Kristi Agata

Nelaiķa tējas paviljons

Agata Kristi

NELAIĶA TĒJAS PAVILJONS

ROMĀNS

DARBOJOŠĀS PERSONAS

Herkuls Puaro beļģis, detektīvs ar bagātīgām ūsām, kuru izmisušas sievietes noslēpumains telefona zvans izsauc uz Devonu.

Mis Lemona Puaro sekretāre, vina lasa vienīgi tādas grāmatas, kas papildina redzesviedokli, kādu neatzīst viņas šefs.

Ariadne Olivera slavena detektīvromānu rakstniece, vienlaikus ar jaunu frizūru radījusi ari jaunu ideju: spēli Slepkavas meklēšana, kurā visas situācijas izdomātas un kurā obligāts upuris.

Maiks Veimens jauns arhitekts, izskatīgs, pievilcīgs, izpilda pasūtījumus pārtikušiem kungiem, kuriem netrūkst naudas, bet pietrūkst gaumes.

Misis Foliata jaunības gados muižas īpašniece, kas joprojām zināmas īpašuma tiesības tomēr pratusi saglabāt.

Sers Džordžs Stabss sārtvaidzis vīrietis, kas veiksmīgi iekļuvis augstākajā sabiedrībā, viņa laipnīgā izturēšanās ir pretrunā ar nepatīkamo, dzēlīgo zilo acu skatienu.

Lēdija Hetija Stabsa sera Džordža sieva, viņai piemīt laisks skaistums un tieksme bērnišķīgi apjūsmot savas skaistās un dārgās vērtslietas.

Misis Mastertona sieviete kā monuments, ar asinssunim līdzīgu seju, nepārspējama organizatore.

Kapteinis Džims Varbertons Mastertonu uzticības persona, pēc vispārējā sabiedrības atzinuma misis Mastertonas izsūtāmais zēns.

Aleks Legī jauns zinātnieks, nervozs, neapmierināts ar pasaules stāvokli un politiku.

Pegija Legi Aleka Legī skaistā, rudmatainā sieva, dārza svētkos viņai jātēlo zīlniece.

Mis Brevisa sera Džordža sekretāre, ārēji patīkama, dzirkstoša, rosīga četrdesmitgadniece, dzimusi vadošam darbam.

Misters Merdels vecs jūrnieks ar apbrīnojami labu atmiņu, sevišķi par notikumiem, kas saistīti ar dažādiem vietējiem atgadījumiem.

Marlēna Takere vienkārša padsmitniece, viņai slepkavības izmeklēšanas spēlē, kurai scenāriju izstrādājusi misis Olivera, iedalīta upura loma, meitene ir neapmierināta, ka spēlē nav paredzēts izdekorēt viņu ar iespaidīgiem sarkaniem traipiem.

Etiens Desousa lēdijas Stabsas bezrūpīgais brālēns no aizjūras zemes, viņš ierodas negaidīts un neaicināts.

1.

Klausuli pacēla mis Lemona, Puaro sekretāre, kas bija speciāli sagatavota šādam darbam.

Nolikusi malā savu stenogrāfijas piezīmju bloku, viņa lietišķi teica:

-Trafalgara 8137.

Herkuls Puaro, atlaidies stāvajā atzveltnes krēslā, pievēris acis, vieglītiņām domīgi bungoja ar pirkstu galiem pa galda malu: tuk-tuk-tuk. Domās viņš turpināja virknēt labskanīgas frāzes vēstulei, kuru nupat bija diktējis.

Aizsegusi klausuli ar plaukstu, mis Lemona klusinātā balsī jautāja:

-       Vai pieņemsiet personisku telefonsarunu no .Devonas, no Neskombes?

Puaro sarauca uzacis, sekretāres nosauktā vieta viņam neko neizteica.

-      Kā sauc zvanītāju? viņš piesardzīgi noprasīja.

Mis Lemona atsedza klausuli.

-            Kas runās? Ariadne… Kas? viņa neizpratnē jautāja. Ak, jā, jā, kāds uzvārds, atkārtojiet.

Sekretāre atkal pagriezās pret Puaro.

-    Misis Ariadne Olivera.

Herkula Puaro uzacis pacēlās uz augšu. Atmiņā uzplaiksnīja pelēcīgi, vējā plīvojoši mati… ērgļa profils. Viņš pienāca un, paņēmis no mis Lemonas klausuli, ārēji vienaldzīgi bilda:

-    Herkuls Puaro klausās…

-     Vai runā pats misters Herkuls Puaro? telefoniste neticīgi pārvaicāja.

Puaro apstiprināja.

-    Savienoju jūs ar misteru Puaro, balss teica. Smalko, griezīgo skaņu nomainīja varens, dunošs kontralts, likdams Puaro steidzīgi pavirzīt klausuli pāris sprīžu tālāk no auss.

-    Mesjē Puaro,vai patiesi jūs? misis Olivera vēlreiz pārjautāja.

-    Pats personīgi, madame[1].

-    Te runā misis Olivera. Nezinu, vai jūs mani vēl atceraties?

-    Protams, atceros. Kurš gan spētu jūs aizmirst?

-    Ak, dažkārt cilvēki ir tādi aizmāršas, misis Olivera sacīja. īstenībā visai bieži. Domāju, ka mana persona ne ar ko īpaši neizceļas. Varbūt vienīgi ar to, ka mēdzu mainīt matu krāsu un sakārtojumu. Bet tie ir sīkumi. Ceru, ka neesmu jūs iztraucējusi kādā ārprātīgi svarigā bridī.

-     Ko jūs, madame, jūsu zvanīšanu nevar uzskatīt par traucējumu.

-     Ak, man šķiet, diez vai jūs vēlēsieties pārslēgt savas domas citā gultnē. Jūs patlaban man esat steidzīgi vajadzīgs.

-    Vajadzīgs?

-    Jā, un nekavējoties. Vai varat tūdaļ (doties uz lidostu?

-     Es nemēdzu lidot. No gaisa bedrēm man kļūst nelabi.

-     Man arī. Un diezin vai ar lidmašīnu iznāks ātrāk nekā ar vilcienu. Man šķiet, ka tuvākā lidosta šajā pusē ir Eksetera, un tā atrodas vairāku jūdžu attālumā. Brauciet vien ar vilcienu. Pulksten divpadsmitos tas atiet no Pedingtonas uz Neskombi. Jums laika gana, veselas trīs ceturtdaļstundas, ja vien mans pulkstenis rāda pareizi, kaut parasti tā nemēdz būt.

-    Bet, madame, kur jūs atrodaties? Un ko gan tas nozīmē?

-    Esmu Neses muižā, Neskombē. Mašīna vai taksometrs jūs gaidīs Neskombes stacijā.

-     Bet kālab esmu jums vajadzīgs? Un ko tas viss īsti nozīmē? Puaro uzstājīgi atkārtoja.

-    Vai, telefonus uzstāda tik muļķīgās vietās, misis Olivera pukojās, šis atrodas zālē… cilvēki te nemitīgi staigā garām, sarunājas… īsti labi nedzirdu. Bet es jūs gaidu. Visi būs sajūsmināti. Uz redzēšanos.

Viņai noliekot klausuli, atskanēja klikšķis, zuzēja maiga dūkoņa.

Apjucis un samulsināts, ari Puaro, murminādams kaut ko zem deguna, nolika klausuli. Mis Lemona, turēdama rakstāmo gatavībā, sēdēja nopietna un koncentrējusies. Viņa klusā un neizteiksmīgā balsī atkārtoja pēdējo frāzi, kas tika nodiktēta pirms telefonsarunas:

-     …atļaujiet man apgalvot, godātais ser, ka hipotēka, par kuru…

Puaro ar rokas mājienu lika saprast, ka hipotēkas jautājums tiek atlikts.

-   Tā bija misis Olivera, viņš teica, Ariadne Olivera, detektīvromānu rakstniece. Varbūt jums gadījies lasīt… Puaro aprāvās, atcerējies, ka mis Lemona lasa tikai pamācoša rakstura grāmatas un pret kriminālromāniem izturas ar nicināšanu. Viņa grib, lai braucu uz Devonšīru jau šodien, tūlīt pat, viņš palūkojās pulkstenī, pēc trīsdesmit piecām minūtēm.

Mis Lemona neapmierināti sarauca uzacis.

-     Izklausās pārāk skaisti, viņa noteica. Kāpēc?

-    Jūs jau varat jautāt. Bet viņa neko nepateica.

-    Cik īpatnēji. Kāpēc nepateica?

-     Tāpēc, ka, Puaro domīgi bilda, ka viņa baidījās, vai kāds sarunu nenoklausās. Jā, to viņa man skaidri lika manīt.

-     Jā, tiešām, mis Lemona noteica tādā tonī, it kā izlaistu nagus, lai aizstāvētu savu darba devēju. Kādas gan cilvēkiem kaprīzes! Iedomājas, ka jūs tūlīt trauksieties prom, it kā dzītos pakaļ kādai meža zosij… Tik nopietns cilvēks kā jūs! Jau labi sen esmu ievērojusi, ka visādi mākslinieki un rakstnieki ir gauži nenosvērti cilvēki, viņiem nav ne mazākās jēgas, ko drīkst un ko nedrīkst atļauties. Vai man piezvanīt, vai ari sūtīt telegrammu: "Nožēloju, nevaru aizbraukt no Londonas"? Viņas roka sniedzās pie telefona.

Puaro balss roku apturēja.

-     Du tout![2] viņš teica. Gluži pretēji. Esiet tik laipna un nekavējoties izsauciet taksometru. -

Viņa balsī ieskanējās nepacietība. Brīnišķīgi! Dažus nepieciešamākos tualetes piederumus manā mazajā ceļasomā! Un steidzīgi, ļoti steidzīgi. Man jāpagūst uz vilcienu.

II

Vilciens, ar pilnu tvaiku pārvarējis vairāk nekā simt astoņdesmit jūdzes no divi simti divpadsmit jūdžu garā ceļa, mīlīgi un mierīgi, dūmu mutuļus pūzdams, norullēja arī atlikušās trīsdesmit un ieripoja Neskombes stacijā. Izkāpa tikai viens pasažieris Herkuls Puaro. Uzmanīgi pārkāpis pāri dziļajai spraugai starp vilciena pakāpieniem un peronu, viņš paraudzījās apkārt. Vilciena beigās bagāžas nodaļā rosījās pavadonis. Puaro paņēma savu ceļasomu un pa platformu devās uz izeju. Nodevis biļeti, izgāja cauri kases telpai.

Ārpusē stāvēja milzīgs hambera limuzīns. Uniformā tērpies šoferis panāca uz priekšu.

Misters Herkuls Puaro? viņš godbijīgi jautāja un, paņēmis no Puaro rokām ceļasomu, atvēra mašīnas durvis. Viņi devās prom no stacijas, pārbrauca pāri dzelzceļa tiltam un nogriezās pa līkumotu lauku ceļu, ko no abām pusēm iekļāva dzīvžogs. Pēc kāda brīža labajā pusē parādījās ieplaka, kas pavēra brīnišķīgu ainavu ar upi un zilganā dūmakā tītiem kalniem tālumā. Šoferis apstādināja mašīnu pie žogmalas.

-    Upi sauc Helma, ser, viņš teica. Tālumā redzama Dartmūra.

Mājiens bija nepārprotams redzamo ainavu nepieciešams apjūsmot. Puaro tā arī darīja, vispirms viņš izdvesa sajūsmu apliecinošas skaņas un vairākkārt nomurmināja: "Brīnišķīgi!" īstenībā daba viņu sajūsmināja maz. Kopts mauriņš dārzā pie mājas drīzāk varēja izraisīt patiesu apbrīnu un likt Puaro lūpām nomurmināt kādus sajūsmas vārdus.

Mašīnai garām laiskā gaitā aizsoļoja divas meitenes, viņas lēni kāpa pa ceļu kalnā. Meitenēm uz muguras bija smagas mugursomas, viņas bija ģērbušās šortos, spilgti raibām šallēm ap galvu.

-     Netālu no mūsu mājām atrodas Jauniešu viesnīca, ser, skaidroja šoferis, kurš ceļā uz Devonu nepārprotami bija uzņēmies Puaro gida lomu. Hudaunas parks. Kādreiz tas piederēja misteram Flečeram. Jauniešu viesnīcu asociācija šo vietu nopirka, un vasarās tagad te ir kā bāztin piebāzts. Tur ir vairāk nekā simts vietu. Uzturēties katrs te var tikai kādas pāris naktis, tad jādodas prom. Apmešanās paredzēta gan sievietēm, gan vīriešiem un galvenokārt ārzemniekiem.

Puaro izklaidīgi māja ar galvu. Viņa domas kavējās, un ne jau pirmo reizi, pie tā, ko viņš patlaban redzēja. Šorti noplicināja jau tā pieticīgo sievišķīgumu. Viņš nožēlā pievēra acis. Kādēļ, ak, kādēļ gan jaunām sievietēm vajag sevi tā izķēmot. Sārtie stilbi izskatījās vienreizēji nepievilcīgi!

-     Šķiet, viņas pamatīgi apkrāvušās, Puaro nomurmināja.

-    Jā, ser, un no stacijas līdz autobusa pieturai ir krietns ceļa gabals. Līdz Hudaunas parkam būs kādas divas jūdzes. Brīdi nogaidījis, viņš turpināja: Ja jums nebūtu iebildumu, ser, mēs viņas varētu aizvest.

-    Bez vārda runas, bez vārda runas, laipni atteica Puaro. Viņš taču viens brauc greznā un gandrīz tukšā mašīnā, un uz ceļa šīs divas piekusušās un nosvīdušās jaunās sievietes, vēl piedevām apkrautas ar smagām mugursomām un apģērbušās bez kādas sajēgas, lai taptu kaut nedaudz pievilcīgas pretējam dzimumam. Šoferis iedarbināja mašīnu un pieripināja braucamo meitenēm līdzās. Viņas piesarka un cerīgi pavērsa nosvīdušās sejas pret mašīnā sēdētājiem.

Puaro atvēra durvis, un meitenes ieremsās mašīnā.

-    Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, teica viena no meitenēm, gaišmate, ar ārzemnieces akcentu. Ceļš laikam ir garāks, nekā bijām domājušas?

Otra meitene, iedegusi, tumši sasārtušu seju un spīdīgām kastaņkrāsas sprogām, kas nerātni spraucās laukā no ap galvu aptītās šalles, pamāja, smaidot paspīdināja zobus un nomurmināja:

-    Grazie.

Gaišmatainā meitene turpināja aizgūtnēm čivi-

«Cļ -

^ nat.

i Q Es eju uz Angliju uz divām nedeļam brivdie3 nās. Es nāku no Holandes. Man ļoti patīk Anglija. Es biju Stratfordā pie Evonas, Šekspīra teātris un Varvikas pils. Tad vēl es biju Kolvellā, ļoti skaisti. Es nāku uz slavenu, skaistu vietu šeit. Rīt es iešu pāri upei, es iešu uz Plimutu, kur bija atklāta Jaunā pasaule.

-    Un jūs, sinjora? Puaro pievērsās otrai meitenei. Bet viņa tikai smaidīja un purināja savas sprogas.

-     Viņai ir ļoti maza angļu valoda, mīlīgi skaidroja holandiete. Mēs abas mazliet runājam franču, tā mēs runājām vilcienā. Viņa nāk no Milānas, un Anglijā viņai ir radiniece, precējusies ar džentlmeni, viņš tur veikalu pārtikas preču tirgotavu. Viņa atnāca ar draugu no Ekseteras vakar, bet draugs ēda pīrāgu ar sliktu teļa galu no veikala Ekseterā un viņam bija jāpaliek tur slimam. Tas ir ļoti slikti teļa gaļa ar pīrāgu karsta laikā.

Ceļš sazarojās uz divām pusēm, un šoferis pieturēja. Meitenes izkāpa, izteica paldies divās dažādās valodās un nogriezās pa to ceļu, kas tālāk nogriezās pa kreisi. Šoferis uz bridi atmeta savu džentlmenisko vienaldzību un iejūtīgi stāstīja misteram Puaro:

-     Ne tikai teļa gaļa un pīrāgi… jums jāuzmanās arī no Kornvelas pīrāgiem. Tajos sagrūž visu ko. Ir taču atvaļinājumu laiks!

Viņš iedarbināja mašīnu un brauca pa ceļu, kas veda pa labi un pēc neilga brauciena ielocījās biezi saaugušā mežā. Tagad šoferis pasludināja savu galīgo spriedumu par iemītniekiem, kas bija okupējuši Hudaunas parka jauniešu viesnīcu.

-    Patīkamas jaunas sievietes, vismaz dažas viesnīcā, šoferis stāstīja, bet ir sasodīti grūti viņām izskaidrot, ka viņas nelikumīgi pārkāpj privātīpašuma robežas. Tas ir gluži satriecoši. Viņas vienkārši nevar saprast, ka kunga zeme ir privāts īpašums. Un allažiņ iet cauri mūsu mežam. Tā viņi visi dara un vēl izliekas, ka nesaprot, ko tu viņiem saki. Šoferis neapmierinātībā grozīja galvu.

Tad viņi brauca lejā no stāva uzkalna, apauguša ar mežu, un caur kaltiem dzelzs vārtiem izbrauca uz piebrauktuvi, kas noslēdzās lielas, baltas georgiešu laikmeta mājas priekšā. No šejienes pavērās lielisks skats uz upi.

Šoferis atvēra durvis, un tajā pašā brīdī uz kāpnēm parādījās garš, melnmatains virssulainis.

-    Misters Puaro? sulainis murmināja.

-Jā.

-    Misis Olivera jūs gaida, ser. Viņa ir tur, lejā. Atļaujiet jūs aizvest pie viņas.

Puaro tika vests pa līkumotu taciņu cauri mežam, no kura ik pa brīdim pavērās skats uz upi. Taciņa lēzeni virzījās uz leju, līdz atdūrās pret ieapaļu klajumu ar mūra aizsargvalni. Misis Olivera sēdēja uz aizsargvaļņa.

Viņa piecēlās, lai sasveicinātos, no klēpja izbira vairāki āboli un aizripoja uz visām pusēm. Tiekoties ar misis Oliveru, āboli šķita neatņemama detaļa.

-     Nesaprotu, kāpēc man vienmēr viss krīt ārā no rokām, misis Olivera runāja visai neskaidri, jo mute turpināja tiesāt ābolu. Kā jums klājas, mesjē Puaro?

-     Trēs bien, chēre madame,[3]puaro laipni atteica. Un kā jums?

Misis Oliveras izskats kopš tās reizes, kad Puaro viņu redzēja pēdējo reizi, bija izmainījies, jo, kā jau viņa tika teikusi pa telefonu, atkal bija veikts eksperiments ar matu sakārtojumu. Kad viņi tikās pagājušo reizi, misis Oliverai bija tāda frizūra, it kā matos būtu ieklupis vējš. Šodien viņas mati, dāsni iezilināti, bija sacelti uz augšu un rūpīgi sakārtoti sarežģītās sīkās cirtās pseidomarķīzes stilā. Marķīzes efekts aprāvās pie kakla; pārējo misis Oliveras veidolu varētu nešaubīgi dēvēt par "praktiski lauciniecisku", to veidoja brīvi krītoša rupja tvīda žakete olas dzeltenuma krāsā un tādi paši svārki, kopainu vēl papildināja diezgan apšaubāma izskata sinepju krāsas džemperis.

-    Es zināju, ka jūs atbrauksiet, misis Olivera priecīgi iesaucās.

-     Jūs nevarējāt to paredzēt, Puaro svarīgā balsī noteica.

-    Ak, varēju gan.

-    Es pats vēl joprojām nezinu, kāpēc esmu šeit.

-    Toties es zinu. Ziņkārība.

Puaro raudzījās uz viņu, acis mirkšķinādams.

-     Jūsu sievišķīgā intuīcija, viņš atteica, šoreiz nav jāvusi jums īpaši maldīties.

-    Es lūdzu, nezobojieties par manu sievišķīgo intuīciju. Vai neesmu vienmēr atklājusi slepkavības tūdaļ pat uz karstām pēdām?

Puaro galanti klusēja. Lai nepateiktu: "Piektajā piegājienā, un ari tad ne vienmēr." Tā vietā viņš, lūkodamies apkārt, teica:

-    Patiesi, jūsu īpašums ir ārkārtīgi skaists.

-    Šis? Bet tas nepieder man, mesjē Puaro. Vai tiešām jūs domājat, ka man? Ak, nē, tas pieder cilvēkiem, kuru uzvārds ir Stabsi.

-    Kas vini tādi?

-    Ak, nekas sevišķs, misis Olivera šķietami

nenozīmīgi atteica, vienkārši bagāti. Un es esmu šeit kā profesionāle, es daru darbu.

-    Ak tā, jūs vācat krāsas kādam no jūsu nākamajiem šedevriem!

-    Nē, nē. Ir tieši tā, kā jau teicu. Es daru darbu. Mani uzaicināja noorganizēt slepkavību.

Puaro uz viņu neizpratnē paskatījās.

-     Ak, ne jau īstu, misis Olivera turpināja. Rīt šeit notiek lieli svētki, un kā kaut kas līdz šim nebijis tiek rīkota slepkavības spēle. Es to organizēju. Tas ir kaut kas līdzīgs dārgumu meklēšanai, tā lūk. Un, tā kā dārgumu meklēšana mūsu laikos ir visai parasta lieta, viņi ir nolēmuši, ka tas nebūs nekas sevišķs. Tāpēc viņi man piedāvāja pieklājīgu honorāru, lai ierodos un visu to izplānoju. Interesanti, vai ne? Vismaz pārmaiņa parastajā, pelēkajā ikdienā.

-    Kā tas viss notiks?

-     Nu, protams, būs upuris. Un daži pieturas punkti atklājumam. Tad būs aizdomās turētie. Viss atbilstoši nosacījumiem, kā redzat, ievilinātājs, šantāžists, jauni mīlētāji, ļauns virssulainis un tā joprojām. Ieejas maksa ir puskrona. Tad jums parāda pirmos pieturas punktus risinājumam, un pēc tam jums jāatrod upuris, ierocis, jāizklāsta detektīvsižeta norise un jāatklāj motīvi. Pēc tam jāsaņem balvas.

-    Nepārspējami! noteica Herkuls Puaro.

-    īstenībā, ar nožēlu balsī stāstīja misis Olivera, to visu noorganizēt nemaz nav tik vienkārši, kā jūs iedomājaties. Šajā gadījumā cilvēkiem jābūt zinošiem, manās grāmatās tādus nesastapsiet.

-    Un mani jūs izsaucāt tāpēc, lai es jums asistētu?

Puaro visiem spēkiem pūlējās apslēpt dusmu uzliesmojuma izpausmi savā balsī.

-    Ak, nē, sacīja misis Olivera, protams, ne tāpēc. Es jau visu esmu paveikusi. Rītdienai viss ir sagatavots. Gribēju, lai jūs atbrauktu pavisam cita iemesla dēļ.

-    Kāda iemesla?

Misis Olivera pacēla rokas, grasīdamās ar tām satvert savu galvu. Viņa gribēja, kā parasti, ar visiem desmit pirkstiem iebraukt matos, bet laikus atcerējās savu sarežģīto frizūru un, lai atvieglinātu savu uzbudinājumu, berza ausu ļipiņas.

-    Jāatzīstas, ka esmu muļķe, viņa sacīja. Man šķiet, ka te slēpjas kaut kas nelabs.

2.

Kādu bridi Puaro klusēdams cieši noraudzījās misis Oliverā un tad dzedri jautāja:

-    Vai kaut kas ir atgadījies? Kas īsti?

-    Nezinu… Bet es gribētu, lai jūs noskaidrotu. Mani aizvien vairāk nomāc sajūta, ka tieku muļķota vai mani gluži vienkārši vēlas… apvest ap stūri… Ja jums tīk, varat mani nosaukt par nelgu, taču es nebrīnīšos, ja rīt šī spēlē joka pēc ieplānotā slepkavība varētu notikt īstenībā!

Puaro cieši lūkojās uz misis Oliveru, un viņa savukārt vaicājoši pētīja Puaro.

-    Ļoti interesanti, Puaro noteica.

-   Jūs laikam domājat, ka esmu galīga muļķe, misis Olivera kā aizstāvēdamās piebilda.

-     Nekad neesmu jūs uzskatījis par muļķi, Puaro teica.

-     Man ir zināms, kā jūs mēdzat spriest par sievietes intuīciju.

-     Uz situāciju var raudzīties no dažādiem viedokļiem, Puaro piezīmēja. Es varu ticēt, ka esat kaut ko pamanījusi vai dzirdējusi, kas rada bažas jūsu dvēselē. Tāpat arī pieņemu, ka jūs pat nespējat precīzi pateikt, ko esat redzējusi vai dzirdējusi. Esat vienīgi kādu aizdomu varā. Ja man ir ļauts izteikties, tad jūs pat neapzināties, ko īsti zināt. Varat to saukt ari par intuīciju, kā vēlaties.

-    Un tas viss liek man justies kā tādai muļķei,

-    ar nožēlu balsī teica misis Olivera. Tiesa, neko skaidri pateikt es nevaru.

-    Gan jau mēs to izdarīsim, Puaro mierināja.

-     Jūs izteicāties, ka ir tāda mokoša sajūta, it kā jūs… kā jūs to saucāt… ka jūs grib apvest ap stūri? Vai varat mazliet skaidrāk raksturot, ko ar to gribējāt teikt?

-    Ziniet, tas ir visai grūti… Redziet, ja varētu tā sacīt, tā ir spēle. Kuru esmu izdomājusi un izplānojusi līdz pat pēdējam sīkumam. Ja jūs kaut ko zinātu par rakstniekiem, jums būtu skaidrs, ka viņi necieš padomus. Cilvēki mēdz teikt: "Brīnišķīgi, bet… vai nebūtu labāk tā… un vai nebūtu labāk šitā." Vai ari: "Šķiet, ka veiksmīgāk būtu, ja A vietā par upuri kļūtu B? Vai slepkavas D vietu nevarētu aizņemt E?" Es domāju, ka šādā gadījumā būtu jāsaka: "Labi, ja jūs vēlaties tā, tad rakstiet paši!"

Puaro piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Vai notikumi tieši tā risinās ari šajā gadījumā?

-     Ne gluži… Viens otrs muļķīgs ierosinājums jau tika izteikts, tad es pārskaitos, nu viņi ir piekāpušies, kaut arī daži sīki, pavisam nenozīmīgi ieteikumi ir guvuši atzinību tie ir pieņemti, tieši tāpēc ārkārtīgi uzstājīgi esmu noraidījusi daudzus citus, esmu pieņēmusi vienīgi pavisam nenozīmīgus, parastus ieteikumus.

-      Skaidrs, noteica Puaro. Jā, šādā veidā mēdz virzīt uz priekšu kaut ko nežēlīgu un nejēdzīgu… mēdz tā būt. Taču viens otrs neliels papildinājums ir patiesi nepieciešams. Vai jūs tam piekrītat?

-    Piekrītu visā pilnībā, atbildēja misis Olivera. Protams, es vēl nespēju to līdz galam aptvert, domāju, ka… īstenībā neviens no ierosinājumiem nenozīmē neko īpaši būtisku. Un tas padara mani nervozu… kā lai to pasaka… vieš manī šaubas.

-    Kurš tad ir izteicis šos priekšlikumus vai izmaiņas jūsu plānotajā scenārijā?

-     Vairāki cilvēki, misis Olivera atbildēja. īstenībā, es domāju, viens… kaut runāja vairāki. Gribu teikt, ka viena persona iedarbojas uz vairākiem cilvēkiem.

-      Vai jums ir priekšstats, kas ir šī persona?

Misis Olivera izvairigi pašūpoja galvu.

-     Šī persona ir ļoti gudra un ļoti uzmanīga, viņa secināja. Nezinu, kura tā varētu būt.

-    Kuri cilvēki tie varētu būt? jautāja Puaro. Viņu skaits noteikti ir pavisam neliels.

-     Jā, misis Olivera atteica. Te ir sers Džordžs Stabss, viņam pieder šis īpašums. Bagāts, plebejisks un ārpus biznesa atbaidoši stulbs. Vēl ir lēdija Stabsa Hetija, apmēram divdesmit gadus jaunāka par viņu, samērā skaista, bet mēma kā zivs, domāju, ka īstenībā viņa ir pamuļke. Apprecējusies ar Džordžu Stabsu, bez šaubām, viņa to darīja naudas dēļ, un nekas cits viņu nenodarbina kā vienīgi tualetes un dārglietas. Tad vēl te ir Maiks Veimens, viņš ir arhitekts, diezgan jauns, kā mākslinieks pievilcīgs. Viņš projektē seram Džordžam tenisa paviljonu un atjauno tējas paviljonu.

-    Tējas paviljonu? Kāda veida?

-     Ar īpatnēju arhitektūru. Tā ir tempiveidīga celtne, maza, balta, ar kolonnām. Jūs noteikti būsit tādu redzējis Kjugārdenā. Vēl te iesaistīta Brevisa, viņa ir tāda kā sekretāre un pārvaldniece, visu uzrauga, raksta vēstules, ārkārtīgi skarba un enerģiska. Bez tam te apgrozās vēl daži cilvēki, kas ierodas un šo to piepalīdz. Tāds ir viens precēts pāris, viņi noīrējuši lejā pie upes nelielu vasarnīcu. Aleks Legī un viņa sieva Pegija. Vēl kapteinis Varbertons, viņš ir Mastertonu uzticības persona. Un, protams, Mastertoni. Bez šaubām, vecā misis Foliata, kas dzīvo bijušajā vārtsarga mājā. Viņas vīra senčiem ir piederējusi Nese. Bet viņi visi ir vai nu miruši, vai nogalināti karos. Daudzi tika apbērēti, pēdējais mantinieks šo īpašumu pārdeva.

Puaro apsvēra visas nosauktās personas, bet šobrīd tas nebija nekas vairāk kā vienīgi vārdu uzskaitījums. Viņš pievērsās galvenajam jautājumam.

-     Kurš ierosināja šo slepkavas meklēšanas spēli?

-     Domāju, ka tā ir misis Mastertonas ideja. Viņa ir vietējās valdes locekļa sieva un nepārspējama organizatore. Tā bija viņa, kas pārliecināja seru Džordžu, ka svētki jārīko tieši 5eit. Ziniet, šī vieta tik ilgus gadus ir stāvējusi neapdzīvota, ka, pēc viņas domām, cilvēki labprāt samaksās par biļeti, lai varētu šajā īpašumā ienākt un to apskatīt.

-     Šķiet, tas skan visai pārliecinoši, Puaro noteica.

-     Pārliecinoši gan, misis Olivera it kā vēl šauboties piebilda, bet īstas ticības šim pasākumam man tomēr nav. Es jums teikšu, mesjē Puaro, te tomēr slēpjas kas nelabs.

Puaro skatījās uz misis Oliveru un misis Olivera savukārt uz Puaro.

-     Kā jūs izskaidrojāt manu klātbūtni šeit? Kāpēc jūs uzaicinājāt tieši mani? Puaro jautāja.

-     Ļoti vienkārši, atteica misis Olivera. Jums būs jāpasniedz balvas uzvarētājiem slepkavas meklēšanā. Visi, to dzirdēdami, bija sajūsmināti. Es sacīju, ka jūs labi pazīstu un domāju, ka varēšu jūs pierunāt atbraukt un ka jūsu vārds izraisīs lielu interesi, un tā no tiesas ari būs, misis Olivera taktiski piebilda.

-     Un priekšlikums tika pieņemts bez iebildumiem?

-    Es jau teicu, visi bija sajūsmināti.

Misis Oliverai gan derēja piebilst, ka daži jaunieši jautāja: "Kas ir šis Herkuls Puaro?"

-     Visi? Vai neviens pats neiebilda?

Misis Olivera papurināja galvu.

-    Ļoti žēl, noteica Puaro.

-    Jūs uzskatāt, ka tas ļautu izdarīt kaut kādus secinājumus?

• Nākamais noziedznieks diezin vai apsveiktu manu klātbūtni.

-    Man šķiet, jūs esat pārliecināts, ka aizdomas nav nekas vairāk kā manas iedomas, skumji piebilda misis Olivera. Tiešām jāatzīstas, ka līdz šim brīdim līdz sarunai ar jums man nav gandrīz nekā konkrēta.

-    Neraizējieties, laipni teica Puaro. Esmu pietiekami saintriģēts. Ar ko, pēc jūsu domām, mēs sāksim?

Misis Olivera palūkojās pulkstenī.

-    Laiks dzert tēju. Iesim atpakaļ uz mājām, un tur jūs varēsiet sastapt visas darbojošās personas.

Atpakaļceļā viņi izvēlējās nevis to taku, pa kuru bija atnācis Puaro, bet citu, kas it kā veda pilnīgi pretējā virzienā.

-    Pa šo taku mums iznāk iet garām laivu mājai, misis Olivera paskaidroja.

Drīz laivu māja bija redzama. Tā pacēlās virs upes kā glezniecisks veidojums ar niedrēm klātu jumtu.

-    Šeit paredzēts novietot cilvēku, misis Olivera skaidroja, cilvēku upuri, kuru, kā paredzēts slepkavas meklēšanā, jāatklāj.

-     Un kuru tad, pēc jūsu scenārija, paredzēts nogalināt?

-      Ak, kāda meitene tūriste, kas īstenībā ir jauna dienvidslāvu atomzinātnieka pirmā sieva, vienaldzīgi stāstīja misis Olivera.

Puaro piemiedza acis.

-     Protams, varētu iedomāties, ka atomzinātnieks pats ir viņu nogalinājis, bet īstenībā tik vienkārši tas vis nav.

-     Īstenībā nav vienkārši tāpēc, ka jūs to jau zināt…

Misis Olivera uzņēma to kā komplimentu un atbildēja ar vieglu rokas mājienu.

-     Patiesībā, misis Olivera turpināja, viņu nogalina lauku muižnieks, un iemesls ir ārkārtīgi vienkāršs, es tomēr nedomāju, ka daudzi cilvēki to atminēs, kaut arī spēles piektajā norādījumā, kas palīdz visu atminēt, tas jau ir iekšā.

Puaro pārtrauca šo misis Oliveras sīkumu izklāstu ar praktiskas dabas jautājumu:

-     Un kas tad būs šis cilvēks, kurš paredzēts upura lomai?

-     Meitene tūriste, misis Olivera paskaidroja, iesākumā bija paredzēts, ka tā būs Pegija Legī, bet tagad viņi grib, lai Pegija uzliek turbānu un tēlo zīlnieci. Tāpēc par tūristi izraudzīta Marlēna Takere. Pēc dabas diezgan nerunīga, toties ārkārtīgi ziņkārīga, viņa piemetināja. Tas ir ļoti vienkārši, lauku lakats, mugursoma… kad viņa dzird tuvojamies soļus, viņai jānoguļas uz grīdas un jāapliek ap kaklu veļas aukla, vairāk nekas. Nabaga bērnam tas būs pārāk neinteresanti visu laiku tupēt laivu mājā, kamēr viņu atrod. Esmu sagādājusi viņai veselu kaudzi jauku komiksu. Vienā no tiem ir atrodams slepkavības atminējums. Tā ir izdomāts.

-    Jūsu izdomas spējas mani pārsteidz. Kā jūs to visu dabūjāt gatavu!

-    To izdomāt nemaz nav grūti, sacīja misis Olivera. Sarežģījumi rodas, ja sadomā pārāk daudz, tas apgrūtina uzdevuma atminēšanu, tāpēc no kaut kā jāatsakās un tas mēdz būt diezgan mokoši. Iesim tagad pa šo ceļu.

Viņi nogriezās uz takas, kas zigzagiem vijās gar upes krastu, sasniedzot visai krauju vietu. Pagriezienā, izejot cauri koku audzei, viņi nonāca mazā klajumā, kurā pacēlās mazs, balts templis, greznots ar pilastriem. Pie tā stāvēja jauns, sadrūmis vīrietis vecās, novalkātās flaneļa biksēs un koši zaļā kreklā. Vīrs strauji pagriezās pret pienācējiem.

-      Misters Maiks Veimens, mesjē Puaro, iepazīstināja misis Olivera.

Stāvētājs iepazīstoties nevērīgi palocījās.

-     Kāda bezjēdzība, viņš teica nožēlas pilnā balsī, kā cilvēki mēdz izrīkoties! Piemēram, šajā vietā. Šī celtne uzbūvēta tikai pirms gada, pašai par sevi tai nav nekādas vainas, tā ir saskaņota ar laikmetu, kurā māja celta. Bet kāpēc vieta izraudzīta tieši šeit? Šāda tipa celtnēm vajadzētu atrasties uz paaugstinājuma, lai tā izceltos, ar skaisti koptu zālienu un dzeltenu narcišu dobēm priekšā. Te šī celtne iebāzta koku pudura vidū, to gandrīz nevar pamanīt. Būtu jānocērt kādi divdesmit koki, lai templi redzētu no upes puses.

-     Iespējams, ka citas vietas nebija, iebilda misis Olivera.

Maiks Veimens nīgri nopūtās.

-     Ar zāli noaugušais stāvais upes krasts pie mājas ideāla vieta, ainava kā radīta. Bet šie biržu magnāti visi ir vienādi, ne mazākās skaistuma izjūtas. Iegribas viņam "tējas paviljonu", kā viņš to sauc, un pasūta. Pēcāk gudro, kur to novietot. Cik man zināms, vētra bija nogāzusi lielu ozolu, izveidojās lūžņa saārdīta zeme. "Lai to vietu sakoptu, uzcelsim tur tējas paviljonu," stulbs ēzelis nolemj. Domāts darīts. Tādi ir viņi visi, bagātie pilsētas naudas maisi. Un to uzskata par sakopšanu! Brīnos, kā vēl viņš nav licis ierīkot mājai apkārt sarkanu ģerāniju un dzegužkurpīšu dobes. Tādiem cilvēkiem kā viņš ar likumu vajadzētu aizliegt iegādāties īpašumu skaistās vietās.

Viņš runāja, dusmās iekaisis.

"Šis jaunais cilvēks," Puaro pie sevis secināja, "nenoliedzami izturas nievīgi pret seru Džordžu Stabsu."

-     Templi uztupināja uz betona pamatnes, Veimens turpināja. Zeme apakšā ir plūstoša, un celtne driz nosēdīsies. Viss te saplaisās, kļūs bīstami te ienākt. Labāk to visu nojaukt un uzcelt pie mājas uzkalnā, upes krastā. Tā es viņam iesaku, bet vecais, stūrgalvīgais muļķis par to negrib ne dzirdēt.

-      Un kā izskatīsies tenisa kortu paviljons? jautāja misis Olivera.

Jaunais cilvēks sadrūma vēl vairāk.

-     Viņš grib kaut ko līdzīgu ķīniešu pagodai, jaunais cilvēks atteica ar smagu nopūtu. Varbūt vēl vajadzēs arī pūķus! Un viss tikai tāpēc, lai lēdija Stabsa varētu iztēloties sev apkārt Ķīnas kūlijus platmalēs! Interesanti, kas varētu būt arhitekts. Tiem, kas vēlas uzcelt kaut ko skaistu, nav naudas, bet tie, kuriem tā ir, grib kaut ko sātaniski atbaidošu!

-    Izsaku savu nožēlu, teica Puaro.

-     Džordžs Stabss, kā jūs domājat, kas viņš tāds ir? Arhitekts nicīgi turpināja. Kara laikā ieperinājies naudīgā darbā jūras lietu ministrijā. Tālu prom Velsā. Drošībā… Tagad uzaudzējis bārdu, lai cilvēki domātu, ka viņš dienējis jūras kara flotes konvojā, tā par viņu stāsta. Viņš smird pēc naudas, smird pa gabalu!

-    Jā, tā nu ir, jums, arhitektiem, jāmeklē tādi, kuriem turas nauda, ko tērēt, citādi jūs paliksiet bez darba, misis Olivera nozīmīgi bilda. Viņa pagriezās un devās uz mājas pusi, Puaro un nomāktais arhitekts viņai sekoja.

-     Šie biržas magnāti, arhitekts ar rūgtumu piemetināja, nesaprot pašu galveno. Tad viņš izteica pēdējo spriedumu, veltītu ne tikai ļodzīgajam tējas paviljonam: Ja pamati ir satrunējuši, tad satrunējis ir ari viss pārējais.

-    Jūs runājat ļoti dziļdomīgi, sacīja Puaro. Jā, ļoti dziļdomīgi.

Apaugusī taciņa izbeidzās, un gājēju priekšā pacēlās skaists, balts nams, no aizmugures tumšu koku ieskauts.

-    Jā, tā ir patiesa skaistule, Puaro murmināja.

-     Viņš grib vēl piebūvēt biljarda istabu, Veimens dzēlīgi piebilda.

Uz krasta netālu no viņiem kāda sīka auguma paveca dāma apgrieza krūmu puduru. Viņa izslējās, lai sveicinātu nācējus, un, nedaudz aizelsusies, sacīja:

-     Gadiem ilgi te viss ir pamests novārtā. Mūsdienās tik grūti atrast kādu cilvēku, kas prot apkopt krūmus. Šim uzkalnam martā un aprīlī būtu jāzaigo dažādās krāsās. Šogad iznācis nelāgi, visus šos sausos zarus būtu vajadzējis izgriezt jau pagājušajā rudenī…

-     Mesjē Herkuls Puaro, misis Foliata, misis Olivera iepazīstinot teica.

Vecā dāma palocījās.

-     Ak, slavenais mesjē Puaro! Jūs esat ļoti laipns, ka piekritāt atbraukt un rīt mums palīdzēt. Šī gudrā lēdija ir izdomājusi ļoti sarežģītu pasākumu… Tas būs kaut kas vēl nebijis.

Puaro bija izbrīnīts, redzot sīkās dāmas graciozās kustības. Varētu vēlēties sev tādu saimnieci, Puaro pie sevis klusībā nodomāja. Tad skaļi teica:

-            Misis Olivera ir mana sena draudzene. Man ir ļotit patīkami, ka varēju atsaukties viņas aicinājumam. Šī patiesi ir ļoti skaista vieta, un kāda brinišķīga un varena māja!

Misis Foliata ar galvas mājienu apstiprināja, ka tas ir pats par sevi saprotams.

-     Jā. To uzcēla mana vīra vecvectēvs 1790. gadā. Iepriekš te atradās Elizabetes laikmeta māja. Tā bija ārkārtīgi nolaista un nodega 1700. gadā. Mana dzimta te ir dzīvojusi kopš 1598. gada.

Viņas balss skanēja rāmi un lietišķi, un Puaro vērigi aplūkoja šo sievieti. Viņa bija ļoti sīka auguma trausla būtne, ģērbusies apvalkātās tvīda drānās. Raksturīgākā īpatnība bija gaiši zilās, porcelānam līdzīgās acis. Sirmie mati savīti ciešā mezglā. Neraugoties uz šķietami vienkāršo ārējo izskatu, šajā sievietē neapstrīdami jautās noteiktas personības iezīmes, kuras grūti padodas izskaidrojumam.

Viņi visi virzījās uz mājas pusi. Pa ceļam Puaro bikli piebilda:

-     Jums laikam ir visai grūti noskatīties, ka te tagad dzīvo sveši cilvēki.

Pirms misis Foliatas atbildes uz brīdi iestājās klusums. Atbildot viņas balss skanēja skaidri, noteikti un apbrīnojami vienaldzīgi.

-    Daudz kas ir grūti, mesjē Puaro, viņa atteica.

3.

Mājā pirmā iegāja misis Foliata, Puaro viņai sekoja. Māja ar brīnišķīgajām proporcijām bija burvīga. Cauri nelielai, gaumīgi iekārtotai atpūtas istabai viņi devās uz viesistabu, te atradās daudz cilvēku, un šķita, ka visi runā vienlaicīgi.

-    Džordž, sacīja misis Foliata, šis ir mesjē Puaro, kurš bija tik laipns un atbrauca, lai mums palīdzētu. Iepazīstieties, sers Džordžs Stabss.

Sers Džordžs, kurš tobrīd kaut ko skaļi runāja, pēkšņi apsviedās apkārt. Viņš bija liela auguma vīrs, samērā svaigu, iesārtu sejas krāsu un mazliet neparastu bārdu. Bārda radīja iespaidu, ka mums priekšā ir aktieris, kas nav izlēmis, vai viņš tēlos lauku muižnieku vai kādu "zvaigzni" no Dominioniem. [4] kara jūrnieku, kā viņu apzīmēja Maiks Veimens, bārdainais vīrs nemaz neatgādināja. Viņš kustējās un runāja dzīvespriecīgi, bet viņa caururbjošās, mazās, bāli zilās acis izskatījās nemīlīgas un dzedras.

Viņš sirsnīgi sasveicinājās ar Puaro.

-    Mēs ļoti priecājamies, ka jūsu draudzene misis Olivera spēja jūs pierunāt atbraukt, viņš

sacīja. Tā bija gaiša doma. Jums būs neaprakstāma piekrišana. Tad vaicājoši palūkojās apkārt un klusā balsī teica:

-     Hetij? Tad jau skaļāk un griezīgā balsī: Hetij!

Lēdija Stabsa bija atlaidusies lielā atzveltnes krēslā mazliet attālāk no pārējās sabiedrības. Šķita, ka viņa nepievērš ne mazāko uzmanību tam, kas risinājās ap viņu. Smaidīdama aplūkoja savu roku, kas gulēja uz krēsla sānu atzveltnes. Plauksta lēni slīdēja no kreisās puses uz labo tā, lai iespaidīgais briljants gredzenā uz trešā pirksta uztvertu pēc iespējas vairāk gaismas.

Viņa paskatījās uz Puaro un, it kā mazliet izbiedēta, bērnišķīgi teica:

-    Labdien.

Puaro noliecās pār viņas roku.

Sers Džordžs turpināja iepazīstināt ar klātesošajiem.

-    Misis Mastertona.

Misis Mastertona pēc savas kompleksijas, ja tā varētu teikt, bija monumentāla sieviete. Puaro nodomāja, ka viņa nedaudz līdzinās asinssunim. Viņai bija nedaudz uz priekšu izvirzīts apakšžoklis un lielas, skumjas acis ar iesarkaniem acu āboliem.

Viņa paklanījās un nobeidza savu runu zemā balsī, kas vēlreiz lika Puaro domāt par viņas līdzību asinssunim un saklausīt balsī tādu kā riešanas pieskaņu.

-     Šis muļķīgais strīds par to, kur novietot tējas telti, ir jābeidz, Džim, viņa pavēloši noteica. Ir jābūt kādai jēgai. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viss pasākums izgāžas tikai tādēļ, ka radies šis idiotiskais strīds par tējas telts vietu.

-    Jā, patiešām, atteica uzrunātais vīrietis.

-    Kapteinis Varbertons, teica sers Džordžs.

Kapteinis Varbertons, kungs rūtainā sporta tērpā ar nedaudz zirdzisku izskatu, pavēra muti platā smaidā, atklājot varenu, baltu zobu rindu, un pašapzinīgi noteica:

-     Neraizējieties. Es ar viņām aprunāšos kā tēvocis un visu nokārtošu. Ko mēs darīsim ar zīlnieces telti? Uzstādīsim pie magnolijām? Vai pļaviņas viņā galā līdzās rododendriem?

Sers Džordžs turpināja iepazīstināšanu.

-    Misters un misis Legī.

Jauns, gara auguma vīrietis ar iedegušu seju (āda uz tās jau lobījās) mīlīgi pasmīnēja. Viņa sieva, pievilcīga rudmate, vasarsraibumiem nosētu seju, draudzīgi pamāja ar galvu un turpināja tērzēt ar misis Mastertonu, viņas balss skanēja it kā diskantā, veidojot īpatnēju duetu kopā ar misis Mastertonas zemo, rējieniem līdzīgo balsi.

-     …ne pie kādām magnolijām… kā pudeles kaklā…

-    …cilvēki vēlas plašumu… un ja nu tur izveidojas rinda…

-     …daudz vēsāks. Es domāju, kad saule apspīdēs māju…

-     …mētāšanās ar kokosriekstiem nedrīkst būt mājas tuvumā… puikas ir neaprēķināmi, kad sāk svaidīties…

-    Un, lūk, turpinot iepazīstināšanu, teica sers Džordžs, mis Brevisa, kas mūs visus vada.

Mis Brevisa bija apsēdusies aiz lielas sudraba tējas paplātes. Viņa bija atturīga, toties tāda sieviete, kas pievērš uzmanību, gadus četrdesmit veca, ar patīkamām, izsmalcinātām kustībām.

-    Esiet sveicināts, mesjē Puaro, viņa sacīja. Es ļoti ceru, ka brauciena laikā neizjutāt nekādas neērtības. Vilcieni sezonas laikā mēdz būt ārkārtīgi pārpildīti. Vai drīkstu jums piedāvāt tēju? Ar pienu? Cukuru?

-     Pienu pavisam nedaudz, lūdzu. Un četrus graudiņus cukura, Puaro piebilda, kad mis Brevisa izpildīja viņa lūgumu. Skatos, ka jūs visi esat ārkārtīgi rosīgi.

-    Jā, tiešām. Pēdējā brīdī allaž mēdz būt daudz darāmā. Un mūsdienās pat sīkumos ne vienmēr var uz cilvēkiem pilnīgi paļauties. Jādomā gan par lielajām teltīm, gan mazajām, gan par krēsliem un ēdināšanu. Viss jāpārbauda. Es gandrīz visu rītu nosēdēju, zvanīdama pa telefonu.

-    Amanda, kas ir ar vārtu mietiņiem? jautāja sers Džordžs. Un…

-     Viss kārtībā, ser Džordž. Misters Bensons no golfa kluba bija ļoti laipns.

Viņa pasniedza Puaro tējas tasīti.

-      Varbūt kādu sviestmaizi, mesjē Puaro? jautāja mis Brevisa, bet, atcerējusies četrus cukurgraudus, sacīja: Krēma kūka jums laikam labāk patiks?

Puaro labāk vēlējās krēma kūku, un viņš uzlika sev sevišķi saldu un ar putukrējumu bagātu gabaliņu. Tad, uzmanīgi nesdams to uz apakštases, aizgāja un apsēdās blakus namamātei. Viņa joprojām lika gaismai spēlēties ar dārgakmeni pirkstā un, kad pienāca Puaro, paskatījās uz viņu, un mīļi, bērnišķīgi pasmaidīja.

-    Paskatieties, viņa sacīja. Tas ir jauks, vai ne?

Puaro uzmanīgi nopētīja namamāti. Galvā viņai bija liela kūliju stila salmu cepure koši sarkanā krāsā. Cepure meta sārtu atblāzmu uz viņas bālās sejas. Seja bija dāsni nokrāsota, pat eksotiski, angļiem pavisam neraksturīgā garā.

♦

Koši balta, samtaina sejas āda, izteikti iezīmetas lūpas ciklamenu krāsā, uz skropstām bagātīgs tušas klājiens. Zem cepures nedaudz varēja redzēt tumšus un spīdīgus matus, pieglauztus galvai kā velveta cepurīte. Viņas skaistajā, angļiem neraksturīgajā sejā jautās gurdums. Viņa līdzinājās tropiskās saules zemes būtnei, kas sagūstīta, īstenībā tā arī bija, un ievietota angļu viesistabā. Puaro pārsteidza viņas acis. Tās raudzījās bērnišķīgi, brīžam pat izklaidīgi.

Jautājumus viņa uzdeva uzticības pilnā balsī, ļoti bērnišķīgus, kā bērns, un Puaro centās tā arī atbildēt.

-    Tas ir ļoti skaists gredzens, Puaro sacīja.

Viņas skatiens pauda apmierinātību.

-    Džordžs man to vakar iedeva, viņa paklusā balsī stāstīja, it kā izpaustu kādu lielu noslēpumu. Viņš man dod ļoti daudz visa kā. Viņš ir ļoti laipns.

Puaro atkal palūkojās uz gredzenu un uz krēsla atzveltnes atspiesto roku. Nagi bija ļoti gari, nolakoti tumši sarkanbrūnā krāsā.

Puaro prātā pēkšņi iešāvās dzejas rinda: "Tās ne vērpj, ne auž…"

Viņš, protams, nevarēja iedomāties lēdiju Stabsu vērpjam vai aužam. Bet viņu nevarēja arī salīdzināt ar lilijas ziedu pļavā. Viņa drīzāk atgādināja kādu mākslīgu būtni.

-    Šķiet patiešām skaists, gurdi teica lēdija Stabsa.

Viņas uzmanība joprojām bija piesaistīta gredzenam; galvu piešķiebusi, viņa vēroja zilganā mirdzuma starojumu, ko radīja rokas kustība.

Viņa klusinātā balsī čukstēja:

-    Vai redzat? Tas pamirkšķina man.

Pēkšņi viņa iespurdzās skaļos smieklos, un Puaro pārņēma izbīlis. Smiekliem nebija gluži nekāda pamata.

Sers Džordžs, kurš atradās istabas pretējā pusē, teica:

-    Hetij.

Viņa balss skanēja laipni, un tomēr tajā jautās brīdinoša pieskaņa. Lēdija Stabsa apklusa.

Puaro rāmā, nosvērtā balsī sacīja:

-    Devonšīra ir ļoti jauka vieta. Vai jūs domājat tāpat?

-     Jauka tā ir tikai dienā, lēdija Stabsa atteica, kad nelīst, viņa vēl piemetināja. Un šeit nav neviena naktskluba.

-    Ak tā… jums patīk naktsklubi?

-    Jā, protams, dedzīgi atbildēja lēdija Stabsa.

-    Un kāpēc jums tik ļoti patīk naktsklubi?

-     Tur spēlē mūzika, var dejot. Un es varu uzvilkt savus vislabākos tērpus, uzlikt rokassprādzes un gredzenus. Arī citām sievietēm ir jauki tērpi un dārgakmeņi, bet ne tik skaisti kā man.

Viņa sajūsmināti un apmierināti smaidīja. Puaro pēkšņi sagrāba žēlums.

-    Un jūs par to visu tik ļoti jūsmojat?

-     Jā. Un man patīk arī kazino. Kāpēc te, Anglijā, nav kazino?

-     Esmu bieži par to domājis, ar nopūtu teica Puaro. Man šķiet, ka tas nesaderas ar angļu raksturu.

Viņa neizpratnē skatījās uz Puaro, tad nedaudz pieliecās viņam klāt.

-     Reiz es Montekarlo vinnēju sešdesmit tūkstošus franku. Liku uz divdesmit septīto numuru un laimēju.

-Tas noteikti bija ļoti satraucoši.

-     Jā gan. Džordžs man dod spēlēšanai naudu, bet parasti es zaudēju.

Viņa uz bridi izskatījās izmisusi.

-    Ļoti žēl.

-    Ak, tas nav nekas briesmīgs. Džordžs ir ļoti bagāts. Ir ļoti jauki būt bagātam, kā jūs domājat?

-    Ļoti jauki, Puaro pieklājīgi atteica.

-     Varbūt, ja es nebūtu bagāta, es izskatītos kā Amanda. Viņas skatiens pievērsās mis Brevisai, kas sēdēja pie tējas galda un rūpīgi un pamatīgi pētīja tā virsmu. Viņa ir ļoti neglīta, vai ne?

Šajā brīdī mis Brevisa pacēla galvu un palūkojās pāri viesistabai uz runātāju. Lēdija Stabsa runāja čukstus, bet Puaro bažījās, vai Amanda Brevisa tomēr nav dzirdējusi sacīto.

Puaro novērsa acis no mis Brevisas, un viņa skatiens sastapās ar kapteiņa Varbertona griezīgo skatienu. Viņa acīs varēja manīt gan ironiju, gan jautrību.

Puaro centās mainīt sarunas tēmu.

-     Jūs laikam esat bijuši visai aizņemti, gatavojoties šiem svētkiem? viņš jautāja.

-    Ak, nē, es domāju, ka tas viss ir ļoti garlaicīgi… pat ļoti muļķīgi. Ir taču kalpotāji, ir dārznieki. Lai viņi strādā, lai visu sagatavo.

-     Ak, mana dārgā, ierunājās misis Foliata, pietuvojusies, lai apsēstos uz dīvāna, kas atradās

turpat līdzās. Tādi uzskati tev ir ieaudzināti tavās mājās uz salām. Šodienas Anglijā dzīve ir pavisam citāda, un es vēlos, kaut tā izmainītos krasāk, viņa nopūtās. Diemžēl šodien gandrīz viss ir jadara pašam.

