iegādājās naftalīna bumbiņas pret kodēm, otra paciņu bora -, kad ienāca Harijs Lekstons ar sievu.

Pasveicinājis abas dāmas, Harijs pagriezās pret leti un prasīja pēc zobu sukas, tad pēkšņi viņš aprāvās pusvārdā un sirsnīgā balsī iesaucās:

-   Ko es redzu? Nudien, Bella!

Misis Edža, kura tobrīd bija izsteigusies no iekštelpām, lai palīdzētu vīram apkalpot pircējus. priecīgi uzsmaidīja Harijam, atsegdama rindu baltu, veselīgu zobu. Jaunībā mīlīga, tumšmataina meitene viņa joprojām bija saglabājusi jauko izskatu, gan nedaudz pieņēmusies svarā un arī sejas vaibsti kļuvuši raupjāki, taču brūno acu skatiens staroja tikpat silti.

-         Bella, Bella, mister Lekston! viņa atsaucās. Prieks jūs atkal satikt pēc tik daudziem gadiem!

Harijs pievērsās sievai:

-   Bella ir mana sena simpātija, Luīze. Biju

vinā līdz ausīm ieķēries! Vai atceries, Bella?

> i

-  Tā jūs tikai sakāt, nosmēja misis Edža.

Arī Luīze iesmējās.

-        Mans vīrs vienmēr priecājas, satiekot vecos draugus.

-         Ak, mēs jūs neesam aizmirsuši, mister Harij, sacīja Bella Edža. Pasakaini, ka esat apprecējies un uzbūvējis jaunu māju vecā Kingsdīnas nama vietā!

-        Jūs esat kā ziedoša roze, glaimoja Harijs, un misis Edža smejoties atbildēja, ka viņai klājoties labi, bet kā būšot ar zobu suku?

Klarisa, redzēdama, kā mis Hārmonas sejā pavīd acīmredzama vilšanās, nodomāja: "Malacis, Harij! Tu izjauci visus viņu plānus!"

Ārsts Heidoks strupi noprasīja savai krustmeitai:

-        Kas tās par blēņām par veco Margetroidu, kas blandās ap Kingsdīnu, kratot dūres un lādot jauno kārtību?

-   Tās nav nekādas blēņas. Tā ir patiesība. Luīze ir ļoti sarūgtināta.

-   Pasaki viņai, ka nav par ko uztraukties. Jau tad, kad Margetroidi kalpoja par vecā nama uzraugiem, viņi nebeidza gausties par postā aizlaisto māju. Viņi turējās pie vietas vienīgi tādēļ, ka Margetroids stipri dzēra un tāpēc nevarēja atrast citu darbu.

-  Es Luīzei pateikšu, taču nedomāju, ka tavi vārdi viņu pārliecinās, Klarisa šaubījās. Tā vecene neganti lādās.

-    Es neko nesaprotu. Viņa tik ļoti mīlēja Hariju, kad tas bija mazs.

-   Nu jau drīz viņi tiks vaļā no vecās raganas. Harijs apmaksā Margctroidai ceļu uz Ameriku pie dēla, Klarisa noteica.

Pēc trim dienām Luīze nokrita no zirga un nositās.

Nelaimes gadījumam bija divi liecinieki, kas tieši tajā brīdī maiznīcas furgonā brauca pa ceļu. Viņi redzēja, kā Luīze izjāja pa vārtiem, redzēja, ka zirgam priekšā izlēca veca sieviete un, vicinot rokas un klaigājot, nostājās ceļa vidū. Redzēja, kā dzīvnieks satrūkās, saslējās pakaļkājās, tad, pārmetis jātnieci pāri galvai, kā bulta aizdrāzās prom.

Viens no vīriem palika pie nekustīgā ķermeņa, nesaprazdams, ko iesākt, kamēr otrs aizskrēja uz Lekstonu māju pēc palīdzības.

Harijs Lekstons izskrēja no nama. Viņa seja bija līķa bālumā. Viņi izcēla furgona durvis un, uzlikuši uz tām cietušo, steidzīgi ienesa mājā. Nenākusi pie samaņas, Luīze nomira, pirms ieradās ārsts.

(Šeit beidzas doktora Heidoka rokraksts.)

Kad nākamajā dienā pie mis Mārplas ieradās ārsts Heidoks, viņš apmierināts ievēroja, ka vecās dāmas vaigos atgriezies sārtums un arī citādi slimniecē bija jaušams agrākais možums.

-   Nu, kāds ir jūsu spriedums? viņš jautāja.

-   Kur jūs, dakter, saskatāt problēmu? nevainīgā balsī apvaicājās mis Mārpla.

-   Ak, dārgā kundze, vai man jums tas jāpasaka priekšā?

-   Manuprāt, apdomīgi sacīja mis Mārpla, atslēga meklējama nama bijušās uzraudzes dīvainajā uzvedībā. Kāpēc viņa tik savādi rīkojās? Jā, cilvēki iebilst un mēģina pat pretoties, kad viņus padzen no mājām, taču šajā gadījumā māja nebija viņas. Patiesībā viņa žēlojās un kurnēja arī tad, kad tur vēl dzīvoja. Jā, tas noteikti izskatās aizdomīgi. Starp citu, kas ar šo sievieti notika vēlāk?

-    Aizlaidās uz Liverpūli. Dramatiskais iznākums viņu pamatīgi nobiedēja. Izlēma, ka labāk nogaidīt tur, līdz kuģis dosies uz Ameriku.

-   Kādam tas viss bija ļoti izdevīgi, prātoja mis Mārpla. Jā, tā ir. Manuprāt, "nama uzraudzes problēma" ir viegli atrisināma. Uzpirkšana, vai ne?

-Tāds ir jūsu slēdziens?

-    Raugi, ja agrāk tādas izdarības netika novērotas, tātad viņa, kā saka, "nospēlēja teātri". Un tas nozīmē, ka viņai kāds par to samaksāja.

-     Vai jums ir aizdomas, kurš bija šis "kāds"?

-   Domāju, ka jā. Vainīga nauda, atkal nauda. Esmu ievērojusi, ka bieži tieši tās dēļ vīrieši aizraujas ar līdzīga tipa sievietēm.

-   Tagad es neko nesaprotu, atzinās Heidoks.

-   Jā, jā, viss sakrīt. Harijs iemīlējās Bellā tumšmatainā, pašpārliecinātā meitenē. Starp citu, jūsu māsasmeita Klarisa arī ir tā paša tipa. Bet nabaga mazā sieviņa bija pilnīgi citāda blonda un pieļāvīga -, ne tuvu tāda, kādas viņam patika. Tātad viņš to apprecēja naudas dēļ. Un naudas dēļ arī noslepkavoja!

-  Jūs sakāt "noslepkavoja"?

-   Jā. Viņš ir tieši tāds cilvēks patika sievietēm un bija negodīgs. Man šķiet, ka viņš bija izlēmis paturēt sievas naudu un apprecēt jūsu krustmeitu. Varbūt Hariju varēja pamanīt bieži sarunājamies ar misis Edžu, bet nedomāju, ka tā sieviete viņu joprojām interesēja. Varbūt savu mērķu labad Lekstons Bellai lika tā domāt un ātri vien pakļāva viņu savai ietekmei. Tā es spriežu.

-   Kā jums šķiet, kā Harijs noorganizēja sievas slepkavību?

Brīdi mis Mārpla klusēdama lūkojās sev priekšā domīgām zilām acīm.

-    Viss tika smalki aprēķināts. Maiznīcas furgons ar diviem lieciniekiem. Viņi redzēja veco sievieti un, protams, zirga izbīli izskaidroja ar tās pēkšņo parādīšanos. Taču es varu labi iztēloties, ka lietā tika likta vai nu gaisa pistole vai "kaķene". Jā, tajā brīdi, kad zirgs devās ārā pa vārtiem. Dzīvnieks, protams, satrūkās un sāka auļot, un nometa misis Lekstonu zemē.

Mis Mārpla, pieri saraukusi, brīdi klusēja, tad turpināja:

-    Kritiens Luīzi nonāvēja. Taču Harijs par to nebija īsti drošs. Viņš nav tas cilvēks, kas visu rūpīgi neizplānotu un kaut ko atstātu likteņa ziņā. Galu galā Bella, vīram nezinot, varēja Harijam pagādāt kaut ko piemērotu. Vai gan citādi viņš būtu noņēmies ar seno mīlnieci? Jā, esmu pārliecināta, ka viņš pa rokai turēja kādas ātri iedarbīgas, spēcīgas zāles, un tās viņš varēja izmantot pirms jūsu ierašanās. Galu galā, ja sieviete, kas nomesta no zirga, nenākusi pie samaņas, nomirst, ārstam nevajadzētu rasties ne mazākajām aizdomām, vai ne? Nāvi izskaidrotu ar šoku vai ko tamlīdzīgu .

Ārsts Heidoks piekrītoši pamāja ar galvu.

-   Tad kāpēc jums radās aizdomas? mis Mārpla jautāja.

-    No manas puses tā nebija nekāda īpaša gudrība, atzinās Heidoks. Tur palīdzēja gaužām banāls, vispārzināms fakts: nereti slepkava ir tik pārliecināts par savu atjautību, ka zaudē vajadzīgo piesardzību. Tobrīd, kad teicu dažus līdzjūtīgus vārdus tikko kā sievu zaudējušajam vīram un es, sasodīts, tiešām jutu līdzi nelaimīgajam -, viņš sabruka uz neliela dīvāna, acīmredzami pārspīlēdams savas bēdas, un tad no viņa kabatas izkrita šļirce zemādas injekcijām. Viņš to aši pacēla, bet izskatījās tik nobijies, ka man radās viela pārdomām. Harijs Lekstons nelietoja narkotikas, veselība viņam bija lieliska. Tad kāpēc viņam bija jānēsā līdzi šļirce? Lai apstiprinātos vai izgaistu aizdomas, izdarīju līķa sekciju un atradu tajā strofantīna pēdas. Tālāk viss noritēja bez aizķeršanās. Mājā tika atrasts strofantīns, un Bella Edža policijas nopratināšanā atzinās, ka to piegādājusi Lekstonam. Visbeidzot arī vecā Margetroida liecināja, ka biedēt un lādēties viņu pamudinājis Harijs Lekstons.

-   Kā to visu uzņēma jūsu māsasmeita?

-   Jā, viņu šis puisis bija valdzinājis, taču nekādas tuvākas attiecības nebi ja izveidojušās.

Ārsts paņēma rokrakstu.

-   Teicami, mis Mārpla! Apsveicu arī sevi par veiksmīgi parakstītajām zālēm! Tagad jūs izskatāties gandrīz tikpat moža kā agrāk!

GADĪJUMS AR LIELISKO KALPONI

-        Atvainojiet, kundze, vai drīkstu jūs uzrunāt?

Lūgums izklausījās visai absurds, jo Edna, mis Mārplas jauniņā kalponīte, taču jau uzrunāja savu saimnieci.

Pasmaidījusi par mazliet muļķīgo izteicienu, mis Mārpla laipni atbildēja:

-        Bet, protams, Edna. Nāc vien iekšā un aiztaisi durvis. Par ko tu gribi runāt?

Paklausīgi aizvērusi durvis, mulsi burzīdama priekšauta stūri un vairākas reizes uztraukumā norīdama siekalas, Edna panācās uz priekšu.

-  Nu, Edna? mudināja mis Mārpla.

-        Ak, kundze, lūdzu! Es par savu māsīcu Glediju.

-        Vai dieniņ! Mis Mārplai prātā iešāvās nelāga nojausma, ko varēja gaidīt pēc līdzīga

iesākuma. Vina taču nebūs… nokļuvusi…

grūtā stāvoklī?

Edna pasteidzās izkliedēt aizdomas:

-        O, nē, nē, kundze! Nekā tamlīdzīga! Gledija nav no tādām meitenēm! Viņa tikai ir ļoti sarūgtināta. Redziet, Gledija ir zaudējusi vietu.

-       Cik žēl! Viņa strādāja Oldholā pie Skinneru jaunkundzēm… kundzēm?

-       Jā, kundze, pareizi, kundze. Gledija ir tik nobēdājusies, tik ļoti nobēdājusies.

-       Tomēr arī agrāk Gledija bieži mainīja darbavietas, vai ne?

-        Jā, tas tiesa, kundze, bieži. Viņa vienmēr alkst pārmaiņu. Nekad nekur nenogruntējas, ja saprotat, ko gribu teikt. Taču vienmēr tā bijusi viņa, kas uzteica vietu.

-        Bet šoreiz ir otrādi? mis Mārpla sausi pavaicāja.

-        Jā, kundze. Un tāpēc Gledija tik smagi pārdzīvo.

Mis Mārpla jutās nedaudz pārsteigta. Viņa atcerējās redzējusi tuklo, allaž ķiķinošo, bet raksturā nosvērto meiteni, kad tā savās "izejamās dienās" nāca dzert tēju pie māsīcas virtuvē.

Edna turpināja:

-   Redziet, kundze, kā tas notika… kā mis Skinnere uzskata.

-   Un kā tad mis Skinnere uzskata? pacietīgi taujāja mis Mārpla.

Edna aizgūtnēm sāka stāstīt:

-   Ak, kundze, Gledijai tas bija briesmīgs trieciens. Redziet, bija pazudusi viena no mis Emīlijas brošām, un sacēlās tāda brēka pa visu māju kā vēl nekad! Nu, protams, kam patīk, ja notiek tādas lietas tas ir nospiedoši, ja kundze saprot, ko es ar to domāju. Gledija palīdzēja meklēt visur, kur vien iespējams, tad mis Lavīnija teikusi, ka ziņos policijai, un tad pēkšņi broša atradās tualetes galdiņa atvilktnes pašā dibenā, un Gledija jutās bezgala laimīga. Bet tieši nākamajā dienā saplīsa šķīvis kam negadās un mis Lavīnija saniknota izdrāzās no savas istabas un uzkliedza Gledijai, ka pēc mēneša viņai jāaiziet! Taču Gledija nojauš, ka vainīgs nav saplīsušais trauks, bet jaunkundze vienkārši izmanto ieganstu, lai viņu atlaistu, jo patiesībā saimnieces domā, ka Gledija to brošu bija nozagusi, bet, kad mis Lavīnija piedraudēja ar policiju, atlika atpakaļ. Gledija nebija vainīga, viņa to neizdarīja, mana māsīca nemūžam nebūtu tā rīkojusies. Tagad viņa uztraucas, ka izplatīsies tenkas un visi domās, ka viņa tiešām bijusi vainīga, un tas ir ļoti nopietni, jo, jūs saprotat, kundze, ko tas meitenei nozīmē.

Mis Mārpla pamāja ar galvu. Nevarēja teikt, ka viņai īpaši simpatizēja lielīgā, pašpārliecinātā Gledisa, tomēr mis Mārpla bija gandrīz pārliecināta par meitenes godīgumu un varēja labi iztēloties tās sašutumu par radušos situāciju.

-   Jūs, kundze, laikam nekā nespēsiet iesākt Gledijas labā? Edna bezcerīgi jautāja. Viņai būs grūti pierādīt savu nevainību.

-   Saki viņai, lai nav muļķe, mis Mārpla asi noteica. Ja viņa to piespraudi nav ņēmusi un par to es esmu pārliecināta -, tad viņai nav iemesla notikušo ņemt tik ļoti pie sirds.

-   Pateikšu, nomāktā balsī sacīja Edna.

-   Es… pēcpusdienā es iešu uz to pusi un aprunāšos ar jaunkundzēm, apsolīja mis Mārpla.

-  O, liels paldies, kundze! nopriecājās Edna.

Oldhola bija liela Viktorijas laiks celtne, ko ielokā apņēma mežs un plašs parks. Tā kā bi ja pierādījies, ka milzīgo namu nevar ne izīrēt, ne pārdot, kāds uzņēmīgs darbonis bija sadalījis namu četros labiekārtos dzīvokļos ar centrālapkuri un karstā ūdens apgādi, bet parku un zemi atstājis īrnieku koplietošanai. Iecere izrādījās veiksmīga. Vienā dzīvoklī apmetās veca, ekscentriska kundze ar kalponi. Vecajai dāmai patika putni un katru dienu tā kavēja laiku, barodama savus spārnotos draugus. Pensionēts tiesnesis no Indijas un viņa sieva īrēja otru dzīvokli. Trešo aizņēma jauns pāris, kas nesen bija apprecējušies. Ceturtajā dzīvoklī pavisam nesen apmēram pirms diviem mēnešiem bija apmetušās divas neprecējušās sievietes māsas Skinneres. Visu četru dzīvokļu īrnieku savstarpējās attiecības bija vēsi atturīgas, viņus nevienoja kopīgas intereses. Bija dzirdēts, ka nama īpašnieku tāda kārtība visnotaļ apmierinot viņu vairāk biedēja īrnieku sadraudzēšanās, kam sekotu ķīvēšanās un pēc tam nebeidzamas sūdzības vienam par otru.

Mis Mārpla pazina visus šī nama īrniekus, lai gan tuvāk nesagājās ne ar vienu no viņiem.