Lēdija Stabsa paraustīja plecus.

-     Es domāju, ka tas ir ļoti muļķīgi. Kāds labums ir no bagātības, ja viss jādara pašam?

-    Dažiem cilvēkiem darbs sagādā prieku, misis Foliata viņai atbildēja smaidīdama. Man tas sagādā prieku. Protams, ne visi darbi ir patīkami. Bet man patīk strādāt dārzā, patīk gatavoties svētkiem, arī ritdiefias svētkiem.

-     Vai tās būs viesības? ziņkāri iejautājās lēdija Stabsa.

-    Jā, viesības… ar ļoti daudziem uzaicinātiem viesiem.

-     Vai tas būs kā Asketas hipodromā dāmas lielās platmalēs un visi ļoti šiki?

-     Ne gluži kā Askētā, atteica misis Foliata un mīlīgi piebilda: Tev jāmēģina iejusties lauku dzīvē, Hetij, un jāpriecājas par to. Tu būtu varējusi šorīt šo to piepalīdzēt, nevis visu laiku vārtīties pa gultu līdz pat tējas laikam.

-            Man sāpēja galva, Hetija nīgri atteica. Tad viņas noskaņojums pēkšņi mainījās un, sirsnīgi uzsmaidījusi misis Foliatai, viņa turpināja:

-    Bet rīt es būšu centīga. Izpildīšu visu, ko jūs vien man liksiet darīt.

-    Ļoti jauki, mīļā.

-     Man ir jauns tērps rītdienai. Tas pienāca tikai šorit. Uznāciet man līdzi augšā, es jums to parādīšu.

Misis Foliata vilcinājās, bet lēdija Stabsa, piecēlusies kājās, uzstāja:

-    Jums noteikti jāuznāk augšā. Lūdzu! Tas ir ļoti skaists tērps. Nāciet taču!

-    Ak, nu labi, misis Foliata klusi iesmējās un tad piecēlās.

Abas sievietes izgāja no istabas. Misis Foliatas sīkais stāvs slīdēja nopakaļ slaikajai Hetijai. Puaro pamanīja misis Foliatas seju un bija pārsteigts, ieraugot tajā pēkšņās izmaiņas. Rāmo mieru un smaidu bija nomainījusi gurda, apātiska izteiksme. Šķita, ka viņa uz brīdi būtu atslābinājusies no saspringtības un no nepieciešamības aizsegties ar sabiedrībai domāto masku. Vēl jo vairāk. Iespējams, ka viņa cieta no kādas slimības, par kuru, tāpat kā daudzas citas sievietes, nekad nerunāja. Šī persona, Puaro nodomāja, neizraisa ne līdzjūtību, ne simpātijas.

Kapteinis Varbertons atkrita krēslā, kuru nupat bija atbrīvojusi Hetija Stabsa. Arī viņa skatiens kavējās pie durvīm, pa kurām nupat bija izgājušas abas sievietes, taču Varbertona uzmanība tika pievērsta jaunākajai no viņām, un ar vieglu smīnu uz lūpām viņš dvesa:

-    Apburoša būtne, vai ne?

Galvu nepagriezis, viņš ar skatienu pavadīja seru Džordžu Stabsu, misis Mastertonu un misis Oliveru, viņi gāja laukā pa balkona durvīm. Kā pēdējais izgāja sers Džordžs.

-     Vecais Džordžs Stabss rīkojas ar viņu kā ar bumbiņu. Un nežēlo neko. Ne dārglietas, ne kažokādas. Nekad neesmu varējis izprast, vai viņš apjauš, ka viņai bēniņos viss nav kārtībā. Varbūt viņš uzskata, ka tas nav svarīgi. Galu galā, naudas maisiem intelektuāls sabiedrotais nebūt nav nepieciešams.

-     Pie kādas tautības viņa pieder? Puaro ziņkāri vaicāja.

-     Spriežot pēc izskata, šķiet, no Dienvidamerikas. Bet es domāju, ka viņa nāk no Dienvidindijas. No kādas salas, kur ir cukurs, rums un viss pārējais, un pieder pie kādas vecas dzimtas kreoliete, es domāju. Esmu pārliecināts, ka uz tām salām viņi visi savā starpā ir saprecējušies. Un tā būs radusies garīgā nepilnība.

Pie viņiem pienāca misis Legī, jauna, rosīga.

-      Paklau, Džim, viņa sacīja, tev noteikti jābūt manā pusē. Tai teltij jāatrodas tur, kur mēs visi bijām nolēmuši, maura pašā viņā galā, pie rododendriem. Tā ir vienīgā vieta, kur var celt telti.

-    Mastertona kundze gan tā nedomā.

-    Bet tev viņa ir jāpārliecina.

Viņš šķelmīgi uzsmaidīja viņai.

-    Misis Mastertona ir mana pavēlniece.

-    Tavs pavēlnieks ir Vilfreds Mastertons. Viņš ir parlamenta loceklis.

-    Atļaujos piezīmēt, ka tādā gadījumā viņai vajadzētu būt parlamenta loceklei. īstenībā viņa ir tā, kura valkā bikses it kā es to nezinātu.

Sers Džordžs parādījās pie loga.

-     Ak šeit jūs esat, Pegij, viņš teica. Jūs esat mums vajadzīga. Vai jums nešķiet, ka visiem vajadzētu rūpēties par to, kas sasmērēs maizītes, kas rīkos kūkas izlozi un kāpēc dārzā tiek ierīkoti kioski tajās vietās, kur paredzēts izvietot modernos vilnas izstrādājumus. Kur ir Emija Foliata? Viņa ir vienīgā, kas pārzina darbus, un viņa ir vienīgā, kas spēj visus izrīkot.

-    Viņa kopā ar Hetiju uzgāja augšā.

-Ak tā…

Sers Džordžs bezpalīdzīgi lūkojās apkārt, tad inis Brevisa, pārtraukusi biļešu rakstīšanu, pielēca kājās un teica:

-    Ser Džordž, es tūdaļ viņu pasaukšu.

-    Paldies, Amanda.

Mis Brevisa izgāja no istabas.

-    Jāpagādā vēl kādi metri stiepļu žoga, murmināja sers Džordžs.

-    Vai tas nepieciešams svētkiem?

-     Nē, nē. Tas jāuzstāda mežā, kur mans īpašums robežojas ar Hudaunas parku. Vecais žogs ir izgājis no ierindas, satrunējis, un tieši tur viņi lien cauri.

-    Kas lien cauri?

-     Robežpārkāpēji. Tie, kas lien pāri robežai, sers Džordžs iesaucās.

-      Jūs runājat kā Betsija Trauvuda, kad viņa uzsāka kampaņu pret ēzeļiem, Pegija Legī uzjautrināti iesaucās.

-    Betsija Trauvuda? Kas tā tāda? sers Džordžs vienaldzīgi jautāja.

-    Dikenss.

-            Ak Dikenss. Esmu kādreiz lasījis "Pikvika klubu". Nav slikti. Nepavisam nav slikti, mani pat pārsteidza. Bet, nopietni runājot, robežpārkāpēji ir kļuvuši pēc sērgu tad, kad te uzcēla šo muļķīgo viesnīcu jaunatnei. Viņi lien te iekšā pa visām spraugām savos trako kreklos šorīt satiku kādu puiku, kam viss krekls bija apzīmēts ar rāpojošiem bruņurupučiem un visādiem citādiem niekiem, radās iespaids, it kā es būtu izdzēris vai veselu pudeli. Lielākā daļa no tiem salašņām nemaz nerunā angliski… buldurē kaut ko, un viņš atdarināja: O, lūdz… ja-ja… sak man… vai tas ir uz pārceltuv?… Es saku: nē, tas nav; ar tiem runājot, gandrīz vai jākliedz. Es sūtu tos atpakaļ uz turieni, no kurienes nākuši; lielākā daļa neko nesaprot, vienkārši stāv un mirkšķina acis. Meitenes ķiķina. Kādas tautības tik nav tur pārstāvētas itāļi, dienvidslāvi, dāņi, somi, un es nebūšu izbrīnīts, ja kādu dienu tur parādīsies kāds eskimoss. Nešaubos, ka puse no viesiem ir komunisti, viņš nobeigumā drūmi piebilda.

Paklau, Džordž, nav ko uztraukties par komunistiem, sacīja misis Legī. Es iešu jums palīgā, un tiksim galā ar trakajām sievietēm.

Viņa izgāja kopā ar seru Džordžu pa terases durvīm, pār plecu uzsaukdama:

-     Nāciet, Džim! Nāciet, lai nesavtīgi darbotos kopējas lietas labā.

-     Labi jau labi, bet es tikai gribu apgaismot Puaro kungu par spēles noteikumiem par slepkavas meklēšanu, jo viņam taču būs jāsniedz balvas.

-    Varat to darīt bez kavēšanās.

-     Es jūs sagaidīšu šeit, Puaro piekrītoši noteica.

Sekoja klusuma brīdis. Aleks Legī staipīdamies piecēlās no krēsla un nopūtās.

-     Ak, šīs sievietes, viņš noteica. Tas ir kā bišu spiets.

Viņš pagrieza galvu, lai paraudzītos laukā pa logu.

-     Un kam tas viss vajadzīgs? Kaut kādi muļķīgi, nevienam nevajadzīgi dārza svētki, muļķīga spēle.

-     Iespējams, Puaro iebilda, ka ir cilvēki, kam šie svētki kaut ko nozīmē.

-    Kāpēc cilvēki ir kā bez prāta? Kāpēc viņi nav sākuši domāt? Izgudro kaut kādu jezgu, un vai visa pasaule tiek tanī iesaistīta. Vai tiešām viņi nejēdz, ka vairums zemeslodes iedzīvotāju ir nodarbināti ar domām par pašnāvību?

Puaro nekļūdīgi saprata, ka uz šo jautājumu atbilde no viņa netiek gaidīta. Šaubu pārņemts, viņš lēni pagrozīja galvu.

-    Ja vien mēs varētu kaut ko darīt, iekams nav par vēlu… Aleks Legī atkal ierunājās. Viņa skatiens kļuva drūms. Ak, jā, viņš sacīja, es zinu, ko jūs domājat, ka esmu neirotiķis… ar visām tādās reizēs atbilstošām sekām. Tie nolādētie dakteri domā tāpat, ieteic man jūras gaisu un pārmaiņas. Tā mēs ar Pegiju atbraucām uz šejieni, noīrējām uz trim mēnešiem nelielu lauku vasarnīcu lejā pie dzirnavām. Es ņēmu vērā visus viņu ieteikumus. Makšķerēju, peldējos, devos garās pastaigās un sauļojos…

-    Jā, var redzēt, ka esat nosauļojies, Puaro laipni piezīmēja.

-    Ak tā? Aleks pārvilka ar roku pār apsārtušo seju. Tās ir sava veida sekas no brīnišķīgās angļu vasaras. Bet kāds no visa tā labums? No sevis jau nevar aizbēgt, braucot no vienas vietas uz otru.

-    Nē, bēgšana nekad nekā laba neatnes.

-   Un, dzīvojot lauku plenērā, kāds ir šeit, visas lietas izgaismojas vēl skaudrāk… un neticamā cilvēku vienaldzība šajā zemē. Pat Pegija, kura ir pietiekami inteliģenta, kļuvusi tieši tāda pati kā visi pārējie. Kāpēc jāuztraucas? Tā viņa saka. Un tas mani padara vai traku! Kāpēc jāuztraucas!

-     Atļaujiet apmierināt ziņkārību, kāpēc jūs uztraucaties?

-    Ak, Dievs, arī jūs?

-     Nē, tas nav domāts, lai izteiktu padomu. Man gluži vienkārši gribētos dzirdēt jūsu atbildi.

-     Kā jūs nesaprotat, kādam taču ir kaut kas jādara.

-    Un tas esat jūs?

-    Nē, nē, ne jau personiski es. Šajos laikos cilvēks nevar būt personiski atbildīgs par citu likteņiem.

-     Nesaprotu, kāpēc nevar. Pat "šajos laikos", kā jūs izsakāties, cilvēks ir personība.

-      Bet cilvēkam nav vēlams tādam būt. Uztraukuma brīžos, kad jāizšķiras par dzīvību vai nāvi, cilvēks nedrīkst domāt par sīkām, nenozīmīgām nelaimītēm vai savām rūpēm.

-     Galvoju, ka jūs dziļi maldāties. Pagājušajā karā kāda spēcīga uzlidojuma laikā manu prātu vairāk par nāvi nodarbināja varžacs uz kājas mazā pirkstiņa. Tolaik biju pārsteigts par tādu atziņu. Iedomājies, pie sevis prātoju, kurā katrā mirklī tevi var pārsteigt nāve. Un tomēr mani uztrauca mana varžacs, tiešām mani visu laiku nodarbināja varžacs radītās sāpes gandrīz tikpat daudz, cik bailes no nāves. Tas bija tāpēc, ka kuru katru mirkli mani varēja piemeklēt nāve, un tomēr sīkā personiskā liksta ieguva aizvien lielāku nozīmi. Man nācies sastapt sievieti, kas cietusi katastrofā, guļ uz ielas ar lauztu kāju, bet smagi pārdzīvo caurumu zeķē.

-    Tas tikai lieku reizi pierāda, kādas sievietes mēdz būt muļkes.

-    Tas lieku reizi pierāda, kādi mēdz būt cilvēki. Iespējams, ka var būt norobežošanās savā personiskajā dzīvē, kas devusi cilvēcei iespēju izdzīvot.

Aleks Legī nicīgi nosmējās.

-    Dažkārt, viņš sacīja, es par šo izdzīvošanu domāju ar nožēlu.

-    Pēc manām domām, Puaro atbildēja, tā ir sava veida pieticība. Un pieticība ir vērtīga īpašība. Atceros, kara laikā kādā jūsu metro stacijā bija izkārts lozungs: "Viss ir atkarīgs no tevis". To, kā man šķiet, bija sacerējis izcils garīdznieks. Manuprāt, tā bija bīstama un kaitīga doktrīna. Jo tā nav patiesība. Viss nebūt nav atkarīgs vienīgi no tevis.

-    Jūsu uzskati ir ļoti vecmodīgi, tā es domāju. Sakiet, kāds tad būtu jūsu sauklis?

-    Manu aicinājumu nav nepieciešams izgudrot. Šajā zemē ir kāda veca dzīves gudrība, un tā mani pilnībā apmierina.

-    Kāda tā ir?

-     Paļaujies uz Dievu un turi savu šaujampulveri sausu.

-    Jā, jā… Aleks Legī šķita uzjautrināts. No jums es to vis nebūtu gaidījis. Vai esat pamanījis kādus notikumus šajā zemē?

-     Neapšaubāmi, kādu varmācību, kaut ko nepatīkamu, Puaro smaidīdams atteica.

Aleks Legī kļuva nopietns.

-     Es vēlētos, lai visi garīgi slimie tiktu iznīcināti, bez vilcināšanās iznīcināti, lai neļautu tiem augt un vairoties. Ja kaut vienas paaudzes laikā atļautu dzīvot tikai normālajiem, iedomājieties, kādi varētu būt rezultāti.

-     Milzīga psihiski slimo cilvēku skaita palielināšanās klīnikās, atteica Puaro, ir gan saknes, gan ziedi uz stāda, mister Legī. Gan laksti, gan mazāk skaisti ziedi. Taču, ja zemes saknes tiks iznīcinātas, nebūs arī ziedu. Un, it kā starp citu, viņš vēl piebilda: Jūsuprāt, lēdija Stabsa ir nāvinieku kameras kandidāte?

-            Tieši tā. Kāds labums no tāda cilvēka? Ko viņa var dot sabiedrībai? Vai viņas galvā ir bijusi kāda cita doma, kā vienīgi drēbes, kažokādas, dārglietas? Kā jau teicu, no viņas nav nekāda labuma.

Jūs un es, Puaro bezkaislīgi piebilda, mēs, protams, esam pārāki par lēdiju Stabsu. Bet, viņš skumji pašūpoja galvu, un tas ir tiesa, mēs neesam nemaz tik izcili.

4.

-    Mesjē Puaro, misis Olivera aizelsusies teica, -jums jānāk un jāiepazīstas ar scenāriju un vēl dažiem pasākumiem, kas paredzēti mūsu spēlei slepkavas meklēšanai.

Puaro piecēlās un, ne vārda neteicis, viņiem sekoja. Visi trīs šķērsoja zāli un iegāja nelielā telpā, kas bija apmēbelēta kā iestādes telpa.

-    Jums pa kreisi atrodas nāvi nesošie rīki, kapteinis Varbertons ar rokas mājienu norādīja uz nelielu kāršu galdiņu, pārklātu ar rupju vilnas audumu. Uz tā atradās maza pistole, skārda caurules gabals ar rūsas traipu un zila pudele ar uzlīmi "Inde", paprāvs drēbes gabals un šļirce.

-    Tie ir "ieroči", skaidroja misis Olivera, un, lūk, šie, kurus varētu turēt aizdomās.

Misis Olivera pasniedza viņam apdrukātu karti, uz kuras Puaro ar interesi izlasīja: "Aizdomās turētie:

Estela Glaine jauna, skaista un mistiska sieviete, kura viesojas pie

pulkveža Blanta vietējā skvaira, kura meita

Džoana ir precējusies ar

Pīteru Geiju jaunu atomzinātnieku.

Mis Vilinga mājkalpotāja.

Kjuets virssulainis.

Maija Staviska tūriste.

Istibena Lojola nelūgta viešņa."

Puaro, neizpratnē mirkšķinot acis, klusēdams raudzījās uz misis Oliveru.

-     Lielisks personu saraksts, viņš pieklājīgi sacīja. Bet atļaujiet man jautāt, kas jādara sacensību dalībniekiem?

-    Pagrieziet kartes otru pusi, norādīja kapteinis Varbertons.

Puaro izpildīja norādījumu.

Kartes otrā pusē varēja lasīt:

"Vārds un adrese:

Atrisinājums:

Slepkavas vārds:

Ierocis:

Iemesls vai motīvs:

Vieta un laiks:

Izdarītie secinājumi:"

-     Katrs, kas te ieradīsies, saņems šo karti, steidzīgi skaidroja kapteinis Varbertons. Saņems ari piezīmju blociņu un zīmuli, lai varētu norakstīt pieturas punktus. Būs seši pieturas punkti. Jums būs jāvirzās no viena punkta uz otru, kā tas

notiek, meklējot dārgumus, un ieroči ir paslēpti noteiktās vietās. Lūk, pirmais pieturas punkts. Šis momentuzņēmums. Katrs sāk ar to.

Puaro paņēma mazu fotogrāfiju un, saraucis uzacis, rūpīgi to aplūkoja. Tad viņš pagrieza tās otru pusi un joprojām juta dziļu neizpratni. Varbertons sāka smieties.

-     Vienkāršs fototriks, vai ne? viņš pašapmierināti noteica. Ārkārtīgi vienkāršs, ja zina, kas tas ir.

Puaro nezināja, kas tas ir, un juta augošu sapīkumu.

-     Tas varētu līdzināties aizrestotam logam? viņš minēja.

-    Piekrītu, līdzība ir. Kaut īstenībā tas ir tenisa tīkla fragments.

-     Ak tā, Puaro atkal aplūkoja uzņēmumu. Jā, jums taisnība, pilnīgi nepārprotami, ja iepriekš pasaka priekšā.

-    Tas ir tā, kā uz šo lietu skatās, smējās Varbertons.

-    Ļoti dziļdomīga patiesība.

-     Nākamais pieturas punkts vai lietišķais pierādījums būs atrodams kārbā, kas tiks novietota zem tenisa tīkla pašā vidū. Kārbā atradīsies šī tukšā indes pudele ar vaļēju korķi.

-    Turklāt, kā redzat, misis Olivera steidzīgi piebilda, šī pudele ir aizskrūvējama, tā ka korķis patiešām būs pamats secinājumiem.

-     Es zinu, ka jums allaž ir lieliskas izdomas spējas, bet nesaprotu…

Misis Olivera viņu pārtrauca.

-    Ak, tas pats par sevi saprotams, viņa paskaidroja, te ir pievienots stāsts vai kopsavilkums! Kā tas mēdz būt žurnālos romāniem, ko drukā ar turpinājumiem. Viņa pievērsās kapteinim Varbertonam: Vai lapiņas jūs esat sagatavojis?

-    Tās vēl nav nodrukātas.

-    Bet viņi taču apsolīja!

-    Zinu, zinu. Sola vienmēr. Būšot gatavas šovakar sešos. Braukšu ar mašīnu tām pakaļ.

-    Tad viss kārtībā.

Misis Olivera atviegloti nopūtās un pagriezās pret Puaro. Tagad man būtu jāizstāsta jums visa spēle. Tikai neesmu diez cik laba stāstītāja. Ja rakstu, visu skaidri salieku pa plauktiņiem, bet, ja stāstu, viss izklausās ārkārtīgi juceklīgi; tāpēc nekad ne ar vienu neapspriežu savu darbu sižetus. Esmu nākusi pie atziņas, ka nedrīkst apspriesties, jo, ja to daru, klausītāji raugās manī neizpratnē un mēdz teikt: "ak tā… jā… bet… es nesaprotu, kas tad noticis… un, manuprāt, grāmata tad neiznāk." Tas ir nomācoši. Tomēr tā nav taisnība, jo, tiklīdz rakstu, grāmata tomēr iznāk!

Misis Olivera apklusa, lai ievilktu elpu, un tad turpināja:

-      Jā, tas izskatās šādi. Ir tāds Pīters Geijs, jauns atomzinātnieks, un pastāv aizdomas, ka viņam maksā komunisti. Viņš ir precējies ar meiteni, vārdā Džoanu Blantu, viņa pirmā sieva ir mirusi; bet īstenībā viņa nav mirusi un uzrodas vēlāk, jo ir slepena aģente, bet varbūt arī nav. Iedomājos, ka viņa varētu būt tūriste… un abām sievām varētu būt kaut kāds kopējs darījums, un tas vīrietis Lojola ierodas, lai tiktos ar Maiju, varbūt, lai viņu izspiegotu. Tad parādās apmelojoša vēstule, kuru varētu būt rakstījusi saimniecības vadītāja vai varbūt virssulainis, un revolveris pēkšņi ir pazudis, un nav zināms, kas rakstījis apmelojošo vēstuli, un pusdienu laikā ir izkritusi šļirce, kas pēc tam ari pazudusi…

Misis Olivera apklusa, lai pareizi novērtētu Puaro reakciju.

-     Es zinu, viņa mīlīgi sacīja, tas izklausās juceklīgi, bet īstenībā tā nav… vismaz manā galvā ne… un, kad jūs redzēsit lapiņu ar kopsavilkumu, jums viss kļūs skaidrs.

-    Un, galu galā, viņa piemetināja, tam kopsavilkumam patiesībā nav nekādas nozīmes, vai ne? Es domāju tas jums liksies mazsvarīgs. Jums nav jādara nekas cits, kā vienīgi jāpasniedz balvas, ļoti skaistas balvas. Pirmā balva ir sudraba cigarešu etvija, tai ir revolvera forma… un iedomājieties tikai, cik ārkārtīgi laimīgs izrādīsies asprātīgais mīklas atminētājs, spēles uzvarētājs, ja tiks galā ar uzdevumu.

Puaro pie sevis nodomāja, ka atminētājam vai uzvarētājam patiesi vajadzētu būt sevišķi gudram. Īstenībā viņš pat ļoti šaubījās, ka tāds uzvarētājs atminētājs vispār varētu atrasties. Scenārijs un slepkavas meklēšana, atminēšana, pēc Puaro domām, bija satīta neiedomājamā murskulī.

-    Labi, noteica kapteinis Varbertons, izvilcis no vestes kabatas pulksteni un ieskatījies tajā, man laiks doties pie iespiedējiem pēc lapiņām.

-    Bet ja nu tās nav gatavas… misis Olivera ieminējās.

-    Ak, tās noteikti ir gatavas, es piezvanīju. Uz redzēšanos.

Viņš izgāja no istabas.

Misis Olivera tūdaļ sagraba Puaro roku un piesmakušā balsī čukstus prasīja:

-Nu?

-    Ko nu?

-    Vai esat kaut ko atklājis? Varbūt kādu ievērojis?

Puaro ar tikko jaušamu neapmierinātību balsī

atteica:

-    Visi un viss man šķiet pilnīgi normāli.

-    Normāli?

-     Nu, iespējams, tas nav īstais vārds. Lēdija Stabsa, kā jau jūs sacījāt, šķiet, atrodas zem normālā garīgā līmeņa un misters Legī toties virs normālā līmeņa.

-     Ko jūs, ar viņu viss ir kārtībā, misis Olivera steidzīgi iebilda. Viņam nesen bija nervu sabrukums.

Puaro neko nejautāja, lai iedziļinātos šā teikuma būtībā. Viņš vienkārši klausījās.

-     Tas ir dabīgi, ka visi šķiet nedaudz nervozi un stipri vien satraukti. Ir manāms ari vispārējs pagurums un vienlaikus ārkārtīgs uzbudinājums. Tas ir raksturīgi, gatavojoties tādam pasākumam kā šis. Ja jūs varētu uzrādīt…

Čšš!… misis Olivera satvēra Puaro aiz rokas. Kāds nāk.

Kā sliktā melodrāmā Puaro pēkšņi juta, ka pieaug ari viņa paša satraukums.

Atvērtajās durvīs parādījās patīkamā un darbīgā mis Brevisas seja.

-    Ak te jūs esat, mesjē Puaro. Es jūs meklēju, lai ierādītu jūsu istabu.

Viņa veda Puaro augšā pa trepēm, tad pa garu gaiteni, līdz viņi nonāca plašā, gaišā istabā ar skatu uz upi.

-     Te blakus ir vannasistaba. Sers Džordžs domā, ka vajadzētu iekārtot vēl papildus vairākas vannasistabas, bet tādā gadījumā pārējās istabas jāpārbūvē par mazākām. Ceru, ka jūs šeit jutīsieties ērti?

-    Jā, tiešām. Puaro vērtējoši pārlaida acis pār mazo grāmatplauktu, lasīšanai paredzēto lampu un pie gultas līdzās nolikto kasti ar uzrakstu "Biskvīti". Izskatās, ka šajā mājā jums viss ir nevainojami iekārtots. Vai par to man jāpateicas jums vai apburošajai mājas saimniecei?

-     Lēdija Stabsa laiku velta vienīgi tam, lai izskatītos burvīga, mis Brevisa mazliet dzēlīgā balsī piebilda.

-    Ļoti izskatīga jauna sieviete, apcerīgi noteica Puaro.

-    Tā varētu būt, ja jūs tā sakāt.

-     Bet, no citas puses raugoties, ja viņa tāda nebūtu, iespējams… Puaro aprāvās. Piedodiet. Esmu neapdomīgs. Es runāju par to, par ko labāk derētu klusēt.

Mis Brevisa paraudzījās uz viņu ar stingu skatienu un lietišķi noteica:

-     Lēdija Stabsa mērķtiecīgi apzinās, ko viņa dara. Turklāt, būdama, kā izteicāties, ļoti izskatīga jauna sieviete, viņa vienlaikus ir ari ļoti ļauna.

Mis Brevisa pagriezās un izgāja no istabas, pirms Puaro paguva izbrīnā saraukt uzacis. Vai mis Brevisas teiktais varēja būt vispārpieņemtais uzskats? Vai arī viņa to teica, kādu personisku iemeslu pamudināta? Un kādēļ viņa šo viedokli izteica viņam pilnīgi svešam cilvēkam? Varbūt tieši tāpēc, ka viņš bija svešinieks? Vai tāpēc, ka viņš ir ārzemnieks. Kā Herkuls Puaro secināja no personiskās pieredzes, daudzi angļi uzskatīja, ka ārzemniekam pateiktais nav vērā ņemams! Viņš mulsi lūkojās uz durvīm, pa kurām bija izgājusi mis Brevisa. Tad viņš nesteidzīgi piegāja pie loga, apstājās tā priekšā un lūkojās laukā. Stāvot pie loga, viņš pamanīja, ka no mājas iznāca lēdija Stabsa kopā ar misis Foliatu, kādu brīdi viņas abas stāvēja pie magnolijas koka un sarunājās. Tad misis Foliata atsveicinājās, paņēma dārza grozu, cimdus un aizsteidzās lejā pa ceļu. Kādu bridi lēdija Stabsa stāvēja, noraugoties aizejošajā misis Foliatā, tad vienaldzīgi noplūca magnolijas ziedu, pasmaržoja to un nesteidzīgi devās lejup pa kokiem apaugušo taku, kas veda uz upmalu. Pirms viņas stāvs nozuda skatienam, viņa vienu reizi atskatījās pār plecu atpakaļ. No magnolijas krūma aizmugures lēni iznāca Maiks Veimens, brīdi stāvēja, it kā svārstoties, un tad sekoja pa taku lejā nopakaļ garajam, slaikajam stāvam, kas bija nozudis koku audzē.

Izskatīgs un enerģisks jauns vīrietis, Puaro nodomāja. Neapšaubāmi daudz pievilcīgāks par seru Džordžu Stabsu…

Un, ja arī tā, ko darīt? Dzīvē tā notiek kopš senseniem laikiem. Bagāts, bet nepievilcīgs vīrs pusmūža gados, jauna, skaista sieva bez sevišķām prāta spējām un turpat līdzās pievilcīgs un uzņēmīgs jauns vīrietis. Bet ko gan slēpj misis Oliveras pa telefonu izteiktās bažas, kuru dēļ Puaro bija jābrauc uz šejieni? Nenoliedzamas ir misis Oliveras spējas iztēloties nezin ko, un tomēr…

-     Bet, galu galā, Puaro pie sevis murmināja, neesmu konsultants laulības pārkāpšanas jautājumos vai arī vidutājs laulības pārkāpšanas specialitātē.

Vai tiešām misis Oliveras savādajām aizdomām varētu būt kāds reāls pamats? Misis Olivera bija pazīstama kā izcila putrotāja, un brīžiem Puaro prātam nebija tverams, kā šī rakstniece tomēr tika galā ar savu detektīvromānu sižetiem, pie kam, neskatoties uz savu dulburību, viņa bieži pārsteidza Puaro ar sakarīgu spēju momentā uztvert būtisko.

-    Laika ir ļoti maz, ļoti maz, Puaro turpināja tērzēt pats ar sevi. Vai tiešām te slēpjas kaut kāda ļaunprātība, kā uzskata misis Olivera? Manas domas sveras uz to pusi, ka tomēr te kaut kas slēpjas. Bet kas īsti? Kurš varētu mani izglītot? Man nepieciešams uzzināt kaut ko vairāk, daudz vairāk, par cilvēkiem, kas mīt šajā mājā. Kurš varētu man par tiem pastāstīt?

Pēc īsa pārdomu brīža Puaro paķēra savu cepuri, viņš nekad vakaros negāja laukā bez galvassegas, izsteidzās laukā no istabas un tāpat steigšus devās lejā pa kāpnēm. Kaut kur tālumā viņš sadzirdēja misis Mastertonas rējieniem līdzīgos, zemā, pavēlošā balsī teiktos norādījumus. Nedaudz tuvāk piemīlīgā tonī dudināja sers Džordžs.

-     Lai jods sasper to tīklu, ko tu esi uzbāzusi pāri sejai. Es vēlētos, lai tu būtu manā harēmā, Pegij. Rīt es atnākšu un tu pazīlēsi man nākotni. Ko tu par to teiktu?

Bija saklausāma paklusa cīkstēšanās, tad varēja dzirdēt, ka Pegija Legī aizelsusies saka:

-    Džordž, nedariet tā.

Puaro sarauca uzacis un klusu izlavījās laukā pa tuvējām sānu durvīm. Viņš steidzīgā solī devās prom pa piebraucamo ceļu mājas aizmugurē, un intuīcija diktēja, ka šis ceļš noteikti kādā punktā savienosies ar ceļu, kas ir mājas parādes pusē.

Nojauta izrādījās nekļūdīga. Tādējādi viņš paspēja (tiesa, nedaudz piepūloties) panākt misis Foliatu un ar cēlu žestu paņemt savā ziņā grozu.

-    Vai atļausit, madame?

-   Ak, paldies, mesjē Puaro. Jūs esat ļoti laipns. Bet grozs jau nav smags.

-     Atļaujiet man to nest jūsu vietā līdz pat mājai.

-           īstenībā es dzīvoju vārtsarga mājiņā, tur, pie galvenajiem vārtiem. Sers Džordžs ir tik laipns un to man izīrē.

Savas bijušās mājas vārtsarga mājiņā, līdzās galvenajiem vārtiem… Kāda viņai var būt sajūta, Puaro nodomāja. Viņa izskatījās tik noslēgta, ka Puaro nespēja iedomāties, kā varētu izraisīt viņas atklātību. Derēja mainīt sarunas tēmu:

-    Lēdija Stabsa ir daudz jaunāka par savu vīru, vai ne?

-    Divdesmit trīs gadus jaunāka.

-Ārēji viņa ir ļoti pievilcīga.

-    Hetija ir jauks un mīļš bērns, misis Foliata klusi teica.

Puaro nebija gaidījis šādu atbildi.

-     Es viņu ļoti labi pazīstu, misis Foliata turpināja. Kādu laiku par viņu rūpējos.

-    To es nezināju.

-      Kā gan jūs to varētu zināt. Tas ir diezgan skumjš stāsts. Viņas vecākiem piederēja īpašumi, cukura plantācijas Rietumindijā. Zemestrīces laikā tur nodega māja. Gāja bojā vecāki, brāļi un māsas. Hetija tolaik atradās klosterī Parīzē, un tā viņa bija kļuvusi par bāreni. Advokāti uzskatīja, ka pēc atgriešanās no ārzemēm Hetijai nepieciešams apgūt labo toni un ieiet sabiedrībā.

Tad es uzņēmos par viņu visas rūpes. Mazliet uzspēlēti smaidīdama, misis Foliata piebilda: Ja vien ir nepieciešamība, varu pārvarēt ikdienu un būt atkal dāma, un, pats par sevi saprotams, man ir visi nepieciešamie sakari, varu vēl piebilst, ka tagadējais gubernators ir bijis mums tuvs draugs.

-    Protams, madame, es to visu saprotu.

-      Rūpes par Hetiju man ļoti palīdzēja, tolaik man bija ārkārtīgi grūts laiks. Tieši pirms kara sākuma bija miris mans vīrs. Vecākais dēls, kurš dienēja jūras kara flotē, noslīka, kuģim grimstot; jaunākais dēls, kas atradās Kenijā, atgriezies mājās, tūdaļ devās uz Itāliju, un tur viņu nogalināja. Tā es piedzīvoju trīs smagus zaudējumus pēc kārtas un māju nācās pārdot. Tolaik jutos ārkārtīgi bezspēcīga un biju laimīga, ja dzīve ienesa kādas pārmaiņas un bija kāda jauna būtne, par kuru es varēju rūpēties un ar kuru kopā varēju ceļot. Es Hetiju iemīlēju, vēl jo vairāk tāpēc, ka drīz vien atklāju, ka viņa nav spējīga pilnībā rūpēties par sevi. Saprotiet mani pareizi, mesjē Puaro, Hetija nav garīgi slima, bet viņa, kā mēdz teikt ļaudis, ir "vāja". Viņa ir ļoti lētticīga, pakļāvīga un pilnīgi neaizsargāta. Šķiet, ka tā bija Dieva svētība, viņai gandrīz nemaz nebija naudas… Ja viņai pienāktos kāds mantojums, stāvokli tas vienīgi daudzkārt sarežģītu. Viņa patika vīriešiem, un bez tam viņa ir viegli iespaidojama. Tāpēc katrā ziņā kādam bija jāuzņemas rūpes par viņu. Pēc tam, kad visā pilnībā tika uzskaitīts viņas vecāku īpašums, atklājās, ka plantācijas ir izpostītas, un vēl izrādījās, ka parādi ir lielāki nekā īpašuma vērtība. Man jābūt bezgala pateicīgai, ka atradās tāds cilvēks kā sers Džordžs Stabss, kurš viņā iemīlējās un vēlējās viņu precēt…

-Jā, iespējams… tas bija atrisinājums…

Sers Džordžs, misis Foliata turpināja, kaut arī nav sevišķi izglītots un, atklāti runājot, nāk no vienkāršu ļaužu aprindām, ir patīkams un godīgs, turklāt vēl ārkārtīgi bagāts. Nedomāju, ka viņš jebkad varētu izvirzīt prasību, lai sieva būtu garīgi līdzvērtīga viņam. Hetija viņam nozīmē visu, ko vien var vēlēties. Arī tā ir liela māksla izrādīt tērpus un rotaslietas, spēt būt pievilcīgai un piemīlīgai. Tas ir laimīgs pāris. Jāsaka, esmu pateicīga, ka viss ir noticis tieši tā, kā vēlējos, un jāatzīst, ka es netieši ietekmēju Hetiju pieņemt Džordža bildinājumu. Ja viņiem nebūtu saskaņas, misis Foliatas balss nedaudz ietrīsējās, es justos vainīga, ka mudināju Hetiju apprecēties ar cilvēku, kurš ir tik daudzus gadus vecāks par viņu. Hetiju var ļoti viegli ietekmēt. Katrs, kas ir kopā ar viņu, var uzspiest viņai savu gribu.

-     Man šķiet, ka jūs esat palīdzējusi Hetijai spert vissaprātīgāko soli, Puaro atzinīgi sacīja. Es nepiederu pie angļu romantiķiem. Lai izdevīgi apprecētos, saskanīgai dzīvei ir nepieciešams vēl kas daudz vairāk par romantiku.

Pēc brīža Puaro turpināja.

-     Un, ja runā par šo apkārtni, par Neses māju, tā ir brīnišķīga vieta, kā mēdz teikt skaistākā pasaule pasaulē.

-      Tā kā Nesi nācās pārdot, — sacīja misis Foliata viegli trīsošā balsī, esmu laimīga, ka to nopirka sers Džordžs. Kara laikā māju bija pārņēmusi armija, pēc kara to varēja kāds nopirkt un iekārtot te viesnīcu vai skolu, tad istabas būtu pārbūvētas un celtne zaudētu savu sākotnējo skaistumu. Mūsu kaimiņi Flečeri Hudaunā bija spiesti pārdot savu īpašumu, tagad tur ir ierīkota viesnīca jauniešiem. Jāpriecājas, ka jauniem cilvēkiem ir iespēja izklaidēties, par laimi, Hudauna ir vēlīnā Viktorijas laikmeta celtne, tai nav īpašas arhitektoniskas vērtības, tāpēc pārbūves tai nevar kaitēt.

Man ir nepatīkami, ka daži jaunieši ļaunprātīgi pārkāpj mūsu robežu. Tas ļoti sanikno seru Džordžu, jo viņi dažkārt aplauž reti sastopamus krūmu stādus, viņi nāk te cauri, gribēdami pa taisnāko ceļu nokļūt viņpus upei Fērijā.

Misis Foliata un Puaro sasniedza galvenos vārtus. Vārtsarga namiņš, maza, balta vienstāva celtne, atradās kādu gabalu nostāk no iebrauktuves, māju apņēma neliels dārzs ar žogu visapkārt.

Misis Foliata pateicās un paņēma no Puaro grozu.

Man aizvien paticis vārtsarga namiņš, viņa sacīja, ar sajūsmu lūkodamās uz celtni. Šajā namiņā trīsdesmit gadus nodzīvoja mūsu bijušais dārznieks. Man te patīk daudz labāk nekā lielajā mājā. Sers Džordžs māju ir paplašinājis un modernizējis. Tas bija jādara. Tagad mums ir gados jauns dārznieks, un ari sieva viņam ir jauna, un nākušas jaunas vajadzības elektriskais gludeklis, moderna virtuve, televizors un vēl daudz kas cits. Jāiet laikam līdzi… Viņa nopūtās. No agrākajiem laikiem apkārtnē nav vairs gandrīz neviena cilvēka, visi kaimiņi jauni.

-    Es priecājos, teica Puaro, ka esat beidzot atradusi sev tīkamu patvērumu.

-     Vai zināt, kā domā Spensers: miegs pēc sūra darba, osta pēc vētrainas jūras, atelpa pēc smagas piepūles, nāve pēc nodzīvotas dzīves tas ir patvērums… Bridi klusējusi, viņa turpināja tādā pašā tonī: Šī ir ļoti ļauna pasaule, mesjē Puaro. Un šajā pasaulē ir ļoti ļauni cilvēki. To jūs laikam zināt ne sliktāk kā es. Jauniem cilvēkiem es to nesaku, lai nesagrautu viņiem ilūzijas… bet tā nu tas ir… Jā, pasaule ir ļoti ļauna…

Viņa atvadījās ar vieglu galvas mājienu, tad iegāja vārtsarga mājā. Puaro stāvēja kā sastindzis un lūkojās aizvērtajās durvīs.

5.

Apsvēris visu redzēto un dzirdēto, Puaro izgāja pa vārtiem un devās lejā pa krauju, līkumotu ceļu, kas noveda viņu pie neliela mola. Uz liela zvana, kuram klāt bija ķēde, viņš izlasīja uzrakstu: "Zvaniet, ja vajag celties pāri". Pie mola stāvēja noenkurotas dažas laivas. Kāds vecs vīrs, kurš zvilnēja, atspiedies pret stabu, pieslējās kājās un, acis samiedzis, šļūca Puaro pretī.

-    Vai tad gribat celties pāri, ser?

-     Paldies, nē. Nāku no Neses mājas, gribu mazliet pastaigāties.

-     Ak tad no Neses gan. Puikas gados tur tiku strādājis, tur strādāja arī mans dēls. Viņš to laiku bija galvenais dārznieks, bet es uzraudzīju laivas. Vecais skvairs Foliats bija uz laivām kā uzburts. Brauca, lai vai kāds laiks. Toties majors, viņa dēls, uz laivu pusi i nepaskatījās. Viņš atkal mīlēja zirgus. Un par zirgiem aizplūda ari krietna nauda. Par zirgiem un par pudeli… Ar majoru bija grūti viņa sievai. Grūti. Jūs tak, jādomā, viņu redzējāt. .. dzīvo vārtsarga namiņā, tā viņš ir.

-    Jā, nupat tieši no viņas atvadījos.

-            Viņa arī ir Foliata, iznāk māsīca Taivertoņiem. Liela sieva dārza būšanās, jā, visi dārzā ziedošie krūmi ir viņas nopelns. Pat kara laikā, kad abi jaunskungi bija prom karā, viņa kopa krūmus un gādāja, lai tos nenoposta.

-     Lielas bēdas viņai nācās pārdzīvot, kad abi dēli kara laikā gāja bojā.

-    Jā, lielas bēdas bijušas, lielas gan par šo, gan p;ir to. Grūti bija ar vīru, grūti ar jauno džentlmeni. Ar Henriju gan ne. Tas bija brinum jauks, cik vien jauku cilvēku var vēlēties. Vectēvā atsities, mīlēja jūras braukšanu, tāpēc jau laikam aizgāja dienēt kara flotē, bet misters Džeimss tas viņai sagādāja lielas galvassāpes. Parādi un sievišķi. Tad vēl šerpais raksturs jau šūpulī ielikts, viņš piederēja pie tiem, kas neiet taisnu ceļu. Karš viņam bija kā radīts, mēdz teikt, tas viņam pavēra plašas iespējas. Jā-ā! Bet ir tik daudz tādu cilvēku, kuri ari miera laikā taisnu ceļu neiet Karā mirst varonīgie.

-     Un tagad, Puaro ierunājās, Nesē vairs nav Foliatu.

Vecā vīra runas pavediens pēkšņi aprāvās.

-    Kā sakāt, tā ir, ser.

Puaro pētoši palūkojās uz veco vīru.

-    Tagad jums ir sers Džordžs Stabss. Ko vietējie par viņu domā?

-    Mēs domā, vecais vīrs atteica, ka viņš ir varen bagāts.

Vecā vira balsī jautās šerpums un gandrīz noslēpumainība.

-    Un viņa sieva?

-     Ā-ā, viņa ir viena smalka lēdija no Londonas, jā. Dārzu būšanā gan nekam nav derīga. Runā, ka viņai te kaut kā trūkstot. Vecais vīrs daudznozīmīgi pabungoja ar pirkstiem pie deniņiem.

-    Par viņu nedzird ne labu, ne sliktu. Viņi ieradās te pirms gada. Nopirka šito vietu un uztaisīja kā jaunu. Atceros visu tik labi, it kā tas būtu noticis vakardien. Atbrauca uz šejieni vakarā, tā bija. Tieši nākamajā dienā pēc briesmīgās vētras, tik briesmīgu vētru savu mūžu netiku piedzīvojis. Visās malās izgāzti koki, viens pārkritis pāri iebraucamajam ceļam, mums vajadzēja to steigšus sazāģēt, lai atbrīvotu ceļu mašīnai. Un lielais ozols arī bija nogāzies, aizraudams sev līdzi milzum daudz citu koku, tā tik bija postaža. īsta postaža.

-    Ak, jā, tagad tur stāv tējas paviljons.

Vecais vīrs pagrieza galvu sānis un nepatikā

nospļāvās.

-    Viņi to dēvē par tējas paviljonu, tas paviljons nav nekas cits kā no jauna sakleķerēta būda. Veco

Foliatu laikā te nebija nekādu paviljonu. Paviljons ir augstās lēdijas izgudrojums. Nebija pagājušas ne trīs nedēļas pēc viņas ierašanās, kad to ērmu te uzslēja. Man nav ne mazāko šaubu, ka tieši viņa pierunāja seru Džordžu to uzcelt. Iespraukts starp kokiem, tas tur izskatās kā tāds pagānu templis. Ja tur būtu jauka vasaras māja ar krāsainiem logu stikliem…, pret to nebūtu ko iebilst.

Puaro atturīgi pasmaidīja.

-     Londonas lēdijām, viņš sacīja, ir sava fantāzija. Žēl, ka Foliatu laiki te beigušies.

-    Tam nu gan nevar ticēt, ser. Vecais vīrs klusi nokrekšķējās. Foliati Nesē bijuši vienmēr un ir.

-    Bet māja taču pieder seram Džordžam Stabsam.

-    Tā kā būtu… un tomēr ir Foliatam. Ā-ā-ā! Foliati ir apķērīgi. Viņi nav ar pliku roku ņemami.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

Vecais vīrs šķelmīgi paskatījās uz Puaro.

-    Misis Foliata dzīvo vārtsarga namiņā, ja, ko? viņš noprasīja.

-    Jā, Puaro gausi atteica, misis Foliata dzīvo vārtsarga mājā, un pasaule ir ļoti ļauna, un cilvēki šajā pasaulē ari ir ļoti ļauni.

Ā-ā-ā, vecais vīrs sacīja. Ka tikai te neslēpjas kas ļauns…

Šļūkšus viņš devās prom.

"Ko tad īsti esmu uzzinājis?" Puaro domīgi pats sev jautāja, gausiem soļiem kāpdams atpakaļ uz māju pusi.

II

Puaro posās ar pedantisku rūpību. Ar smaržojošu krēmu viņš iezieda ūsas, tad tās cieši saskrullēja. Viņš skatījās spogulī un bija visnotaļ apmierināts ar savu attēlu.

Zvana skaņas pieskandināja māju, un Puaro devās lejup pa kāpnēm.

Virssulainis, beidzis savu smalko priekšnesumu crescendo, forte, diminuendo, rallentando, patlaban kāra zvanāmo nūjiņu uz āķa. Viņa tumšādainā, melanholiskā seja staroja pašapmierinātībā.

Puaro prātā pēkšņi iešāvās doma: "Apmelojoša vēstule no mājkalpotāja.. .bet varbūt no virssulaiņa…" Spriežot pēc virssulaiņa izskata, varētu domāt, ka apmelojošu vēstuļu rakstīšana ir viņa vistiešākā nodarbošanās. Puaro nodomāja, ka misis Olivera savu romānu varoņu prototipus noskata dzīvē.

Zālē bija ienākusi mis Brevisa, ģērbusies puķainā šifona tērpā, kas viņai galīgi nepiestāvēja. Puaro pienāca viņai klāt un jautāja:

-    Vai jums šeit ir mājkalpotāja?

-     Ak, nē, mesjē Puaro, par nožēlošanu tādu greznību mūsdienās nevar atļauties, izņemot, protams, ļoti bagātus namus. Šajā mājā mājkalpotāja esmu es… visbiežāk mājkalpotāja un reizēm ari sekretāre.

Viņa skumji pasmaidīja.

-     Tātad jūs esat mājkalpotāja? Puaro vērtējoši viņu nopētīja.

Pagrūti bija iedomāties, ka mis Brevisa varētu rakstīt apmelojuma vēstuli. Anonīma vēstule tā būtu pavisam cita lieta. Puaro pazina anonīmu vēstuļu rakstītājas, tās nelīdzinājās mis Brevisai tās bija iespaidīgas, labi situētas dāmas, šo sieviešu aprindās viņas neviens aizdomās neturēja.

-    Kā sauc jūsu virssulaini?

-    Hendons, mis Brevisa izbrīnīta atbildēja.

Puaro steidzīgi paskaidroja:

-     Jautāju tāpēc, ka esmu viņu kaut kur agrāk redzējis.

-     Ļoti iespējams, sacīja mis Brevisa. Neviens no šiem cilvēkiem ilgāk par četriem mēnešiem nolīgtajās vietās nemēdz uzturēties. Drīz vien viņi būs pabijuši visās iespējamās vielas, kādas vien Anglijā ir. Starp citu, mūsdienās reti sastopamas mājas, kur var atļauties algot virssulaiņus un pavārus.

Viņi iegāja viesistabā. Sers Džordžs, tērpies smokingā, kas izskatījās stipri neparasti, lēja glāzēs heresu. Misis Oliveras tēraudpelēkā satina kleita izraisīja asociācijas ar militāru līnijkuģi, lēdijas Stabsas melni spīdīgā galva bija noliekta pār modes žurnāla "Vogue" lappusi.

Aleks un Pegija Legī ieturēja pusdienas, viņiem pievienojās ari Džims Varbertons.

-     Šodien mums stāv priekšā grūts vakars, viņš brīdināja. Šovakar nebūs bridža partijas. Visiem darba pilnas rokas. Vēl jāuztaisa krietns skaits uzrakstu, lielā izkārtne nākotnes zīlniecei. Kā mēs viņu sauksim? Varbūt Zuleikas kundze? Esmeralda? Vai čigānu karaliene Romana Laiha?

-    Tas atgādina Austrumus, ierunājās Pegija. Šeit uz laukiem čigānus neviens nevar ciest. Zuleika izklausās tīri labi. Esmu paņēmusi līdzi krāsu kasti, domāju, Maiks, izdaiļojot izkārtni, varētu sagleznot čūsku murskuli.

-    Varbūt Kleopatra ir labāk nekā Zuleika?

Durvīs parādījās Hendons.

-    Pusdienu galds uzklāts, milēdija.

Viņi iegāja ēdamistabā. Uz garā galda stāvēja iedegtas sveces. Telpā šaudījās vārās ēnas.

Varbertons un Aleks Legī apsēdās namamātei katrs savā pusē. Puaro novietojās starp misis Oliveru un mis Brevisu, kura bija iegrimusi sarunā, kas saistījās ar svētku pasākumiem.

Misis Olivera sēdēja, domās nogrimusi, un klusēja.

Kad viņa beidzot ierunājās, sacītais izklausījās pavisam neparasti.

-   Par mani neuztraucieties, viņa teica Puaro. Es pūlos atcerēties, vai neesmu kaut ko piemirsusi.

Sers Džordžs sirsnīgi smējās.

-    Vai liktenīgā kļūda, ja? viņš piezīmēja.

-    Tieši tā, atteica misis Olivera. Tāda vienmēr mēdz būt. Dažkārt tā atklājas tikai tad, kad grāmata jau iznākusi. Un tad tā ir traģēdija! Viņa centās šo situāciju papildināt ar savdabu sejas izteiksmi. Tad nopūtās. Interesanti, ka vairums cilvēku to nemaz nepamana. Un es saku pati sev: "Protams, pavāram noteikti vajadzēja pamanīt, ka divas kotletes nebija apēstas." Bet neviens par to neiedomājās.

-    Jūs mani saintriģējāt, Maiks Veimens sacīja, pārliecies pāri galdam. Kāds ir otrās kotletes noslēpums? Tikai, lūdzu, nemēģiniet izskaidrot, es par to domāšu, kad būšu vannā.

Misis Olivera truli uzsmaidīja un atkal nogrima savās pārdomās.

Lēdija Stabsa ari klusēja. Viņa tikai šad un tad nožāvājās. Aleks Legī un mis Brevisa visu laiku sarunājās pieliekušies, jo vidū sēdēja lēdija Stabsa.

Kad visi iznāca no ēdamistabas, lēdija Stabsa uz kāpnēm apstājās.

-     Es iešu gulēt, viņa paziņoja. Man ļoti nāk miegs.

-    Ak, lēdija Stabsa, mis Brevisa iesaucās, vēl ir tik daudz darba. Mēs domājām, ka jūs mums palīdzēsit.

-    Jā, es zinu, atteica lēdija Stabsa. Bet es iešu gulēt.

Viņa runāja ar bērnišķīgu prieku. Un, kad no ēdamistabas iznāca sers Džordžs, viņa, pagriezusi galvu uz vīra pusi, teica:

-     Esmu nogurusi, Džordž. Es iešu gulēt. Tu neiebilsti?

Viņš pienāca viņai klāt un mīļi noglāstīja plecu.

-    Ej, Hetij, kārtīgi izgulies, lai svētkos labi justos.

Viņš vieglītiņām noskūpstīja viņu, un Hetija devās augšup pa kāpnēm, mādama ar roku un saukdama:

-    Ar labunakti jums visiem.

Sers Džordžs nolūkojās viņai pakaļ ar smaidu. Mis Brevisa, skaļi ievilkusi elpu, strauji aizgriezās prom.

-     Ejam, viņa uzspēlēti jautri iesaucās. Mums visiem daudz darba.

Katrs ķērās pie saviem pienākumiem. Tā kā mis Brevisa nevarēja būt vienlaikus visās vietās, drīz vien radās iespēja nedarīt to, kas bija paredzēts. Maiks Veimens, izdaiļojis izkārtni ar milzīgu, mežonīgu čūsku un uzrakstījis: "ZULEIKAS KUNDZE izstāstīs jums nākotni", klusi nozuda. Aleks Legī izdarīja dažus nenozīmīgus darbiņus, tad paziņoja, ka iziet, un vairs neatgriezās. Sievietes kā jau sievietes darbojās ļoti enerģiski un apzinīgi. Puaro sekoja namamātes paraugam un agri devās pie miera.

III

Nākamajā rītā pulksten deviņos trīsdesmit Puaro nonāca lejā uz brokastīm. Brokastu galds bija klāts kā pirms kara: uz elektriskā sildītāja atradās vesela kaudze karstu šķīvju. Sers Džordžs ieturēja īstas angļu brokastis olu kulteni ar speķi un aknām. Misis Olivera un mis Brevisa ēda apmēram to pašu. Uz Maika Veimena šķīvja bija uzkrauts auksts šķiņķis. Vienīgi lēdija Stabsa neatzina gaļas ēdienus, viņa skrubināja plānu šķēlīti grauzdiņa un ar sīkiem malkiem piedzēra klāt melnu kafiju. Galvā viņai bija milzīga gaiši rozā cepure, kas nekādi neiederējās pie brokastu galda.

Tikko bija pienācis pasts. Mis Brevisas priekšā atradās milzīga kaudze ar vēstulēm. Viņa noņēmās ar to šķirošanu. Visas, uz kurām bija norādīts, ka tās ir seram Džordžam personīgi, ari pasniedza Džordžam. Pārējās viņa atvēra pati un salika atbilstoši pēc attiecīgām tēmām.

Trīs vēstules bija adresētas lēdijai Stabsai. Atvērusi divas aploksnes (tajās bija pienākuši rēķini), viņa nolika tās sānis. Tad viņa atvēra trešo vēstuli un pēkšņi skaļi iesaucās:

-Vai!

Sauciens bija tik negaidīts, ka visu klātesošo galvas pagriezās uz viņas pusi.

Tā ir no Etiena, viņa teica. Mana brālēna Etiena, kas ar jahtu brauc uz šejieni.

-    Parādi, Hetij, roku pastiepis, palūdza sers Džordžs. Viņa pastūma vēstuli prasītājam. Sers Džordžs satvēra lapu un izlasīja.

-     Kas ir šis Etiens Desousa? Tu saki brālēns?