Vecāko no Skinneru māsām mis Lavīniju varētu nodēvēt par "ģimenes galvu". Mis Emīlija, jaunākā māsa, daudz laika pavadīja, zvilnot gultā un ciešot no dažādām kaitēm, kuras tā uzskatīja Sentmerimīdas iedzīvotāji lielākoties bija viņas pašas iedomas. Vienīgi mis Lavīnija nešaubīgi ticēja māsas mokām un pacietībai sadzīvot ar slimību. Viņa labprāt uzņēmās izsūtāmās lomu un nekurnēdama skraidīja uz ciematu, lai sagādātu kaut ko tādu, ko "māsai pēkšņi sakārojies".

Ciemata ļaudis bija pārliecināti, ja mis Emīlijas ciešanas būtu kaut vai uz pusi tik lielas kā slimniece pati apgalvoja, viņa jau sen būtu sūtījusi pēc ārsta Heidoka. Taču Emīlija, kad viņai par to ieminējās, augstprātīgi aizvēra acis un nomurmināja, ka viņas gadījums nav parasts, pat Londonas speciālisti esot lielā nesaprašanā par viņas kaitēm un viens brīnišķīgs jauns dakteris uzsācis vēl plaši nepazīstamu, bet ārkārtīgi progresīvu dziedināšanas kursu, tāpēc viņa cer tagad patiesi cer uz veselības uzlabošanos. Neviens iecirkņa ārsts neizpratīšot viņas slimību.

Manuprāt, vaļsirdīgā mis Hārtnela sacīja, mis Emīlija dara ļoti gudri, neaicinot daktcri Heidoku. Viņš noteikti kā parasti uzmundrinoši ieteiktu viņai necelt kņadu un kāpt ārā no gultas, jo viņai nekas nekaiš! Izkustēšanās viņai nāktu vienīgi par labu!

Bet Emīlija, kurai šis padoms gāja secen, turpināja gulšņāt uz dīvāna, apkrāvusies ar dīvainām mazām tablešu kārbiņām, un atsacījās nobaudīt gandrīz visus ēdienus, kas speciāli viņai tika gatavoti, to vietā pieprasot kaut ko citu parasti grūti un gandrīz neiespējami dabūjamu.

###

Durvis atvēra Gledisa, kura izskatījās vēl nomāktāka, nekā bija sagaidāms. Dzīvojamā istabā mis Mārplu sagaidīja mis Lavīnija.

Lavīnija Skinnere bija gara auguma, kalsna, kaulaina, gadus piecdesmit veca sieviete. Viņa runāja piesmakušā balsī un strupi.

Priecājos jūs redzēt, viņa sacīja. Emīlija ir atlaidusies gultā; šodien nabadzīte jūtas pavisam sagurusi. Māsa noteikti priecātos jūs satikt, tas viņu uzmundrinātu, taču diemžēl ir reizes, kad viņa nejūtas pietiekami labi, lai pieceltos un ar kādu tiktos. Mana nabaga māsiņa, viņa ir tik pacietīga!

Mis Mārpla iejūtīgi izteica sapratni. Tālāk dāmas galvenokārt pļāpāja par kalpotājiem Sentmerimīdā tā bija iecienīta tēma tā ka novirzīt sarunu vajadzīgajā gultnē nesagādāja nekādas grūtības. Mis Mārpla ieminējās, ka esot dzirdējusi jaunā meitene Gledisa Holma pametot vietu.

Mis Lavīnija pamāja ar galvu.

-   Jā, nākamajā trešdienā. Saprotiet, saplēš visu, kam vien pieskaras. Ilgāk nespēju to paciest!

Mis Mārpla līdzjūtīgi nopūtās: jā, šajos laikos daudz kas jāpacieš. Jaunās meitenes nelabprāt brauc strādāt uz laukiem. Vai mis Skinnere tiešām uzskatot, ka atlaist Gledisu būtu prāta darbs?

-  Zinu, cik grūti tikt pie kalpones, piekrita mis Lavīnija. Deverūkiem nav nevienas, lai gan par to es nebrīnos pastāvīgi strīdi abu starpā, cauru nakti skan džezs, ēdienreizes nenoteiktā laikā… Tā jaunā sieviete nekā nesaprot no mājsaimniecības! Man žēl viņas vīra. Bet Larkinus nupat pameta istabene. Protams, vecā tiesneša smagais raksturs, turklāt sešos no rīta viņš pieprasa Chota Hazri, tā viņš sauc agras rīta brokastis, bet misis Larkina allaž ir ērcīga. Nav nekāds brīnums, ka kalpones ilgi nenoturas. Bet misis Kārmaiklas Dženeta gan ir no tādiem cilvēkiem, kas ilgi strādā vienā vietā, lai gan, manuprāt, viņa ir visīgnākā sieviete, kāda redzēta, un pilnīgi terorizē veco kundzi.

-   Tādā gadījumā, vai jums nevajadzētu pārdomāt attiecībā par Gledisu? Viņa patiesībā ir itin jauka meitene. Es pazīstu ģimeni, no kuras viņa nāk visnotaļ godīgi un apzinīgi ļaudis.

Mis Lavīnija papurināja galvu.

-   Man ir savi iemesli meiteni atlaist, vina nepiekāpīgi atteica.

Mis Mārpla nomurmināja:

-  Jums pazuda sakta, es saprotu…

-   Kas gan palaidis tādas runas? Droši vien pati skuķe. Atklāti sakot, esmu pārliecināta, ka viņa to paņēma, bet tad nobijās un atlika atpakaļ. Taču, ja nav pieķerta pie rokas, neko nevar apgalvot. Mis Lavīnija mainīja tēmu. Iesim apraudzīt Emīliju, mis Mārpla. Viņai tas nāks par labu.

Mis Mārpla lēnprātīgi sekoja Lavīnijai, kas pieklauvēja pie guļamistabas durvīm, saņēma atļauju ieiet un ieveda viešņu dzīvokļa visērtākajā istabā, kurā līdz pusei nolaisto žalūziju dēļ valdīja krēsla. Mis Emīlija bija atlaidusies gultā, acīmredzot izbaudīdama pustumsu un savas neizsakāmās ciešanas.

Blāvajā gaismā bija redzama vāja, gurda būtne, kuras galvu apņēma izspūris pelēcīgi blondu matu ērkulis, uzsprausts nekārtīgā cekulā, kas atgādināja putnu ligzdu, kādā gan neviens sevi cienošs putns nekad neapmestos. Telpā oda pēc odekolona, sakaltušiem cepumiem un kampara.

Gulēdama puspievērtām acīm, Emīlija Skinnere smalkā, vārgā balsī paziņoja, ka šodiena ir viena no viņas "sliktajām dienām".

-   Slimošanā visnomācošākais ir tas, ka apzinies, kāds slogs esi apkārtējiem. Lavīnija ir ļoti mīļa pret mani… Lavīnija, dārgā, man neērti apgrūtināt tevi, taču ja vien pudele ar karsto ūdeni tiktu piepildīta tā, kā man patīk. Pārāk pilna tā spiež, bet pustukša jau pēc brītiņa kļūst auksta.

-   Piedod, dārgā! Dod to man, es nedaudz noliešu ūdeni.

-   Ja jau tu to darīsi, varbūt pie reizes varētu ūdeni apmainīt. Sausiņu, laikam, mājās nav… Nē, nē, nekas, iztikšu bez tiem. Vienīgi nestipru tēju un šķēlīti citrona… Nav citrona? Nē, es nevaru dzert tēju bez citrona! Man likās, ka šorīt piens bija ieskābis, tāpēc nespēju domāt par tēju ar pienu. Bet kāda tam nozīme! Varu jau iztikt arī bez tējas. Vienīgi jūtos tik savārgusi… Austeres, saka, esot barojošas. Varbūt varu kādu dabūt? Bet, nē, nē, tik vēlu tas būtu pārmēru sarežģīti! Pacietīšos līdz rītam.

Lavīnija nomurmināja kaut ko par braukšanu ar divriteni uz ciematu un izgāja.

Mis Emīlija grūtsirdīgi uzsmaidīja viešņai un vārā balsī piezīmēja, ka viņai tik loti nepatīkot kādu apgrūtināt.

Vakarā mis Mārpla pateica Ednai, ka gājiens pie māsām Skinncrēm acīmredzot bijis neveiksmīgs.

Iejūtīgā vecā dāma bija noraizējusies, kad atklāja, ka runas par Gledisas negodīgumu jau paklīdušas ciematā.

Pastā satiktā mis Vedcrbija ņēmās pārliecināt mis Mārplu:

Dārgā Džeina, Skinneres iedeva meitenei rakstisku rekomendāciju, kurā teikts, ka viņa ir izpalīdzīga un saprātīga, un cienījama, bet ne vārda par godīgumu. Man tas šķiet ārkārtīgi zīmīgi! Es dzirdēju, ka ir bijušas nepatikšanas ar dārgu piespraudi. Manuprāt, tur kaut kas slēpjas, jo mūsdienās neviens neatlaiž kalponi, ja vien nav svarīga iemesla. Viņām būs grūti atrast citu kalponi. Meitenēm nekad nav paticis strādāt Oldholā. Brīvdienās viņas pārnāk mājās tik sanervozējušās. Redzēsiet, Skinneres nevienu neatradīs, un tad, iespējams, tai briesmīgajai hipohondriskajai māsai nāksies kāpt ārā no gultas un kaut ko darīt pašai.

Liela bija ciemata iedzīvotāju vilšanās, kad kļuva zināms, ka ar kādas aģentūras palīdzību Skinneru jaunkundzes nolīgušas sievieti, kura visādā ziņā esot īsts kalpones paraugs.

-   Izcilas atsauksmes par trīs darba gadiem. Viņai patīkot strādāt laukos, arī algu prasa daudz mazāku nekā Gledisa. Es no sirds priecājos, ka mums tā paveicies!

-    Patiešām jauki, sacīja mis Mārpla, ar kuru zivju tirgotavā satiktā Lavīnija dalījās savos priekos. Izklausās pat pārāk labi, lai būtu patiesība.

Tad Sentmerimīdas iedzīvotāji nosprieda, ka gan jau pēdējā brīdī paraugkalpone atjēgsies un neieradīsies.

Tomēr pareģojumi nepiepildījās, un ciematniekiem bija izdevība ieraudzīt šo "mājsaimniecības dārgumu" vārdā Mērija Higinsa, kad

Rīda taksometra vina cauri ciematam devās uz Oldholu. Nācās atzīt, ka kalpones izskats ir nevainojams. Ļoti cienījama sieviete, ļoti glīti ģērbusies.

Kad mis Mārpla nākamreiz apmeklēja Oldholu, lai sarunātu dāmas, kas palīdzētu kioskos mācītāja organizētajā labdarības pasākumā, durvis viņai atvēra Mērija Higinsa viscienījamākā izskata kalpone. Tā bija apmēram četrdesmit gadus veca sieviete, ar gludiem melniem matiem, sārtiem vaigiem, apaļīgu augumu, tērpusies neuzkrītošā melnā kleitā ar baltu priekšautu un baltu cepurīti galvā. "Tāda uzticama, agrāko laiku kalpone", mis Mārpla pēcāk aprakstīja pirmo iespaidu, "un ar piedienīgu, klusu balsi, tik atšķirīgu no Gledisas skaļās, nazālās klaigāšanas."

Mis Lavīnija izskatījās krietni mazāk nomocījusies nekā parasti, un, lai gan nožēloja, ka nevarēšot piedalīties labdarības pasākumā, aizbildinoties ar nepieciešamību aprūpēt māsu, viņa tomēr ziedoja pieklājīgu summiņu un apņēmās izgatavot rakstāmspalvu slaukāmos un noadīt bērnu zeķītes.

Mis Mārpla paslavēja viņas acīmredzami labo izskatu.

-     Pateicoties Mērijai. Es patiesi esmu priecīga, ka tiku vaļā no tās iepriekšējās meitenes. Mērija ir nenovērtējama labi gatavo un brīnišķīgi apkalpo pie galda, un mūsu mazajā dzīvoklītī uztur ideālu tīrību, matračus apgroza katru rītu. Un cik jauki viņa izturas pret Emīliju!

Mis Mārpla apjautājās par Emīlijas pašsajūtu.

-    Ak, pēdējā laikā nabadzīte ir pavisam savārgusi! Protams, viņa tur neko nevar darīt, taču dažbrīd ir pagrūti ar viņu. Pieprasa kādu noteiktu ēdienu un, kad tas pagatavots un pasniegts, atsakās ēst, bet pēc pusstundas atkal prasa to, taču ēdiens vairs nav svaigs un jāpagatavo no jauna. Tas, protams, sagādā daudz klapatu, bet, par laimi. Mērijai, šķiet, nekas nav iebilstams. Viņa saka, ka ir pieradusi apkalpot slimniekus un viņus saprot. Mērija man ir nenovērtējams atbalsts.

-   Dārgā, jums tiešām ir paveicies, atzina mis Mārpla.

-   Jā, tiešām. Es ticu, ka, atbildot uz mūsu lūgšanām, Mēriju atsūtījis pats Dievs.

-    Izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība. Es… Ziniet, jūsu vietā es būtu nedaudz piesardzīgāka.

Lavīnija Skinnere, šķiet, neuztvērusi vārdu īsto jēgu, atbildēja:

-   Ak, es tiešām daru visu, lai viņa šeit justos ērti. No tiesas nesaprotu, ko iesāktu, ja vina aizietu!

-   Domāju, ka neaizies, pirms nebūs tam gatava, noteica mis Mārpla un pētīgi paskatījās namamātē.

Mis Lavīnija sacīja:

-   Ja atkrīt rūpes par saimniecību, tas ļoti atslogo prātu, vai ne? Kā jums veicas ar jūsu mazo kalponīti Ednu?

-   Viņa labi tiek galā ar visu. Ne tik izmanīga kā jūsu Mērija, protams, taču es par Ednu zinu visu, jo viņa ir no mūsu ciemata.

Ejot uz priekšnamu, mis Mārpla dzirdēja slimnieces kaprīzo balsi:

-   Šī komprese ir pavisam sausa! Doktors Alertons īpaši pieteica turēt to pastāvīgi mitru! Ak, lai nu paliek! Es gribu tasi tējas un vārītu olu vārītu tieši trīs ar pusi minūtes, iegaumējiet! Un atsūtiet pie manis mis Lavīniju!

Izdarīgā Mērija iznāca no guļamistabas un, pateikusi Lavīnijai: Mis Emīlija jautā pēc jums, kundze! -, steidzās atvērt mis Mārplai durvis, pirms tam palīdzējusi viņai uzvilkt mēteli un pasniegusi lietussargu.

Mis Mārpla paņēma lietussargu, taču tas izslīdēja no rokas un nokrita uz grīdas; viņa sniedzās to pacelt, bet tad izkrita rokassomiņa un atvērās. Mērija izpalīdzīgi uzlasīja izbirušos priekšmetus: kabatas lakatiņu, piezīmju grāmatiņu, vecmodīgu naudas maciņu, divus šiliņus, trīs penijus un strīpainu piparmētru sūkājamo karameli.

Mis Mārpla samulsa, saņemot apsūkāto konfekti.

-   Ak vai, tas noteikti bijis misis Klementas mazais dēlēns! Atceros, puika to sūkāja, kad paņēma paspēlēties manu somiņu. Acīmredzot viņš konfekti tur iebāzis. Šausmīgi lipīga, vai

ne?

-   Vai man to izmest, kundze?

-   Vai jūs to izdarītu? Liels paldies!

Mērija noliecās, lai paceltu pēdējo priekšmetu mazu spogulīti. Mis Mārpla, to saņemot, dedzīgi iesaucās:

-   Kāda laime, ka tas nesaplīsa!

Tad vecā dāma izgāja. Mērijai pieklājīgi, bet ar pilnīgi neizteiksmīgu seju atverot durvis un turot pirkstos strīpaino karameli.

% ^

Vēl desmit dienas Sentmerimīdas iedzīvotāji bija spiesti klausīties, cik izcila ir mis Lavīnijas un mis Emīlijas jaunā kalpone.

Vienpadsmitajā dienā ciematnieki pamodās un uzzināja satriecošu vēsti: paraugkalpone Mērija bija pazudusi! Viņas gultā nebija gulēts, un nama ārdurvis stāvēja pusvirus. Naktī sieviete bija aizlavījusies prom.

Pazudusi bija ne tikai Mērija. Pazudušas bija arī divas Lavīnijas piespraudes un pieci gredzeni, kā arī trīs gredzeni, kulons, rokassprādze un četras saktas, kas piederēja Emīlijai.

Bet tas bija tikai sākums.

Atklājās, ka jaunajai misis Deverūkai pazuduši briljanti, kurus viņa turējusi neaizslēgtā atvilktnē, kā arī kāzu dāvana dārgas kažokādas. Tiesnesis un viņa kundze neatrada dārglietas un naudu. Misis Kārmaikla bija cietusi visvairāk. Projām bija ne tikai sevišķi vērtīgas rotaslietas, bet arī liela naudas summa, ko viņa bija turējusi mājās. Viņas kalponei Dženetai bijusi brīvdiena, bet pati Kārmaikla kundze, kā parasti vakaram krēslojot, bija ilgi pastaigājusies parkā, saukdama putnus un kaisīdama tiem maizes drupatas.

Bija skaidrs, ka Mērija, šī paraugkalpone, bija pielāgojusi atslēgas visiem dzīvokļiem!

Jāatzīst, ka daudzi Sentmerimīdas iedzīvotāji izjuta ļaunu prieku mis Lavīnija bija tā plātījusies ar savu lielisko kalponi! "Un visu laiku, dārgā, ar parastu zagli!"

Sekoja interesanti atklājumi: ne tikai Mērija Higinsa bija pagaisusi tālēs zilajās; satraukums valdīja arī aģentūrā, kura Mērijai bija piedāvājusi darbu un galvojusi par rekomendācijām, kad atklājās, ka Mērija Higinsa, kura bija griezusies pēc darba aģentūrā un kuras atsauksmju un ieteikumu vēstules viņi bija uzskatījuši par īstām, patiesībā nekad nav eksistējusi. Tas ir vārds gan bi ja īsts: tā sauca reālu sievieti, kas kalpoja pie reāla dekāna reālas māsa, taču īstā Mērija Higinsa mierīgi dzīvoja un strādāja Kornvolā.

Sasodīti gudri viss izplānots, inspektors Sieks bija spiests atzīt. Un, ja jautāsiet man, tad teikšu, ka tā sieviete nestrādā viena, te darbojas banda. Pirms gada līdzīgs notikums bija Nortamberlendā. Zagtās mantas tā arī nekur neparādījās, un zagle netika noķerta. Tomēr mums, Mačbenēmā, paveiksies vairāk.

Inspektors Sieks allaž bijis ļoti pašpaļāvīgs.

Tomēr nedēļas aizritēja, un viltus Mērija Higinsa varēja triumfēt brīvībā. Veltīgi inspektors Sieks dubultoja enerģiju kas nepavisam neatbilda vina uzvārdam [6] .

Mis Lavīnija staigāja saraudātām acīm; mis Emīlija bija tik ļoti sagrauta, ka bažījās par savas veselības pasliktināšanos un beidzot ataicināja ārstu Heidoku.

Viss ciemats alka uzzināt viņa domas par mis Emīlijas veselības stāvokli, bet, protams, neuzdrošinājās ārstu iztaujāt. Ciematnieku ziņkāre tomēr tika apmierināta. Aptiekāra palīgs misters Mīks draudzējās ar Klāru, misis Praisas-Ridlijas kalponi. No viņas tapa zināms, ka doktors Heidoks Emīlijai parakstījis asafetīda [7] un baldriāna mikstūru, kas kā zināja teikt misters Mīks bija nekaitīgas zāles, ko dod simulantiem armijā!

Drīz pēc tam izplatījās ziņa, ka mis Emīlija, būdama neapmierināta ar sniegto medicīnisko palīdzību, pavēstījusi, ka jūt pienākumu pret savu veselību un ir nolēmusi pārvākties tuvāk Londonas speciālistam, kurš labāk izprotot viņas sarežģīto slimību. Turklāt, Emīlija teikusi, tas būtu godīgi arī pret Lavīniju.

Tika izziņots, ka dzīvoklim meklē jaunu īrnieku.

Dažas dienas vēlāk mis Mārpla, uztraukumā piesārtusi, iegriezās policijas iecirknī Mačbenēmā un jautāja pēc inspektora Sieka.

Inspektoram Siekam mis Mārpla ne īpaši patika, bet viņš apzinājās, ka policijas prefekts pulkvedis Melčets bija citādās domās, tāpēc, kaut arī nelabprāt, veco dāmu pieņēma.

-   Labdien, mis Mārpla! Ar ko varu jums pakalpot?

-   Ak, nopūtās uzrunātā, baidos, ka esat ļoti aizņemts.

-    Daudz darba, jā, atbildēja inspektors Sieks, bet kādu brīdi varu jums veltīt.

-   Ak vai, atkal nopūtās mis Mārpla, ceru, ka savu sakāmo pateikšu, jūs lieki neaizkavējot. Ziniet, ir tik grūti paskaidrot otram, ko īsti domājat. Vai tā nav? Nē, varbūt jums tā neliekas. Bet, redziet, mani neizglītoja modernā stilā bija vienīgi guvernante, saprotiet, kura mācīja par Anglijas karaļu dzīves svarīgākajiem notikumiem; protams, arī vispārējas zināšanas… doktors Brevers… par trim kviešu galvenajām slimībām… miltrasa, parazītkukaiņi… pag, kas bija trešā? Vai rūsa?

-   Vai vēlaties parunāt par rūsu? jautāja inspektors Sieks un pietvīka.

-   Nē, nē, mis Mārpla steigšus noliedza vēlēšanos runāt par rūsu. Tas tikai tā, ilustrācijai, saprotiet. Jā, stāstīja arī par to, kā izgatavo adāmadatas, un daudz ko citu. Arī par diskursīvo domāšanu, saprotiet, bet ne to, kā nenovirzīties no temata. Un tieši ar to es sākšu. Runa ir par Skinneru jaunkundžu kalponi Gledisu.

-   Par Mēriju Higinsu, izlaboja inspektors.

-   Ak, tā bija otra kalpone. Bet es domāju Gledisu Holmu, diezgan iedomīgu un pašpārliecinātu meiteni, taču noteikti godīgu, un ir ļoti svarīgi, lai tas tiktu atzīts.

-   Cik zinu, pret viņu apsūdzība nav izvirzīta, nesaprata inspektors.

-   Nē, nav. Es zinu. Bet tā ir vēl sliktāk, jo, redziet, cilvēki turpina domāt visu ko. Ak vai! Es zināju, ka nepratīšu pienācīgi paskaidrot! Patiesībā es domāju, ka vissvarīgākais ir atrast Mēriju Higinsu.

-    Protams, sausi noteica Sieks. Varbūt jums ir kāda ideja?

-   Patiesībā ir, rāmi atbildēja mis Mārpla. Vai drīkstu uzdot jautājumu? Vai pirkstu nospiedumi jums noderētu?

-    Diemžēl te viņa rīkojusies ļoti viltīgi. Šķiet, lielāko tiesu saimniecības darbu veikusi mājsaimnieču vai gumijas cimdos. Un bijusi ārkārtīgi piesardzīga ik lieta viņas guļamistabā un arī virtuvē rūpīgi noslaucīta. Nespējām atrast nevienu pirksta nospiedumu.

-   Bet, ja jums tādi būtu, vai tie palīdzēt izmeklēšanā? mis Mārpla neatlaidās.

-     Protams, kundze. Varbūt tos atpazītu Skotlendjardā. Esmu pārliecināts, ka šis nebija zagles pirmais darbs.

Mis Mārpla mundri māja ar galvu. Viņa atvēra somu un izņēma nelielu kartona kārbiņu. Tajā atradās ar vati apņemts mazs spogulītis.

-   Tas ir no manas rokassomiņas, paskaidroja mis Mārpla. Uz tā ir Mērijas Higinsas pirkstu nospiedumi. Ceru, ka izdevušies tīri labi pirms tam pieskarties, viņa turēja pirkstos ārkārtīgi lipīgu vielu.

Inspektors Sieks iepleta acis.

-   Vai jūs to darījāt ar nodomu?

-   Kā tad!

-  Jūs viņu turējāt aizdomās?

-   Redziet, mani pārsteidza tas, ka šī sieviete bija tik pārspīlēti nevainojama. Es savas aizdomas izteicu mis Lavīnijai, taču viņa nelikās mājienu pamanām. Saprotiet, inspektor, es neuzticos paraugcilvēkiem. Mums visiem ir kāda vaina, un pie kalponēm to drīz vien var pamanīt.

-   Nu, atguvies no pārsteiguma, sacīja inspektors Sieks, esmu jums ļoti pateicīgs, tik tiešām! Mēs nospiedumus nosūtīsim Skotlendjardam. Redzēsim,ko viņi teiks…

Viņš aprāvās. Mis Mārpla bija noliekusi galvu mazliet uz vienu pusi un raudzījās viņā ar izteiksmīgu skatienu.

-   Vai vēlaties piebilst vēl ko, mis Mārpla?

-   To grūti izskaidrot, taču, ja kas piesaista jūsu uzmanību, jūs to ievērojat. Lai gan it bieži izrādās, ka tas bijis tīrais sīkums. Ziniet, es visu laiku to jutu, es domāju, par Gledisu un nozaudēto saktu. Meitene ir ļoti godīga, viņa to nekādā ziņā nebija paņēmusi. Tad kāpēc mis Skinnere tik nešaubīgi apgalvoja pretējo? Mis Skinnere nav mulke, nekādā zinā! Kādēļ viņa tik neatlaidīgi centās piedabūt meiteni aiziet? Tagad, kad ir ārkārtīgi grūti noalgot kalpones? Tas likās dīvaini, es sāku domāt un domāju ilgi. Un tad ievēroju vēl vienu dīvainību! Mis Emīlija ir hipohondriķe, bet, cik man zināms, vienīgā tāda, kas atsakās no ārsta. Hipohondriķi bez ārstiem nespēj iztikt ne dienu! Taču ne Emīlijas jaunkundze.

-   Un kas no tā visa izriet, mis Mārpla?

-   No tā izriet, ka mis Emīlija un mis Lavīnija ir savādi cilvēki. Visu cauru dienu mis Emīlija pavada pustumšā istabā. Un, ja tas matu ērkulis uz viņas galvas nav parūka, tad es… es esmu ar mieru apēst savu šinjonu! Ko es gribu teikt? Es gribu teikt, ka tievai, bālai, sirmai, žēlabainai sievietei ir pavisam viegli pārvērsties par melnmatainu, apaļīgu sārtvaidzi. Un, cik man zināms, neviens nav redzējis mis Emīliju un Mēriju Higinsu vienlaicīgi. Viņām bija pietiekami daudz laika, lai dabūtu pārējo dzīvokļu atslēgu nospiedumus, pietiekami daudz laika, lai izdibinātu visu par pārējiem īrniekiem, un tad atlika atbrīvoties no kalpones, vietējās meitenes. Mis Emīlija, neviena nepamanīta, naktī atstāj māju, aizbrauc uz Londonu un nākamajā dienā ierodas Sentmerimīdā jau kā Mērija Higinsa. Tad, vajadzīgajā brīdī, Mērija Higinsa pazūd, un atskan kliedzieni "ķeriet, turiet"! Inspektor, es jums pateikšu, kur atradīsiet Mēriju Higinsu: mis Emīlijas gultā! Salīdziniet pirkstu nospiedumus, un jūs sapratīsiet, ka man ir taisnība. Divas viltīgas zagles lūk, kas ir Skinneres! Un, bez šaubām, saistītas ar kādu bandu un informatoriem vai kas viņi tur ir. Bet šoreiz zagļiem nepaveicās! Es necietīšu, ka ciemata meitene tiek apvainota negodīgā rīcībā! Gledisa Holma ir godīga meitene, un to uzzinās visi! Sveiki!

Mis Mārpla cēlā gaitā izsoļoja no kabineta, pirms inspektors Sieks paspēja atgūties.

Hmm… viņš domīgi novilka.-Ja nu viņai taisnība?

Drīz vien pierādījās, ka mis Mārplai bijusi taisnība. Pulkvedis Melčets apsveica Sieku ar lieliski paveiktu darbu. Mis Mārpla ielūdza Gledisu pie Ednas uz tēju un ieteica meitenei turpmāk kļūt nopietnākai un, kad dabūs darbu, censties tur noturēties pēc iespējas ilgāk.

Mis MĀrpla stĀsta

Neatceros, vai es jums, mani dārgie, tev, Reimond, un tev, Džouna būtu stāstījusi par dīvaino atgadījumu pirms dažiem gadiem. Negribētu, lai jūs nodomājat, ka lielos, jo labi apzinos, ka, salīdzinot ar jums, jauniem cilvēkiem, es neesmu tik gudra; Reimonds raksta tos modernos romānus par diezgan nepatīkamiem vīriešiem un sievietēm, un Džounas gleznās cilvēki sastāv no dīvainiem kvadrātiem, kubiem un trijstūriem ārkārtīgi sarežģīti un gudri, dārgā, bet, kā Reimonds allažiņ izsakās (vienmēr ļoti taktiski, jo viņš ir vissmalkjūtīgākais no visiem maniem māsasdēliem), es bezcerīgi kavējos Viktorijas laikmetā. Jā, mani sajūsmina Alma-Tadema un Frederika Leightona gleznas [8] , lai gan jums viņi droši vien liekas pilnīgi vieux jeu*. Tātad, kur es paliku? Jā, lai gan negribu jūsu acīs izskatīties pārlieku iedomīga, tomēr jāatzīstas, ka izjūtu lielu gandarījumu par savu atjautību, jo vienīgi ar veselā saprāta palīdzību man izdevās atrisināt problēmu, ap kuru bija velti nopūlējušās par mani daudz gudrākas galvas. Kaut gan, manuprāt, jau pašā sākumā viss bija acīmredzams.

Tātad pastāstīšu jums par šo notikumu, un, ja jūs uzskatīsiet, ka sliecos būt pārāk lepna, paturiet prātā, ka es vismaz palīdzēju nabaga cilvēkam, kurš bija nokļuvis ārkārtīgi bēdīgā situācijā.

Pirmoreiz par notikušo uzzināju kādā vakarā ap pulksten deviņiem, kad Gvena vai atceraties Gvenu, manu jauniņo, rudmataino kalponīti? nu tātad Gvena ienāca ēdamistabā un paziņoja, ka mani vēlas satikt misters Peteriks un vēl viens džentlmenis. Gvena bija palūgusi tos uzgaidīt viesistabā ļoti saprātīgi. Es tobrīd sēdēju ēdamistabā, jo uzskatu, ka agrā pavasarī kurināt vienlaicīgi divus kamīnus ir izšķērdība.

Liku Gvenai aiznest džentlmeņiem ķiršu

i >

brendiju un glāzes un pati aizsteidzos uz viesistabu. Nezinu, vai atceraties misteru Peteriku. Viņš nomira pirms diviem gadiem. Ilgus gadus viņš bija man gan draugs, gan arī kārtoja manas darījumu lietas. Ļoti spējīgs un patiesi gudrs advokāts. Tagad ar manām lietām nodarbojas viņa dēls jauks puisis un ļoti moderns uzskatos, tomēr mana uzticēšanās viņam nav tāda, kāda tā bija misteram Peterikam…

Es paskaidroju par kamīnu kurināšanu, un misters Peteriks uzreiz teica, ka viņi labprāt pievienotos man ēdamistabā, un stādīja priekšā savu draugu misteru Rodu jauneklīga izskata vīrieti nedaudz pāri četrdesmit gadiem, un es tūlīt sapratu, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā vīrieša izturēšanās šķita dīvaina. Varētu uzskatīt, ka tā bija pat nepieklājīga, ja nebūtu skaidri noprotams, ka cilvēks ir ārkārtīgi saspringts.

Kad bijām apmetušies ēdamistabā un Gvena atnesusi ķiršu brendiju, misters Peteriks atklāja vizītes iemeslu.

Mis Mārpla, viņš iesāka, atvainojiet mani, jūsu seno draugu, par traucējumu. Mēs ieradāmies, lai apspriestos ar jums.

Nespēju iedomāties, uz ko viņš mērķē.

Advokāts turpināja:

-     Ja nomoka slimība, rodas pamatota vēlēšanās griezties vai nu pie jaušamās kaites speciālista, vai pie ģimenes ārsta. Vieni uzskata, ka labāka ir tūlītēja konsultācija pie speciālista, lai gan es tam diez kā nepiekrītu. Speciālistam ir izpratne tikai savā specialitātē; ģimenes ārstam, iespējams, ir mazāk zināšanu par attiecīgo gadījumu, taču lielāka pieredze vispār.

Es uzreiz sapratu, ko viņš, tā sacīdams, domā, jo ne tik sen atpakaļ mana krustmeita aizveda bērnu pie plaši pazīstama ādas slimību speciālista, pirms tam mazo neparādot ģimenes ārstam, kuru viņa uzskatīja par večuku ar novecojušām zināšanām. Speciālists nozīmēja dārgu ārstēšanās kursu, bet pēc tam atklājās, ka bērns slimo ar diezgan neparastu masalu formu.

Šo gadījumu es pieminu kaut gan baidos novirzīties sāņus -, lai atzīmētu, ka esmu pilnīgi vienisprātis ar mistera Peterika viedokli, taču tobrīd man nebija ne jausmas, kas viņam padomā.

-   Ja misters Rods ir slims… es iesāku un aprāvos, jo tas vīrietis nepiedienīgi skaļi iesmējās.

Ticamākais, ka dažu tuvāko mēnešu laikā es tikšu pakārts! viņš izsaucās.

Un tad viņi pastāstīja, kas noticis. Nesen Bārnčesterā pilsētā divdesmit jūdžu attālumā tika izdarīta slepkavība. Diemžēl tolaik es šai ziņai nebiju piegriezusi lielu vērību, jo mēs ciematā bijām satraukušies par atgadījumu, kurā bija iejaukta rajona medmāsa, un tādi ārpasaules notikumi kā zemestrīce Indijā un slepkavība Bārnčesterā, lai gan tie noteikti ir ļoti svarīgi, mūs uztrauca mazāk nekā vietējā problēma. Baidos, ka tas raksturīgi visiem ciematiem. Tomēr es atcerējos pavirši lasījusi par sievietes noduršanu viesnīcā, lai gan viņas vārds bija pagaisis no atmiņas. Un, lūk, izrādījās, ka upuris bijusi mistera Roda sieva un it kā tas vien jau nebūtu pietiekami traģiski viņš tiek turēts aizdomās par sievas noslepkavošanu.