-      Domāju, jā. Otrs brālēns. Bs viņu labi neatceros, vispār gandrīz nemaz neatceros. Viņš bija…

-    Kas, mana mīļā?

Viņa paraustīja plecus.

-    Nav svarīgi. Tas bija tik sen. Es biju pavisam maza meitene.

-    Jā, skaidrs, ka nevari atcerēties. Bet mums, protams, viņš labi jāuzņem, mīlīgi teica sers Džordžs. Žēl tikai, ka šodien ir dārza svētki, bet mēs viņu uzaicināsim uz pusdienām. Varbūt viņš var pie mums pārnakšņot vienu vai divas naktis, mēs viņam parādītu apkārtni.

Sers Džordžs centās iejusties viesmīlīga lauku skvaira lomā. Lēdija Stabsa nerunāja ne vārda. Viņa stingu skatienu lūkojās savā kafijas tasē.

Sarunas novirzījās uz nenovēršamo tēmu dārza svētku sarīkošanu. Vienīgi Puaro tajās neiesaistījās, viņš vēroja slaiko, eksotisko būtni, kura sēdēja galda galā. Puaro prātoja, par ko gan viņa tagad varētu domāt. Tieši šajā brīdī viņa iepleta acis un steidzīgi paskatījās uz to galda pusi, kur sēdēja Puaro. Skatiens bija tik ass un caururbjošs, ka Puaro satrūkās. Kad viņu skatieni sastapās, asā dzirksts skatienā noplaka, un viņa atkal raudzījās truli un vienaldzīgi. Taču varēja nojaust, ka viņa joprojām vēro un vērtē…

Vai varbūt viņam tikai tā izlikās? Mēdza gan būt, ka garīgi slimiem cilvēkiem piemīt neparasta iedzimta intuīcija vai tās uzplaiksnījums, kas pārsteidz pat tos cilvēkus, kuri labi pazīst attiecīgo slimnieku.

Puaro pie sevis nodomāja, ka lēdija Stabsa neapšaubāmi ir ļoti noslēpumaina persona. Cilvēkiem, ar kuriem viņam bija izdevies pārmīt kādu vārdu, bija diametrāli pilnīgi pretēji uzskati par šo sievieti. Mis Brevisa bija pārliecināta, ka lēdija Stabsa ļoti labi apzinās visu, ko dara. Taču misis Olivera uzskatīja, ka lēdija Stabsa noteikti nav sevišķi gudra, bet misis Foliata, kura viņu pazina visilgāk un vispamatīgāk, runāja par Hetiju kā par cilvēku, kas nav gluži normāls un kuram ir nepieciešama aprūpe un uzraudzība.

Mis Brevisai, iespējams, bija aizspriedumi. Viņa necieta lēdiju Stabsu, jo Hetija bija lēnas dabas un turējās savrup. Puaro prātoja, vai mis Brevisa varēja būt sera Džordža sekretāre jau pirms viņa kāzām ar Hetiju. Ja tā, tad mis Brevisa šīs jaunās pārmaiņas varētu ņemt arī ļaunā.

Puaro būtu varējis pilnīgi piekrist misis Foliatas un misis Oliveras teiktajam, ja nebūtu šārīta atgadījums pie galda. Vai ir pamats vērtēt nopietni tik acumirklīgu ekspromtu, kāds bija radies šorīt?

Lēdija Stabsa pēkšņi piecēlās no galda.

-     Man sāp galva, viņa teica, iešu uz savu istabu pagulēt.

Sers Džordžs gribēja sekot sievai, bet mis Brevisa viņu apturēja.

-     Ser Džordž, kā būs šopēcpusdien ar mašīnu stāvvietām? Es došu Maikam norādījumu. Vai domājat, ka vislabāk būtu darīt tā, kā jūs norādījāt…?

Puaro izgāja no istabas un turpmāko sarunu nedzirdēja.

Uz kāpnēm viņš panāca namamāti.

-    Madame, jūs pazaudējāt šo te.

Viegli paklanoties, viņš sniedza kabatslakatiņu.

Hetija vienaldzīgi to paņēma.

-    Es pazaudēju? Paldies.

-    Man ļoti žēl, madame, ka jūs slikti jūtaties. Kad jūsu brālēns ierodas?

Viņa steidzīgi, gandrīz nikni atbildēja:

-    Es nevēlos Etienu redzēt. Man viņš nepatīk. Viņš ir slikts cilvēks. Viņš ir bijis ļauns. Es no viņa baidos. Viņš slikti rīkojas.

Atvērās ēdamistabas durvis un cauri zālei uz kāpnēm izsteidzās sers Džordžs.

-    Hetij, manu dārgumiņ, iesim, es tevi noguldīšu.

Viņi abi devās augšup pa kāpnēm, sera Džordža roka maigi apskāva Hetiju, bet seja šķita auksta un sakoncentrēta.

Puaro nolūkojās, kā viņi aiziet, tad pagriezies sadūrās ar mis Brevisu, kas steidzās, papīru žūksni rokā cieši satvērusi.

-    Lēdijas Stabsas galvassāpes… viņš iesāka.

-     Viņas galvai ir tādas pašas sāpes kā manai kājai, mis Brevisa izmeta un iedrāzās darbistabā, aizcirzdama aiz sevis durvis.

Puaro nopūtās un pa parādes durvīm izgāja uz terases. Misis Mastertona nupat bija piebraukusi ar nelielu mašīnu un tagad skaļā, griezīgā balsī deva vadošus norādījumus, kā no mašīnas izkraut tējas dzeršanai paredzēto telti. Tad viņa pagriezās, lai sasveicinātos ar Puaro.

-      Tāda noņemšanās ar šiem krāmiem, viņa sūdzējās. Un neviens neko nenoliek īstajā vietā. Nē, Rodžer! Vairāk pa kreisi, pa kreisi, nevis pa labi. Kā jūs domājat, kāds būs laiks, mesjē Puaro? Izskatās diezgan apšaubāms. Ka tikai lietus nesabojā vakaru. Pēc ilga laika šogad mums palaimējusies tik brīnišķīga vasara. Kur ir sers Džordžs? Gribu parunāt ar viņu, kur novietot mašīnas.

-     Viņa sievai sāp galva, droši vien devušies pagulēt.

-    Gan jau pēcpusdienā jutīsies atkal mundri, misis Mastertona pārliecināti noteica. Viņa ir sajūsmā par visām svinībām un tad uzvelk mugurā kādu šaušalīgu tērpu, un priecājas par to kā bērns. Vai jūs man nevarētu atnest to saišķi ar mietiņiem? Tie noderētu golfam.

Tādējādi ari Puaro tika iesaistīts aktīvā darbībā, un misis Mastertona izrīkoja viņu bez mitas kā visnotaļ noderīgu mācekli. Bet pa brīdim viņa vēl izmantoja Puaro, lai patērzētu.

-     Man ir skaidrs, ka viss jādara pašai. Tikai pašai… Starp citu, man šķiet, ja jūs esat Eliotu draugs…

Puaro īslaicīgā uzturēšanās Anglijā ļāva viņam secināt, ka tas nozīmēja zināmu sabiedrības atzinību. Īstenībā misis Mastertona ar to gribēja sacīt: "Neskatoties uz to, ka esat ārzemnieks, es jūs pieņemu par vienu no savējiem." Viņa draudzīgi turpināja pļāpāt.

-    Tas ir brīnišķīgi, ka Nese atkal ir apdzīvota. Mēs jau bijām nobažījušies, ka te ierīkos viesnīcu. Vai zināt, ko tas nozīmē mūsdienās: apceļot valsti, vienu vietu pēc otras, apmesties privātā viesnīcā vai viesu namā, visās vietās atradīsi "meiteni", protams, var jau ari vienkārši padejot. Ļoti bēdīgi. Tāpēc esmu bezgala laimīga par Nesi, protams, ari nabadzīte mīļā Emija Foliata. Viņai bijusi tik grūta dzīve, bet jāsaka, viņa nekad nesūdzas. Džordžs ar Nesi ir izdarījis brīnumus nekas nav sabojāts. Nez, vai tas ir misis Emijas Foliatas nopelns… bet varbūt viņam pašam ir iedzimta laba gaume, un, ziniet, viņam patiesi ir laba gaume. Pārsteidzoši laba.

-    Cik man zināms, viņi nav nākuši no muižniecības, Puaro piesardzīgi piebilda.

-    Īstenībā viņš nemaz nav tas, par ko uzdodas, viņš nav sers Džordžs, cik man zināms, viņš par tādu tika nokristīts,vai drīzāk šis tituls būs patapināts no lorda Džordža Sendžera cirka. Ļoti interesanti. Protams, par to mēs neviens nerunājam. Bagāti cilvēki var atļauties ari mazas snobiskas izdarības, vai ne? Dīvainā kārtā Džordžs Stabss, neskatoties uz savu izcelsmi, brīnišķīgi spēj iejusties jebkurā sabiedrībā. Es teiktu, viņš ir savas sabiedrības atavisms. Spilgti izteikts astoņpadsmitā gadsimta skvaira tips. Viņa dzīslās noteikti rit dižciltīgas asinis. Tēvs ir kāds augstmanis, džentlmenis, māte varētu būt kāda krogus meita.

Misis Mastertonai nācās pārtraukt savu čalošanu, jo vajadzēja izrīkot dārznieku.

-      Ne jau tik tuvu pie rododendra… Pa labi jāatstāj vieta spēļu laukumam. Pa labi, nevis pa kreisi!

Pēc tam viņa atkal atsāka čalošanu:

-     Apbrīnojami, kā viens cilvēks nevar atšķirt labo pusi no kreisās. Brevisa ir prasmīga sieva. Hetija gan viņai nepatīk. Reizēm raugās uz viņu tā, it kā grasītos nogalināt. Daudzas labas sekretāres ir iemīlējušās savos bosos. Kā jūs domājat, kur būtu aizklīdis Džims Varbertons? Tas ir muļķīgi, ka viņš sevi dēvē par kapteini. Nekad nebūdams pat vienkāršs karavīrs, un labi, ja kādu vācieti ir manījis tuvumā vai no tālienes. Protams, katram šajos laikos jāprot sevi kaut kā pasniegt… un strādnieks viņš ir labs. Es jūtu, ka viņā mājo kāda savdabība. Vai! Lūk, Legī parādījušies.

Pegija bija tērpusies platās biksēs un dzeltenā svīterī. Viņa spridzīgi sauca:

-    Esam atnākuši palīdzēt.

-     Darāmā jau netrūkst, atsaucās misis Mastertona, ļaujiet padomāt.

Puaro izmantoja brīdi, kad uzmanība ir pievērsta citiem, un steidzās projām. Pagriezies gar mājas stūri un nonācis uz terases, viņš kļuva par kādas drāmas aculiecinieku.

Divas jaunas sievietes šortos un košās blūzēs, iznākušas no meža, apstājās un neizpratnē raudzījās uz māju. Vienā no meitenēm Puaro atpazina jauno itālieti, kuru vakar bija vedis savā mašīnā.

Pa lēdijas Stabsas guļamistabas logu izliecās sers Džordžs un saniknots kliedza:

-    Jūs esat ienākušas svešā īpašumā.

-     Lūdzu! sacīja sieviete ar zaļo šallīti ap galvu.

-    Jūs nedrīkstat te nākt. Tā ir privāta teritorija.

Otra sieviete, kurai ap galvu bija aptīta zila šalle, smaidīdama jautāja:

-     Lūdzu? Neskombes krastmala… Viņa izrunāja to ļoti skaidri. Vai jāiet pa šo ceļu?

-     Jūs esat pārkāpušas robežu! Te cauri iet nedrīkst. Jums jāiet atpakaļ. Atpakaļ. Pa to pašu ceļu, pa kuru atnācāt šurp.

Viņas stāvēja un noskatījās, kā sers Džordžs vicināja rokas. Tad savā starpā apmainījās ar dedzīgu vārdu straumi svešā valodā. Beidzot sieviete ar zilo šalli šaubīdamās jautāja:

-    Atpakaļ? Uz viesnīcu?

-    Pilnīgi pareizi. Un ejiet pa ceļu, tur apkārt.

Viņas negribīgi pagriezās un soļoja atpakaļ.

Sers Džordžs paberzēja uzaci un paskatījās lejā uz Puaro.

-    Tā man jāiznieko laiks, aizvadot svešus cilvēkus, viņš sacīja. Agrāk viņi nāca ari pa galvenajiem vārtiem. Tur es novilku priekšā žogu. Tagad viņi kāpj pāri sētai vai nāk caur mežu. Tā viņi visērtāk var nonākt krastmalā un uz mola. Tiesa gan, tas ir visīsākais ceļš. Bet viņiem nav tādu tiesību… un nekad tādas ari nav bijušas. Un gandrīz visi viņi ir ārzemnieki un nesaprot, ko viņiem saka. Tarkšķ kaut ko pretī dāniski vai kādā citā valodā.

-    Man liekas, ka viena no šīm sievietēm bija francūziete, otra itāliete, itālieti es vakar redzēju, braukdams no stacijas uz šejieni.

-    Te var dzirdēt visdažādākās valodas… Jā, Hetij, ko tu teici? sers Džordžs nozuda atpakaļ istabā.

Puaro pagriezās pret misis Oliveru, viņa stāvēja kopā ar kādu apmēram četrpadsmit gadus vecu meiteni, tērpušos apģērbā, kas piemērots ceļojumam.

-    Tā ir mis Marlēna, sacīja misis Olivera.

-     Marlēna? pēc iepazīstināšanas jautājoši iesaucās Puaro un, ievilkdams degunā gaisu, laipni palocījās.

-    Viņa ir "upuris", teica misis Olivera.

Marlēna iesmējās.

-     Es būšu briesmīgais līķis, meitene stāstīja, bet nebūšu nosmērēta ar asinīm, viņas balsī jautās tāda kā vilšanās.

-    Nebūsiet?

-    Nē. Tikai vienkārši ar satītu auklu ap kaklu, un tas ari viss. Interesantāk būtu, ja es būtu it kā sadurta… notriepta ar sarkanu krāsu.

-     Kapteinis Varbertons uzskata, ka tas varētu izskatīties pārāk reāli, paskaidroja misis Olivera.

-    Ja ir slepkavība, vajadzētu būt arī asinīm, Marlēna sapīkusi sacīja, vaicājoši lūkodamās uz Puaro. Jūs esot redzējis daudzas slepkavības, vai ne? Tā viņa man stāstīja.

-     Kādas pāris, Puaro vienaldzīgi atbildēja. Viņš ar bažām noskatījās, ka misis Olivera grasās iet prom.

-     Un seksuālus maniakus? Marlēna lielā ziņkārībā jautāja.

-    Protams, nevienu.

-     Es dievinu maniakus, Marlēna sajūsmā sacīja, kad lasu par viņiem grāmatās.

-     Ja tev nāktos ar tādu satikties, tas nemaz nebūtu diezin cik patīkami.

-     Kā jums to teikt, es nezinu. Ziniet ko? Man šķiet, ka pie mums ir viens seksa maniaks. Mans vectēvs reiz redzēja viņu mežā pliku. Vectēvs pārbijās un metās bēgt, bet, kad viņš vēlāk atgriezās, maniaks jau bija prom. Maniaks esot bi jusi sieviete. Bet mans vectēvs ir drusku jucis, tāpēc neviens viņu neņem par pilnu.

Puaro izdevās nemanītam aizlavīties prom, un, līkločus mezdams, viņš nonāca līdz mājai un bez starpgadījumiem rada patvērumu savā guļamistabā. Puaro ilgojās pēc atpūtas.

6.

Pusdienas tika pasniegtas uz ātru roku vienīgi aukstas uzkodas. Pulksten divos trīsdesmit kadai neievērojamai filmu zvaigznei vajadzēja atklāt svētkus. Lietu vēstošie mākoņi izklīda, un laiks noskaidrojās.

Pulksten trijos svētki gāja vaļā pilnā sparā. Ieejas maksa bija nolikta puskrona, ļaudis plūda iekšā kā straume. Garā, piebraucamā ceļa vienā pusē tika novietotas mašīnas. Jaunieši no studentu viesnīcas nāca bariem, skali sarunādamies svešās valodās, kā misis Mastertona pareģoja. Un, kā pareģoja misis Mastertona, lēdija Stabsa iznāca no savas guļamistabas nedaudz pirms puslrijiem, viņa bija tērpusies violetā kleitā, galvā uzlikusi milzīgu melnu salmu cepuri, līdzīgu tām, kādas mēdz valkāt kūliji, un bagātīgi izrotājusies ar briljantiem.

Mis Brevisa dzēlīgi piezīmēja:

-    Laikam domā, ka dodas uz karaliskajām zirgu skriešanās sacīkstēm Askētā!

Puaro savu komplimentu centās izteikt pēc iespējas patētiski:

-    Misis, jūs esat radījusi skaistu tēlu.

Tas izskatās jauki, vai ne? Hetija, starojot laimē, atteica. Tas man bija mugurā Askētā.

Tuvojās mazpazīstamās filmu zvaigznes ierašanās brīdis, un Hetija devās sveikt viešņu.

Puaro centās turēties pūļa aizmugurē. Viņš bezmērķīgi klīda apkārt… viss, šķiet, ritēja tieši tā, kā jau parasti svētkos. Te bija gan kokosriekstu mešana, gan bumbu spēles laukums, gan mīklu minēšana. Vairākos kioskos bija izstādīti vietējie ražojumi dažādi ievārījumi, kūkas, kā arī citi nieki. Bija sarīkota loterija, kurā varēja vinnēt gan kūkas, gan grozus ar augļiem, liekas, pat sivēnu, bērni par diviem pensiem varēja mēģināt kaut ko izvilkt no mučeles, kur zāģu skaidās glabājās rotaļlietas.

Sākās bērnu deju priekšnesumi, apkārt stāvēja liels ļaužu pūlis. Puaro misis Oliveru nekur nemanīja, bet viņš ievēroja, pa brīžiem pūlī pavīdēja lēdija Stabsa savā violetajā tērpā. Taču pašā uzmanības centrā, šķiet, atradās misis Foliata. Viņa izskatījās pilnīgi pārvērtusies mugurā smalka auduma kleka zilu hortenziju krāsā, galvā eleganta pelēka platmale (izrādījās, ka viņa ir galvenā visu pasākumu vadītāja, viņa sveica viesus, norādīja, kur cilvēkiem jāiet, lai piedalītos dažādajos pasākumos).

Puaro kādu bridi uzkavējās viņas tuvumā un ieklausījās sarunās.

-    Emija, mana dārgā, kā tev klājas?

-    Ak, Pamela, cik jauki, ka jūs abi ar Eduardu esat ieradušies. Jūs mērojāt tik tālu ceļu no pašas Taivertonas.

-    Laiks ir kā radīts jūsu pasākumam. Atcerieties to vasaru pirms kara? Ap četriem uznāca tāds gāziens, ka izjauca visus svētkus.

-     Šogad ir brīnišķīga vasara. Dorotija! Neesmu redzējusi tevi veselu mūžību.

-   Mēs cieši nolēmām, ka mums ir noteikti jāatbrauc, lai aplūkotu Nesi visā tās krāšņumā. Krastmalā jūs, izrādās, esat apgriezuši bārbeles.

-    Jā, tagad labāk redzamas hortenzijas, vai ne?

-    Cik tās gan ir burvīgas. Kāds zilums. Mana dārgā, pēdējā gada laikā jūs Nesē esat veikuši brīnumus. Nese tagad izskatās gandrīz tāpat kā agrākajos laikos.

Zemā, dunošā balsī ierunājās Dorotijas vīrs:

-     Kara laikā biju atbraucis tikties ar komandantu, toreiz man sirds sažņaudzās, redzot to postažu.

Misis Foliata pagriezās, lai sasveicinātos ar kādu neredzētu viešņu.

-     Misis Knepere, man ļoti patīkami jūs šeit redzēt. Vai tā ir Lūsija? Kā viņa izaugusi!

-      Nākamgad viņa beigs skolu. Priecājos, ka jūs tik labi izskatāties.

-     Man klājas labi, paldies. Tev, Lūsij, tagad derētu izmēģināt laimi mīklu minēšanā. Misis Knepere, tiksimies vēlāk tējas teltī.

Kāds pavecs vīrs, acīmredzot misters Knepers, bikli piebilda:

-    Jauki, ka esat atkal Nesē. Izskatās kā vecos laikos.

Misis Foliatas viesmīlība pēkšņi saplaka, kad viņa redzēja tuvojamies divas sievietes kopā ar kādu druknu, spēcīga auguma vīru.

-     Emija, dārgā, cik sen neesam redzējušies. Pēc tava izskata var spriest, ka tev ļoti labi veicas. Pastāsti, ko esi izdarījusi ar rožu dārzu. Mjuriela man stāstīja, ka tu esi uz tām uzpotējusi jaunās Floribundas.

-    Kur ir Merilīna Geila? starpā iemeta druknais, spēcīgais, vērsim līdzīgais vīrs.

-    Regijs ārprātīgi grib viņu satikt. Viņš redzēja viņas pēdējo fotouzņēmumu.

-     Vai tā ir viņa tajā cepurē ar platām malām? Goda vārds, tas ir kaut kas vienreizīgs.

-    Dārgais, neesi muļķis. Tā ir Hetija Stabsa. Vai zini, Emij, jums nevajadzētu ļaut viņai tā klīst apkārt kā tādai manekenei.

-     Emij, sauca jau kāds cits paziņa. Tas ir Rodžers, Edvardsu dēls. Mīļā, tas tik ir jauki, ka esat atkal Nesē.

Puaro lēnām devās tālāk, vēsā mierā sameklēja kabatā šiliņu, lai iegādātos biļeti, par kuru varbūt varētu laimēt sivēnu.

Aizejot viņš vēl sadzirdēja: "Cik labi, ka atnācāt." Viņš prātoja, vai misis Foliata apjauta, ka viņa visā pilnībā iejutusies mājasmātes lomā, varbūt šī loma viņai iznāca neapzināta un dabiska. Šopēcpusdien viņa neapšaubāmi bija Neses mājasmāte misis Foliata.

Puaro apstājās pie telts ar uzrakstu: "ZULEIKAS KUNDZE jums zīlēs nākotni". Sāka pasniegt tēju, tāpēc pie zīlnieces rindas vairs nebija. Puaro pieliecās un iegāja teltī, viņš labprāt samaksāja to puskronu par iespēju iegrimt mīkstajā krēslā un atpūtināt sāpošās kājas.

Zuleikai mugurā bija melns, plandošs apmetnis, ap galvu aptīta šalle, rotāta ar zeltainiem vizuļiem, seja līdz pusei aizklāta ar plīvuru, kas nedaudz apslāpēja viņas sacīto. Zelta rokassprādzei skanīgi nošķindot, viņa satvēra Puaro roku un steidzīgi klāstīja, ka nākotnē paredzama liela nauda, veiksme ar tumšmatainu skaistuli un brīnumaina iespēja izvairīties no katastrofas.

-     Viss, ko jūs man stāstāt, misis Legī, ir ļoti patīkami. Es ļoti vēlos, lai tas piepildītos.

-    Vai! iesaucās Pegija. Tātad jūs mani pazināt?

-     Es biju jau iepriekš informēts… Misis Olivera man teica, ka sākotnēji jūs esot bijusi paredzēta upura lomai, bet tas jums pagāja secen, lai pievērstos okultām zinībām.

-    Man žēl, ka neesmu upuris, sacīja Pegija. Būtu daudz mierīgāk. Tas ir Džima Varbertona nopelns. Vai pulkstenis vēl ir tikai četri? Es vēlētos tēju. No četriem līdz puspieciem man ir pārtraukums.

-     Jūsu rīcībā vēl ir desmit minūtes, teica Puaro, paskatīdamies savā lielajā, veclaicīgajā pulkstenī. Es ar prieku atnesīšu jums tasīti tējas.

-     Nē, nē. Es gribu pārtraukumu. Teltī ir ļoti smacīgi. Vai ārpusē vēl daudz cilvēku gaida?

-    Nē, man šķiet, ka visi stāv rindā pēc tējas.

-    Lieliski.

Tiklīdz Puaro iznaca no telts, vinu tūdaļ sagūstīja kāda ļoti enerģiska sieviete, lika samaksāt sešus pensus un atminēt kūkas svaru.

"Uzmini nu" kioskā darbojās pamatīgs sievišķis, ari viņa lika Puaro izmēģināt laimi. Un, sev par nelaimi, viņš tūdaļ kļuva par milzīgas, zīdainim līdzīgas lelles īpašnieku. Bezmērķīgi klīzdams apkārt ar iegūto lelli, Puaro nejauši satika Maiku Veimenu, kurš sadrūmis stāvēja nomaļus, netālu no takas, kas veda uz molu.

-    Tā tiešām ir atbaidoša, vai ne? Puaro sērīgi novērtēja savu balvu.

Tuvumā ieraudājās kāds mazs bērns, Puaro pēkšņi piesteidzās un iespieda lelli bērnam rokās.

-Tā ir tev!

Raudāšana aprima.

-      Kāds laipns džentlmenis, Violeta. Saki viņam…

-    Bērnu karnevāls, megafonā sauca kapteinis Varbertons. Vecumā no trim līdz pieciem…

Puaro devās uz mājas pusi, kāds jauns cilvēks, kāpdamies atpakaļ, lai labāk trāpītu mērķī, uzgrūdās Puaro, jauneklis neapmierināti saviebās, Puaro atvainojās. Viņa skatienu piesaistīja jaunā cilvēka apzīmētais "bruņurupuču krekls", par ko runāja sers Džordžs. Uz krekla bija attēloti dažnedažādi bruņurupuči un jūras briesmoņi, kas vijās un locījās visneiedomājamākās kustībās.

Šajā brīdī Puaro uzrunāja dāņu meitene, ar kuru viņš iepriekšējā dienā bija braucis kopā mašīnā.

-    Ak jūs arī esat atnākusi uz svētkiem, Puaro sacīja. Un kur ir jūsu draudzene?

-     O-o, jā, šopēcpusdien viņa būs šeit. Es gan neesmu viņu vēl satikusi, bet mēs tiksimies autobusā, kas aties no vārtiem piecos piecpadsmit. Mēs brauksim uz Torkiju, un no turienes es ar autobusu došos uz Plimutu. Tas ir ļoti izdevīgi.

Sacītais izkliedēja Puaro neizpratni, kāpēc jaunā dāniete sevi sviedrē ar smago mugursomu.

Viņš sacīja:

-    Es jūsu draudzeni šorīt redzēju.

-     Ak, jā, ar viņu kopā bija kāda meitene no Vācijas. Dzirdēju, ka viņas gribējušas caur mežu nokļūt līdz upei un molam. Bet tas džentlmenis, kam pieder māja, bijis ļoti saniknots un licis viņām griezties atpakaļ. Viņa ar galvas mājienu norādīja uz seru Džordžu, kurš uzmundrināja kokosriekstu mešanas dalībniekus. Bet toties tagad pēcpusdienā viņš ir ļoti laipns.

Puaro secināja, ka ir jūtama atšķirība starp tām meitenēm, kas gribēja nelikumīgi nokļūt līdz upei, un tām, kuras, samaksājušas divu šiliņu ieejas maksu, tagad varēja likumīgi baudīt Neses mājas un tās apkārtnes jaukumus. Kapteinis Varbertons ar savu skaļruni noslāpēja tālākās sarunas. Varbertons izskatījās pārkarsis un nobažījies.

-      Vai esat redzējis lēdiju Stabsu, Puaro? Vai kāds no jums ir redzējis lēdijti Stabsu? Viņai vajadzēja piedalīties masku balles tērpu vērtēšanā, bet es viņu nekur nevaru atrast.

-     Es redzēju viņu apmēram pirms kādas pusstundas. Tobrīd biju iegriezies pie zīlnieces, lai kaut ko sīkāk uzzinātu, kas mani sagaida nākotnē.

-     Nolādēts, Varbertons pukojās, kur viņa būtu varējusi palikt? Bērni gaida, un mēs nekādi neiekļaujamies svētku programmā.

Varbertons skatījās apkārt.

-    Un kur ir Amanda Brevisa?

Arī mis Brevisu tuvumā nemanīja.

-     Tas ir kaut kas briesmīgs, Varbertons šķendējās. Mums ir jāsadarbojas, ja organizējam kādu pasākumu. Kur Hetiju tagad varētu meklēt? Varbūt viņa iegājusi mājā.

Un Varbertons skriešus devās projām.

Puaro spraucās uz virvēm norobežoto laukumu, kur lielajā teltī pasniedza tēju. Pie telts stāvēja gara rinda, un Puaro mainīja savu sākotnējo nodomu.

Viņš aplūkoja kiosku ar masku balles tērpiem. Kādai pavecākai, bet enerģiskai dāmai, kas tur darbojās, gandrīz izdevās piespiest Puaro nopirkt kasti ar maināmām apkaklītēm, taču viņam palaimējās, un, aizkļuvis līdz nomaļākai vietai, varēja nodoties pārdomām un no droša attāluma vērot svētku norisi.

Starp ļaudīm viņš nemanīja arī misis Oliveru.

Puaro pārdomas iztraucēja soļi, kas tuvojās no mugurpuses. No mola augšup pa taku nāca jauns vīrietis tumšu ādas krāsu, ģērbies nevainojamā tumši zilā žaketē un buru audekla biksēs. Nācējs, uz brīdi apstājies, bikli uzrunāja Puaro.

-    Atvainojiet, vai šī būtu sera Džordža Stabsa māja?

-    Jūs neesat kļūdījies, Puaro atbildēja un pēc nelielas pauzes ieminējās: Jūs varbūt esat lēdijas Stabsas brālēns?

-    Esmu Etiens Desousa…

-    Mani sauc Herkuls Puaro.

Abi viegli palocījās. Puaro paskaidroja par notiekošajiem svētkiem. Pāri mauriņam pie viņiem nāca sers Džordžs Stabss.

-     Vai Desousa? Priecājos jūs redzēt. Hetija .šorīt saņēma jūsu vēstuli. Kur jūs atstājāt jahtu?

-    Tā noenkurota Helmoutā. Es atbraucu uz šejieni pa upi ar motorlaivu.

-    Mums jāsameklē Hetija. Viņa tepat kaut kur ir… Jūs šovakar pusdienosit kopā ar mums, es ceru?

-Jūs esat ļoti laipns.

-     Vai varam jums piedāvāt naktsmājas?

-    Nevēlos jums sagādāt neērtības, es gulēšu uz jahtas.

-    Vai ilgi šeit uzturēsities?

-    Iespējams, divas trīs dienas, atkarīgi no apstākļiem.

-    Esmu pārliecināts, ka Hetija ļoti priecāsies, sers Džordžs laipni sacīja. Nezinu, kur viņa varētu būt. Es vēl pavisam nesen tiku viņu redzējis.

Sers Džordžs skatījās apkārt, it kā būtu noraizējies.

-    Viņai vajadzēja būt pie bērniem, kas gatavojas karnevālam. Man kaut kas nav īsti skaidrs. Atvainojiet mani uz mirkli. Es pajautāšu mis Brevisai.

Viņš pagriezās. Desousa noskatījās viņam pakaļ. Puaro skatījās uz Desousu un jautāja:

-    Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu māsīcu?

Desousa paraustīja plecus.

-     Neesmu viņu redzējis kopš piecpadsmit gadu vecuma. Tad viņu aizsūtīja uz ārzemēm… uz skolu sieviešu klosterī Francijā. Atceroties viņu bērnu dienās, domāju, tagad vajadzētu būt ļoti skaistai? Desousa vaicājoši lūkojās uz Puaro.

-     Viņa patiesi ir skaista sieviete, Puaro atbildēja.

-     Un tas ir viņas vīrs? Viņš izskatās, kā mēdz teikt, "elegants kungs", varbūt ne sevišķi smalks. Atrast piemērotu vīru Hetijai, vienalga, būtu pagrūti.

Puaro sejas izteiksme bija atturīga. Sarunas biedrs iesmējās.

-     Nav jau nekāds noslēpums, kad Hetijai bija piecpadsmit, viņa nešķita pietiekami attīstīta. Parasti saka, garīgi atpalikusi vai kaut kā tamlīdzīgi. Un tagad ir kādas izmaiņas?

-     Varētu domāt… jā, Puaro piesardzīgi atteica.

Desousa paraustīja plecus.

-     Ak, kāpēc gan sievietei būtu nepieciešams īpašs saprāts… kāpēc viņai vajadzētu būt sevišķi gudrai? Tas nav tik nepieciešami.

Sers Džordžs atgriezās saniknots, viņam līdzi nāca mis Brevisa, runādama aizelsusies:

-     Man nav ne jausmas, ser Džordž, kur viņu meklēt. Pēdējo reizi es viņu redzēju pie zīlnieces telts. Tas varētu būt pirms divdesmit minūtēm vai pat pirms pusstundas. Esmu cieši pārliecināta, ka mājā viņas nav.

-      Varbūt aizgājusi pavērot, kā noris misis Oliveras "slepkavas meklēšana"? Puaro ieminējās.

Sera Džordža seja atplauka.

-     Iespējams. Klausieties, Puaro, es nevaru šo vietu pamest. Esmu atbildīgs par šeit notiekošo. Un Amandai arī darba pilnas rokas. Vai jūs nevarētu Hetiju pameklēt? Jūs zināt pasākuma norisi, kur kas notiek.

Puaro to nezināja. Mis Brevisa lielos vilcienos viņam izstāstīja. Mis Brevisa ņēma savā gādībā Desousu, un Puaro gāja prom, kā burvju vārdus skaitīdams: tenisa laukums, kamēliju dārzs, tējas paviljons, stādu audzētava, laivu māja…

Ejot garām vietai, kas atvēlēta sacensībām mešanā mērķī, Puaro pārsteidza sera Džordža laipnība un žilbinošais smaids, ar kādu viņš pasniedza koka bumbas tai pašai jaunajai itālietei, kuru šorīt bija nikni aizraidījis atpakaļ uz jauniešu viesnīcu. Ari jaunās sievietes attieksme pret seru Džordžu šķita kļuvusi pilnīgi citāda.

Puaro devās tālāk uz tenisa laukumu. Tur neviena nebija, izņemot kādu vecu kungu, kurš saldā miegā gulēja uz dārza soliņa, cepuri uzmaucis uz acīm. Tad Puaro pagriezās atpakaļ uz mājas pusi un gāja uz kamēliju dārzu.

Kamēliju dārzā Puaro sastapa misis Oliveru. Tērpusies greznā purpursarkanā tērpā, viņa domīga zvilnēja uz dārza soliņa un, pamanījusi nācēju, aicināja apsēsties sev līdzās.

-     Šis ir otrais pieturas punkts slepkavības izmeklēšanas spēlē, viņš nopūtās. Esmu laikam visu pārāk sarežģījusi. Šurpu neviens vēl nav atnācis.

Tajā brīdī dārzā ienāca jauns cilvēks šortos un ar uzkrītoši lielu ādamābolu. Sajūsmā iesaucies, viņš piesteidzās pie koka dārza stūri un ar vēl skaļāku sajūsmu pavēstīja, ka atklājis nākamo pieturas punktu. Viņš labprāt gribēja dalīties savā priekā ar sēdošajiem uz soliņa.

-    Vairums cilvēku nepazīst korķa kokus, jaunais vīrietis pašapmierināts secināja. Atjautīgais fotogrāfs bija pirmais atminējums, to es atklāju -

tas ir tenisa tīkls. Tad sekoja indes pudele, tukša, un korķis. Vairums cilvēku meklētu atminējumu, saistītu ar pudeli… bet es atklāju, ka tā ir žāvēta siļķe. Korķa koki, tas ir asprātīgi, kaut arī retums šajā apvidū. Es labi pazīstu reto krūmu un koku sugas. Interesanti, kas sekos tālāk? saraucis pieri, viņš atvēra piezīmju blociņu, ko turēja rokā.

-     Esmu pierakstījis nākamo pieturas punktu, bet šķiet, ka tas neko neizsaka. Viņš jautājoši palūkojās uz misis Oliveru un uz Puaro. Vai jūs ari piedalāties sacensībā?

-     Ak, nē, misis Olivera atteica. Mēs tikai vērojam.

-      Lieliski… "Kad apburoša lēdija noslīgst tējas valstībā…" Neko nesaprotu, bet frāze ir kaut kad dzirdēta.

-    Tas ir kāds citāts, Puaro paskaidroja.

-    Tējas valstība varētu būt kāda celtne, misis Olivera centās būt izpalīdzīga. Balta, ar vairākām kolonnām, viņa vēl piemetināja.

-    Paldies par ideju. Liels paldies. Runā, ka misis Olivera Ariadne ari esot šeit ieradusies. Gribētu dabūt no viņas autogrāfu. Vai neesat viņu kaut kur šeit redzējuši?

-    Nē, ļoti pārliecinoši atbildēja misis Olivera.

-     Es vēlētos viņu satikt. Viņa raksta teicamus fantazējumus, un čukstus jaunais cilvēks vēl piebilda: Bet runā, ka viņa mirkst šņabī kā zivs ūdenī.

Jauneklis aizsteidzās, bet misis Olivera neapmierināti noteica:

-     Paklausieties tikai! Kāda netaisnība, es taču dzeru vienīgi limonādi.

-      Vai tas bija pietiekoši korekti, palīdzēt jaunajam cilvēkam atminēt nākamo pieturas punktu?

-     Ņemot vērā, ka viņš pagaidām ir vienīgais, kurš ticis meklēšanā tik tālu, es vēlējos viņu atbalstīt.

-    Bet jūs nevēlējāties dot viņam savu autogrāfu.

-    Tas jau ir pavisam kas cits, misis Olivera atbildēja. Kuš! Kāds tuvojas.

Bet nācēji nebija sacensību dalībnieki. Tās bija divas sievietes, kas, samaksājušas par ieejas biļeti, tagad gribēja izmantot iespēju apskatīt apkārtni.

Viņas bija nosvīdušas un neapmierinātas.

-     Nekādu skaisto puķu te nav, viena no nācējām teica. Nekas vairāk kā tikai koki un atkal koki. Es to par dārzu vis nesauktu.

Misis Olivera pavilka Puaro aiz piedurknes, un viņi klusi aizslīdēja prom.

-    Iespējams, ka neviens manu upuri neatklās?

-    Mieru, misis, mieru un pacietību, Puaro atteica. Svētki vēl tikko sākušies.

-     Jums taisnība, misis Olivera atplauka. Un puspiecos ieejas maksa uz pusi samazinājusies. Ļoti iespējams, ka ap to laiku cilvēki šurp plūdīs straumēm. Aiziesim un palūkosimies, ko dara mazā Marlēna. Es tai meitenei sevišķi neuzticos. Viņai nav nekādas atbildības sajūtas. Es īpaši nebrīnītos, ka tai vietā, lai tēlotu upuri, viņa varētu aizlavīties prom, lai mierīgi iedzertu tēju. Jūs jau zināt, ka cilvēki ir kā tniki uz tēju.

Lēnīgi un rimti viņi soļoja pa koku ieskauto taku. Puaro mīlīgi tērzēja, cildinādams šā īpašuma ģeogrāfiskās īpatnības.

-    Cik savādi, viņš secināja, te ir tik daudz taku, bet tu, cilvēks, nezini, kurp tā tevi aizvedīs. Un koki, visur tik daudz koku.

-    Jūs runājat tāpat kā tā īgnā sieviete, kuru nesen sastapām.

Viņi pagāja garām tējas paviljonam un pa līkloču taku soļoja uz upes pusi. Iztālēm pavīdēja laivu mājas siluets.

Puaro piezīmēja, ka varētu atgadīties ari tā, ka slepkavas meklētāji nejauši nonāk pie laivu mājas un upuri atklāj pilnīgi nejauši.

-     Nejauši? Nē, esmu par to padomājusi. Tāpēc pats pēdējais pieturas punkts ir tieši laivu mājas atslēga. Bez tās no ārpuses nevar atvērt durvis. Tās var atvērt tikai no iekšpuses.

Pie laivu mājas durvīm viņi nokļuva pa nelielu slīpu laipu. Laivu novietnes māja atradās uz pāļiem upē, netālu no krasta te bija ierīkota neliela laivu piestātne un apakšā iekārtota laivu novietne. Misis Olivera sameklēja savā purpurkrāsas tērpā paslēpto atslēgu un atvēra durvis.

-     Marlēna, mēs atnācām tevi mazliet izklaidēt, ienākot jautri pavēstīja misis Olivera.

Misis Olivera juta sirdsapziņas pārmetumus, iepriekš pieļaudama, ka Marlēna varētu izturēties bezatbildīgi. Ienākot telpā, viņa redzēja, ka Marlēna brīnišķīgi atveido uzticēto lomu, gulēdama uz grīdas pie loga īpaši izteiksmīgā pozā.

Marlēna neko neatbildēja uz misis Oliveras teikto. Viņa gulēja pilnīgi nekustīgi. Rāmais vējš, kas ieplūda telpā pa atvērto logu, nevērīgi čaukstināja komiksa žurnāla lapas uz galda.

-            Viss ir kārtībā, misis Olivera pārliecinošā balsī teica. Tā esmu es, un te ir mesjē Puaro. Līdz šai vietai neviens sacensību dalībnieks vēl nav nokļuvis.

Puaro sarauca pieri. Viegli pieskardamies misis Oliveras rokai, viņš it kā atbrīvoja sev ceļu un, piegājis pie loga, noliecās pār meiteni, kas gulēja uz grīdas. Šausmu pārņemts, viņš klusi iesaucās un stingi palūkojās uz misis Oliveru.

-     Tā… viņš novilka. Tas, ko jūs paredzējāt, ir noticis īstenībā.

-     Jūs taču nedomājat, misis Oliveras acīs pavīdēja šausmās. Viņa sataustīja ķeblīti netālu no galda un noslīga uz tā. Vai jums ir pamats domāt… Viņa taču nevar būt mirusi?

Puaro ar lēnu un vieglu galvas mājienu apstiprināja:

-    Diemžēl. Tas ir noticis. Un vēl pavisam nesen.

-Bet kā…?

Puaro satvēra pelēkās šalles vienu galu, šalle bija apsieta meitenei ap galvu, un misis Olivera ieraudzīja ap meitenes kaklu savilktu veļas auklu.

-     Tieši kā manā slepkavības spēlē, viņa izmisusi nopūtās. Bet kas? Un kāpēc?

-     Tas ir jautājums, uz kuru mums nāksies meklēt atbildi, piebilda Puaro.

Taču neviens no viņiem nespēja rast atbildi uz šiem jautājumiem. Sobrid viņi nespēja iedomāties pat niecīgāko pieturas punktu, kur un kā meklēt atbildi. Upuris nebija vis dienvidslāvu atomzinātnieka sieva, bel gan Marlēna Takere, četrpadsmitgadīga meitene, kas dzīvoja tepat ciemā un kurai, cik bija zināms, uz šīs pasaules nevarēja būt neviena ienaidnieka.

7.

Krimināllietu inspektors Blends sēdēja darbistabā pie galda. Sers Džordžs jau iepriekš gaidīja inspektora ierašanos un tad pavadīja viņu lejā uz laivu māju, pēc tam abi uzkāpa pa taku augšā un atgriezās mājā. Laivu mājā patlaban darbojās fotogrāfs, bija ieradies arī ārsts un kopā ar viņu eksperts, kas nodarbojās ar pirkstu nospiedumu meklēšanu.

-     Vai šeit jums būs pietiekami ērti? sers Džordžs jautāja.

-    Paldies, ser, te ir ļoti jauki.

-    Ko lai daru ar to, kas te patlaban notiek, vai pastāstīt viņiem par atgadījumu, vai varbūt pārtraukt svētkus?

Kādu brīdi inspektors apsvēra atbildi.

-     Pagaidām nevienam neko neesmu stāstījis. Varbūt varētu bilst, ka dzirdētas baumas, ka noticis kāds nelaimes gadījums. Neko vairāk. Man šķiet, ka vēl neviens nav iedomājies, ka runa ir… ka notikusi slepkavība.

-    Tad lai viss paliek, kā ir, inspektors Blends sacīja. Atļaušos piebilst, ka ziņas par notikušo izplatīsies pietiekami zibenīgi, ciniski vēl piebilda inspektors. Tad, kādu bridi domājis, viņš jautāja: Kā jūs domājat, cik daudz cilvēku piedalās svētkos?

-      Kādi pāris simti, tā man šķiet, sers Džordžs atbildēja, bet aizvien vēl nāk klāt. Šķiet, cilvēki plūst uz šejieni no diezgan attālām vietām. Svētki īstenībā bija izdevušies lieliski. Bet, lūk, šī nolādētā nelaime.

Inspektors Blends pie sevis nodomāja, ka izdevusies bija vienīgi slepkavība, nevis svētki, kā to uzskatīja sers Džordžs.

-     Pāris simtu, inspektors apcerīgi turpināja. Un katru var turēt aizdomās par slepkavību, viņš nopūtās.

-     Sarežģīti, tas tiesa, sers Džordžs līdzjūtīgi sacīja. Bet es nezinu, kam varētu būt iemesls to darīt. Notikušais šķiet neizprotams. Pat iedomāties nespēju, kas varētu būt ieinteresēts nogalināt šo vienkāršo meiteni.

-    Ko jūs varat teikt par šo meiteni? Cik noprotu, viņa dzīvo tuvumā?

-     Jā. Ģimene dzīvo tepat lejā pie mola. Tēvs strādā tepat kādā no fermām… pie Patersoniem, man šķiet. Sers Džordžs vēl piebilda: Māte šopēcpusdien bija atnākusi uz svētkiem. Mis Brevisa, tā ir mana sekretāre, viņa var par visu pastāstīt daudz sīkāk. Mis Brevisa mierina šo sievieti, droši vien aizvedusi, lai iedotu kādu tasi

tējas.

-    Iespējams, jā, inspektors apstiprinoši atteica. Bet man nav īstas skaidrības, ser Džordž, par apstākļiem. Ko meitene darīja tur lejā laivu mājā? Noprotu, ka pēc scenārija tika organizēta slepkavas meklēšana vai kaut kas līdzīgs dārgumu meklēšanai.

Sers Džordžs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-    Jā. Mēs visi iedomājāmies, ka tā ir brīnišķīga ideja. Tagad gan viss tik brīnišķīgs vairs nešķiet. Es labāk atsūtīšu pie jums mis Brevisu, viņa visu paskaidros labāk nekā es. Vai jums ir vēl kādi jautājumi?

-    Šobrid nē, ser Džordž. Iespējams, vēlāk man vajadzēs jums uzdot dažus jautājumus. Es gribētu tikties ar cilvēkiem, kuri bijuši klāt, kad līķis tika atrasts. Jūs, lēdija Stabsa, un man zināms, ka klāt bijusi ari rakstniece, kā jūs teicāt. Slepkavas meklēšanas spēle taču tika organizēta pēc viņas scenārija?

-    Jā, tā bija misis Olivera. Misis Ariadne Olivera.

Inspektors izbrīnā sarauca pieri.

-     Ak viņa. Pēc viņas darbiem ir liels pieprasījums. Arī es esmu lasījis vairākas viņas grāmatas.

-     Domāju, ka šobrīd viņa nejūtas sevišķi laimīga, teica sers Džordžs, bez šaubām, tas ir saprotami. Es viņai pateikšu, ka gribat ar viņu runāt. Nezinu, kur patlaban atrodas mana sieva. Laikam kaut kur starp tiem diviem simtiem viesu… Domāju, ka Hetija neko daudz gan nespēs jums pastāstīt, tas ir, kas attiecas uz šo meiteni. Ar kuru jūs vēlaties runāt vispirms?

-    Laikam ar jūsu sekretāri mis Brevisu un pēc tam ar meitenes māti.

Sers Džordžs piekrītoši pamāja ar galvu un gāja laukā.

Vietējās policijas priekšnieks Roberts Hoskins atvēra durvis un, kad sers Džordžs bija izgājis, atkal tās aizvēra. Lai ienestu skaidrību Džordža teiktajā, Hoskins paskaidroja:

-     Lēdijai Stabsai te kaut kā trūkst, viņš sacīja, tieši te, viņš piemetināja, bungodams ar pirkstiem pa deniņiem. Tāpēc viņš teica, ka lēdija Stabsa neko daudz nevarēs pastāstīt. Viņa ir tāda tukšgalvīte.

-      Vai sers Džordžs apprecēja tuvākās apkārtnes meiteni?

-     Nē, ārzemnieci. Daži saka, ka esot melnādainā. Es gan tā nedomāju.

Blends pamāja ar galvu un bridi klusēja, švīkādams ar zīmuli papīra lapu, kas atradās viņam priekšā uz galda, un tad pēkšņi jautāja:

-    Hoskin, kurš to izdarīja?

Policijas priekšnieks Hoskins, pēc Blenda ieskatiem, bija vienīgais cilvēks, kuram var būt kāds priekšstats par notikušo. Hoskins pēc dabas bija vērīgs cilvēks, interesējās par visu un visiem. Turklāt viņam bija pļāpīga sieva, tas savukārt nodrošināja vietējās policijas priekšnieku ar plašu informāciju personīgai lietošanai.

-      Kāds ārzemnieks, ja jūs jautājat man. Neviens vietējais uz to nebūtu spējīgs. Ar Takeriem viss ir kārtībā. Jauka, cienījama ģimene, laikam kādi deviņi bērni. Divas vecākās meitas precējušās, viens dēls ir jūras kara flotē, otrs dien armijā. Viena meita strādā par frizieri Torkijas kūrortā. Trīs jaunākie bērni dzīvo mājās, divi puikas un viens skuķis. Uz brīdi viņš apklusa, it kā apsverot secinājumu, tad turpināja: Neviens no viņiem nav, tā teikt, diezin kādi spīdekļi, bet misis Takere ir priekšzīmīga mājasmāte, un tajā mājā pat kniepadatai ir sava vieta… Visjaunākajam bērnam ir vienpadsmit gadu. Pie misis Takeres dzīvo ari viņas tēvs, jau ļoti vecs.

Blends uzklausīja dzirdēto klusēdams. Hoskins sniedza Takeru ģimenes sociālā un sabiedriskā stāvokļa portretu.

-    Tāpēc arī saku, ka vainīgais ir ārzemnieks, Hoskins turpināja. Visticamāk, kāds no tiem, kas apmeties Hudaunas viesnīcā, tur var sastapt visdažādākos tipus… un tur notiek arī visdažādākie atgadījumi. Jūs būsiet pārsteigts par izdarībām, ko man nācies redzēt krūmos. Apmēram tāpat kā autostāvvietā pie Koumonas.

Policijas komisārs Hoskins skaitījās pirmklasīgs "seksa lietu" pārzinātājs. Brīvos brīžos šī bija viena no viņa iemīļotām sarunu tēmām pie alus kausa kopā ar citiem policistiem.

-    Man šķiet, ka šajā gadījumā nekas tamlīdzīgs nav noticis, Blends teica. Bet atbildi mēs saņemsim pēc ekspertīzes.

-    Jā, ser, protams, tas ir ārsta ziņā. Bet, kā jau tiku teicis, no tiem ārzemniekiem var sagaidīt visu ko. Tie var pastrādāt nez' ko.

Inspektors Blends nopūtās, tik vienkārši nemaz nav, kā izklausās, viņš pie sevis nodomāja. Policijas priekšniekam Hoskinam tā bija ērta pozīcija visu vainu uzvelt ārzemniekiem. Atvērās durvis, istabā ienāca ārsts.

-     Savu darbu esmu izdarījis, viņš pavēstīja. Vai tagad līķi vedīs prom? Pierādījumi ir savākti.

-    Par to parūpēsies seržants Koutrils, atteica Blends. Un ko atklājāt, doktor?

-     Viss ir tik vienkārši, cik vienkārši vien var būt, atbildēja ārsts. Nav nekādu sarežģījumu. Nožņaugta ar veļas auklu. Nekas nevar būt vienkāršāk un vieglāk. Nav bijusi arī pretošanās. Jāteic, ka nabaga bērns neapzinājās, kas notiek, kamēr tas notika.

-    Vai ir kādas vardarbības pazīmes?

-     Nekādu. Nav notikusi ne vardarbība, ne izvarošana, nav pat izvarošanas mēģinājuma.

-    Tātad noziegums nav saistīts ar seksu?

-     Atzīstu, ka nekādā ziņā ne. Tad ārsts vēl piebilda: Nevarētu arī teikt, ka meitene būtu sevišķi pievilcīga.

-     Vai viņai patika zēni? Šo jautājumu Blends uzdeva policijas priekšniekam Hoskinam.

-            Liekas, tie nepievērsa viņai nekādu uzmanību, Hoskins atbildēja. Manuprāt, viņai būtu paticis, ja viņi to būtu darījuši.

-     Droši vien, Blends piekrita. Viņam ienāca prātā laivu mājā redzētais kaudze žurnālu ar komiksiem un uz to malām uzšņāptie uzraksti: "Džonijs draudzējas ar Keitu", "Džordžs Pourgijs bučojas ar tūristēm mežā", tas liecināja par kādu zināmu noslieci meitenes domāšanā. Taču, pēc vispārējiem secinājumiem, šķiet neiespējami, ka Marlēnas Takeres nāve varētu būt saistīta ar seksu. Tomēr pilnīgi droši to apgalvot nevarēja… Pastāv īpaši kriminālnoziedznieki, vīrieši ar apslēptu tieksmi nogalināt jaunas, nevainīgas meitenes. Tagad, vasaras laikā, šāds noziedznieks varētu būt ieklīdis arī Neses apvidū. Blends bija gandrīz pārliecināts, ka tieši tā arī ir, jo kā gan citādi izskaidrot šo slepkavību, kurai nav gluži nekādas motivācijas. Taču, viņš nodomāja, lieta ir tikai iesākta. Redzēs, ko teiks cilvēki nopratināšanā.

-    Cikos iestājusies nāve? viņš jautāja.

Ārsts paskatījās sienas pulkstenī un savā rokas pulkstenī.

-    Tagad ir nedaudz pāri pussešiem, viņš sacīja. Apskati beidzu piecos divdesmit… nāve iestājusies apmēram pirms stundas. Laikā no pulksten četriem līdz bez divdesmit minūtēm pieci. Ja pēc līķa sekcijas kaut kas atklāsies, darīšu jums to zināmu. Drīzumā jūs saņemsit arī rakstisku ziņojumu. Tagad es aizeju, man vēl jāapmeklē daži slimnieki.

Ārsts aizgāja, un inspektors lika Hoskinam sameklēt mis Brevisu. Ienākot mis Brevisai, Blenda noskaņojums kļuva cerīgāks. Viņš tūdaļ secināja, ka dāma ir iespaidīga. Tātad viņš saņems izsmeļošas atbildes uz saviem jautājumiem, un tā nebūs nekāda tukša pļāpāšana.

-      Misis Takere atrodas manā darbistabā, mis Brevisa pavēstīja un apsēdās. Es viņai paziņoju sēru vēsti un iedevu tasi tējas. Protams, viņa ir ļoti satriekta un vēlējās redzēt meitas līķi. Man izdevās viņu atrunāt. Misters Takers beidz darbu pulksten sešos, pēc tam viņš atnāks uz šejieni pie sievas. Esmu devusi rīkojumu, tiklīdz viņš ierodas, sagaidīt viņu un atvest šurp. Jaunākie bērni ir starp svētku viesiem, esmu lūgusi tos pieskatīt.

-    Ļoti labi, inspektors Blends atzinīgi iesāka. Bet pirms sarunas ar misis Takeri es gribu dzirdēt jūsu un lēdijas Stabsas domas.

-            Es nezinu, kur lēdija Stabsa patlaban atrodas, mis Brevisa sapīkusi atbildēja. Iespējams, ka viņai apnika svētku burzma un viņa kaut kur aizklīda, manuprāt, viņa nevarēs jums pastāstīt neko vairāk kā es. Bet kas jūs interesē?

-     Gribu zināt visus sīkumus par tā saucamo slepkavas meklēšanas spēli un kā šī meitene, Marlēna Takere, tika iesaistīta šajā pasākumā.

• Ļoti vienkārši.

Mis Brevisa visai kodolīgi paskaidroja, ka, lai ieinteresētu cilvēkus nākt uz svētkiem, radās doma organizēt spēli ar nosaukumu "slepkavas meklēšana", tāpēc tika uzaicināta plaši pazīstamā rakstniece misis Olivera, kura izstrādāja pasākuma scenāriju. Mis Brevisa lielos vilcienos iepazīstināja Blendu ar scenāriju.

-      Sākotnēji, mis Brevisa skaidroja, bija paredzēts, ka upura lomu tēlos Aleka Legī kundze.

-    Kas ir Aleka Legī kundze?

Izsmeļošāku atbildi uz šo jautājumu sniedza

policijas priekšnieks Hoskins.

-      Viņa un misters Legī apmetušies vasarnīcā, kas pieder Lauderiem, iesarkanajā mājā netālu no dzirnavām pie upes grīvas. Ieradās pirms mēneša un noīrēja māju uz diviem vai trim mēnešiem.

-    Skaidrs. Bet jūs sacījāt, ka sākotnēji bijis paredzēts upura lomu tēlot misis Pegijai Legī? Kas tad pamudināja atteikties no sākotnējā nodoma?

-     Nejaušība. Kādā vakarā misis Legī zīlēja mums visiem nākotni. Tas bija tik brīnišķīgi, un mēs nolēmām, ka svētku norisē kā izklaidēšanās pasākumu derētu iekļaut nākotnes zīlēšanu. Toreiz nospriedām, ka misis Legī uzvilks austrumnieces tērpu, sauksies par Zuleiku un par puskronu zīlēs visiem, kas vien to vēlēsies. Domāju, ka tas nav aizliegts, vai ne, inspektor? Parasti dārza svētkos šādas atrakcijas netiek aizliegtas.

Inspektors Blends pasmīnēja.

-    Zīlēšana un loterijas nav nopietni vērtējamas, mis Brevisa, viņš sacīja, tiesa, reizēm… gan sodām, lai ierobežotu šāda veida izdarības.

-    Bet parasti jūs esat bijuši ļoti iecietīgi. Un tā, lūk, iznāca. Misis Legī labprāt piekrita mums palīdzēt, tāpēc upura lomas tēlošanai mēs meklējām citu cilvēku. Svētku sarīkošanā mums palīdzēja ari vietējie iedzīvotāji, un meiteni upura lomai ieteica kāds no vietējiem.

-    Un kas ierosināja, mis Brevisa?

-     Patiesi lāgā vairs neatceros… man šķiet, tā varēja būt misis Mastertona, bet tas varēja būt ari

kapteinis Varbertons… īsti neesmu pārliecināta. Bet to ierosināja. Par to esmu cieši pārliecināta.

-     Vai bija kāds īpašs iemesls, kāpēc izvēlējās tieši šo meiteni?

-     Domāju, ka ne. Viņas vecāki te ir rentnieki, māte bieži nāk mums palīdzēt virtuves darbos, īstenībā nezinu, kāpēc mēs izvēlējāmies tieši šo meiteni. Drīzāk kā pirmo, kas iešāvās prātā. Kad uzaicinājām meiteni piedalīties šajā spēlē, viņa bija pat priecīga.

-    Vai esat pārliecināta, ka viņa vēlējās šo lomu?

-     Man radās iespaids, ka viņa bija pat sajūsmināta. Meitene mazliet atpalikusi attīstībā, mis Brevisa piebilda. Nekādu citu lomu viņai uzticēt nevarējām. Un šī loma taču ir tik vienkārša. Meitene uzskatīja, ka starp citiem var padižoties, un jutās gandarita.

-    Kas pēc scenārija viņai bija jādara?

-     Vajadzēja atrasties laivu mājā. Tiklīdz izdzirda kādu nākam, vajadzēja nogulties uz grīdas, aptīt auklu ap kaklu un izlikties beigtai. Mis Brevisa runāja lietišķi, it kā atsvešināti.

Tas, ka meitene, kurai vajadzēja izlikties beigtai, bija mirusi, mis Brevisu pilnīgi neietekmēja.

-    Atrasties laivu mājā tas nozīmēja garlaicīgu pēcpusdienu. No bērna skatījuma daudz interesantāk taču būtu bijis piedalīties svētkos, inspektors Blends piezīmēja.

-     Jums ir zināma taisnība, -mis Brevisa piebilda, bet cilvēks vienlaicīgi nevar būt klāt visur, vai ne? Marlēnai iepatikās doma tēlot līķi. Tas padarīja viņu par svarīgu personu. Turklāt viņai iedeva kaudzi avīžu un žurnālu, lai viņa varētu īsināt laiku.

-    Vai tika atstātas arī kādas uzkodas? inspektors vaicāja. Ievēroju, ka uz galda atradās šķīvis un glāze.

-     Ak, jā, viņai tika aiznests šķīvis ar saldām kūciņām un aveņu dzēriens. Es pati to visu aiznesu.

Blends strauji pacēla galvu.

-    Cikos jūs viņai to aiznesāt?

-    Pēcpusdienā.

-    Cikos tieši? Pamēģiniet atcerēties.

Mis Brevisa bridi domāja.

-    Ļaujiet padomāt. Mēs apspriedāmies par tērpiem bērnu karnevālam, tas notika ar nelielu aizkavēšanos… nevarēja nekur sameklēt lēdiju Stabsu, tad atnāca misis Foliata un viss atrisinājās… Jā, tas varēja būt, esmu gandrīz pārliecināta, tas bija kādas piecas minūtes pāri četriem, kad aiznesu kūkas un limonādi.

-    Un jūs pati to visu aiznesāt meitenei uz laivu māju. Cikos jūs tur bijāt?

-      Nu, līdz laivu mājai ir piecu minūšu gājiens… tas varēja būt ceturksni pāri četriem, man šķiet.

-     Un četros piecpadsmit Marlēna Takere vēl bija dzīva? Sveika un vesela?

-    Jā, protams, mis Brevisa atteica, un viņu ļoti interesēja, kā cilvēkiem veicas ar slepkavas meklēšanu. Es viņai neko īpašu nevarēju pastāstīt, tajā laikā vēl biju aizņemta ar rotaļām, kas notika pļaviņā. Bet to gan zināju, ka šajā spēlē piedalās daudz cilvēku. Pēc manā rīcībā esošām ziņām kādi divdesmit vai pat trīsdesmit. Bet iespējams, ka daudz vairāk.

-    Ko Marlēna darīja, kad jūs tur ieradāties?

-    Es jau paskaidroju.

-    Nē, nē, es gribu zināt, vai viņa gulēja uz grīdas un izlikās beigta, kad jūs atvērāt durvjs?

-     Nē, nē, mis Brevisa atteica, es viņu pasaucu. Viņa atvēra durvis. Tad ienesu šķīvi un noliku uz galda.

-     Pulksten četros piecpadsmit, teica Blends, pierakstīdams piezīmju blokā, Marlēna Takere bija dzīva un jutās labi. Ceru, jūs mani saprotat, mis Brevisa, ka tas ir ļoti svarīgs moments. Vai esat pārliecināta, ka laiks, ko nosaucāt, ir pareizs?

-     Pilnīgi pārliecināta neesmu, jo tobrīd pulkstenī netiku paskatījusies, bet to es darīju iepriekš, un laikam jābūt visai precīzam. Tad, pēkšņi atskārtusi, par ko inspektors varētu domāt, viņa jautāja:

-    Vai jūs domājat, ka tas notika drīz pēc tam…

-    Šķiet, tas notika drīz pēc jūsu apmeklējuma, mis Brevisa.

-    Svētais Dievs! iesaucās mis Brevisa.

Pēdējie mis Brevisas vārdi nebija sevišķi atbilstoši situācijai, bet, šķiet, izteica apjukumu un bažas.

-     Mis Brevisa, vai jūs sastapāt kādu cilvēku, varbūt redzējāt kādu, ejot uz laivu māju vai atceļā?

Mis Brevisa, brīdi domājusi, atbildēja:

-     Nē, nevienu nesatiku. Protams, tas nebija izslēgts. Šajā pēcpusdienā cilvēkiem bija atļauts staigāt pa visu teritoriju, bet vairums galvenokārt drūzmējas pļaviņā, tur notiek galvenie pasākumi. Daudziem patīk apskatīt sakņu dārzu, siltumnīcu, bet viņi nenāk lejā uz upi cauri mežam, kā bijām iecerējuši. Vai jums nešķiet, inspektor, ka šādos sarīkojumos ļaudis visbiežāk turas kopā barā?

Inspektors atteica, ka tā laikam gan mēdzot būt.

-    Taču man šķiet, mis Brevisa pēkšņi atcerējās, tējas paviljonā noteikti kāds bija.

-    Tējas paviljonā?

-    Jā. Tā ir neliela, balta, templim līdzīga celtne, ko uzcēla tieši pirms gada. Ja iet uz laivu māju, tā atrodas takas labajā pusē. Kāds tur noteikti bija. Varbūt kāds mīlas pārītis. Dzirdēju kādu iesmejamies, tad cita balss teica: "Klusu!"

-     Vai nojautāt, kas varēja būt šis pārītis? Kas tie bija par cilvēkiem?

-    Nav ne mazākās jausmas. No takas paviljona priekšā nevar redzēt tā aizmuguri, bez tam tā malas ieskauj krūmi.

Inspektors kādu brīdi domāja, tad nolēma, ka pārītim tējas templī, lai tie būtu kas būdami, ir mazsvarīga nozīme. Tomēr vajadzētu noskaidrot, kas tie bija, jo, iespējams, viņi varēja redzēt gājēju uz laivu māju vai kad viņš to pameta.

-    Un uz takas jūs nevienu nesatikāt? Nevienu pašu? inspektors jautāja.

-     Bez šaubām, es saprotu, ko jūs domājat, mis Brevisa sacīja. Bet varu zvērēt, ka nevienu neesmu satikusi. Turklāt es arī nevarēju satikt. Ja kāds tomēr tajā laikā atradās uz takas, kurš negribēja, lai viņu pamana, šis cilvēks gluži vienkārši varēja aizslēpties aiz rododendru krūmiem, kas biezi saauguši takai abās pusēs. Cilvēks uz takas, kas varēja likties aizdomīgs, izdzirdis manus soļus, acumirklī varēja paslēpties.

Inspektors pievērsās citam jautājumam.

-     Varbūt jūs zināt kaut ko par nogalināto meiteni, kas varētu šajā lietā ienest kādu skaidrību?

-     Par vinu es neko nezinu, mis Brevisa atbildēja. Man liekas, ka pirms šīs spēles gatavošanas ar šo meiteni agrāk nekad nebiju runājusi. Viņa ir viena no tādām meitenēm, kādas te apkārtnē esmu redzējusi daudzas… Arī pēc izskata viņa ne ar ko īpašu neizcēlās. Tas ir viss.

-     Jūs tātad nezināt itin neko… pilnīgi neko, kas varētu mums noderēt.

-     Es pat nevaru iedomāties, kam būtu vajadzējis viņu nogalināt, atbildēja mis Brevisa. Īstenībā, ja vien mani varat saprast, man šķiet, ir pilnīgi neiespējami, ka kaut kas tāds varēja notikt. Pieļauju, ka varēja atrasties kāds cilvēks, garīgi slims, kas, iespaidojies no spēles scenārija, kurā meitene spēlē upuri, nolēma padarīt viņu par īstu upuri un tādēļ nogalināja. Taču ari šī versija izklausās nepārliecinoša un īstenībā muļķīga.

-     Jā-ā, Blends nopūtās. Domāju, ka man būtu jārunā ar meitenes māti.

Misis Takere bija sīka auguma sieviete, krunkām izvagotu seju, taisnu, garu degunu, gaišiem matiem. Acis tagad no raudāšanas bija kļuvušas sārtas, bet nu, nedaudz nomierinājusies, viņa bija gatava atbildēt uz inspektora jautājumiem.

-     Pasaulē nav taisnības. Kāpēc tā vajadzēja notikt, misis Takere čukstēja. Par tādām briesmu lietām raksta avīzēs, un nu tas ir noticis ar mūsu Marlēnu…

-    Man no tiesas ir ļoti, ļoti žēl, ka tā noticis, inspektors Blends līdzjūtīgi sacīja. Bet es gribētu, lai jūs atcerētos, padomātu un pastāstītu, vai nav jums prātā iespiedies kāds cilvēks, kuram būtu iemesls, lai ar meiteni tā izdarītos?

-    Par to vien domāju visu laiku, misis Takere atbildēja iešņukstēdamās, domāju un pārliku, bet necik tālu neesmu tikusi. Marlēnai reizēm iznāca nesaprašanās skolā ar skolotāju, atgadījās strīdi arī ar kādu meiteni vai puiku, taču nekā nopietna. Nezinu neviena paša, kas turētu uz viņu ļaunu prātu vai ienaidu.

-    Vai meita nekad netika stāstījusi par kādu cilvēku, kas varēja ienīst, būt ienaidnieks?

-     Marlēna bieži vien mēdza runāt dažnedažādas muļķības, bet par ienaidniekiem nekad. Viņa runāja par krāsošanos, par frizūrām, par to, kāda vēlētos izskatīties, kādu seju sev gribētu. Jūs jau zināt, kādas tās meitenes mēdz būt. Taču viņa bija par jaunu, lai zieķētu sev virsū visādus smiņķus, to tēvs stingri noliedza, un es arī tiku sacījusi to pašu. Tiesa, reizēm viņa mūs neklausīja, kad sadabūja naudu, nopirka sev smaržas, lūpu krāsu un slepus noglabāja.

Blends pamāja ar galvu. Nebija itin nekā, kas ienestu kādu skaidrību. Pusaudze, muļķa meitēns, galva pilna ar filmu zvaigznēm un ārējās dzīves spožumu… tādas Marlēnas varēja sameklēt simtiem.

-     Nevaru iedomāties, ko teiks tēvs, misis Takere runāja klusītiņām, kuru katru mirkli viņš būs klāt, domādams te papriecāties, atpūsties. Viņš apbrīnojami šauj kokosriekstos. Tad viņa pēkšņi saguma krēslā un sāka raudāt.

-            Kad jūs man jautājāt, viņa sacīja, es domāju, tas ir kāds svešinieks no tās nolādētās viesnīcas. Par tiem ārzemniekiem nekad neko nevar zināt. Runāt runā jauki, bet jūs pat iedomāties nevarat, kādus kreklus viņi valkā, uz tiem virsū ir skuķi tā saucamajos "bikini". Visas malas pilnas ar tiem slaistiem. Cauras dienas sauļojas. Viņi staigā ari pilnīgi bez krekliem… tas ne pie kā laba nenoved. Es saku, tā ir, varat man ticēt.

Policijas priekšnieks Hoskins izveda raudošo misis Takeri no istabas. Blends nodomāja, ka vietējo ļaužu spriedums iesakņojies gadsimtiem ilgi. Nepazīstamā svešiniekā viņi parasti saskata atgadījuma vaininieku.

8.

-     Mēle viņai ir nešpetna, tas tiesa, atgriezies stāstīja Hoskins. Lamā vīru, augu dienu šķendējas ar savu veco tēvu. Pāris reizes esmu dzirdējis, cik neganti viņa strostēja meiteni, tagad noteikti to nožēlo. Tādi skuķēni jau parasti neņem daudz galvā, ko māte tiem saka. ViSs notek nost kā pīlēm ūdens.

Inspektors Blends pārtrauca Hoskina vispārējo spriedelēšanu un lika paaicināt misis Oliveru.

Ienākot misis Oliverai, inspektors jutās kā no plaukta nokritis. Viņš nebija sagatavojies ieraudzīt tik uzbudinātu sievieti, emociju pārbagātu, žilbinošā purpurkrāsas tērpā.

-      Jūtos drausmīgi, sacīja misis Olivera, noslīgdama uz krēsla iepretim inspektoram kā purpura mākonis. DRAUS-Ml-GI, viņa piebilda, izrunādama vārdu pa zilbei, kas sacītajam piedeva traģisku noskaņu.

Inspektors mulsi izdvesa dažas nenoteiktas skaņas, bet misis Oliveras vārdi gāzās kā neapturama straume:

-     Tā ir mana slepkavība, saprotiet. Es to izdarīju!

Pirmajā acumirklī inspektoram iešāvās prātā doma, ka misis Olivera apsūdz sevi nodarījumā.

Kāpēc upura lomai izvēlējos dienvidslāvu atomzinātnieka sievu, pati nesaprotu, sacīja misis Olivera, nervozi ar pirkstiem iebraukdama savā sarežģīti veidotajā frizūrā. Matu sakārtojums sajuka un radīja iespaidu, it kā dāma būtu dzērusi. Esmu stulba kā ēzelis. Upura lomai tikpat labi varēja izraudzīties dārznieka palīgu, kurš nemaz nebija tas, par ko izliekas… tad nelaime būtu uz pusi mazāka. Vairums vīriešu var sevi aizstāvēt. Un, ja viņi arī nevar sevi aizstāvēt, tad jābūt spējīgiem pašiem par sevi parūpēties. Ja nelaime būtu atgadījusies ar vīrieti, man nebūtu tik smagi. Ja nogalina vīriešus, neviens tik ļoti to nepārdzīvo, izņemot viņu sievas, mīļākās vai bērnus un reizēm vēl kādu radinieku.

Šajā brīdī inspektors pārliecinājās, ka aizdomas par misis Oliveru nav bijušas bez pamata. To apstiprināja arī vieglais konjaka aromāts, kas vējoja viņa sejā pēc misis Oliveras satrauktā stāsījuma. Kad Herkuls Puaro un misis Olivera no nelaimes vietas atnāca uz māju, Puaro ar konjaku centās mazināt savas draudzenes uzbudinājumu, tuvu nervu šokam.

-    Neesmu traka un neesmu ari piedzērusies, misis Olivera, kā lasīdama inspektora domas, sacīja, kaut tas vīrs teica, ka es mirkstot alkoholā kā zivs ūdenī, un, ja visi par mani tā runā, varbūt arī jūs domājat tāpat.

-    Kurš vīrs? inspektors jautāja. Pēc dzirdētā par dārznieka palīgu viņam iešāvās prātā doma, ka traģēdijā varbūt ir iesaistīts šis pagaidām nezināmais vīrietis.

-     Ar vasarasraibumiem un Jorkšīras akcentu,

-      atteica misis Olivera, bet es jums saku, neesmu nedz piedzērusies, nedz arī sajukusi prātā. Gluži vienkārši esmu satriekta. Galīgi. SATRIEK-TA, viņa atkārtoja, sacīto atkal sadalot zilbēs.

-    Ticu, misis, tas patiesi ir ārkārtīgi satriecoši,

-    inspektors mierināja.

-     Drausmīgākais šajā situācijā ir tas, misis Olivera turpināja, ka meitene vēlējās būt seksuāla maniaka upuris. Tagad, man šķiet, tā ari ir noticis. Ko lai citu domāju?

-    Seksuāla maniaka varbūtība ir izslēgta, teica inspektors.

-     Vai tiešām? misis Olivera iesaucās. Vai, paldies Dievam. Bet ja tas nebija seksuāls maniaks, tad kāpēc kādam vajadzēja viņu nogalināt, inspektor?

-     Ceru, atteica inspektors, ka jūs man palīdzēsiet to noskaidrot.

Neapšaubāmi, inspektors nodomāja, ka misis Olivera uzdeva ļoti būtisku jautājumu. Kāpēc kādam vajadzēja Marlēnu nogalināt?

-     Es nevaru jums palīdzēt, sacīja misis Olivera. Nevaru iedomāties, kas to varēja izdarīt. Saprotams, iedomāties jau es varu… varu iedomāties nezin ko. Bet te slēpjas mana bezspēcība. Varu iedomāties visu ko… šobrīd. Varu pat pieņēmumu pamatot. Bet ir gluži saprotams, ka tā nebūs patiesība. Iespējams, viņu nogalināja kāds psihopāts, kam meiteņu nogalināšana sagādā baudu (bet šis pieņēmums ir pārāk primitīvs)… pārāk neticama ir šī sagadīšanās, ka svētkos piedalījās tips, kuram patīk nogalināt meitenes. Un kā viņš būtu uzzinājis, ka Marlēna atrodas laivu mājiņā? Varbūt Marlēna zināja kādu noslēpumu — kāda cilvēka slepenos mīlas sakarus, varbūt atklājusi, ka noziedznieks naktī slepeni aprok līķi, varbūt atpazinusi kādu, kas slēpj savu īsto vārdu, varbūt viņa zināja vietu, kurā kara laikā slepeni apraktas dārglietas… Ir arī iespējams, ka pusdienas laikā, atrazdamās laivu mājiņā, kļuva par liecinieci, ka upē kāds noslīcina cilvēku… Varbūt varēja pārtvert kādu ļoti svarīgu slepenu ziņu, pati nezinādama tās nozīmi.

-     Es jūs lūdzu, pretimsēdētājs pacēla roku. Inspektora galva jau kūpēja.

Misis Olivera paklausīgi apklusa. Bez šaubām, šo varbūtības plūsmu varēja vēl turpināt, taču inspektoram šķita, ka viņa jau ir uzskaitījusi visus iespējamos variantus. No visa bagātīgā iespējamību klāsta inspektora uzmanību piesaistīja viena frāze.

-      Par ko jūs domājāt, misis Olivera, kad pieminējāt kādu vīru pusdienu laikā? Vai jūs iedomājāties kādu abstraktu vīrieti šajā laikā?

-     Kāds stāstīja, ka pusdienlaikā ieradies kāds vīrietis, misis Olivera atbildēja. Vienīgi neatceros, kas man to teica. Tas ir kāds cilvēks, par kuru runājām pie brokastu galda, viņa piebilda.

-     Lūdzu, inspektora tonis kļuva uzstājīgs. Iepriekš viņam nebija ne jausmas, kādi mēdz būt detektīvromānu rakstnieki. Viņš zināja, ka misis Olivera uzrakstījusi vairāk nekā 40 romānus. Pašreizējā brīdī viņam šķita, ka viņa būtu varējusi uzrakstīt simt četrdesmit. Un viņš valdonīgi turpināja nopratināšanu.

-     Ko jūs uzzinājāt par vīrieti, kurš brokastu laikā ieradās šeit uz pusdienām?

-     Viņš neieradās brokastu laikā uz pusdienām, atbildēja misis Olivera. Brokastu laikā runa gāja par jahtu, ne gluži par jahtu… Brokastu laikā pienāca vēstule.

-    Tā, kas tad īsti pienāca, inspektors prasīja, -jahta vai vēstule?

-     Vēstule, atbildēja misis Olivera, lēdijai Stabsai. No brālēna, kuram ir jahta. Un viņa jutās nobijusies, piemetināja misis Olivera.

-    Nobijusies? No kā?

-     Protams, no viņa, misis Olivera atteica. Visi to pamanīja. Viņu pat pārņēma šausmas, un viņa pat teica, ka nevēloties, lai brālēns brauktu šurp. Domāju, ka tāpēc arī lēdija Stabsa tagad ir paslēpusies.

-    Paslēpusies? imspektors brīnījās.

-     Redziet, neviens viņu nekur nevar atrast, sacīja misis Olivera. Visi viņu meklē. Un es domāju, ka viņa ir paslēpusies, jo Hetija baidās no šī sava brālēna un nevēlas ar viņu tikties.

-    Kas ir šis vīrietis? pavēloši jautāja inspektors.

-    Pajautājiet to labāk mesjē Puaro, atbildēja misis Olivera. Puaro ar viņu runāja, es ne. Zinu vienīgi to, ka viņa vārds ir Estebens… nē, nē, šādu vārdu es biju iedomājusies izmantot savā romānā. Šo cilvēku sauc Etiens Desousa.

Inspektora uzmanību bija piesaistījis kāds cits vārds.

-    Kā jūs teicāt, kas tika ar šo Desousu runājis? Vai mesjē Puaro?

-     Jā. Herkuls Puaro. Kad atklāja līķi, mēs bijām kopā.

-     Herkuls Puaro… Interesanti. Vai tas ir tas pats beļģis? Maza auguma un ar lielām ūsām?

-    Milzīgām ūsām, apstiprināja misis Olivera. Jā. Vai arī jūs viņu pazīstat?

-     Esam tikušies pirms daudziem gadiem. Toreiz es vēl biju jauns seržants.

-    Vai sastapāties, izmeklējot kādu slepkavību?

-    Jā, tā bija. Bet ko viņš dara te?

-     Bija paredzēts, ka pasniegs balvas, teica misis Olivera, bridi vilcinājusies ar atbildi, bet inspektoram pauze paslīdēja garām.

-    Vai viņš bija kopā ar jums, kad atradāt līķi? vaicāja Blends. Es gribētu ar viņu runāt.

-      Vai viņu paaicināt? misis Olivera jutās atvieglota un sakārtoja vienkopus savas purpurkrāsas drapērijas.

-     Vai varat savu stāstījumu vēl ar kaut ko papildināt? Varbūt varat mums kā palīdzēt?

-     Domāju, ka ne, misis Olivera atbildēja. Es itin neko nezinu. Kā jau sacīju, varu vienīgi izdomāt dažādas versijas.

Inspektors turpat aprāva runātāju pusvārdā. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt klausīties misis Oliveras izdomājumus, piedevām tik juceklīgus.

-    Pateicos jums, misis, viņš mundri atteica. Būšu jums pateicīgs, ja paaicināsiet mesjē Puaro. Lai viņš ienāk pie manis aprunāties.

Misis Olivera aizgāja, un policijas priekšnieks Hoskins tūdaļ jautāja:

-    Ser, kas ir šis mesjē Puaro?

-     Viņu varētu raksturot kā kaut ko sensacionālu, atbildēja inspektors Biends, varbūt drīzāk franču vīrieša parodiju, lai gan īstenībā viņš ir beļģis. Bet, neskatoties uz visām dīvainībām, smadzenes viņam tomēr strādā. Viņam vajadzētu būt jau krietni gados.

-    Ko jūs domājat par to Desousu? policijas priekšnieks jautāja. Vai viņam varētu būt kāds sakars ar notikušo, ser?

Inspektors jautājumu nedzirdēja. Viņa prātu pēkšņi savā varā pārņēma kāds apstāklis, kas vairākkārt tika pieminēts, bet tikai tagad ieguva īpašu nozīmi.

Vispirms bija izskanējušas sera Džordža bažas: "Mana sieva šķiet pazudusi. Nevaru iedomāties, kur viņa palikusi." Tad mis Brevisas nievājošā tonī sacītais: "Lēdija Stabsa nekur nav atrodama." Un nicīga piebilde: "Svētki viņu laikam garlaikoja." Un tad, it kā noslēgumā, misis Oliveras teorija, ka lēdija Stabsa kaut kur slēpjas.

-    Jā-ā. Ko? inspektors izklaidīgi norūca.

Policijas priekšnieks nokrekšķinājās, lai balss

skanētu dzidrāk.

-    Es jautāju, ser, vai Desousam, kas viņš tāds ari būtu, varētu būt kāds sakars ar notikušo?

Policijas priekšnieks jutās izteikti apmierināts, ka uzradies kāds īpašs ārzemnieks, nevis vispār kaut kāds, bet īpašs ārzemnieks, kuru pie labas gribas var piešūt pie lietas. Inspektora Blenda domas bija noskaņotas uz cita viļņa.

-     Man vajadzīga lēdija Stabsa, viņš strupi noteica. Uzmeklējiet viņu un atvediet pie manis. Ja viņas nav tuvumā, tad atrodiet.

Hoskins šķita mazliet apmulsis, bet paklausīgi gāja laukā no istabas. Durvīs nācās nedaudz atkāpties un palaist garām Herkulu Puaro. Pirms Hoskins izgāja un aizvēra aiz sevis durvis, viņš ziņkāri palūkojās pār plecu atpakaļ uz Puaro.

-    Droši vien, sacīja Blends, pieceldamies un sniegdams roku, jūs mani vairs neatceraties, mesjē Puaro.

-     Gluži otrādi, teica Puaro. Jūs esat… atļaujiet mazliet padomāt, jūs… jaunais seržants… jā, seržants Blends, ar kuru es tikos pirms četrpadsmit… nē, pirms piecpadsmit gadiem.

-    Tieši tā. Kāda fantastiska atmiņa!

-     Atmiņa gluži parasta. Ja atceraties mani, kāpēc gan lai es neatcerētos jūs?

Herkulu Puaro nav iespējams aizmirst, Blends nodomāja, bet ne jau tāpēc, ka viņa āriene būtu ārkārtīgi pievilcīga.

-     Un tā, mesjē Puaro, jūs atkal esat šeit, sacīja Blends. Un atkal palīdzat izmeklēt slepkavību.

-     Tā ir sagadījies, atteica Puaro. Mani uzaicināja palīdzēt.

-    Uzaicināja palīdzēt? Blends brīnījās.

Puaro tūdaļ paskaidroja:

-     Mani uzaicināja uz šejieni, lai es slepkavas meklēšanas spēlē pasniegtu uzvarētājiem balvas.

-   Tā stāstīja arī misis Olivera.

-     Vai neko vairāk viņa jums neteica? Puaro uzsvērti vienaldzīgi jautāja, gribēdams zināt, vai misis Olivera jau paguvusi izstāstīt inspektoram īsto iemeslu, kāpēc uzstāja, lai Puaro noteikti brauc uz Devonu.

-      Neko vairāk. Runāja vienā runāšanā. Uzskaitīja visus iespējamos un neiespējamos slepkavības motīvus, kāpēc meitene nogalināta. Man apreiba galva. Cik bagātīga iztēle!

-    Ar to iztēli viņa pelna sev iztiku, mon ami, lietišķi sacīja Puaro.

-     Viņa minēja kādu vīrieti, vārdā Desousa… Vai arī tas ir viņas iztēles auglis?

-    Nē, tā ir pilnīga patiesība.

-      Viņa minēja kaut ko par vēstuli brokastu laikā un jahtu, kas braukšot pa upi uz šejieni, lai ierastos uz pusdienām. Pēc dzirdētā netiku nekādā skaidribā.

Puaro uzsāka skaidrošanu. Pastāstīja, kas notika pie brokastu galda, par vēstuli, par lēdijas Stabsas galvas sāpēm.

-    Misis Olivera teica, ka lēdija Stabsa jutusies

nobijusies. Vai jūs ari domājat, ka viņa bija nobijusies?

-    Tāds iespaids varēja rasties.

-    No sava brālēna? Kāpēc gan?

Puaro paraustīja plecus.

-    Man nav īpaša priekšstata. Viņa man paguva, bilst vienīgi to, ka viņš esot slikts… slikts cilvēks. Ir jāsaprot, ka viņa ir nedaudz garīgi nepilnvērtīga-

-    Jā, tas šajā apvidū, šķiet, ir labi zināms. Vai netika teikusi, kāpēc baidās no Desousas?

-Nē.

-    Kā jūs domājat, vai šīs bailes bija patiesas?

-    Tādas tās nebija, drīzāk mums ir darīšana ar labu aktrisi, sausi atteica Puaro.

-     Man rodas pavisam dīvains priekšstats par šo slepkavību, teica Blends. Viņš piecēlās un nervozi staigāja šurp un turp. Man šķiet, vainīga ir tā nolādētā sieviete, rakstniece.

-    Vai misis Olivera?

-     Jā. Viņa piebāza manu galvu ar idejām, kas notikušo padara līdzīgu melodrāmai.

-    Jūs domājat, ka viņas idejās ir kāds patiesības grauds?

-            Protams, ne jau visās… bet viens vai divi no izvirzītajiem pieņēmumiem varētu būt tieši tādi, kādi tika nosaukti. Tas ir atkarīgs… Viņš apklusa. Atvērtajās durvīs parādījās policijas priekšnieks Hoskins.

-    Izskatās, ka lēdija nekur nav atrodama, ser, viņš paziņoja. Viņas vienkārši nav.

-    To es zinu, Blends kļuva neiecietīgs. Es tev liku sameklēt.

Seržants Ferels un policijas priekšnieks Lourimers pārmeklēja apkārtni, ser, stāstīja Hoskins. Mājā viņas nav.

-    Pajautājiet biļešu kontrolierim pie ieejas, vai nav devusies kaut kur prom, kājām vai ar mašīnu.

-    Jā, ser.

Hoskins aizgāja.

-     Un noskaidrojiet, kad un kur viņa pēdējo reizi redzēta, Blends vēl sauca Hoskinam nopakaļ.

-    Tātad jūsu domas darbojas ap šo personu? vaicāja Puaro.

-     Pagaidām tās vispār nedarbojas, atteica Blends. Man rada bažas, ka lēdija, kurai vajadzētu būt mājā vai kaut kur tuvumā, nav atrodama. Gribētos zināt, kāpēc? Pastāstiet man, ko jūs vēl zināt par to, kā viņu sauca, Desousu?

Puaro pastāstīja par tikšanos ar jauno vīrieti, kurš bija nācis pa taku no mola puses.

-     Viņš droši vien vēl ir tepat starp svētku viesiem, teica Puaro. Vai pateikt seram

Džordžam, lai liek vinu sameklēt?

-    Pagaidām ne, Blends sacīja. Gribu vēl šo to noskaidrot. Kad jūs pats pēdējo reizi redzējāt lēdiju Stabsu?

Puaro vēlreiz atmiņā pārlika pēdējos notikumus, atcerēties tos precīzi bija pagrūti. Viņš atskārta, ka vairākkārt tika redzējis pavīdam Hetijas slaiko stāvu violetajā tērpā un melno cepuri ar platajām malām galvā, cepures malas, lielas un krītošas, aizsedza viņas seju. Hetija pastaigājās pa pļaviņu, runājās ar cilvēkiem, reizēm ieskanējās viņas spalgi savādie smiekli. Tos varēja labi atšķirt apkārtējo balsu jūklī.

-     Iespējams, domīgi atbildēja Puaro, tas varēja būt nedaudz pirms pulksten četriem.

-     Kur tikāt redzējis un vai kopā ar kādu no viesiem?

-    Dāma grozījās ļaužu pūlī pavisam netālu no mājas.

-     Vai tas varēja būt laiks, kad ieradās Desousa?

-    Neatceros. Domāju, ka nē, tad es viņu vairs neredzēju. Sers Džordžs sacīja Desousam, ka viņa sieva ir kaut kur tepat. Atceros, sers Džordžs izlikās pārsteigts, izdzirdis, ka viņa sieva nepiedalījās bērnu karnevāla žūrijā, kā tas tika paredzēts scenārijā.

-    Pēc jūsu domām, cikos ieradās Desousa?

-    Varēja būt puspiecos, tā es domāju, pulkstenī gan netiku skatījies.

-     Un lēdija Stabsa pazuda pirms Desousas ierašanās?

-    Tā varētu būt.

-    Iespējams, viņa aizbēga, lai nebūtu jāsatiekas ar Desousu, inspektors prātoja.

-    Iespējams, Puaro piekrita.

-     Viņa pa šo laiku nevar būt aizgājusi sevišķi tālu, Blends sparīgi izteica savus pieņēmumus. Tātad īpašas grūtības viņu sameklēt neradīsies, un, kad mēs viņu atradīsim…

-     Iedomājieties, ja nu jūs viņu neatrodat? šoreiz Puaro savu jautājumu izteica visai savādā tonī.

-     Muļķības, inspektors sparīgi atteica. Kāpēc lai neatrastu? Ko, tā sacīdams, domājat? Kas gan viņai varētu notikt?

Puaro izvairīgi paraustīja plecus.

-    Kas noticis? Neviens taču neko nezina. Mēs zinām vienīgi tikai to, ka viņa ir… pazudusi.

-    Metiet ļaunās domas laukā no galvas, mesjē Puaro.

-    Bet tām varētu būt savs pamats.

-    Šoreiz nogalināta ir Marlēna Takere, un mēs meklējam tieši šīs slepkavības vaininieku, inspektors noteikti sacīja.

-    Acīmredzot. Jā… bet kāpēc ir radusies šī interese par Desousu? Vai domājat, ka viņš nogalināja Marlēnu Takeri?

-    Vainīga ir tā sieviete, inspektors bez domāšanas atbildēja.

Puaro tikko jaušami pasmīnēja.

-    Misis Olivera, tā jūs domājat?

-     Jā, redziet, mesjē Puaro, Marlēnas Takeres noslepkavošanai nav pamatojuma, nekāda pamatojuma. Nožņaugts ir pavisam neievērojams, garīgā attīstībā atpalicis bērns, un šim noziegumam nav absolūti nekādas motivācijas.

-    Vai misis Olivera ir izteikusi kādu iespējamu motivāciju?

-    Vismaz duci. Un citu starpā arī tādu, ka Marlēna varētu būt novērojusi kādus slepenus mīlas sakarus vai ir aculieciniece kādai slepkavībai, vai uzzinājusi par kādu dārgumu slēptuvi. Un ir arī iespējams, ka pa laivu mājiņas logu Marlēna redzējusi, kā Desousa pusdienu laikā, braucot pa upi ar jahtu, izdarījis kādu vardarbību.

-     Un kuru no šīm varbūtībām jūs pieņemat, mori cher?

-     Nezinu. Es lauzu galvu par tām visām. Paklausieties, mesjē Puaro, rūpīgi pārdomājot, kas notika. Vai no lēdijas Stabsas sacītā šorīt neradās iespaids, ka viņa baiļojas par brālēna ierašanos tāpēc, ka viņš varētu zināt kaut ko tādu, kas nedrīkstētu nonākt viņas vīra ausīs? Vai jūs uzskatāt, ka viņa vienkārši baidījās no šā vīrieša?

Puaro bez vilcināšanās atbildēja:

-    Es sacītu, ka tās bija personiskas bailes tieši no šā vīrieša.

-    Hm-m, norūca inspektors. Man noteikti ir jārunā ar šo cilvēku, ja vien viņš ir šeit tuvumā.

9.

Kaut arī inspektoram Blendam nebija pret ārzemniekiem tādu aizspriedumu kā policijas priekšniekam Hoskinam, Blends acumirklī izjuta nepatiku pret šo Desousu. Jaunā vīrieša pasvītrotā elegance nevainojami pašūtais tērps, matu ziedes .bagātīgā smarža tas viss inspektoru kaitināja.

Desousa jutās ārkārtīgi pašpārliecināts, runāja un uzvedās nepiespiesti. Viņš izturējās pasvītroti pieklājīgi, radot noslēpumainu un atturīgu pievilcību.

-    Jāatzīstas, Desousa sacīja, ka dzīve ir pilna pārsteigumu. Atbraucu uz šejieni, lai pavadītu brīvdienas, un man nav vienaldzīgs dabas skaistums. Pēcpusdienā ierodos apciemot savu mazo māsīcu, kuru neesmu redzējis gadiem ilgi… un kas notiek tālāk? Vispirms tieku ierauts dīvainā karnevālā, pāri manai galvai klakšķēdami lido kokosrieksti, un drīz vien pēc tam komēdija pārvēršas traģēdijā un es tieku iepiņķerēts slepkavībā.

Viņš aizsmēķēja cigareti, dziļi ievilka dūmu un turpināja:

-     Šī slepkavība uz mani neattiecas. Tiešām

neizprotami, kāpēc jūs vēlaties mani nopratināt.

-Jūs šeit esat svešinieks, mister Desousa…

-    Vai svešinieki katrā ziņā ir aizdomīgi, vai jūs tā uzskatāt? Desousa pārtrauca, neļaudams inspektoram pabeigt teikumu.

-    Nē, nē, tā gluži nav, ser. Jūs mani pārpratāt. Kā mums zināms, jūsu jahta ir noenkurojusies Helmoutā?

-    Jā, tā ir.

-     Un uz šejieni atbraucāt pēcpusdienā pa upi motorlaivā?

-Jā, tas atbilst patiesībai.

-     Kad atbraucāt uz šejieni, vai tikāt pamanījis upes labajā krastā virs ūdens paceļamies mazu laivu mājiņu ar niedrēm klātu jumtu un nelielu laivu piestātni zem tās?

Desousa atmeta atpakaļ tumšmataino, eleganti frizēto galvu un, pārdomājot dzirdēto, sarauca pieri.

-     Ļaujiet padomāt. Jā, ievēroju līci un mazu pelēku mājeli ar dakstiņu jumtu.

-     Bet vairāk upes augštecē, mister Desousa. Koku ieskautu.

-     Ak, jā, tagad atceros. Ļoti burvīga ainava. Nezināju, ka tā ir laivu mājiņa. Būtu to zinājis, laivu novietotu tur un tad kāptu krastā. Kad vaicāju, kā nokļūt uz šejieni, man ieteica braukt līdz pārceltuvei uz uz krastu nākt pa molu.

-    Un jūs tā ari darijāt?

-    Tā\ari darīju.

-     Jūs neizkāpāt krastā pie laivu mājas vai netālu no tās?

Desousa noraidoši pagrozīja galvu.

-     Kad braucāt garām, vai redzējāt kādu pie laivu mājas?

-     Vai kādu redzēju? Nē. Vai man būtu bijis kāds jāredz?

-    Tāda iespējamība varēja rasties. Mister Desousa, šo pēcpusdien laivu mājiņā atrasta nogalināta meitene. Viņu nogalināja tur un aptuveni tai laikā, kad braucāt garām.

Desousa atkal sarauca pieri.

-    Vai uzskatāt, ka es varētu būt šīs slepkavības liecinieks?

-     Meitene nogalināta mājiņā. Varbūt viņa skatījās laukā pa logu… varbūt bija iznākusi uz lieveņa. Ja jūs būtu meiteni pamanījis, tas ļautu mums precīzāk noteikt laiku, kad notikusi slepkavība. Iespējams, meitene vēl bija dzīva, kad braucāt tur garām…

-     Skaidrs. Jā, it kā viss būtu skaidrs. īsti nesaprotu, kādēļ jautājat tieši man? Tajā laikā garām brauc ļoti daudz laivu no Helmoutas turp un atpakaļ. Tvaikonīši ar ekskursantiem. Tie kursē nepārtraukti. Kāpēc jūs nejautājat viņiem?

-    Mēs viņiem jautāsim, atteica inspektors. Neuztraucieties, mēs viņiem jautāsim. Tātad varu secināt, ka pie laivu mājiņas neredzējāt neko neparastu?

-    Pilnīgi neko. Nekas neliecināja, ka tur kāds varētu būt. Protams, īpašu uzmanību tam nepievērsu un braucu garām diezgan lielā attālumā no laivu mājas. Ja kāds arī būtu skatījies laukā pa logu, kā jūs tikāt sacījis, es šo cilvēku nebūtu varējis saredzēt. Un viņš laipnā tonī piebilda: Ļoti žēl, ka nevaru palīdzēt.

-     Lai tā būtu, draudzīgi atteica inspektors Blends, ne uz ko sevišķu mēs necerējām. Bet ir vēl daži jautājumi, mister Desousa, kurus mēs vēlētos noskaidrot.

-Jā?

-      Vai jūs esat viens pats, vai šajā ceļojumā jums līdzi ir ari draugi?

-     Brauca līdzi draugi, bet pēdējās trīs dienas esmu viens, protams, ja neskaita komandu.

-    Kā sauc jūsu jahtu, mister Desousa?

-    Esperance.

-    Kā zināms, lēdija Stabsa ir jūsu māsīca?

Desousa vienaldzīgi paraustīja plecus.

-     Attāla māsīca. Mēs neesam tuvi radi. Uz salām, kā jūs zināt, radinieki ir saprecējušies savā starpā. Tur mēs visi viens otram esam māsīcas un brālēni. Hetija man iznāk otrās vai trešās pakāpes māsīca. Es Hetiju pēdējo reizi redzēju, kad viņa bija vēl meitene, toreiz viņai bija gadi četrpadsmit, piecpadsmit.

-     Vai jūs bijāt nolēmis ar savu apmeklējumu sagādāt šodien pārsteigumu?

-     Diezin vai to varētu saukt par pārsteigumu, inspektor. Par savu ierašanos tiku rakstījis.

-    Zinu, ka šorīt viņa saņēma jūsu vēstuli un bija pārsteigta, uzzinot, ka esat šajā valstī.

-    Jūs kļūdāties, inspektor. Māsīcai es uzrakstīju… atļaujiet atgriezties pirms trim nedēļām. Rakstīju no Francijas tieši pirms izbraukšanas uz Angliju.

Inspektors jutās izbrīnīts.

-    Jūs rakstījāt viņai no Francijas, ka grasāties viņu apciemot?

-            Jā. Rakstīju, ka dodamies ceļojumā ar jahtu

un kad paredzam ierasties Torkijā vai Helmoutā. Vēl rakstīju, ka laiku, kad tieši ieradīšos, paziņošu vēlreiz.

Inspektors Blends izbrinīts uzlūkoja Desousu. Šī ziņa bija pilnīgi pretēja tai, kas tika stāstīts iepriekš, ka Desousas vēstule ir saņemta šorīt brokastu laikā. Vairāki cilvēki liecināja, ka vēstules saturs lēdiju Stabsu uztraucis un pat nobiedējis. Desousa inspektora ciešo skatienu uzņēma vēsā mierā. Nedaudz pasmaidīdams, viņš ar cēlu žestu notrauca pūku no ceļgala.

-    Vai lēdija Stabsa atbildēja uz jūsu pirmo vēstuli? inspektors jautāja.

-     īsti neatceros… Nē, šķiet, ka ne. Nebija nekādas vajadzības. Es ceļoju, un noteiktas adreses man nebija. Turklāt šaubos, vai Hetija varētu būt liela vēstuļu rakstītāja. Saprotiet, viņš piebilda, Hetija nav sevišķi izglītota, taču, kā noprotu, ir izcili skaista sieviete.

-     Jūs vēl neesat lēdiju Stabsu redzējis, Blends secināja. Desousa, apstiprinot inspektora sacīto, platā smaidā atsedza žilbinoši baltu zobu rindu.

-    Viņa taču, šķiet, pazudusi, Desousa atteica. Viņu šis svētku jūklis acīmredzot garlaikoja.

Rūpīgi izvēloties vārdus, inspektors Blends jautāja:

-     Vai jums, mister Desousa, ir pamats domāt, ka jūsu māsīca kaut kādu iemeslu dēļ vēlējās izvairīties no tikšanās ar jums?

-     Vai Hetija gribēja izvairīties? Patiešām nezinu, nevaru iedomāties kāpēc? Kāds tam varētu būt iemesls?

-    Tieši to es ari vēlos no jums uzzināt, mister Desousa.

-     Jūs domājat, ka Hetija aizgājusi no šiem svētkiem tāpēc, lai nebūtu jāsatiekas ar mani? Muļķīga iedoma.

-    Tātad viņai nav bijis iemesla, teiksim, pēc jūsu domām, nojums baidīties?

-      Baidīties?… No manis? Desousas balss skanēja uzbudināti, ar skepses pieskaņu. Atļaujiet aizrādīt, inspektor, ka iedoma ir gluži fantastiska.

-     Vai jūsu attiecības ar Hetiju vienmēr bijušas draudzīgas?

-     Es jau jums teicu. Mums nav bijis nekādas saskares. Pēdējo reizi es Hetiju redzēju, kad viņa bija vēl bērns, apmēram pirms četrpadsmit gadiem.

-     Un jūs brauciena laikā uz Angliju nolēmāt viņu apmeklēt?

-     Jā. Izlasīju par Hetiju kādā avīzē. Tur bija nosaukts viņas meitas uzvārds un vēl teikts, ka viņa apprecējusies ar kādu bagātu angli, tāpēc nolēmu paraudzīties, par ko kļuvusi mazā Hetija. Vai viņas smadzenītes tagad strādā labāk nekā iepriekš. Viņš savilka uz augšu plecus. Brālēna laipnība, nekas vairāk. Un vēl neliela ziņkāre.

Inspektora ciešais skatiens atkal pētīja Desousu. Interesanti, kas slēpās aiz viņa nevainojamās ārienes un brižiem vienaldzīgās attieksmes. Blenda balss ieskanējās pašapzinīgi.

-    Sakiet, vai varat ko vairāk pastāstīt par savu māsīcu? Par viņas raksturu? Uztveri?

Desousa laipni pauda izbrīnu.

-     Paklausieties… vai tam ir kāds sakars ar laivu mājiņā noslepkavoto meiteni, jūs taču nodarbojaties tieši ar šīs lietas izmeklēšanu?

-    Varētu būt arī sakars, inspektors Blends atbildēja.

Desousa kādu brīdi pētoši lūkojās inspektorā, tad, vienaldzīgi paraustījis plecus, sacīja:

-    Savu māsīcu tā īsti labi nekad neesmu pazinis. Mūsu lielajā dzimtā viņa bija maza, sīka būtne, kura mani nekad īpaši neinteresēja. Atbildot uz jūsu jautājumu, teikšu, ka, neskatoties uz garīgo nepilnvērtību, Hetiju nekad, cik man zināms, nav nodarbinājušas domas par slepkavību.

-     Īstenībā, mister Desousa, mans jautājums nebija saistīts ar šādu varbūtību.

-     Nebija? Savādi. Jūsu jautājumam es nesaskatu nekādu vērā ņemamu motīvu. Ja arī Hetija būtu ļoti izmainījusies, viņa nevar būt slepkava. Desousa piecēlās. Esmu pārliecināts, inspektor, ka citu jautājumu jums nav. Vēlu jums sekmes slepkavības izmeklēšanā.

-     Ceru, ka nākamo pāris dienu laikā neesat paredzējis aizbraukt no Helmoutas, mister Desousa?

-    Jūs runājat ļoti laipni, inspektor. Vai tas būtu jāsaprot kā pavēle?

-    Drīzāk lūgums, ser.

-      Paldies. Helmoutā es palikšu divas dienas. Sers Džordžs laipni aicināja mani apmesties viņa mājās, bet es labāk tomēr palikšu uz jahtas. Tur jūs mani atradīsiet, ja vēlēsities uzdot vēl kādu jautājumu.

Desousa cēli paklanījās. Policijas priekšnieks

atvēra viņam durvis, un Hetijas brālēns aizgāja.

-     Tas ir veikls zēns, inspektors pie sevis norūca.

-    Jā-ā, nopūzdamies apstiprināja Hoskins.

-    Pieņemsim, ja viņa varētu būt spējīga nogalināt, inspektors pie sevis prātoja, tad kāpēc viņa būtu uzbrukusi šai neievērojamajai meitenei? Tam visam nav nekādas jēgas.

-     Par trakiem nekad neko nevar zināt, piezīmēja Hoskins.

-    Būtu interesanti zināt, cik īsti viņa ir pieskaitāma.

Hoskins dziļdomīgi pašūpoja galvu.

-     Man jāzina, kas viņa ir par sievieti, vai tā ir vēlēšanās vai nepieciešamība aptīt Marlēnai ap kaklu virves auklu un nožņaugt? Vispēdīgi, kur, velns lai parauj, šī sieviete palikusi? Pamēģiniet uzzināt, cik tālu Frenks ir ticis.

Hoskins paklausīgi aizgāja un pēc brītiņa atgriezās kopā ar seržantu Kotrelu, rosīgu jaunekli, kurš, būdams augstās domās par sevi, allaž spēja saērcināt savu dienesta pakāpē augstāko kolēģi. Inspektors Blends priekšroku deva Hoskina laucinieciskajai tūļībai nekā Frenka Kotrela viszinībai.

-            Mēs joprojām pārmeklējam apkārtni, ser, teica Kotrels. Lēdija pa vārtiem laukā nav gājusi, par to esam pilnīgi pārliecināti. Pie vārtiem stāv dārznieka palīgs un pārdod ieejas biļetes. Viņš apzvēr, ka pa vārtiem lēdija nav izgājusi.

-    Šķiet, pastāv arī cita iespēja aiziet?

-     O, jā, ser. Vēl var aiziet prom pa ceļu, kas ved uz pārceltuvi, bet vecais zēns, viņu sauc Merdels, galvo, ka pa to ceļu lēdija nav gājusi. Viņam ir kādi simts gadi, bet, manuprāt, uz viņu var paļauties. No viņa uzzināju, ka ap pusdienu laiku ieradās tas ārzemju džentlmenis un prasīja ceļu uz Neses māju. Vecais vīrs viņam paskaidrojis, ka jāiet pa ceļu līdz vārtiem un tur jānopērk ieejas biļete. Svešinieks teicis, ka viņš par svētkiem neko nezinot, ka viņš esot kāds radinieku radinieks. Tad vecais parādījis viņam taku, kas iet caur mežu uz māju. Merdels pie mola dirnot visu pēcpusdienu, un viņš noteikti būtu redzējis augsto lēdiju, ja viņa būtu devusies prom pa šo ceļu. Vēl ir vārti, tie atrodas aiz laukiem, un pa tiem var nokļūt Hudaunas parkā, bet tie ir aizsisti ar dzeloņdrātīm, lai hoteļa iemītnieki nestaigātu te cauri. Šķiet, ka lēdijai tomēr ir jābūt tepat.

-     Varētu būt, sacīja inspektors, bet tikpat labi viņa varētu netraucēti aiziet pāri pļavām un izlīst pa žoga apakšu? Sers Džordžs sūdzas, ka svešinieki no viesnīcas vēl joprojām cenšas nelikumīgi tikt uz upmalu un iet gar pašu durvju priekšu. Un, ja svešinieki var iekļūt pagalmā, tas nozīmē, ka no pagalma ir iespējams arī izkļūt laukā. Tā es domāju.

-     O, jā, ser, neapšaubāmi, ser. Bet es runāju ar viņas kalponi, ser. Lēdijai mugurā bija, Kotrels paskatījās piezīmju blokā, violeta krepdešīna (kaut kas nesaprotams), īsi sakot, kleita un galvā liela, melna platmale, kājās melnas balles kurpes ar četras collas gariem franču stila papēžiem. Ejot ar tādiem pāri pļavai, nekur tālu nevar tikt.

-    Vai viņa nav pārvilkusi citu tērpu?

-     Nē. Mēs ar kalponi pārbaudījām visi tērpi ir savā vietā. Viņa nav paņēmusi līdzi ari ceļasomu. Viņa nav pārāvusi pat kurpes. Visi apavi ir savā vietā. Tas ir pārbaudīts.

Inspektors, saraucis pieri, palūkojās uz augšu. Prātā ienāca ļoti nepatīkamas domas. Viņš strupi teica:

-    Pasauciet atkal to sekretāri… Brasi… kā īsti viņu tur sauc.

II

Mis Brevisa ienāca, nedaudz aizelsusies, un neizskatījās tik nosvērti mierīga kā parasti.

-     Jā, inspektor, viņa sacīja, jūs mani saucāt? Vai tas ir steidzami? Sers Džordžs ir šausmīgā stāvoklī un…

-    Kāpēc viņš ir tādā stāvoklī?

-     Viņš tikai nupat ir atskārtis, ka lēdija Stabsa ir… ir tiešām pazudusi. Es teicu, ka varbūt viņa vienkārši aizgājusi uz mežu pastaigāties, bet viņš ir ieņēmis galvā, ka ar viņu kaut kas ir noticis. Kāds absurds.

-     Tas varētu arī nebūt absurds, mis Brevisa. Jo… viena slepkavība jau šopēcpusdien ir notikusi.

-     Jūs taču nedomājat, ka arī lēdija Stabsa?… Tas ir smieklīgi! Lēdija Stabsa spēj orientēties.

-    Vai patiesi spēj?

-     Protams, ka spēj. Viņa ir pieaugusi sieviete, vai ne?

-    Bet diezgan bezpalīdzīga, spriežot pēc tā, ko saka liecinieki.

-     Muļķības, atteica mis Brevisa. Lēdijai Stabsai ir izdevīgi tēlot bezpalīdzīgu muļķi, ja viņai nepatīk kaut ko darīt. Viņas vīrs tam tic, bet es gan ne!

-    Jums viņa neizraisa simpātijas, mis Brevisa? Blends pieklājīgi jautāja.

Mis Brevisa saknieba lūpas un tad strupi atteica:

-     Manos pienākumos neietilpst ne mīlēt, ne nīst.

Durvis strauji atvērās un istabā iedrāzās sers Džordžs.

-     Paklausieties, viņš iesaucās, jums kaut kas jādara! Kur ir Hetija? Jums jāatrod Hetija. Sasodīts, es nesaprotu, kas te īsti notiek! Šie ārprātīgie svētki… te iekļuvuši maniaki-slepkavas, samaksājuši puskronu par ieejas biļeti un tagad visu pēcpusdienu klīst apkārt kopā ar visiem pārējiem svētku viesiem un galina nost cilvēkus. Lūk, kas te notiek, tā es domāju.

-    Jūs pārspīlējat, ser Džordž.

-    Ir ļoti vienkārši sēdēt pie galda un pierakstīt uz papīra, ko viens vai otrs stāsta. Man vajadzīga mana sieva.

-     Mēs esam pārmeklējuši visu apkārtni, ser Džordž.