Visu to misters Peteriks izstāstīja ļoti skaidri, vēl piebilzdams, ka, lai arī Kriminālnoziegumu izmeklēšanas kolēģija atzinusi, ka slepkavību izdarījusi nezināma persona vai personu grupa, misters Rods ir pārliecināts, ka, pilnīgi iespējams, tiks arestēts tuvāko dienu laikā, un tāpēc ieradies pie mistera Peterika pēc padoma. Misters Peteriks pastāstīja, ka šodien viņi jau apmeklējuši seru Malkolmu, karalienes iecelto vecāko advokātu, un vienojušies, ka viņš uzņemsies mistera Roda aizstāvību gadījumā, ja lieta nonāks līdz tiesai.

Misters Peteriks piebilda, ka sers Malkolms ir gados vēl jauns cilvēks, viņa darba metodes mūsdienīgas un tas jau ieskicējis noteiktu aizstāvības līniju. Bet tieši šī viņa pozīcija misteram Peterikam ne īpaši patika.

Saprotiet, cienījamā kundze, viņš paskaidroja savu nostāju, sera Malkolma nospraustajai aizstāvības līnijai ir viens trūkums, kuru es nosauktu par profesionāļa viedokli. Nododiet sera Malkolma rokās lietu, un viņš saskatīs tikai vienu aspektu aizstāvības visizdevīgākās iespējas. Taču pat vislabāk domātā aizstāvības līnijā var neņemt vērā to, kas, manuprāt, ir visbūtiskākais nenotiek iedziļināšanās, kas īstenībā noticis.

Tālāk misters Peteriks izteica ļoti laipnus un glaimojošus vārdus par manu aso prātu, atjautīgajiem spriedumiem un zināšanām par cilvēka dabu. Viņš lūdza atļauju iepazīstināt mani sīkāk ar notikuma apstākļiem cerībā, ka es spēšu atrast kaut kādu risinājumu.

Es ievēroju, ka misters Rods bija augstākā mērā skeptiski noskaņots pret manām spējām, un vispār atrašanās šeit viņu, šķiet, stipri kaitināja. Taču misters Peteriks tam nepiegrieza vērību un turpināja stāstīt par 8. marta notikumiem.

Misters un misis Rodi bija apmetušies Kroņa viesnīcā Bārnčesterā. Misis Roda, smagas grūtsirdības mākta sieviete (kā nopratu no mistera Peterika taktiskajiem izteikumiem), tūlīt pēc vakariņām bija aizgājusi atlaisties gultā. Rodi aizņēma divas savā starpā savienotas istabas. Misters Rods, kurš raksta grāmatu par aizvēsturiskiem akmeņiem, strādājis istabā blakus sievas gulamtelpai. Pulksten vienpadsmitos viņš pārtraucis darbu un nolēmis gatavoties naktsmieram. Viņš ielūkojies misis Rodas istabā, lai pajautātu, vai viņa ko nevēlas, un atradis elektrisko gaismu ieslēgtu un sievu guļam uz gultas ar dunci krūtīs. Viņa bi ja mirusi jau vismaz stundu, iespējams, ilgāk.

Tālāk misters Peteriks paskaidroja, ko bija konstatējusi izmeklēšana. No misis Rodas istabas vēl vienas durvis veda uz gaiteni. Tās bija aizslēgtas un aizbultētas no iekšpuses. Istabas vienīgais logs bija cieši aizvērts. Kā liecināja misters Rods, neviens nebija gājis cauri istabai, kurā viņš sēdēja un strādāja, izņemot istabeni, kas atnesusi karstā ūdens pudeles. Misis Roda bija nodurta ar nelielu dunci, kas parasti gulēja uz tualetes galdiņa un kuru viņa mēdza izmantot kā papīrnazi. Uz spala pirkstu nospiedumu nebija.

Loks sašaurinājās misis Rodas istabā neviens cits nebija iegājis, vienīgi istabene un misters Rods.

Es pajautāju par istabeni.

Par viņu interesējās vispirms, atbildēja misters Peteriks. Mērija Hila ir vietējā iedzīvotāja un viesnīcā strādā jau desmito gadu. Šķiet, absolūti nav redzama iemesla, kāpēc viņa pēkšņi būtu uzbrukusi viesnīcas iemītniecei. Turklāt ši sieviete ir ārkārtīgi aprobežots radījums, gandrīz var teikt, ka plānprātīga. Viņa nemainīgi atkārtoja, ka tad, kad ienesusi karstā ūdens pudeles, mis Roda bijusi ļoti miegaina, gandrīz jau iemigusi. Atklāti sakot, es neticu, ka istabene vainīga slepkavībā, un arī neviens no zvērinātajiem tam nenoticēs.

Misters Peteriks minēja arī dažus papildus apstākļus. Kāpņu augšgalā atrodas pavisam neliela atklāta telpa, kur viesnīcas viesi dažreiz dzer kafiju un atpūšas. No turienes gaitenis pagriežas pa labi. un pēdējās durvis tajā ir tās, kas ved uz istabu, kurā apmeties misters Rods. Tālāk gaitenis atkal krasi pagriežas pa labi, un tad pirmās durvis ved misis Rodas istabā. Sagadījās, ka abas durvis bija labi pārredzamas lieciniekiem. Pirmās tās, pa kurām var nokļūt mistera Roda istabā (es tās saukšu par A durvīm), bija redzamas četriem lieciniekiem, kuri tobrīd dzēra kafiju atpūtas telpā, divi ceļojoši tirdzniecības firmas pārstāvji un pavecāks precēts pāris. Saskaņā ar viņu liecībām, neviens cits pa A durvīm ne iegāja, ne iznāca, izņemot misteru Rodu un istabeni.

Kas attiecas uz otrām durvīm, tad netālu no tām strādāja elektriķis, kurš apzvērēja, ka pa durvīm B, izņemot istabeni, neviens cits nebi-

7 9

ja iegājis un iznācis.

Tas nudien bija dīvains un interesants noziegums. Virspusēji spriežot, izskatījās, ka slepkavam jābūt misteram Rodam. Taču es redzēju arī, ka misters Peteriks bija pārliecināts par sava klienta nevainību, un šis kungs bija asa prāta cilvēks.

Nopratināšanā misters Rods bija saraustīti un diezgan nesakarīgi stāstījis par kādu sievieti, kas viņa sievai sūtījusi draudu vēstules. Uz mistera Peterika jautājumu misters Rods atbildēja:

Atklāti sakot, es tām nenoticēju. Uzskatīju, ka Enija fantazē.

Klausoties nospriedu, ka misis Roda bijusi tāda romantiska mele, kura allaž mīlējusi izpušķot visu, kas vien ar viņu atgadījies. Pēc

kundzes domām, ar viņu vienmēr notika vis-

i

neticamākais. Paslīdot uz banāna mizas, vina tik tikko izglābusies no nāves. Ja nejauši aizdedzies lampas abažūrs, viņa stāstīja, ka, riskējot ar dzīvību, paguvusi izskriet no degošās mājas. Misteram Rodam kļuva par paradumu neieklausīties viņas pārspīlētajās fantāzijās. Sievas stāstam par kādu dāmu, kuras bērnu viņa, braucot ar automašīnu, notriekusi un kura zvērējusi atriebties, misters Rods nepiegrieza ne mazāko vērību. Negadījums it kā bijis noticis ilgi pirms viņu apprecēšanās, un, lai gan sieva bija lasījusi viņam priekšā vēstules, sacerētas drausmīgi kļūdainā valodā, viņam bijušas aizdomas, ka misis Roda tās rakstījusi pati. Tā noticis vairākas reizes. Acīmredzot sievietei piemitušas histēriskas noslieces, viņa alkusi pēc nepārtraukta uzbudinājuma.

Kā lai saka… Man tas nelikās nekas īpaši neparasts patiešām, arī mūsu ciematā dzīvo sieviete, kas uzvedas līdzīgi. Vistrakākais ar tādiem cilvēkiem ir, lūk, kas. Ja ar viņiem atgadās kas tiešām ļoti nopietns, neviens nenotic, ka tā ir patiesība. Man likās, ka tā bija arī gadījumā ar misis Rodu. Kā es nopratu, policijā mistera Roda nepārliecinošo stāstu uztvēra kā mēģinājumu novērst no sevis aizdomas.

Es apvaicājos, vai viesnīcā apmetušās kādas vientuļas sievietes. Izrādījās, ka tādas bija divas misis Grenbija, reiz Indijā dienējuša angļa atraitne, un mis Keratera, kura neizrunā burtu "g" un pēc izskata līdzinās rūdītai vecmeitai. Misters Peteriks vēl piebilda, ka, iztaujājot lieciniekus, neviens minētās dāmas nebija redzējis pat ne tuvumā nozieguma vietai, tā ka viņu saistība ar slepkavību atkrita. Es palūdzu viņu aprakstīt šo sieviešu izskatu. Viņš pastāstīja, ka misis Grenbijai ir rudi mati, kas saņemti nekārtīgā sasukā, iedzeltena sejas krāsa un apmēram piecdesmit gadi; ģērbjas kundze diezgan uzkrītoši, galvenokārt dabīgā zīda tērpos, un vēl šo to. Mis Keraterai ir ap gadiem četrdesmit, nēsā pensneju, mati pēc vīriešu modes īsi apgriezti, un viņa valkā svārkus un vīrišķīga piegriezuma žaketes.

-   Dārgie mani, tas lietu sarežģī, es teicu.

Misters Peteriks jautājoši paskatījās manī,

taču tobrīd es negribēju teikt neko vairāk, tādēļ apjautājos, ko par to visu saka sers Malkolms.

Sers Malkolms bija pazīstams kā zinošs eksperts pretrunīgos medicīniskos slēdzienos un sarežģītos gadījumos ar pirkstu nospiedumiem. Es noprasīju misteram Rodam, ko viņš domā, un viņš atcirta, ka, lai gan visi ārsti ir stulbi, tomēr arī viņš pats nespēj noticēt, ka sieva varētu būt izdarījusi pašnāvību. "Viņa nebija tāda tipa sieviete," viņš piebilda, un es noticēju. Histēriķi parasti nebeidz dzīvi pašnāvībā.

Brīdi prātojusi, jautāju, vai durvis no misis Rodas istabas ved tieši gaitenī? Misters Rods atbildēja, ka nē, vēl ir maza priekštelpa pirms vannas istabas un tualetes. Aizslēgtās un vēl no iekšpuses aizbultētās durvis atrodas starp šo priekštelpu un guļamistabu.

-  Tādā gadījumā, es secināju, visa šī lieta šķiet ārkārtīgi vienkārša.

Patiešām, ziniet, tā bija… visvienkāršākā lieta pasaulē. Un tomēr neviens nebija iedomājies, kā viss patiesībā norisinājās.

Abi kungi raudzījās manī tik platām acīm, ka es pagalam samulsu.

-   Iespējams, ierunājās misters Rods, mis Mārpla nav pilnībā novērtējusi sarežģīto situāciju.

-    Ak, es attraucu, domāju, ka esmu. Esam nonākuši pie četrām iespējām: vai nu misis Rodu nogalināja viņas vīrs, vai istabene, vai viņa nonāvēja sevi pati, vai arī to izdarīja kāda pavisam cita persona, kuru neviens it kā neredzēja ne ieejam, ne iznākam.

-    Kas ir neiespējami, misters Rods iejaucās. Neviens nebūtu varējis šķērsot manu istabu tā, lai es to nepamanītu. Turklāt, pat ja kādam būtu izdevies ieiet sievas istabā, bet elektriķis viņu nebūtu pamanījis, kā, pie velna, tas cilvēks būtu varējis tik ārā, ja durvis bija aizbultētas no iekšpuses?

Misters Peteriks paskatījās manī un iedrošinādams sacīja:

-  Tātad, mis Mārpla?

-   Es gribētu uzdot vienu jautājumu. Mister Rod, kā izskatījās istabene?

Viņš atbildēja, ka nav pārliecināts. Slaida, viņš minēja, bet nezināja teikt, vai viņa bija blondīne vai brunete. Es pagriezos pret misteru Peteriku un uzdevu to pašu jautājumu.

Viņš atbildēja, ka sieviete bijusi vidēja auguma, gaišiem matiem, zilām acīm un sārtiem vaigiem.

-   Peterik, jūs esat labāks novērotājs nekā es, misters Rods atzina.

Es uzdrošinājos to apšaubīt. Jautāju misteram Rodam, vai viņš var aprakstīt manu kalponi. Viņš to nevarēja, arī misters Peteriks ne.

-   Vai saprotat, ko tas nozīmē? Es apmierināti pasmaidīju. Jūs ieradāties, pārņemti ar savām rūpēm, un sieviete, kas jūs ielaida, bija vienkārši kalpone. Tāpat bija ar misteru Rodu viesnīcā. Viņš redzēja istabenes formas tērpu un balto priekšautu. Viņš bija iegrimis darbā. Bet misters Peteriks, izprašņājot to pašu sievieti, uzlūkoja viņu jau kā personu. Tieši ar to rēķinājās sieviete, kura izdarīja slepkavību, es vēl piebildu.

Tā kā abi kungi joprojām neuztvēra, uz ko es mērķēju, man nācās paskaidrot:

-   Manuprāt, notika sekojošais. Istabene ienāca pa A durvīm, devās cauri mistera Roda istabai un iegāja pie viņa sievas, ienesdama tur pudeli ar karsto ūdeni, bet izgāja pa durvīm B.

X tā sauksim slepkavu iegāja pa durvīm B misis Rodas guļamistabas mazajā priekštelpā, paslēpās… hm… zināmā telpā un nogaidīja, līdz istabene paiet garām un iziet gaitenī. Tad X iegāja misis Rodas istabā, paķēra dunci no tualetes galdiņa (bez šaubām, jau iepriekš pa dienu viņa bija ielavījusies istabā un visu izlūkojusi), piegāja pie gultas, nodūra iesnaudušos sievieti, noslaucīja pirkstu nospiedumus no dunča spala, aizslēdza un aizbultēja durvis, pa kurām bija ienākusi, un tad devās cauri istabai, kurā strādāja misters Rods.

Rods iekliedzās:

-   Bet es viņu būtu redzējis! Elektriķis būtu pamanījis viņu ieejam numurā!

-   Nē, es iebildu, jūs kļūdāties. Jūs neredzētu viņu ne tad, ja viņa būtu ģērbusies kā istabene! Es nogaidīju, līdz teiktais iegūla abu kungu apziņā, tad turpināju: Jūs bijāt nogrimis darbā. Ar acs kaktiņu pamanījāt, ka ienāca istabene, iegāja jūsu sievas guļamtclpā, tad pēc brīža atkal iznāca no tās un devās projām. Tērps bija tāds pats, bet sieviete cita. Tāpat arī liecinieki, kuri tobrīd atpūtas telpā malkoja kafiju, redzēja, kā iegāja istabene un iznāca istabene. Tāpat elektriķis. Es uzdrošinos piebilst, ja istabene būtu ļoti skaista, vīrietis būtu ievērojis viņas seju cilvēka daba ir un paliek cilvēka daba -, taču, ja istabene ir tikai parasta, vienkārša pusmūža sieviete, jūs ievērojat viņas kleitu, nevis sievieti pašu. Jā, tā nu tas ir.

Misters Rods iesaucās:

-   Kas viņa bija?

-   Te, es apdomīgi sacīju, mēs sastopamies ar nelielām grūtībām. Tā bija vai nu misis Grenbija, vai misis Keratera. Izskatās, ka ikdienā misis Grenbija varētu nēsāt parūku, bet, pārģērbjoties par istabeni, atsegt pašas matus. No otras puses, arī mis Keratera viegli varēja izmainīt savu ārieni, uz īsi apgrieztajiem matiem uzliekot parūku. Esmu pārliecināta, ka jūs bez grūtībām atklāsiet, kura no viņām ir slepkava. Personīgi es sliecos domāt, ka tā bija misis Keratera.

Un tiešām, mani dārgie, tādas ir stāsta beigas. Keratera nebija sievietes īstais vārds, un viņa tiešām bija draudējusi misis Rodai. Viņai bija iedzimts vājprāts. Misis Roda, augstākā mērā pārdroša un bīstama autobraucēja, bija sabraukusi sievietes mazo meitiņu, un traģēdija nabaga mātei laupīja pēdējās saprāta paliekas. Viņa ļoti viltīgi slēpa savu neprātu, kas tomēr skaidri izpaudās viņas rakstītajās vēstulēs. Jau labu laiku viņa bija visur sekojusi misis Rodai un visu gudri izplānoja. Pirmais, ko nākamajā rītā pēc slepkavības viņa darīja aiznesa uz pastu saini ar parūku un istabenes formas tērpu. Sieviete sabruka un atzinās it visā, kad tika pierādīta viņas vaina. Tagad nabadzīte atrodas Broudmūrā. Protams, ārprātīgs, taču ļoti gudri izplānots noziegums.

Pēcāk pie manis iegriezās misters Peteriks un nodeva apbrīnojami jauku vēstuli no mistera Roda patiesi sirsnīgu, es pat pietvīku no samulsuma, bet mans vecais draugs tincināja:

-   Pasakiet man tikai vienu: kāpēc jūsu aizdomas sliecās vairāk uz mis Kerateru, nevis misis Grenbiju? Jūs taču nekad dzīvē nebijāt redzējusi nevienu no viņām.