-     Kāpēc man neviens nepaziņoja, ka viņa ir pazudusi? Viņa nekur nav atrodama jau kādas divas stundas. Es biju neizpratnē, kad viņa neatnāca uz bērnu karnevāla tērpu novērtēšanu, bet man neviens pat neteica, ka viņa ir pazudusi.

-    Neviens to nezināja, atbildēja inspektors.

-     Kādam taču to vajadzēja zināt, vismaz pamanīt.

Sers Džordžs pagriezās pret mis Brevisu:

-   Jums tas bija jāzina, Amanda, jūs taču uzraudzījāt svētku pasākumus.

-     Es nevaru būt klāt visur vienlaikus, mis Brevisa iebilda, šķita, ka viņa tūdaļ sāks raudāt. Un man bija tik daudz pienākumu. Ja lēdija Stabsa vēlējās aizklīst prom…

-    Aizklīst prom? Kāpēc tas viņai būtu jādara? Viņai nebija iemesla aizklīst kaut kur prom, ja nu vienīgi viņa gribēja izvairīties no tā nezin no kurienes atklīdušā brālēna.

Blends izmantoja izdevību:

-    Es gribu jums ko jautāt: vai jūsu sieva pirms kādām trim nedēļām saņēma no mistera Desousas vēstuli, kurā viņš pavēstīja, ka grasās braukt uz šo valsti?

Sers Džordžs izskatījās izbrīnīts.

-    Nē, protams, ne.

-    Vai esat par to pārliecināts?

-            Pilnīgi pārliecināts. Hetija būtu man to pateikusi. Šorīt, saņēmusi vēstuli, viņa bija ļoti izbrīnījusies un satraukta. Vēstule viņu pilnīgi izsita no sliedēm. Gandrīz visu rītu viņa nogulēja gultā ar sāpošu galvu.

-    Ko viņa jums personiski teica sakarā ar sava brālēna gaidāmo vizīti? Vai viņa ļoti baiļojās satikt brālēnu?

Sers Džordžs izskatījās apmulsis.

-     Kaut es būtu ņēmis to vērā, sers Džordžs sacīja. Viņa nemitīgi atkārtoja, ka viņš ir slikts cilvēks.

-    Slikts cilvēks? Kādā ziņā?

-    Neko sīkāk viņa nestāstīja. Kā bērns viņa visu laiku atkārtoja, ka viņš ir sliktais, slikts cilvēks un ka viņa negribot, ka viņš brauc šurp. Viņa teica, ka esot slikti uzvedies.

-    Slikti uzvedies? Kad?

-    Ak, sen. Domāju, ka šis Etiens Desousa bija viņu dzimtas melnā avs, un Hetija, būdama vēl bērns un notikušo lāgā neizprazdama, bija dzirdējusi šo to par brālēna tumšajiem darījumiem. Tāpēc arī Hetijai ir radušās bailes no šī brālēna. Uzskatīju tās par bērnišķīgām iedomām. Mana sieva reizēm mēdz būt visai bērnišķīga. Viņa nespēj izskaidrot savu patiku vai nepatiku.

-     Vai esat pārliecināts, ser Džordž, ka Hetija nemēģināja pamatot savu nepatiku?

Sers Džordžs jutās neveikli.

-     Es negribētu, ka jūs… ka jūs viņas teikto uztvertu nopietni.

-    Tātad viņa tomēr kaut ko teica?

-     Labi. Es jums pastāstīšu. Viņa teica…viņa atkārtoja, vairākkārt atkārtoja: "Viņš nogalina cilvēkus."

10.

-     Viņš nogalina cilvēkus, atkārtoja inspektors Blends.

-     Domāju, jums nevajadzētu tam pievērst sevišķu vērību, teica sers Džordžs. Hetija nemitīgi atkārtoja "viņš nogalina cilvēkus", bet viņa nevarēja pateikt, ko viņš ir nogalinājis, kad, kāpēc. Es uzsveru, ka tās ir dīvainas bērna atmiņas… iedzimto starpā var gadīties… reizēm pat tā.

-     Jūs teicāt, ka viņa nevarēja pastāstīt neko noteiktu… tā jūs teicāt, ser Džordž… Vai nevarēja būt, ka nevēlējās?

-     Es nedomāju… sers Džordžs aprāvās un tad turpināja: Nezinu. Jūtos apstulbināts. Jau tiku teicis, ka mūsu sarunu neuzskatīju par nopietnu. Iedomājos, ka, iespējams, šis brālēns ir Hetiju bērnībā ķircinājis… vai ko tamlīdzīgu. Grūti to izskaidrot, jo jūs nepazīstat manu sievu. Es dievinu Hetiju, bet bieži nepievēršu īpašu vērību viņas sacītajam, jo tam nemēdz būt nekādas nozīmes. Lai nu kā, bet šim Desousam nav nekāda sakara ar notikušo… Jūs taču neteiksit, ka viņš nokāpa no jahtas krastā, iznāca cauri mežam un devās tieši uz laivu mājiņu, lai nogalinātu to nelaimīgo meiteni! Kāpēc viņam tas būtu bijis vajadzīgs?

-     Neesmu teicis, ka tieši tā ir noticis, iebilda inspektors Blends. Bet jums jāsaprot, ser Džordž, ka, izmeklējot Marlēnas Takeres slepkavību, aizdomās turēto loks sašaurinās, kā to sākotnēji varēja iedomāties.

-      Sašaurinās! sers Džordžs iepleta acis. Jūsu uzmanības lokā taču jābūt visiem šo nelaimīgo svētku dalībniekiem, vai ne? Divi simti… trīs simti cilvēku? Jebkurš no viņiem varētu būt vainīgs.

-     Jā. Tāds priekšstats man bija pašā sākumā. Bet tagad, ņemot vērā nopratināšanā dzirdēto, apstākļi ir mainījušies. Laivu mājiņas durvis bija noslēgtas ar Jala atslēgu. No ārpuses neviens bez atslēgas nevarēja mājiņā iekļūt.

-    Nu… mums bija trīs atslēgas.

-     Tieši tā. Viena atslēga tika izmantota slepkavas meklēšanas spēlē. Tā joprojām atrodas paslēpta augšā dārzā, hortenziju dobē. Otra atslēga glabājas pie misis Oliveras, slepkavas meklēšanas spēles organizētājas. Kur, ser Džordž, ir trešā atslēga?

-     Tai vajadzētu būt atvilktnē, galdā, pie kura jūs sēžat. Labajā pusē, kopā ar visām pārējām mājas rezerves atslēgām.

Sers Džordžs pienāca pie galda un sameklēja atvilktnē atslēgu saišķi.

-    Jā. Te, lūk, tā ir.

-Tagad jūs saprotat, inspektors Blends teica, ko tas nozīmē? Pirmkārt, no viesiem laivu mājiņā varēja iekļūt vienīgi tas cilvēks, kurš slepkavas meklēšanas sacensībās būtu nonācis līdz atslēgas slēptuvei (tas, kā mēs zinām, nav noticis); otrkārt, aizdomas var krist uz misis Oliveru vai kādu citu šīs mājas iemītnieku, kuram viņa atslēgu būtu aizdevusi; treškārt, kāda persona, kuru Marlēna pati ielaidusi laivu mājiņā.

-     Nu, lūk, trešais pieņēmums var aptvert ļoti plašu cilvēku loku, vai ne?

-     Nebūt ne, inspektors atteica. Ja es pareizi saprotu šīs slepkavas meklēšanas noteikumus, meitenei, izdzirdot, ka mājiņai kāds tuvojas, vajadzēja nogulties uz grīdas un tēlot upuri, gaidot, kamēr tiek apzināts tas, kurš atradis atslēgu, tātad uzvarētājs. Tāpēc, kā jūs pats varat pārliecināties, vienīgie cilvēki, kurus meitene varēja pati ielaist, bija tie, kuri, atrazdamies ārpusē, lūdza meiteni viņus ielaist iekšā, un tie varēja būt cilvēki, kuri organizēja šo spēli. Tie varēja būt vienīgi šīs mājas iemītnieki… tās ir… varbūt jūs pats, lēdija Stabsa, mis Brevisa, misis Olivera… iespējams, mesjē Puaro, ar kuru, kā zināms, meitene šorīt tikās. Kurš vēl, ser Džordž?

Sers Džordžs kādu brīdi apsvēra atbildi.

-     Protams, Pegija, viņš teica. Pegija un Aleks Legī. Viņi spēles organizēšanā piedalījušies no paša sākuma. Un arī Maiks Veimens, arhitekts, viņš ieradies šeit, lai izveidotu tenisa paviljonu. Un Varbertons, Mastertoni… ak, un misis Foliata, pats par sevi saprotams.

-    Vai visus uzskaitījāt… vairāk neviena nav? -

-    Tas jau ir plašs cilvēku loks.

-    Redziet, ser Džordž, tas nav plašs loks.

Sera Džordža seja pārklājās ar sārtumu.

-    Uzskatu, ka jūs runājat muļķības… pilnīgas muļķības! Vai jūs domājat, ko runājat?

-     Es domāju, atteica inspektors Blends. Vēl ļoti daudzus apstākļus mēs nezinām. Piemēram, iespējams, ka Marlēna mums nezināmu motīvu dēļ iznāca no laivu mājiņas un tad kāda persona ievilka viņu atpakaļ mājiņā, pēc tam notika tas, kas notika. Arī šajā gadījumā to varēja iz

darīt vienīgi tas cilvēks, kurš visā pilnībā pārzināja spēles noteikumus. Pie šā fakta mēs aizvien atgriežamies. Es jums galvoju, ser Džordž, inspektors Blends piebilda gluži citā tonī, mēs darām visu, lai sameklētu lēdiju Stabsu. Pēc pāris minūtēm es gribu runāt ar misteru un misis Legī un ar misteru Maiku Veimenu.

-    Amanda!

-     Paskatīšos, ko varu jūsu labā darīt, inspektor, mis Brevisa atbildēja. Man šķiet, misis Legī joprojām nodarbojas ar zīlēšanu. Tā kā no pulksten pieciem ieejas maksa samazināta uz pusi, te sapulcējies ļoti daudz cilvēku, un visi, kas iesaistīti svētku organizēšanā, ir ļoti aizņemti. Iespējams, es varētu sameklēt misteru Legī vai misteru Veimenu… Ar kuru jūs vēlētos runāt vispirms?

-    Nav svarīgi, kurš būtu pirmais, Blends atteica.

Mis Brevisa piekrītoši pamāja ar galvu un aizgāja. Sers Džordžs viņai sekoja, izmisīgā balsī saukdams:

-    Paklausieties, Amanda, vajadzētu…

Inspektors Blends secināja, ka sers Džordžs lielā mērā ir atkarīgs no mis Brevisas veiklības.

Blends nodomāja, ka šobrīd mājas saimnieks ir kā mazs puika.

Izmantodams brīvo brīdi, inspektors Blends pacēla telefona klausuli un lūdza savienot viņu ar policijas iecirkni Helmoutā, lai noskaidrotu dažus ar jahtu "Esperance" saistītus jautājumus.

-     Domāju, jūs aptverat, inspektors teica Hoskinam, kurš acīm redzami nebija spējīgs kaut ko aptvert, ka ir viena sasodīti lieliska vietiņa, kur tā nolādētā sieviete varētu būt atrodama… tā ir Desousa jahta.

-    Kā jūs to izdomājāt, ser?

-    Redziet, pa vārtiem tā sieviete nav aizgājusi, grūti iedomāties, ka viņa varētu kātot pāri pļavām, cauri mežiem, bet ir iespējams, ka pusdienlaikā viņai pie laivu mājiņas bija norunāta tikšanās ar Desousu, viņš aizveda Hetiju un atstāja uz jahtas, bet pats pēc tam atgriezās, lai piedalītos svētkos.

-    Un kāpēc viņš tā būtu darījis, ser, pagalam apjucis, Hoskins jautāja.

-     Nav ne jausmas, inspektors atbildēja, diez, vai viņš tā darīja. Tas ir tikai viens pieņēmums. Un, ja Hetija atrodas uz jahtas, es parūpēšos, lai no turienes viņa neaiziet nepamanīta.

-    Bet, ja šī no šā baidījās… iebilda Hoskins,

-    kā ciemā parasts runāt.

-     Mums zināms vienīgi tas, ka viņa baidījās! Sievietes, inspektors lietpratīgi noteica, bieži melo. Iegaumējiet to, Hoskin.

-     Ā-ā-ā, policijas priekšnieks Hoskins apstiprinoši novilka.

II

Turpmākās sarunas par šo tēmu tika pārtrauktas, jo atvērās durvis un istabā ienāca bāls, gara auguma jauns vīrietis. Mugurā viņam bija elegants smalkvilnas auduma uzvalks, bet krekla apkaklīte izskatījās saburzīta, kaklasaite sagriezusies šķībi, mati nepakļāvīgi saslējušies gaisā.

-     Misters Aleks Legī? inspektors jautāja, skatīdamies uz ienācēju.

-     Nē, atbildēja jaunais vīrietis. Es esmu Maiks Veimens. Jūs mani saucāt, ja?

-   Tieši tā. Vai jūs neapsēstos? teica inspektors, norādīdams uz krēslu, kas atradās galda priekšā.

-    Man nepatīk sēdēt, atteica Maiks Veimens.

-    Labprātāk es staigāju apkārt. Ko policija te dara un kas te īsti notiek?

Inspektors izbrīnīts paraudzījās uz viņu.

-     Vai tad sers Džordžs jūs nav informējis? viņš jautāja.

-     Neviens mani nav informējis, kā jūs formulējat. Es nesēžu sera Džordža kabatā. Kas noticis?

-     Man ir tādas ziņas, ka jūs dzīvojat šajā namā?

-    Protams, esmu šeit apmeties. Nu, un tad?

-    Gluži vienkārši, es domāju, ka visi šīs mājas iemītnieki zina par traģēdiju, kas notikusi te šajā pēcpusdienā.

-    Traģēdija? Kāda traģēdija?

-     Nogalināta meitene, kurai bija jātēlo upura loma.

-     Nē! Maiks Veimens izskatījās ārkārtīgi pārsteigts. Jūs gribat teikt nogalināta pa īstam? Tas nav nekāds šurumburums?

-     Nezinu, ko nozīmē apzīmējums "šurumburums". Meitene ir nogalināta.

-    Kā viņa nogalināta?

-    Nožņaugta ar veļas auklu.

Maiks Veimens iesvilpās.

-    Tieši tā, kā bija paredzēts scenārijā? Jā, te ir par ko domāt. Viņš piegāja pie loga, tad zibenīgi pagriezās atpakaļ. Tātad mēs visi tiekam turēti aizdomās, vai ne? Varbūt vainīgais ir viens no vietējiem puikām?

-     Tāds pieņēmums, ka vainīgais, kā jūs teicāt, varētu būt kāds no vietējiem puikām, nav iespējams, inspektors atteica.

-     Tas nav manu roku darbs, sacīja Maiks Veimens. Jā. Daudzi no maniem draugiem dēvē mani par pustraku. Bet tik dulls es neesmu, lai klimstu apkārt pa laukiem un žņaugtu nost jaunas sievietes, bez tam vēl ar traucētu garīgo attīstību.

-     Mister Veimen, cik man zināms, jūs esat šeit ieradies, lai izveidotu seram Džordžam tenisa paviljonu?

-     Nevainojama nodarbošanās, atteica Maiks Veimens, no kriminālistu pozīcijām. Bet, ja runā no arhitektūras aspekta, neesmu par to pārliecināts. Kad iecere tiks realizēta, to varēs vērtēt kā noziegumu pret labu gaumi. Bet tas jūs, inspektor, neinteresē. Kas interesē jūs?

-     Es vēlos zināt, mister Veimen, kur tieši jūs bijāt laikā no pulksten četriem piecpadsmit līdz pulksten pieciem pēcpusdienā.

-     Kā jūs nonācāt pie laika posma… vai to noteica medicīniskā ekspertīze?

-     Ne gluži, ser. Liecinieki redzēja, ka pulksten četros un piecpadsmit minūtēs meitene vēl bija dzīva.

-      Kāds liecinieks… varbūt es nedrīkstu to jautāt?

-    Mis Brevisa. Lēdija Stabsa lika viņai aiznest uz laivu mājiņu kūkas un augļu sulu.

-     Mūsu Hetija lika to darīt? Pat uz mirkli nevaru tam noticēt.

-    Kāpēc, mister Veimen, jūs tam neticat?

-    Tas pēc viņas neizskatās. Lai viņa par kādu rūpētos. Lēdijas Stabsas prāts nodarbināts vienīgi ar sevi.

-    Es joprojām gaidu, mister Veimen, atbildi uz savu jautājumu.

-     Kur es atrados laikā no pulksten četriem piecpadsmit līdz pulksten pieciem? Inspektor, es patiesi nevaru uzreiz, bez apdomāšanās, pateikt. Es biju… saprotiet…

-    Kur jūs bijāt?

-    Ak, šur un tur. Grozījos pa pļaviņu, skatījos, kā vietējie priecājas, papļāpāju ar lustīgo kinoaktrisi; tad man viss noriebās, un es devos uz tenisa laukumu un apbrīnoju paviljonu. Mani interesēja, cik drīz spēles dalībnieki, kas piedalās slepkavas meklēšanas sacensībās, atklās, ka uz fotogrāfijas redzams tenisa tīkla fragments.

-    Vai kāds to atklāja?

-     Jā, man šķiet, viens atnāca, bet es viņu neievēroju. Es prātoju, ka tas paviljons… ir divu dažādu pasauļu manējās un sera Džordža spīdošs sakausējums.

-    Un pēc tam?

-     Pēc tam? Pēc tam atnācu atpakaļ uz māju. Tad paklaiņoju tepat apkārt un beigās aizklīdu uz ostu pie vecā Merdela, ierāvām kādu graķīti, pēc tam vilkos atpakaļ. Cikos tas viss notika, precīzi pateikt nevaru. Tas ir viss.

-     Labi, mister Veimen, inspektors strupi noteica, ceru, ka jums būs liecinieki, kas apstiprinās jūsu stāstīto.

-    Merdels var apliecināt, ka pļāpāju ar viņu ostā. Tikai tas nebija tanī laikā, kas jūs interesē, tur es biju krietni vēlāk. Aizkļuvu uz turieni pēc pulksten pieciem. Ārkārtīgi nepatīkami, vai ne, inspektor?

-    Ceru, mister Veimen, ka mēs visu noskaidrosim.

Inspektora balss skanēja rāmi, bet vēsi, to pamanīja arī jaunais arhitekts. Viņš piesēdās uz krēsla atzveltnes un jautāja:

-     Nopietni, kurš būtu varējis noslepkavot to meiteni?

-     Vai jūs pats, mister Veimen, nevarat iedomāties, kurš?

-      Nu, runājot bez kādas apdomāšanās, varbūt tā ir mūsu raženā rakstniece, kas kronēta kā briesmu stāstu izgudrošanas meistare. Vai esat redzējis, kā viņas augstība sevi ietērpj? Domāju, ka viņa savā daiļradē ir aizgājusi mazliet par tālu un savā prātā nosprieda, ka slepkavas meklēšanas spēle būs iespaidīgāka, ja tur būs viens īsts upuris. Kā jūs domājat?

-    Vai jūs, mister Veimen, tā domājat nopietni?

-    Tas ir vienīgais, kas man ienāk prātā.

-     Gribu jums jautāt vēl ko, mister Veimen. Vai jūs pēcpusdienā redzējāt lēdiju Stabsu?

-     Protams, ka redzēju. Kurš gan varēja viņu nepamanīt? Apģērbusies kā Kristiānā Diora manekene!

-    Cikos jūs viņu redzējāt pēdējo reizi?

-     Pēdējo? Nezinu. Pļaviņā… kādos pusčetros vai ceturksni pirms četriem.

-    Pēc tam vairs netikāt redzējis?

-    Nē. Kāpēc tāds jautājums?

-            Mani tas interesē tāpēc, ka pēc pulksten četriem, šķiet, neviens viņu nav redzējis. Lēdija Stabsa ir… pazudusi, mister Veimen.

-    Pazudusi! Mūsu Hetija?

-    Tas jūs pārsteidz?

-     Jā, pārsteidz… Brīnos, ko gan viņa būtu varējusi izgudrot.

-      Vai jūs labi pazīstat lēdiju Stabsu, mister Veimen?

-    Atbraucu uz šejieni pirms četrām piecām dienām, agrāk nekad nebiju ar viņu ticies.

-     Vai jums ir izveidojies kāds priekšstats par viņu?

-     Es teiktu, ka lēdija Stabsa zina, kurā pusē viņas sviestmaize apziesta ar sviestu un kura ir vistreknākā, Maiks Veimens vienaldzīgi teica. Izcili dekoratīva jauna sieviete, kura zina, kā savu izskatu likt lietā.

-     Kā jūs vērtējat viņas gara spējas? Vai tā ir taisnība, ko par viņu runā?

-     Atkarīgs no tā, kādu saturu jūs ietilpināt vārdos "gara spējas", atteica Maiks Veimens. Es nevaru viņu raksturot kā augsta intelekta sievieti. Bet, ja jūs domājat, ka viņai viss nav mājās, tad maldāties. Veimena balss skanēja dzēlīgi. Es teiktu, viņai viss bija tur, kur tam vajag atrasties.

Inspektors izbrīnīts sarauca pieri.

-    Tas nesakrīt ar vispārpieņemto viedokli.

-    Kaut kādu iemeslu dēļ viņai patīk tēlot vientiesīgu muļķīti. Nezinu, kāpēc. Bet, kā jau teicu, domāju, ka galviņā viņai viss ir kārtībā.

Inspektors kādu brīdi pētoši lūkojās Veimenā, tad jautāja:

-     Vai jūs nevarat pastāstīt konkrētāk, cikos un kur jūs bijāt laika posmā, kas mani interesē?

-    Žēl. Laikam nevaru, Veimens strupi atteica.

-    Atmiņa nav trenēta, lai iegaumētu laiku. Vai esat ar mani ticis galā?

Inspektors pamāja, un Veimens steidzīgi aizgāja-

-     Gribētos zināt, inspektors teica, sacīto domādams it kā pa daļai sev, pa daļai Hoskinam,

-    kas bijis viņu starpā. Varbūt viņš meta skatienu uz lēdiju Stabsu un tā viņu atraidīja, varbūt tomēr šis tas ir bijis? Ko jūs teiksit, inspektors pievērsās Hoskinam: Kāds ir apkārtējo ļaužu iespaids par seru Džordžu un lēdiju?

-    Viņa ir vientiesīte, Hoskins strupi atbildēja.

-    Es zinu, Hoskin, ka tā domājat jūs. Bet kāds ir visu pārējo viedoklis?

-    Tāds pats.

-    Un sers Džordžs… vai cilvēkiem viņš ir tīkams?

-     Patīk gluži labi. Viņš ir labs sportists. Šo to saprot arī no saimniekošanas. Vecā kundze viņam ir ļoti daudz palīdzējusi.

-    Kāda vecā kundze?

-    Misis Foliata, kas dzīvo vārtsarga mājā.

-      Ak, jā, protams. Šis kādreiz bija Foliatu īpašums, vai ne?

-    Jā. Un, tikai pateicoties vecajai kundzei, seru Džordžu un lēdiju Stabsu šajā pusē tik labi ieredz. Misis Foliata iepazīstinājusi viņu ar visiem apkārtējiem ievērojamākiem cilvēkiem, jā, viņa to visu nokārtoja.

-    Viņai par to samaksāja, jūs domājat?

-     Nē, nē, nekādā ziņā ne, Hoskins satraukti atbildēja. Manuprāt, misis Foliata bija pazīstama ar lēdiju Stabsu jau agrāk, pirms Džordžs ar viņu apprecējās, un misis Foliata arī ieteica seram Džordžam nopirkt šo īpašumu.

-      Man jārunā ar misis Foliatu, inspektors paziņoja.

-     O, jā, viņa ir izmanīga kundze, ļoti enerģiska. Viņa zina visu, kas un kur notiek.

-     Man noteikti jārunā ar viņu, inspektors atkārtoja. Kur viņu tagad varētu meklēt?

11.

Misis Foliata tobrīd viesistabā sarunājās ar Herkulu Puaro. Kad Puaro ienāca, viņa sēdēja, atlaidusies atpūtas krēslā istabas stūri. Ieraudzījusi Puaro, viņa izbīlī bija satrūkusies un pielēkusi augšā, tad, atkritusi atpakaļ krēslā, nomurminājusi:

-    Vai! Tas esat jūs, mesjē Puaro.

-    Piedodiet, madame, ka jūs iztraucēju.

-     Nē, nē… jūs mani netraucējat. Es mazlietiņ atpūšos, tas arī viss. Neesmu vairs tik jauna. Un tāds uztraukums… tas man ir par daudz.

-     Saprotu, Puaro sacīja, es tiešām jūs saprotu.

Misis Foliata sēdēja un ar acīm it kā urbās griestos, cieši sažņaugusi kabatlakatu smalkajā rokā.

-    Pat iedomāties nevaru, viņa traģisma pilnā balsī sacīja. Nabaga meitene. Šī nabaga, nabaga meitene…

-    Zinu, zinu, atteica Puaro.

-   Tik jauniņa, turpināja misis Foliata, tikko sākusi dzīvi. Man ir tik smagi, to iedomājoties.

Puaro vērīgi viņu pētīja. Šķita, ka šajās nedaudzajās stundās, kas pagājušas kopš tā brīža, kad

Puaro redzēja viņu pēcpusdienā namamātes lomā, sagaidot un sveicot viesus, misis Foliata novecojusi par kādiem desmit gadiem. Sejas vaibsti nošļukuši, skaidri iezīmējot visas krunkas.

-    Madame, jūs vakar man teicāt, ka šī pasaule ir ļoti ļauna.

-      Vai es tā tiku teikusi? misis Foliata izbīlī nomurmināja. Ak, jā… taisnība, es sāku apjaust, cik tas ir patiesi. Bet es nevarēju pat iedomāties, viņa klusi piemetināja, ka varētu notikt kaut kas tāds.

Puaro ar interesi turpināja viņu vērot.

-    Par ko jūs tad iedomājāties? Kas būtu varējis notikt?

-    Nē, nē, es neko neiedomājos.

-     Bet kaut ko jūs tomēr paredzējāt, uzstāja Puaro, kaut ko neikdienišķu?

-      Jūs mani pārpratāt, mesjē Puaro. Es vienkārši domāju, ka nekas briesmīgāks vairs nevar notikt, turklāt brīdī, kad svētki rit pilnā sparā, veiksmīgi.

-     Lēdija Stabsa šorīt ar jums runāja par ļaunumu?

-    Hetija? Ak, nestāstiet man par viņu… lūdzu, nerunājiet par viņu. Es negribu par viņu domāt. -

Kādu brīdi misis Foliata klusēja, tad jautāja: Ko viņa teica… par kādu ļaunumu?

-    Viņa stāstīja par savu brālēnu. Etienu Desousu. Vina teica, ka viņš esot ļauns un slikts cilvēks. Viņa ari sacīja, ka no tā baidoties.

Puaro nenolaida acis no misis Foliatas, viņa neticīgi pagrozīja galvu:

-    Etiens Desousa… kas viņš tāds ir?

-     Ak, protams, jūs taču nebijāt brokastīs. Biju to piemirsis, misis Foliata. Lēdija Stabsa no šā brālēna, ko nebija redzējusi kopš bērnības, kad viņai bija kādi piecpadsmit gadi, saņēma vēstuli. Brālēns rakstīja, ka šopēcpusdien paredzējis Hetiju apciemot.

-    Vai viņš jau ir ieradies?

-    Jā. Viņš ieradās apmēram puspiecos.

-     Patiesi… tas laikam ir izskatīgais tumšmatainais vīrietis, kurš atnāca šurp pa ceļu no pārceltuves? Tobrīd es nobrīnījos, kas tas tāds varētu būt.

-    Jā, madame, tas bija misters Desousa.

-      Es jūsu vietā, misis Foliata enerģiski ierunājās, nepievērstu vērību tam, ko runā Hetija. No Puaro ciešā, izbrīnās pilnā skatiena misis Foliata piesarka. Hetija ir kā bērns, viņa turpināja, saprotiet, viņa runā kā bērns… vientiesīgi… labais, sliktais. Pēc viņas ieskatiem, tā ir vienīgā vērtēšanas iespēja. Nav vērts ņemt vērā, ko viņa runā par Desousu.

Puaro joprojām brinījās.

-     Jūs lēdiju Stabsu pazīstat ļoti labi, vai ne, misis Foliata? Puaro jautāja, lēni izrunājot katru vārdu.

-      Iespējams, tikpat labi kā jebkurš cits. Iespējams, labāk, pat labāk, nekā Hetiju pazīst viņas vīrs. Nu, un tad?

-    Kāda Hetija ir īstenībā?

-    Cik dīvains jautājums, mesjē Puaro.

-     Jūs zināt, madame, ka lēdija Stabsa nekur nav atrodama?

Misis Foliatas atbilde atkal pārsteidza Puaro. Viņa neizrādīja nedz interesi, nedz izbrīnu. Viņa vienaldzīgi teica:

-    Hetija ir aizbēgusi, vai ne? Saprotu.

-    Jums tas šķiet pilnīgi normāli?

.Normāli? O-o, es nezinu. Hetija ir neaprēķināma

-     Kā jūs domājat, vai Hetija aizbēga tāpēc, ka viņai bija nemierīga sirdsapziņa?

-    Kā to saprast, mesjē Puaro?

-            Viņas brālēns šopēcpusdien stāstīja par Hetiju, viņš ieminējās, ka viņas garīgā attīstība neesot pilnvērtīga. Es domāju, madame, jūs saprotat, ka cilvēki ar garīgiem traucējumiem nav spējīgi pilnībā atbildēt par savu rīcību.

-    Ko jūs ar to gribat teikt, mesjē Puaro?

-     Šādi cilvēki, kā jūs sacījāt, ir ļoti vientiesīgi… līdzīgi bērnam. Pēkšņa uzbudinājuma laikā viņi ir spējīgi pat nogalināt.

Misis Foliata saniknota pagriezās pret Puaro.

-    Hetija nekad tāda nebija.' Es neļaušu jums tā runāt par viņu. Viņa bija maiga, sirsnīga meitene, kaut arī bija… garīgi nedaudz atpalikusi. Hetija nebūtu spējīga nevienu nogalināt.

Misis Foliata sašutusi skatījās uz Puaro.

Puaro jutās izbrīnīts. Ļoti izbrīnīts.

II

Šo ainu iztraucēja policijas priekšnieka Hoskina ienākšana. Viņš, kā atvainodamies, pieklusinātā balsī teica:

-    Es jūs visur izmeklējos, misis.

-     Labvakar, Hoskin, misis Foliata atkal izskatījās kā vienmēr līdzsvarota, pašapzinīga, kādai pieklājas izskatīties Neses mājas saimniecei. Vai jums ir kāda vajadzība?

-     Inspektors teica, ka viņš priecāšoties pārmīt ar jums kādu vārdu… ja jūs spējat, tas ir nepieciešams, Hoskins steidzās piebilst, jo viņš, tāpat kā Puaro, ievēroja, ka misis Foliata pēkšņi kļūst satraukta.

-    Protams, es spēju.

Misis Foliata piecēlās un kopā ar Hoskinu izgāja no istabas. Puaro saskaņā ar pieklājības normām, misis Foliatai izejot, nedaudz piecēlās no sava krēsla, tad atslīga atpakaļ un pavērsa pret griestiem drūmu, dziļdomīgu skatienu.

Misis Foliatai parādoties uz sliekšņa, inspektors piecēlās, policijas priekšnieks pabīdīja uz priekšu krēslu un piedāvāja viņai apsēsties.

-     Man ļoti žēl, misis Foliata, ka esmu spiests jūs traucēt, teica Blends. Taču domāju, ka jūs labi pazīstat visus apkārtnē dzīvojošos ļaudis, tāpēc, ceru, varēsiet mums palīdzēt.

Misis Foliata tikko jaušami pasmaidīja.

-     Domāju, viņa sacīja, ka šajā apkārtnē pazīstu visus labāk nekā jebkurš cits. Ko jūs, inspektor, vēlaties uzzināt?

-    Takerus jūs pazīstat? Ģimeni un meiteni?

-     Jā, protams. Tā ir ļoti liela ģimene. Misis Takere ir visjaunākā no viņiem. Viņas vecākais brālis strādāja pie mums par dārznieku. Misis Takere te ieprecējās viņa apprecējās ar Alfrēdu Takeru, mūsu saimniecības strādnieku pastulbu, bet citādi ļoti jauku cilvēku. Misis Takere pēc dabas ir ķildīga sieviete, toties laba saimniece. Ja jūs zinātu, cik viņai tīra un kārtīga māja, Takers ar saviem dubļainajiem zābakiem tālāk par virtuves slieksni netiek. Tā, lūk. Viņa strostē savus bērnus. Gandrīz visi viņi jau ir apprecējušies un iekārtojušies darbā. Palikusi bija tikai nabaga Marlēna un vēl trīs jaunākie bērni. Divi puikas un meitene, kas vēl mācās skolā.

-     Ja jūs labi pazīstat šo ģimeni, misis Foliata, vai varat iedomāties kādu iemeslu, kāpēc Marlēna tika nogalināta?

-     Nē, tiešām nevaru. Tas ir pārsteidzoši, ļoti pārsteidzoši, inspektor, saprotiet. Viņai, manuprāt, nebija neviena zēna, ar kuru viņa būtu draudzējusies. Vismaz es par to neko netiku dzirdējusi.

-     Kā jūs domājat, kas tie ir par cilvēkiem, kas ņēmuši dalību šajā slepkavas meklēšanas spēlē? Vai varat par tiem kaut ko pastāstīt?

-     Pastāstīt… Ar misis Oliveru nekad agrāk nebiju tikusies. Man par viņu kā kriminālromānu rakstnieci bija pavisam savādāks priekšstats, biju viņu iedomājusies pavisam citādāku. Viņa, nabadzīte, dabiski, ir briesmīgi satriekta par to, kas noticis…

-    Un ko jūs varat pastāstīt par pārējiem svētku organizētājiem… piemēram, par kapteini Varbertonu?

-     Nevaru iedomāties ne mazāko iemeslu, kāpēc viņam būtu vajadzējis nogalināt Marlēnu Takeri, ja to jūs vēlaties zināt, ļoti nosvērti teica misis Foliata. Man viņš ne sevišķi patīk. Viņš pēc dabas ir lapsai līdzīgs cilvēks, ja tā varētu teikt, bet uzskatu, ka visi šie politiskie triki un dažādas kombinācijas ir nepieciešamas, ja jau cilvēks darbojas kā politisks aģents. Varbertons neapšaubāmi ir ļoti enerģisks un milzīgi daudz darījis, lai šos svētkus sagatavotu. Bet nedomāju, ka viņš būtu nogalinājis meiteni, jo šopēcpusdien viņš visu laiku atradās kopā ar viesiem uz pļaviņas.

Inspektors pamāja ar galvu.

-    Un Legī. Ko jūs varētu teikt par Legī?

-    Par Legī… jauns, man šķiet, ļoti jauks pāris. Viņš, es teiktu, ir garastāvokļa cilvēks. Neko daudz par viņu nezinu teikt. Viņas meitas uzvārds ir Kersteire, un ļoti labi zinu viņu savstarpējās attiecības. Viņi uz diviem mēnešiem noīrējuši vasarnīcu pie dzirnavām, ceru, ka viņi te lieliski pavada brīvdienas. Mēs esam ļoti sadraudzējušies.

-    Misis Legī ir pievilcīga dāma, man šķiet.

-    Ak, jā, ļoti pievilcīga.

-     Kā jūs domājat, vai sers Džordžs kādreiz ir novērtējis šo pievilcību?

Misis Foliata izskatījās stipri izbrīnījusies»

-     Ak, nē, esmu pārliecināta, nekas tamlīdzīgs nav noticis. Sers Džordžs visu savu laiku velta biznesam, un bez tam viņš ļoti mīl savu sievu un nebūt nav tāds cilvēks, kas lakstojas ap svešām sievietēm.

-     Vai jūs varat apstiprināt, ka starp lēdiju Stabsu un misteru Legī arī nekā nav?

Misis Foliata noraidoši papurināja galvu.

-    Ak, nē, pavisam noteikti.

Inspektors uzstāja:

-     Tātad jums nav zināms, ka starp seru Džordžu un misis Legī būtu kādi ciešāki sakari?

-     Esmu pārliecināta, ka nav, uzsvērti emocionāli atbildēja misis Foliata. Ja būtu, es to noteikti zinātu.

-     Tātad nesaskaņas vīra un sievas starpā nevarētu būt par iemeslu lēdijas Stabsas aiziešanai?

-     Ak, nē, misis Foliata nepiespiesti atbildēja. Manuprāt, muļķa meitene negribēja tikties ar savu brālēnu. Un gluži kā bērns viņa arī aizbēga.

-     Vai tā ir jūsu pārliecība? Vairāk neko nevēlaties piebilst?

-    Ak, nē. Ceru, viņa drīz vien atkal atradīsies. Būs nokaunējusies par šo savu prombūtni. Starp citu, misis Foliata vienaldzīgi jautāja, kas ir ar to brālēnu? Vai viņš ir šeit, mājā?

-    Noprotu, ka viņš devies atpakaļ uz jahtu.

-    Jahta atrodas Helmoutā, vai ne?

-    Jā, Helmoutā.

-    Skaidrs, noteica misis Foliata. Ak, ir pagalam nelāgi, ka Hetija uzvedusies tik bērnišķīgi. Ja viņš gadījumā plāno uzturēties šeit kādu dienu vai divas, mēs katrā ziņā nokārtosim, lai Hetija uzvestos pieklājīgi.

Inspektors nojauta, ka misis Foliata netieši uzdevusi jautājumu un, kaut arī zināja, ka tiek gaidīta informācija, uz to nereaģēja, bet turpināja uzdot jautājumus.

-      Iespējams, jums liksies, ka mans nākamais jautājums uz šo notikumu neattiecas, bet jums jāsaprot, noteikti jāsaprot, ka mums nepieciešams pārskatīt krietni plašu cilvēku loku. Piemēram, mis Brevisa. Ko jūs zināt par mis Brevisu?

-      Viņa ir priekšzīmīga sekretāre. Pat vairāk nekā sekretāre. Īstenībā viņa pilda arī mājas pārvaldnieka pienākumus. Es pat iedomāties nevaru, kā viņi iztiktu bez mis Brevisas.

-      Vai viņa bija sera Džordža sekretāre arī pirms sera Džordža kāzām ar Hetiju?

-    Šķiet, jā. Pārliecināta es neesmu. Mis Brevisu es pazīstu kopš tā laika, kad viņa ieradās šeit kopā ar viņiem abiem.

-    Viņa necieš lēdiju Stabsu, vai ne?

-      Nē, misis Foliata atteica, diemžēl ne. Man šķiet, ka labas sekretāres nepievērš sevišķu vērību sievām, jūs saprotiet mani pareizi. Iespējams, tas ir gluži dabīgi.

-     Vai tā bijāt jūs vai lēdija Stabsa, kas lika mis Brevisai aiznest kūkas un sulu uz laivu māju, lai pacienātu Marlēnu?

Misis Foliata izskatījās nedaudz izbrīnījusies.

-    Atceros, ka mis Brevisa savāca kūkas un vēl šo to un teica, ka nesīšot tās Marlēnai. Nezināju, ka viņai to būtu kāds lūdzis darīt. Es tā noteikti nebiju.

-     Skaidrs. Jūs sakāt, ka, sākot no pulksten četriem, visu laiku atradāties tējas telti. Cik man zināms, misis Legī ari tajā laikā bija aizgājusi uz telti iemalkot'tēju.

-      Misis Legī? Nē, man šķiet, ne. Vismaz neatceros, ka būtu viņu tur redzējusi. īstenībā esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņas tur nebija. Mums bija liels ļaužu pieplūdums, kad pienāca autobuss no Torkijas, labi atceros, ka pētīju visus teltī sanākušos un konstatēju, ka visi viņi ir vasarnieki, es tur neredzēju nevienu pazīstamu seju. Domāju, ka misis Legī ieradās uz tēju vēlāk.

-     Labi, noteica inspektors, tas nav tik svarīgi, un vienaldzīgi piebilda: Jā, domāju, ka tas tad ari ir viss. Paldies, misis Foliata, jūs bijāt ļoti laipna. Mēs varam vienīgi cerēt, ka lēdija Stabsa drīz vien atgriezīsies.

-     Arī es ceru, sacīja misis Foliata. Mīļais bērns rīkojies tik neapdomīgi, licis mums visiem tā uztraukties. Viņa runāja mundri, bet sacītais neskanēja dabiski. Esmu pārliecināta, misis Foliata noteica, ka ar viņu viss ir kārtībā. Pilnīgā kārtībā.

Atvērās durvis un ienāca jauna, skaista sieviete rudiem matiem, vasarsraibumiem nosētu seju.

-     Dzirdēju, ka jūs mani meklējat? viņa jautāja-

-     Inspektor, tā ir misis Legī, misis Foliata paskaidroja. Pegij, dārgā, es nezinu, vai esat jau dzirdējusi tās šausmu lietas, kas te notikušas?

-    Jā gan! Drausmīgi, vai ne? misis Legī sacīja un, kad misis Foliata bija izgājusi, smagi nopūzdamās, atslīga krēslā.

-     Man ir šausmīgi žēl, ka viss ir tā noticis, viņa sacīja. Gluži neticami, jūs saprotat, ko es domāju. Vienīgi žēl, ka nekādi jums nevarēšu palīdzēt. Visu pēcpusdienu es noņēmos ar zīlēšanu, tāpēc no visa tā, kas notika, es neko neredzēju.

-     Zinu, misis Legī. Bet es jums uzdošu visparastāko jautājumu, ko uzdodu katram. Piemēram, kur jūs bijāt laikā no pulksten četriem piecpadsmit līdz pulksten pieciem?

-    Pulksten četros gāju dzert tēju.

-    Vai uz telti?

-Jā.

-    Tur laikam bija liela drūzma?

-    Jā, šaušalīga.

-    Vai jūs tur kādu pazīstamu sastapāt?

-    Ak, vienu otru, jā. Bet nevienu, ar ko parunāties. Vai, man tik ļoti gribējās tēju. Es jau teicu, ka pulkstenis bija četri. Atgriezos zīlēšanas telti pulksten puspiecos. Ak, debess, ko tik beigās es nesasolīju tai sievietei. Vīrus miljonārus, kinozvaigznes karjeru Holivudā… un vēl diezin ko! Vairākus ceļojumus pāri jūrai, kā arī uzvaru pār tumšu, aizdomīgu sievieti.

-     Kas notika tanī pusstundā, kad bijāt prom? Mani interesē, vai tur bija cilvēki, kas vēlējās, lai viņiem pazīlē?

-     Cilvēki?… Ārpusē pie telts piestiprināju uzrakstu: "Atgriezīšos četros trīsdesmit".

Inspektors kaut ko pierakstīja savā piezīmju grāmatā.

-    Cikos jūs pēdējo reizi redzējāt lēdiju Stabsu?

-     Hetiju? īsti nezinu. Kad iznācu no telts, lai ietu dzert tēju, viņa turpat tuvumā grozījās, bet es ar viņu netiku runājusies. Neatceros, ka būtu viņu pēc tam vēl redzējusi. Kāds man nupat pastāstīja, ka viņa esot pazudusi. Vai tas varētu būt tiesa?

-    Jā, tā ir.

-            Dies pasarg, Pegija Legī jautri iesaucās, viņai bēniņos, jūs zināt, nav viss kārtībā. Acīmredzot slepkavība viņu ir briesmīgi pārbiedējusi.

-    Labi, paldies, misis Legī.

Saņēmusi atļauju aiziet, misis Legī izspurdza laukā, durvīs saskriedamās ar Herkulu Puaro.

III

Inspektors, lūkodamies griestos, sacīja:

-     Misis Legī saka, ka bijusi tējas teltī laikā no pulksten četriem līdz pulksten četriem trīsdesmit. Misis Foliata apgalvo, ka darbojusies tējas teltī, sākot no pulksten četriem, bet misis Legī tur neesot bijusi. Brīdi klusējis, viņš turpināja: Mis Brevisa apgalvo, ka lēdija Stabsa likusi viņai aiznest kūkas un sulu uz laivu māju Marlēnai Takerei. Maiks Veimens noliedz, ka lēdija Stabsa varētu likt darīt ko tamlīdzīgu, tāda rīcība neesot viņai raksturīga.

-     Jā-ā, novilka Puaro, pretrunīgi apgalvojumi. Jā, tādi jau mēdz būt vienmēr.

-     Un cik tas prasa pūļu, kamēr tos noskaidro, inspektors noteica. Dažreiz tiem ir būtiska nozīme, bet deviņas reizes no desmit tiem nav itin nekādas nozīmes. Jā, viens ir skaidrs, ir milzum daudz neskaidrību.

-     Un ko jūs domājat patlaban, mon cher[5]? Kādi ir pēdējie atzinumi?

-     Es domāju, inspektors drūmi sacīja, ka Marlēna Takere redzēja kaut ko tādu, kas viņai nebija jāredz. Un tas, ko Marlēna redzēja, kļuva par iemeslu viņas nogalināšanai.

-     Šajā jautājumā pretrunu nebūtu, Puaro piezīmēja. Jautājums ir: ko viņa redzēja?

-      Viņa varēja redzēt slepkavību,inspektors sacīja. Viņa redzēja to personu, kura izdarīja slepkavību.

-    Slepkavību? Puaro brīnījās.

-     Kā jūs domājat, Puaro? Vai lēdija Stabsa ir dzīva vai mirusi?

Pirms atbildēt uz šo jautājumu, Puaro kādu brīdi domāja un tad sacīja:

-     Es domāju, mon ami,[6] ka lēdija Stabsa vairs nav starp dzīvajiem. Un pateikšu, kāpēc es tā domāju. Tāpēc, ka misis Foliata domā, ka lēdija Stabsa ir mirusi. Jā, lai ko ari viņa tagad teiktu, vienalga, kā izliktos, misis Foliata ir pārliecināta, ka Hetijas Stabsas vairs nav starp dzīvajiem. Misis Foliata, teica Puaro, zina daudz ko tādu, ko mēs nezinām.

12.

Kad Herkuls Puaro nākamajā rītā nonāca lejā brokastot, pie galda gandrīz neviena nebija. Misis Olivera joprojām nevarēja attapties no vakardienas pārdzīvojumiem un brokastis ēda gultā. Maiks Veimens bija izdzēris tasi kafijas un tūdaļ aizgājis. Pie galda sēdēja vienīgi sers Džordžs un viņam uzticamā mis Brevisa. Kā neapšaubāmu pierādījumu savam garīgajam stāvoklim sers Džordžs izpauda ar atturību no mielasta. Ēdiens uz šķīvja viņa priekšā bija gandrīz pilnīgi neskarts. Viņš pastūma sāņus nelielu vēstuļu kaudzīti, kuras mis Brevisa pēc to atvēršanas nolika viņam priekšā. Viņš malkoja kafiju ar tādu sejas izteiksmi, it kā neapjaustu, ko īsti dara.

-    Labrīt, mesjē Puaro, viņš mehāniski noteica un atkal ieslīga iepriekšējās nodarbes gaisotnē. Pēc kāda brīža viņa lūpas nomurmināja pāris teikumu:

-    Tik neticami, nolādēta būšana. Kur viņa var būt?

-     Izskatīšana notiks institūtā trešdien, sacīja mis Brevisa. To viņi mums paziņoja pa telefonu.

Mis Brevisas darba devējs skatījās uz viņu kā neizpratnē.

-      Izskatīšana? viņš pārprasīja. Ak, jā, saprotu. Viņa balss skanēja truli un vienaldzīgi. Iedzēris pāris kafijas malku, viņš sacīja: Sievietes ir neaprēķināmas. Vai viņas domā, ko dara?

Mis Brevisa pastiepa uz priekšu lūpas. Puaro skaidri manīja, ka viņas nervi ir pamatīgi saspringti.

-     Šorīt pie mums ieradīsies Hoddžons, viņa piebilda, lai pievilktu elektrību slaukšanas nojumei fermā. Un pulksten divpadsmitos…

Sers Džordžs viņu pārtrauca.

-     Es nevēlos ne ar vienu tikties. Atsakiet visiem. Velns lai parauj, jūs iedomājaties, ka cilvēks var kārtot darīšanas, ja viņu vai līdz neprātam uztrauc savas sievas liktenis?

-    Ja jūs tā sakāt, ser Džordž. Un mis Brevisa vēl izmeta frāzi augstā līmenī: Kā jūsu augstība vēlas. Viņas sašutums bija acīm redzams.

-      Nekad nevar zināt, sers Džordžs sacīja, kas sievietēm ienāk prātā, kādas muļķības viņas var pastrādāt! Vai jūs man piekrītat? Pēdējais jautājums tika adresēts Puaro.

-     Les femmes?* Viņas ir neaprēķināmas, Puaro atteica, saraucot uzacis un ar francisku eleganci paceļot rokas uz augšu. Mis Brevisa, apliecinot sapīkumu, skaļi izšņauca degunu.

N Likās, ka ar viņu viss ir kārtībā, teica sers Džordžs. Viņa ārkārtīgi priecājās par savu jauno gredzenu, saposās, lai varētu svētkos justies omulīgi. Viss gluži kā vienmēr. Mums nebija nekādas vārdu pārmaiņas, nekādu domstarpību. Aizgājusi, neko nepateikdama.

-     Ko darisim ar vēstulēm, ser Džordž? mis Brevisa nelikās mierā.

-     Velns lai parauj šīs nolādētās vēstules, atcirta sers Džordžs, pastumdams malā kafijas tasi.

Viņš sagrāba pie šķīvja noliktās vēstules un pameta tās mis Brevisai.

-    Atbildiet uz tām, kā vēlaties! Man gluži vienalga. Nezinu, ko lai iesāku… viņš, it kā pats ar sevi sarunādamies, traģiskā tonī murmināja, no policijas arī nav nekādas jēgas. Nav nekādas stingrības.

-     Manuprāt, policija strādā ļoti efektīvi, sacīja mis Brevisa. Viņiem ir tik plašas iespējas pazudušo personu meklēšanā.

""Sievietes? (Franču vai.)

-      Dažreiz paiet vairākas dienas, sers Džordžs piezīmēja, iekams atrod kādu mazu nerātneli, kurš gluži vienkārši paslēpies siena kaudzē.

-     Nedomāju, ser Džordž, ka lēdiju Stabsu varētu meklēt siena kaudzē.

-    Ja es varētu kaut ko darīt, nelaimīgais vīrs vaimanāja. Ziniet, es domāju, ielikšu avīzē sludinājumu. Uzraksti to, Amanda! Dzirdi? Brīdi viņš klusēja. Domāja. "Hetij, lūdzu nāc atpakaļ mājās. Esmu noraizējies par tevi. Džordžs." Visās avīzēs, Amanda!

Mis Brevisa dzēlīgi teica:

-     Lēdija Stabsa ne visai bieži lasa avīzes, ser Džordž. Viņu neinteresē ne vietējie notikumi, ne pasaules notikumi. Un vēl viņa viltīgi piebilda, bet sers Džordžs nebija noskaņots uz to reaģēt: Protams, jūs varat ielikt savu sludinājumu modes žurnālā "Vogue". Tur viņa varētu to arī pamanīt.

-      Visur, kur vien vēlaties, bet dariet to nekavējoties.

Sers Džordžs piecēlās un grasījās iet laukā no istabas. Uzlicis plaukstu uz durvju roktura, viņš bridi pastāvēja, tad panāca dažus soļus atpakaļ un vērsās pie Puaro.

-     Paklausieties, Puaro, viņš teica, jūs nedomājat, ka viņa ir mirusi?

Puaro, rāmi skatīdamies savā kafijas tasē, atbildēja:

-    Es teiktu, ka ir pāragri, ser Džordž, izdarīt tādu secinājumu. Pagaidām tam nav pamata.

-     Tātad jūs domājat, viņš smagi noteica. Jā, viņš noteiktā balsī piemetināja, es domāju, es uzskatu, ka viņa ir sveika un vesela. Viņš sparīgi pašūpoja galvu un izgāja, ar troksni aizcirzdams aiz sevis durvis.

Puaro domīgi zieda sviestu uz grauzdiņa. Tādās reizēs, kad rodas aizdomas, ka sieva ir noslepkavota, viņš vienmēr pilnīgi automātiski aizdomās tur vīru. (Tāpat kā vīra nāves gadījumā vispirms aizdomās tur sievu.) Bet šajā gadījumā viņš neturēja aizdomās seru Džordžu kā līdzvainīgu lēdijas Stabsas nāvē. Puaro nedaudzie vērojumi viesa pārliecību, ka sers Džordžs bija pārāk pieķēries savai sievai. Turklāt, ja viņa nevainojamā atmiņa neviļ (un tā viņam kalpoja lieliski), sers Džordžs pļaviņā atradās visu pēcpusdienu, līdz pat tam brīdim, kad misis Olivera kopā ar Puaro no turienes aizgāja un atklāja meitenes līķi. Viņš turpat vien bija grozījies arī

tad, kad viņi abi atgriezās un pavēstīja par notikušo. Nē, tas nav sers Džordžs, kas vainojams Hetijas nāvē. Tas ir, ja Hetija ir mirusi. Puaro pats sev teica, ka pagaidām tādam pieņēmumam nav pamatojuma. Un tas, ko viņš bija teicis seram Džordžam, atbilda patiesībai. Taču atziņa, ko Puaro paturēja prātā, bija nešaubīga. Šajā gadījumā, Puaro uzskatīja, ir darīšana ar dubultu slepkavību.

Puaro domas iztraucēja mis Brevisas niknuma pilnās, raudulīgās vaimanas.

-    Vīrieši ir tādi stulbeņi, viņa sacīja, galīgi stulbeņi! Visumā ņemot, būdami saprātīgi dažādās jomās, apprec viņi galīgi nepareizās sievietes.

Puaro allaž ļāva cilvēkiem izrunāties. Jo vairāk cilvēki runāja, jo vairāk viņš no tiem uzzināja. Pelavu kaudzē vienmēr atrodas arī kāds grauds.

-     Vai jūs uzskatāt, ka tās bija neveiksmīgas laulības? viņš ieminējās.

-Nelaimīgas… šausmīgi nelaimīgas.

-    Jūs gribat teikt, ka viņi kopā nebija laimīgi?

-     Hetija slikti ietekmēja seru Džordžu visādā ziņā.

209

-    Ļoti interesanti. Kāda īsti bija viņas ietekme?

Kristi 7

-      Viņa panāca, ka viņš aptekā viņu no visām pusēm, pērk viņai dārgas dāvanas, tik daudz rotaslietu, ka viena sieviete nav spējīga tās visas nēsāt. Un kažokādas. Viņai ir divi nerca kažoki un vēl krievu sermuliņu kažoks. Kāpēc vienai sievietei vajadzīgi divi kažoki, nevaru saprast.

Puaro pašūpoja galvu.

-    Tas man nav zināms, Puaro sacīja.

-     Viltniece, mis Brevisa turpināja. Mele! Vienmēr tēlo vientiesi… it īpaši, kad klāt ir citi cilvēki. Domāju, ka to visu viņa darīja tāpēc, ka seram Džordžam patika, ka viņa tāda ir!

-     Vai viņam patika, ka viņa ir tāda?

-    Ak, šie vīrieši! mis Brevisa iesaucās, viņas noskaņojums robežojās ar histēriju. Viņi nevērtē sievietes prātu, viņas spējas, uzticīgumu, garīgās vērtības. Ar gudru un spējīgu sievu sers Džordžs būtu tālu ticis.

-    Kur ticis?

-     Viņš varētu ieņemt redzamu vietu vietējā pārvaldē. Kandidēt uz parlamentu. Viņš ir daudz spējīgāks par nabaga misteru Mastertonu. Nezinu, vai esat kādreiz dzirdējis Mastertonu uzstājamies… viņš nemitīgi stostās, runā bez kādas iedvesmas. Par savu sabiedrisko stāvokli viņam jāpateicas vienīgi savai sievai. Groži ir viņas rokās, viņai ir izdoma un politisks vērīgums.

Puaro iekšēji nodrebēja no iedomas, ja gadījumā būtu apprecējis tādu sievu, kāda ir misis Mastertona. Viņš bija vienisprātis ar mis Brevisas teikto.

-     Jā, viņš novilka, viņa tiešām ir tāda, kā jūs sakāt. Lzi femme formidable,* viņš pie sevis murmināja.