-   "G" burti, es paskaidroju. Jūs teicāt, ka mis Keratera neizrunā "g" burtu. Redziet, tā parasti runā noziedznieku ķērāji romānos, bet nezinu daudzus, kas tā darītu reālajā dzīvē, katrā ziņā ne līdz sešdesmit gadiem. Tai sievietei, jūs teicāt, bija četrdesmit. Tie atmestie "g" man lika domāt par cilvēku, kurš izliekas par kādu citu un savu tēlojumu pārspīlē.

Es jums neatstāstīšu, ko par atbildi sacīja misters Peteriks, vien to, ka tie bija loti glaimojoši vārdi, un es no tiesas nespēju nejusties nu, pavisam mazlietiņ lepna par sevi.

Un tas nudien ir ārkārtīgi pārsteidzoši, kā dzīvē viss nokārtojas. Misters Rods apprecējās atkal ar ļoti jauku, saprātīgu meiteni -, un viņiem ir brīnišķīgs bērniņš, un kā jūs domājat? viņi mani lūdz būt mazulim par krustmāti! Vai tas nav aizkustinoši?

Ceru, jūs neuzskatāt, ka es stāstīju pārlieku gari…

ŠUVĒJAS LELLE

Lelle gulēja lielā, ar samtu apvilktā krēslā. Telpā valdīja puskrēsla; debesis virs Londonas bija satumsušas. Liegajā, pelēcīgi zaļganbālajā pusgaismā jauki harmonēja zaļganpelēkie pārklāji, aizkari un grīdsegas. Arī lelle. Viņa tur izlaidusies gulēja liela un mīksta savā zaļajā samta tērpā un samta cepurē, un tās izkrāsotā seja atgādināja masku. Tā bija lelle marionete, bagātu sieviešu kaprīze; lelle, kura zviln blakus dāmu telefonaparātiem vai starp spilveniem uz dīvāna. Tur nu tā bija, atlaidusies pusguļus, šļaugana un tomēr dīvaini dzīva, un izskatījās pēc divdesmitā gadsimta dekadentu darinājuma.

Turēdama rokās piegrieztnes un skices, istabā iesteidzās Sibila Foksa un uzmeta lellei paviršu skatienu. Prātā uzplaiksnījās pārsteigums un apjukums. Viņa pabrīnījās… taču izjūta nenonāca līdz apziņai, viņas galva bija aizņemta ar domām: "Kur ir piegrieztne zilajam samtam? Kur es to noliku? Esmu pārliecināta, ka tā tikko bija šeit!" Viņa izgāja priekštelpā pie kāpnēm, kas veda uz darbnīcu augšstāvā.

-   Elspeta! Elspeta! Vai zilā piegrieztne ir pie jums? Misis Felova-Brauna tūdaļ būs klāt!

Viņa atgriezās istabā un iededza gaismu. Un atkal viņas skatienu piesaistīja lelle.

-   Nu, kur gan… ā, te jau tā ir!

Viņa pacēla nokritušo piegrieztni. No kāpņu telpas, liftam apstājoties, atskanēja parastā čīkstoņa, un pēc minūtēm divām, pūzdama un elsdama kā vietējais bānītis, pienākot stacijā, parādījās misis Felova-Brauna sava uzticamā pekinieša pavadībā.

-   Taisās uz lietu, viņa sacīja sasveicinājusies. Uz pamatīgu gāzienu.

Dāma novilka cimdus un nometa kažoku. Ienāca Alisi ja Kumba. Pēdējā laikā viņa ne vienmēr iznāca no sava personīgā kabineta, vienīgi tad, ja ieradās īpaša kliente, un misis Felova-Brauna tāda bija.

Elspeta, vecākā meistare, nonesa lejā kleitu, un Sibila pārvilka to misis Felovai-Braunai pār galvu.

-   Nu, lūk! viņa sacīja. Manuprāt, tā izskatās lieliski! Nudien ļoti veiksmīga.

Misis FelovaBrauna pagrieza sānus pret spoguli un kritiski nopētīja savu augumu.

-   Jāatzīst, viņa secināja, ka šī kleita teicami notušē manu pēcpusi.

-   Jūs esat daudz tievāka nekā pirms trim mēnešiem, Sibila apgalvoja.

-   Patiesībā neesmu, atbildēja misis Felova-Brauna. Tomēr jāsaka, ka šajā ģērbā tāda liekos. Tā ir jūsu lieliskā piegrieztne, kas vizuāli samazina manus apaļumus. Tie vairs nav tik izteikti… Tie ir tādi paši kā vairumam sieviešu, es gribēju teikt. Viņa nopūtās un piesardzīgi noglauda apaļīgo miesas veidojumu, kas viņai nelika mieru. Mūždien esmu pārdzīvojusi sava dibena dēļ. Protams, laika gaitā esmu iemanījusies to ieraut, izceļot krūtis. Taču to darīt vairs nevaru atļauties, jo tagad man ir ne tikai liels dibens, bet arī pamatīgs vēders. Es iedomājos… vai jūs nevarētu darīt kaut ko, lai izlīdzinātu gan to, gan to?

Alisija Kumba sacīja:

-   Jums vajadzētu redzēt, kādas izskatās dažas mūsu klientes!

Misis Felova-Brauna grozījās spoguļa priekšā.

-   Vēders izspīlējas vairāk nekā dibens, viņa konstatēja. Tas, šķiet, ir uzkrītošāks. Varbūt tādēļ, ka, sarunājoties ar kādu, jūs stāvat pret viņu ar priekšpusi un tobrīd tas cilvēks jūsu pēcpusi neredz, bet vēders ir viņa acu priekšā. Katrā ziņā parasti es ierauju vēderu, bet dibens lai rūpējas par sevi pats! Viņa pastiepa kaklu vairāk sāņus un pēkšņi iesaucās: Ak, tā jūsu lelle! Tā man uzdzen šermuļus! Vai jums tā ir jau sen?

Sibila jautājoši palūkojās Alisijā, kas izskatījās pārsteigta un apjukusi.

-   Nezinu… kādu laiku, manuprāt… es… es nevaru atcerēties. Tas ir tik nepatīkami… es bieži kaut ko vienkārši nespēju atcerēties! Sibila, vai tā lelle pie mums ir sen?

-   Nezinu, mulsi atbildēja Sibila.

-   Jā, sacīja misis Felova-Brauna, tā man uzdzen šermuļus. Drausmas! Tā, zināt, izskatās, it kā visu novērotu un pie sevis smietos par mums. Jūsu vietā es pacenstos tikt no tās vaļā. Viņa nodrebinājās un atkal pievērsās kleitas pielaikošanai. Vai vajadzētu, bet varbūt nevajadzētu, saīsināt piedurknes? Un kā ar svārku garumu?

Kad visi šie svarīgie jautājumi bija apspriesti un izlemti, misis Felova-Brauna pārģērbās un sagatavojās promiešanai. Ejot garām lellei, viņa aizgrieza galvu.

-   Nē! viņa sacīja. Man tiešām nepatīk šī lelle! Tā izskatās, it kā galvenā noteicēja šeit būtu vina. Tas nav normāli.

-   Ko gan viņa domāja, tā sacīdama? neizpratnē jautāja Sibila, kad misis Felova-Brauna bija izgājusi kāpņu telpā.

Pirms Alisija Kumba paspēja ko bilst, misis FelovaBrauna atgriezās un, pavērusi durvis, ielūkojās istabā.

-   Augstais Dievs! Es pavisam aizmirsu par Fū-Lingu! Kur tu esi, mīlulīt? Kaut kas nedzirdēts!

Viņa plati iepleta acis, un arī abas pārējās sievietes bija tikpat pārsteigtas. Pekinietis sēdēja pie zaļā samta krēsla un nenovērsa acis no lelles. Suņuka lielo, izvalbīto acu skatiens bija bez izteiksmes tas nepauda ne sajūsmu, ne aizvainojumu; viņš vienkārši skatījās.

-   Nāc nu šurp, mammītes dārgumiņ! aicināja suņa saimniece.

Mammītes dārgumiņš pat nepakustējās.

-    Ar katru dienu viņš kļūst arvien nepaklausīgāks, misis Felova-Brauna sacīja tādā tonī, it kā uzslavētu suņa tikumu. Nāc šurp, Fū-Ling! Ejam, ejam! Dabūsi aknu pastēti!

Fū-Lings pagrieza galvu apmēram par collu saimnieces virzienā, tad atkal pievērsās lellei un turpināja stingi raudzīties tajā.

-   Lelle uz. viņu atstāj satriecošu iespaidu, nosprieda misis Felova-Brauna. Neatceros, ka Fū-Lings būtu ievērojis viņu agrāk. Arī es ne. Vai tad, kad apmeklēju jūs iepriekšējo reizi, lelle jau te bija?

Šuvējas saskatījās. Sibila domīgi saknieba lūpas, Alisija Kumba, savilkusi pieri, atbildēja:

-   Es jau teicu… Pēdējā laikā neko nespēju atcerēties. Sibila, cik ilgi lelle ir pie mums?

-   No kurienes tā uzradās? tincināja misis Felova-Brauna. Vai jūs to nopirkāt?

-   Ai, nē! Nez kādēļ tāda iespēja Alisiju nepatīkami pārsteidza. Ai, nē! Domāju… domāju, ka man to kāds atdeva… Viņa sparīgi papurināja galvu. Kaut kas traks! viņa iesaucās. Te jau var zaudēt prātu! Kolīdz kaut kas atgadās, tas tūdaļ izkrīt no galvas!

-   Fū-Ling, beidz muļķoties! asi uzsauca misis Felova-Brauna. Nāc šurp, es tevi paņemšu rokās!

Viņa piegāja pie suņa un pacēla to. FūLings protestēdams ievaukšķējās. Ejot projām, pekinietis pagrieza purnu pār pūkaino pleciņu, un viņa izvalbītās acis nenovērsa neizprotamas intereses pilno skatienu no krēslā zvilnošās lelles.

-   Tā lelle, teica misis Grova, man nudien uzdzen šermuļus!

Misis Grova bija apkopēja. Viņa tikko bija pabeigusi mazgāt grīdu, kustēdamās atpakaļgaitā kā krabis. Tagad viņa lēnām apstaigāja istabu, notrausdama putekļus.

-   Dīvaini, misis Grova turpināja. Līdz vakardienai to nebiju pat pamanījusi. Un pēkšņi tā mani ķēra kā zibens, ja tā var teikt.

-Jums lelle nepatīk?-jautāja Sibila.

-   Es jums, misis Foksa, saku tā man uzdzen šermuļus! Tā izskatās nedabīga, ja saprotat, ko gribu teikt. Garās, nokarājušās kājas un lempīgā poza, un viltīgais skatiens… Tas nav normāli, es teiktu!

-   Agrāk jūs par viņu nekā neteicāt, piezīmēja Sibila.

-   Es jau sacīju, es lelli nebiju ievērojusi līdz šim rītam… Protams, es saprotu, ka tā te guļ jau labu laiku, bet… apkopēja aprāvās un viņas sejā pavīdēja neizpratne. Kaut kas tāds var rādīties tikai nelāgā sapnī! viņa norūca un, savākusi pa visu istabu atstātos darbarīkus, pārgāja uz telpām mājas otrā galā.

Sibila skatījās uz krēslā ērti izlaidušos lelli, un viņas sejā parādījās pieaugošs apjukums. Istabā ienāca Alisija Kumba, un Sibila satrūkusies pagriezās.

-    Mis Kumba, cik ilgi jums jau ir šis radījums?

-   Kas? Vai lelle? Ak, dārgā, jūs zināt, ka man nekas neturas galvā. Vakar ak, tas bija tik muļķīgi! es devos uz lekciju, bet. nenogājusi ne pusi ceļa, pēkšņi atskārtu, ka neatceros, uz kurieni eju. Domāju un domāju. Beigās teicu sev, ka droši vien man jāiet pie Fortnema. Zināju, ka biju nodomājusi tur kaut ko iegādāties. Jūs neticēsiet, bet tikai tad, kad atgriezos mājās un dzēru tēju, atcerējos par lekciju. Protams, esmu dzirdējusi runājam, ka cilvēks uz vecumu kļūst arvien aizmāršīgāks, bet man tā kā būtu par agru. Šobrīd neatceros, kur noliku rokassomu… arī acenes… Kur gan es atstāju savas brilles? Tikko tās man bija… es nupat lasīju "The Times".

-    Jūsu brilles ir te, uz kamīna dzegas, mierīgi sacīja Sibila un padeva tās viņai. Kā jūs tikāt pie lelles? Kas jums to iedeva?

-   Arī to es neatceros. Kāds man to iedeva vai atsūtīja, man liekas… Lai nu kā, bet izskatās, ka lelle labi iederas šajā telpā, vai ne?

-   Manuprāt, pārāk labi, norūca Sibila. Savādi, bet es nevaru atcerēties, kad lelli pamanīju pirmo reizi.

-   Nesāciet nu runāt kā es, Alisija noteica. Jūs esat vēl pavisam jauna.

-    Bet, mis Kumba, es no tiesas neatceros. Manuprāt, tas bija vakar pa dienu, kad paskatījos uz lelli un nodomāju, ka… Tiešām, misis Grovai taisnība tas ērms uzdzen šermuļus! Un tad man iešāvās prātā, ka es jau biju tā nodomājusi iepriekš, un mēģināju atcerēties, kad, un… neko neatcerējos! Zināmā mērā bija tā, it kā es lelli nekad iepriekš nebūtu pamanījusi… bet iekšēji nejutos, ka tas tā būtu. Es jutos tā, it kā lelle te atrastos jau krietni sen, bet es nupat to esmu ieraudzījusi.

-    Varbūt kādu dienu tā ielidoja uz slotas kāta pa logu, nosmēja Alisija Kumba un teica: Katrā ziņā tā šeit labi iederas. Viņa pameta apkārt acis. Jau ir grūti iedomāties šo istabu bez viņas, vai ne?

-   Jā, viegli nodrebēdama, atteica Sibila. Tomēr es vēlētos, kaut varētu.

-  Varētu ko?

-   Iedomāties šo istabu bez viņas.

-   Vai mēs visi jūkam prātā par šo lelli? nepacietīgi iesaucās Alisija Kumba. Kas gan te var būt aplams? Izskatās pēc savītušu kāpostu čupiņas! Varbūt tāpēc, viņa piemetināja, ka neesmu uzlikusi brilles. Viņa uzsprauda acenes uz deguna un cieši paraudzījās lellē. Jāā, viņa novilka, saprotu, ko jūs domājat. Lelle tiešām ir nedaudz šaušalīga… Tāda skumja, bet… viltīga un apņēmīga arīdzan.

-  Jocīgi, sacīja Sibila, ka misis FelovaBrauna tik naidīgi viņu uztvēra.

-   Kundze ir no tām, kas nekad nekautrējas izvēlēties vārdus.

-   Tomēr dīvaini, Sibila neatkāpās, ka šī lelle uz viņu atstāja tik lielu iespaidu.

-    Cilvēki bieži izjūt neapzinātu nepatiku pret kaut ko.

-    Iespējams, sacīja Sibila un iesmējās, ka līdz vakardienai lelles te nemaz nebija… Iespējams, ka tā, kā jūs teicāt, vienkārši ielidoja pa logu un apmetās šeit.

-   Nē, iebilda Alisija Kumba, esmu pārliecināta, ka tā te ir jau labu laiku. Vienīgi vakar kļuva redzama.

-   Arī es, piekrita Sibila, jūtos tā, it kā lelle jau labu laiku atrodas šeit… taču es vienalga nevaru atcerēties, ka būtu to redzējusi pirms vakardienas.

-    Nu reiz pietiks! moži sacīja Alisija Kumba. Klausoties jūsos, mani pārņem pavisam dīvaini tirpuļi tā vien skraida pār muguru. Jūs taču nedomājat sacelt kņadu ap šo muļķa marioneti! Viņa paņēma lelli rokās, sapurināja, iztaisnoja tai plecus un iesēdināja citā atzveltnes krēslā. Tūlīt pat lelle viegli saguma un sastinga.

-   Tā ir vienīgi nedzīvs priekšmets, sacīja Alisija, skatīdamās uz lelli, un tomēr dīvainā kārtā šķiet dzīva. Jums tā neliekas?

-   Tā mani pagalam nobiedēja, purpināja misis Grova, slaucīdama putekļus zālē, kurā parasti notika tērpu skates. Tik ļoti, ka es diez vai vēl kādu reizi gribēšu ieiet pielaikošanas istabā.

-   Kas jūs nobiedēja? izklaidīgi jautāja mis Kumba, kura sēdēja istabas stūrī pie rakstāmgalda un pārbaudīja rēķinus. Šī sieviete, viņa sacīja vairāk sev nekā misis Grovai,uzskata, ka drīkst katru gadu pasūtīt divus vakartērpus, trīs kokteiļkleitas un kostīmu un nesamaksāt par to ne penija! Nudien, kas par cilvēkiem!

-  Lelle, teica misis Grova.

-   Vai atkal kaut kas ar mūsu lelli?

-   Jā, tā sēž pielaikošanas istabā pie rakstāmgalda, nu pavisam kā cilvēks. Ak, kā es sabijos!

-   Par ko jūs runājat?