-     Sers Džordžs nav godkārīgs, mis Brevisa turpināja. Viņš šķiet apmierināts ar šejienes dzīvi, grozās tepat vien apkārt, tēlo lauku skvairu, šad tad aizbrauc uz Londonu, lai nokārtotu vienu otru darījumu, bet ar tādām spējām kā viņam viņš varētu sasniegt daudz ko vairāk. Viņš patiesi ir ļoti apdāvināts cilvēks, mesjē Puaro. Tā sieviete viņu neizprot. Viņa uzskata seru Džordžu vienkārši par ierīci, kas nepārtraukti piegādā kažokus, briljantus, dārgas drēbes. Ja viņš būtu precējies ar tādu sievieti, kura var novērtēt viņa spējas… mis Brevisas balss aprāvās, radot neziņas iespaidu.

Puaro raudzījās uz viņu ar patiesu līdzjūtību. Mis Brevisa bija iemīlējusies savā pavēlniekā. Viņa patiesi un no sirds dievināja seru Džordžu,

♦Briesmīga sieviete (franču vai.).

ko viņš, iespējams, nemaz nenojauta, un tas viņu itin nemaz neinteresēja. Sers Džordžs Amandu uzskatīja vienīgi par prasmīgu mehānismu, kas atvieglo viņa plecus no smagajām ikdienas rūpēm, atbild uz telefona zvaniem, raksta vēstules, izrīko kalpotājus, pasūta maltītes un padara viņa dzīvi vieglu un rimtu, nogludinot viņa ceļā visus grumbuļus. Puaro apšaubīja, ka sers Džordžs kaut reizi būtu palūkojies uz mis Brevisu kā sievieti. Un šis apstāklis, pēc Puaro domām, radīja zināmas briesmas. Sievietes spējīgas sevi uzskrūvēt, sasniegt bīstamu histērijas robežu, taču dievinātais vīrietis var to pat nepamanīt.

-     Mele, gudra, viltīga kaķene, tāda viņa ir, mis Brevisa raudu pilnā balsī sacīja.

-     Neesmu ievērojis to, ko jūs sakāt, teica Puaro.

-     Protams, viņa nav mirusi, mis Brevisa nicīgi noteica. Aizlaidusies ar kādu citu vīrieti, lūk, ko viņa izdarījusi. Tas ir viņas garā.

-     Iespējams. Tādas lietas vienmēr ir iespējamas, sacīja Puaro.

Viņš paņēma vēl vienu grauzdiņu, pievilka sev klāt marmelādes trauku un drūmu skatienu raudzījās traukā, lai pārliecinātos, vai tur vēl ir marmelāde. Trauks bija gandrīz tukšs, tāpēc Puaro nolēma izlīdzēties ar sviestu.

-    Tas ir vienīgais izskaidrojums, mis Brevisa secināja. Protams, viņam tas nemaz neienāks prātā.

-     Vai ir bijis kaut kas… saistīts ar vīriešiem? Puaro jautāja.

-     Ak, viņa ir bijusi ļoti gudra, atteica mis Brevisa.

-     Bet, jūsuprāt, varēja būt… teiksim… aizdomīgi gadījumi?

-     Viņa izdarījusi visu, lai pataisītu par muļķi Maiku Veimenu, mis Brevisa stāstīja. Aizvilināja viņu uz kamēliju dārzu… šajā gadalaikā! Izlikās, ka interesējas par tenisa paviljonu.

-      Bet tieši tenisa paviljona sakarā Maiks Veimens atrodas šeit, un, cik man zināms, sers Džordžs licis šo paviljonu būvēt vienīgi tādēļ, lai izpatiktu savai sievai.

-     Viņa diez ko neprot spēlēt tenisu, mis Brevisa turpināja. Neko viņa neprot. Viņai patīk skaists iekārtojums un sēdēt, kamēr citi cilvēki raujas vaiga sviedros. O-o, kā viņa iznesa cauri Maiku Veimenu. Viņa noteikti iemānītu savos tīklos vēl kādu zivi.

-     Ak tā, novilka Puaro, rūpīgi novietodams uz grauzdiņa viena stūrīša gar trauciņa malām ar pūlēm sakasīto marmelādi un uzmanīgi nokozdams kumosu. Tātad bez mistera Veimena ir vēl kāda ķerama zivs?

-     Veimenu seram Džordžam ieteica misis Legī, mis Brevisa turpināja stāstīt. Hetija iepazinās ar misis Legī vēl pirms kāzām ar seru Džordžu. Celsijā, tajā bagātnieku rajonā. Tur Hetija nodarbojās, ziniet ar ko, ar gleznošanu.

-     Misis Legī šķiet ļoti pievilcīga un inteliģenta jauna dāma, sacīja Puaro, gribēdams saruftu ievirzīt citā gultnē.

-     O, jā, viņa ir ļoti inteliģenta, atteica mis Brevisa. Viņa beigusi universitāti un, es teiktu, būtu dzīvē tālu tikusi, ja nebūtu apprecējusies.

-     Vai viņa jau sen ir precējusies?

-      Laikam kādus gadus trīs. Domāju, ka laulības nav sevišķi veiksmīgas.

-    Vai tā ir… raksturu neatbilstība?

-      Viņš ir ļoti īpatns, garastāvokļa cilvēks. Klaiņo viens pats apkārt, esmu dzirdējusi, ka reizēm misters Legī ļoti slikti izturas pret savu sievu.

-            Ak, jā, ķildas un izlīgšana, sacīja Puaro, ir jaunlaulāto dzīves neatņemama sastāvdaļa. Bez tā dzīve ritētu vienmuļi un garlaicīgi.

-     Misis Legī daudz laika pavada kopā ar Maiku Veimenu, tiklīdz viņš te ieradās, mis Brevisa turpināja stāstīt. Man liekas, viņš bija iemīlējies Pegijā jau tad, kad viņa vēl nebija apprecējusies ar Aleku Legī. No viņas puses tas gan nav nekas vairāk kā vienīgi flirts, tā es domāju.

-    Misters Legī noteikti ir sarūgtināts?

-    Neviens jau neko nezina, viņš ir tik neizprotams. Man šķiet, pēdējā laikā viņš ir kļuvis vēl nervozāks.

-    Varbūt viņam patīk lēdija Stabsa?

-     Viņa, zināms, tā domā. Hetija ir pārliecināta, ka viņai jāpakustina vienīgi mazais pirkstiņš un jebkurš vīrietis viņā tūdaļ iemīlēsies!

-     Ja gadījumā noticis tā, kā jūs sakāt, ka viņa aizbēgusi ar kādu vīrieti, misters Veimens tas nevarētu būt, jo misters Veimens joprojām ir šeit.

-     Tas ir kāds, ar ko viņa slepeni iepazinusies, es par to nešaubos, mis Brevisa turpināja klāstīt. Viņa itin bieži slepeni aizlavās prom no mājām un viena pati aiziet uz mežu. Aizvakamakt viņa ari bija aizgājusi. Viņa žāvādamās paziņoja, ka iet gulēt. Bet pusstundu vēlāk es noskatījos, kā viņa, pārmetuši šalli pār galvu, izlavās laukā pa sāndurvīm.

Puaro domīgi lūkojās uz priekšā sēdošo sievieti. Viņš prātoja, vai mis Brevisas apgalvojumos par lēdiju Stabsu ir kāds grauds patiesības, vai viņa stāsta, ko būtu vēlējusies patiesībā. Viņš bija pārliecināts, ka misis Foliata nav vienisprātis ar mis Brevisas uzskatiem, un misis Foliata pazina Hetiju daudz labāk nekā mis Brevisa. Ja lēdija Stabsa būtu aizmukusi ar kādu mīļāko, tas mis Brevisai būtu īsti pa prātam. Viņai būtu iespēja mierināt cerības zaudējušo vīru un ar gluži apskaužamu enerģiju kārtot šķiršanās prāvas nepieciešamās formalitātes. Bet šāda iespēja atradās visai tālu no patiesības un arī no iespējamības. Ja Hetija gadījumā būtu aizbēgusi ar mīļāko, viņa to izdarījusi ārkārtīgi dīvainā brīdī, Puaro secināja, un viņš šādam iznākumam nespēja noticēt. Caur mis Brevisas degunu izlauzās skaļa nopūta, viņa savāca uz galda izmētāto korespondenci sacīdama:

Ja sers Džordžs tā vēlas ievietot tos sludinājumus, es to izdarīšu. Bet tās ir vistīrākās muļķības un lieka laika izšķiešana. O-o, labrīt, misis Mastertona.

Lēni un svinīgi atvērās durvis, ienāca misis Mastertona.

-     Pārrunas notiks trešdien, es dzirdēju, viņa skandēja. Labrīt, mesjē Puaro.

Mis Brevisa ar vēstulēm rokā pagriezās pret misis Mastertonu.

-      Vai varu ko darīt jūsu labā, misis Mastertona?

-      Nē, paldies, mis Brevisa. Domāju, ka šorīt jums jau ir darba pilnas rokas, bet es gribu jums pateikties par lielo darbu, kādu ieguldījāt vakardien. Jūs lieliski organizējāt un lieliski arī strādājāt. Mēs visi esam jums ļoti pateicīgi.

-    Paldies, misis Mastertona.

-    Tagad es jūs vairs neaizkavēšu, ejiet. Apsēdīšos un pārmīšu kādu vārdu ar mesjē Puaro.

-     Ar prieku, madame, sacīja Puaro, pieceļoties un paklanoties.

Misis Mastertona atvilka no galda krēslu un apsēdās. Mis Brevisa, iejutusies savā parastajā būtībā, devās prom.

-     Brīnumjauka sieviete, misis Mastertona ierunājās. Iedomāties nevaru, ko Stabsi bez viņas iesāktu. Mājas darbi mūsdienās ir jāuzrauga. Nabaga Hetija ar tiem nekādā ziņā nevarētu tikt galā. Tā ir sarežģīta lieta, mesjē Puaro. Nācu jums pajautāt, ko jūs par to visu domājat.

-    Un ko jūs pati, madame, par to domājat?

-     Jā, esam piedzīvojuši nepatīkamu būšanu, gribu teikt, ka te ir darīšana ar kādu patoloģisku tipu, kas ieklīdis šajā pasaules malā. Viņš nav vietējais, es ceru. Iespējams, izlaists no trako mājas… mūsdienās viņi izlaiž tos laukā pusveselus, neizārstētus. Esmu pārliecināta, ka te nevienam nebija nekādas vajadzības nožņaugt to Takeru skuķi. Nebija ne mazākā iemesla, ja nu vienīgi gadījās kāds nenormālais. Un šis nenormālais, kas gan viņš ir, manuprāt, ir nožmiedzis arī nabaga Hetiju Stabsu. Ziniet, viņai jau tā prātiņa diez cik daudz nebija, nabaga bērns. Ja viņa satiktu normāla izskata cilvēku un tas viņu aicinātu uz mežu kaut ko tur paskatīties, viņa ietu tam līdzi kā tāda aitiņa, paklausīgi un vientiesīgi.

-     Jūs uzskatāt, ka viņas līķis atrodas Neses īpašuma robežās?

-     Jā, mesjē Puaro, tā es domāju. Pārmeklējot visu apkārtni, viņa tiks atrasta. Ņemiet vērā, ka šajā īpašumā ir kādi trīsdesmit pieci vai četrdesmit hektāri meža, meklēšana prasīs daudz pūļu, jāpārmeklē visi krūmāji, varbūt viņa iekasīta kādā meža nokalnē. Būs vajadzīgi asinssuņi, misis Mastertona secināja, pati būdama stipri vien līdzīga tādam sunim. Asinssuņi! Es pati piezvanīšu policijas priekšniekam un to pateikšu.

-     Ļoti iespējams, ka jums taisnība, sacīja Puaro. Pats par sevi saprotams, ka neko citu misis Mastertonai viņš nevarēja pateikt.

-    Protams, ka taisnība, atteica misis Mastertona. Gribu aizrādīt, ka pati jūtos bezgala nepatīkami, jo šis briesmonis ir kaut kur tuvumā. Es aiziešu uz ciemu un brīdināšu visas mātes, lai uzmana savas meitas… lai nelaiž nekur vienas. Ir neomulīgi, apzinoties, ka slepkava ir mūsu vidū.

-    Neliels sīkums, madame, kā, jūsuprāt, svešinieks varēja iekļūt laivu mājiņā? Viņam bija nepieciešama atslēga.

-    Ak, misis Mastertona iesaucās, tas… tas ir ļoti vienkārši. Marlēna, bez šaubām, iznāca laukā.

-    Iznāca no laivu mājiņas?

-     Jā. Domāju, meitenei, kā parasti, kļuva garlaicīgi. Iznāca laukā, blandījās apkārt. Visticamāk, es domāju, viņa redzēja, ka tiek nogalināta Hetija Stabsa. Varbūt dzirdēja, ka notiek kaut kāda pretošanās vai kas tamlīdzīgs, aizgāja paskatīties, un, pats par sevi saprotams, tam briesmonim pēc tam, kad tika atklāts, ko viņš pastrādājis ar lēdiju Stabsu, bija jānogalina ari tā Takeru skuķe. Tas ir tik vienkārši, aizvest atpakaļ uz laivu mājiņu, tur viņu nožmiegt, pēc tam pašam iznākt laukā un aizsist aiz sevis durvis. Tā bija Jēlas atslēga, durvis aizcērtot, tās vienlaikus ari aizslēdzas.

Puaro piekrītoši pamāja. Viņa mērķis nebija apstrīdēt misis Mastertonas apgalvojumus vai apstiprināt to, ko viņa visā pilnībā pārzināja. Ja Marlēna Takere tika nogalināta ārpus laivu mājas, tad vienīgi zinātājs, cilvēks, kurš pārzināja slepkavas meklēšanas spēles sīkumus, varēja nogādāt meitenes līķi atpakaļ mājā un novietot viņu tādā stāvoklī, kāds bija paredzēts spēlē, secināja Puaro.

-     Sers Džordžs ir pārliecināts, Puaro gausi ieminējās, ka viņa sieva vēl ir dzīva.

-    Tā viņš saka tāpēc, ka viņš grib tam ticēt, cilvēk. Ziniet, viņš Hetiju dievināja. Neskatoties uz viņa izcelšanos, misis Mastertona negaidīti piebilda, man sers Džordžs patīk, un viņš ir tik labi ieredzēts apkārtnē. Ja par viņu var teikt ko sliktu, tad vienīgi to, ka viņš ir snobs. Bet sociāls snobs nav nekas bīstams.

Puaro nedaudz ciniski piebilda:

-    Mūsdienās visu nosaka nauda.

-     Cilvēk mīļais, nevaru jums piekrist. Kāda vajadzība viņam būt snobam tikai tāpēc, lai nopirktu šo te īpašumu, izmestu savu naudu, lai mēs te sanāktu un viņu slavētu. Te nav runa vienīgi par viņa naudu. Saprotams, Emī Foliatai te liela nozīme. Viņa tos abus atbalstīja, un, ņemiet vērā, šajā pasaules malā viņai ir liela teikšana. Foliati te ir mituši kopš Tjūdoru laikiem. Lūk, tā.

-     Nese vienmēr ir piederējusi Foliatiem, Puaro pie sevis klusi murmināja.

-     Jā, misis Mastertona nopūtās. Skumji, karš ir licis skanēt kapu zvaniem. Jauni cilvēki nolikuši savas galvas kaujas laukā… pāri gājusi nāve. Tie, kas atgriezušies, nespēj savus īpašumus paturēt, ir spiesti tos pārdot…

-    Taču misis Foliata, kaut arī zaudējusi īpašumu, tomēr dzīvo savās mājās.

-    Jā. Vārtsarga māju viņa iekārtojusi ļoti jauki. Vai esat bijis tur iekšā?

-    Nē… mēs atsveicinājāmies uz sliekšņa.

-    Iekšā tiek tikai izredzētie, misis Mastertona sacīja. Diez kas nav, dzīvot vārtsarga mājā un noskatīties, kā vecajā, lielajā mājā saimnieko svešinieki. Bet gods kam gods, Emī Foliata, es domāju, nejūtas aizskarta. īstenībā viņa pati visu šo darījumu izkārtoja. Nav nekādu šaubu, ka viņa iedvesa Hetijai pārliecību, ka meitenei te jādzīvo un seram Džordžam tāpat. Man liekas, vienīgais, ko Emī Foliata nebūtu spējusi pārdzīvot, tas ir pieļaut, ka šo māju pārvērš par viesnīcu vai kādu iestādi. Misis Mastertona piecēlās kājās. Nu man ir jāiet. Esmu sieviete, kurai daudz darba.

-      Protams. Jums būs jārunā ar policijas priekšnieku par suņiem.

Misis Mastertona pēkšņi ierēcās skaļos smieklos.

-     Kādreiz es turēju šos suņus, viņa teica, un cilvēki runā, ka tagad es pati nedaudz līdzinoties asinssunim.

Puaro nedaudz satrūkās, un viņa tūdaļ to pamanīja.

-     Galvoju, mesjē Puaro, jūs par mani nodomājāt tieši tāpat.

13.

Pēc misis Mastertonas aiziešanas ari Puaro devās laukā un soļoja uz meža pusi. Viņa nervi nebija tādā stāvoklī, kādā tiem vajadzētu būt. Viņš izjuta nepārvaramu vēlēšanos palūkoties aiz katra krūma, pārmeklēt rododendru biezokņus, iespējams pēkšņi atrodas mironis. Beidzot viņš aizklīda līdz tējas paviljonam, iegāja iekšā un apsēdās uz akmens soliņa, lai atpūtinātu kājas, kas, kā allaž, bija iesprostotas ciešās, pēc īpaša pasūtījuma gatavotās smalkās ādas kurpēs.

Cauri koku audzei varēja saredzēt upes ūdeņu liego mirguļošanu un ar mežu noaugušo upes pretējo krastu. Viņš atskārta, ka ir vienisprātis ar jauno arhitektu šī nav tā vieta, kurā būtu jāuzslien tāds arhitektūras brīnums kā šis tējas templis. Protams, var izcirst stigas, bet ari tad nekāda īpaši skaistā ainava neveidosies. Turpretī, ja tējas paviljons būtu uzcelts, kā teica Maiks Veimens, ar zāli noaugušajā upes krastā netālu no mājas, no paviljona pavērtos brīnišķīgs skats lejā uz upi un Helmoutu. Puaro domas pēkšņi it kā pārslēdzās. Helmoutā, jahta, "Esperance", Etiens Desousa. Te iespējama kopsakarība, bet, kāda īsti, par to Puaro nebija skaidrībā. Prātā iešāvās viena otra varbūtība, bet tikai varbūtība.

Puaro skatienu piesaistīja kāds spožs nieciņš uz paviljona grīdas, viņš noliecās un pacēla to. Spožais nieciņš bija iesprūdis tējas tempļa betona grīdas spraugā. Tagad Puaro turēja to plaukstā un pētīja, cenzdamies to atpazīt. Mazs zelta zvārgulītis. Atmiņa uzzīmēja priekšmetu. Rokassprādzi. Zelta rokassprādzi ar daudziem skanošiem zvārgulīšiem. Puaro prātošana aizveda viņu atpakaļ uz tējas telti. Viņš sēž tējas teltī, un Zuleikas kundze, īstā vārdā Pegija Legī, klāsta par kādu tumšmatainu dāmu, par aizjūras ceļojumu, par vēstuli ar labu ziņu. Viss pēc labākajiem zīlēšanas paraugiem, kā Puaro jaunības dienās. Laikam tieši tāpēc zīlēšana viņu tik ļoti bija ietekmējusi. Acīmredzot pirms kāda laika misis Legī sēdējusi šeit, šajā tējas templī, un viens no viņas rokassprādzes zvārgulīšiem te nokritis. Viņa to nav pamanījusi. Tas varētu būt bijis pirms dažām dienām… iespējams, nedēļām. Varbūt… tas ir bijis vakar pēcpusdienā?

Puaro apsvēra pēdējo varbūtību. Pēkšņi ārpusē atskanēja soļu troksnis, viņš paskatījās. Pie ieejas tējas paviljonā apstājās kāds stāvs, Puaro

satrūkās. Viņš ciešu skatienu lūkojās uz slaiko, gaišmataino jauno vīrieti, kas bija ģērbies šortos Un ar bruņurupučiem apzīmētā kreklā. Tieši tāds pats krekls. Puaro to vakar ievēroja, kad jaunais cilvēks piedalījās kokosriekstu mešanas sacensībās.

Puaro pamanīja, ka jaunais cilvēks ir neparasti uztraukts. Jauneklis ar izteiktu ārzemnieku akcentu steidzīgi teica:

-    Lūdzu piedošanu… Es nezināju…

Puaro laipni, tomēr pārmetoši pasmaidīja.

-     Man šķiet, Puaro mīlīgā balsī sacīja, ka jūs esat robežpārkāpējs.

-    Jā, es atvainojos.

-    Vai jūs nākat no viesnīcas?

-    Jā, jā, no viesnīcas. Iedomājos, ka caur mežu pa šo ceļu var nokļūt līdz molam.

-     Man liekas, Puaro, mīļi smaidīdams, teica, ka jums nāksies iet atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru jūs atnācāt. Caur šejieni uz molu iet nevar.

Jauneklis smaidot atsedza baltu zobu rindu un padevīgi murmināja:

-    Es atvainojos. Es ļoti atvainojos.

225

Puaro iznāca laukā no tējas paviljona un devās pa taku jauneklim nopakaļ. Jauneklis aizgāja pa

Kristi 7

taku līdz pagriezienam un paskatījās pār plecu atpakaļ. Redzēdams, ka Puaro viņu novēro, jauneklis žigli nozuda likumā.

-     Interesanti, interesanti, Puaro pie sevis murmināja, vai šis cilvēks, ko nupat redzēju, ir slepkava vai nav?

Šis jauneklis piedalījās vakardienas svētkos, šodien, saskrienoties ar Puaro, viņš nerunāja patiesību; viņam vajadzēja zināt, ka caur mežu te garām uz pārceltuvi nevar tikt. Ja viņš patiešām meklēja ceļu uz pārceltuvi, tad viņam nebūtu vajadzības iet gar tējas paviljonu, bet jāturas lejāk, tuvāk pie upes. Turklāt pie tējas paviljona viņš pieskrēja ar tādu joni, it kā būtu steidzies uz ! satikšanos, bet atnācis ierauga, ka priekšā ir pavisam cita persona.

-    Tā ir, Puaro secināja, viņš nāca šurp, lai kādu satiktu. Ar ko viņš nāca satikties? Un, vēl kādu brīdi padomājis, piemetināja: Un kāpēc?

Puaro soļoja lejā pa taku līdz līkumam, kur taka ievijās koku audzē, jauneklis bruņurupuča kreklā tur nebija vairs redzams. Acīmredzot viņš uzskatīja, ka piesardzības labad jāpazūd pēc iespējas ātrāk. Puaro devās pa taku atpakaļ.

Pārdomās nogrimis, viņš nemanot sasniedza tējas paviljonu un, pārkāpis pār slieksni, satrūkās. Viņš ieraudzīja Pegiju Legī, viņa bija nometusies uz ceļiem, galvu noliekusi, pārmeklēja plaisas gridā. Satrūkusies viņa pielēca kājās.

-    Vai, mesjē Puaro, jūs mani tā pārbiedējāt. Es nedzirdēju, kā jūs pienācāt.

-    Vai jūs kaut ko meklējat, madame?

-    Es… nē, neko īpašu.

Jūs varbūt kaut ko pazaudējāt, Puaro sacīja. Kaut kas izkrita. Varbūt jūs esat atnākusi uz satikšanos, viņš galanti jautāja, bet ar šķelmīgu pieskaņu balsī. Es, par nožēlošanu, neesmu tas, kuru jūs nācāt satikt?

Misis Legī bija pārvarējusi izbīli un uz Puaro jautājumu pašpārliecināti atbildēja ar pretjautājumu:

-    Vai tad no rīta mēdz sarunāt randiņus?

-    Dažkārt mēdz, atteica Puaro, sarunā tad, kad tas ir iespējams, jo dažkārt, viņš daudznozīmīgi piebilda, vīri ir greizsirdīgi.

-     Šaubos, vai mans vīrs ir uz to spējīgs, Pegija Legī atbildēja.

Viņa izteica šos vārdus lielā vienaldzībā, bet Puaro aiz šīs vienaldzības samanīja zināmu rūgtumu.

-    Viņš ir pilnīgi pārņemts ar savām rūpēm.

-     Visas sievietes ir neapmierinātas ar saviem vīriem, Puaro sacīja, jo sevišķi, ja tie ir angļi, viņš piemetināja.

-    Jūs, ārzemnieki, esat galantāki.

-      Mēs zinām, sacīja Puaro, ka nepieciešams vismaz reizi nedēļā, bet vēlams pat trīs vai četras reizes nedēļā, pateikt sievietei, ka mēs viņu mīlam, saprātīgi ir atnest viņai ziedus, izteikt dažus komplimentus, pateikt, ka viņa lieliski izskatās jaunajā tērpā vai jaunajā cepurē.

-     Vai jūs tā darāt?

-     Es, madame, neesmu precējies,Puaro atteica. Diemžēl! viņš piebilda.

-     Droši varu sacīt, ka nav ko nožēlot. Esmu pārliecināta, jūs pat esat apmierināts, ka esat neprecējies, esat brīvs.

-    Nē, nē, madame, tā vis nav, esmu daudz zaudējis no dzīves, un tas ir skumji.

-     Domāju, ka precas vienīgi muļķi, teica Pegija Legī.

-     Vai nožēlojat to laiku, ko pavadījāt gleznošanas studijā Čelsijā?

-     Izskatās, ka jūs par mani zināt visu, mesjē Puaro?

-      Esmu tenku vācele, atbildēja Herkuls Puaro. Mani interesē viss, ko cilvēki stāsta. Vai jūs, madame, tiešām nožēlojat?

-    Es nenožēloju.

Pegija nervozi apsēdās uz soliņa. Puaro apsēdās viņai līdzās.

Puaro atkal pārliecinājās par kādu parastu parādību. Šī pievilcīgā rudmate bija gatava ārzemniekam stāstīt to, ko nebūtu stāstījusi anglim.

-     Es cerēju, viņa sacīja, ka mēs atbrauksim šurp atpūsties un aizbēgsim no raizēm, ka dzīve ieies normālās sliedēs… Bet cerības nav piepildījušās.

-Nav?

-     Nē. Aleks ir tikpat nervozs… vai, es nezinu… viņš ir kā nervu kamols. Nesaprotu, kas ar viņu notiek. Viņš ir tik uzbudināts. Viņam zvana kaut kādi cilvēki, sūta dīvainas ziņas, viņš man par to neko nestāsta. Tas mani dara vai traku. Viņš neko man nestāsta! Sākumā iedomājos, ka tas varētu būt saistīts ar citu sievieti, bet tagad man šķiet, ka ar sievieti tam visam nav nekāda sakara. Patiešām nē…

Taču viņas balsL skanēja zināmas šaubas, un Puaro to pamanīja.

-    Vai vakar pēcpusdienā jums tēja sagādāja kādu baudu? viņš jautāja.

-    Baudu? Pegija neizpratnē pasmaidīja, šķita, ka viņas domas aizklīdušas kaut kur tālu. Tad viņa steidzīgi piebilda: O! Jā! Jūs nevarat iedomāties, cik pārguruši jutos, notupējusi iesprostota tajā teltī. Tur bija tik daudz ļaužu.

-    Tējas teltī droši vien arī bija daudz ļaužu?

-     Ak, jā, ļoti. Taču nekas nav labāks par tasi tējas, vai ne?

-    Jūs kaut ko šeit meklējāt, vai ne? Iespējams, šo nieciņu? Puaro pastiepa plaukstu ar zelta zvārgulīti.

-     Es… vai, jā. Ak… paldies, mesjē Puaro. Kur jūs to atradāt?

-    Tas gulēja šeit uz grīdas, lūk, tajā plaisā.

-    Es to kaut kad pazaudēju.

-    Vakar?

-    Ak, nē, tas nebija vakar. Agrāk.

-    Bet, madame, es noteikti atceros, ka tieši šo zvārgulīti redzēju pie rokassprādzes uz jūsu rokas, kad vakar man zīlējāt nākotni.

Neviens neprata tik lieliski apzināti melot kā Puaro. Viņš runāja tik pārliecinoši, ka šī pārliecība iika Pegijas Legī acu plakstiem pievērties.

-   īsti neatceros, viņa izdvesa, tikai šorīt pamanīju, ka šī zvaniņa trūkst.

-     Esmu laimīgs, Puaro izmeklēti laipni sacīja, ka man ir tas gods jums atdot šo zvārgulīti.

Viņa satraukti grozīja mazo nieciņu pirkstos, tad piecēlās un teica:

-    Paldies, paldies, mesjē Puaro, liels paldies.

Pegijas acu skatiens drudžaini šaudījās šurp un

turp, elpas vilcieni bija saraustīti, viņa steidzās laukā no tējas paviljona. Puaro apsēdās ērtāk, atlieca muguru un lēni nolieca galvu.

-    Nē, viņš pie sevis murmināja, vakar pēcpusdienā jūs tējas teltī nebijāt. Ne tējas dēļ jūs gaidījāt, kad pulkstenis būs četri. Vakar pēcpusdienā jūs bijāt šeit. Tieši šeit tējas templī, kas atrodas pusceļā no mājas līdz laivu mājiņai. Jūs nācāt šurp uz tikšanos.

Puaro atkal izdzirda kādu nākam steidzīgiem, nevienmērīgiem soļiem. "Un acīmredzot," Puaro labpatikā smaidīja, "tuvojas tas cilvēks, kuru Pegija nāca satikt."

Uz tējas tempļa sliekšņa parādījās Aleks Legī. Puaro, viņu ieraudzījis, iesaucās:

-    Atkal kļūdījos.

-    Ko? Kas ir? Aleks Legī brīnījās.

-     Es teicu, Puaro skaidroja, ka atkal kļūdījos. Es kļūdos reti. Šī kļūdīšanās mani uztrauc. Jūs neesat tas, kuru cerēju ieraudzīt.

-     Ko tad jūs cerējāt ieraudzīt? jautāja Aleks Legī.

Puaro bez vilcināšanās atbildēja:

-    Kādu jaunu cilvēku… precīzāk zēnu, vienu no tiem, kas dižojas ar bruņurupučiem izrotātu kreklu.

Puaro jutās gandarīts par savu vārdu iedarbību, jo Aleks Legī, paspēris soli uz priekšu, nesakarīgi, dzedri jautāja:

-    Kā jūs zināt… kā jūs uzzinājāt… ko jūs gribat teikt?

-     Esmu psihologs, atteica Puaro un pievēra plakstus.

Aleks Legī panāca vēl pāris soļu tuvāk. Puaro sajuta, ka viņa priekšā stāv saniknots vīrietis.

-     Velns lai parauj, ko jūs gribējāt sacīt? misters Legī uzstāja.

-    Jūsu draugs, man šķiet, Puaro atbildēja, ir aizgājis atpakaļ uz jauniešu viesnīcu. Ja vēlaties viņu satikt, dodieties turp un uzmeklējiet viņu.

-    Ak tad tā, Aleks Legī izdvesa un gurdi nolaidās uz akmens soliņa pie ieejas.

-     Tad, lūk, kāpēc jūs esat šeit. Balvu pasniegšana ir tikai aizsegs, kā man tas neienāca prātā. Viņš pagrieza pret Puaro bālu un nelaimīgu seju. Saprotu, ko tas nozīmē, viņš teica. Saprotu, kā viss ir sasaistīts. Bet nav tā, kā esat iedomājies jūs. Mani vajā. Es jums teikšu, ja jūs nokļūstat šo cilvēku ķetnās, vaļā tikt ir grūti. Gribēju no viņiem atbrīvoties. Tā viņš ir. Es gribu no viņiem atbrīvoties. Bet jūtos sagūstīts, jūtos kā slazdā ieskrējusi žurka, un neko nevar padarīt. Ak, ko es te gvelžu. Domāju, jūs jau zināt visu, ko gribējāt uzzināt. Un jums ir liecinieks.

Misters Legī piecēlās, pamīņājās uz vietas, it kā nevarēdams saskatīt ceļu, kurp doties, tad neatskatīdamies metās prom.

Puaro palika sēžam ar ieplestām acīm un sarauktu pieri.

-     Viss ir bezgala dīvaini, viņš klusi secināja, dīvaini un interesanti. Man ir liecinieks, vai tiešām? Kāds liecinieks? Vai slepkavības liecinieks?

14.

Inspektors Blends sēdēja pie galda Helmoutas policijas iecirknī. Galda pretējā pusē sēdēja policijas virsnieks Boldvins, liels, omulīgs vīrs. Uz galda atradās kāds melns, samircis, saņurcīts murskulis. Inspektors Blends ar rādītājpirkstu saudzīgi pabakstīja melno murskuli.

-    Tā ir viņas cepure, viņš teica. Esmu pārliecināts, ka tā ir viņas, taču apzvērēt nevaru. Viņai tādas cepures patikušas, tā stāstīja viņas istabene. Un viņai bijušas vismaz divas līdzīgas cepures. Viena bāli rozā, tad vēl viena sarkanbrūna. Vakar viņa esot uzlikusi melno platmali. Šo te. Jūs to izvilkāt no upes? Tas liek domāt, ka mūsu pieņēmums varētu izrādīties pareizs.

-     Nē, pagaidām noteikti ne, Boldvins atteica. Galu galā, kāds varēja šo platmali gluži vienkārši iemest upē.

-     Jā, Blends atzina, to varēja iemest pie laivu mājiņas, varbūt no jahtas.

-    Jahtai aizliegts pārvietoties, Boldvins paziņoja, Ja viņa ir uz jahtas, dzīva vai mirusi, tad viņa tur ir.

-    Vai šodien viņš nav bijis krastā?

-     Nē, ser. Viņš ir uz jahtas. Sēdēja uz klāja un smēķēja cigāru.

Inspektors Blends paskatījās pulkstenī.

-    Laiks būtu doties uz jahtu, viņš noteica.

-       Vai domājat atrast Hetiju tur? Boldvins jautāja.

-     Lielas ceribas uz to nelieku, atteica Blends. Saprotiet, man ir tāda sajūta, ka viņš ir slīpēts sātans. Uz brīdi viņa domas it kā aizklīda prom, tad, atkal pabakstīdams cepuri, viņš teica: Un ja nu gadījumā uz jahtas bija līķis… ja tur bija līķis… Ko tad?

-      Jā, Boldvins atbildēja, šorīt runāju ar Otreveitu. Bijušo krasta uzraugu. Es allaž ar viņu konsultējos, ja runa ir par paisumu, bēgumu vai par straumēm. Ap to laiku, kad lēdija nogāja dibenā, ja viņa nogāja, bija bēgums. Tagad ir pilns mēness un straume ļoti spēcīga. Iedomājieties, ja viņa aiznesta līdz jūrai, straume viņu aizraus līdz Komiša krastam. Nevar paredzēt, kurā vietā līķis tiks izskalots un vai vispār tiks izskalots. Kādi pāris cilvēki te ir noslīkuši, bet neviens līķis nav atrasts. Viļņi var līķi sadauzīt pret klintīm, tepat pie Startpointas. Taču var gadīties, ka tomēr kādu dienu arī izskalo.

-    Ja neizskalos lietas izmeklēšana būs sarežģīta, Blends piezīmēja.

-    Bet kā jūs pats savā prātā domājat, vai viņa ir upē?

-      Nevaru iedomāties, kur citur, inspektors Blends drūmi atteica. Mēs pārbaudījām autobusus, vilcienus. Šī vieta ir kā tāds maiss, no šejienes cilvēks nevar nemanīts aiziet uz visām debess pusēm. Viņai mugurā bija ļoti uzkrītošas drānas, nekādas citas viņa līdzi nebija paņēmusi. Tāpēc es teiktu, ka viņa no Neses nav izgājusi. Viņas līķis ir vai nu jūrā, vai paslēpts mājas apkārtnē. Pašreiz mani interesē, inspektors sadrūmis noteica, motīvs, iemesls. Un, saprotams, arī līķis. Brīdi klusējis, Blends domīgi piebilda: Esmu piesiets šai vietai, kamēr atrodas līķis.

-    Un kas ar to otru, ar to meiteni?

-    Viņa redzēja… viņa kaut ko redzēja. Gan jau beigu beigās tiksim skaidrībā, bet viegli tas nebūs.

Šoreiz pulkstenī paskatījās Boldvins.

-    Laiks kustēties, viņš sacīja.

Desousa abus policijas ierēdņus uz jahtas "Esperance" uzņēma izmeklēti laipni. Piedāvāja iedzert kādu stiprāku malku, bet ierēdņi atteicās.

Desousa par policijas darbību izrādīja lielu ieinteresētību.

-     Vai nopratināšana ir ienesusi kādu skaidrību par šīs jaunās meitenes nāvi?

-    Pamazām virzāmies uz priekšu, inspektors Blends atbildēja.

Policijas virsnieks nolēma rīkoties un ļoti delikātā formā paskaidroja viņu apmeklējuma mērķi.

-    Jūs vēlaties pārmeklēt jahtu? Desousa pret policijas ierēdņiem neizrādīja ne mazāko nepatiku, drīzāk viņš šķita uzjautrināts. Bet kāpēc? Vai domājat, ka esmu paslēpis slepkavu, varbūt domājat, ka slepkava esmu es?

-    Tas ir nepieciešams, mister Desousa, esmu pārliecināts, ka jūs mūs sapratīsiet. Lūk, pārmeklēšanas orderis…

Desousa, izrādot laipnību, nedaudz pacēla rokas.

-     Bet es vēlos sadarboties, patiešām! Lai šī procedūra notiek draudzīgā atmosfērā. Varat pārmeklēt uz manas laivas visu, ko vien vēlaties. O, iespējams, esat iedomājušies, ka mana māsīca lēdija Stabsa ir uz jahtas? Varbūt domājat, ka viņa aizbēgusi no sava vīra un meklē patvērumu pie manis? Bet, lūdzu, kungi, pārmeklējiet, visādā ziņā dariet to.

Pārmeklēšana tika uzsākta. Tā tika veikta rūpīgi. Beigās abi policijas ierēdņi atvadījās no mistera Desousas, cenzdamies apslēpt vilšanos.

-    Jūs neko neatradāt? Cik skumji, bet es jūs brīdināju, ka tā būs. Varbūt tagad vēlaties ko atsvaidzinošu. Nē?

Desousa pavadīja policijas ierēdņus līdz laivai.

-     Un kas ir ar mani? viņš jautāja. Vai atļauts aizbraukt? Kļūst nedaudz apnicīgi visu laiku te stāvēt. Laiciņš ir brīnišķīgs. Es ļoti labprāt dotos uz Plimutu.

-    Vai jūs nebūtu tik laipns, ser, un neuzturētos šeit līdz nopratināšanai… līdz rītdienai… gadījumā, ja krimināllietu izmeklētājs vēlētos uzdot dažus jautājumus.

-     Ak, katrā ziņā. Vēlos darīt visu, ko vien varu. Un pēc tam?

-    Pēc tam, ser, pārakmeņotu sejas izteiksmi atbildēja policijas virsnieks Boldvins, jums ir tiesības doties, kurp vien vēlaties.

Pēdējais, ko viņi redzēja, sēdēdami motorlaivā un braucot atpakaļ uz krastu, bija Desousas smaidošā seja, kas labestīgi nolūkojās aizbraucējos.

II

Izmeklēšana bija galīgi bezjēdzīga un neauglīga. Izņemot medicīniskās ekspertīzes slēdzienu un personas noteikšanas protokolu, nebija nekā vairāk, ar ko remdēt apkārtējās sabiedrības ziņkārību. Tika pieprasīta lietas pārtraukšanas atļauja, un tā tika ari saņemta. Tās bija gluži parastas formalitātes.

To, kas sekoja pēc izmeklēšanas, par formalitāti gluži dēvēt nevarētu. Inspektors Blends pēcpusdienu veltīja ceļojumam ar plaši pazīstamo izpriecu tvaikoni "Devonas skaistule". Apmēram pulksten trijos tvaikonis izbrauca no Briksvelas, apmeta līcī līkumu, tad iebrauca Helmas upē un devās pa to uz augšu. Uz kuģa bez inspektora Blenda atradās apmēram divi simti trīsdesmit pasažieri. Inspektors Blends sēdēja pie labā borta un vērtējošu skatienu aplūkoja kokiem apaugušo upes krastu. Izbraucis līkumu, tvaikonis nonāca iepretī nomaļus stāvošajai laivu mājai ar neuzkrītoši pelēcīgo jumtu, kas iederējās Hudaunas parka ainavā. Inspektors Blends rūpīgi un daudznozīmīgi palūkojās savā pulkstenī. Tas rādīja ceturksni pāri četriem. Tvaikonis tuvojās Neses laivu mājai. Koku ieskauta, tā rāmi snauda. Skatam pavērās

mājas mazais lievenītis un nelielā laivu piestātne. Nebija ne mazāko pazīmju, ka mājiņā kāds varētu būt iekšā. Taču saskaņā ar rīkojumu tur dežurēja policijas priekšnieks Hoskins.

Netālu no laivu mājiņas viļņos šūpojās motorlaiva. Tajā atradās kāds vīrs un meitene košā sporta tērpā. Viņi cīkstējās. Meitene spiedza, vīrietis rotaļīgi grasījās izgrūst meiteni no laivas. Tajā pašā laikā uz kuģa skaļrunī skanēja spalga balss:

Lēdijas un džentlmeņi, balss dārdināja, mēs tuvojamies Gičemas ciemam, kur uzturēsimies trīs ceturtdaļstundas. Šeit jūs varat nobaudīt krabjus, omārus, tēju un Devonšīras krēmu. Pa labi atrodas Neses īpašumi. Divās trijās minūtēs mēs pabrauksim tiem garām, cauri koku audzei jūsu skatienam pavērsies Neses māja. Sākotnēji tā piederēja seram Džervesam Foliatam, sera Frensisa Dreika laikabiedram, kurš kopā ar seru Dreiku devās ceļojumā uz Jauno pasauli, tagad īpašums pieder seram Džordžam Stabsam. Pa kreisi no mums paceļas Jūraszosu klintis. Šajā vietā, lēdijas un džentlmeņi, bija pieņemts sodīt nepaklausīgās sievas, viņas nostādīja šajā vietā bēguma laikā un atstāja tik ilgi, kamēr paisuma laikā tās līdz kaklam apskaloja upes viļņi.

Visi "Devonas skaistules" pasažieri ar sajūsmu aplūkoja Jūraszosu klintis. Atpūtnieki uzjautrinājās, jokoja, skaļi smējās.

Pa to laiku vīrs laivā turpināja cīkstēties ar meiteni un beidzot pārgrūda savu draudzeni pāri laivas malai. Pārliecies pāri laivas malai, viņš turēja meiteni ūdenī un smiedamies sacīja:

Neviens, izņemot inspektoru Blendu, šo atgadījumu pat nepamanīja. Visi ar sajūsmu klausījās skaļruņa rēkoņā un apjūsmoja gan caur kokiem redzamo Neses māju, gan Jūraszosu klintis.

Vīrietis laivā palaida meiteni vaļā, viņa nozuda ūdenī un pēc neilga britiņa iznira laivas otrā pusē. Viņa piepeldēja pie laivas un ar apskaužamu meistarību veikli iekļuva atpakaļ laivā. Alise Džounsa bija policijas darbiniece un lieliska peldētāja.

Inspektors Blends kopā ar pārējiem divi simti trīsdesmit pasažieriem izkāpa Gičemā krastā, nobaudīja omārus, tēju un Devonšīras krēmu ar plācenīšiem, pie sevis secinot: "Uz upes pie laivu mājas bija iespējams izdarīt noziegumu, un neviens pats to nepamanītu."

III

Kamēr inspektors Blends eksperimentēja uz Helmas upes, Puaro to darīja pļaviņā pie Neses mājas. Faktiski par Puaro eksperimenta objektu tika izraudzīta telts, kurā Zuleikas kundze viņam bija zīlējusi nākotni. Viss, kas tika ierīkots un uzstādīts svētku vajadzībām, bija nojaukts, Puaro bija lūdzis pagaidām atstāt vienīgi šo telti.

Puaro iegāja teltī, aizvēra logu un durvju klapes un devās pie telts dibensienas. Viņš veikli atbrīvoja šīs telts daļas nostiprinājumu pie zemes, pacēla telts apakšmalu un ienira rododendru krūmā, kuram cieši piekļāvās telts aizmugure. Lienot pa krūmājiem, viņš drīz vien aizkļuva līdz nelielai mājelei. Tā bija vasaras mājiņa ar noslēdzamām durvīm. Puaro atvēra durvis un iegāja iekšā.

Mājiņā valdīja puskrēsla, jo gaisma tikai ar pūlēm izlauzās cauri rododendru krūmiem, kas ieskāva māju no visām pusēm un kuri tika iestādīti vienlaikus ar mājas celtniecību pirms daudziem daudziem gadiem. Puaro te atrada kārbu ar kroketa bumbiņām, sarūsējušas stīpas, vienu vai divas salauztas hokeja nūjas. Te bija pilns ar spīļastēm un zirnekļu tīkliem. Uz putekļiem

klātās grīdas Puaro pamanīja nelīdzenu, ieapaļu laukumu. Viņš to vērīgi aplūkoja, tad noliecās, izņēma no kabatas jardu mēru un rūpīgi izmērīja laukumu. To paveicis, Puaro apmierināti pašūpoja galvu.Viņš klusiņām izslīdēja laukā un aizvēra durvis. Spraukdamies cauri rododendru biežņai, viņš devās uz kalna pusi un drīz vien izkļuva uz takas, kas veda uz tējas paviljonu un pēc tam tālāk uz laivu māju.

Šoreiz Puaro paviljonā iekšā negāja, bet pa zigzagu taku soļoja tieši lejā uz laivu mājiņu. Viņam līdzi bija atslēga, atslēdzis durvis, viņš iegāja iekšā.

Te nekas nebija aiztikts, viss stāvēja kā stāvējis, aizvākts bija vienīgi meitenes līķis un paplāte ar tējas glāzi. Policija visu bija nofotografējusi. Puaro piegāja pie galda, uz kura atradās kaudze ar žurnāliem. Viņš tos pašķirstīja. Atšķirībā no inspektora Blenda viņa uzmanību piesaistīja teikumi, ko Marlēna, laiku kavēdama, pirms nāves bija uzšņāpusi uz žurnālu malām. "Džekijs Bleiks draudzējas ar Sjūzannu Braunu". "Plters kniebj meitenēm kājās kino laikā". "Džordžijs Pourgijs mežā bučojas ar tūristēm". "Bidijam Foksam patīk zēni". "Alberts saietas ar Dorīnu".

Piezīmes bija bērnišķīgi jēlas. Puaro atcerējās Marlēnas ne visai izskatīgo, vasaras raibumiem nosēto sejiņu. Viņš noprata, ka Marlēnai zēni nekniebj lielos kino kūkā. Marlēna juzdamās vientuļa un atstumta, meklēja gandarījumu, slepeni izsekojot savus vienaudžus. Viņa izsekoja cilvēkus, bāza degunteli citu darīšanās un šo to redzēja, uzzināja. Redzēja to, kas nebija nevienam jāredz, parasti tas nebija nekas sevišķi nozīmīgs, bet dažkārt redzētajam tomēr sava nozīme bija. Iespējams, ka viņa pati šo nozīmīgumu nemaz neatskārta.

Tās visas bija varbūtības, Puaro par tām nebija pārliecināts. Viņš rūpīgi nolika žurnālu kaudzi atpakaļ uz galda, akurātība turēja viņu savā varā. Kārtojot žurnālus, pēkšņi viņam radās iespaids, ka kaut kā trūkst. Bet… kas tieši?

Vēl kaut kam te vajadzēja būt… Kaut kam… viņš pašūpoja galvu, netveramais iespaids izgaisa.

Viņš lēnām izgāja no laivu mājiņas, nelaimīgs, pats nemierā ar sevi. Viņš, Herkuls Puaro, tika aicināts, lai novērstu slepkavību… bet viņš to nenovērsa. Slepkavība notika. Un vispazemojošākais tagad bija tas, ka viņam nebija īstas skaidrības, kas īsti noticis. Tas ir apkaunojoši. Un rīt viņam, cietušām neveiksmi, jāatgriežas Londonā. Viņa ego cietis nopietnu neveiksmi… pat viņa ūsu gali bija nošļukuši uz leju.

15.

Pēc divām nedēļām inspektoram Blendam notika gara un nepatīkama saruna ar grāfistes policijas priekšnieku.

Majora Merela uzacis atgādināja kuplus, izspūrušus spalvu kušķus un darīja viņu līdzīgu niknam terjeram. Taču kolēģiem viņš patika, un viņi respektēja Merela spriedumus.

-    Tā, tā, tā… Kas mums ir? majors Merels apsvēra. Nekā, ar ko sākt. Šis Desousa? Mēs nevaram viņu sasaistīt ar ekskursiju vadītāju uz tvaikoņa. Ja būtu atradies lēdijas Stabsas līķis, būtu citādi. Merels sarauca pieri, tādējādi uzacis it kā pārkrita pār acīm un izskatījās tā, ka viņš blenž uz Blendu. Jūs uzskatāt, ka līķis kaut kur ir, vai ne?

-    Kā jūs domājat, ser?

-     Piekrītu jums. Taču mums būtu vajadzējis viņu atrast. Vēl viņa būtu varējusi ļoti rūpīgi izstrādāt bēgšanas plānu. Bet par to itin nekas neliecina. Kā zināt, naudas viņai nebija. Finansu jautājumu esam izpētījuši no visām pusēm. Naudu turēja sers Džordžs. Viņš dāsni deva viņai lielas naudas summas, bet viņai pašai nebija ne graša.

Nekas neliecina, ka viņai būtu bijis mīļākais. Ja tāds būtu, tādā lauku nostūri kā šis noteikti klīstu kādas baumas, bet tādas nedzirdējām.

Majors Merels pārsoļoja pāri istabai un atnāca atkal atpakaļ.

-      Vismuļķīgākais ir tas, ka mēs būtībā neko nezinām. Mēs iedomājamies, ka Desousa viņam pašam zināmu iemeslu dēļ novācis savu māsīcu. Vispieņemamākais variants, šķiet, ir tas, ka viņš satika māsīcu lejā pie laivu mājiņas, uzaicināja pusdienot uz jahtas un pēc tam pārgrūda pār bortu. Jūsu eksperiments apstiprināja, ka tāda iespēja varētu pastāvēt, vai ne?

-     Žēlīgais Dievs, ser, svētku laikā jūs varētu noslīcināt upē vai veselu laivu ar cilvēkiem. Neviens tam nepievērstu vērību. Svētku laikā cilvēki izklaidējas, grūstīdami viens otru, spiegdami, bļaudami. Taču svarīgs ir tas fakts, ka Desousam nebija zināms par meiteni laivu mājiņā, kura aiz garlaicības noteikti varēja skatīties laukā pa logu.

-     Hoskins taču bija tur iekšā un vēroja pa logu jūsu eksperimentu, vai jūs viņu no ārpuses redzējāt?

-    Nē, ser. No ārpuses nevarēja manīt itin neko, vienīgi vēlāk, kad viņš iznāca uz lieveņa…

-      Iespējams, ka meitene tomēr iznāca uz lieveņa. Desousa saprot, ka meitene redzējusi, ko viņš pastrādājis, tāpēc atgriežas krastā un, lai novāktu liecinieku, ievilina meiteni atpakaļ laivu mājiņā, lūgdams izstāstīt, kāpēc viņa tur atrodas. Meitene, būdama iepriecināta par uzticēto lomu slepkavas meklēšanas spēlē, visu izklāsta, un viņš, kā spēlēdamies, aptin viņai ap kaklu veļas auklu un… un darīts… Majors Merels noplātīja rokas. Tas nu tā! Jā, Blend, jā. Sacīsim, ka tā varēja notikt. Bet tas ir vienīgi minējums un nekas vairāk. Lēdijas līķa nav. Mēs esam aizkavējuši Desousas aizbraukšanu no šis valsts, bet lapseņu pūznis stāv kā stāvējis. Jāļauj viņam braukt prom.

-    Vai viņš brauks prom, ser?

-     Viņa jahta dodas ceļā no rītdienas tieši pēc nedēļas. Viņš brauc atpakaļ uz savu sasodīto salu.

-     Mums atlicis maz laika, drūmi sacīja inspektors Blends.

-      Varētu būt vēl citi pieņēmumi, kā jūs domājat?

-      Jā, jā, ser, pastāv vairāki pieņēmumi. Es joprojām uzskatu, ka slepkavībā vainojams kāds no tiem cilvēkiem, kuri labi zināja spēles noteikumus. No aizdomās turētajiem mēs pilnīgi varam izslēgt divus: seru Džordžu Stabsu un kapteini Varbertonu. Viņi abi visu pēcpusdienu nepārtraukti atradās uz laukuma. To var apstiprināt ap simts cilvēku. Tas pats attiecināms arī uz misis Mastertonu, viņu taču nevar ietvert aizdomās turēto skaitā.

-    Ietveriet vien visus, teica majors Merels. Viņa man nepārtraukti zvana par tiem asinssuņiem. Detektīvromānā, viņš zobgalīgi piebilda, viņa būtu tieši tā, kas pastrādājusi noziegumu. Bet tas nu tā, Koniju Mastertonu es labi pazīstu un jau kopš seniem laikiem. Nevaru iedomāties, ka viņa būtu uz to spējīga žņaugt kādu skuķi vai eksotisku skaistuli. Tā, kas tad mums vēl ir atlicis?

-    Vēl ir misis Olivera, sacīja Blends. Viņa izstrādāja šīs spēles scenāriju. Viņa, visai ekscentriska dāma, pēcpusdienā krietnu brīdi bija kaut kur prom. Tad vēl ir misters Aleks Legī.

-      Vai viņš ir tas vasarnieks no sarkanīgās mājas, ko?

-    Jā. Viņš no svētkiem aizgāja ļoti agri, nebija nekur redzams. Stāsta, ka ļaužu drūzma viņu nomākusi un viņš aizgājis atpakaļ uz mājām. Taču vecais Merdels vecais vīrs, kas pie mola uzrauga laivas un palīdz tās novietot stāvvietās, apgalvo, ka Aleks Legī pagājis viņam garām ceļā uz mājām ap kādiem pulksten pieciem. Ne agrāk. Tātad viņa rīcībā atradās kāda stunda. Protams, Legī apgalvo, ka Merdelam absolūti nav laika izjūtas un viņš kļūdoties, sacīdams, ka redzējis viņu ap pieciem. Galu galā, Merdels ir deviņdesmit divus gadus vecs.

-    Atkal nekā konkrēta, majors Merels norūca. Varbūt ir kādi motīvi, ka varētu Legī saistīt ar noziegumu?

-     Viņam varēja būt kādi sakari ar lēdiju Stabsu, Blends nedroši ieminējās, lēdija varēja piedraudēt, ka pastāstīs viņa sievai, tad viņš varēja lēdiju novākt un meitene varēja…

-    Un viņš varēja kaut kur noslēpt lēdijas Stabsas līķi?

-    Jā. Man vajadzētu būt gaišreģim, lai atklātu kur. Mani vīri pārmeklēja visu sešdesmit piecus akrus lielo platību un neatrada nevienu vietiņu, kur būtu svaigi rakta zeme, un mēs esam izskatījuši katru krūmu. Un tomēr viņš varēja līķi noslēpt, varbūt trakumā iemest upē. Varbūt

Marlēna Takere to bridi ir redzējusi? Tik tālu mēs esam un tālāk netiekam. Blends nopūtās, pēc brīža viņš piebilda: Protams, vēl ir misis Legī.

-    Kā ir ar viņu?

-      No pulksten četriem līdz puspieciem tējas teltī viņas nebija, viņa stāsta, ka bija, inspektors Blends lēni klāstīja. To es atklāju no sarunas ar misis Foliatu. Un šī pusstunda ir ļoti būtiska. Pēc brītiņa viņš turpināja: Vēl ir jauns arhitekts Maiks Veimens. Grūti atrast kopsakarību starp viņu un notikušo, taču misteru Veimenu pieskaitu pie tiem cilvēkiem, kuri, iespējams, varēja izdarīt slepkavību. Viņš ir pieskaitāms tiem bezkaunīgajiem un ļoti pašapzinīgajiem jauniešiem, kuri spējīgi nogalināt jebkuru, un viņiem pat matiņš uz galvas neietrīsētos.