Alisija Kumba piecēlās, pārsoļoja pāri istabai, šķērsoja nelielo priekštelpu un iegāja pretējā telpā, kurā parasti klientēm pielaikoja tērpus. Istabas kaktā stāvēja neliels Šeratona [9] rakstāmgalds, un pie tā uz krēsla, garās šļauganās roķeles uzlikusi uz galda malas, sēdēja lelle.

-   Šķiet, kādam gribējies pajokot, sacīja Alisija Kumba. Padomā tikai tā nosēdināt! Nudien kā dzīva!

Tajā brīdī pa kāpnēm nonāca Sibila Foksa, nesdama kleitu, ko šorīt vajadzēja piemērīt klientei.

-         Panāciet šurp, Sibila! Paskatieties, kā mūsu lelle sēž aiz mana personīgā rakstāmgalda un raksta vēstules.

Abas sievietes noraudzījās lellē.

-        Tiešām, sacīja Alisija Kumba, ļoti smieklīgi! Interesanti, kurš to tur nosēdināja? Vai jūs?

-        Nē, es ne. Droši vien to izdarīja kāda no augšstāva meitenēm.

-        Muļķīgs joks, noteica Alisija un, izcēlusi lelli no krēsla, nometa to uz dīvāna.

Sibila uzmanīgi pārlika klientes kleitu pār krēsla atzveltni, tad izgāja no istabas un uzkāpa augšā darbnīcā.

-       Vai zināt lelli? viņa jautāja. Samta lelli apakšstāvā, pielaikošanas istabā?

Meistare un trīs meitenes pacēla galvas no šuvekļiem.

9

-  Jā, kundze. Protams, mēs zinām.

-        Kura nojums pajokoja, nosēdinot lelli pie rakstāmgalda?

Trīs meitenes klusēdamas noskatījās Sibilā. Tad Elspeta, vecākā meistare, sacīja:

-  Nosēdināja pie rakstāmgalda? Es ne.

-       Arī es ne, iesaucās viena no meitenēm. Varbūt tu, Marlēna?

Marlēna noliedzoši papurināja galvu.

-  Tad tomēr jūs, Elspeta?

-        Nē, nē, taisnojās Elspeta, barga izskata sieviete, kuras lūpās, likās, vienmēr turējās spraužamadatas. Man ir pietiekami daudz, ko darīt, lai es vēl spēlētos ar lellēm un sēdinātu tās pie galda.

-        Paklausieties, iesāka Sibila, pašai par pārsteigumu viegli trīcošā balsī. Tas bija… tas bija labs joks, es tikai vēlētos uzzināt, kas to izdarīja.

Meitenes sabozās.

-        Mēs jau paskaidrojām, misis Foksa. Neviena no mums to neizdarīja, vai ne, Marlēna?

-       Es ne, atbildēja Marlēna, un ja Nellija un Mārgarita teica, ka nav vainīgas, tad neviena no mums to nav darījusi.

-        Manu atbildi jūs jau dzirdējāt, stingri sacīja Elspeta. Un vispār kas īsti noticis, misis Foksa?

-  Varbūt misis Grova? minēja Marlēna.

-       Tā nevarēja būt misis Grova. Sibila pakratīja galvu. Viņa baidās lellei pat pieskarties.

-    Nokāpšu lejā un paskatīšos pati savām acīm, nolēma Elspeta.

-    Lelle tur vairs nesēž, paskaidroja Sibila. Mis Kumba izvilka to no turienes un nometa uz dīvāna. Nu, ko… Viņa mirkli vilcinājās. Manuprāt, kāds nosēdināja lelli pie rakstāmgalda, uzskatīdams, ka tas ir ārkārtīgi jocīgi. Tā man šķiet. Bet… bet es nekādi nesaprotu, kāpēc to nevar pateikt.

-   Es jums atbildēju jau divas reizes, misis Foksa, dzedri sacīja Mārgarita. Un es nesaprotu, kāpēc jūs turpināt mūs apvainot melos. Neviena no mums tik dumju joku neizstrādātu!

-    Piedodiet, es negribēju jūs sarūgtināt. Bet… bet kurš gan vēl to būtu varējis izdarīt?

-     Varbūt lelle pati piecēlās, aizgāja un nosēdās pie rakstāmgalda, Marlēna sprieda un ieķiķinājās.

Nez kādēļ Sibilu pārņēma nepatika.

-   Ak, katrā ziņā tas viss ir pilnīgas muļķības, viņa noteica un devās lejup pa kāpnēm.

Alisija Kumba dungoja jautru melodiju, uzmezdama telpai meklējošu skatienu.

-   Man atkal kaut kur noklīdušas brilles, viņa sacīja, bet tas nav svarīgi šobrīd es neko negribu redzēt. Problēma ir tā protams, ja esat tik akla kā es -, ka tad, kad jūs pazaudējat acenes, tad līdz tam, kamēr neuzliksiet citas, jūs neatradīsiet pirmās, jo neredzat, kur tās meklēt.

-    Es apskatīšos, piedāvājās Sibila. Nupat tās jums vēl bija.

-    Kad jūs uzgājāt augšā, es iegāju blakus istabā. Domāju, tur arī atstāju.

Viņa devās uz otru istabu.

-   Tas ir tik nepatīkami, sacīja Alisija Kumba. Gribēju tikt galā ar tiem rēķiniem. Kā lai es to izdaru bez acenēm?

-    Uziešu augšā jūsu guļamistabā un atnesīšu otras brilles, piedāvājās Sibila.

-    Man nav otru briļļu, atbildēja Alisija Kumba.

-   Kā? Kas ar tām noticis?

-    Saprotiet, nodomāju, ka esmu tās atstājusi restorānā, kurā vakar pusdienoju. Es zvanīju uz turieni, arī uz diviem veikaliem, kuros iegriezos.

-    Ak, dārgā! līdzjūtīgi iesaucās Sibila. Labāk būtu, ja jums būtu trīs acenes!

-   Ja to būtu trīs, iebilda Alisija, man visa dzīve būtu jāpavada, meklējot te vienas, te otras, te trešās. Man nudien šķiet, ka vislabāk, ja ir vienas. Tad jāmeklē vienīgi tās.

-        Tepat kaut kur tām jābūt, prātoja Sibila. Jūs bijāt tikai divās istabās. Tā kā šeit aceņu noteikti nav, tad, domājams, esat tās atstājusi pielaikošanas telpā.

Sibila atgriezās un rūpīgāk pārmeklēja istabu, līdz beidzot viņai iešāvās prātā ideja palūkoties zem lelles. Viņa to pacēla un iesaucās:

-  Atradu!

-   Ak, Sibila, kur tad tās bija?

-        Zem mūsu nenormālās lelles. Droši vien jums tās noslīdēja, kad lelli sēdinājāt uz dīvāna.

-        Nē. Esmu pārliecināta, ka tad man tās nenokrita.

-         Nu, Sibila aizkaitināti noteica, tad jādomā, ka lelle tās paķērusi un noslēpusi!

-        Saprotiet, sacīja Alisija, domīgi nolūkodamās lellē, es brilles tur nenoliku. Vina iz-

' 5

skatās nešpetni viltīga, jums tā neliekas?

-        Nedomāju, ka man patīk viņas seja, atteica Sibila. Viņa skatās tā, it kā zinātu kaut ko tādu, par ko mums nav ne jausmas.

-        Vai jums nešķiet, ka lelle vienlaikus izskatās gan skumja, gan piemīlīga? Alisijas balss skanēja iejūtīgi, taču ne sevišķi pārliecinoši.

-        Man viņa gan nešķiet sevišķi piemīlīga, attrauca Sibila.

-        Nu… varbūt jums taisnība… Bet ķersimies atkal pie darba! Lēdija Lī būs klāt pēc desmit minūtēm. Gribu pagūt parakstīt un nosūtīt šos rēķinus.

-   Misis Foksa? Misis Foksa!

-        Jā, Margarita? atsaucās Sibila. Ko vēlaties?

Sibila bija noliekusies pār galdu un piegrieza apģērba detaļu no atlasa.

-        Ak, misis Foksa! Atkal tā lelle! Es nonesu lejā brūno kleitu, kā jūs man likāt, un tur tā lelle atkal sēdēja pie rakstāmgalda! Un ne jau es to tur nosēdināju, un arī neviena cita no mums. Lūdzu, ticiet, misis Foksa, mēs patiešām to neizdarījām.

Sibilai paslīdēja šķēres.

-        Nu, lūk! viņa dusmīgi iesaucās. Lūk, ko es jūsu dēļ izdarīju! Ak, labi, nav liela skāde, to varēs izlabot. Ko jūs tur sacījāt par lelli?

-  Tā atkal sēž pie rakstāmgalda!

Sibila nokāpa lejā un iegāja pielaikošanas istabā. Lelle sēdēja pie rakstāmgalda tieši tāpat kā pagājušajā reizē.

-       Tu esi ārkārtīgi neatlaidīga, vai ne? Sibila nikni uzrunāja lelli un bez liekām ceremonijām nometa to atpakaļ uz dīvāna.

-        Šeit ir tava vieta, manu meitenīt, un te tu paliksi!

Sibila iegāja otrā istabā.

-   Mis Kumba?

-Jā, Sibila?

-        Kāda no darbiniecēm mūs bezjēdzīgi ķircina. Lelle atkal sēdēja pie rakstāmgalda!

-   Kura gan būtu tā vainīgā?

-        Tai jābūt vienai no tām trim augšstāvā, sprieda Sibila. Laikam domā, ka tas ir labs joks. Protams, visas kā viena apzvēr, ka nav vainīgas.

-   Kuru jūs turat aizdomās? Vai Mārgaritu?

-       Nē. Mārgarita tā nav. Viņa izskatījās pārāk nobijusies, kad ienāca pie manis. Manuprāt,

drīzāk allaž ķiķinošā Marlēna.

t i

-   Katrā ziņā, muļķīga rīcība.

-        Protams, tas ir… idiotiski, piekrita Sibila un apņēmīgi piemetināja: Esmu nolēmusi pielikt tam punktu!

-   Ko jūs darīsiet?

-  Gan redzēsiet, Sibila noteica.

Vakarā, dodoties projām, viņa aizslēdza pielaikošanas istabas durvis no ārpuses.

-  Es durvis aizslēdzu, viņa paziņoja Alisijai,un atslēgu paņemšu līdzi.

-   Ak, saprotu. Jūs turat aizdomās mani, vai ne? Alisija Kumba likās uzjautrināta. Jūs domājat, esmu kļuvusi tik izklaidīga, ka, ieejot istabā ar nodomu pastrādāt, es savā vietā pie rakstāmgalda nosēdinu lelli. Vai ne tā? Bet pēc tam to aizmirstu, vai ne?

-   Tas varētu būt iespējams, bez smaida piekrita Sibila. Tā vai citādi, esmu nolēmusi pārliecināties, ka šonakt nekādas aplamības nenotiks.

Nākamajā rītā, bargi sakniebusi lūpas, Sibila ienāca namā un pirmām kārtām devās pie pielaikošanas istabas durvīm, atslēdza tās un apņēmīgi iesoļoja iekšā. Misis Grova, ar nosodošu izteiksmi sejā un slotu un putekļu lupatu rokās, palika gaidām priekštelpā.

-   Tagad mēs paskatīsimies, kareivīgi sacīja Sibila.

Bet tad, viegli iekliegušies, atsprāga atpakaļ.

Lelle sēdēja pie rakstāmgalda.

-        Ak kungs! viņai aiz muguras izdvesa misis Grova. Tas ir baisi! Lūk. kā to sauc. Ak, misis Foksa, jūs esat tik bāla, kā pēc smagas slimības! Jums nepieciešams iedzert kādas nomierinošas zāles. Kā jūs domājat, vai mis Kumbai augšstāvā nav kaut kas tamlīdzīgs?

-        Ar mani viss ir kārtībā, noteica Sibila un, piegājusi pie lelles, uzmanīgi paņēma to rokās, un šķērsoja istabu.

-        Kāds kārtējo reizi pajokojies, nosprieda misis Grova.

-        Nezinu, kā tas izdevies šoreiz, Sibila lēnām sacīja. Vakar vakarā es pati aizslēdzu durvis. Saprotiet, neviens nevarēja te ienākt.

-        Varbūt kādam ir otra atslēga, izpalīdzīgi ieminējās apkopēja.

-        Nedomāju, iebilda Sibila. Agrāk mēs šīs durvis neslēdzām. Atslēga ir ļoti vecmodīga, tā ir tikai viena.

-        Varbūt der arī kāda cita atslēga. No pretējām durvīm, piemēram.

Viņas ņēmās pielāgot atslēgas no visām citām durvīm, taču neviena nederēja.

-       Tas ir dīvaini, mis Kumba, vēlāk ieturot pusdienas, sacīja Sibila.

Alisija Kumba neizskatījās īpaši satraukta.

-   Dārgā, viņa moži atbildēja, tas viss ir ārkārtīgi neparasti. Manuprāt, mums būtu jāaizraksta cilvēkiem, kas pēla neparastas parādības. Ziniet, viņi var atsūtīt ekspertu mediju vai ko tamlīdzīgu -, lai noskaidrotu, vai ar to istabu nesaistās kāda anomālija.

-   Izskatās, ka jūs tas viss sevišķi nesatrauc,īgni noteica Sibila.

-    Kā lai saka, miermīlīgi atbildēja mis Kumba. Domāju, ka manā vecumā ir ļoti aizraujoši vērot, ja notiek kaut kas tik neparasts. Lai gan, viņa domīgi piebilda, negribu teikt, ka man patiktu pie mums notiekošais. Manuprāt, lelle kļūst arvien nekaunīgāka, vai ne?

Tajā vakarā Sibila un Alisija Kumba atkal aizslēdza durvis.

-   Es joprojām uzskatu, ka mūs kāds vienkārši izjoko, Sibila sacīja. Lai gan no tiesas nesaprotu, kāpēc…

-   Vai domājat, ka rīt no rīta lelle atkal sēdēs pie rakstāmgalda?

-  Jā, atzinās Sibila, es tā domāju.

Taču viņas maldījās. Lelle nesēdēja pie rakstāmgalda. Lelle sēdēja uz palodzes un raudzījās ārā pa logu. Arī šoreiz tās poza šķita dīvaini dabiska.

-   Tas viss ir gan biedējoši, gan muļķīgi, prātoja Alisija Kumba, kad pēcpusdienā viņas malkoja tēju. Sievietes nolēma dzert tēju nevis pielaikošanas istabā, kā to darīja parasti, bet gan mis Kumbas kabinetā.

-   Muļķīgi? Kā jūs to domājat?

-    Redziet, šajā notikumā nav nekā, pie kā

pieķerties. Vienīgi lelle, kas pārvietojas.

^ ^ ^

Dienām ritot, notika arvien dīvainākas un mulsinošākas lietas. Tagad lelle pārvietojās ne tikai naktīs. Ik reizi ieejot pielaikošanas istabā, lelle atradās citā vietā. Ja tā tika atstāta guļam uz dīvāna, jau pēc brīža tā sēdēja krēslā. Dažādos krēslos. Dažreiz uz palodzes, dažreiz pie rakstāmgalda.

-   Viņa pārvietojas, kā pašai labpatīk, sacīja Alisija. Un es domāju, Sibila, es domāju, ka šīs izdarības viņu pamatīgi uzjautrina.

Abas sievietes stāvēja un raudzījās uz laiski izlaidušos lelli mīkstajā samta tērpā.

-   Vienīgi vecas samta un zīda skarbalas un pāris krāsu triepienu tas ir viss, saspringti sacīja Alisija Kumba. Ziniet, es domāju, ka mēs… hm… mēs varētu no viņas atbrīvoties.

-        Kā jūs to domājat atbrīvoties? misis Sibila jautāja, un viņas balss pauda galēju neizpratni.

-        Nu, mēs varētu iekurt kamīnu un iemest lelli tajā. Sadedzināt, kā dedzina raganas… Vai arī, viņa lietišķi piebilda, izmest atkritumu tvertnē.

-       Nez vai tā būtu labi, iebilda Sibila. Kāds varētu to tur atrast un atnest atpakaļ.

-        Mēs lelli varētu kādam aizsūtīt, ierosināja Alisija. Ziniet, kādai no tām labdarības organizācijām, kas allaž raksta, lūdzot kaut ko izpārdošanai vai tirdziņiem. Manuprāt, tā būtu vislabākā izeja.

-        Nezinu gan… aizdomājās Sibila. Es gandrīz vai baidos darīt ko tamlīdzīgu.

-   Baidāties?

-        Es baidos, ka viņa vienalga atgrieztos, atzinās Sibila.

-  Jūs gribat teikt atgrieztos šeit?

-Jā.

-   Kā pasta balodis?

-  Jā, tieši tādas ir manas domas.

-        Ceru, ka mēs nezaudēsim galvu, vai ne? Varbūt es patiešām esmu izkūkojusi prātu, un jūs varbūt vienkārši man izdabājat? Vai tā?

-        Nē, nekā tamlīdzīga, protestēja Sibila. Taču man ir nejauka, biedējoša sajūta… baisa sajūta, ka lelle ir varenāka par mums.

-  Kas? Šī lupatu kaudze?

-        Jā, šis ērmīgais lupatu vīšķis. Jo viņa ir pārāk neatlaidīga.

-  Neatlaidīga?

-        Panākt savu. Es gribu teikt, ka tagad šī ir viņas istaba.

-        Jāā, novilka Alisija Kumba, pametot skatu apkārt, tā ir, vai ne? Protams, ja sāk par to domāt, tā vienmēr ir bijis krāsu saskaņa un pārējais… Sākumā es nodomāju, ka lelle labi iederas istabā, taču, kā izrādās, istaba piestāv viņai. Jāsaka, tas ir pilnīgs absurds: nez no kurienes uzrodas lelle un pārņem lietas

savā zinā. Ziniet, misis Grova atsakās ienākt

> 7

šeit un uzkopt telpu.

-  Vai viņa ir teikusi, ka baidās no lelles?

-        Ne tieši. Vina vienkārši atrod visādus aizbildinājumus, paskaidroja Alisija un satraukti turpināja: Sibila, ko mēs iesāksim? Tas viss ir tik nomācoši, jau vairākas nedēļas man zudusi interese modelēt jaunus tērpus.

-        Bet es nespēju mierīgi piegriezt audumu, drūmi piebalsoja Sibila. Nemitīgi kļūdos. Varbūt, viņa nenoteikti piebilda, tiešām varētu noderēt jūsu ideja par neparasto parādību pētniekiem.

-           Mēs izskatītos pēc divām jukušām muļķēm, iebilda Alisija Kumba. Es to nebiju domājusi nopietni. Nē, man šķiet, ka mums jānogaida, kamēr…

-  Kamēr?

-        Ak, es nezinu, atteica Alisija un mulsi iesmējās.

Nākamajā dienā, kad Sibila ieradās darbnīcā, viņa atklāja, ka pielaikošanas istabas durvis ir aizslēgtas.

-        Mis Kumba, vai pie jums ir atslēga? Vai jūs aizslēdzāt durvis?

-       Jā, stingrā balsi apliecināja Alisija Kumba. Aizslēdzu, un tās paliks aizslēgtas.

-   Kā jūs to domājat?

-       Tas nozīmē, ka es atsakos no istabas. Lelle to var dabūt. Mums nevajag divas telpas. Pielaikot tērpus varam arī šeit.

-   Bet šis ir jūsu privātais kabinets.

-   Varu iztikt bez tā. Man ir plaša guļamistaba. To viegli iekārtot par guļamtelpu, kas ir apvienota ar dzīvojamo istabu.

-   Vai gribat teikt, ka nekad vairs neizmantosiet pielaikošanas istabu? neticīgi noprasīja Sibila.

-  Tieši tā.

-   Bet… uzkopšana? Tur krāsies putekļi un netīrība.

-   Lai! attrauca Alisija. Tā kā lelles iekārtošanās tajā mums sagādā nepatīkamus brīžus, lai viņa to ņem! Un pati lai arī uzkopj! Tad viņa piebilda: Ziniet, viņa mūs ienīst!

-   Ko jūs sakāt! nesaprata Sibila. Mūs ienīst lelle?

-   Jā, atbildēja Alisija. Vai tad jūs to nezinājāt? Jums vajadzēja zināt. Jums to vajadzēja pamanīt, vien paskatoties uz viņu.

-   Jāā, domīgi novilka Sibila, šķiet, es pamanīju. Manuprāt, es to jutu visu laiku ka viņa mūs ienīst un grib mūs dabūt ārā no tās istabas.

-   Viņa ir mazs, ļauns radījums, sacīja Alisija Kumba, bet tagad viņai vajadzētu justies apmierinātai.

H< *

Turpmāk viss noritēja mierīgi. Alisija Kumba paziņoja šuvējām, ka nolēmusi pagaidām atteikties no pielaikošanas istabas, paskaidrojot, ka dara to tāpēc, lai samazinātu uzkopjamo telpu skaitu.

Bet tās pašas dienas vakarā Alisija dzirdēja, kā viena meitene sacīja otrai:

-   Viņa nudien ir jukusi mis Kumba. Vienmēr esmu uzskatījusi, ka viņa ir dīvaina visas tās lietas, ko vina mūždien nozaudē un ne-

i

atceras, kur ko likusi vai darījusi. Bet šie notikumi pārspēj visu, vai ne? Un vainīga it kā tā lelle apakšstāva istabā.

-   Tu taču nedomā, ka viņa nojūgusies pavisam? bažījās otra meitene. Ka viņa varētu mums uzbrukt ar nazi vai tamlīdzīgi?

Meitenes sarunājoties pagāja garām mis Kumbas istabai. Alisija sašutusi izslējās krēslā. Jukusi, ko neteiksi! Tad viņa saguma un pie sevis noteica: "Ja nebūtu Sibilas, es pati domātu, ka neesmu pie pilna prāta. Taču mēs ar Sibilu un misis Grova arī esam vienādās domās, ka notiek kaut kas dīvains. Taču galvenais, ka nav skaidrs, kā tas viss beigsies?"

* * *

Pagāja trīs nedēļas. Sibila sacīja mis Kumbai:

-   Dažreiz mums vajadzētu ieiet tajā istabā.

-   Kāpēc?

-        Nu, man šķiet, ka tur būs sakrājies daudz putekļu. Var ieviesties kodes, un vispār… Vajadzētu izslaucīt un notraust putekļus, pēc tam istabu atkal aizslēgsim.

-        Manuprāt, labāk, lai paliek, kā ir, iebilda Alisija Kumba.

-        Nudien šķiet, ka jūs esat māņticīgāka par mani, Sibila iesmējās.

-        Varbūt, piekrita Alisija. Jau no paša sākuma mani tas viss satrauca vairāk nekā jūs. Es, ziniet… Jā, sākumā man tas viss likās dīvaini, bet aizraujoši. Nezinu, kā īsti pateikt… Esmu nobijusies un negribētu iet tajā istabā.

-        Bet es gribētu ieiet un to darīšu! neatkāpās Sibila.

-         Vai saprotat, kas ar jums notiek? Jūs vienkārši moka ziņkāre.

-  Lai tā būtu. Gribu redzēt, ko lelle izdarījusi.

-    Es tomēr uzskatu, ka labāk vinu atstāt

?

mierā, iebilda Alisija. Tagad, kad esam pametušas to istabu, lellei jābūt apmierinātai.

Labāk, lai viņa ir apmierināta! Alisija pēkšņi apklusa un tad iesaucās: Kādas muļķības mēs te runājam!

-        Jā, es apzinos, ka runājam muļķības, bet, ja vēlaties, lai uzvedamies saprātīgi, lūdzu, dodiet man atslēgu.

-   Labi jau labi.

-        Nojaušu, jūs domājat, ka es lelli izlaidīšu ārā vai darīšu ko tamlīdzīgu. Taču man liekas, ka tā nešķīstene spēj tikt ārā no istabas gan pa logu, gan durvīm.

Sibila atslēdza durvis un iegāja telpā.

-   Ārkārtīgi dīvaini! viņa tūdaļ iesaucās.

-        Kas ir dīvaini? jautāja Alisija, mēģinādama ielūkoties viņai pār plecu istabā.

-       Neizskatās, ka šeit būtu uzkrājušies putekli, vai ne? Visu šo laiku, kamēr durvis aizslēgtas, vajadzētu…

-  Jā, savādi…

-  Tur viņa ir, pamāja Sibila.

Lelle sēdēja uz dīvāna. Bet ne ierastajā sakņupušajā pozā. Lelle sēdēja ar taisnu muguru, atbalstījusies pret spilvenu, un atgādināja namamāti, kas sagaida ciemiņus.

-        Kā tad, teica Alisija Kumba, viņa izskatās pilnīgi iejutusies savās mājās, vai ne?

Man gandrīz vai gribas atvainoties, ka esmu ieradusies nelūgta.

-   Iesim prom, mudināja Sibila.

Viņa atkāpās un aizslēdza durvis.

Abas sievietes saskatījās.

-        Vēlētos zināt, iesāka Alisija Kumba, kāpēc tas viss mūs tik ļoti biedē?

-   Ak kungs, kurš gan nejustos nobijies!

-        Es gribēju teikt, kas tad galu galā ir noticis? Kaut kas nereāls lelle pārvietojas pa istabu. Manuprāt, to nedara pati lelle. Tas ir poltergeists.

-  Tā ir doma!

-        Jā, taču es tam neticu. Es domāju, ka tā ir… tā ir lelle.

-        Vai esat pārliecināta, ka nezināt, kā viņa te uzradās?

-        Nav ne mazākās jausmas, atbildēja Alisija. Un, jo ilgāk par to domāju, jo vairāk esmu pārliecinātāka, ka neesmu to ne pirkusi, ne saņēmusi dāvanā. Es sliecos domāt, ka lelle, kā lai saka… ir vienkārši atnākusi…

-   Kā jūs domājat, vai tā kādreiz aizies?

-        Patiesībā, prātoja Alisija, neredzu iemesla, kāpēc lai viņa to darītu. Viņa ir ieguvusi visu, ko vēlējās.

Taču izrādījās, ka lelle vēl nebija panākusi visu, ko vēlējās.

Nākamajā dienā, kad Sibila iegāja tērpu demonstrēšanas zālē, viņai aizrāvās elpa. Tad viņa izskrēja ārā un sauca augšup:

-   Mis Kumba! Mis Kumba, nāciet lejā!

-   Kas noticis?

Alisija Kumba, kas torīt bija piecēlusies vēlu, piesardzīgi kāpa lejā, mazliet pieklibodama, jo viņas labās kājas celi mocīja reimatisms.

-        Kas noticis, Sibila? tikusi lejā, viņa atkārtoja jautājumu.

-   Skatieties, skatieties!

Abas stāvēja uz durvju sliekšņa. Zālē uz dīvāna, ērti atspiedusies pret roku balstu, sēdēja lelle.

-        Viņa ir izgājusi! iesaucās Sibila. Viņa ir izgājusi no tās istabas! Viņa vēlas iegūt arī šo telpu!

Alisija Kumba noslīga uz krēsla, kas stāvēja turpat pie durvīm.

-        Beigās, viņa izdvesa, tā iekāros visu darbnīcu!

-  Tā izskatās, drūmi piekrita Sibila.

-        Ak tu bezkaunīgā, viltīgā, ļaunā draņķe! Alisija vērsās pie lelles. Kāpēc ieradies te un uzmācies mums? Mēs tevi negribam!

Viņai, tāpat kā Sibilai, likās, ka lelle sakustējās. It kā tās mīkstie locekļu būtu kļuvuši vēl ļenganāki. Garā, mīkstā roķele gulēja uz dīvāna paroča, bet no cepures apakšas glūnoši spīdēja acis. Tas bija viltīgs, ļauns skatiens.

-   Drausmīgs radījums, sacīja Alisija. Es to neciešu! Es to necietīšu ne mirkli ilgāk!

Pēkšņi, par lielu pārsteigumu Sibilai, viņa metās pāri istabai, paķēra lelli, pieskrēja pie loga, atrāva to vaļā un izmeta lelli uz ielas. Sibila izbailēs iekliedzās:

-   Alisij, jums tā nevajadzēja darīt! Jums noteikti nevajadzēja tā darīt!

-   Man kaut kas bija jādara, sacīja Alisija Kumba. Es vienkārši vairs nespēju izturēt.

Sibila piegāja pie loga un nostājās blakus Alisijai. Lejā uz trotuāra ar seju pret zemi gulēja lelle.

-  Jūs viņu nogalinājāt, teica Sibila.

-   Nerunājiet niekus… Kā gan var nogalināt kaut ko, kas izgatavots no samta un zīda, no lupatām! Tas nav reāli.

-  Tas liekas šausmīgi reāli.

-   Augstā debess! elpai aizraujoties, nočukstēja Alisija. Tas bērns…

Uz ietves blakus lellei stāvēja maza noskrandusi meitenīte. Viņa paskatījās pa kreisi un pa labi šajā rīta stundā uz ielas nebija liela rosība, pa retam garām pabrauca kāda automašīna -, tad, apmierināta ar redzēto, aši pieliecās, pacēla lelli un skrēja pāri ielai.

-   Stāvi! Stāvi! iekliedzās Alisija, tad, pagriezusies pret Sibilu, ātri noteica: Bērns nedrīkst ņemt šo lelli! Lelle ir bīstama pats ļaunuma iemiesojums! Mums bērns jāpanāk!

Taču tās nebija viņas, kas meiteni aizkavēja, bet gan satiksme uz ielas: trīs taksometri tuvojās pa vienu braukšanas joslu un divi preču izvadātāju furgoni pa otru. Meitene palika stāvam ielas vidū uz saliņas. Sibila noskrēja lejā pa kāpnēm, viņai sekoja Alisija. Lavicrēdamas starp automašīnām, sievietes izskrēja ielas vidū, pirms bērns paspēja šķērsot otru braucamo pusi.

-   Tu nedrīksti ņemt šo lelli! stingri sacīja Alisija Kumba. Atdod to man!

Meitene paskatījās uz viņu. Bērns bija apmēram astoņus gadus vecs, novājējis un ar mazliet šķielējošām acīm. Skatiens bija izaicinošs.

-   Kāpēc man tā būtu jāatdod jums? meitene jautāja. Jūs viņu izmētāt pa logu. Jā, es redzēju! Ja jau jūs to izgrūdāt, jums tā nav vajadzīga. Tāpēc tagad lelle ir mana.

-   Es tev nopirkšu citu lelli, izmisīgi solīja Alisija. Dosimies uz rotaļlietu veikalu uz kuru vien tu vēlēsies un es tev nopirkšu visskaistāko lelli, kāda vien tur būs. Bet šo atdod man.

-   Nē! iekliedzās meitene un aizsargājoši piekļāva pie krūtīm lelli.

-   Tev tā jāatdod! uzstāja Sibila. Lelle nav tava.

Viņa pastiepa roku, lai satvertu lelli, bet bērns sāka sist kājas pret zemi un kliegt:

-    Nedošu! Nedošu! Nedošu! Tā tagad ir mana! Es mīlu to! Jūs viņu nemīlējāt! Jūs to ienīdāt! Ja jūs lelli nebūtu ienīdušas, jūs to neizmestu pa logu. Es mīlu viņu, es jums saku, un tieši to lelle grib! Viņa vēlas būt mīlēta!

Un tad, kā zutis izlocījusies starp automašīnām, meitenīte pārskrēja pāri atlikušajai ielas pusei, ienira šķērsielā un nozuda, pirms abas padzīvojušās sievietes uzdrīkstējās apiet braucamrīkus un sekot bērnam.

-   Meitene ir projām, noteica Alisija.

-   Viņa sacīja, ka lelle gribējusi būt mīlēta, bilda Sibila.

Varbūt, domīgi sacīja Alisi ja. Varbūt, ka tieši to lelle visu laiku vēlējās… mīlestību…

Tā nu viņas stāvēja Londonas satiksmes pašā vidū divas apmulsušas sievietes un cieši raudzījās viena otrā.

E s redzĒju spogulĪ

Šim stāstam nav izskaidrojuma. Es nezinu, kāpēc tā notika un kādi bija cēloņi. Vienkārši tā notika.

Bet brīžiem es vienalga prātoju, kā risinātos notikumi, ja es laikus būtu pievērsis uzmanību kādai būtiskai detaļai, ko tobrīd pienācīgi nenovērtēju un sapratu vienīgi vēlāk, pēc daudziem gadiem. Ja es to būtu pamanījis, tad… tad droši vien trīs cilvēku dzīves izvērstos pilnīgi citādi. Bet par to pat iedomāties nespēju.

Savu stāstu sākšu ar atgriešanos tālā pagātnē 1914. gada vasarā, tieši pirms kara -, kad es kopā ar Nīlu Kārsleiku ierados Beidžvertā. Nīls bija, kā es uzskatīju, mans tuvākais draugs. Pazinu arī viņa brāli Alanu, bet ne tik labi. Silviju, viņu māsu, nekad agrāk nebiju saticis. Viņa bija divus gadus jaunāka par Alanu un trīs gadus jaunāka par Nīlu. Divas reizes, kamēr mēs ar Nīlu vēl mācījāmies skolā, es biju gatavojies pavadīt brīvlaiku pie viņa Beidžvertā, bet abas reizes kaut kas atgadījās un es neaizbraucu. Un tā iznāca, ka man jau bija divdesmit trīs gadi, kad pirmo reizi ierados Nīla un Alana mājās.

Bija paredzēts, ka atbrauks vairāki jaunieši. Nesen Nīla māsa Silvija bija saderinājusies ar Čārlzu Kroliju, kas, kā pastāstīja Nīls, bija krietni vecāks par līgavu, tomēr pilnīgi pieņemams puisis un arī materiāli labi nodrošināts.

Mēs ar Nīlu ieradāmies, ja pareizi atceros, ap septiņiem vakarā. Pārējie jau bija devušies pārģērbties vakariņām. Nīls mani aizveda uz man paredzēto istabu. Beidžvertā izrādījās brīnišķīgs, vecs, neregulāras formas nams. Pēdējo trīssimt gadu laikā tam bija radušās daudzas piebūves, un tagad vai ik uz soļa negaidīti atklājās gan lielākas, gan mazākas kāpnes te uz augšu, te leju. Namā varēja viegli apmaldīties. Atceros, ka Nīls apsolīja atnākt pēc manis, kad pienāks laiks doties vakariņās. Jutos nedaudz sakautrējies, domājot par pirmo tikšanos ar viņa tuviniekiem. Es iesmējos un sacīju Nīlam, ka šī māja izskatās tieši tā, it kā tās gaiteņos varētu negaidīti saskrieties ar kādu spoku, un viņš bezrūpīgi attrauca: Jā, tādas runas klīst, taču neviens tos nav redzējis, un viņam neesot ne jausmas, kā tie varētu izskatīties.