-     Jūs esat sasodīti pārliecināts, Blend, sacīja majors Merels. Ko Veimens saka, kur bijis, ko darījis?

-    Neko konkrētu. Patiešām, neko konkrētu.

-     Tas liecina, ka viņš ir ģeniāls arhitekts, majors Merels atzinīgi sacīja. Majors nesen bija uzcēlis māju jūras krastā. Viņi ir tik nenoteikti, ka reizēm šaubos, vai viņi ir divi.

-            Viņš nezina, kur konkrēti bijis, ko darījis, izskatās tā, ka neviens viņu nav redzējis. Pastāv aizdomas, ka viņš paticis lēdijai Stabsai.

-     Map liekas, jūs velkat uz slepkavību, kas saistīta ar seksu?

-    Es vienkārši aplūkoju to, ko var atrast, ser, inspektors Blends ar pašcieņu atteica. Un vēl ir mis Brevisa… Blends apklusa. Un klusēja ilgi.

-    Tā ir sekretāre, vai ne?

-    Jā, ser. Ārkārtīgi izmanīga sieviete.

Atkal iestājās klusuma bridis. Majors Merels pētoši lūkojās uz savu padoto.

-    Jums par viņu laikam ir īpašs ieskats, vai ne? Merels jautāja.

-     Jā, ser, ir gan. Viņa pati pilnīgi atklāti atzīstas, ka bijusi laivu mājā apmēram ap to laiku, kad izdarīta slepkavība.

-     Vai viņa atzītos, ka bijusi tur, ja būtu vainīga?

-     Varētu, inspektors Blends vilcinādamies atteica. Īstenībā tas ir vislabākais, ko viņa varētu darīt. Saprotiet, ja viņa paņem paplāti ar kūkām un augļu sulu un pasaka visiem, ka nes visu to lejā tai meitenei… ir iemesls, kāpēc viņa bijusi laivu mājiņā. Viņa aiziet tur, atnāk atpakaļ un paziņo, ka meitene tobrid ir bijusi dzīva. Mēs viņai noticam.

Bet, ja mēs paraugāmies atpakaļ, ser, un vēlreiz aplūkojam doktora Kūka medicīniskās ekspertīzes slēdzienu, kurā teikts, ka nāve iestājusies, laikā no pulksten četriem līdz četriem piecpadsmit. Mūsu rīcībā ir vienīgi mis Brevisas apgalvojums, ka četros piecpadsmit meitene vēl bija dzīva. Un viņas paziņojumā ir kāds dīvains apgalvojums. Viņa sacīja, ka lēdija Stabsa likusi aiznest Marlēnai kūkas un sulu. Bet kāds cits liecinieks pilnīgi noteikti apgalvo, ka lēdijai Stabsai šāda rīcība nekad nebūtu varējusi ienākt prātā. Domāju, jūs zināt, ka šī liecība ir patiesa. Tas nebija lēdijas Stabsas garā. Lēdija Stabsa bija skaista, nejūtīga būtne, nodarbināta pati ar sevi un savu ārējo veidolu. Viņa nekad nav likusi gatavot ne brokastis, ne pusdienas, nekad nav interesējusies par jautājumiem, kas saistīti ar mājas pārvaldīšanu vai īpašumā nodarbinātajiem cilvēkiem, lēdijas Stabsas uzmanības lokā atradās vienīgi viņa pati skaistā un pievilcīgā. Jo vairāk es par to domāju, jo neticamāks šķiet mis Brevisas apgalvojums, ka lēdijā likusi aiznest meitenei lejā kārumus.

-    Ziniet, Blend, ierunājās Merels, kaut kur tam vajadzētu būt. Bet, ja tā, kāds ir motīvs?

-            Meitenes nogalināšanai motīva nav, Blends atteica, bet esmu cieši pārliecināts, ka nogalināt lēdiju Stabsu viņai bija motīvs. Pēc Puaro domām, es jums stāstīju par Puaro, mis Brevisa bija līdz ausīm iemīlējusies savā pavēlniekā. Pieņemsim, ka viņa slepeni sekoja lēdijai Stabsai un nogalināja viņu mežā. Marlēnai Takerei, sacīsim, bija apnicis tupēt laivu mājiņā, viņa no turienes aizgāja un kļuva par notikušā aculiecinieci? Tādā gadījumā mis Brevisai Marlēna jānovāc. Ko viņa dara turpmāk? Novieto meitenes līķi laivu mājā, atgriežas mājās, paņem paplāti un atkal dodas atpakaļ uz laivu māju. Tādā veidā viņa nomaskē savu prombūtni svētku laikā un rod attaisnojumu laivu mājas apmeklējumam, ļoti ticamu attaisnojumu, un apgalvo, ka ceturksni pāri četriem Marlēna Takere ir vēl bijusi dzīva.

-     Labs ir, ar smagu nopūtu sacīja majors Merels. Pieņemsim, Blend. Pieņemsim. Ja viņa ir tā, kā jūs domājat, ko viņa ir izdarījusi ar lēdijas Stabsas līķi?

-    Paslēpusi kaut kur mežā, norakusi vai iemetusi upē.

-    Iemest upē būtu bezgala sarežģīti.

-    Tas atkarīgs no vietas, kur slepkavība notika, atteica Blends. Brevisa ir diezgan spēcīgs sievišķis. Ja tas notika laivu mājas tuvumā, viņa varēja aizvilkt lēdijas Stabsas līķi līdz pašam laipas galam.

-     Lai visi pa Helmas upi kursējošo tvaikoņu pasažieri to novērotu?

-     Tā varētu būt vēl viena nežēlība. Riskanta, bet iespējama. Taču es domāju, ka visdrīzāk viņa ķermeni kaut kur noslēpusi un Helmas upē iemetusi vienīgi cepuri. Saprotiet, zinot, ka viņa lieliski orientējas mājas apkārtnes nostūros, atrast vietu, kur paslēpt līķi, nemaz nebija sarežģīti. Aizvilkt līķi līdz upei viņa varēja arī vēlāk. Kas to lai zina? Tas viss, protams, tādā gadījumā, ja noziegumu tiešām izdarījusi viņa, domīgi noteica inspektors Blends. Bet īstenībā man prāts sveras uz Desousu…

Majors Merels kaut ko pierakstīja savās piezīmēs, tad, pacēlis galvu, noklepojās.

-     Tātad esam tik tālu. Izdarot kopsavilkumu, varam secināt: ir piecas vai sešas personas, kas varēja nogalināt Marlēnu Takeri. Dažām ir bijis lielāks, citām mazāks pamats. Visumā mēs zinām, kāpēc viņa tika nogalināta. Viņu nogalināja tāpēc, ka viņa redzēja ko tādu, kas nebija jāredz nevienam. Bet, iekams mēs nezinām, ko tad īsti Marlēna redzēja, mes nevaram noteikt, kas viņu nogalināja.

-    Jūsu formulējums, ser, padara lietu nedaudz

sarežģītu.

-     Ak, bet tā jau arī ir sarežģīta. Ko tad mēs galu galā esam atklājuši?

-    Un tajā pašā laikā tas zellis mierīgi aizbrauks no Anglijas, smiedamies bārdā, laimīgi ticis vaļā no divām slepkavībām.

-     Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka vainīgais ir viņš, ko? Negribu apgalvot, ka jūs kļūdāties. Un tomēr…

Policijas priekšnieks brīdi domīgi klusēja, tad, paraustījis plecus, teica:

-     Lai nu kā, tomēr ir vienkāršāk, ja slepkava nav kāds no psihiski slimajiem. Un ļoti iespējams, ka itin drīz varam sagaidīt vēl trešo slepkavību.

-     Mēdz būt, ka tiek izdarītas trīs slepkavības vienlaikus, un tās visas ir savā starpā saistītas, sadrūmis sacīja inspektors.

Šos vārdus viņš atkārtoja arī nākamajā rītā, kad uzzināja, ka vecais Merdels, atgriežoties mājās no sava iecienītā krodziņa Gičemā, pārupē, kāpdams no laivas uz mola, iekritis upē, jo acīmredzot vecais vīrs bija ierāvis pāri savam parastajam mēram. Straume tukšo laivu aiznesusi krietnu gabalu no mola, vecā vīra līķis tika atrasts tās pašas dienas vakarā.

Izmeklēšana notika ātri un vienkārši. Nakts bija tumša, apmākusies, vecais Merdels bija iztukšojis trīs pintes alus, tas ir vairāk nekā pusotra litra, un visbeidzot ritēja viņa mūža deviņdesmit trešais gads.

Pasludinātais spriedums vēstīja: nāve nelaimes gadījumā.

16.

Herkuls Puaro sēdēja četrstūrainā krēslā savā četrstūrainajā Londonas istabā pie četrstūraina kamīna. Viņa priekšā atradās dažādi priekšmeti, kas nebija četrstūraini; gluži otrādi tie bija pamatīgi izlocīti un savīti. Aplūkojot katru no tiem atsevišķi, radās priekšstats, ka šajā praktiskajā pasaulē tiem nav nekāda pielietojuma. Priekšmeti izskatījās neizprotami, lieki, kas šai telpā nokļuvuši pilnīgi nejauši. Īstenībā, bez šaubām, bija pavisam citādi.

Ja šos priekšmetus novērtēja pareizi, ar izpratni, katram bija sava vieta un sava nozīme. Ja priekšmetus sagrupēja attiecīgajās vietās, atbilstoši attiecīgai nozīmei, tie radīja ne tikai noskaņu, bet pat gleznu. Citiem vārdiem runājot, Herkuls Puaro risināja kārtējo atjautības uzdevumu.

Viņš lūkojās uz to vietu taisnstūrī, kur tomēr veidojās izliekums. Šī nodarbe viņam šķita nomierinoša un patīkama. Šis izliekums radīja novirzi no ierastā pieņēmuma. Pēc Puaro domām, tam bija zināma kopsakarība ar viņa profesiju. Ari viņa darbā nācās sastapties ar dažādiem neiespējami savienotiem, gluži neparastiem faktiem, kuriem šķietami nebija nekādas kopsakarības, un tomēr katrs no tiem tika izsvērts, pamatots un veidoja vienu veselu. Viņa pirksti veikli satvēra kaut kādu neizprotamu tumši pelēku nieciņu, un, pacēlis to gaisā, mesjē aplūkoja, kā tas izskatās uz zilā debesu fona. Viņš iztēlojās, ka tā ir daļiņa no lidmašīnas.

-    Jā, Puaro pie sevis murmināja, tas ir tieši tas, kas vajadzīgs. Neizprotams sīkums šur, neiedomājams sīkums tur, ne gluži kā parasti, ne gluži kā ierasti, bet tiem visiem ir sava vieta un sava nozīme, un pienāk reize, kad itin visi sīkumi nostājas savās vietās un uzdevums top atrisināts. Viss jāskata, kā šodien mēdz teikt, gleznieciski, kopsakarībā, kontekstā.

Steidzīgi un rūpīgi viņš lika kopā mazu mazu minareta gabaliņu ar otru, kas atgādināja it kā nojumi vai kaķa mugurpusi, noklīdis saulrieta stars šā veidojuma oranžo krāsu pēkšņi pārvērta purpursārtā.

-     Ja zinātu, kurā vietā jāmeklē, viss būtu vienkārši, Puaro pats ar sevi prātoja, bet tas nav zināms. Un tāpēc tu, cilvēks, skaties ne tur, kur vajag, un meklē ne to, ko vajag. Viņš nīgri nopūtās. Viņa skatiens aizslīdēja prom no izveidotā sameistarojuma un apstājās pie krēsla, kas atradās kamīna otrā pusē. Nebija pagājusi vēl ne pusstunda, kopš tajā bija sēdējis inspektors Blends, malkojis tēju, piekožot smalkmaizītes (četrstūrainas smalkmaizītes) un sērīgi tērzējis. Viņam uz Londonu esot nācies atbraukt sakarā ar policijas dienesta pienākumiem, un viņš esot nolēmis apmeklēt mesjē Puaro. Viņu interesējot, inspektors skaidroja, vai Puaro nav kaut ko izdomājis, un izklāstīja savu personisko viedokli. Puaro inspektora domām piekrita. Inspektors Blends, Puaro domāja, izmeklējis šo lietu godīgi un bez rezultātiem.

Kopš traģiskajiem notikumiem Nesē bija pagājis mēnesis, precīzāk, gandrīz piecas nedēļas. Piecas nedēļas un galīgi nekādu rezultātu. Lēdijas Stabsas līķis vēl arvien nebija atrasts, ja viņa bija dzīva, nebija zināms, kur viņa atrodas. Inspektors Blends uzskatīja, ka viņas nav starp dzīvajiem. Puaro bija vienisprātis ar Blendu.

-     Līķis, protams, nav izskalots, Blends stāstīja. Ja tas gadījumā ir ūdenī, zināt neko nevar, to var ari izskalot, bet tad var gadīties, ka līķi vairs nevarēs identificēt.

-    Vēl ir trešā iespējamība, piezīmēja Puaro.

Blends piekrītoši pamāja.

-     Jā, viņš sacīja. Esmu par to domājis. Domājis nepārtraukti. Jūs gribat teikt, ka līķis ir turpat Nesē… paslēpts, paslēpts tur, kur mēs neesam iedomājušies to meklēt. Ziniet, tā varētu būt. Tieši tā varētu būt. Veca māja, ļoti plaša apkārtne, tur var atrasties ļoti daudz tādu vietu, par kurām pat iedomāties nevar…

Blends kādu brīdi klusēja, nogrimis pārdomās, tad teica:

-     Nupat, pirms pāris dienām, man nācās būt kādā mājā. Tur bija uzcelta nojume, ziniet, kara laikā. Tāda neliela, uz ātru roku, pie pašas mājas sienas, dārzā. Caur nojumi varēja iekļūt gan mājā, gan pagrabā. Karš beidzās, nojumi nojauca, gruvešus apbēra ar zemi un izveidoja uz tiem akmens dārzu. Staigājot pa dārzu, prātā nevar ienākt, ka zem akmens dārza kara laikā ir bijusi patvertne. Izskatās tā, ka šis akmens dārzs te stāvējis mūžīgi mūžos. Bet vēl joprojām ir saglabājusies eja, kas no pagraba ved uz patvertni. Domāju, varbūt Nesē ari varētu būt kas līdzīgs. Kāda vieta, par kuru svešinieki neko nezina. Es, protams, nedomāju, ka tur ir kāda slepena priestera ala vai kas tamlīdzīgs.

-Jā, diezin vai.

-     Misters Veimens stāstīja, ka māja būvēta ap tūkstoš septiņi simti deviņdesmito gadu. Tajā laikā priesteriem nebija vajadzības slēpties. Un tomēr, iespējams, varētu būt atjaunota vai izveidota kāda slepena vieta, par kuru zina tikai viens ģimenes loceklis. Kā jūs domājat, mesjē Puaro?

-    Tas ir iespējams, atteica Puaro, jā, tā nav zemē metama ideja. Pieņemsim, ka tāda varbūtība pastāv, tad nākamais jautājums ir kurš to zina? Jādomā, par to varēja zināt vienīgi mājas iedzīvotāji, vai ne?

-    Jā. Šajā gadījumā Desousa, protams, atkrīt. Inspektors izskatījās sadrūmis. Desousu viņš pieskaitīja pie aizdomās turētajiem. Kā jūs sakāt, to var zināt tikai tie, kas mājā dzīvoja, kāds kalpotājs vai ģimenes loceklis. Diezin vai to būtu varējušas zināt personas, kas mājā uzturas vai viesojas. Maz ticams, ka to varētu zināt Legī ģimene.

-     Persona, kura noteikti par to zina un varētu par to pastāstīt, ja viņai jautātu, ir misis Foliata, sacīja Puaro.

Misis Foliata zināja par Nesi visu, ko vien varēja zināt, sprieda Puaro. Misis Foliata zināja ļoti daudz… Misis Foliata uzreiz zināja, ka Hetijas Stabsas vairs nav starp dzīvajiem, ka pasaule ir ļoti ļauna un ļauni ir cilvēki šajā pasaulē. Misis Foliata, Puaro secināja, ir šīs sarežģītās lietas atslēga. Tāda atslēga, kuru nevar vienkārši ielikt slēdzenē un kuru nav viegli pagriezt. Tāds bija Puaro slēdziens par misis Foliatu.

-    Es vairākas reizes pratināju veco lēdiju, inspektors stāstīja. Ļoti patīkama, ļoti jauka dāma, šķiet, ļoti nelaimīga, ka nevar mums palīdzēt.

"Nevar vai negrib?" Puaro domāja. Laikam tieši tāpat domāja arī Blends.

-     Šajā reizē mēs esam sastapušies ar lēdiju, viņš sacīja, kuru nav iespējams iespaidot. Viņu nevar ne iebiedēt, ne pārliecināt, ne piemuļķot.

"Jā," Puaro secināja, "viņu nevar ne piespiest, ne pārliecināt, ne iebiedēt."

Inspektors bija izdzēris savu tējas tasi un ar smagu nopūtu aizgājis, un Puaro, sirdīgs un uzbudināts, atkal ķērās klāt pie saviem prātojumiem. Viņš patiesi bija uzbudināts. Uzbudināts un aizvainots. Misis Olivera bija izsaukusi viņu, Herkulu Puaro, lai atklātu mistēriju. Viņa juta, var notikt kas nelabs, un tā arī notika. Viņa bija cerējusi, ka Puaro to novērsīs… bet Puaro to neizdarīja. Tad viņa cerēja, ka Puaro atklās slepkavu, bet viņš neatklāja ari slepkavu. Ap viņu bija migla, migla, caur kuru laiku pa laikam ar grūtībām izlauzās gaismas uzplaiksnījums. Laiku pa laikam viņš notvēra šos gaismas starus, tā vismaz viņam likās, un ik reizi viņam neizdevās » 7 >

nekas vairāk, neizdevās aizkļūt līdz gaismas avotam, līdz patiesībai, kuru, kaut uz mirkli, viņš bija saskatījis.

Puaro piecēlās, aizgāja kamīna otrā pusē, attiecīgi pagrieza otru četrstūraino krēslu un apsēdās. Viņa domas no iepriekšējā atjautības uzdevuma, ko viņš risināja ar sīkajiem nieciņiem, pārslīdēja pie atjautības uzdevuma, kas bija saistīts ar slepkavību. Viņš izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un sīkiem burtiem ierakstīja tajā darbojošās personas: "Etiens Desousa, Amanda Brevisa, Aleks Legī, Pegija Legī, Maiks Veimens."

Seram Džordžam vai Džimam Varbertonam nogalināt Marlēnu Takeri nebija iespējams. To nebija iespējams izdarīt ari misis Oliverai, viņas vārdu pēc neliela pārdomu brīža Puaro pieskaitīja diviem iepriekšējiem. Viņš uzrakstīja uz papīra ari misis Mastertonas vārdu, Puaro neatcerējās, ka būtu redzējis misis Mastertonu pasākumos uz pļaviņas laikā no pulksten četriem līdz četriem piecpadsmit. Tad sekoja Hendona, virssulaiņa, vārds, vairāk gan tāpēc, ka drūmsejīgais virssulainis bija viens no misis Oliveras spēles dalībniekiem, nevis patiesu aizdomu dēļ. Ar jautājuma zīmi tika pierakstīts ari jauneklis bruņurupučiem apzīmētajā kreklā. Puaro pasmaidīja, pašūpoja galvu, izņēma no žaketes atloka kniepadatu un domīgi grozīja to pirkstos.

Es esmu plānprātiņš, Puaro murmināja. Kāds sakars jauneklim bruņurupuča kreklā ar visu šo lietu?

Taču Puaro apjauta, ka vajadzētu būt kādam iemeslam, kādēļ šis mīklainais cilvēks ir iekļauts sarakstā. Puaro atmiņā atausa tā diena, kad viņš sēdēja tējas templī, viņš atcerējās jaunekļa pārsteigumu un izbīli, ieraugot Puaro. Jaunekļa sejas vaibsti neliecināja par piemīlību vai labestību, neskatoties uz nevainojamo izskatu. Sejas izteiksmi drīzāk varēja raksturot kā cietsirdīgu, uzpūtīgu. Jaunekļa nācienam noteikti bija kāds iemesls. Viņš nāca tikties ar kādu cilvēku, kuru citādi nevarēja satikt vai negribēja satikt. Tā bija tikšanās, kurai nedrīkstēja pievērst cilvēku uzmanību. Noziedzīga tikšanās. Iespējams, saistīta ar slepkavību?

Puaro sprieda tālāk. Jauneklis bija apmeties jaunatnes viesnīcā… konkrētāk… jauneklis pavadīja viesnīcā vismaz divas naktis. Vai viņa ierašanās ir saistīta ar īpašu iemeslu? Vai viņš ir viens no daudzajiem studentiem, kas apceļo Angliju? Varbūt viņš vienkārši ceļo, tāpat kā tās divas meitenes, kuras es, braucot, uz Nesi, vedu kādu gabalu? Varbūt jauneklim bija īpašs uzdevums satikt īpašu personu? Iespējams, šī norunātā tikšanās varēja notikt svētku dienā?… Varbūt tā ari notika?

Man ir krietni daudz informācijas, Puaro pie sevis secināja. Manā rīcībā ir daudz, ļoti daudz dažādu detaļu. Es zinu, kāda rakstura noziegums šis ir… bet vaina ir tā, ka aplūkoju šo noziegumu no nepareiza redzes viedokļa.

Puaro pāršķīra piezīmju bloka lapu un uzrakstīja: "Vai lēdija Stabsa lika mis Brevisai aiznest Marlēnai ēdamo? Ja ne, kāpēc mis Brevisa teica, ka lēdija Stabsa likusi to darit?"

Viņš apsvēra. Mis Brevisai gluži vienkārši varēja ienākt prātā aiznest meitenei kūkas un limonādi. Kāpēc viņa nevarētu samelot, ka to likusi lēdija Stabsa? Vai tam par iemeslu varētu būt apstāklis, ka mis Brevisa, aizgājusi uz laivu mājiņu, atklāja, ka Marlēna ir mirusi? Taču, ja mis Brevisa nebija vainīga, tā rīkojusies viņa nebūtu. Viņai nebija raksturīga nedz nervozitāte, nedz emocionāla nelīdzsvarotība. Ja viņa būtu atklājusi, ka meitene ir mirusi, vina noteikti būtu tūdaļ sacēlusi trauksmi.

Puaro vēl un vēlreiz pārlasīja abus uzrakstītos jautājumus. Viņu savā varā turēja sajūta, ka uzrakstītajos vārdos slēpjas kāds būtiski svarīgs patiesības grauds, kas nav atklāts. Pēc četru vai piecu minūšu ilgām pārdomām viņš atkal uzrakstīja divus teikumus: "Etiens Desousa apgalvo, ka par savu nodomu apmeklēt māsīcu rakstījis trīs nedēļas pirms ierašanās Nesē. Vai šis apgalvojums ir patiess vai nepatiess?"

Puaro bija gandrīz pārliecināts, ka apgalvojums ir nepatiess. Atmiņā atausa aina pie brokastu galda. Šķiet, ne seram Džordžam, ne lēdijai Stabsai nevarēja būt iemesla izlikties pārsteigtiem vai apjukušiem sakarā ar vēstules saņemšanu. Ja tomēr pieņem, ka Etiens Desousa meloja, kāpēc viņš meloja? Varbūt, lai radītu iespaidu, ka viņa ierašanās ir bijusi iepriekš zināma un viņš ir gaidīts? Varētu būt arī tā, taču šāds iemesls ir apšaubāms. Ļoti iespējams, ka šāda vēstule nav ne rakstīta, ne saņemta. Vai Desousa mēģināja radīt iespaidu, ka viņš ir gaidīts viesis? Sers Džordžs neapšaubāmi uzņēma Desousu pietiekami laipni un draudzīgi, kaut viņu nepazina.

Puaro uz mirkli piebremzēja savu domu plūsmu. Sers Džordžs nepazina Desousu. Viņa sieva, kura Desousu pazina, viņu nesatika. Vai šajā apstāklī neslēpjas kas būtisks? Vai iespējama varbūtība, ka tas Etiens Desousa, kurš ieradās Nesē uz svētkiem, bija īstais Etiens Desousa? Šim pieņēmumam neradās pamatojums. Ko varētu iegūt Desousa, uzdodamies par Desousu? Jebkurā gadījumā Desousa no Hetijas nāves nekādu labumu neguva. Hetijai, kā apstiprināja policija, savas naudas nebija, viņa rīkojās tikai ar to naudu, ko deva vīrs.

Puaro mēģināja precīzi atcerēties visu, ko Hetija torīt bija viņam teikusi. Viņš ir slikts cilvēks. Viņš slikti rīkojas. Saskaņā ar Blenda informāciju Hetija bija teikusi savam vīram: "Viņš nogalina cilvēkus."

Te slēpjas kaut kas svarīgs, nozīmīgs, ja šos faktus aplūko rūpīgāk. Viņš nogalina cilvēkus.

Tajā dienā, kad Desousa ieradās Nesē, viens cilvēks tika nogalināts, varbūt pat divi. Misis Foliata teica, ka bērnišķīgajiem, traģiskajiem Hetijas vārdiem neesot vērts pievērst vērību. Viņa to sacīja ļoti pārliecinoši. Misis Foliata…

Puaro sarauca pieri un ar plaukstu sparīgi uzsita pa krēsla malu.

"Atkal un atkal es atgriežos pie misis Foliatas. Viņa ir visas šīs lietas atslēga. Ja es zinātu to, ko zina viņa… Nevaru vairs ilgāk sēdēt atzveltnes krēslā un prātot. Man jādodas uz staciju un jābrauc uz Devonu, lai apmeklētu misis Foliatu.

II

Puaro uz brīdi apstājās pie lielajiem dzelzs vārtiem, pa kuriem varēja nokļūt Nesei piederošā īpašumā. Viņa priekšā līkloču vijās piebraucamais ceļš. Vasara bija pagājusi. Brūngani zeltainas lapas raisījās no kokiem un, lēnītiņām laidelēdamās, saudzīgi nosēdās zemē. Apkārtējo zālienu rotāja mazas, gaiši violetas ciklamenas. Puaro nopūtās. Neses skaistums viņu tomēr valdzināja, neraugoties uz viņa samērā vienaldzīgo attieksmi pret dabu. Par dabas skaistumu viņš nemēdza jūsmot, viņam patika visu lietu kārtība kārtīgi apgriezti krūmi, sakopti celiņi, taču šoreiz viņš nevarēja vienaldzīgi paiet garām ne lielajiem kokiem, ne savā vaļā atstātajiem, biezi saaugušajiem krūmāju puduriem.

Pa labi, pēcpusdienas burvības apņemta, stāvēja vārtsarga māja ar jauku portiku priekšā. Iespējams, misis Foliatas nav mājās. Viņa varētu būt kaut kur apstādījumos ar savu dārza grozu vai aizgājusi apciemot kaimiņus. Viņai bija daudz draugu. Šī ir viņas māja un ir piederējusi viņai daudzus garus gadus. Kā uz mola sacīja vecais vīrs? Nesē Foliati būs vienmēr.

Puaro klusi pieklauvēja pie vārtsarga mājas durvīm. Pēc mirkļa iekšpusē atskanēja soļu troksnis. Soļi viņam šķita gausi, tie tuvojās durvīm negribīgi. Tad durvis atvērās un uz sliekšņa stāvēja misis Foliata, durvju rāmja ieskauta. Viņš satrūkās, ieraudzīdams, cik veca un vāra viņa izskatījās. Brīdi viņa skatījās, it kā pati savām acīm neticēdama, tad teica:

-    Mesjē Puaro? Tas esat jūs?

Puaro šķita, ka kādu sekundi misis Foliatas skatienā pazib baiļu izteiksme, bet, iespējams, tās bija viņa iedomas. Viņš pieklājīgi sacīja:

-    Vai drīkst ienākt, madame?

-    Bet, protams.

Viņa atkal bija atguvusi pilnīgu mieru un līdzsvaru, ar laipnu rokas mājienu aicināja iekšā un ieveda nelielā viesistabā. Te atradās kamīns, kura dzegu rotāja Londonas bagātnieku rajonam Čelsijai raksturīgas smalkas porcelāna figūriņas, neliels galds ar Derbija tējas servīzi uz tā un divi krēsli, pārklāti ar izmeklēti smalku audumu. Misis Foliata sacīja:

-    Es atnesīšu vēl vienu tasīti tējas.

Puaro ar vieglu rokas kustību pauda noraidījumu, taču viņa to neņēma vērā.

-    Jums noteikti jāiedzer tēja.

Misis Foliata izgāja no istabas. Puaro atkal aplūkoja telpu. Uz galda acīmredzot nupat bija nolikts rokdarbs, varēja redzēt iesprausto adatu, smalks izšuvums, iespējams, krēsla pārklājam. Pie pretējās sienas stāvēja grāmatu skapis ar grāmatām. Sienu rotāja miniatūrgleznu kolekcija un kāda pabalējusi fotogrāfija sudraba rāmī, fotogrāfijā bija redzams vīrietis, tērpies formā, ar akurāti veidotām ūsām un ne visai izteiktu zodu.

Misis Foliata atgriezās istabā ar apakštasi un tējas tasi rokā.

Puaro teica:

-    Jūsu vīrs, madame?

-Jā.

Manīdama, ka Puaro acu skatiens slīd pāri grāmatu skapim un pāri istabai, it kā meklējot vēl kādas citas fotogrāfijas, viņa steidzīgi teica:

-     Neesmu fotogrāfiju cienītāja. Tās pārāk daudz liek domāt par pagātni, dzīvot pagātnē. Cilvēkam jāmācās to aizmirst. Cilvēkam jābūt spējīgam nozāģēt nokaltušo zaru.

Puaro atcerējās savu pirmo iepazīšanos ar misis Foliatu, viņa ar dārza šķērēm apcirpa krūmus upes krastā, un viņš atminējās, ka jau toreiz viņa tika kaut ko sacījusi par nokaltušu koku. Viņš domīgi lūkojās misis Foliatā, apcerēdams viņas raksturu. Noslēpumaina, neizprotama sieviete, viņš nodomāja, sieviete, kura, neraugoties uz savu trauslumu un smalko izturēšanos, varēja būt cietsirdīga. Sieviete, kura bija spējīga atšķelt nokaltušu zaru ne tikai no koka vai krūma, bet arī no savas dzīves…

Misis Foliata apsēdās un, liedama tēju, jautāja:

-    Pienu? Cukuru?

-    Trīs cukurgraudus, madame, esiet tik laipna.

Sniegdama Puaro tējas tasi, viņa vienaldzīgi sacīja:

-     Biju pārsteigta, jūs ieraugot. Prātā neienāca, ka jūs vēl kādu reizi varētu iemaldīties šajā pasaules nostūri.

-     Neesmu te vienkārši iemaldījies, atteica Puaro.

-      Nē? viņa steidzīgi jautāja, uzacīm tikko jaušami paceļoties augšup.

-     Esmu ieradies šajā pasaules nostūrī ar īpašu nolūku.

Viņa joprojām jautājošu skatienu lūkojās uz Puaro.

-    Es atbraucu uz šejieni daļēji tāpēc, lai tiktos ar jums, madame.

-     Pirmkārt vai ir kādi jaunumi par lēdiju Stabsu?

Misis Foliata noraidoši pakratīja galvu.

-    Nesen Kronvelā krastā izskaloja kādu līķi, viņa stāstīja. Džordžs aizbrauca to identificēt. Bet tā nebija viņa. Man ļoti žēl Džordža, viņa piebilda. Viņam tas bija ārkārtīgs nervu sasprindzinājums.

-     Vai viņš vēl joprojām tic, ka viņa sieva varētu būt dzīva?

Misis Foliata lēnām pakratīja galvu.

-     Domāju, viņa sacīja, ka viņš ir atmetis šādu cerību. Galu galā, ja Hetija būtu dzīva, viņa nevarētu tik ilgi palikt neatklāta, par viņu bija pilnas avīzes, viņu meklēja policija. Arī tajā gadīju

mā, ja viņa būtu pilnīgi zaudējusi atmiņu, policija jau būtu viņu atradusi.

-   Jā, laikam gan, Puaro atteica. Vai policija vēl turpina viņu meklēt?

-    Laikam. Es īsti nezinu.

-    Bet sers Džordžs cerības ir atmetis?

-    Viņš tā nesaka, misis Foliata sacīja. Protams, pēdējā laikā es viņu neesmu redzējusi. Viņš uzturas galvenokārt Londonā.

-    Un kā ir ar noslepkavoto meiteni? Vai par šo slepkavību ir kaut kas zināms?

-    Man nekas nav zināms. Tam noziegumam, viņa piemetināja, nebija nekāda pamatojuma, absolūti nekāda pamatojuma. Nabaga bērns…

-     Redzu, ka domas par to jūs vēl aizvien uztrauc, madame.

Misis Foliata bridi sēdēja klusēdama, tad teica:

-     Manuprāt, ja mirst jauns cilvēks, vecam tas ir neizmērojams trieciens. Jāmirst būtu mums, vecajiem, bet tam bērnam visa dzīve vēl bija priekšā.

-     Iespējams, tā dzīve nebūtu viņai bijusi sevišķi interesanta.

-     Raugoties no mūsu viedokļa, iespējams ne, bet viņai tā droši vien liktos interesanta.

-     Neraugoties uz to, kā jūs sacījāt, ka mums, vecajiem, jāmirst, Puaro teica, mēs tomēr ļoti gribam dzīvot. Vismaz es to gribu. Man joprojām dzīve šķiet ļoti interesanta.

-    Es gan tā nedomāju.

Misis Foliata sacīja to it kā vairāk pati sev, viņa sēdēja, uz priekšu sadugusi.

-     Esmu ļoti nogurusi, mesjē Puaro. Būšu ne tikai gatava, bet arī pateicīga, kad mana stunda pienāks.

Puaro uzmeta skubīgu skatienu misis Foliatai. Viņš centās izprast, kā to bija darījis jau iepriekš, vai šī sieviete, kas sēdēja viņa priekšā un runāja, patiešām jutās slima, vai tiešām šai sievietei bija kāda nojausma par tuvojošos nāves stundu. Kā citādi lai viņš skaidro tās drūmo noskaņojumu un gurdumu. Emija Foliata taču bija sieviete ar raksturu, enerģiska, noteikta. Savā dzīvē pārcietusi daudz bēdu, zaudējusi namīpašumu, bagātību, piedzīvojusi un pārcietusi divu dēlu nāvi. Tam visam viņa bija tikusi pāri. Viņa bija atšķēlusi, kā viņa pati izteicās, "nokaltušo zaru". Bet šobrīd viņas dzīvē bija uzpeldējis kaut kas tāds, ko viņa nespēja atšķelt nost, un to viņai nespēja palīdzēt izdarīt arī neviens cits. Ja tā nebija fiziska slimība, kas tas varēja būt, Puaro domāja. It kā izlasījusi

Puaro domas, viņa atturīgi, gurdi pasmaidīja un

sacīja:

-     Ziniet, man tiešām vairs nav vērts dzīvot, mesjē Puaro. Man ir daudz draugu, bet nav tuvinieku, nav ģimenes.

-     Jums ir jūsu māja, Puaro skubīgi ieminējās.

-    Jūs domājat Nese? Jā…

-   Tā taču ir jūsu māja, vai ne, kaut gan praktiski tā skaitās sera Džordža Stabsa īpašums. Tagad, kad sers Džordžs Stabss uzturas Londonā, īpašumu viņa vietā pārvaldāt jūs.

Atkal viņš pamanīja viņas acīs baiļu izteiksmi. Kad viņa ierunājās, balss skanēja auksti un cieti.

-     Es īsti nesaprotu, ko jūs domājat, mesjē Puaro. Esmu seram Džordžam pateicīga par iespēju īrēt vārtsarga māju, es to patiešām īrēju. Ik gadu maksāju noteiktu summu par šo māju, kā arī par iespēju pastaigāties pa viņa īpašumu.

Puaro nedaudz pacēla rokas un bilda:

-    Lūdzu jūsu piedošanu, madame. Es nepavisam negribēju jūs aizvainot.

-    Acīmredzot es jūs pārpratu, vēsi atteica misis Foliata.

-            Šī ir brīnišķīga vieta, sacīja Puaro. Brinišķīga māja, brīnišķīga apkārtne. Te valda liels miers, liels gaišums.

-     Jā. Viņas seja atplauka. Mēs vienmēr esam to izjutuši. Es to izjutu, vēl bērns būdama, kad pirmo reizi te ierados.

-    Bet vai šis miers un gaišums te ir arī šobrīd?

-    Kādēļ lai tas nebūtu?

-     Neatklāta slepkavība, Puaro bilda. Izlietas nevainīgas asinis. Kamēr šis tumšais darījums nav atklāts, te nevar mājot miers. Domāju, viņš vēl piemetināja, ka jums tas zināms tikpat labi kā man.

Misis Foliata neatbildēja. Viņa nedz pakustējās, nedz ko teica. Viņa sēdēja kā sastingusi, un Puaro nevarēja nojaust, ko viņa šobrīd domā. Viņš paliecās nedaudz uz priekšu un sacīja:

-     Madame, jūs zināt ļoti daudz… iespējams, visu… visu par šo slepkavību. Jūs zināt, kas nogalināja meiteni, zināt, kāpēc nogalināja. Jūs zināt, kas nogalināja Hetiju Stabsu, ļoti iespējams, jūs zināt, kur pašreiz atrodas viņas līķis.

Tagad misis Foliata pārvērtās. Viņas balss skanēja spalgi, gandrīz griezīgi:

-    Es nezinu neko, viņa teica. Neko.

-     Iespējams, es neesmu gluži pareizi izteicies.

Jūs nezināt… bet es domāju, jūs nojaušat, madame. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs nojaušat.

-    Jūs patlaban runājat, atvainojiet mani, absolūtas muļķības.

-    Tās nav muļķības… tas ir kaut kas cits… bīstama patiesība.

-    Bīstama? Kam?

-     Jums, madame. Jūs esat pakļauta briesmām tik ilgi, kamēr neatklājat to, ko zināt. Es pazīstu slepkavas daudz labāk nekā jūs, madame.

-    Es jau sacīju, ka neko nezinu.

-    Tādā gadījumā jums ir aizdomas…

-    Man nav nekādu aizdomu.

-Madame, atvainojiet mani, tā nav patiesība.

-     Runāt par aizdomām vien būtu neprātīgi… īstenībā grēcīgi.

Puaro, paliecies nedaudz uz priekšu, jautāja:

-     Vai tikpat grēcīgi kā pirms mēneša šeit izdarītās slepkavības?

Viņa sašļuka krēslā, ierāvās it kā sevī un čukstus sacīja:

-     Nerunājiet ar mani par to. Tad ar smagu nopūtu drebošā balsī piebilda: Tas viss ir pagājis tagad… izbeigts.

-            Kā jūs tā varat runāt, madame? No savas darba pieredzes varu jums droši apgalvot, ka ar slepkavību neko nevar izbeigt.

Viņa pakratīja galvu.

-    Nē. Nē, tās ir beigas. Lai nu kā, es jums neko nevaru līdzēt. Neko.

Puaro piecēlās un skatījās uz misis Foliatu. Viņa sacīja gandrīz draudoši:

-    Pat policija izmeklēšanu vairs neturpina.

Šoreiz Puaro pakratīja galvu.

-     Ak, nē, madame, jūs kļūdāties. Policija izmeklēšanu nav pārtraukusi. Un es ari es neesmu pārtraucis, madame. Es, Herkuls Puaro, neesmu pārtraucis šīs lietas izmeklēšanu.

Tas bija ļoti daudznozīmīgs sarunas nobeigums.

17.

No Neses Puaro devās uz ciemu, vairākkārt jautājot, viņš sameklēja Takeru māju. Uz viņa klauvējienu pie durvīm ilgu laiku neviens neatbildēja, šķita, ka klauvējienu noslāpēja misis Takeres skaļā, uzbudinātā balss iekšpusē, viņpus durvīm.

-     Ko tu te iedomājies, Džim Taker, ko tu lāčo ar saviem zābakiem pa manu tīro grīdu. Es tev saku šoreiz un simtām reižu esmu teikusi. Visu ritu berzu un tīrīju, un tagad paskat tik, kāds te atkal izskatās.

Klusa dudināšana liecināja par mistera Takera reakciju uz saņemto aizrādījumu. Šī dudināšana skanēja kā pielabināšanās.

-     Tavai aizmāršībai nav ne drusciņas attaisnojuma. Un viss tikai un vienīgi tāpēc, lai ātrāk tiktu pie radio un klausītos atkal tās sporta ziņas. Vai tad nu tiešām nevar tās pāris minūtes nokavēt, kamēr novelk zābakus. Un kas ir ar tevi, Gerij, vai tu apjēdz, ko tu dari ar to konfekti. Es necietīšu, ka manu pašu labāko sudraba tējkannu apgrābsta ar lipīgiem pirkstiem. Merilina, tur kāds ir pie durvīm, kas tas varētu būt. Ej tak un paskaties, kas tur ir.

Durvis atvērās lēnltiņām, piesardzīgi, un gadus vienpadsmit, divpadsmit vecs bērns aizdomu pilnu skatienu lūrēja uz Puaro. Tā bija tukla meitenīte mazām, zilām ačelēm, vienu vaigu noķēpājusi ar konfekti, varētu sacīt meitene ar sivēntelim līdzīgu piemīlīgumu.

-    Šite ir viens džentlmenis, mamm.

Pie durvīm pienāca misis Takere, izspūrusi, matu pinkas pārkritušas pār sakarsušo pieri.

-      Kas ir? viņa dzestri noprasīja. Mums nevajag… Viņa aprāvās, sejā atplaiksnīja tikko jaušama laipnība, kas liecināja, ka viņa nācēju atpazinusi.

-     Vai, man' dieniņ, vai tik es neredzēju jūs todien kopā ar policiju?

-     Man ļoti žēl, ka esmu atsaucis sāpīgas atmiņas, sacīja Puaro, kāpdams pāri slieksnim.

Misis Takere uzmeta bažīgu skatienu Puaro kājām, taču Puaro smalkās ādas kurpes todien bija staigājušas vienīgi pa lielceļu. Misis Takeres spoži nopulētajai grīdai nekādi dubļu traipi nedraudēja.

-    Nāciet vien iekšā, ser, viņa runāja, atpakaļ kāpdamās un atvērdama istabas durvis, kas atradās pa labi, skatoties no misis Takeres pozīcijām.

Puaro tika ievests mazā, apbrīnojami spodrā viesistabā. Te smaržoja pēc mēbeļu pulējamā vaska. Istabā atradās vēl karaļa Jēkaba laika mēbeles, vidū stāvēja apaļš galds ar diviem ģerāniju podiņiem uz tā. Puaro ievēroja smalki veidotu misiņa kamīna režģi un dažādus ķīniešu nieciņus.

-    Sēdieties, ser, sēdieties. Nevaru atcerēties jūsu vārdu. Laikam neesmu to nekad dzirdējusi.

-     Mans vārds ir Herkuls Puaro, steidzīgi atteica Puaro. Man gadījās atkal būt šajā pusē un nolēmu ienākt, lai izteiktu jums savu līdzjūtību un apvaicātos, vai ir kaut kas noskaidrots. Ceru, ka jūsu meitas slepkava ir atrasts.

-     Ne ziņas, ne miņas, sarūgtināta sacīja misis Takere. Un tas ir kauns un grēks, ka man to jautājat. Es teikšu tā, ka policija jau negrib sevi apgrūtināt, ja runa ir par tādiem ļautiņiem kā mēs. Kas tā par policiju. Ja visi policisti būs tādi kā Roberts Hoskins, pasaule pārvērtīsies par slepkavu bedri. Tas Roberts Hoskins tak neko citu nedara, kā vienīgi uzrauga mašīnu stāvvietu.

Šajā brīdī durvīs parādījās misters Takers, viņš bija noāvis zābakus un nu nāca zeķēs. Viņš bija ražena auguma vīrs, sārtu seju un bezgala miermīlīgu sejas izteiksmi.

-    Policijai nav ne vainītes, viņš teica piesmakušā balsi. Viņiem, tāpat kā visiem cilvēkiem, s;ļvi kreņķi. Tos maniakus tak nav nemaz tik viegli noķert. Viņi tak izskatās gluži tādi paši cilvēki kā es un jiļis, saprotiet, pēdējo teikumu viņš sacīja, skatīdamies! tieši uz Puaro. Mazā meitene, kura bija atvērusi durvis, tagad nostājās tēvam aiz muguras, pie viņas pielīda gadus astoņus vecs zēns un pabāza galvu gar meitenes sānu. Abi ar interesi aplūkoja Puaro.

-     Tā laikam ir jūsu jaunākā meitiņa, Puarļo secināja.

-    Jā, tā ir Merilīna, atbildēja Takers. Un tas ir Gerijs. Nāciet tak un pasakiet labdien, kas tā paļr tādu lūrināšanos.

Gerijs kāpās atpakaļ.

-    Tāds viņš ir, kautrīgs, sacīja zēna māte.

-     Jūs esat cilvēks, ser, tā es domāju, teica misters Takers, ka atnācāt apjautāties par Mar lēnu. Vai, vai, tā lieta bija tik briesmīga.

-     Es nāku tieši no misis Foliatas, Puaro stāstīja. Viņa arī, šķiet, ļoti pārdzīvo notikušo.

-    Kopš tās dienas viņa visu laiku jūtas čābiski, misis Takere ierunājās. Viņa ir veca dāma, tas viņai bija šaušalīgs trieciens, ka tādas lietas notiek viņas īpašumā.

Puaro konstatēja, ka atkal visi neapzināti uzskata Neses māju par misis Foliatas īpašumu.

-     Viņai ir tāda kā vainas apziņa, piebilda misis Takere, ne jau tieši tā, ka viņa būtu tā gribējusi.

-     Kurš tieši ierosināja, ka Marlēnai vajadzētu tēlot upura lomu? Puaro jautāja.

-    Tā dāma no Londonas, tā, kas raksta tās grāmatas, misis Takere bez vilcināšanās atbildēja.

Puaro uzmanīgi piebilda:

-     Viņa šeit ir svešiniece. Viņa taču Marlēnu nepazina.

-     To visu nokārtoja misis Mastertona, skaidroja misis Takere, un, man domāt, misis Mastertona Marlēnai arī pavēstīja. Un Marlēna, man jāsaka, bija varen priecīga par tādu ziņu.

Puaro juta, ka viņa priekšā atkal ir it kā siena Bet viņš zināja ka misis Oliveru uztrauca aizdomas par ko nelāgu, tāpēc viņa aicināja viņu šurp. Kāds tika darbojies savās interesēs un realizējis savu slepeno vēlēšanos ar citu cilvēku, slavenu cilvēku palīdzību.

-     Man nav skaidrs, misis Takere, vai Marlēna bija pazīstama ar… ar to slepkavu maniaku.

-     Nevienu tādu mošķi viņa nepazina, misis Takere pavisam noteikti atbildēja.

-     Ak, Puaro sacīja, jūsu vīrs nupat teica, ka šos maniakus ir ļoti grūti atrast, jo viņi izskatoties tādi paši kā… jūs un es. Varbūt kāds ar Marlēnu tika iepazinies pirms svētkiem vai svētku laikā. Varbūt viņi sadraudzējās, un viņu starpā nebija nekā nepiedienīga. Varbūt viņš Marlēnai kaut ko dāvināja.

-      Vai, nē, ser, nekā tāda nebija. Marlēna tak neņemtu dāvanas no svešinieka. Es viņu tā netiku audzinājusi.

-    Bet varbūt viņa domāja, ka tur nav nekā ļauna, uzstāja Puaro. Iedomājieties, ja tā varētu būt kāda jauka lēdija, kas viņai piedāvāja kādu sīkumu.

-    Jūs domājat to jauno, to misis Legī, kas apmetusies dzirnavu vasarnīcā?

-    Jā, atteica Puaro. Vai vēl kādu citu.

-     Reiz iedeva Marlēnai lūpu krāsu, meitēns man pastāstīja, misis Takere atcerējās. Es spēru vai zemes gaisā. Nepieļaušu, ka tu to mēslu zieķē uz savas sejas, es Marlēnu rāju. Iedomā tak, ko par to teiks tēvs. Šī iecirtās, to viņai esot iedevusi lēdija, tā, kas dzīvojot Lauderu mājā, teikusi, ka meitēns pat iedomāties nevarot, kā viņai piestāvēšot. Es atkal sacīju, lai neklausās, ko tās

Londonas lēdijas gvelž. Lai viņas mālē savus ģīmjus un pieķepina skropstas, lai dara, ko vien grib. Bet tu esi godīga meitene, es Marlēnai teicu, un tev mute jāmazgā ar ziepēm, kamēr tu krietni vien paaudzies.

-     Varu iedomāties, ka Marlēna jūsu teiktajam nepiekrita, Puaro pasmaidīja.

-     Ja es ko saku, tad tam tā jābūt, misis Takere noskaldīja.

Tuklā Merilīna pēkšņi iespurdzās smieklos. Puaro tūdaļ paskatījās meitenei acīs.

-     Vai misis Legī deva Marlēnai vēl kaut ko? viņš jautāja.

-      Iedeva šalli un vēl kādu draņķi, kas pašai nebija vajadzīgs, priekš izrādīšanās. Labu neko. Es zinu, kas ir labs, misis Takere runāja, kādreiz, meitene būdama, strādāju Neses lielajā mājā, jā. Tajos laikos lēdijām bija labas mantas. Nebija bezgaumīgo krāsu un neilonu, un reilonu; bija īsts zīds. Un kā stāvēja tafta kleitas, tur bija ko redzēt.

-     Meitenēm nav ne vainas, mīlīgi ierunājās misters Takers. Man patīk košas krāsas, tikai tos sūdu lūpu smiņķus nevaru ciest.

-            Maķentiņ par šerpu es biju ar Marlēnu, misis Takere kavējās atmiņās, un viņas acis kļuva sārtas no asarām. Vēlāk nožēloju, ka viņu tā notēsu. Tak bija jau par vēlu, bēres bija klāt vienas un otras. Nelaime nekad nenāk viena, tā laudis runā, un tā ir patiesība.

-     Vai jūs zaudējāt vēl kādu tuvinieku? Puaro jautāja.

-     Sievas tēvu, misters Takers skaidroja. Cēlās pāri upei ar laivu no viņa krasta, bija pasēdējis pie "Trim suņiem", nakts bija melna, laikam nebija varējis uzkāpt uz mola un iekritis upē. Saprotams, viņam savā vecumā vajadzēja sēdēt klusi mājās. Bet tiem vecajiem stūrgalvjiem tak neko nevar iestāstīt. Allažiņ pie upes, trinās uz mola.

-     Tēvam trakoti patikās laivas, misis Takere stāstīja. Viņš tās uzraudzīja arī tajos senajos laikos, kad vēl bija dzīvs misters Foliats. Jā, viņa gaiši piebilda, ko lai dara, reiz tēvam bija jāaiziet. Šajā pasaulē nodzīvoti vairāk nekā deviņdesmit gadi, kas tik nebija pieredzēts. Un viņš allažiņ purpināja kādus niekus. Viņam bija laiks aiziet. Protams, bēres sarīkojām, kā pieklājas, divas bēres, vienas pēc otrām… ko tas maksāja.

Ekonomiska rakstura jautājumiem Puaro ļāva viegli paslīdēt garām, viņa smadzenes nodarbināja atmiņas par veco vīru.

Vecais vīrs… uz mola? Atceros, es tiku ar viņu runājis. Kā viņu sauca?

-      Merdels. Tāds ir mans uzvārds, ser, pirms precēšanās.

- Ja pareizi atceros, jūsu tēvs bija Nesē virsdārzļnieks, vai ne?

—, Nē, tas bija mans vecākais brālis. Es ģimenē esmņ visjaunākā, pavisam mēs bijām vienpadsmit bērni. Merdeļi, viņa ar lepnumu piebilda, Nesē strādājuši gadu gadiem, vienīgi tagad izklīduši kur nu kurais. Tēvs bija palicis pēdējais no Neses.

Puaro klusi pie sevis sacīja:

-    Nesē Foliati būs vienmēr.

-    Lūdzu jūsu piedošanu, ser?

-     Јss atkārtoju jūsu tēva vārdus, ko viņš man teica uz mola.

-     Ak, tēvs allažiņ gvelza visādas muļķības, tā viņš mēdza darīt. Šad un tad man nācās viņu apklusināt, bez žēlastības apklusināt.

-     Tātad Marlēna bija Merdeļa mazmeita, Puaro secināja. Jā… es sāku saprast… Puaro apklusa, viņā uzbangoja nepieredzēts satraukums. Jūsu tēvs tika noslīcināts, jūs sakāt, upē?

-      Jā, ser. Bija par daudz ierāvis, tā bija. Nesaprotu tikai, no kurienes viņam tā nauda. Saprotams, reižu reizēm kādu dzeramnaudinu viņš dabūja, palīdzēja cilvēkiem uz laivām vai auto stāvvietās. Blēdis, no manis viņš to naudinu slēpa. Jā, domāju, viņš bija par daudz ierāvis. Kāpdams no laivas uz mola, aizkāpa garām. Tā iekrita upē un noslīka. Nākamajā dienā viņu izskaloja pie Helmoutas. Jābrīnās tikai, ka tas nenotika nekad agrāk, viņam tak bija deviņdesmit divi gadi, un, nabags, gandrīz pusakls.

-     Tas ir svarīgs fakts, ka tas nenotika nekad agrāk…

-    Jā, jā, agrāk vai vēlāk, nelaimes gadījums var notikt…

-     Nelaimes gadījums? Puaro pie sevis sprieda. Es ļoti šaubos. Viņš piecēlās, turpinādams apcerēt dzirdēto: Kā man tas neienāca prātā. Sen vajadzēja iedomāties.

-    Lūdzu jūsu piedošanu, ser?

-      Nekas, nekas, atteica Puaro. Vēlreiz izsaku jums savu līdzjūtību sakarā ar meitas un tēva nāvi.

Puaro paspieda abiem Takeriem roku un devās prom.

Pie sevis Puaro secināja:

-     Kāds es biju muļķis… liels muļķis. Es aplūkoju notikušo pavisam no cita redzes viedokļa.

-    Ha-ai, mister.

Atskanēja savāds čuksts. Puaro palūkojās atpakaļ. Mazā Merilīna stāvēja, piespiedusies pie mājas sienas. Viņa pasauca Puaro atpakaļ un čukstēja:

-     Mamma jau visu nezina. Šalli Marlēnai neiedeva tā lēdija no mājas pie dzirnavām.

-    Kur tad viņa to ņēma?

-     Nopirka Torkijā. Lūpu krāsu ari nopirka. Un vēl nopirka smaržu… Tritons Parīzē… jocīgs nosaukums. Un vēl kārbiņu ar krēmu, tādu, par ko izlasīja kādā sludinājumā, Merilīna iesmējās. Mamma nezina Marlēna tās mantiņas glabāja savā atvilktnē zem ziemas drēbēm. Kad viņa gāja uz autobusa pieturu vai kino, viņa tad nosmērējās. Merilīna atkal iesmējās. Mamma par to neko nezināja

-     Vai pēc māsiņas nāves tava māte šīs lietiņas neatrada?

Merilīna pašapzinīgi papurināja galvu.

-     Nē, viņa čukstēja, es tās pārliku savā atvilktnē. Mamma to nezina.

Puaro krietnu bridi nolūkojās meitenē, tad teica:

-    Tu esi prātīgs bērns, Merilīna.

Merilīna, muļķīgi pasmīnējusi, atbildēja:

-    Mis Berda saka, ka man neesot vērts mēģināt tikt uz pamatskolu.

-    Bez pamatskolas ir vēl daudz kas cits, teica Puaro. Bet pasaki man, kur Marlēna ņēma naudu, lai nopirktu lūpu krāsu un pārējo?

Merilīna skatījās uz notekcauruli un nomurmināja:

-    N-n-nezinu.

-    Es gan domāju, ka tu zini, Puaro uzsmaidīdams sacīja.

Viņš bez kautrēšanās izņēma no kabatas sīknaudu.

-    Man liekas, ka ir vēl viena ļoti skaista lūpu krāsa "Karmenas skūpsts".