Tad Nīls aizsteidzās, bet es sameklēju ceļasomā vakara uzvalku. Kārsleiki dzīvoja pieticīgi; viņi bija pieķērušies vecajam namam, taču nespēja algot sulaiņus, kas viesiem palīdzētu izpakot ceļasomas un citādi pakalpot.

Un, lūk, es jau sēju kaklasaiti, stāvēdams spoguļa priekšā. Tajā redzēju savu seju un plecus, bet aizmugurē istabas sienu tukšu, gludu, ar durvīm vidū. Tikko pabeidzu sakārtot apkakli, kad pēkšņi pamanīju, ka durvis paveras.

Nezinu, kāpēc es nepagriežos manuprāt, tā būtu dabiska reakcija. Bet es nepagriežos. Es tikai vēroju, kā durvis lēnām atvērās un skatam atklājās blakus telpa.

Tā bija guļamistaba plašāka nekā manējā ar divām gultām. Pēkšņi man aizrāvās elpa.

Vienas gultas kājgalī stāvēja jauna sieviete, un viņas kaklu bija aptvērušas spēcīgas vīrieša rokas. Vīrietis žņaudzot lēni lieca meiteni atpakaļ, un bija redzams, ka viņai sāk trūkt elpas.

Tas nebija acu māns es redzēju visu pilnīgi skaidri. Te notika slepkavība.

Es skaidri saskatīju meitenes vaibstus, viņas krāšņos, zeltainos matus, pirmsnāves šausmu izteiksmi daiļajā sejā, kas arvien vairāk piesārta no asins pieplūduma. No vīrieša es redzēju vienīgi muguru, rokas un rētu pāri vaigam līdz pašam kaklam sejas kreisajā pusē.

Lai izstāstītu, vajadzīgs kāds laiks, bet tobrīd es tikai stāvēju kā apstulbis, tad zibenīgi apcirtos, lai steigtos sievietei palīgā…

Bet pie tās sienas, kuras atveidu es redzēju spogulī, stāvēja vienīgi Viktorijas laika sarkankoka drēbju skapis. Ne atvērtu durvju, ne varmācības akta. Es atkal pagriezos pret spoguli. Tajā bija redzams vienīgi drēbju skapis…

Pārbraucu plaukstu pār acīm. Metos pāri istabai un mēģināju atvērt aizslēgto skapi, bet tajā brīdī pa durvīm, kas veda gaitenī, ienāca Nīls un pārsteigts noprasīja, ko es, pie velna, cenšoties darīt.

Droši vien draugs nodomāja, ka esmu maķenīt ķerts, kad pagriezos pret viņu un satraukti noprasīju, vai aiz skapja ir durvis. Jā, viņš atbildēja, ka aiz tā ir durvis, kas ved uz blakus telpu. Es jautāju, kas apmeties tajā istabā, un viņš atbildēja, ka Oldhemu pāris majors Oldhems ar kundzi. Tad es painteresējos, vai misis Oldhcma ir blondīne, un. kad Nīls sausi atteica, ka dāma ir brunete, es beidzot sapratu, cik muļķīgi uzvedos. Saņēmos, acumirklī sagudroju kādu stulbu izskaidrojumu savai uzvedībai, un mēs devāmies lejā. Es pārliecināju sevi, ka man rādījies kaut kas līdzīgs redzes halucinācijai, un nokaunējies sajutos kā pēdējais nelga.

Un tad… tad… Nīls sacīja: Mana māsa Silvija, un es lūkojos sejā daiļajai meitenei, kuru, kā es biju redzējis, pirms dažām minūtēm žņaudza kāds nelietis. Tad Nīls iepazīstināja ar blakus stāvošo slaido tumšmataino vīrieti, kura sejas kreiso pusi līdz pat zodam šķērsoja rēta.

Lūk, tā. Gribētu zināt, ko jūs darītu manā vietā. Te stāvēja meitene tā pati meitene -, un turpat stāvēja vīrietis, kuru es redzēju šo meiteni žņaudzam. Un viņi gatavojās pēc mēneša precēties…

Vai biju skatījis pravietisku nākotnes vīziju? Vai pēc kāda laika Silvija un viņas vīrs atbrauks uz šejieni un viņiem ierādīs to istabu (visērtāko viesu guļamistabu), un aina, kuru skatīju spogulī, notiks īstenībā?

Kas man būtu jādara? Vai man vajadzēja ko darīt? Vai pārējie… Nīls vai Silvija… man noticētu?

Visu nedēļu, ko pavadīju Beidžvertā, mani atkal un atkal mocīja jautājums: teikt vai neteikt? Jāatzīstas, ka visu sarežģīja vēl viens apstāklis no pirmā acu uzmetiena es biju neglābjami iemīlējies Silvijā Kārslcikā… Visvairāk uz pasaules es ilgojos būt kopā ar viņu… Un tas saistīja manas rokas.

Taču, ja es neko neteikšu, Silvija apprecēs Čārlzu Kroliju un viņš jauno sievieti nogalinās…

Un tā, dienu pirms aizbraukšanas no Bcidžvertas, es sadūšojos un izstāstīju viņai par spogulī redzēto. Es teicu, ka nebrīnīšos, ja viņa mani uzskatīs par jukušu, tomēr svinīgi apzvērēju, ka neko neizdomāju, ka patiesi redzēju to, ko stāstu, un, tā kā viņa nolēmusi apprecēties ar Kroliju, uzskatu par savu pienākumu pastāstīt par dīvaino atveidu spogulī.

Silvija mierīgi klausījās, viņas skatiens bija neizprotams. Viņa nedusmojās, nē. Kad es beidzu, Silvija man pateicās, bet acis viņai bija bēdīgas. Kā tāds idiots es vairākkārt atkārtoju:

-   Es to redzēju! Es patiešām to redzēju!

-   Es jums ticu, ka tieši tā bija. Es ticu, viņa atbilēja.

Es aizbraucu, tā arī nesapratis, vai biju darījis pareizi, vai arī rīkojies kā pēdīgais muļķis. Pēc nedēļas uzzināju, ka Silvija atsaukusi saderināšanos ar Čārlzu Kroliju.

Tad sākās karš, un par ko citu domāt vairs nebija laika. Būdams atvaļinājumā, es pāris reižu nejauši satiku Silviju, bet vispār cik iespējams no viņas izvairījos.

Es mīlēju Silviju un ilgojos pēc viņas tikpat kvēli kā agrāk, bet kaut kur zemapziņā jautu, ka man nav cerību. Es biju vainīgs pie tā, ka izjuka viņas saderināšanās ar Kroliju, un centos sev iegalvot, ka, lai attaisnotu savu toreizējo rīcību, man pret viņu jāizturas pilnīgi vienaldzīgi.

1916. gadā Nīls krita, un tā sagadījās, ka man vajadzēja pastāstīt viņa māsai par brāļa pēdējiem dzīves mirkļiem. Pēc tam mūsu attiecības nevarēja palikt tik formālas kā agrāk. Silvija dievināja brāli, un viņš bija mans labākais draugs. Viņa bija tik mīļi aizkustinoša un neizsakāmi daiļa savās skumjās… Tomēr es savaldījos un, neatklājis savas jūtas, devos prom, lūgdams likteni sūtīt manu lodi, lai reiz viss izbeigtos. Dzīvei bez Silvijas nebija jēgas.

Taču lode nemeklēja mani. Tikai viena nomaldījusies viegli skāra labo vaigu, un kāda cita atsitās pret cigarešu etviju krūšu kabatā, bet citādi tiku cauri neievainots. Čārlzs Krolijs krita 1918. gada sākumā.

Tas daudz ko mainīja. 1918. gada rudenī, neilgi pirms kara darbības izbeigšanās, es atgriezos dzimtenē, tiešā ceļā devos pie Silvijas un atzinos mīlestībā. Es necerēju uz atbildes jūtām, un mana sirds vai pamira, kad viņa jautāja, kāpēc es to neteicu agrāk. Es izstostīju kaut ko par Kroliju, un viņa sacīja:

Kā jūs domājat, kāpēc tad es pārtraucu attiecības ar viņu?

Tad viņa pastāstīja, ka iemīlējusi mani tāpat kā es viņu no pirmā acu uzmetiena.

Es izstāstīju par savu pārliecību, ka viņa atsaukusi saderināšanos mana toreizējā stāsta dēļ. Bet viņa iesmējās un atbildēja ja patiešām mīl otru cilvēku, tad nekas nevar nobiedēt, tad mēs atcerējāmies un pārrunājām nelāgo epizodi, kuru biju redzējis, un nospriedām, ka tā tiešām bijusi dīvaina vīzija, bet nekas vairāk.

Laiks ritēja. Mēs apprecējāmies un bijām neizsakāmi laimīgi. Taču drīz vien es apjautu, ka tagad, kad Silvija piederēja man, es nebūt nespēju būt ideāls dzīvesbiedrs. Es Silviju neprātīgi mīlēju, taču biju greizsirdīgs, līdz absurdam greizsirdīgs uz katru, kam Silvija uzsmaidīja. Sākumā mana neattaisnotā greizsirdība sievu uzjautrināja, šķiet, viņai tā pat glaimoja. Galu galā tas taču bija kā pierādījums, cik ļoti es viņu mīlu.

Kas attiecas uz mani, es labi sapratu, ka ne tikai nostādu sevi muļķa lomā, bet arī apdraudu mūsu kopdzīves mieru un laimi. Kā teicu, es to sapratu, taču nespēju mainīties. Ik reizi, kad Silvija saņēma vēstuli un to man neparādīja, es mocījos ar domām, kas gan to ir sūtījis. Ja viņa smejoties sarunājās ar kādu vīrieti, es saīgu un kļuvu aizdomīgs.

Kā jau teicu, sākumā Silvija tikai pasmējās par manu aizdomīgumu, uzskatīdama, ka pietēloju, lai viņu uzjautrinātu. Tomēr pamazām mana izturēšanās viņai vairs nesagādāja prieku, un tad jau viņa ne vairs smējās, ne uzjautrinājās.

Pamazām sākās atsvešināšanās. Ne fiziski, bet garīgi. Viņa pārstāja dalīties ar mani savās domās. Silvija bija laipna, taču skumja likās, ka viņa ir tālu projām.

Pamazām es atjautu, ka sieva mani vairs nemīl. Viņas mīlestība bija mirusi, un tas biju es, kas to nogalināja…

Nākošais solis šķita neizbēgams, un es ar bailēm to gaidīju…

Tad mūsu dzīvē ienāca Dereks Veinraits. Viņam bija viss, kā man nebija. Viņam bija ašs prāts un veikla valoda, un viņš bija ārkārtīgi izskatīgs. Turklāt esmu spiests atzīt visnotaļ jauks cilvēks. Tiklīdz viņu ieraudzīju, es sev teicu: "Tieši tāds vīrietis ir kā radīts Silvijai…"

Viņa pretojās. Zinu, ka viņa cīnījās ar sevi… taču es nepalīdzēju. Nespēju. Es biju iegrimis drūmā apmātībā. Es cietu drausmīgas mokas… Es arvien vairāk visu sabojāju. Kādu dienu es nenovaldījos izplūdu mežonīgos, nepamatotos apvainojumos. Biju kā prātu zaudējis no greizsirdības un ciešanām. Tas, ko izkliedzu, bija nežēlīgi un nepatiesi, un, lai gan es apjēdzu, cik necilvēcīgi un netaisnīgi rīkojos, tomēr turpināju, turklāt izjuzdams mežonīgu gandarījumu…

Atceros, kā Silvija pietvīka un atkāpās…

Biju viņu novedis līdz pēdējai robežai.

Atceros, viņa noteica:

-  Tā turpināties vairs nevar…

Kad tovakar pārrados mājās, tā bija tukša… Uz galda gulēja vēstule.

Viņa rakstīja, ka pamet mani uz visiem laikiem. Pāris dienu viņa pavadīs Beidžvertā, pēc tam dosies pie cilvēka, kas viņu mīl un kam viņa ir vajadzīga. Un lūdza mani ar to samierināties.

Atskārtu, ka līdz šim brīdim es īstenībā nebiju ticējis savām aizdomām, taču vēstules saturs bija apliecinājums tam, ka manas šaubas bijušas pamatotas, un, zaudējis skaidro saprātu, es iemetos automašīnā un trakā ātrumā aizbrāzos uz Beidžvertu.

Atceros, ka Silvija tikko bija pārģērbusies vakariņām, kad ielauzos viņas istabā. Atceros sievas seju pārsteigtu, skaistu… nobijušos.

Es iekliedzos:

-        Nevienam citam tu nepiederēsi, vienīgi man! Nevienam!

Un es sagrābu viņas kaklu, cieši aptvēru ar plaukstām un liecu viņas augumu atpakaļ.

Pēkšņi es ieraudzīju mūs spogulī. Silviju, kas cīnījās pēc elpas, sevi, kas viņu žņaudza, un rētu uz mana labā vaiga, kur to bija atstājusi lode…

Nē, es Silviju nenogalināju. Negaidītā atklāsme paralizēja mani, es atlaidu rokas un ļāvu Silvijai noslīgt uz grīdas…

Un tad es sabruku, un vina mani mierināja… Jā, viņa mani mierināja.

Es Silvijai izstāstīju visu, ar ko biju mocījies, un viņa sacīja, ka ar frāzi, ka "dosies pie cilvēka, kas viņu mīl un kam ir vajadzīga", bija domājusi savu brāli Alanu… Tajā naktī mēs atklājām viens otram savas sirdis, un kopš tā brīža vairs nekas neaptumšoja mūsu dzīvi starp mums valdīja dziļa izpratne un pilnīga uzticēšanās…

Tā bija prātu atskurbinoša doma, ka, pateicoties Dieva žēlastībai un spogulim, es nekļuvu par slepkavu…

Tonakt kaut kas tomēr pazuda nebūtībā greizsirdības sātans, kas tik ilgi bija mani apsēdis…

Taču reizēm es prātoju: "Pieņemsim, ka es nebūtu apjautis šo būtisko kļūdu rētu uz kreisā vaiga, kad patiesībā tā bija uz labā, jo es taču biju skatījies spoguļattēlā… Vai toreiz es būtu bijis tik pārliecināts, ka spogulī redzētais vīrietis ir Čārlzs Krolijs? Vai tad es būtu brīdinājis Silviju? Vai viņa būtu apprecējusi mani… vai Kroliju?

Vai varbūt pagātne un nākotne ir viens un tas pats?"

Esmu parasts cilvēks un nevaru pretendēt uz šādu notikumu dziļāku izpratni, bet… es redzēju to, ko redzēju, un tieši tādēļ mēs, Silvija un es, esam kopā un, kā teica senās dienās, būsim kopā, līdz nāve mūs šķirs. Bet varbūt arī pēc tam…

SATURS

Patvērums…………………………… 5. lpp

Neparastais mantojums…………… 41. lpp

Slepkavība ar mērlenti…………… 64. lpp

Gadījums ar mājas uzraudzi…….. 90. lpp

Gadījums ar lielisko kalponi…… 115. lpp

Mis Mārpla stāsta……………….. 140. lpp

Šuvējas lelle…………………….. 158. lpp

Es redzēju spogulī………………. 194. lpp

Agata Kristi MIS MĀRPLAS PĒDĒJĀS LIETAS Stāsti

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k.l2, LV-1006 Tālr.: 67185881

[1]bunch (angļu vai.) pušķis, kūlis. (Šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes.)

[2]jewels (angļu vai.) dārgakmeņi. Vārdu izrunā līdzīgi kā Džflels.

[3] arsēns Lipēns franču rakstnieka Morisa Leblāna (1864-1941) kriminālromānu varonis.

[3]gammon (angļu vai.) šķiņķis, sar. vai. arī nieki.

[4] plaši izplatīta organizācija, kas pulcē sievietes dažādiem interešu pasākumiem. Pirmais Sieviešu institūts tika dibināts 1915.g. kā bezpartijiska organizācija, lai ieinteresētu un palīdzētu organizēt ciematos vietējās institūta nodaļas.

[5] dr. h. kripens (1862-1910) noslepkavoja savu sievu koru, tika tiesāts, atzīts par vainīgu un pakārts 1910. gada 28. novembrī.

[6]slctck (angl.) gauss, ičns.

[7] rūgti. tumšbrūni sveķi ar nepatīkamu smaku, ko iegūst no dažu čemuraugu saknēm, lieto medicīnā pret zarnu darbības traucējumiem.

[8] sers lorenss alma-tadema (1836 1912) viktorijas laika neoklasicisma pārstāvis; Lords Frederiks Leightons (1830 1896) angļu klasicisma gleznotājs.

[8]Vees joks (tulk. no fr. vai.).

[9] 18.g.s. rnčbcļu stils.

Content

Kristi Agata Mis Mārplas pēdējās lietas

Patvērums

NEPARATAIS MANTOJUMS

SLEPKAVĪBA AR MĒRLENTI

GadĪjums AR MĀJAS UZRAUDZI

GADĪJUMS AR LIELISKO KALPONI

Mis MĀrpla stĀsta

ŠUVĒJAS LELLE

SATURS