-    Izklausās graujoši, sacīja Merilīna, pastiepdama roķeli pēc pieciem šiliņiem. Viņa steidzīgi čukstēja: Marlēna ložņāja apkārt, visu noskatījās, jūs jau saprotiet ko. Par to, ka viņa apsolījās nevienam neko nestāstīt, viņai iedeva dāvaniņas.

Puaro palaida vaļā piecus šiliņus.

-    Skaidrs, viņš noteica.

Ar galvas mājienu viņš atsveicinājās no Merilīnas un gāja prom, atkal pie sevis murminādams, bet šoreiz ar īpašu uzsvaru:

-    Skaidrs.

Tik daudzas lietas tagad nostājās savās vietās. Ne gluži visas. Gluži viss vēl nebija skaidrs… bet nu viņš bija uz pareizā ceļa. Uz pilnīgi skaidras takas. Kaut viņam būtu bijis tik daudz prāta saskatīt to jau agrāk. Pirmā saruna ar misis Oliveru, dažu nozīmīgu vārdu pārmaiņa ar Maiku Veimenu, ļoti svarīgā saruna ar Merdeli uz mola, apgaismību nesošā frāze, ko izteica mis Brevisa… Etiena Desousas ierašanās.

Sabiedriskā telefona būdiņa bija piekļāvusies pie ciema pasta ēkas sienas. Puaro iegāja un uzgrieza numuru. Pēc minūtes viņš jau runāja ar inspektoru Blendu.

-    Kur jūs atrodaties, mesjē Puaro?

-    Esmu šeit, Neskombē.

-    Bet vakar pēcpusdienā jūs vēl bijāt Londonā.

-    Ja ir kārtīgs vilciens, vajadzīgas tikai trīsarpus stundas un jūs jau esat šeit, Puaro paskaidroja. Man jāuzdod jums viens jautājums.

-Jā?

-    Kāda jahta bija Etienam Desousam?

-      Laikam varu uzminēt, mesjē Puaro, ko jūs domājat, bet galvoju, nekā tamlīdzīga nebija. Jahta nebija piemērota kontrabandai, ja domājat šai virzienā. Uz tās nebija nekādu slepenu nodalījumu vai caurumu. Mēs būtu atraduši, ja slēpņi būtu bijuši. Tur nebija, kur noglabāt līķi.

-     Jūs kļūdāties, mans draugs, runa ir pavisam par ko citu. Es gluži vienkārši gribēju zināt, vai jahta bija liela vai maza?

-     O-o! Tā bija ārkārtīgi grezna… tā varēja maksāt vai visu pasaules naudu. Viss ļoti gaumīgs, svaigi krāsots, grezna iekārta.

-     Pareizi, sacīja Puaro. Viņa balss skanēja tik apmierināti, ka inspektors jutās pārsteigts.

-    Ko īsti jūs gribat noskaidrot, mesjē Puaro? viņš jautāja.

-     Etiens Desousa, Puaro atbildēja, ir ļoti bagāts cilvēks. Tas ir ļoti svarīgi, mans draugs.

-    Kāpēc? uzstāja inspektors Blends.

-    Tas saskan ar manu jaunāko pieņēmumu, atbildēja Puaro.

-    Jums ir kāds pieņēmums?

-    Jā. Beidzot ir. Visu šo laiku biju ļoti aprobežots.

-    Jūs gribat sacīt, ka mēs bijām ļoti aprobežoti.

-    Nē, atteica Puaro, to es attiecinu tikai uz sevi. Man tika dota, tikpat kā uzdāvināta iespēja saskatīt pilnīgi skaidru notikumu kopsakarību, bet es nespēju to izdarīt.

-    Vai tagad esat atklājis kaut ko noteiktu?

-    Domāju, ka jā.

-    Paklausieties, Puaro…

Bet Puaro jau bija nolicis klausuli. Sameklējis savās kabatās pieejamo sīknaudu, viņš piezvanīja misis Oliverai uz viņas Londonas numuru.

-     Bet, lūdzu, netraucējiet, viņš steidzīgi piebilda pēc tam, kad bija pateicis savu vajadzību, un nelieciet lēdijai atbildēt uz manu zvanu, ja viņa pašreiz strādā.

Puaro atcerējās, cik nikni misis Olivera bija šķendējusies par to, ka Puaro piezvanīdams bija pārrāvis viņas radošo domu plūdumu, kas bija centrējusies ap kādu vecmodīgu kamzoli ar garām piedurknēm. Ierobežotais sīknaudas daudzums tomēr neļāva viņam pilnībā realizēt piesardzīgo rīcību.

-    Kā īsti ir, balss pieprasīja, vai jūs vēlaties personiski runāt, vai ne?

-     Es vēlos, atteica Puaro, upurēdams misis Oliveras radošo ģenialitāti uz savas nepacietības altāra. Viņš jutās atvieglots, kad klausulē izdzirda misis Oliveras balsi. Viņa aprāva Puaro atvainošanās straumi.

-     Tas ir brīnišķīgi, ka jūs man piezvanījāt, viņa čaloja. Man nupat vajadzēja sniegt interviju par tēmu, kā es rakstu savas grāmatas. Tagad man ir iespēja likt sekretārei piezvanīt un pateikt, ka esmu neizbēgami aizkavēta.

-     Bet, madame, jums nevajag dot man iespēju jūs aizkavēt…

-     Šis nav tas gadījums, misis Olivera priecīgi iesaucās. Esmu padarījusi sevi par šausmīgu muļķi. Saprotiet mani, ko lai stāsta par tēmu, kā jūs rakstāt grāmatas? Es varu pateikt vienīgi to, ka vispirms ir jāizdomā un pēc tam jāpiespiež sevi apsēsties un to uzrakstīt. Un tas ir viss. Lai to pateiktu, man būtu vajadzīgas tieši pāris minūtes, un līdz ar to saruna tiktu izbeigta un ziņkārība apmierināta. Nesaprotu, kāpēc visi tik kāri grib runāt par to, kā rakstnieks raksta. Manuprāt, rakstniekam ir jāraksta un nevis jārunā.

-    Un tomēr es gribu jautāt tieši to, kā jūs rakstāt savus darbus.

-     Jūs varat jautāt, misis Olivera atbildēja, bet es droši vien nezināšu, ko atbildēt. Varu pateikt vienīgi to, ka rakstnieks apsēžas un raksta. Acumirklīti, gatavodamās šai intervijai, uzmaucu galvā mežonīgi dīvainu platmali, tagad man tā jānoņem.Uz brīdi klausulē iestājās klusums, pēc tam misis Olivera turpināja savu tērzēšanu: Cepures mūsdienās ir vienīgi simbols, vai ne? Man šķiet, ka cepures vairs neliek tāpēc, ka tās nepieciešamas, lai galvai būtu silti, lai pasargātu cilvēku no saules, bet gan vienīgi tāpēc, lai paslēptu seju no cilvēkiem, ar kuriem nepatīk satikties. Piedodiet, mesjē Puaro, vai jūs kaut ko teicāt?

-     Es vienkārši ievilku elpu. Tas ir tik neparasti, Puaro godbijīgā balsī sacīja. Jūs vienmēr man pametat idejas. Tāpat, kā mans draugs Hastings, kuru tik sen neesmu redzējis. Jūs pateicāt priekšā atrisinājumu vienam no maniem nezināmajiem. Bet par to šobrīd vairs nerunāsim. Atļaujiet uzdot jums manu jautājumu. Vai pazīstat kādu atomzinātnieku?

-     Vai es pazīstu kādu atomzinātnieku? misis Olivera izbijusies atkārtoja. Nezinu. Iespējams. Pazīstu dažus profesorus. Bet nekad neesmu īsti zinājusi, ar ko viņi nodarbojas.

-            Jūs taču toreiz savā slepkavas meklēšanas spēlē izraudzījāties kādu atomzinātnieku kā iespējamo vainīgo.

-     Ak toreiz! Gribēju, lai viss būtu moderni. Saprotiet, kad pagājušajā gadā gāju pirkt mazbērniem Ziemassvētku dāvanas, nekā cita nebija, izņemot zinātnisko fantastiku, kaut kas no stratosfēras, reaktīvās rotaļlietas, tāpēc, izdomājot scenāriju tai spēlei, nolēmu par aizdomās turēto izraudzīties atomzinātnieku, lai būtu ļoti mūsdienīgi. Atklāti runājot, ja romānā man nepieciešams tehniskais žargons, es to vienmēr varu paņemt no Aleka Legī.

-    Aleks Legī… vai tas ir Pegijas Legī vīrs? Vai viņš ir atomzinātnieks?

-    Jā, viņš ir. Bet ne no Hārvelas. Kaut kur no Velsas. No Cardifas… vai Bristoles, Helmas upes krastā viņi īrēja vasarnīcu. Jā, protams, galu galā iznāk, ka vienu atomzinātnieku es pazīstu.

-     Un jums šī ideja par atomzinātnieku radās pēc tikšanās Nesē ar misteru Legī? Bet viņa sieva taču nav dienvidslāviete?

-   Ak, nē, misis Olivera attrauca. Pegija ir angliete, visīstākā angliete. Jūs, bez šaubām, to nopratāt?

-    Kā jums ienāca prātā doma par sievu dienvidslāvieti?

-     Patiešām nezinu… Varbūt sakarā ar iebraucējiem? Varbūt sakarā ar studentiem? Iespējams, ideja dzima, tiekoties ar tām meitenēm no jauniešu viesnīcas, kas mežā šķērsoja Neses robežu un runāja lauzītā angļu valodā.

-     Skaidrs… Jā, tagad man daudz kas kļūst skaidrs.

-    Un arī laiks, sacīja misis Olivera.

-    Pardon?

-     Es gribēju jautāt par laiku, misis Olivera atkārtoja. Jūs sakāt, ka jums ir skaidrs, bet līdz šim brīdim jūs vēl neko neesat noskaidrojis. Viņas balsī skanēja pārmetums.

-     Vienā mirklī nevar noskaidrot pilnīgi visu. Puaro aizstāvējās. Policija, viņš sacīja, nonāca pilnīgā strupceļā.

-     Ak, policija, misis Olivera novilka, ja Skotlendjardu vadītu sieviete…

Labi zinādams misis Oliveras iecienītāko frāzi, Puaro pasteidzās viņu pārtraukt.

-    Lieta ir ļoti sarežģīta, viņš teica, ārkārtīgi sarežģīta. Bet patlaban… atklāšu noslēpumu… es esmu skaidrībā.

Misis Oliveru Puaro paziņojums absolūti neietekmēja.

-     Atļaušos piezīmēt, viņa teica, ka šajā laikā tur notikušas divas slepkavības.

-    Trīs. Puaro viņu pārlaboja.

-    Trīs slepkavības? Kas ir trešais?

-     Kāds vecs vīrs, vārdā Merdels, Puaro atteica.

-     Par to neesmu neko dzirdējusi, misis Olivera sacīja. Vai būs kaut kas avīzēs?

-     Nē, atbildēja Puaro, pagaidām visi uzskata, ka tas ir bijis vienkārši nelaimes gadījums.

-    Un tas nebija nelaimes gadījums?

-    Nē, tas nebija nelaimes gadījums, atbildēja Puaro.

-    Vai! Tad pasakiet man, kas viņu nogalināja… varbūt viņu nogalināja… Varbūt pa telefonu to nevar teikt?

-    Pa telefonu tādas lietas nesaka.

-    Tad es piezvanīšu jums vēlāk, misis Olivera teica. Es nevarēšu nociesties.

-    Acumirkli, Puaro sacīja, gribēju jums vēl ko jautāt. Bet kas tas bija?

-    Tā ir vecuma pazīme, misis Olivera secināja. Arī man tā gadās. Arī es aizmirstu…

-     Ir kāds nieciņš, kas man neliek miera. Es iegriezos laivu mājā…

Viņš domāja par humoristisko žurnālu kaudzi. Uz viena žurnāla malas Marlēna bija uzšņāpusi "Alberts satiekas ar Dorinu". Viņam bija tāds iespaids, ka kaut kā trūka… šajā sakarā kaut ko vajadzēja pajautāt misis Oliverai.

-     Vai jūs vēl tur esat, mesjē Puaro? iesaucās misis Olivera. Šajā brīdī operators iekasēja papildu samaksu. Kad šīs formalitātes bija nokārtotas, Puaro teica:

-    Vai jūs tur vēl esat, madame?

-    Es joprojām esmu tepat, atbildēja misis Olivera. Netērēsim velti naudu, lai viens otram jautātu, vai mēs te vēl esam. Ko īsti jūs gribējāt jautāt?

-     Kaut ko ļoti nozīmīgu. Vai jūs atceraties slepkavas meklēšanas spēli?

-     Nu, un tad? Protams, atceros. Mēs taču nupat par to runājām, vai ne?

-      Es pieļāvu vienu bezgala rupju kļūdu, Puaro teica. Neizlasīju jūsu rakstīto spēles scenāriju. Toreiz, lietu izmeklējot, tas likās mazsvarīgi. Es kļūdījos. Tas bija svarīgi. Jūs esat jūtīgs cilvēks, madame. Jūs iespaido apkārtējā vide, cilvēki, ar kuriem tiekaties. Tas viss iespaido jūsu darbu. Nemanāmi, bet tomēr jūsu ražīgās smadzenes no tā smeļas iedvesmu.

-     Jūs ārkārtīgi skaisti runājat, misis Olivera piezīmēja, bet ko jūs gribat ar to sacīt?

-     To, ka jūs par šo noziegumu esat zinājusi vairāk, nekā pati to aptvērāt. Tagad sakarā ar jautājumu, kuru gribēju jums uzdot… īstenībā diviem jautājumiem, pirmais ir ļoti svarīgs. Vai sākotnēji, kad rakstījāt spēlei scenāriju, jūs paredzējāt, ka upuris tiks atklāts laivu mājā?

-    Nē, to es neparedzēju.

-    Kur jūs paredzējāt to atklāt?

-     Tanī mazajā spocīgajā vasaras mājiņā, kas iebridusi rododendru krūmos netālu no lielās mājas. Iedomājos, ka tā būtu visbrīnišķīgākā vietiņa. Bet tad kāds, neatceros, kurš tieši, uzstāja, ka upura novietošanai vajadzētu izvēlēties tējas paviljonu. Nu, tā, protams, bija pagalam muļķīga ideja. Saprotiet, tur jebkurš varēja nejauši iemaldīties, iepriekš neatminot nevienu pašu jautājumu! Cilvēki neprot domāt. Es, protams, nevarēju šim ierosinājumam piekrist.

-     Tātad jūs piekritāt ierosinājumam tējas paviljona vietā labāk izvēlēties laivu māju?

-     Jā, tieši tā arī notika. Pret laivu māju man nebija ko iebilst, kaut, manuprāt, mazā vasaras mājiņa būtu bijusi vispiemērotākā vieta.

-    Jā, par šo variantu jūs man izklāstījāt pirmajā dienā. Vēl kas: vai atceraties, jūs man stāstījāt, ka Marlēnai laika kavēšanai tika atstāti humoristiski žurnāli, un uz viena no šiem žurnāliem bija uzrakstīts pēdējais atminējums?

-    Jā, protams.

-     Sakiet, uzraksts varēja skanēt apmēram tā… Puaro atmiņā pārcilāja dažādas frāzes, Alberts satiekas ar Dorinu. Džordžijs Pourgijs bučojas ar ekskursantēm mežā. Pīters knaiba meitenes kino laikā?

-     Ak, svētā debess, nē, misis Olivera atbildēja. Tādas muļķības netika rakstītas. Mana frāze skanēja, lūk, tā: "Meklējiet robežpārkāpēju mugursomā", misis Olivera paziņoja klusā, noslēpumainā balsī.

-     Pārsteidzoši! iesaucās Puaro. Ārkārtīgi pārsteidzoši! Šis žurnāls, protams, bija paņemts. Tas noteikti varēja uzvedināt uz kādām domām!

-     Mugursoma, protams, atradās uz grīdas, blakus meitenei un…

-    Ak, bet es domāju par pilnīgi citu mugursomu.

-    Jūs man jaucat prātu ar visām tām mugursomām, misis Olivera pukojās. Manā scenārijā bija viena vienīga mugursoma. Vai jūs neinteresē, kas tajā atradās?

-      Pilnīgi nemaz, atteica Puaro. Būtu gan jāsaka, Puaro laipni piebilda, jutīšos apburoši aizgrābts, uzzinot… bet…

Misis Olivera šo to noslāpēja.

-    Ļoti ģeniāli, man šķiet, viņa paziņoja, lepodamās ar savām autortiesībām. Redziet, Marlēnas mugursomā, kas tika iecerēta kā mugursoma, kas pieder dienvidslāvietei, ja jūs mani saprotat…

-    Jā, jā, — steidzīgi atteica Puaro, baidīdamies, ka apmaldīsies misis Oliveras ideju miglājā.

-   Nūja tajā atradās zāļu pudelīte ar indi, ar kurn lauku muižnieks noindēja savu sievu. Redziet, te uzturējās kāda meitene no Dienvidslāvijas, kas mācījās par medmāsu, viņa tajā laikā, kad pulkvedis BlanLs naudas dēļ noindēja savu pinno sievu, bija pulkveža mājās. Un viņa saprotiet, atrada šo pudelīti un paņēma pēc tam viņa ar šo pudelīti viņu šantažēja. Un, protams, tāpēc viņš viņu nogalināja Vai tas iederas, mesjē Puaro?

-    Iederas kur?

-    Jūsu projektā, sacīja misis Olivera.

-     Pilnīgi nemaz, atteica Puaro un steidzīgi piebilda, neraugoties uz to, pieņemiet manu apsveikumu, madame. Esmu pārliecināts, ka jūsu spēle izrādījās tik ģeniāla, ka neviens nebija spējīgs uzvarēt un iegūt balvu.

-    Jūs kļūdāties, misis Olivera viņu pārtrauca. Vēlu vakarā, ap kādiem septiņiem, par izredzēto kļuva kāda veca, jautra dāma. Viņa bija atrisinājusi visus uzdevumus, atminējusi visu minamo un ar triumfu ieradās pie laivu mājas. Saprotams, tur priekšā jau darbojās policija. Tad viņa uzzināja par slepkavību, no visiem svētku dalībniekiem viņa izrādījās pati pēdējā, kas uzzināja traģisko jaunumu. Un tomēr balvu viņa saņēma. Misis Olivera pašapmierināti noteica.

-     Un tas drausmīgais jauneklis ar vasarsraibumiem, kurš teica, ka es mirkstot alkoholā kā zivs ūdenī, tālāk par hortenziju dārzu netika.

-     Kādu dienu, madame, Puaro viņu pārtrauca, -jūs man izstāstīsiet šo savu stāstu.

-     Bez šaubām, atteica misis Olivera. Es domāju, ka tam jātop par grāmatu. Būtu žēl šo materiālu neizmantot.

Un, iespējams, būtu vietā pieminēt, ka pēc kādiem trim gadiem Herkuls Puaro ieraudzīja grāmatu ar nosaukumu "Sieviete dārzā", tas bija Ariadnes Oliveras romāns, lasot to, Puaro sev par lielu brīnumu atklāja, ka dažas personas un notikumi šķita nedaudz pazīstami.

18.

Saule jau rietēja, kad Puaro nokļuva līdz dzirnavu vasarnīcai, kuru apkārtnē dēvēja par rožaino māju, lejā pie Louderu līča. Viņš pieklauvēja pie durvīm, un tās atsprāga vaļā tik zibenīgi, ka viņš satrūkās. Durvīs stāvēja jauns, nīgri noskaņots vīrietis un pirmajā mirklī nācēju nepazina. Tad viņš, pēkšņi iesmējies, bilda:

-     Sveicināti! Tas esat jūs, detektīvs, pēdu dzinējs. Nāciet iekšā, mesjē Puaro. Es pašreiz pakojos.

Puaro pieņēma uzaicinājumu un iegāja vasarnīcā. Mājas iekārtojums izskatījās vienkāršs un samērā trūcīgs. Istaba, kurā viņi iegāja, bija viscaur piemētāta ar Aleka Legī mantām grāmatām, papīriem, drēbēm un uz grīdas stāvēja atvērta ceļasoma.

-    Izrādes pēdējais cēliens, sacīja Aleks Legī. Pegija ir jau prom. Domāju, tas jums jau zināms.

-    Nē, to es nezināju.

Aleks Legī atkal iesmējās.

-    Priecājos, ka vismaz kaut ko jūs vēl nezināt. Jā, mūsu laulības dzīves termiņš ir beidzies. Turp

māk viņa plāno savu dzīvi saistīt ar to pieradināto arhitektu.

-    Man ļoti žēl, teica Puaro.

-    Neredzu iemeslu, kāpēc lai jums būtu žēl.

-     Man ir žēl, Puaro atkārtoja, pārvietodams divas grāmatas un kreklu un apsēzdamies dīvāna stūrī, jo es domāju, ka ar arhitektu viņa būs tikpat laimīga, cik laimīga būtu ar jums.

-    Pēdējo sešu mēnešu laikā ar mani viņa diez cik laimīga nebija.

-     Seši mēneši tā nav visa dzīve, Puaro sacīja. Tas ir tikai viens mazs fragmentiņš no laulības dzīves, kas iespējama ilga un laimīga.

-    Jūs gan runājat kā draudzes gans, vai ne?

-     Iespējams. Atļaujiet man, mister Legī, jums pateikt, ka pie tā, ka jūsu sieva nejutās ar jums laimīga, galvenokārt laikam esat vainojams jūs pats.

-     Pats par sevi saprotams, tā viņa domā. Pie visa vainīgs esmu vienīgi es, tā laikam ir.

-     Ne gluži pie visa, bet zināma daļa vainas jums jāuzņemas.

-    Ak vai, kraujiet vien visu virsū man. Es būtu varējis noslīcināties tajā nolādētajā upē, un tad būtu visu lietu kārtība.

Puaro domīgi nolūkojās viņā.

-    Man prieks redzēt, viņš piezīmēja, ka jūsu personiskās nebūšanas jūs uztrauc daudz vairāk nekā pasaules nebūšanas.

-    Pasaule turpina riņķot, ar rūgtumu balsī atteica Aleks Legī, bet es esmu sevi pataisījis par galīgu muļķi, par liela mēroga neveiksminieku.

-    Jā, Puaro secināja, es teiktu, ka jūsu rīcība ir bijusi vairāk neveiksmīga nekā peļama.

Aleka Legī skatiens sastinga.

-     Kurš jūs ir nolīdzis mani izspiegot? viņš nikni jautāja. Vai Pegija?

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Kāpēc? Tāpēc… oficiāli taču nekas nav noticis. Tāpēc secinu, ka esat nolīgts privāti un privāti ieradies šeit.

-     Jūs maldāties, atteica Puaro. Ne brīdi neesmu jūs izsekojis. Kad ierados šeit, par jūsu esamību man nekas nebija zināms.

-     Kā tad jūs zināt, ka esmu neveiksminieks, nevis muļķis?

-     Vienīgi vērojot un izdarot secinājumus, Puaro atteica. Es izdarīšu vienu mazu minējumu, un jūs man pateiksit, vai man ir taisnība.

-            Varat izdarīt daudzus mazus minējumus, ja vēlaties, Aleks Legī atbildēja. Tikai neceriet, ka es jūs izklaidēšu,

-      Es domāju, iesāka Puaro, ka pirms vairākiem gadiem jūs interesēja viena politiska partija un jūs to atbalstījāt. Kā daudzi jauni cilvēki zinātnieku aprindās. Jūsu profesijas cilvēkiem darbošanās partijā, politikā vienmēr ir saistīta ar aizdomām. Manuprāt, jūs nebijāt sevi nopietni sakompromitējis, bet, esmu pārliecināts, uz jums tika izdarīts spiediens un jums tika prasīts tas, kam nevarējāt piekrist. Jūs mēģinājāt no šīs politiskās spēles izstāties, tāpēc jums nācās sastapties ar draudiem un šantāžu. Jūs tikāt aicināts ar kādu uz pārrunām. Ļoti šaubos, vai kādreiz uzzināšu tā jaunā cilvēka vārdu. Es viņu vienmēr saukšu par jaunekli ar bruņurupučiem apzīmētā kreklā.

Aleks Legī sāka skaļi un drudžaini smieties.

-    Tas krekls ir smieklīgs joks. Taču apstākļi tobrīd man nelikās nemaz smieklīgi.

Puaro turpināja.

-     Jūsu raizes par pasaules likteni un raizes par jūsu personisko stāvokli padarīja jūs par tādu, atļaujiet teikt, tādu vīrieti, ar kuru nevienas sievietes kopdzīve nevar būt laimīga. Jūs neuzticējāties savai sievai. Tā bija, es teiktu, jūsu nelaime, jo jūsu sieva ir uzticama sieviete, un, ja viņa būtu zinājusi, cik tobrīd jutāties nelaimīgs un izmisis, viņa nostātos jūsu pusē un no visas sirds atbalstītu. Taču toreizējā situācija nelaimīgā kārtā vedināja jūsu sievu uz domām salīdzināt jūs ar viņas agrāko draugu Maiku Veimenu.

Puaro piecēlās kājās.

-     Es jums, mister Legī, ieteiktu beigt pakošanos, cik vien ātri iespējams, un doties pakaļ jūsu sievai uz Londonu, lūgt viņai piedošanu un pastāstīt, ka ar politiku saistītās nebūšanas ir beigušās.

-    Ak tā jūs man iesakāt, Aleks Legī uzbudināti iesaucās. Un kāda, velns lai parauj, jums par to daļa?

-     Nekāda, teica Puaro. Viņš pagriezās uz durvju pusi. Bet man vienmēr ir taisnība.

Brīdi valdīja klusums. Tad atskanēja Aleka Legī skaļi un sirsnīgi smiekli.

-     Ziniet, viņš ierunājās, es domāju, ka pieņemšu jūsu padomu. Šķiršanās sasodīti dārgi izmaksā. Turklāt, ja jūs iegūstat sievieti, kuru vēlaties, un pēc tam neesat spējīgs viņu paturēt, tas ir ārprātīgi pazemojoši, vai jums tā nešķiet? Es tūdaļ došos uz viņas dzīvokli Celsijā un, ja tur sastapšu Maiku Veimenu, sagrābšu viņu aiz skaistās, tamborētās kaklasaites, kuru viņš mēdz nēsāt, un kratīšu tik ilgi, kamēr izkratīšu dzīvību no viņa laukā! Tas būs lieliski! Jā, tas patiesi būs lieliski!

Legī seja atplauka priecīgā smaidā.

-     Atvainojiet, ka man tik riebīgs raksturs, viņš sacīja, un liels paldies.

Viņš paklapēja Puaro pa plecu. Sirsnīgais žests bija tikai tik spēcīgs, ka Puaro no tā vienīgi salīgojās, bet nenokrita. Mistera Legī draudzība, izrādījās, spēja izraisīt lielākas fiziskas sāpes nekā viņa niknums.

-    Un tagad, Puaro pie sevis teica, aiziedams no Dzirnavu vasarnīcas ar domām vēl arī par savām sāpošajām kājām un lūkodamies krēslas ieskautajās debesīs, uz kurieni lai es tagad eju?

19.

Policijas priekšnieks un inspektors Blends ar lielu ziņkāri sagaidīja Puaro ierašanos. Policijas priekšnieks nebija savā labākajā noskaņojumā. Blenda rāmā uzstājība bija panākusi, ka policijas priekšnieks atsauc šovakar norunātās pusdienas.

-     Zinu jau, zinu, Blend, viņš nīgri sacīja. Var gadīties, ka savulaik viņš varēja būt mazais beļģu burvis, bet, cilvēk, tici man, viņa laiks ir pagājis. Cik viņam jau gadu?

Blends centās taktiski izvairīties no atbildes uz šo jautājumu, turklāt viņš nemaz nezināja cik. Pats Puaro no sarunas par vecumu, par saviem gadiem meistarīgi izvairījās.

-    Ser, viņš kuru katru bridi var būt šeit. Mums nav citas izejas. Mēs esam tikpat kā pie sienas piespiesti.

Policijas priekšnieks izdvesa caur degunu skaļu nopūtu.

-     Zinu jau, zinu. Sāku gandrīz vai ticēt misis Mastertonas ieteikumiem slepkavas meklēšanā. Es izmantotu pat asinssuņus, ja vien zinātu, kur tos izmantot.

-    Asinssuņi nespēj dzīt pēdas pa ūdeni.

-    Jā. Zinu, Blend, jūs par to visu esot vienmēr domājis. Es jums labprāt piekristu. Bet nav absolūti nekādu motīvu, saprotiet. Visi gali ūdenī.

-    Varbūt visi gali ir prom uz salām.

-     Domājat, ka Hetija Stabsa varēja kaut ko zināt par Desousu? Tāda iespēja varētu pastāvēt. Viņa bija mazliet, teiksim, padumja. Savā muļķa prātā viņa varēja jebkurā brīdī kaut ko izpļāpāt. Vai tā jūs domājat?

-    Apmēram.

-     Ja tā, tad kāpēc viņš tik ilgi atlika šo braucienu pāri jūrai?

-      Iespējams, ser, ka viņš īsti nezināja, ko iesākt, kas ar Hetiju noticis. Pēc viņa versijas, viņš esot izlasījis kādā avīzē par Nesi un tās skaisto saimnieci. Un par tādu es allaž esmu viņu uzskatījis, Blends iestarpināja, par sudraba priekšmetu, pie kura piekarināta ķēde ar dažnedažādiem karekļiem, kas kādreiz žvadzējuši pie vecmāmiņu un citu dzimtas locekļu jostām. Šķiet, sieviešu izpratnē mājas "saimniece" nozīmē: mājas valdniece. Kā jau teicu, iespējams, Desousam agrāk nebija zināms, kas noticis ar viņa māsīcu un ar ko viņa apprecējusies.

-            Un, tiklīdz viņš uzzināja, tā steidzīgi devās ar jahtu pāri jūrai, lai viņu nogalinātu? Nepārliecinoši, Blend, ļoti nepārliecinoši.

-    Bet varētu būt, ser.

-    Un kas varētu būt zināms šai sievietei?

-     Atcerieties, ko viņa teica vīram. "Viņš nogalina cilvēkus."

-     Atcerēties par slepkavību? No tā laika, kad viņai bija piecpadsmit gadu? Paļauties tikai uz vienu viņas izteikumu? Vai viņam var ko pierādīt?

-    Mēs nezinām faktus, Blends iebilda. Jūs, ser, pats zināt, ja fakti ir, vienīgi tad tos iespējams pārbaudīt un pierādīt.

-    Jā, jā. Mēs ievācām informāciju par Desousu… pa mūsu parastajiem kanāliem… un neko neuzzinājām.

-Tieši tāpēc, ser, varētu būt, ka šis dīvainais beļģis kaut ko ir sameklējis. Tajā laikā viņš uzturējās Nesē, tas ir ļoti svarīgs apstāklis. Lēdija Stabsa ar viņu runājusi. Varbūt sīkumus, ko viņa starp citu pateikusi, tos visus kopā saliekot, beļģis atklājis ko būtisku. Viss var būt, šodien viņš visu dienu ir Neskombē.

-     Un viņš jums zvanīja, lai pajautātu, kāda izskatījās Etiena Desousas jahta?

-    Jā, kad viņš piezvanīja pirmo reizi. Otrreiz viņš lūdza mani sarunāt tikšanos ar jums.

-     Nu labi, policijas priekšnieks paskatījās pulkstenī. Ja viņš pēc piecām minūtēm neatnāks…

Bet tieši šajā brīdī atvērās durvis un tika pieteikts Herkuls Puaro.

Šoreiz viņa āriene nebija tik nevainojama, kā parasti tā mēdza būt. Mitrā Devonas gaisa iespaidā ūsu gali bija nolaidušies uz leju, smalkās ādas kurpes notrieptas ar dubļiem, mati izspūruši, turklāt viņš nedaudz kliboja.

-    Lūk, jūs esat klāt, mesjē Puaro, sacīja policijas priekšnieks, paspiežot Puaro roku. Mēs degam nepacietībā dzirdēt, ko jaunu mums pastāstīsiet.

Policijas priekšnieka balsī varēja jaust ironiju, bet Herkuls Puaro, būdams samircis un noguris, nebija noskaņots pievērst sacītajam īpašu vēribu.

-    Neizprotu, viņš teica, kā agrāk neredzēju šo vienkāršo patiesību!

Policijas priekšnieks Puaro sacīto uzņēma vēsi.

-     Un tagad jūs redzat patiesību? Vai tā mums to saprast?

-    Jā… vēl daži sīkumi ir palikuši… bet galvenajos vilcienos viss ir skaidrs.

-    Mēs gribētu vairāk sīkumus, nevis galvenos vilcienus, dzedri teica policijas priekšnieks. Mēs gribam pierādījumus. Vai jums ir pierādījumi, mesjē Puaro?

-     Varu jums pateikt, kur šos pierādījumus meklēt.

Inspektors Blends strupi jautāja:

-Kur?

Puaro pagriezās pret viņu ar jautājumu:

-    Etiens Desousa, man šķiet, ir jau aizbraucis?

-    Pirms divām nedēļām, ar nožēlu balsī atteica Blends. Nebūs viegli dabūt viņu šurp.

-    Viņu varētu pārliecināt atbraukt.

-    Pārliecināt? Nav taču nekādu pierādījumu, lai izrakstītu apcietināšanas orderi.

-    Runa nav par apcietināšanas orderi. Ja viņu iepazīstinātu ar faktiem…

-     Kādiem faktiem, mesjē Puaro? Policijas priekšnieks kļuva neiecietīgs. Par kādiem faktiem jūs te stāstāt?

-     Viens no pirmajiem faktiem ir tas, ka Etiens Desousa šeit ieradās ar greznu jahtu, kas liecina, ka viņa ģimene ir bagāta; nākamais fakts: Merdels bija Marlēnas vecaistēvs (to uzzināju tikai šodien); vēl viens fakts: lēdija Stabsa mīlēja nēsāt kūliju tipa cepures; vēl: misis Olivera, neraugoties uz viņas neierobežoto un mainīgo fantāziju, pašai par pārsteigumu spēj trāpīgi spriest par cilvēku raksturiem; ir arī tāds fakts: Marlēnas Takeres atvilktnē glabājās paslēptas lūpu krāsas un smaržas; un vēl viens fakts: mis Brevisa apgalvo, ka lēdija Stabsa likusi viņai aiznest uz laivu māju Marlēnai limonādi un našķus.

-     Fakti? Policijas priekšnieks nikni skatījās uz Puaro. Tos jūs saucat par faktiem? Tur taču nekā jauna nav!

-       Jūs vēlaties pierādījumu… noteiktu pierādījumu… piemēram, tādu kā lēdijas Stabsas līķis?

Blends no pārsteiguma jutās satriekts.

-    Jūs atradāt lēdijas Stabsas līķi?

-     Nevaru gluži teikt, ka atradu… bet zinu, kur tas ir paslēpts. Jūs varat doties uz to vietu, tad… tad jums būs pierādījums… pierādījums, kurš šādās reizēs ir pilnīgi nepieciešams. Jo ir tikai viena persona, kura varēja lēdijas Stabsas līķi tur noslēpt.

-    Un kura tā ir?

Herkuls Puaro pasmaidīja… varētu sacīt ar tādu apmierināta kaķa smaidu, kaķa, kurš nupat izlacis krējuma tasīti.

-    Vainīgais ir tas, kurš parasti šādos gadījumos mēdz būt vainīgs, Puaro vienaldzīgi piebilda, vīrs. Sers Džordžs Stabss nogalināja savu sievu.

-     Bet tas nav iespējams, mesjē Puaro. Mēs zinām, ka tas nav iespējams.

-     Ak, nē, Puaro atteica, tas nemaz nav neiespējami! Paklausieties, es jums izskaidrošu.

20.

Herkuls Puaro uz brīdi apstājās pie lielajiem, kaltajiem dzelzs vārtiem. Viņš nolūkojās uz piebraucamo ceļu, kas līkloču vijās viņa priekšā. Pēdējās brūngani zeltainās lapas raisījās no kokiem un, lēnītiņām laidelēdamās, krita zemē. Ciklamenu laiks bija pagājis.

Puaro nopūtās. Viņš nogriezās sānis un klusi pieklauvēja pie vārtsarga mājas ar mazajiem, baltajiem pilastriem.

Pēc mirkļa viņš izdzirda iekšpusē soļus, tos pašus lēnos un it kā negribīgos soļus. Durvis atvēra misis Foliata. Šoreiz viņš nejutās pārsteigts, ieraugot, cik ļoti viņa novecojusi un sakritusies.

Viņa sacīja:

-    Mesjē Puaro? Jūs atkal?

-    Vai drīkstu ienākt?

-    Protams.

Viņš sekoja viņai uz viesistabu.

Viņa piedāvāja tēju, no tās viņš atteicās. Tad viņa klusi jautāja:

-    Kāpēc jūs atbraucāt?

-    Domāju, madame, jūs to varat uzminēt.

Viņa izvairījās no atbildes.

-    Esmu ļoti nogurusi, viņa teica.

-     Zinu. Viņš turpināja: Te notikušas trīs slepkavības nogalināta lēdija Stabsa, Marlēna Takere un vecais Merdels.

Viņa skarbi atteica:

-     Merdels? Tas bija nelaimes gadījums. Viņš nokrita no mola. Viņš bija ļoti vecs, pusakls, un krogā viņš bija krietni dzēris.

-   Tas nebija nelaimes gadījums. Merdels pārāk daudz zināja.

-    Ko tad viņš varēja zināt?

-      Viņš pazina kādu seju, varbūt gaitu, varbūt balsi. Aprunājos ar viņu, kad pirmo reizi atbraucu uz šejieni. Toreiz viņš man pastāstīja par Foliatu dzimtu par jūsu vīratēvu un jūsu vīru, par dēliem, kas kara laikā esot gājuši bojā. Taču īstenībā abi dēli negāja bojā, vai ne? Jūsu dēls Harijs gāja bojā, kad nogrima viņa kuģis, bet jūsu otrs dēls Džeimss nav gājis bojā. Viņš dezertēja. Par viņu tika ziņots, ka pazudis bez vēsts, iespējams, kritis karā, un vēlāk jūs visiem stāstījāt, ka viņš kritis karā. Nevienam nebija pamata neticēt šim paziņojumam. Kāpēc lai cilvēki to darītu?

Puaro uz brīdi apklusa, tad turpināja:

Nedomājiet, madame, ka manī nav līdzjūtības pret jums. Zinu, dzīve nav jūs saudzējusi. Jums nebija pilnīga priekšstata par jaunāko dēlu, jo viņš bija jūsu dēls, un jūs viņu mīlējāt. Jūs darījāt visu, lai pievērstu viņu jaunai dzīvei. Jūsu aizbildniecībā bija jauna meitene, ne visai normāla, bet ļoti bagāta. O-o, jā, viņa bija ļoti bagāta. Jūs izdomājāt stāstu, ka viņas vecāki zaudējuši visu savu bagātību, ka meitene ir nabadzīga, jūs ieteicāt viņai apprecēties ar bagātu cilvēku, kurš bija daudz vecāks par viņu. Kāpēc gan lai cilvēki nenoticētu jūsu stāstam? Kāda gan citiem daļa par to? Viņas vecāki un tuvinieki bija nogalināti. Franču advokāti Parīzē darbojās atbilstoši Sanmigelas advokātu norādījumiem. Precoties viņa guva iespēju brīvi rīkoties ar savu mantojumu. Viņa bija, kā jūs man stāstījāt, pakļāvīga, piemīlīga, viegli ietekmējama. Visu, ko viņai vīrs lika, viņa parakstīja. Vērtspapīri acīmredzot samainīti un vairākkārt pārdoti. Beidzot tika iegūts jums vēlamais finansiālais rezultāts. Jūsu dēls pārtapa par citu cilvēku seru Džordžu Stabsu, viņš kļuva par bagātu vīru, bet viņa sievai vairs nepiederēja nekas. Viltus ceļā iegūstot plašus līdzekļus, tiek iegūts arī tituls "sers". Tituls garantē uzticēšanos, liecina par turību. Tā bagātais sers Džordžs, izmainījis savu ārējo veidolu, uzaudzinot bārdu, nopērk Neses īpašumu un atgriežas uz dzīvi tur, kur viņš ir piederīgs, kaut aizklīdis prom no šejienes, vēl būdams zēna gados. Te pāri gājis karš, un nav vairs neviena, kas varētu viņu atpazīt. Bet vecais Merdels tomēr viņu pazina. Viņš šo noslēpumu glabāja pie sevis, toreiz, kad viņš man teica, ka Nesē vienmēr būs Foliati, to viņš izteica it kā pa jokam.

Un tā viss veidojās veiksmīgi, vismaz jūs domājāt, ka tā tas ir. Jūsu plāns, es pilnībā ticu, tālāk nesniedzās. Jūsu dēls bija ieguvis bagātību, savu senču māju, un, kaut ari viņa sieva nebija gluži normāla, viņa bija skaista un pakļāvīga meitene, un jūs cerējāt, ka dēls būs labestīgs un ari meitene būs laimīga.

Misis Foliata klusi sacīja:

-    Es domāju, ka tā būs… es pieskatīšu Hetiju, rūpēšos par viņu. Nemūžam, nemūžam nevarēju iedomāties…

-     Jūs nemūžam nevarējāt iedomāties, un jūsu dēls izmanīgi to no jums noslēpa, ka pirms kāzām ar Hetiju viņš jau bija precējies ar kādu citu. Ak, jā… mēs meklējām un atradām ziņas, kas ap

stiprināja, ka viņam tiešām jau ir viena sieva. Jūsu dēls apprecēja kādu meiteni Triestā, meiteni, kura sadarbojās ar kriminālnoziedznieku grupējumu, kas paslēpa jūsu dēlu pēc dezertēšanas. Šī meitene nevēlējās šķirties, arī jūsu dēlam nebija nodoma no viņas šķirties. Precēšanos ar Hetiju viņš uzskatīja vienīgi par līdzekli bagātības iegūšanai, un jau pašā sākumā viņam bija gatavs plāns, kā turpmāk rīkoties.

-      Nē, nē, tam es neticu! Es nevaru tam noticēt… To izdomāja tā sieviete… tas sātana radījums.

Puaro nesaudzīgi turpināja.

-      Viņš ieplānoja slepkavību. Hetijai nebija ne radinieku, ne draugu. Tiklīdz viņi atgriezās Anglijā, viņš atveda Hetiju uz šejieni. Tajā pašā pirmajā vakarā kalpotāji viņu redzēja īsu brīdi, sieviete, kuru viņi satika nākamā rītā, vairs nebija Hetija, bet gan viņa pirmā sieva, itāliete, kura centās Hetiju atdarināt, uzvesties kā Hetija. Un atkal viss būtu varējis beigties labi, viltus Hetija turpinātu dzīvot apmēram tā, kā to būtu darījusi īstā Hetija, iespējams, viņas garīgās spējas pēkšņi uzlabotos un to pierakstītu "jaunai ārstniecības metodei". Taču sekretāre mis Brevisa jau bija apjautuši, ka lēdijas Stabsas garīgā slimība īstenībā nemaz tāda nav.

Tad pēkšņi notika pavisam negaidīts pavērsiens. Atrakstīja Hetijas brālēns, ka viņš brauc ar jahtu uz Angliju. Un, neskatoties uz to, ka šis brālēns savu māsīcu nebija redzējis daudzus gadus, iespējams, viņš tomēr varētu viltvārdi atklāt.

-     Muļķīgi, Puaro stāstījumu pārtrauca, atsaucot atmiņā agrākās pārdomas, es pieņēmu varbūtību, ka Desousa varētu nebūt Desousa, taču man neienāca prātā doma, ka patiesība jāmeklē pavisam citur… ka Hetija īstenībā nav Hetija.

Tad Puaro atkal pievērsās notikušā izklāstam.

—       Tālāk varēja būt esošās situācijas dažādi risinājumi. Lēdija Stabsa varēja izvairīties no tikšanās ar Desousu, aizbildinoties ar slimību, bet Desousa paredzēja uzturēties Anglijā ilgāku laiku. Diez vai no šīs satikšanās būtu iespējams izvairīties. Bet pastāvēja vēl viens drauds. Vecais Merdels, vecišķi pļāpīgs, viņš mēdza tērzēt ar savu mazmeitu. Acīmredzot Marlēna bija vienīgais cilvēks, kura veltīja viņam laiku, uzklausot viņa tērzēšanu, taču arī viņa neņēma par pilnu to, ko viņš stāstīja, jo uzskatīja, ka vecaistēvs ir mazliet "jucis". Taču dažus vecteva stāstus, piemeram, ka viņš redzejis mežā sievietes līki, ka sers Džordžs īstenībā ir misters Džeimss, viņa paturēja prātā un lika par tiem manīt seram Džordžam. Neapšaubāmi, ka ar šādu rīcību viņa pati parakstīja sev nāves spriedumu. Sers Džordžs un viņa sieva nevarēja pieļaut, ka apkārtnē izplatās šādi nostāsti. Es domāju, ka sers Džordžs deva viņai par klusēšanu nelielu naudas summu, bet pats turpināja kalt savus plānus.

Viņi ļoti rūpīgi izstrādāja savas darbības shēmu. Viņiem jau bija zināms, kad Desousa paredzējis ierasties Helmoutā. Tikšanās sakrita ar nolikto svētku datumu. Saskaņā ar viņu izstrādāto plānu Marlēnu vajadzēja nogalināt, bet lēdijai Stabsai bija "jāpazūd", radot tādus apstākļus, ka aizdomas krīt uz Desousu. Šajā sakarā arī tika izteiktas piezīmes ar zemtekstu, ka viņš, Desousa, ir "ļauns cilvēks" un vienlaikus sekoja arī apsūdzība, ka "viņš nogalina cilvēkus". Lēdijai Stabsai bija pilnīgi jāpazūd. Iespējams, ka pie izdevīga gadījuma sers Džordžs būtu pilnīgi nepazīstamu līķi identificējis kā lēdijas Stabsas līķi un viņas vietu ieņemtu jauna persona. Praktiski "Hetijas" vietu ieņemtu pati itāliete. Lai tā notiktu, itālietei nedaudz ilgāk par divdesmit četrām stundām vajadzēja nospēlēt divas lomas. Tā kā sera Džordža atbalsts bija drošs, šis uzdevums nebija grūts. Tajā dienā, kad es ierados, "lēdijai Stabsai" bija paredzēts palikt savā istabā līdz pēcpusdienas tējas laikam. Izņemot seru Džordžu, viņu neviens neredzēja. Īstenībā viņa slepus aizgāja prom un ar autobusu vai vilcienu aizbrauca uz Ekseteru un no Ekseteras atgriezās kopā ar kādu citu meiteni, studenti (šajā gadalaikā var veikt vairākus šādus ceļojumus), kurai viņa pastāstīja, ka viens no viņas draugiem ieēdis bojātu teļa gaļu un gaļas pīrāgu. Viņa, itāliete, ierodas viesnīcā, tur iekārtojas un dodas "pastaigā". Uz tējas laiku lēdija Stabsa jau ir viesistabā. Pēc pusdienām lēdija Stabsa agri dodas gulēt, bet… bet mis Brevisa ievēro, ka viņa pēc neliela brītiņa izlavās laukā no mājas. Nakti viņa, itāliete, pavada viesnīcā, bet nākamajā dienā agri no rīta dodas atkal prom no viesnīcas un ir atkal atpakaļ Nesē uz brokastīm kā lēdija Stabsa. Rītu viņa atkal pavada savā istabā "ar galvas sāpēm", un šo laiku viņa izmanto, lai notēlotu robežpārkāpēju. Sers Džordžs šo robežpārkāpēju strostē pa savas sievas istabas logu, viņš turklāt vēl pagriežas atpakaļ un izliekas, ka sarunājas ar savu sievu, kura atrodas istabā. Pārģērbšanās tērpu maiņa itālietei grūtības nesagādā, viņa ir šortos un krekliņā, tam visam var ērti uzvilkt virsū vienu no lēdijas Stabsas smalkajiem tērpiem, kuru viņa parasti valkāja. To visu papildina lēdijai Stabsai raksturīgais bālais grims un milzīga kūliju tipa cepure, lai nomaskētu seju; savukārt itāliešu meitenes lomai tiek izmantota koša šalle, to papildina iedegums un rudi spīdīgas matu cirtas. Neviens pat iedomāties nevar, ka abas sievietes tēlo viena persona.

Tad seko inscenējuma pēdējais cēliens. Tieši pirms pulksten četriem lēdija Stabsa liek mis Brevisai aiznest Marlēnai uz laivu māju limonādi un našķus. To viņa liek darīt tāpēc, ka baidās ja gadījumā mis Brevisa pati nolemtu apraudzīt Marlēnu, viņa varētu ierasties laivu mājā liktenīgā brīdī, kas itālietei nebūtu vēlams. Iespējams, ka itāliete to organizē ļaunprātīgi, likdama mis Brevisai ierasties nozieguma vietā gandrīz vienlaikus ar nozieguma izdarīšanu. Tad, izmantojot izdevīgu brīdi, itāliete ielavās tukšajā zīlnieces teltī, caur spraugu telts aizmugurē nonāk krūmu ieskautajā vasaras mājiņā, krūmāju biežņā, paņem paslēpto mugursomu, kurā atrodas itāliešu meitenes tērps, pa mežu nemanīta nokļūst līdz laivu mājai, pasauc Marlēnu, meitene viņu ielaiž un pēc tam tiek nožņaugta. Pēc tam itāliete lielo kūlija tipa platmali iemet upē, smalko violeto tērpu un augstpapēžu kurpes ieliek mugursomā… un kā itāliešu studente no jauniešu viesnīcas pievienojas savai draudzenei no Dānijas svētku pasākumos pļaviņā, pēc tam kopā ar draudzeni aizbrauc projām, kā ieplānots, ar vietējo autobusu. Kur viņa atrodas patlaban, es nezinu. Iespējams, ka Soho, kur noteikti atrodas itāliešu mafijas filiāle, kas var sagādāt viņai nepieciešamos dokumentus. Policija taču nemeklē itāliešu meiteni, bet gan Hetiju Stabsu, nedaudz vientiesīgu, eksotisku sievieti.

Bet nabaga Hetija Stabsa ir mirusi, kā jūs pati to, madame, ļoti labi zināt. Jūs atklājāt, ka zināt par Hetijas nāvi jau toreiz, svētku dienā, kad es ar jums runājos viesistabā. Marlēnas nāve jums izrādījās liels trieciens… jums nebija priekšstata par to, kas ir ieplānots; jūs to ļoti skaidri atklājāt. Vienīgi es nebiju pietiekami atjautīgs, lai visu apjaustu jau toreiz, kad stāstījāt par "Hetiju"… jūs runājāt par divām pilnīgi dažādām personām Hetijām, vienu sievieti jūs nevarējāt ciest un mani brīdinājāt neticēt "ne vārdam, ko viņa saka", par otru jūs stāstījāt ar patiesu mīlestību un siltumu. Man šķiet, madame, ka jūs ļoti mīlējāt nabaga Hetiju Stabsu…

Klusuma brīdis bija ilgs.

Misis Foliata pilnīgi nekustīgi sēdēja krēslā. Beidzot viņa piecēlās un ledainā balsī sacīja:

-     Jūsu stāsts ir safantazēts, mesjē Puaro. Es patiešām domāju, ka jūs esat traks… Tas viss ir vienīgi jūsu smadzeņu produkts, jums nav nekādu pierādījumu!

Puaro pārsoļoja pāri istabai, piegāja pie viena no logiem un to atvēra.

-    Ieklausieties, misis Foliata. Ko jūs dzirdat?

-    Esmu pakurla… Kas man būtu jādzird?

-     Kapļa cirtienus… Tējas paviljonā tiek uzlauzts betona grīdas segums… lieliska vieta līķa paslēpšanai… tajā vietā tika izgāzts koks, zeme bija izārdīta. Nedaudz vēlāk, lai būtu pilnīga drošība, tai vietai, kur tika paslēpts līķis, pāri pārklāja betonu un uz betona tika uzcelts tējas paviljons… Puaro rotaļīgi piebilda: Sera Džordža tējas paviljons… Neses mājas īpašnieka tējas templis.

No misis Foliatas krūtīm izlauzās šausmu nopūta.

-    Tik brīnišķīga vieta, Puaro sacīja, ir tikai viens ļaunums… cilvēks, kuram šī vieta pieder.

-     Zinu, vienmēr esmu zinājusi, viņas vārdi šķita neskanīgi, viņš mani biedēja, pat bērns būdams… Pēc Hetijas nāves man būtu bijis jāpaziņo; bet viņš ir mans dēls… kā es varēju viņu nodot? Manas klusuciešanas dēļ tika nogalināts tas nabaga bērns… Un pēc viņa vecais, labais Merdels… Kā tas viss būtu varējis beigties?

-     Ar slepkavību nekas nevar beigties, teica Puaro.

Viņa nolieca galvu. Tā viņa stāvēja krietnu brīdi, tad ar abām rokām aizsedza seju.

Vēl pēc brīža misis Foliata, skaistās Neses bijusī īpašniece, daudzu slavenu Foliatu dzimtas pēctece, izslējās taisni. Viņa skatījās Puaro tieši acīs, viņas balss skanēja vēsi un oficiāli.

-     Pateicos jums, mesjē Puaro, viņa sacīja, ka jūs pats atnācāt un visu man izstāstījāt. Vai jūs tagad neatstātu mani vienu? Ir daži jautājumi, kuri cilvēkam jāapsver pilnīgā vienatnē…

Agala Kristi NELAIĶA TĒJAS PAVILJONS Romāns

Apgāda direktors Vladis Spāre

Galvenā redaktore Lienīte Mcdne

Redaktors Jānis Vēveris Jaunākais redaktors Roberts Zieds Mākslinieciskais redaktors Zigurds Zuzc Tehniskais redaktors Artūrs Kaže Datormākslinieks Jānis Jaunarājs

Tehniski ekonomiskā grupa: Aleksandra Siņicina, Andris Purmalis

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tet./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambī 3.

Apgāds "Artava" šajā sērijā piedāvā:

Fransua Nurisje

DIĀNAS AUGUMS

Žoržs Simenons SILUETS LOGĀ PROVIDANSAS STRŪDZINIEKS

Eksbreijā

TOREADOR, OLĒ!

Žoržs Simenons MIGLU OSTA FLĀMU NAMS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN LĪĶIS BEZ GALVAS

GARĀ ŠKEISTA

Žoržs Simenons MEGRĒ KUNDZES DRAUDZENE MEGRĒ ATZĪŠANĀS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN SLEPKAVA STŪRGALVĪGAIS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ ALOJAS MEGRĒ UN SESTDIENAS KLIENTS

Žoržs Simenons MEGRĒ UN NONĀVĒTĀ MEITENE

MEGRĒ ZIEMSVĒTKI

Žoržs Simenons MANS DRAUGS MEGRĒ MEGRĒ UN CILVĒKS UZ SOLA

Agata Kristi SLEPKAVĪBA MEZOPOTĀMIJĀ

Agata Kristi

TRAĢĒDIJA TRĪS CĒLIENOS

Agata Kristi KAKIS BALOŽU BARĀ

Agata Kristi

SLEPKAVĪBA STAILZĀ

Agata Kristi

MĒMAIS LIECINIEKS

Emanuēla Arsāna

EMANUĒLA BANGKOKĀ

Robers Merls

NEDEĻAS NOGALE ZIJDKOTĀ

Žoržs Simenons BŪVĒ KUNGA APBEDĪŠANA

SEPTIŅI KRUSTIŅI

Lienīte Medne, Vladis Spare, Juris Zvirgzdiņš

ODU LAIKS I

Žoržs Simenons MEGRĒ CEĻO NABAGUS NENOGALINA

Pjērs Bualo BAKHA DIENDUSA

Anatols Imermanis

MANTOJUMS NO AMERIKAS MISIJA LIMĀ

Agata Kristi

ĻAUNUMS ZEM SAULES

Žoržs Simenons MEGRĒ ŅUJORKĀ MEGRĒ UN SPOKS

[1] Kundze (Fr. vai. Šeit un turpmāk redaktora piezīmes.).

[2] nebūt ne! (fr. vai.)

[3]Ļoti labi, mīļā kundze! (Franču vai.)

[4] vairāku slavenu londonas kinoteātru nosaukums.

♦mans mīļais (franču vai.).

[6]mans draugs (franču vai.).

Content

Kristi Agata Nelaiķa tējas paviljons

Apgāds "Artava" šajā sērijā piedāvā: