Kristi Agata

Nezināmā virzienā

Agata Kristi

NEZINĀMĀ VIRZIENĀ

Entonijam, kuram, tāpat kā man, patīk ārzemju ceļojumi.

1 . nodala

Vīrs, kurš sēdēja pie rakstāmgalda, pabīdīja smago stikla papīru presi četras collas pa labi. Viņa sejas izteiksme bija bezkaislīga - to nevarētu nosaukt nedz par domīgu, nedz izklaidīgu. Sejas krāsa bāla, kā jau cilvēkam, kas dienas pavada telpās mākslīgajā gaismā. Kabineta cilvēks. Rakstāmgalds un aktu vāki. Un nav nekāds brīnums, ka jums jāiet pa līkumotiem apakšzemes gaiteņiem, lai nokļūtu līdz viņa kabinetam, un tas, kaut arī ir savādi, tomēr liekas gluži atbilstoši. Vīrieša vecumu bija grūti noteikt — ne vecs, ne pārāk jauns. Sejas āda gluda un bez grumbām, bet acīs lasāms liels nogurums.

Otrs vīrietis bija vecāks. Ļoti enerģisks un nervozs tumšmatis ar mazām militārista Osiņām. Arī šobrīd, nespēdams nosēdēt mierīgi, viņš platiem soļiem mēroja telpu, laiku pa laikam izmezdams aprautas frāzes.

-   Ziņojumi, ziņojumi un atkal ziņojumi, un neviens no tiem, sasodīts, neko nedod!

Vīrietis pie rakstāmgalda palūkojās uz dokumentiem sev priekšā. Pirmajā lapā drukātiem burtiem bija rakstīts "Betertons Tomass Čārlzs" un jautājuma zīme. Viņš domīgi palocīja galvu un noprasīja:

-    Jūs pārbaudījāt visus ziņojumus, un nekādu rezultātu?

Otrs paraustīja plecus.

-   Kurš var būt pilnīgi pārliecināts?

Vīrs pie rakstāmgalda nopūtās.

-   Jā, tur jau ir tas āķis — pilnīgi pārliecināts nevar būt neviens.

Vecākais vīrietis turpināja, kā no ložmetēja izšaudams strupas frāzes:

-    Ziņojumi no Romas; informācija no Turīnas; redzēts Rivjērā; pamanīts Antver- penē; noteikti atpazīts Oslo; neapšaubāmi redzēts Biaricā; ievērots aizdomīgi izturamies Strasbūrā; redzēts Ostendas pludmalē ar burvīgu blondīni; manīts Briselē pastaigājamies ar kurtu pavadā! Vēl gan nav redzēts Zooloģiskajā dārzā apkampjamies ar zebru, bet ticu, ka arī tāds ziņojums pienāks!

-    Vai neviens no ziņojumiem jūs īpaši neieinteresēja, Vorten? Personīgi es cerēju

uz Antverpcni, diemžēl ari šī informācija izrādījās nepamatota. Protams, līdz šim…

Viņš aprāvās, kādu brīdi domāja un tad nomurmināja: — Jā, varbūt… un tomēr… kāpēc ne?

Pulkvedis Vortens strauji piemetās uz atzveltnes krēsla roku balsta.

-   Mums beidzot jātiek skaidrībā! - viņš nodārdināja. - Mums jātiek ārā no šī apburtā loka, jānoskaidro visi šie kā, kāpēc un kur! Nedrīkst gandrīz ik mēnesi zaudēt pa talantīgam zinātniekam bez mazākās nojausmas, kādā veidā viņi pazūd, kāpēc un kurp viņi devušies! Vai lasījāt informāciju, kas pienāca no Amerikas par Be- tertonu?

Otrs apstiprinoši pamāja ar galvu.

-   Pievērsies kreisā spārna politikai, kad tas bija modīgi, taču nekādas pastāvīgas vai ilgstošas aktivitātes. Pirms kara uzskatīts par daudzsološu jauno zinātnieku, tomēr neko ievērojamu nav paveicis. Kad Menheims emigrēja no Vācijas*, Beterto- nu nozīmēja par viņa asistentu. Viss beidzās ar to, ka jauneklis apprecēja Mcnhei- ma meitu. Pēc Menhcima nāves Betertons turpināja strādāt pie viņa iesāktā zinātniskā

♦Grāmata pirmoreiz publicēta 1954.gadā. (Šeit un turpmāk tulkotājas piez. un tulk.)

darba, turklāt darīja to izcili. Viņš kļuva slavens ar sensacionālo ZE Fission[1] atklāšanu. absolūti revolucionāra pieeja. Un Betertons nokļuva slavas augstumos. Viņam paredzēja spīdošu karjeru, bet tad neilgi pēc laulībām nomira viņa sieva un vīrietis salūza. Viņš pārcēlās uz dzīvi Anglijā. Pēdējos astoņus mēnešus viņš strādāja Hārvelā**. Pirms pusgada viņš apprecējās otrreiz.

-    Varbūt te kaut kas ir? - asi noprasīja Vortens.

Pretī sēdošais vīrietis pakratīja galvu.

-    Neko neesam uzgājuši. Vietējā advokāta meita. Pirms laulībām strādāja apdrošināšanas sabiedrībā. Cik esam noskaidrojuši, nekādu politiski agresīvu radinieku.

-   ZE Fission, - drūmi, ar pretīguma pieskaņu atkārtoja Vortens. - Neticami, kādus terminus tik neizgudro! Es esmu vecmodīgs. Nespēju pat iztēloties, kas ir molekula, bet vini, rau, šķel visumu! Atombum- bas, kodolu šķelšanās, ZE dalīšanās un kas tik vēl ne! Un Betertons viens no lielākajiem skaldītājiem! Ko par viņu saka Hārvelā?

-   Patīkams cilvēks. Runājot par darbu, - līdz šim nekā ievērojama vai ārkārtēja. Strādā pie ZEF, tā dažādveida praktiskas pielietošanas.

Abi brīdi klusēja. Saruna ne pie kā nebija novedusi, nekas jauns nebija atklājies. Izlūkdienesta darbinieku ziņojumi uz galda krājās, bet tajos nebija nekā nozīmīga.

-   Ierodoties Anglijā, Betertona personība tika pamatīgi pārbaudīta, - ierunājās pulkvedis.

-   Jā, atbilstoši visām prasībām.

-   Pusotru gadu. Njā, tas varētu atstāt paliekošu iespaidu, - prātoja pulkvedis. - Visi tie drošības pasākumi. Sajūta, ka nepārtraukti atrodies zem mikroskopa, dzīve kā klosterī. Cilvēki klust nervozi, dīvaini. Esmu ar to sastapies. Viņi sāk sapņot par ideālu pasauli. Brīvība un brālība, un nekādas slepenības, atklāts darbs visas cilvēces labā! Tieši tādā brīdī kāds, kurš pārņemts ar degradētām humānisma idejām, saskata izdevību un to izmanto! — Viņš paberzēja degunu. - Neviens nav tik lētticīgs kā zinātnieks. Visi šarlatāni to zina. Nesaprotu, kāpēc tas tā.

Otrs vīrietis izmocīja gurdu smaidu.

-    Tiesa gan, - viņš piekrita, - tā varēt būt. Viņi uzskata, ka visu zina, saprotiet. Tas allaž ir bīstami. Mūsu attieksme ir citāda. Mēs esam pieticīgi. Neceram glābt pasauli, vien piecejam kādu kritušo un izraujam sprūdu, ja tas traucē mehānismam darboties. - Viņš domīgi pabungoja ar pirkstu galiem pret galda virsmu. - Ja vien es zinātu ko vairāk par Betertonu. Nevis tikai par viņa dzīvi un darbošanos kā tādu, bet parastas, ikdienišķas lietas - kādi joki viņu sasmīdina, kas liek dusmoties? Kurus cilvēkus viņš apbrīno, un kuri viņu sanikno?

Vortens ziņkāri palūkojās sarunbiedrā.

-   Kā ir ar Betertona sievu? Vai esat viņu iztaujājis?

-   Vairākas reizes.

-   Viņa nevar palīdzēt?

Otrs paraustīja plecus.

-   Līdz šim nē.

-   Domājat, ka viņa kaut ko zina?

-   Viņa, protams, neatzīstas. Parastā reakcija: norūpējusies, nobēdājusies, izmisusi, nekādu iepriekšēju aizdomu, vīrs izturējies ļoti normāli - nekādu stresu vai tamlīdzīgu pārdzīvojumu, un tā tālāk un tā tālāk. Viņa domā, ka vīrs ir nolaupīts.

-   Jūs viņai nenoticējāt.

es esmu garīgi nepilnvērtīgs, - drūmi atbildēja vīrietis aiz rakstāmgalda. - Es nekul nevienam neticu.

Nu ko, - lēni novilka Vortens, - manuprāt, nav slikti, ja prāts ir brīvs no jebkādiem aizspriedumiem. Kāda viņa ir?

Sieviete, kādu parasti var sastapt pie bridža galda.

Pulkvedis saprotoši palocīja galvu.

-        Tas visu padara grūtāku, - viņš noteica.

-        Patlaban vina ir šeit, lai mani satiktu. Saksim visu atkal no gala.

-        Vienīgais, kas atlicis, ir cerības, ka viņa kaut ko izpļāpās. Es to nespētu, trūktu pacietības. - Vortens piecēlās kājās. - Neaizkavēšu jūs. Nekur tālu netikām, vai ne?

-        Diemžēl. Jūs varētu īpaši pārbaudīt ziņojumu no Oslo. Varētu izrādīties iespējams variants.

Vortens pamāja ar galvu un izgāja. Otrs vīrietis pacēla klausuli un sacīja:

-   Ielaidiet misis Betertonu.

Viņš sēdēja, raudzīdamies tālumā, līdz pie durvīm pieklauvēja un ienāca misis Betertona - slaida, divdesmit septiņus gadus veca sieviete. Visuzkrītošākais viņas ārienē bija brīnišķīgi kastaņbrūni mati. Seja zem šī krāšņuma likās nenozīmīga. Zilganzaļas acis un gaišas skropstas, kādas it bieži sastopamas sarkanmatēm. Nekādas kosmētikas. Tas neviļus vedināja uz domām, ka misis Betertona zina vairāk, nekā apgalvo.

No pieredzes viņš zināja, ka sievietes, kaut arī lielu bēdu un satraukuma nomāktas, neizturas nevērīgi pret savu ārieni. Apzinoties, kā smagais pārdzīvojums atspoguļojas sejā, viņas cenšas uzlabot savu izskatu. Viņš prātoja, vai misis Betertona apzināti atteikusies no kosmētikas, lai pārliecinošāk atstātu satriektas sievietes iespaidu.

-   Ak, mister Džesep, ceru, ka ir kādi jaunumi? - viņa saspringti jautāja.

Viņš noliedzoši pakratīja galvu un iejūtīgā balsī atbildēja:

-   Man žēl, ka bija jālūdz jūs atkal atnākt, misis Betertona. Diemžēl nekādu jaunu zinu nav.

Oliva Betertona nevilcinoties atsaucās:

-     Saprotu. Vēstulē jūs to jau minējāt. Bet es domāju, ja… kopš tā brīža… Ak! Esmu priecīga, ka atnācu. Vienai sēdēt mājās un prātot, un nodoties atmiņām… Tas ir pārāk smagi. Un neviens nevar palīdzēt!

Džeseps rāmi sacīja:

-        Misis Betertona, lūdzu, neiebilstiet, ka es atkal un atkal atgriezīšos pie jau izrunātā, uzdošu tos pašus jautājumus, īpašu vērību piegriežot dažām vietām jūsu stāstījumā. Redziet, vienmēr pastāv iespēja, ka atklājas kāds garām palaists sīkums. Kaut kas, par ko iepriekš neesat padomājusi, varbūt uzskatot, ka to nav vērts pieminēt.

-        Jā. Jā, es saprotu. Jautājiet, ko vien vēlaties.

-         Pēdējo reizi vīru redzējāt divdesmit trešajā augustā?

-Jā.

-       Dienā, kad viņš devās uz konferenci Pa- rīzē?

-Jā.

Džeseps ātri turpināja:

-         Pirmās divas dienas viņš piedalījās konferencē, trešajā neieradās. Ir zināms, ka viņš kādam kolēģim ieminējies, ka todien dosies izbraukumā ar bateau mouche.

-        Bateau mouche? Kas ir bateau mouche?

Džeseps pasmaidīja.

-        Tie ir nelieli kuģīši, kas kursē pa Sēņu. - Viņš aši paskatījās sievietē. - Vai tas jūs pārsteidz? Nav raksturīgi jūsu vīram?

Viņa lēni kā šaubīdamās atbildēja:

-        Vispār pārsteidz. Vīram bija ārkārtīgi svarīgi piedalīties konferencē.

-         Droši vien, ka bija. Tomēr tajā dienā apspriežamā tēma jūsu vīru ne īpaši interesēja, tāpēc viņš varbūt nolēma paņemt brīvu dienu. Jums šķiet, ka tāda rīcība nav viņam raksturīga?

Sieviete pamāja ar galvu.

-         Tovakar viesnīcā viņš neatgriezās, - turpināja Džeseps. - Kā noskaidrots, viņš nav šķērsojis Francijas robežu, vismaz noteikti ne ar savu pasi. Kā jūs domājat, vai jūsu vīram varēja būt vēl cita pase ar kādu citu vārdu?

-         Kāpēc gan viņam būtu vajadzīga vēl viena pase?

Džeseps uzmanīgi vēroja sievieti.

-   Nekad neesat tādu redzējusi?

Oliva Betertona sparīgi kratīja galvu.

-        Nekad, un es tam neticu. Ne uz mirkli nespēju noticēt! Es neticu, ka vīram bijis iepriekšējs nodoms nozust, kā jūs man visi cenšaties iegalvot! Ar viņu kaut kas noticis vai… vai varbūt viņš zaudējis atminu?

-   Viņam sagādāja raizes veselība?

-         Nē. Jā, vīrs daudz strādāja un reizēm jutās noguris, bet nekas vairāk.

-   Jums nešķita, ka viņš ir par kaut ko norūpējies? Varbūt likās nomākts?

-   Vīrs nebija norūpējies vai nomākts! - Ar drebošiem pirkstiem Oliva sameklēja rokas somiņā kabatlakatiņu. - Tas ir tik drausmīgi! — Viņas balss ietrīsējās. - Es nespēju noticēt! Viņš nekad neizgāja no mājas, nepasakot, uz kurieni dodas. Ar viņu noticis kas nelāgs! Varbūt viņš ir nolaupīts, varbūt ievainots. Es cenšos nedomāt par to, taču reizēm mani pārņem nojausma, ka… viņš ir miris.

-   Lūdzu, nē, misis Betertona, lūdzu! Nav ne mazākā iemesla tā domāt. Bojāejas gadījumā būtu atrasts ķermenis.

-   Vai arī nebūtu. Notiek briesmu lietas! Viņš var būt noslīcināts vai iegrūsts kādā kanalizācijas akā. Parīzē, es domāju, var notikt viss kas.

-    Parīzē, varu apgalvot, misis Betertona, ir teicama policija.

Oliva atņēma mutautiņu no acīm un nikni paskatījās vīrietī.

-    Es zinu, ko jūs domājat, bet tā nav taisnība! Toms nekad nepārdotu slepenu informāciju un nenodotu valsti! Viņš nav komunists. Visa vina dzīve ir kā atvērta grāmata.

-   Kāda ir jūsu vīra politiskā pārliecība?

-    Amerikā viņš bija par demokrātiem, manuprāt. Šeit balsoja par leiboristu partiju. Vispār politika viņu ne īpaši interesēja. Viņš ir caur un cauri zinātnieks. Izcils zi- nātnieks!

-   Jā, - piekrita Džeseps, - izcils. Patiesībā tieši šis apstāklis varēja būt nozīmīgs. Viņam varētu būt piedāvāts, saprotiet, krietni liels stimuls, lai piekristu pamest valsti un doties uz citurieni.

-   Tā nav taisnība! — sieviete dusmīgi iesaucās. — Tieši to raksta avīzēs! Tieši tā jūs uzskatāt, mani izprašņājot. Bet tā nav taisnība. Viņš nekad mani nepamestu, nebil- stot ne vārda par savu nodomu.

-   Viņš neko, neko nepateica? - Džeseps uzmanīgi vēroja sievieti.

-    Ne vārda. Es nezinu, kur vīrs atrodas. Domāju, ka viņš ir nolaupīts vai, kā jau minēju, miris. Bet, ja viņš ir miris, man tas jāzina. Tad man tas tūlīt jāuzzina. Tas vairs nav paciešams - gaidīt un prātot nez ko. Nespēju ne ēst, ne gulēt. Esmu slima no raizēm. Vai tiešām nespējat man palīdzēt? Vai jūs vispār varat palīdzēt?

Džeseps piecēlās no krēsla, apgāja ap rakstāmgaldu un klusā balsī sacīja:

-        Man no tiesas žēl, misis Betertona. Lo- ti. Bet galvoju, ka mēs darām visu iespējamo, lai noskaidrotu, kas noticis ar jūsu vīru. Katru dienu mums pienāk ziņojumi no dažādām vietām.

-        Ziņojumi? No kurienes? — viņa asi noprasīja. - Kas tajos teikts?

Džeseps pakratīja galvu.

-        Tos visus pārbauda, rūpīgi izskata un analizē, taču līdz šim tas neko nav devis.

-         Man jāzina, - viņa gurdi nomurmināja. - Es vairs nespēju izturēt.

-        Misis Betertona, vai jūsu attiecības ar vīru bija labas?

-        Protams! Mēs taču esam precēti sešus mēnešus! Tikai sešus mēnešus!

-         Saprotu. Un tomēr piedodiet, ka atkārtoju jautājumu — vai jūsu starpā bija strīdi vai nesaskaņas?

-Nē!

-   Cita sieviete?

-       Protams, ka nav! Es taču jau teicu - mēs apprecējāmies pagājušajā aprīlī.

-        Es nedomāju, ka tas varētu būt tiesa, taču mums jāņem vērā visi iespējamie iemesli. Jūs apgalvojat, ka pēdējā laikā nemanījāt, ka vīrs būtu nomākts vai noraizējies par kaut ko, nelikās aizkaitināts vai sanervozējies?

-   Nē, nē, nē!

-   Saprotiet, misis Betertona, cilvēki viegli kļūst nervozi, strādājot tur, kur jūsu vīrs. Visu laiku pastiprinātas drošības apstākļos. Patiesībā, - Džeseps pasmaidīja, - tā būtu normāla reakcija.

Viņa nepasmaidīja.

-   Viņš uzvedās kā vienmēr, - viņa flegmātiski noteica.

-   Bija apmierināts, ka nodarbojas ar to, kas ir viņa dzīves jēga? Vai viņš stāstīja par savu darbu?

-   Nē, man tas bija pārāk zinātniski.

-     Vai nedomājat, ka viņu mocīja kaut kas līdzīgs sirdsapziņas pārmetumiem attiecībā uz savu atklājumu - ka tas, iespējams, varētu kaitēt cilvēcei? Dažreiz zinātniekus nomāc šādi jautājumi.

-   Neko tamlīdzīgu viņš nav teicis.

-   Saprotiet, misis Betertona, - Džeseps pieliecās tuvāk un, atmezdams neitrāli sauso toni, lēni sacīja, - es cenšos gūt priekšstatu par jūsu vīra dziļāko būtību, kas viņš ir par cilvēku, bet nezin kāpēc jūs man nepalīdzat.

-   Bet ko lai vēl jums pastāstu? Esmu atbildējusi uz visiem jūsu jautājumiem.

-        Jā, atbildējāt. Lielākoties noliedzot. Es vēlos, lai jūs pastāstītu kaut ko vairāk, ko būtiskāku. Vai saprotat, ko gribu teikt? Meklēt cilvēku ir daudz vieglāk, ja iepazīst viņu kā personību.

Oliva Betertona mirkli padomāja.

-        Sapratu. Vismaz domāju, ka saprotu. Tātad - Toms vienmēr bija mundrs un labā noskaņojumā. Un, protams, gudrs.

Džeseps pasmaidīja.

-        Tas jau ir tuvāk. Pamēģināsim vēl personiskāk. Vai viņš daudz lasīja?

-   Jā, diezgan daudz.

-   Kāda veida literatūru?

-         Nu, biogrāfijas. Zinātniskos rakstus. Kad jutās noguris - detektīvus.

-       Visumā nekā neparasta. Par ko vēl viņš interesējās? Kārtis vai šahs?

-        Bridžs. Reizi vai divas nedēļā spēlējām bridžu ar doktoru Evansu un vina dzīves- biedri.

-   Vai jūsu vīram bija daudz draugu?

-   Jā, viņš bija sabiedrisks cilvēks.

-   Es domāju, tuvi draugi.

-   Viņš spēlēja golfu ar pāris kaimiņiem.

-          Bet kāds īpaši tuvs draugs? Sirdsdraugs?

-   Ne. Redziet, viņš ir dzimis Kanada un ilgu laiku dzīvojis Amerika. Seit viņam tuvu draugu nebija.

Džeseps ieskatījās papīra lapā, kas gulēja uz rakstāmgalda.

-        Cik zināms, nesen viņš saticis trīs personas no Statiem. Šeit minēti vinu vārdi. Kā noskaidrojām, šie cilvēki bija vienīgie ārpus viņa parasto paziņu loka. Tāpēc pievērsām tiem īpašu uzmanību. Vispirms, Valters Grifits. Viņš viesojās pie jums Hār- velā.

-        Jā, viņš bija darīšanās Anglijā un mūs apciemoja.

-   Kāda bija jūsu vīra attieksme?

-         Toms bija patīkami pārsteigts un iepriecināts. Štatos viņi labi pazina viens otru.

-          Kāds Grifits likās jums? Vienkārši raksturojiet viņu saviem vārdiem.

-        Bet droši vien jūs jau tāpat zināt visu par to cilvēku.

-         Jā, zinām. Taču vēlētos dzirdēt jūsu domas par viņu.

Uz mirkli sieviete aizdomājās.

-        Nu, man viņš likās pārāk nopietns un garlaicīgs. Ļoti laipns pret mani un Tomu, šķiet, viņš mūs apbrīnoja. Daudz stāstīja

par to, kas noticis pēc Toma aizbraukšanas. Vietējās tenkas, manuprāt. Tas mani ne īpaši interesēja, jo nepazinu nevienu no tiem ļaudīm, par kuriem viņš stāstīja. Es galvenokārt noņēmos ar vakariņu gatavošanu, kamēr abi kavējās atmiņās.

-   Par politiku viņi nerunāja?

-    Jūs cenšaties netieši noskaidrot, vai viņš ir komunists? — Oliva piesarka. - Esmu pārliecināta, ka nē. Grifits ieņem kaut kādu amatu, šķiet, apgabala tiesā. Un, kad loms smiedamies minēja kaut ko par raganu medībām, Grifits nopietni iebilda, ka mums šeit, Anglijā, tas nav izprotams. Tas esot svarīgi. Vai tas vien nepierāda, ka viņš nav komunists?

-   Bet lūdzu, lūdzu, misis Betertona, nomierinieties!

-   Toms nav komunists! Cik reižu var to atkārtot, taču jūs man vienalga neticat!

-   Ticu, bet tādas aizdomas var rasties. Bet nu par otro viesi no ārzemēm, doktoru Marku Lūkasu. Jūs viņu nejauši satikāt Dorsetā Londonā.

-   Jā. Mēs ar vīru bijām uz izrādi un pēc tam ieturējām vakariņas Dorsetā. Pēkšņi garām gāja tas vīrietis - Lūks vai Lūkass - un sasveicinājās ar Tomu. Zinātnieks ķīmiķis, pēdējo reizi ar Tomu redzējušies Štatos. Bēglis no Vācijas, kas ieguvis Amerikas pavalstniecību. Bet jūs jau droši vien…

-        … to zinām? Jā, zinām, misis Betertona. Vai jūsu vīrs bija ļoti pārsteigts, satiekot šo cilvēku?

-   Jā, ļoti.

-   Patīkami pārsteigts?

-   Jā, jā… es domāju.

-        Tomēr pārliecināta neesat? - Džeseps neatstājās.

-         Nu jā, tas cilvēks nebija Tomam tuvs draugs, tā vīrs pēcāk sacīja, bet vairāk neko.

-        Vai tā bi ja nejauša sastapšanās? Vai viņi norunāja satikties vēlāk?

-        Nē, tā bija nejauša saskriešanās, un ar to viss beidzās.

-        Skaidrs. Jūsu vīra trešā tikšanās ar ārzemniekiem bija ar sievieti — misis Kerolu Spīderu, arī no Štatiem. Kā noritēja šī satikšanās?

-        Viņai bija kaut kādas darīšanas, šķiet, ANO. Viņa Tomu pazina Amerikā un, būdama Londonā, piezvanīja un apvaicājās, vai mēs nevarētu satikties un kopā papus- dienot.

-   Un jūs tikāties.

-Nē.

-   Jūs viņu nesatikāt, bet jūsu vīrs gan.

-   Ko? - Sieviete bija pārsteigta.

-   Viņš jums nepastāstīja?

-Nē.

Oliva Betertona likās pagalam apmulsusi. Džeseps viņai juta līdzi, tomēr neatkāpās. Pirmo reizi, šķiet, viņš bija kaut ko uzgājis.

-        Nesaprotu, - sieviete nedroši sacīja. - Ārkārtīgi dīvaini, ka vīrs ne vārda neminēja par tikšanos.

-        Trešdien, divpadsmitajā augustā, viņi pusdienoja Dorsetā, kur misis Spīdcra bija apmetusies.

-   Divpadsmitajā augustā?

-Jā.

-        Jā, todien viņš bija Londonā… Viņš man neko neteica… - misis Betertona aprāvās, tad izgrūda: - Kāda viņa bija?

Džeseps atbildēja nekavējoties un mierinošā tonī:

-         Nekas sevišķs, misis Betertona. Jauna, lietišķa karjeras sieviete pāri trīsdesmit, diezgan neizskatīga. Absolūti nekādu mājienu uz to, ka viņai ar jūsu vīru kādreiz būtu bijušas tuvas attiecības. Un tieši tāpēc dīvaini, ka jūsu vīrs jums pat neieminējās par šo tikšanos.

-   Jā, tiešām dīvaini…

-         Tagad, misis Betertona, padomājiet, pirms atbildat. Vai ap to laiku nemanījāt kādas pārmaiņas vīra uzvedībā? Teiksim, ap augusta vidu? Apmēram nedēļu pirms konferences?

-         Nē… nē, neko. Neko, kam būtu piegriezusi īpašu vērību.

Džeseps nopūtās.

Uz rakstāmgalda iedūcās vietējo sakaru selektors. Džeseps pacēla klausuli.

-Jā?

Balss viņā galā sacīja:

-         Ser, atnācis vīrietis, kurš vēlas satikt kādu no vadības. Sakarā ar Betertona lietu.

-   Vārds?

Zvanītājs nedroši noklepojās.

-         Nezinu, kā to pareizi izrunāt, mister Džesep. Labāk nosaukšu pa burtiem.

-   Labi, sauciet.

Džeseps pierakstīja nosauktos burtus.

-   Polis? - viņš pajautāja.

-        Nezinu, viņš neteica. Angliski runā labi, ar nelielu akcentu.

-   Palūdziet, lai uzgaida.

-   Klausos, ser!

Džeseps nolika klausuli vietā. Tad pāri galdam paskatījās uz Olivu Betertonu. Sieviete rāmi sēdēja, atbruņojoša un bezpalīdzīga. Viņš izrāva no bloknota lapu ar uzrakstītajiem burtiem un parādīja viņai.

-        Vai pazīstat kādu cilvēku ar šādu uzvārdu?

Viņa paskatījās un iepleta acis. Un likās stipri nobijusies.

-  Jā, — viņa teica. - Viņš man atrakstīja.

-Kad?

-       Vakar. Tas ir Toma pirmās sievas brālēns. Esot tikko ieradies Londonā. Loti no-

»

raizējies par Toma pazušanu. Jautāja, vai man neesot kāda jauna ziņa par vīru un… i/,teica līdzjūtību.

-        Vai agrāk bijāt dzirdējusi par šo cilvēku?

Oliva noraidoši pakratīja galvu.

-   Jūsu vīrs viņu nekad nepieminēja?

-Nē.

-        Varbūt šis cilvēks nemaz nav jūsu vīra pirmās sievas brālēns?

-        Nezinu. Tas man neienāca prātā. - Viņa izskatījās pārsteigta. - Toma sieva bija ārzemniece. Profesora Menheima meita. No vēstules bija noprotams, ka šis vīrietis labi pazinis viņu un Tomu. Vēstule bija ļoti korekta un oficiāla, un… ārzemnieciska, saprotiet. Tā likās pavisam patiesa. Tā vai citādi - kāda tam nozīme? Es gribu teikt - ja tas cilvēks izrādītos viltvārdis?

-   Jā, jautājums, kas uzrodas pirmām kārtām. - Džeseps tikko manāmi pasmaidīja. - Mūsu darbs šeit parasti ir saistīts ar tik daudzām neskaidrībām, ka pārbaudām katru sīkumu, kas šķietami neiederas ko- pējā ainā.

-   Jā, tā liekas. - Viņa nodrebēja. - Arī ceļš līdz jūsu kabinetam pašā labirinta vidū šķiet kā ļauns murgs, kad domājat, ka nekad nenonāksiet galā…

-   Jā, jā, es jūs saprotu, tas atstāj klaus- trofobisku iespaidu, — Džeseps miermīlīgi piebalsoja.

Oliva Betertona pacēla roku un atglauda matus no pieres.

-   Nespēju ilgāk paciest, — viņa sacīja. — Sēdēt un gaidīt. Pārmaiņu pēc vēlētos kaut kur aizbraukt. Piemēram, uz ārzemēm. Uz kaut kurieni, kur man nemitīgi nezvanīs reportieri un ļaudis neblenzīs virsū. Kad satieku paziņas, visi tūlīt jautā, vai man nav kādu jaunu ziņu. - Mirkli paklusējusi, viņa turpināja: - Es domāju… es domāju, ka drīz sabrukšu pavisam. Es cenšos būt dros- mīga, bet tā visa ir par daudz. Arī ārsts iesaka pārmaiņas. Viņš uzskata, ka man nekavējoties kaut kur jāaizbrauc uz trim četrām nedēļām. Ārsts man atrakstīja, es parādīšu vēstuli.

Viņa pataustījās somā, izņēma aploksni un pārslidināja to pāri rakstāmgaldam.

-   Izlasiet, ko viņš iesaka.

Džeseps izņēma vēstuli no aploksnes un izlasīja.

-  Jāā… - viņš novilka. - Es saprotu.

Viņš ielika vēstuli atpakaļ aploksnē.

-       Tātad… tātad es drīkstu braukt? - misis Betertona nervozi noprasīja, satraukti ieskatīdamās vīrietim acīs.

-        Bet protams, misis Betertona! — Džeseps laipni atbildēja un pārsteigts pacēla uzacis. - Kāpēc gan ne?

-   Es baidījos, ka jūs varētu iebilst.

-        Iebilst? Kāpēc? Tā ir jūsu darīšana. Tomēr izkārtojiet tā, lai, kamēr būsiet prom, es ar jums varētu sazināties - gadījumā, ja būs kādi jaunumi.

-   Jā, protams.

-   Uz kurieni esat iecerējusi doties?

-        Uz kādu vietu, kur ir daudz saules un nav pārāk daudz angļu. Uz Spāniju vai Ma- roku.

-   Jauki. Ceļojums jums nāks par labu.

-   Pateicos! Liels paldies!

Pacilāta, tomēr joprojām nervoza, viņa piecēlās.

Džeseps nospieda selektora pogu un pavēlēja pavadīt apmeklētāju līdz izejai.

Atvadījies no misis Betertonas, viņš atkal apsēdās. Brīdi viņa sejas vaibsti palika neizteiksmīgi, bet tad vīrietis domīgi pasmaidīja un pacēla klausuli.

-   Lai ienāk majors Glidrs.

2. nodala

-        Majors… Glidrs? - Džeseps sekundi pavilcinājās, pirms izrunāja svešādo vārdu.

-        Grūti, jā, - apmeklētājs sacīja ar humora pieskaņu balsī. - Karā jūsu tautieši sauca mani par Glaideru [2] , tagad statos mainīju uzvārdu uz Glins, kas vieglāk izrunājams.

-Jūs nesen atbraucāt no Amerikas?

-       Jā, pirms nedēļas. Jūs esat, atvainojiet, misters Džeseps?

-   Jā, Džeseps.

Atnācējs uzlūkoja viņu ar neslēptu interesi.

-   Esmu pār jums dzirdējis, - viņš sacīja.

-   Tiešām? No kā?

Svešais pasmaidīja.

-        Nesasteigsim. Vispirms atļaujiet man uzdot dažus jautājumus un izlasiet vēstuli 110 Amerikas Savienoto Valstu vēstniecības.

Paklanījies viņš sniedza vēstuli Džese- pam, kurš to paņēma, izlasīja pāris rindu garo rekomendāciju, nolika uz rakstāmgalda un vērtējoši paraudzījās atnācējā. Gara auguma, apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrs ar stīvu stāju un ārzemnieku modes īsi apcirptiem matiem. Svešinieks runāja lēni un uzmanīgi - ar akcentu, bet gramatiski pareizi. Džeseps nosprieda, ka vīrs nav uztraucies, izturas pašpārliecināti, kas pats par sevi bija diezgan neparasti. Lielākā daļa cilvēku, kas ieradās šajā iestādē, parasti bija vai nu uztraukušies, vai nobažījušies. Reizēm viņi šķita viltīgi, reizēm - nikni.

Šis bija vīrs, kas pilnībā valdīja pār sevi, vīrs ar pokera spēlētāja neizteiksmīgo seju, kurš labi zināja, ko un kāpēc dara, un kuru nebūs viegli apvārdot vai kā citādi likt pateikt vairāk, nekā viņš pats nolems. Džeseps laipni vaicāja:

—     Kā varu palīdzēt?

-    Atnācu, lai pajautātu, vai jums ir kādas ziņas par Tomasu Betertonu, kurš nesen savādā kārtā pazuda. Zinu, ka nevar ticēt visam, ko raksta avīzes, tāpēc painteresējos, kur varētu iegūt drošāku informāciju. Man sacīja, ka pie jums.

Diemžēl mums nav informācijas, kur Betertons atrodas.

-        Es iedomājos, ka viņš varētu būt aizsūtīts uz ārzemēm, lai veiktu kādu misi- ju. - Vīrietis mirkli paklusēja, tad piebilda diezgan dīvainu frāzi: - Saprotiet, hush liush*.

-        Godātais kungs, - Džeseps izskatījās aizskarts, — Betertons ir zinātnieks, nevis diplomāts vai slepenais aģents.

-         Tad kaut ko būšu pārpratis. Bet ne vienmēr viss tiek saukts īstajā vārdā. Droši vien vēlaties uzzināt, kāpēc es par to interesējos. Tomass Betertons ir mans radinieks no viņa nelaiķes sievas puses.

-        Jā. Jūs, ja nemaldos, esat profesora Menheima māsasdēls.

-   Ā, jūs jau to zināt! Esat labi informēts!

-        Atnāk cilvēki un pastāsta, - nomurmināja Džeseps. — Bija ieradusies Betertona sieva. Viņa man pateica. Jūs viņai rakstījāt.

-       Jā, lai izteiktu līdzjūtību un apjautātos, vai viņai ir zināms kas vairāk.

-   Ļoti korekti no jūsu puses.

-        Mana māte bija profesora Menheima vienīgā māsa. Viņi bija ļoti tuvi. Varšavā,

4 Slepeni plāni. (Angļu sarunval.).

kad biju vēl bērns, es bieži uzturējos tēvoča mājā, un viņa meita Elsa bija man kā māsa. Kad mani vecāki nomira, tēvocis un māsīca kļuva par manu ģimeni. Tās bija laimīgas dienas. Tad sākās karš, traģēdijas, šausmas… Nerunāsim par to. Tēvocis un Elsa aizbēga uz Ameriku. Es paliku un darbojos pagrīdē, pretošanās kustībā, bet, kad karš beidzās, tiku iesaistīts dažādos uzdevumos. Tikai vienu reizi radās iespēja apciemot tēvoci un māsīcu Amerikā. Tad pienāca laiks, kad manas saistības Eiropā beidzās. Nolēmu apmesties uz pastāvīgu dzīvi Štatos. Cerēju būt tēvoča, māsīcas un viņas vīra tuvumā. Taču, ak vai! - Viņš paplēta rokas. - Kad tur ierados, tēvocis jau bija miris, māsīca tāpat, bet viņas vīrs aizbraucis uz Angliju un apprecējies otrreiz. Tā nu es atkal paliku bez ģimenes. Un tad avīzē izlasīju par pazīstamā zinātnieka Tomasa Betertona pazušanu, un ierados šeit, lai noskaidrotu, kas tiek darīts, lai viņu atrastu. - Glidrs apklusa un jautājoši skatījās Džesepā.

Džesepa sejā neizmainījās ne vaibsts.

-   Mister Džesep, kāpēc viņš pazuda?

-   Tieši to mēs vēlētos uzzināt.

-   Varbūt vismaz kāda norāde?

Džeseps ar interesi vēroja, cik veikli bija mainījušās lomas. Parasti šajā kabinetā viņš uzdeva jautājumus. Tagad varēja lik- lies, ka izmeklētājs ir šis svešinieks.

Laipni smaidīdams, Džeseps atbildēja:

-   Ticiet man, ne mazākās.

-   Bet kādas aizdomas taču ir?

-        Iespējams, — Džeseps piesardzīgi sacīja, - ka viss norisinās pēc noteiktas sistēmas… Jau iepriekš bijuši līdzīgi gadījumi…

-        Zinu. - Ātri vienu pēc otra Glidrs minēja pusduci līdzīgu atgadījumu. - Un tie visi ir zinātnieki, - viņš uzsvēra.

-Jā.

-   Vini devušies aiz Dzelzs aizkara?

-   Iespējams, tomēr noteikti nav zināms.

-   Devušies turp no brīva prāta?

-   Nezinām pat to.

-        Jūs liekat noprast, ka tā nav mana darīšana?

-   Es jūs lūdzu!

-        Jums taisnība. Bet mani interesē vienīgi gadījums ar Betertonu.

-        Atvainojiet, - sacīja Džespers, - ja es pārprotu jūsu ieinteresētību. Galu galā Betertons ir tikai jūsu nelaiķes māsīcas bijušais vīrs. Personīgi jūs viņu pat nepazināt.

—     Tiesa. Taču mums, poļiem, ģimene ir ļoti svarīga, tas uzliek zināmus pienākumus. - Glidrs piecēlās un stīvi palocījās. - Piedodiet, ka tērēju jūsu laiku, un pateicos par laipnību!

Arī Džeseps piecēlās kājās.

—      Man žēl, ka nevaru jums palīdzēt, - viņš bilda, - taču es atzīstos, ka arī mēs maldāmies kā pa tumsu. Ja kaut kas noskaidrosies, kā ar jums sazināties?

—     Caur ASV vēstniecību, viņi zinās. Pateicos jums! - Viņš atkal dziļi palocījās.

Džeseps nospieda selektora pogu, majors Glidrs izgāja. Džeseps pacēla klausuli.

—        Palūdziet, lai ienāk pulkvedis Vortens!

Kad aicinātais ienāca, Džeseps viņam

sacīja:

—        Lieta ir izkustējusies.

—        Kādā veidā?

—      Misis Betertona grib doties uz ārzemēm.

Vortens klusi iesvilpās.

—        Lai piebiedrotos vīram?

—      Ceru. Viņa atnāca, nodrošinājusies ar vēstuli no sava padomdevēja medicīnas jomā. Akūta nepieciešamība pēc atpūtas un apkārtējās vides maiņas.

—        Izklausās cerīgi.

-        Lai gan tā var izrādīties patiesība, - Džespers šaubījās. - Vienkāršs fakta konstatējums.

-   Mēs to nevaram pārbaudīt.

-       Nevaram. Jāsaka - viņa to paskaidroja ļoti pārliecinoši. Ne uz mirkli neizkrita no lomas.

-   Kā noprotu, neko vairāk neuzzinājāt?

-        Tikai viens pavediens. Tā sieviete, ar kuru Betertons pusdienoja Dorsetā. Spīdera.

-  Jā?

-        Betertons sievai par šo tikšanos nebija pat ieminējies.

-        Ak tā, - Vortens apsvēra. - Domājat, tas ir svarīgi?

-        Varētu būt. Savā laikā Kerola Spīdera tika nopratināta sakarā ar pretvalstiskām aktivitātēm Amerikā. Viņu gan attaisnoja, tomēr… jā, tomēr viņa bija - vismaz tā tika uzskatīts - viena no kustības aktīvistēm. Varbūt tikšanās ar Betertonu bija iepriekš iecerēta. Līdz šim tas ir vienīgais pavediens.

-        Kā ir ar misis Betertonas sakariem - vai ir novēroti kādi kontakti, kas provocētu viņu uz ārzemju braucienu?

-        Vina ne ar vienu nav tikusies. Vakar saņēmusi vēstuli no poļa, Betertona pirmās sievas brālēna. Viņš tikko bija šeit. Parunājāmies.

-   Kāds viņš jums likās?

-        Neīsts. Pārāk ārzemniecisks, pārāk korekts.

-        Domājat, ka viņš kontaktējies ar Olivu Betertonu, lai brīdinātu?

-        Varētu būt. Nezinu. Viņš mani mulsi- nāja.

-   Izsekosiet?

Džeseps nosmīnēja.

-   Jā, pogu nospiedu divreiz.

-        Ak, jūs vecais zirnekli, ar saviem trikiem! - Vortens sarosījās. — Kuru norīkojāt?

-        Dženetu, un, kā parasti, - Spānija vai Maroka.

-   Nevis Šveice?

-   Ne šoreiz.

-         Manuprāt, Spānija un Maroka varētu sagādāt zināmas grūtības.

-        Mēs nedrīkstam nepietiekami novērtēt mūsu pretiniekus.

Vortens ar pretīgumu piebakstīja pirkstu slepenajiem dokumentiem.

-         Vienīgās valstis, kurās Betertons nav ticis redzēts, - viņš sarūgtināti noteica. - Nu ko, nāksies padarboties. Ak Kungs, ja arī šoreiz izgāzīsimies…

Džeseps atlaidās pret krēsla atzveltni.

- Ir pagājis tik ilgs laiks, kopš neesmu bijis atvaļinājumā, - viņš sapņaini sacīja. - lis varētu mazliet paceļot pa ārzemēm…

3. nodala

- Reiss 108 uz Parīzi. Air France. Lūdzu, nāciet šurp!

Pasažieri Hītrovas lidostas uzgaidāmajā telpā sarosījās. Hilarija Kreivena paņēma savu nelielo krokodilādas ceļojumu somu un sekoja pārējiem. Ārā vējš šķita stindzinoši auksts. Hilarija nodrebēja, savilka ciešāk kažoku un gāja uz gaidošo lidaparātu. Beidzot! Viņa ir prom, izglābusies! Prom no pelēcības, drēgnuma, pārdzīvotajām ciešanām. Pretī saulei un dzidrām debesīm, un jaunai dzīvei, pametot aiz sevis nomācošo bēdu nastu un nepiepildītās cerības. Noliekusi galvu, viņa kāpa augšā pa trapu un gāja līdzi stjuartei, lai ieņemtu norādīto vietu. Pirmo reizi pēc vairākiem mēnešiem viņa jutās brīva no sirdssāpēm, kas bija tik asas, gandrīz fiziski sajūtamas. "Es izglābšos!" viņa sev sacīja un ar pārliecību atkārtoja: "Es izglābšos!"

Lidmašīnas motora rūkoņa un nogriešanās uz skrejceļa Hilariju priecīgi uzbudināja te jaudās kaut kas pirmatnējs un nežēlīgs. Civilizētas bēdas ir vissliktākās no visām. Nomācošas un bezcerīgas. "Taču tagad," viņa nodomāja, "es tās atstāju pagātnē!"

Lidmašīna līdzeni ripoja pa skrejceļu. Stjuarte atgādināja: - Lūdzu visiem piesprādzēties! Lidaparāts apstājās puspagriezicnā un gaidīja atļauju pacelties. Hilarijai ienāca prātā: "Varbūt lidmašīna avarēs… Varbūt nekad nepacelsies… Tad tās būtu beigas, tas visu atrisinātu." Likās, ka gaidīšana ilgst veselu mūžību. "Gaida signālu, lai aizlidotu brīvībā, bet es nekad netikšu projām, nekad. Es palikšu šeit… kā cietumā," llilarijas prāts maldījās absurdās domās. Ak, beidzot!

Atkal ierūcās motori, dzinēju troksnis pieņēmās spēkā un spalgumā, un lidmašīna uzņēma gaitu. Ātrāk, ātrāk uz priekšu. Hilarija drudžaini domāja: "Tā nepacelsies. Tā nevar pacelties… Šīs ir beigas." Ak nē, šķiet, viņi ir jau augšā! Sieviete nemaz nebija jutusi, kā lidaparāts atraujas no zemes, kā strauji uzņem augstumu, pametot pasauli ar tās problēmām un vilšanos cerībās un nodomos tālu zem sevis, lepni traucoties tur, virs mākoņiem.

Lidmašīna sasvērās, apmeta līkumu virs lidlauka, kas izskatījās pēc bērnu rotaļlau- kuma. Tad varēja saskatīt smieklīgi šauras šosejas, amizanti mazus dzelzceļus, pa kuriem brauca rotaļu vilcicniņi. Smieklīgi bērnišķīga pasaule, kur cilvēki mīlēja un ienīda, un lauza sirdis. Nekas no tā nebija svarīgs, jo viss likās tik uzjautrinoši mazs un nebūtisks. Lidmašīna pacēlās virs mākoņiem - pelēcīgi baltas masas. Šķiet, viņi jau šķērsoja Lamanšu. Hilarija atslīga pret atzveltni un aizvēra acis. Aizbēgusi. Aizbēgusi. Viņa bija pametusi Angliju, pametusi Naidželu, pametusi mazo, skumjo uzkalniņu, kas bija Brendas kaps. Viss palicis aiz muguras. Viņa atvēra acis, smagi nopūtās un atkal tās aizvēra. Hilarija iesnaudās…

~ II ~

Kad viņa pamodās, lidmašīna grasījās nolaisties. Parīze, atjauta Hilarija, iztaisnoja muguru un pasniedzās pēc rokassomas.

Taču tā nebija Parīze. Stjuarte nāca pa eju starp sēdekļu rindām un moži paziņoja:

- Mēs nolaižamies Bovē, jo virs Parīzes ir bieza migla.

Balss tonis atgādināja možas un uzspēlēti jautras bērnudārza audzinātājas intonāciju un šķita bezgala kaitinošs. Hilarija paraudzījās laukā pa šauro logu. Nekā daudz tur nebija ko redzēt. Arī virs Boves bija migla. Lidmašīna apmeta loku un nosēdās. Pasažieri cauri drēgnai, mitrai dūmakai iesoļoja necilā koka ēkā, kur atradās daži krēsli un gara koka lete.

Hilarija centās atvairīt nomāktību, kas pamazām piezagās. Vīrietis blakus nomurmināja:

- Veca karalaika lidosta. Ne apkures, ne citu ērtību. Par laimi, kā jau francūži, viņi mums piedāvās kādu dzērienu.

Patiesi, gandrīz tūlīt ieradās vīrs ar atslēgu saišķi, un drīz vien pasažieriem tika pasniegti dažādi alkoholiskie dzērieni, lai viņi uzmundrinātos un nekurnēdami sagatavotos pacietīgai gaidīšanai.

Apmēram pēc stundas no miglas iznira vēl vairākas lidmašīnas. Drīz vien nelielo uzgaidāmo telpu piepildīja nosaluši, neparedzētās kavēšanās aizkaitināti cilvēki.

Hilariju tas viss īpaši neuztrauca. Viņa joprojām jutās kā sapnī, tas žēlsirdīgi sargāja no realitātes. Nenozīmīga, sīka aizķeršanās, tikai jāpagaida. Viņa vēl arvien ceļoja - ceļoja, lai aizbēgtu. Vēl arvien viņa attālinājās no savas pagātnes, vēl arvien bija ceļā uz jaunu dzīvi. Viņas noskaņojums nemainījās, to neiespaidoja ne nogurdinošā gaidīšana, ne arī haoss, kas izcēlās pasažieru vidū, kad beidzot - jau sen bija satumsis vakars - tika paziņots, ka ieradušies autobusi, ar kuriem visus nogādās Parīzē.

Zālē sacēlās kņada un juceklis: nāca un gāja pasažieri, lidostas darbinieki, ar bagāžu apkrāvušies nesēji, valdīja steiga un grūstīšanās pustumsā. Galu galā Hilarija ar ledus aukstām, nosalušām kājām attapās autobusā, kas rūkdams lēni virzījās cauri miglai uz Parīzi.

Ilgais un nogurdinošais brauciens aizņēma četras stundas. Pusnaktī viņi apstājās pie Invalīdu nama, un Hilarija jutās pateicīga, ka varēja doties uz viesnīcu, kurā viņai bija rezervēts numurs. Pārāk nogurusi, lai domātu par ēšanu, viņa iegāja karstā vannā un iekrita gultā.

Lidmašīnai uz Kasablanku bija jāizlido no Orli nākošajā rītā pusvienpadsmitos, taču, ierodoties lidostā, pasažieri sastapās ar kārtējo kavēšanos. Lidmašīnas bija nosēdušās dažādās Eiropas pilsētās, tādēļ aizkavējās gan ielidošana, gan izlidošana.

Nomocītais darbinieks, kas reģistrēja pasažierus, paraustījis plecus, sacīja:

-      Kundzei nav iespējas tikt uz reisu, kur viņai rezervēta vieta! Mainīti visi grafiki. Ja kundze uz brīdi apsēstos un pagaidītu, jādomā, ka viss nokārtotos.

Galu galā viņu izsauca. Bija atradusies vieta lidmašīnā, kas devās uz Dakāru un kas parasti nenolaižas Kasablankā, tomēr sakarā ar radušos situāciju tā tur piezemēsies.

-      Jūs tur nonāksiet ar trīs stundu aizkavēšanos, kundze. Taču tas ir vienīgais, ko varu piedāvāt.

Hilarija piekrita bez iebildumiem, par ko ierēdnis bija patīkami pārsteigts.

-     Kundzei nav priekšstata par grūtībām, kādas šorīt man nākas izciest, - viņš pa- žēlojās. — Enfin[3], viņi ir tik nesaprotoši, šie ceļotāji! Ne jau es radīju miglu. Dabiski, ka tā izraisīja sarežģījumus. Jāpielāgojas situācijai ar humoru - tā es uzskatu, lai gan ir ārkārtīgi nepatīkami, ja cilvēks spiests mainīt savus plānus. Neliela aizkavēšanās, kundze, uz stundu vai divām, vai trim - kāda tam nozīme? Kāda nozīme, ar kuru lidmašīnu ierasties Kasablankā?

Taču tajā dienā tam bija daudz lielāka nozīme, nekā mazais francūzis spēja iedomāties. Kad beidzot Hilarija nokāpa pa trapu un devās pāri saules apspīdētajam Kasablankas lidostas laukumam, nesējs, kas viņai blakus stūma ar kaudzi piekrautus bagāžas ratiņus, ierunājās:

-     Jums laimējies, kundze, ka nelidojāt ar iepriekšējo lidmašīnu.

-     Jā? - Hilarija pabrīnījās. - Vai kas noticis?

Vīrs piesardzīgi palūkojās apkārt, bet tad nolēma, ka drīz vien visi tāpat uzzinās. Viņš paliecās tuvāk Hilarijai un klusi sacīja:

-     Mauvaise affaire[4]! Nolaižoties tā avarēja. Pilots un stūrmanis gājuši bojā, gandrīz visi pasažieri arī. Četri vai pieci vēl bija dzīvi, viņus aizveda uz slimnīcu. Kāds ļoti smagā stāvoklī.

Hilarijas pirmā reakcija bija neprātīgs niknums. Spontāni prātā iešāvās doma: "Kāpēc es nebiju tajā lidmašīnā! Tad viss būtu jau beidzies - es būtu mirusi, prom no visa! Nebūtu vairs ne sirdssāpju, ne ciešanu. Tie cilvēki lidmašīnā gribēja dzīvot! Uet es… man vienalga. Kāpēc tur nebiju es!"

Pavirša muitas pārbaude, un viņa devās 11/ viesnīcu. Bija brīnišķīga vēla pēcpusdiena, saule taisījās uz rietu. Tīrs gaiss un zeltaina gaisma - viss tieši tā, kā viņa bija iedomājusies. Viņa bija ieradusies! Projām 110 Londonas miglas, aukstuma un pelēcī- guma; viņa bija atstājusi aiz sevis bēdas, neizlēmību un ciešanas. Šeit pulsēja dzīve un krāsas, un saules gaisma.

Hilarija šķērsoja guļamistabu, pacēlusi žalūzijas, atrāva logu un paskatījās ārā. Jā, lieši tā, kā viņa bija iztēlojusies. Hilarija lēnām atgriezās istabā un apsēdās uz gultas malas. Glābta! Glābta! Kopš brīža, kad viņa pameta Angliju, vārds kā refrēns nepārtraukti atbalsojās galvā. Aizbēgusi! Aizbēgusi! Un ar satriecoši nežēlīgu atklāsmi sieviete skaudri saprata, ka nekas nav beidzies!

Viss bija tāpat kā Londonā. Viņa, Hilarija Kreivena, bija tā pati. Viņa bija gribējusi aizbēgt no Hilarijas Kreivenas, taču Hilari- ja Kreivena Marokā izrādījās tā pati Hilarija Kreivena, kas bija bijusi Londonā. Viņa klusi nočukstēja:

— Kāda muļķe es biju… kāda muļķe es esmu! Kā gan es varēju iedomāties, ka, aizbraucot no Anglijas, jutīšos citādi?

Brendas kaps, mazā aizkustinošā kopiņa, atradās Anglijā, un Naidžels drīz vien apņems jaunu sievu. Kāpēc viņa bija iztēlojusies, ka šeit tie abi kļūs viņai mazāk svarī- gi? Tā bija tikai ilgpilna fantāzija, nekas vairāk. Nu ko, sapnis beidzies. Viņa bija atgriezusies realitātē, lai noskaidrotu, cik daudz var un cik nevar izturēt. Var izturēt, Hilarija saprata, tik ilgi, kamēr to darīt ir iemesls. Viņa pārcieta slimību, pārcieta Naidžela atsvešināšanos, visus nežēlīgos un sāpīgos pārdzīvojumus. Viņa izturēja, jo bija Brenda. Bet tad nāca ilgā, smagā cīņa par Brendas dzīvību… zaudējums… un cerību sabrukums… Nav jēgas dzīvot tālāk. Brauciens uz Maroku to pierāda. Londonā viņu bija pārņēmusi neprātīga, mulsinoša ideja - ja vien varētu kaut kur aizbraukt, viņa visu pamazām aizmirstu un sāktu dzīvi no jauna. Tāpēc Hilarija pasūtīja aviobiļeti uz Maroku, kur nekas viņu nesaistītu ar pagātni, uz nepazīstamu vietu, kur būtu viss, pēc kā viņa ilgojās: saule, spirgts gaiss, neierasta vide un nepazīstami cilvēki. Viņa bija cerējusi, ka šeit viss būs citādi. Bet izrādījās, ka nebija. Nekas nebija mainījies. Patiesība bija vienkārša un neizbēgama. Viņai, Hilarijai Kreivenai, vairs nebija vēlēšanās dzīvot. Vienkārši un skaidri.

Ja nebūtu iejaucies liktenis, ja viņa būtu lidojusi ar lidmašīnu, kurā bija iepriekš rezervēta vieta, tad visas problēmas tiktu atrisinātas. Viņa gulētu kādā morgā Francijā - sakropļots ķermenis, bet gars beidzot ieguvis mieru, brīvs no ciešanām… Tādu pašu mērķi viņa varētu sasniegt arī šeit, lai gan tas radīs zināmas grūtības.

Tas būtu viegli, ja izdotos tikt pie miega zālēm. Viņa atcerējās, kā bija lūgusi ārstam Grejam tādas izrakstīt, un dīvaino skatienu, ko viņš tai uzmeta, atbildot: "Labāk ne. Daudz labāk palīdzēs dabīgs miegs. Sākumā varbūt būs grūtāk, bet pēc tam jau nāks pats par sevi."

Dīvainais skatiens ārsta acīs. Vai viņš tad noprata, ka šis brīdis var pienākt? Nu labi, tas nemaz nebūs grūti izdarāms. Hilarija izlēmīgi piecēlās. Viņa dosies uz aptieku.

Hilarija bija domājusi, ka iegādāties medikamentus ārzemēs ir pavisam viegli, un ar pārsteigumu atklājās, ka tā vis nav. Pirmajā aptiekā, kur viņa iegriezās, varēja nopirkt tikai divas zāļu devas. Vairāk, sacīja aptiekārs, var dabūt vienīgi ar ārsta izrakstītu recepti. Bezrūpīgi uzsmaidījusi, viņa ātri atstāja aptieku, durvīs saskrienoties ar slaidu, nopietna izskata jaunu vīrieti, kurš angliski atvainojās. Pirms aizvērās durvis, Hilarija vēl dzirdēja, kā vīrietis prasīja pēc zobu pastas.

Sievieti tas uzjautrināja. Zobu pasta. Tas likās tik smieklīgi, tik normāli, tik ikdienišķi. Bet tad sirdī iedūra asa sāpe, jo pieprasītā zobu pasta bija tās pašas markas, ko lietoja Naidžels. Viņa šķērsoja ielu un iegāja otrā aptiekā. Pirms atgriešanās viesnīcā, Hilarija apstaigāja četras aptiekas. Viņai šķita ļoti smieklīgi, kad trešajā aptiekā atkal uzradās jaunais cilvēks ar gudrai pūcei līdzīgo sejas izteiksmi un ietiepīgi vēlējās iegādāties zobu pastu, kas acīmredzot franču aptiekās Kasablankā nebija atrodama.

Hilarija bezrūpīgā noskaņojumā pārģērbās, atsvaidzināja seju un devās lejā vakariņās. Viņa ar nodomu bija novilcinājusi laiku, cik vien iespējams, jo nevēlējās satikt kādu no lidmašīnas pasažieriem vai apkalpes. Tas gan nelikās īpaši ticami, jo lidmašīna jau bija aizlidojusi uz Dakāru, bet Kasablankā, šķiet, izkāpa vienīgi viņa.

Kad Hilarija iegāja restorānā, tajā gandrīz vairs nebija apmeklētāju, tomēr viņa pamanīja, ka pie galdiņa zāles malā tikko beidzis vakariņot pirmāk sastaptais jaunais anglis, kurš šobrīd likās iegrimis franču avīzes lasīšanā.

Hilarija pasūtīja sātīgu maltīti un puspu- deli vīna. Viņa jutās kā apskurbusi no priecīga uzbudinājuma. Viņa sev teica: "Galu galā šis ir mans pēdējais piedzīvojums!" Tad viņa pasūtīja pudeli Vichy uz numuru un pameta ēdamzāli, lai taisnā ceļā dotos uz savu istabu.

Viesmīlis atnesa minerālūdeni, attaisīja pudeli, nolika to uz galda un, novēlējis labu nakti, aizgāja. Hilarija atviegloti nopūtās. Tikko viesmīlis aizvēra durvis, viņa piegāja un tās aizslēdza. Tad iaņēma no naktsgaldiņa atvilktnes četras mazas paciņas, ko bija izdevies iegādāties, un attaisīja. Izlika tabletes uz galda un ielēja glāzē minerālūdeni.

Viņa izģērbās, ietinās peldmētell un apsēdās pie galda. Sirds strauji sitās. Viņa sajuta kaut ko līdzīgu bailēm, taču tās drīzāk valdzināja, nevis biedēja. Hilarija bija absolūti mierīga un pie skaidra saprāta. Šī būs īstā izglābšanās. Hilarija uzmeta acis rakstāmgaldam, apsverot, vai nevajadzētu atstāt kādu zīmīti, bet nosprieda, ka nav jau kam. Tuvu radinieku nebija, arī mīļu draugu nē, vispār neviena, no kura viņa vēlētos atvadīties. Attiecībā uz Naidželu - Hilarija nejuta ne mazāko vēlēšanos uzkraut bijušajam vīram liekus sirdsapziņas pārmetumus, pat ja viņas vēstule tādus izraisītu. Iespējams, Naidžcls izlasīs avīzē, ka Kasablankā no miega zāļu pārdozēšanas mirusi misis Hilarija Kreivena - droši vien tās būs dažas neuzkrītošas rindinas. Viņš izlasīs, ar neko neizsakošu sejas izteiksmi noteiks: "Nabaga vecā Hilarija, kāds nelaimīgs liktenis," un droši vien jutīsies atvieglots. Tāpēc ka viņas sabojātā dzīve bija, kā Hilarija pati uzskatīja, kaut nedaudz, tomēr uz Naidžela sirdsapziņas. Taču viņš bija cilvēks, kam vissvarīgāk ir justies pašapmierinātam.

Bet viņa jau bija attālinājusies no Nai- džela, viņam vairs nebija nekādas nozīmes. Nekas vairs Hilariju nesaistīja pie dzīves. Viņa norīs tabletes, atlaidīsies gultā un aizmigs. Un nepamodīsies. Reliģiskie aizspriedumi Hilariju netraucēja — līdz ar Brendas nāvi viņa bija zaudējusi jebkādu ticību. Viņai ne ar ko nebija jārēķinās. Viņa atkal bija ceļa jūtīs, tāpat kā Hītrovas lidostā. Ceļiniece, kas gatavojas doties uz nezināmu galamērķi, bagāžas neapgrūtināta, ne no viena neatvadoties. Pirmo reizi mūžā viņa jutās brīva - absolūti brīva. Pagātne jau bija atkāpusies. Bezgalīgās sāpīgās ciešanas, kas nomoda stundās mocīja prātu un dvēseli, bija pazudušas. Jā. Viegla, brīva, nesaistīta! Gatava doties ceļojumā!

Viņa pasniedzās pēc pirmās tabletes, bet tajā brīdī pie durvīm klusi pieklauvēja. Hilarija sarauca pieri, roka sastinga pusceļā. Kas viņu traucēja? Istabene? Nē, gulta jau bija saklāta. Varbūt kāds sakarā ar dokumentiem, pasi? Hilarija paraustīja plecus. Vina neatvērs durvis. Kāda viņai dala? Lai kas tur būtu, viņš tūlīt aizies un kaut kad vēlāk atnāks otrreiz.

Atkal, šoreiz jau skaļāk, pieklauvēja. Hilarija nepakustējās. Nekas svarīgs tas nevarēja būt, gan nācējs liksies mierā.

Viņa skatījās uz durvīm un pēkšņi pārsteigumā iepleta acis. Atslēga slēdzenē pagriezās, izbīdījās un ar metālisku šķindoņu nokrita uz grīdas. Tad sakustējās rokturis, durvis atvērās un istabā ienāca vīrietis. Tas pats nopietnais jaunais cilvēks, kas aptiekā meklēja zobu pastu. Hilarija platām acīm skatījās uz svešinieku. Brīdi viņa bija pārāk pārsteigta, lai bilstu kaut vārdu. Jaunais cilvēks pagriezās, aizvēra durvis, pacēla no grīdas atslēgu, ielika slēdzenē un pagrieza. Tad nāca pāri istabai, apsēdās krēslā otrpus galdam un pateica, viņasprāt, visneiederīgāko frāzi:

-   Mans vārds ir Džeseps.

Hilarija piesarka. Viņa pieliecās un pagalam saniknota noprasīja:

-    Kā jums liekas, ko jūs šeit darāt? Ja drīkstu jautāt?

Vīrietis nopietni paskatījās Hilarijā un piemiedza aci.

-   Jokaini, — viņš teica, - es ienācu, lai to pašu jautātu jums, - un sāniski pamāja ar galvu uz sarindotajām tabletēm.

Hilarija asi noskaldīja:

-   Nesaprotu, ko gribat teikt!

-   Ak jā, saprotat gan.

Hilarija mirkli klusēja, meklēdama vajadzīgos vārdus. Viņai būtu sakāms daudz kas. Lai izteiktu sašutumu. Lai pavēlētu svešiniekam pamest istabu. Taču dīvainā kārtā uzvarēja ziņkāre. Mute patvaļīgi izveidoja vārdus, viņa pat īsti neapzinājās, ko jautā.

-   Atslēga, vai tā pagriezās pati no sevis?

-   Ak, tas! - Vīrietis pēkšņi puiciski pasmaidīja, pilnīgi izmainīdams nopietnās pūces sejas izteiksmi. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka instrumentu, kuru sniedza Hilarijai.

-   Skatieties, - viņš sacīja, - ļoti noderīgs neliels verkītis. Ieliekot slēdzenē no otras puses, tas satver atslēgu un pagriež. - Viņš paņēma mūķīzeri un, ielicis kabatā, piemetināja: — Tādus izmanto laupītāji.

-   Jūs esat laupītājs?

-   Nē, nē, misis Kreivena, ticiet man! Atcerieties, pirms tam es pieklauvēju. Laupītāji neklauvē. Kad sapratu, ka jūs neatvērsiet, pielietoju šo te.

-   Bet kāpēc?

Vīrietis uzmeta ašu skatienu tabletēm.

-   Jūsu vietā es to nedarītu, — viņš nopietni sacīja. — Ziniet, tas nemaz nebūs tā, kā iztēlojāties. Jūs domājat, ka mierīgi iemig- siet un vairs nepamodīsicties. Taču parasti tā nenotiek. Kamēr zāles iedarbosies, var būt visādi. Krampji, ādas atmiršana. Ja organismam ir labas pretošanās spējas, paiet ilgs laiks, kamēr tās iedarbojas. Tikmēr kāds jūs var atrast, un tad seko ārkārtīgi nepatīkama procedūra. Kuņģa skalošana. Rī- ciņeļļa, karsta kafija, iepļaukāšana un kratīšana. Viss gaužām nepievilcīgi, es galvoju.

Hilarija atspieda muguru pret krēsla atzveltni, viņas acis piemiedzās, dūres sažņaudzās. Viņa piespieda sevi pasmaidīt un iesaucās:

-   Cik jūs esat smieklīgs! Domājat, ka esmu nolēmusi izdarīt pašnāvību vai ko tamlīdzīgu?

-     Ne tikai domāju, esmu par to pārliecināts. Jūs jau zināt, es biju tajā aptiekā, lai nopirktu zobu pastu. Viņiem nebija manas iecienītās markas, tāpēc devos uz nākamo aptieku. Un tur atkal bijāt jūs un pirkāt miega zāles. Nu, es nodomāju, tas nu gan ir dīvaini, un jums sekoju. Visas šīs tabletes jūs sapirkāt dažādās aptiekās. Man atlika vienīgi secināt.

Vīrietis runāja nepiespiesti un draudzīgi, tomēr pārliecinoši. Ieskatījusies viņam sejā, Hilarija nolēma atmest izlikšanos.

-   Tādā gadījumā - vai nedomājat, ka ir bezkaunīgi iejaukties un mēģināt mani atrunāt?

Brīdi viņš apsvēra atbildi, tad pakratīja galvu un teica:

-    Nē. Tā ir lieta, ko jūs nespējat nedarīt -ja saprotat, ko es ar to gribu teikt.

-   Jūs varat mani atturēt šobrīd, - Hilarija enerģiski atbildēja. - Es gribu teikt, varat atņemt tabletes, izmest pa logu vai citādi, taču nespējat liegt man iegādāties zāles ci- tudien vai nolēkt no jumta, vai mesties zem vilciena!

Jaunais cilvēks padomāja.

-   Nē, nespēju, - viņš piekrita. - Nevaru ne liegt, ne atturēt. Bet jautājums ir, vai jūs izvēlēsieties kādu no šīm iespējām, teiksim, rīt?

-   Jūs uzskatāt, ka rīt es jutīšos citādi? - Hilarijas balsī bija manāms rūgtums.

-   Ar cilvēkiem tā notiek, - atbildēja Džeseps, gandrīz kā atvainodamies.

-   Jā, iespējams, - viņa piekrita. — Ja lēmums pieņemts mirkļa izmisumā. Bet ir citādi, ja nolemts ar skaidru prātu. Redziet, man nav, kam dzīvot.

Džeseps pielieca sānis savu pūces galvu un samirkšķināja acis.

-   Interesanti, — viņš noteica.

-         Patiesībā nekā interesanta te nav. Es neesmu īpaši interesanta persona. Vīrs, kuru mīlēju, mani pameta, mans vienīgais bērns saslima ar meningītu un lielās mokās nomira. Man nav tuvu draugu vai radu, kas pēc manis sērotu. Man nav profesijas, nav amata vai nodarbošanās, kas mani aizrautu.

-        Grūti, - izprotoši bilda Džeseps un svārstīdamies piemetināja: — Vai nedomājat, ka to darīt ir nepareizi?

Hilarija iekarsa:

-   Kāpēc nepareizi? Tā ir mana dzīvība!

-        O, jā, jā, - Džeseps nevilcinoties piebalsoja. - Es nebiju domājis kādus augstus morāles principus, bet jūs pati zināt, ka ir cilvēki, kuri uzskata, ka nav pareizi atņemt sev dzīvību.

-   Es neesmu no tiem! — vina atcirta.

-   Patiešām, - novilka misters Džeseps.

Viņš klusēdams noraudzījās sievietē.

Hilarija ierunājās:

-   Tagad varbūt, mister…

-   Džeseps.

-   Tagad varbūt, mister Džesep, jūs mani atstāsiet?

Bet Džeseps pakratīja galvu.

-   Vēl ne, - viņš sacīja. - Es gribēju uzzināt, kas jūs pamudināja uz šādu soli. Tagad esmu to noskaidrojis, vai ne? Jūs neesat ieinteresēta dzīvot tālāk. Tā vai citādi, bet apzināti esat izvēlējusies nāvi.

-Jā.

-   Jauki, — Džeseps mundri turpināja. — Esam noskaidrojuši, kas ir kas. Spersim nākamo soli. Vai noteikti jābūt miega zālēm?

-   Nesaprotu.

-   Es jau paskaidroju, ka tas nebūs tik romantiski, kā jūs varbūt iztēlojāties. Arī lēkšana no jumta var beigties nelāgi - iespējams, ka nenomirsiet uzreiz. Tāpat ar mešanos zem vilciena. Ko es gribu teikt? To, ka pastāv vēl citi veidi.

-   Nesaprotu, ko jūs domājat.

-   Gribu ieteikt citu metodi. Zināmā mērā sportisku, patiešām. Pat aizraujošu. Būšu atklāts - būs tikai viena iespēja no simts, ka paliksiet dzīva. Ņemot vērā visus apstākļus, es nedomāju, ka jūs atteiksieties.

-    Man nav ne jausmas, par ko jūs runājat.

-   Protams, ka nav. Vēl neko konkrētu neesmu pateicis. Baidos, ka man jāsāk ar kaut ko citu - ar kādas lietas vēsturi. Vai sākt?

-   Dariet to.

Džeseps neņēma vērā nepatiku, kas izskanēja sievietes balsī. Stipri līdzīgs gudrai pūcei, viņš iesāka:

-   Manuprāt, jūs esat cilvēks, kas regulāri lasa avīzes un esat lietas kursā par visu, kas notiek pasaulē. Noteikti esat lasījusi par zinātniekiem, kuri laiku pa laikam pazūd. Pirms gada puisis no Itālijas un pirms pāris mēnešiem jauns zinātnieks Tomass Betertons.

Hilarija palocīja galvu.

-   Jā, es lasīju avīzē.

-    Ne viss parādījās avīzēs. Ir pazuduši vairāki cilvēki, ne vienmēr tie bija lieli zinātnieki. Starp pazudušajiem var minēt arī dažus jaunus cilvēkus, kuri kaut kādā veidā bijuši saistīti ar svarīgiem pētījumiem medicīnā; daži kīmiki, daži fiziķi un viens advokāts. Jā, diezgan daudzi gan no Anglijas, gan citurienes, no visurienes. Mūsu valsts ir, tā sakot, brīva zeme. Ja vēlaties, varat no tās aizbraukt. Taču šajos īpašajos gadījumos mums jānoskaidro, kāpēc šie cilvēki pametuši savu valsti, kurp viņi devušies un, kas arī ir ļoti svarīgi, kā. Vai viņi to darījuši brīvprātīgi? Vai tikuši nolaupīti? Šantažēti? Kur viņi atrodas? Kas ir tā organizācija, kas šo mehānismu darbina un kāds ir mērķis? Jautājumu ir daudz. Mēs meklējam atbildes. Un jūs varat mums palīdzēt.

Hilarija, acis iepletusi, skatījās vīrietī.

-   Es? Kā? Kāpēc?

-   Runāšu par vienu noteiktu gadījumu - par Tomasu Betertonu. Viņš pazuda Parīzē pirms diviem mēnešiem. Sievu pametis Anglijā. Viņa bija nesaprašanā, vismaz tā apgalvoja. Un zvērēja, ka pat nenojauš, kāpēc vīrs pēkšņi pazudis, uz kurieni devies. Tā var būt patiesība, var arī nebūt.

Daži cilvēki - un es esmu viens no viņiem

- uzskata, ka nav.

Hilarija paliecās uz priekšu, pašai negribot, viņā bija modusies interese. Džeseps turpināja:

-   Nolēmām misis Betertonu neuzkrītoši novērot. Apmēram pirms divām nedēļām viņa ieradās pie manis un paziņoja, ka ārsts viņai ieteicis doties ceļojumā uz ārzemēm, labi atpūsties un pēc iespējas izklaidēties. Anglijā viņa jutās slikti, viņu nemitīgi apgrūtināja avīžu reportieri, radi, draugi.

Hilarija sausi noteica:

-   Varu iedomāties.

-        Jā, nepatīkami. Pilnīgi dabiski, ka viņa vēlējās uz neilgu laiku no tā visa tikt prom.

-   Es viņu saprotu.

-        Taču mums radās nelāgas aizdomas. Mēs nolēmām misis Betertonu paturēt acīs. Vakar viņa atstāja Angliju, lai dotos uz Ka- sablanku.

-   Kasablanku?

-        Jā, lai dotos ceļojumā uz citām vietām Marokā. Nekā slēpjama un pilnīgi atklāti - viss saplānots, biļete pasūtīta iepriekš. Tomēr varētu būt, ka Maroka izrādītos tā vieta, no kurienes misis Betertona pazustu nezināmā virzienā.

Hilarija paraustīja plecus.

-   Nesaprotu, kā es jums varu palīdzēt.

Džeseps pasmaidīja.

-        Tā, ka jums ir brīnišķīgi skaisti rudi mati, misis Kreivena.

-   Mati?

-        Jā. Visspilgtākais misis Betertonas izskatā ir viņas rudie mati. Varbūt esat dzir- dējusi, ka lidmašīna, kas šodien izlidoja no Parīzes pirms jūsējās, nolaižoties avarēja?

-        Zinu. Tajā vajadzēja būt arī man. Biju iepriekš rezervējusi vietu.

-   Interesanti, - Džeseps pabrīnījās. - Nu ko, misis Betertona bija tajā lidmašīnā. Un palika dzīva. Viņu izvilka no lidmašīnas vraka un aizveda uz slimnīcu, taču ārsti saka, ka līdz rītam vina diez vai nodzīvos.

Beidzot Hilarijai radās nojausma. Viņa jautājoši uzlūkoja Džesepu.

-   Jā, - vīrietis palocīja galvu. - Vai tagad saprotat, kāda veida pašnāvību es jums piedāvāju? Jums jākļūst par misis Betertonu.

-    Diez vai tas ir iespējams, - Hilarija šaubījās. — Viņi uzreiz sapratīs, ka es neesmu īstā sieviete.

Džeseps piešķieba galvu.

-     Protams, viss atkarīgs no tā, ko jūs domājat, sakot "viņi". Ļoti nenoteikts jēdziens. Kas ir šie viņi? Mēs to nezinām. Mēs varam tikai piņemt, ka tie ir cilvēki, kas darbojas ārkārtīgi slepeni, slēgtās šūniņās, ievērojot vislielāko piesardzību. Ja misis Betcrtonas ceļojums bijis iepriekš izplānots un tam ir noteikts mērķis, tad organizatori šajā pusē pat nepazīst Anglijā darbojošos aģentus. Viņiem tikai paziņots, ka noteiktā laikā jāsatiek noteikta sieviete noteiktā vietā un jānogādā līdz galapunktam. Misis Betertonas pasē rakstīts: augums 5,7 pēdas, rudi mati, zilganzaļas acis, vidēja mute, nekādu redzamu rētu. Viss.

-    Bet vietējās varas pārstāvji? Viņi noteikti…

Džeseps pasmaidīja.

-    Te viss kārtībā. Francija pati ir zaudējusi dažus spējīgus zinātniekus un ķīmiķus. Vietējā vara sadarbosies. Plāns ir sekojošs: kontuzētā misis Betertona nogādāta slimnīcā. Misis Kreivena, vēl viena pasažiere no avarējušās lidmašīnas, arī nonāk turpat. Pāris dienu laikā misis Kreivena slimnīcā mirst, bet misis Betertonu, kura pārcietusi vieglu smadzeņu satricinājumu, no slimnīcas izraksta, un viņai ļauts turpināt ceļojumu. Katastrofa bija īsta, kontūzija īsta, un smadzeņu satricinājums jums būs labs aizsegs. Tas daudz ko izskaidros, piemēram, atminas zudumu vai kādu neveiklu situāciju-

Hilarija iesaucās:

-   Tas ir neprāts!

-    O jā, - Džeseps piekrita, - neprātīga ideja. Tas būs ļoti grūts uzdevums un, ja ir tā, kā mēs domājam, tad jūs iekulsieties pamatīgā ķezā. Redziet, esmu pret jums pilnīgi atklāts, bet, kā apgalvojāt, jūs esat cieši nolēmusi aiziet no dzīves. Tā vietā.

lai mestos zem vilciena vai izdarītu pašnāvību kādā citā veidā, es piedāvāju alternatīvu variantu un domāju, ka jums būs daudz interesantāk.

Pavisam negaidīti Hilarija sāka smieties.

-   Esmu pārliecināta, ka jums taisnība!

-   Tātad esat ar mieru?

-   Jā. Kāpēc gan ne?

-       Tādā gadījumā, - sacīja Džeseps, enerģiski pieceldamies kājās, - nav ko lieki tērēt laiku.

4. nodala

Slimnīcā nemaz nebija auksti, tomēr jautās svešāds saltums. Oda pēc dezinfekcijas un antiseptiskiem līdzekļiem. Palātā uz cieta krēsla pie gultas sēdēja Hilarija Kreivena. No gaiteņa, kad garām pabrauca ratiņi ar medikamentiem, atskanēja stikla trauku un metāla instrumentu škindona.

Aizklātas spuldzes pustumsā gultā ar apsaitētu galvu bezsamaņā gulēja Oliva Betertona. Gultai vienā pusē stāvēja medicīnas māsa, otrā - ārsts. Džeseps bija apsēdies tālākajā kaktā. Ārsts franciski vērsās pie viņa:

-   Ilgi vairs nebūs. Pulss pavisam vājš.

-   Viņa nenāks pie samaņas?

Ārsts paraustīja plecus.

-   Nevaru pateikt. Varbūt pašās beigās.

-   Neko nevar darīt, lai to veicinātu?

Ārsts pakratīja galvu un izgāja. Māsa sekoja. Viņas vietā pie gultas galvgaļa nostājās mūķene un skaitīja rožukroņi. Hilarija paskatījās uz Džesepu un, paklausot mēmajam aicinājumam, piegāja tuvāk.

-        Vai dzirdējāt, ko teica ārsts? - Džeseps klusām jautāja.

-   Jā. Ko vēlaties uzzināt no viņas?

-        Ja viņa nāks pie samaņas, es vēlos uzzināt jebkādu informāciju, kas jums varētu noderēt - paroli, zīmi, kādu nododamu ziņu, jebko. Vai saprotat? Viņa labprātāk atklāsies jums, nekā man.

Hilarija sašuta:

-        Jūs gribat, lai es mānu mirstošu cilvēku?

Džeseps kā putns pielieca galvu un apdomāja jautājumu.

-   Jums tā šķiet?

-Jā.

Viņš domīgi raudzījās Hilarija.

-        Labi. Tad sakiet un dariet, ko pati uzskatāt par vajadzīgu. Kas attiecas uz mani - es nekautrētos, vai saprotat?

-        Protams. Tāds ir jūsu darbs. Jūs viņai varat jautāt, ko gribat, bet nespiediet mani!

-   Kā vēlaties.

-    Ir viena lieta, par ko mums jāvienojas. Vai jūs teiksiet šai sievietei, ka viņa mirst?

-   Nezinu, par to jāpadomā.

Hilarija pamāja ar galvu un atgriezās pie gultas. Viņa izjuta dziļu līdzjūtību pret mirstošo sievieti, kas bija devusies ceļā pie vīra, kuru mīlēja. Varbūt visi kļūdījās? Varbūt misis Betertona ieradās Marokā, lai rastu mierinājumu, lai aizvadītu laiku, līdz kļūs zināms kas noteiktāks par vīra likteni - vai viņš ir dzīvs vai miris? Hilarija iegrima pārdomās.

Laiks gāja. Apmēram pēc divām stundām lūgšanas kreļļu klusā tirkšķēšana pārtrūka. Rāmā, bezpersoniskā balsī ierunājās mūķene:

-   Ir izmaiņas. Manuprāt, kundze, tās ir beigas. Iešu pasaukšu ārstu.

Mūķene izgāja. Džeseps piegāja tuvāk gultai un nostājās pretējā pusē tuvāk sienai, lai būtu ārpus mirējas redzesloka. Sievietes plaksti notrīsēja un atvērās. Blāvs, vienaldzīgs skatiens vērās Hilarijā. Tad plaksti nolaidās, bet tūlīt atkal pacēlās.

-Kur…

Vārds kā viegla dvesma atskanēja no nekustīgajām lūpām mirklī, kad palātā ienāca ārsts. Viņš piegāja pie gultas, saņēma sievietes plaukstu un uzlika pirkstu uz pulsa.

-        Jūs atrodaties slimnīcā, kundze, - viņš atbildēja. - Lidmašīna avarēja.

-        Lidmašīna? - sieviete tikko dzirdami atkārtoja.

-    Vai šeit, Kasablankā, ir kāds, ko jūs

vēlētos redzēt? Varbūt nodot kādu zinu?

Sievietes acis skumji skatījās ārstā.

-        Neviena… - Viņa pavērās Hilarijā. - Kas… kas…

Hilarija pieliecās un, skaidri izrunājot vārdus, sacīja:

-        Es arī lidoju no Anglijas ar to pašu lidmašīnu. Ja ir kaut kas, ar ko varu palīdzēt, lūdzu, pasakiet.

-Nav… nekas… ja vien…

-Jā?

-   Nekas.

Plaksti notrīsēja un aizvērās. Hilarija pacēla galvu un sastapa pretējā pusē stāvošā Džesepa pavēlošo skatienu. Viņa noraidoši pakratīja galvu.

Džeseps piegāja un nostājās blakus ārstam. Mirēja atvēra acis. Pēkšņi tajās pavīdēja atklāsme.

-   Es jūs pazīstu.

-   Ja, misis Betertona, jus mani pazīstat. Vai nepateiksiet kaut ko par savu vīru?

-Nē.

Sieviete aizvēra acis, Džeseps pagriezās un ātri pameta palātu. Ārsts paskatījās Hi- larijā un klusi noteica:

-   C'est lafin![5]

Mirstošā atkal atvēra acis. Skatiens brīdi maldījās pa telpu, tad apstājās pie Hilari- jas. Oliva Betertona vārgi pakustināja roku, un Hilarija instinktīvi saņēma bālo, auksto plaukstu savējās. Ārsts paraustīja plecus un, īsi palocījies, izgāja. Abas sievietes palika vienas. Oliva Betertona centās ko pateikt.

-   Pasaki man… pasaki man…

Hilarija saprata, ko sieviete gribēja jautāt un pēkšņi pavisam skaudri apzinājās savu uzdevumu. Viņa pieliecās tuvāk mirējai.

-   Jā, - viņa, uzsvērdama vārdus, sacīja. - Jā, jūs mirstat. To jūs vēlaties zināt, vai ne? Tagad paklausieties. Esmu nolēmusi mēģināt sameklēt jūsu vīru. Ja man paveiksies, vai ir kāda ziņa, ko jūs vēlētos viņam nodot?

-   Sakiet viņam… sakiet viņam… lai uz- manās. Boriss… Boriss… bīstams…

Vāja, trīcoša elpa un tikko jaušama nopūta. Hilarija pieliecās pavisam tuvu nelaimīgajai.

-        Vai varat pateikt kaut ko, kas man palīdzētu… Kas palīdzētu man sasniegt mērķi. Tas ir, satikt jūsu vīru.

-   Sniegs.

Viņa to nočukstēja tik klusi, ka Hilarija šaubījās, vai uztvērusi pareizi.

-   Sniegs? - viņa neizpratnē atkārtoja. Oliva Betertona pavisam vāri iesmējās

un, vārdiem aizķeroties, noskaitīja:

-   Sniegs, sniegs, burvīgais sniegs! Kalnā augšā un lejup brauc!

Pēdējo vārdu viņa atkārtoja divreiz:

-   Brauc… brauc… Brauc un brīdini vinu par Borisu. Es nenoticēju. Nespēju noticēt… Bet varbūt tā ir… patiesība… Ja tā, ja tā… - Mokošās šaubās viņa skatījās Hi- larijā.- … Uzmanies…

Lūpām noraustoties, sieviete iegārdzās. Oliva Betertona bija mirusi.

Nākamās piecas dienas aizritēja garīgā spriedzē un fiziskā bezdarbībā. Hilarija tika ieslēgta privātā palātā un likta pie darba. Katru vakaru viņai vajadzēja atbildēt to, ko pa dienu bija iekalusi prātā. Visa Olivas Betertonas dzīve tika iztirzāta, cik daudz bija iespējams, uzrakstīta uz papīra, un to visu viņai nācās atcerēties un ie- mācīties no galvas. Māja, kurā Betertoni bija dzīvojuši, dienas palīdze, ko Oliva bija nolīgusi, viņas radi, kā sauca viņas suni un kanārijputniņu, katru sīkumu laikā, kad viņa bija precējusies ar Tomasu Betertonu. Kāzas, līgavas māsu vārdus, viņu tērpus. Logu aizkari un tepiķi, un mēbeļdrānas. Viņas gaume un intereses, un ikdienas nodarbības. Ko viņa labprātāk ēda un dzēra. Hilarijai vajadzēja iegaumēt arī veselu lērumu šķietami mazsvarīgas informācijas, kuru bija izdevies savākt par nelaiķi. Reiz viņa pajautāja Džesepam:

-   Vai tiešām jūs uzskatāt, ka tas viss noderēs?

— Varbūt noderēs, varbūt ne. Taču jums jāiemiesojas Olivā Betertonā. Iedomājieties, ka esat rakstniece un rakstāt romānu par sievieti. Un šī sieviete ir Oliva Betertona. Jūs aprakstāt šīs sievietes bērnību, viņas jaunību, laulību, māju, kurā viņa dzīvoja. Kamēr rakstāt, grāmatas varone kļūst arvien reālāka. Pēc tam jūs visu pārrakstāt, bet šoreiz kā autobiogrāfiju. Jūs rakstāt pirmajā personā. Vai saprotat, ko es domāju?

Hilarija leni palocīja galvu. Džeseps viņu pamazām pārliecināja.

— Jūs nespēsiet iedomāties sevi par Olivu Betertonu, līdz nepārtapsiet par Olivu Betertonu. Būtu labi, ja jums pietiktu laika visā iedziļināties pamatīgāk, taču tieši laika mums nav. Tāpēc visam jānotiek pēc iespējas ātrāk. Visa informācija jums jāiekaļ, kā to dara students pirms svarīga eksāmena. Paldies Dievam, jums, - Džeseps piemetināja, — ir laba galva un laba atmiņa.

Ar vēsu interesi viņš vērtējoši noraudzījās Hilarijā.

Personas apraksts pasē abām sievietēm bija identisks, taču fotoattēli atšķīrās. Oli- vas Betertonas sejas vaibsti bija skaisti, bet parasti un ne ar ko īpaši neizcēlās. Viņa izskatījās iecirtīga, bet ne inteliģenta. Hilarijas seja pauda gribasspēku un noslēpumu. Dziļās, zilganzaļās acis izstaroja degsmi un gudrību. Mutes kaktiņi uzrauti, lūpas pilnīgas un maigas. Žokļa veidojums neparasts - tēlniekā šī seja izraisītu profesionālu interesi.

Džeseps pie sevis sprieda: "Te jaušama kaisle un prāta noturība, apslēpts, bet ne nomākts jautrs raksturs, gana drosmīgs un stingrs… turklāt dzīves un piedzīvojumu kārs."

-   Jums izdosies, - viņš drošināja Hilariju. - Jūs esat spējīga skolniece.

Izaicinājums intelektam un atmiņai lika Hilarijai pūlēties arvien vairāk. Tagad viņa bija ieinteresēta izpildīt uzdevumu. Bet bija arī kas iebilstams.

-   Jūs apgalvojat, ka mani atzīs par Olivu Betertonu. Jūs teicāt, ka viņi īsti nezina, kāda šī sieviete ir, tikai apmēram. Kā jūs varat būt tik pārliecināts?

Džeseps paraustīja plecus.

-    Neviens ne par ko nevar būt absolūti pārliecināts. Tomēr šo to par šādām organizācijām mēs zinām un, šķiet, ka to starptautiskie sakari nav īpaši plaši. Patiesībā tas nāk par labu viņiem. Ja mēs Anglijā uzejam kādu vāju ķēdes posmu (un, ticiet man, jebkurā organizācijā tāds vienmēr atrodams), šis vājais posms neko nezina par sakariem ar Franciju, Itāliju, Vāciju vai vienalga ar ko, un mēs atduramies kā pret sienu. Sakarnieks zina tikai to, kas uzdots viņam, neko vairāk. Tāpat ir ar posmiem ķēdes otrā galā. Uzdrošinos apgalvot, ka tā šūniņa, kas darbojas šeit, zina vienīgi to, ka Olivai Betertonai jāatlido ar noteiktu reisu un vēl dažas norādes. Redziet, pati par sevi viņa nav svarīga. Misis Betertonu nogādās pie vīra, jo viņš tā vēlas. Viņi cer, ka mistera Betertona darbs kļūs produktīvāks, ja sieva būs pie viņa. Pati par sevi Oliva Betertona ir tikai bandinieks spēlē. Jāatceras arī, ka Olivas Betertonas aizvietošana ar citu sievieti ir neplānota improvizācija gadījuma pēc - lidmašīnas katastrofa un jūsu rudie mati. Mūsu sākotnējais plāns bija izsekot Olivu Betertonu un noskaidrot, kurp viņa dosies, kā tur nokļūs, kas viņu sagaidīs un tā tālāk. Tie no organizācijas būs ļoti uzmanīgi un piesardzīgi.

-     Vai iepriekš jums gadījies pielietot līdzīgu izsekošanas metodi? - Hilarija painteresējās.

-   Jā, Šveicē. Loti neuzkrītoša izsekoša- na. Un cietām neveiksmi. Mēs nezinām, vai šeit viņai kāds bija jāsatiek. Sazināšanās droši vien būs īsa un neuzkrītoša. Saprotams, viņi ir pārliecināti, ka Olivai Betertonai būs aste. Tam viņi būs gatavi. Bet, lai neatkārtotos tas, kas pagājušajā gadā notika Šveicē, mēs esam rūpīgi pastrādājuši. Mums jāmēģina atkal un jābūt viltīgākiem par pretiniekiem.

-   Tātad jūs visu laiku man sekosiet?

-   Protams.

-   Kādā veidā?

Džeseps noliedzoši pakratīja galvu.

-        To es nedrīkstu teikt. Labāk būs, ja jūs to nezināsiet. Ko jūs nezināt, to nevarat izpļāpāt.

-   Vai uzskatāt, ka esmu pļāpīga?

Džeseps atkal atgādināja pūci.

-        Es nezinu, cik laba aktrise esat, cik labi protat melot. Viegli nebūs. Nav runa par to, ka pateiksiet kaut ko neapdomīgu. Tas var izpausties dažādi - piepeši satraukta elpa, mirklīga kādas darbības aizkavēšanās, piemēram, aizsmēķējot cigareti. Vai kādu atpazīstot. Vai izdzirdot paziņas vārdu. Jūs tūlīt pat atjēgsieties, taču var būt par vēlu.

-        Saprotu. Tas nozīmē, ka jābūt modrai katru sekundes simtdalu.

— Tieši tā. Bet līdz tam — atgriežamies pie mācībām! Jūtaties kā atgriežoties skolas solā, vai ne? Par Olivu Betertonu esat apguvusi, pāriesim pie nākošā.

Paroles, atbildes, dažādi norādījumi. Mācības turpinājās. Jautājumi, atkārtošana, mēģinājumi samulsināt, maldināšana, iespējamās situācijas un viņas reakcija. Beigās Džeseps palocīja galvu, paziņodams, ka ir apmierināts.

-    Jūs to paveiksiet, — viņš sacīja un tēvišķīgi papliķēja Hilarijai pa plecu. - Jūs esat apdāvināta skolniece, un atcerieties: lai cik jūs reizēm justos viena, visticamāk, jūs aizsargās. Es saku visticamāk, jo negribu pārspīlēt. Tic tur ir velnišķīgi gudri.

-    Kas notiks, - Hilarija jautāja, - kad nonākšu galā?

-   Kā jūs to domājat?

-   Es domāju, kā būs, kad tikšos aci pret aci ar Tomasu Betertonu?

Džeseps sadrūma.

-   Jā, - viņš sacīja, - tas būs bīstams brīdis. Varu vienīgi cerēt, ka tajā brīdī, ja vien viss noritēs kā domāts, jūs aizsargās. Ja vien, atkārtoju, viss notiks, kā iecerēts, taču šīs operācijas pamatā bija, atcerieties, nosacījums, ka nekāda lielā iespēja izdzīvot nebūs.

-   Vai neteicāt - viena no simts? — sausi noprasīja Hilarija.

-    Manuprāt, es nedaudz pārspīlēju. Tad es nezināju, kāda jūs esat.

-    Nē, nezinājāt. — Viņa aizdomājās. — Jums, manuprāt, es biju tikai…

Džeseps pabeidza teikumu viņas vietā:

-     … rudmataina sieviete, kurai trūka drosmes dzīvot.

Hilarija nosarka.

-   Skarbi teikts.

-    Bet tā ir taisnība, vai ne? Es neaizrau- jos ar cilvēku žēlošanu. Varbūt izklausās nežēlīgi. Visbiežāk žēlo tos, kas paši sevi žēlo. Žēlošanās par dzīvi ir viens no lielākajiem piedauzības akmeņiem mūsdienās.

-    Iespējams, jums taisnība. Tomēr, vai atļausieties pažēlot mani, kad mani likvidēs - vai kā to sauc -, veicot šo uzdevumu?

-    Žēlot jūs? Nē! Es lādēšos pēc velna, tāpēc ka zaudēts vērtīgs cilvēks, kuram tikai pietrūka drosmes pārvarēt personīgās nepatikšanas!

-    Beidzot kaut kas līdzīgs komplimentam, - viņa negribot nopriecājās.

Tālāk Hilarija pievērsās lietišķiem jautājumiem.

-    Man tikko kaut kas ienāca prātā. Jūs teicāt, ka, iespējams, neviens nezina, kā īsti izskatās Oliva Betertona, bet, ja nu kāds pazīst mani? Kasablankā es gan nevienu nepazīstu, bet ir cilvēki, kas lidoja kopā ar mani. Vai varbūt gadās saskrieties ar kādu no angļu tūristiem, kas pazīst mani?

-    Par lidmašīnas pasažieriem jums nav jāuztraucas. Tie, kuri no Parīzes atlidoja kopā ar jums, bija darījumu cilvēki, kas turpināja lidojumu uz Dakāru, bet pasažieris, kas izkāpa šeit, jau atgriezies Parīzē. No šejienes jūs dosieties uz viesnīcu, kurā rezervēts numurs Olivai Betertonai. Mugurā jums būs viņas drēbes, matu sasuka kā viņai, bet pāris plāksteru uz sejas izmainīs vaibstus. Starp citu, tūlīt ieradīsies ārsts, lai piestrādātu pie jūsu izskata. Vietējā anestēzija, lai nesāpētu, un jūs iegūsiet dažas sīkas pēcavārijas skrambas.

-   Jūs par visu esat padomājis.

-   Tāds ir mans darbs.

-   Jūs man nekad neesat jautājis, vai Oliva Betertona pirms nāves man neko nepateica?

-   Es sapratu, ka jums traucēja sirdsapziņa.

-   Piedodiet.

-   Nav par ko. Es respektēju jūsu izjūtas. Es vēlētos, kaut pats varētu tādas atļauties, taču… tas nav ieplānots.

-    Viņa pateica kaut ko, ko jums, iespējams, vajadzētu zināt. Viņa sacīja: "Pasaki viņam, (tas ir, Betertonam) pasaki viņam, lai ir uzmanīgs… Boriss… bīstams…"

-        Boriss, - Džeseps ar interesi atkārtoja vārdu. - Ak! Mūsu korektais ārzemnieks, majors Boriss Glidrs!

-   Jūs viņu pazīstat? Kas viņš ir?

-          Polis. Viņš bija ieradies pie manis Londonā. Šķietamais Tomasa Betertona radinieks.

-   Šķietamais?

-        Pareizāk jāsaka tā: ja Boriss ir tas, par ko uzdodas, tad viņš ir pirmās misis Beter- tonas brālēns. Taču to apliecina tikai viņa apgalvojums.

-        Viņa bija izbijusies, - Hilarija sarauca pieri. - Vai varat to cilvēku aprakstīt? Varbūt man nāksies viņu sastapt?

-        Jā, var gadīties. Sešas pēdas. Svars apmēram 160 mārciņas. Gaišmatis… pokera spēlētāja neizteiksmīgā seja… gaišas acis… ārzemnieka samākslotās manieres… ļoti precīza angļu valoda, bet ar militārista intonāciju.

Vēl Džeseps piebilda:

-         Es liku viņam sekot. Nekā sevišķa. Viņš taisnā ceļā devās uz Savienoto Valstu

vēstniecību - pilnīgi saprotami: viņš man atnesa rekomendācijas vēstuli. Parasta lieta - viņi tādu uzraksta, kad vēlas būt pieklājīgi, tomēr izvairās no atbildības. Es pieņemu, ka viņš pametis vēstniecības ēku vai nu kādā automašīnā, vai pa pagalma durvīm, pārģērbies sulaiņa livrejā, vai kā citādi. Šā vai tā, bet viņš mums izspruka. Jā, es teiktu, ka Olivai Betertonai, iespējams, bija taisnība, kad viņa nosauca Borisu Glidru par bīstamu.

5. nodala

Viesnīcas "St. Louis" viesistabā sēdēja trīs dāmas.

Misis Kalvina Beikere, enerģiska, maza auguma korpulenta sieviete ar prasmīgi iekrāsotiem zilganiem matiem, sparīgi rakstīja vēstules. Neviens neklūdītos, uzskatot misis Kalvinu Beikeri par tipisku pārtikušu amerikāņu tūristi, kas ir nenogurstoši izslāpusi pēc jaunumiem un kuru interesē it viss, kas notiek pasaulē.

Neērtā ampīra stila krēslā sēdēja mis He- teringtona, kurā tikpat nekļūdīgi varēja atpazīt ceļojošu anglieti, un adīja vienu no tiem sērīgajiem, bezveidīgajiem apģērba gabaliem, ko angļu pusmūža lēdijas šķiet allaž adām. Mis Heteringtona bija gara auguma, kalsna sieviete ar izdēdējušu kaklu, nevīžīgu matu sasuku, un visa viņas būtība, likās, pauda vilšanos par pasaulē notiekošo.

Mademoiselle[6] Džīna Merikota bija graciozi piemetusies uz pretēji pagriezta krēsla un žāvādamās skatījās ārā pa logu. Mademoiselle Merikota bija blondi krāsota brunete ar parastu, atklātu, bet krietni nosmiņķētu seju. Mugurā viņai bija smalka kleita, un viņu nepavisam neinteresēja abas pārējās sievietes, pret kurām jaunā dāma izjuta nicinājumu, jo tās bija… nu, tādas, kādas bija! Jaunkundze apcerēja nozīmīgu pārmaiņu savā dzimumdzīvē un nejuta nekādu vēlēšanos apgrūtināt prātu ar šiem mežoņiem tūristiem!

Pēc pāris nakšu pavadīšanas zem viena jumta mis Heteringtona un misis Kalvina Beikere bija sadraudzējušās. Misis Kalvina Beikere amerikāniskā vaļsirdībā runājās ar visiem. Mis Heteringtona, kaut arī alka pēc kompānijas, sarunājās vienīgi ar angļiem un amerikāņiem, ja uzskatīja, ka tie ieņem pienācīgu sabiedrisko stāvokli. Ar francūžiem viņa nepazinās, ja nu vienīgi bija zināma garantija, ka tie ir cienījami ļaudis ar sakārtotu ģimenes dzīvi; tāds bija pāris - par to liecināja abu mazie bērni -, ar kuru viņa pusdienoja pie viena galda.

Francūzis, pēc izskata veiksmīgs darījumu cilvēks, ieskatījās viesistabā un, acīmredzot nobijies no tajā valdošās sievišķīgās gaisotnes, aizgāja, pirms tam gan uzmetis nožēlas pilnu mirkli mademoiselle Džīnai Merikotai.

Mis Heringtona sāka sotto voce* skaitīt valdziņus:

-     …divdesmit astoņi, divdesmit deviņi… Tā, kas man te ir? Ah, skaidrs!

Slaida sarkanmate ieskatījās viesistabā, mirkli pavilcinājās, tad turpināja iet pa gaiteni uz ēdamzāli.

Misis Kalvina Beikere un mis Heteringtona saspringa. Amerikāniete pagriezās un satraukti čukstēja:

-    Vai redzējāt to sievieti ar sarkanajiem matiem, mis Heteringtona? Runā, ka viņa vienīgā izdzīvojusi tajā šausmīgajā lidmašīnas katastrofā, kas notika pagājušajā nedēļā?

-     Redzēju viņu ierodamies šopēcpus- dien, - atbildēja mis Heteringtona, uztraukumā pazaudēdama valdziņu. - Ātrās palīdzības mašīnā!

-    Taisnā ceļā no slimnīcas, tā stāstīja pārvaldnieks. Šaubos, vai tas bija gudri darīts - tik drīz pamest slimnīcu. Viņa bijusi kontuzēta.

-   Viņai apsaitēta seja, iespējams, to sagriezuši stikli. Kāda veiksme, ka nesadega. Apdegumi šādos gadījumos ir briesmīgi.

-    Pat iedomāties šausmīgi! Nabadzīte. Interesanti, vai viņa ceļoja kopā ar vīru un vai viņš gājis bojā?

-    Šķiet, ka nē, — mis Heteringtona pakratīja galvu. - Avīzē bija rakstīts, ka sieviete ceļojusi viena.

-    Pareizi. Bija minēts arī viņas vārds. Misis Beverlija… nē, Betertona, jā, tā.

-   Betertona, - domīgi atkārtoja mis Heteringtona. - Ko tas man atgādina? Betertona. Avīzēs. O, dārgā, esmu pārliecināta, ka tāds bija tas uzvārds!

-    Tant pis pour Pierre, — mademoiselle Merikota nomurmināja. - II est vraiment insupportable! Mais le petit Jules, lui il est bien gentil. Et son pere est tres bien place dans Ies ajfaires. Enfin, je me deci- def[7]

Un graciozā gaitā pameta mazo viesistabu un mūsu stāstu.

Misis Betertona iznāca no slimnīcas piektajā dienā pēc avārijas. Ātrās palīdzības mašīnā aizveda vinu uz viesnīcu "St. Louis".

Bāla un vēl īsti neatlabusi, ar apsaitētu seju, sieviete līdzjūtīgā pārvaldnieka pavadībā devās uz viņai rezervēto numuru.

-    Kādas šausmas jums nācās pārciest, kundze! - pārvaldnieks sacīja pēc tam, kad bija iejūtīgi apvaicājies, vai telpas viņu apmierina, un bez mazākās vajadzības iededzis elektrisko gaismu. - Bet izglābšanās! Kāds brīnums! Kāds laimīgs liktenis! Tikai trīs palikuši dzīvi, un viens joprojām kritiskā stāvoklī!

Hilarija bezspēcīgi atslīga krēslā.

-   Jā, - viņa vārgā balsī piekrita. - Pati vēl nespēju tam noticēt. Bet es maz ko atceros. Esmu gandrīz pilnībā aizmirsusi pēdējās divdesmit četras stundas pirms katastrofas.

Pārvaldnieks līdzjūtīgi nošūpoja galvu.

-   Ak jā. Smadzeņu satricinājuma sekas. Ar manu māsu arī tā notika. Kara laikā viņa bija Londonā. Blakus sprāga bumba, un viņa zaudēja samaņu. Bet pēc brīža piecēlās, nogājusi krietnu ceļa gabalu, Esto- nas stacijā iekāpa vilcienā un — figurez- vous!* -, atjēgusies Liverpūlē, neko neatcerējās - ne bumbas sprādzienu, ne kā gājusi cauri visai Londonai, ne iekāpšanu vilcienā, ne to, kāpēc atrodas Liverpūlē! Pēdējais, ko mana māsa atcerējās, bija tas, kā viņa Londonā iekārusi skapī svārkus. Dīvaini, vai ne?

Hilarija piekrita, ka tā tas tiešām ir. Pārvaldnieks palocījās un aizgāja. Hilarija piecēlās un aplūkoja sevi spogulī. Viņa tik labi bija iejutusies jaunajā identitātē, ka no tiesas juta vārgumu locekļos, kādu parasti izjūt slimnieki pēc smagām traumām.

Lejā viņa bija apjautājusies, vai nav pienākusi kāda vēstule. Pirmie soļi jaunajā lomā bija kā taustīšanās pa tumsu. Iespējams, ka Olivai Betertonai vajadzēja piezvanīt uz kādu noteiktu numuru vai tikties ar kādu personu Kasablankā. Par to nekas nebija zināms. Viss, uz ko viņa varēja balstīties, bija Olivas Bctertonas pases dati, ceļojuma čeki, ceļojumu aģentūrā "Cooks" pasūtītās biļetes un viesnīcās rezervētās vietas — uz divām dienām Kasablankā, uz sešām Fesā un uz piecām Marākešā. Noteiktie datumi, protams, novēloti, un ar to būs jārēķinās. Ar pasi, ceļojuma čekiem un identifikācijas aprakstu viss bija kārtībā. Pasē bija Hilarijas fotoattēls, paraksts uz ceļojuma čekiem bija Oliva Betertona Hilarijas rokrakstā. Viņai vajadzēs rīkoties atbilstoši situācijai un gaidīt. Trumpis bija lidmašīnas katastrofas rezultātā zaudētā atmiņa un neskaidrās uztveres spējas.

Lidmašīnas avārija patiešām bija notikusi, un Oliva Betertona patiešām bija lidojusi ar liktenīgo reisu. Pārciestās kontūzijas sekas izskaidroja Hilarijas nespēju rīkoties atbilstoši varbūt iepriekš saņemtajām instrukcijām. Apmulsusi, vēl īsti neatguvusies no pārdzīvotā, fiziski novārgusi Oliva Betertona varēja vienīgi gaidīt tālākos norādījumus.

Visticamākais būtu, ja viņa tagad atpūstos. Hilarija atgūlās gultā. Nākošajās divās stundās viņa pārcilāja prātā vjsu, ko bija iemācījusies. Olivas bagāža bija gājusi bojā katastrofā. Hilarijai piederēja vien tas, ar ko viņu bija apgādājusi slimnīca.

Hilarija pārlaida suku matiem, ar pomādi viegli pieskārās lūpām un devās lejā uz ēdamzāli vakariņās.

Viņa ievēroja, ka tiek ar interesi aplūkota. Dažus galdiņus bija aizņēmuši darījuma cilvēki, un tie viņai tik tikko uzmeta acis, bet pie pārējiem sēdošie tūristi sačukstējās un neuzkrītoši viņu nopētīja.

-    Tur tā sieviete… sarkanmate… Tā ir tā, kas izdzīvoja pēc katastrofas, dārgā… Jā, no slimnīcas atbrauca ar ātrās palīdzības automašīnu… Es redzēju viņu ierodamies… Viņa joprojām izskatās slima. Es brīnos, kā vini lāva tai tik ātri atstāt slimnīcu… Kāds drausmīgs pārdzīvojums! Kāda brīnumaina izglābšanās!

Pēc vakariņām Hilarija neilgu brīdi pakavējās viesistabā. Viņa prātoja, vai kāds pienāks aprunāties? Bez viņas telpā bija ienākušas vēl pāris dāmu. Pēkšņi maza auguma, apaļīga pusmūža sieviete ar zilgani sirmiem matiem nosēdās blakus krēslā un mundrā balsī ar patīkamu amerikāņu akcentu uzsāka iepazīšanās ceremoniju:

-    Ceru, ka mani atvainosiet, bet es nespēju atturēties, nepateikuši dažus vārdus. Jūs esat tā, kas brīnumainā kārtā palika dzīva pēc briesmīgās katastrofas, vai ne?

Hilarija nolaida klēpī žurnālu, ko bija šķirstījusi.

-   Jā, - viņa atbildēja.

-   Ak! Vai tas nav briesmīgi! Katastrofa, es gribēju teikt. Tikai trīs izdzīvojušie, kā runā. Tā ir, vai ne?

-   Tikai divi. Viens slimnīcā nomira.

-   Ak vai! Ko jūs sakāt! Ja neiebilstat, vai drīkstu pajautāt mis… misis…

-   Betertona.

-   Tātad, misis Betertona, vai neiebilstat, ka pajautāšu, kur jūs lidmašīnā sēdējāt? Vai tuvāk priekšgalam, vai tuvāk lidmašīnas astei?

Hilarija zināja atbildi.

-   Tuvāk pakaļgalam.

-    Tā jau saka, ka tur ir drošāk. Es vienmēr pieprasu vietu aizmugurē tuvāk durvīm. Vai dzirdējāt, mis Heteringtona? - Viņa iesaistīja sarunā blakus sēdošo pusmūža sievieti, kuras sērīgā, zirdziski iegarenā seja nepārprotami norādīja uz anglisko izcelsmi. - Tieši tā es vēl nesen teicu: ja lidojat ar lidmašīnu, neļaujiet, lai jūs nosēdina priekšējā daļā!

-    Kādam vienalga jāsēž priekšējās vietās, — iebilda Hilarija.

-   Bet ne man! - atcirta amerikāniete un piebilda: - Mans vārds ir Beikere, misis Kalvina Beikere.

Hilarija noteica:

-   Ļoti patīkami.

-   Arī mēs tikai nesen ieradāmies, - misis Beikere turpināja sarunu. - Es no Mogado- ras, mis Heteringtona no Tanžēras. Iepazināmies te. Vai jūs apmeklēsiet Marākešu, misis Betertona?

-   Biju domājusi, taču nelaimīgā gadījuma dēļ mani plāni var mainīties.

-   Jā, tas ir saprotami, tomēr jums noteikti jāapmeklē Marākeša, vai ne, misis Heteringtona?

-   Marākeša ir briesmīgi dārga pilsēta, — pukojās mis Heteringtona. - Nožēlojami mazā ceļošanai atvēlētā nauda visu sarež- Šī-

-    Tur ir brīnišķīga viesnīca "Mamou- nia", - turpināja misis Beikere.

-    Neganti dārga, — iebilda mis Heteringtona. - Man pilnīgi nepieņemami. Protams, jums tas ir citādi, misis Beikere. Dolāri, es domāju. Bet kāds man minēja par nelielu viesnīcu, ļoti jauku, ļoti tīru un ar labu ēdienu.

-   Uz kurieni vēl esat ieplānojusi doties, misis Betertona? — painteresējās amerikāniete.

-    Gribētos redzēt Fesu, — Hilarija piesardzīgi atbildēja. - Protams, vietu viesnīcā nāksies aizrunāt no jauna.

-   O jā, jūs noteikti nedrīkstat neiegriezties Fesā un Rabātā.

-   Vai esat tur bijusi?

-    Vēl ne, bet esmu nolēmusi drīzumā turp doties. Arī mis Heteringtona.

-   Šķiet, vecpilsēta ir labi saglabājusies, - bilda mis Heteringtona.

Kādu laiku saruna turpinājās tādā pašā garā, tad Hilarija, aizbildinādamās ar nogurumu, devās uz savu istabu.

Vakars nebija devis nekā nozīmīga. Abas iepazītās sievietes bija tipiskas tūristes, būtu grūti iedomāties, ka viņas nav tās, par ko uzdodas. Rīt, Hilarija nolēma, ja nesa- nems nekādu zīmi vai vēsti, vina dosies uz "Cooks" aģentūru un pasūtīs numuru Fesas un Marākešas viesnīcās.

Nākošajā rītā nebija ne vēstules, ne kādas citas ziņas vai telefonzvanu, un ap pulksten vienpadsmitiem Hilarija devās uz ceļojumu aģentūru. Kad viņa, izstāvējusi nelielu rindu, beidzot tika līdz letei un uzsāka sarunu ar klerku, iejaucās vecāks darbinieks acenēs un, pabīdījis jaunāko sāņus, uzsmaidīja Hilarijai.

-    Betertona kundze, vai ne? Esmu izpildījis visus jūsu pasūtījumus.

-    Baidos, - Hilarija sacīja, - ka tie visi ir jau nokavēti. Es biju slimnīcā un…

-    Ak, mais oui*, es zinu. Atļaujiet apsveikt jūs ar laimīgo izglābšanos, kundze! Bet, saņemot telcfonzvanu attiecībā uz jaunajiem pasūtījumiem, mēs visu nokārtojām.

Hilarija juta, kā paātrinās pulss. Viņa nevienam nebija lūgusi zvanīt aģentūrai. Tātad tā bija zīme, ka Olivas Betertonas ceļojumam tiek sekots. Viņa teica:

-   Es nebiju pārliecināta, vai viņi piezvanīja.

-   Bet, protams, kundze. Lūdzu, saņemiet!

Viņš pasniedza dzelzceļa biļetes, kā arī

viesnīcās rezervēto vietu apstiprinājumu, un pēc dažām minūtēm viss bija nokārtots. Hilarijai bija jāizbrauc uz Fesu nākamajā dienā.

Misis Kalvina Beikere neieradās ne uz lenču, ne vakariņām. Mis Heteringtona gan. Viņa atņēma sveicienu, kad Hilarija gāja garām, bet neizrādīja ne mazāko vēlēšanos uzsākt sarunu. Nākamajā dienā, nopirkusi nepieciešamos tērpus un apakšveļu, Hilarija ar vilcienu devās uz Fesu.

Protams.

Tajā pašā dienā viesnīcā enerģiskā solī ienāca mis Kalvina Beikere. Viņai pretī traucās mis Heteringtona un, plānajam degunam uztraukumā trīcot, sauca:

-    Es atcerējos par uzvārdu Betertons! Pazudušais zinātnieks! Par viņu rakstīja avīzēs! Pirms diviem mēnešiem!

-    Ak, tagad arī es kaut ko atceros! Jā, britu zinātnieks, kas aizbraucis uz konferenci Parīzē un tur pēkšņi pazudis.

-   Jā, jā, tieši tā! Kā jūs domājat - vai tā bija viņa sieva? Es ieskatījos reģistrācijas žurnālā, tajā rakstīts, ka viņa ir no Hārve- las - Hārvelā, ziniet, ir atomizpētes centrs. Manuprāt, visas tās atombumbas ir ļoti slikti. Un kobalts - tik jauka krāsa paletē, bērnībā es to bieži izmantoju gleznojot — izrādās, ir vissliktākais! Es saprotu, ka neviens neizdzīvos. Mums nevajadzēja sākt tos eksperimentus. Nesen man viena dāma stāstīja, ka viņas brālēns, kurš ir ārkārtīgi gudrs, teicis, ka drīz visa pasaule būs radioaktīva!

-   Ak vai, ak vai, - noteica misis Kalvina Beikere.

6. nodala

Hilarija bija nedaudz vīlusies Kasablankā - tā pārāk atgādināja pārtikušu Francijas pilsētu, bez mājiena uz austrumniecisku misticismu, izņemot bezgalīgos cilvēku pūļus ielās.

Laiks pieturējās jauks, saulains un skaidrs, un, vilcienam traucoties uz ziemeļiem, Hilarija ar patiku noraudzījās aiz loga garām- slīdošajās ainavās. Viņai pretī sēdēja maza auguma francūzis, šķiet, ceļojošs komivojažieris; tālākajā kaktā bija piemetusies mūķene, kura slidināja caur pirkstiem rožukroņi un nez kādēļ izskatījās nikna uz visu pasauli; vēl kupejā brauca divas ar neskaitāmiem sainīšiem apkrāvušās maurie- tes, kas jautri tērgāja savā starpā. Kad Hilarija paņēma cigareti, francūzis piedāvāja viņai uguni un uzsāka sarunu. Viņš norādīja uz interesantākajiem skatiem, kuriem vilciens brauca garām, un sniedza izsmeļošu informāciju par valsti kopumā. Hilarijai viņš likās patīkams un inteliģents cilvēks.

-    Jums vajadzētu aizbraukt uz Rabātu, kundze. Neapmeklēt Rabātu būtu nepieļaujama kļūda.

-     Centīšos tur pabūt, taču man nav daudz laika. Turklāt, - Hilarija pasmaidīja, - nav arī daudz naudas. Ziniet, mēs varam ņemt līdzi vienīgi noteiktu naudas summu.

-   O, tas nemaz nav tik sarežģīti. Visu var nokārtot ar šeit esošu draugu palīdzību.

-   Baidos, ka Marokā man nav draugu.

-    Nākamreiz, kad ceļosiet, kundze, dodiet man ziņu! Es jums atstāšu savu vizītkarti. Un visu noorganizēšu. Es bieži apmeklēju Angliju sakarā ar darījumiem, un tur jūs varēsiet palīdzēt man. Nekas nav vienkāršāk.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, un ceru, ka atbraukšu uz Maroku vēlreiz.

-    Jums ir liela pārmaiņa padzīvot šeit pēc Londonas. Tik aukstas, tik miglainas, tik drūmas.

-   Jā, tā ir. Atšķirība ir liela.

-    Pirms trim nedēļām atgriezos no Parīzes. Tur bija migla, lietus un viss pārējais. Atbraucu šeit - viss saules apspīdēts.

Lai gan jāsaka — gaiss vēss, tomēr dzidrs. Labs, tīrs gaiss. Kāds bija laiks Anglijā, jums atstājot Londonu?

-   Daudz kas no tā, ko minējāt. Migla.

-   Ak jā, šis ir sezonas miglainākais laiks. Un sniegs? Vai šogad pie jums jau sniga?

-    Nē, - atbildēja Hilarija, — sniega nav bijis.

Viņa klusībā uzjautrinājās — vai šis daudz ceļojošais mazais francūzis centās risināt sarunu pēc viņa uzskatiem tipiskā angļu manierē, apspriežot laika apstākļus? Viņa tam uzdeva pāris jautājumu par politisko situāciju Marokā un Alžīrā, un francūzis labprāt atbildēja.

Neviļus uzmetusi acis mūķenei, Hilarija uztvēra tās nosodošo skatienu. Marokietes izkāpa, bet vilciens turpināja ceļu. Bija jau vakars, kad tas ieradās Fesā.

-   Atļaujiet, kundze, jums palīdzēt! Hilarija stāvēja, apdullusi no burzmas un

kņadas stacijā. Arābu nesēji tvēra pēc viņas bagāžas, skaļi izkliedzot viesnīcu nosaukumus. Viņa nopriecājās, kad blakus nostājās jaunais paziņa.

-   Jūs taču apmetīsieties "Palais Djamai", n'est-cepas, Madame[8]?

-Jā.

-   Loti labi. Tā atrodas astoņu kilometru attālumā no šejienes.

-    Astoņu kilometru? - Hilarija samulsa. — Vai tad viesnīca neatrodas pilsētā?

-   Tā ir vecpilsētā, - francūzis paskaidroja. - Es dzīvoju šeit, jaunajā komerc- pilsētā, bet atvaļinājumā, lai atpūstos un izklaidētos, dodos uz "Palais Djamai". Agrāk tā bija marokiešu aristokrātu rezidence. Tur ir brīnišķīgi dārzi, un no turienes taisnā ceļā var nokļūt Fesā, kas laika gaitā palikusi neskarta. Izskatās, ka viesnīca nav atsūtījusi pretī automašīnu. Ja atļausiet, es sadabūšu taksometru.

-   Jūs esat ļoti laipns, bet…

Francūzis kaut ko arābiski pateica nesējam, un drīz vien Hilarija sēdēja taksometrā, viņas bagāža bija iecelta, un francūzis paskaidroja, cik tieši jāsamaksā nesējiem. Viņš tos aizdzina ar dažiem asiem vārdiem, kad vīri protestēja, ka samaksāts par maz. Tad francūzis izņēma no kabatas vizītkarti un pasniedza Hilarijai.

-    Mana vizītkarte, kundze. Ja vien varu jums palīdzēt, ziņojiet. Turpmākās četras dienas būšu sastopams viesnīcā "Grand".

Viņš piepacēla platmali un aizgāja. Pirms apgaismotā stacijas laukuma pamešanas, Hilarija paspēja izlasīt uz kartes rakstīto:

Monsieur Henri Laurier.

Taksometrs ātri iztraucās no pilsētas un joņoja garām laukiem, augšā pakalnā. Hilarija raudzījās ārā pa logu, bet tumsā neko nevarēja saskatīt, izņemot dažas apgaismotas ēkas. Vai ceļš viņu aizvedīs prom no normālas dzīves un ievedīs nezināmajā? Vai mesjē Lorjērs bija aģents no slepenās organizācijas, kas pierunāja Tomasu Betertonu pamest darbu, sievu un mājas? Viņa iespiedās sēdekļa stūrī, nervoza un nobažījusies, prātodama, uz kurieni viņu aizvedīs automašīna.

Taksometrs apstājās pie "Palais Djamai". Hilarija izkāpa, norēķinājās ar vedēju, šķērsoja vārtu arku un priecīgi satraukta pēkšņi atradās austrumnieciski iekārtotā telpā. Tajā bija gari dīvāni, kafijas galdiņi un etniskas grīdsegas. Pēc piereģistrēšanās viesnīcas darbinieks veda vinu cauri vese- lai rindai istabu, kas sekoja cita citai, ārā uz terases, garām apelsīnu kokiem un smaržojošām puķēm, tad augšā pa vītņu kāpnēm un beidzot jaukā guļamistabā - tā bija ieturēta austrumnieciskā stilā, bet apgādātā ar visāda veida conforts modernes[9], bez kā nu nekādi nevar iztikt divdesmitā gadsimta ceļotājs.

Vakariņas, kā pakaidroja viņas pavadonis, sākas pulksten pusastoņos. Hilarija izsaiņoja mantas, nomazgājās, sasukāja matus un devās lejā. Izgājusi cauri garai austrumnieciskai smēkētavai, vina nokļuva uz atklātas terases, uzkāpa dažus pakāpienus un, nogriezušies pa labi, iegāja spoži apgaismotā ēdamzālē.

Vakariņas bija lieliskas, un, kamēr Hilarija mielojās, vairāki cilvēki ienāca restorānā un vairāki izgāja. Viņa jutās pārāk nogurusi, lai pievērstu tiem īpašu uzmanību un censtos uzminēt, kas ir kas, taču daži piesaistīja uzmanību. Vecs vīrietis ar dzeltenīgu sejas ādu un mazu kazbārdiņu. Hilarija viņu ievēroja tāpēc, ka apkalpojošais personāls kungam veltīja īpašu uzmanību. Šķīvji tika novākti un nākošie ēdieni pasniegti, paklausot vien niecīgam vecā kunga galvas mājienam. Pat uzacs pacelšana lika viesmīlim pasteigties. Hilarija prātoja, kas šis vīrietis varētu būt. Lielākais vairums vakariņotāju bija tipiski ceļotāji. Zāles centrā pie liela galda sēdēja pusmūža vīrietis un blonda, ļoti skaista jaunava, kas, pēc Hilarijas domām, varēja būt zviedriete vai, iespējams, dāniete. Vēl zālē bija angļu ģimene ar diviem bērniem un amerikāņu tūristu grupa. Un trīs franču ģimenes.

Pēc vakariņām uz terases tika pasniegta kafija. Bija nedaudz vēss, tomēr ne pārāk, un Hilarija labpatikā ieelpoja ziedu aromātu. Viņa agri devās pie miera.

Nākamajā rītā, sēžot uz terases zem sarkani svītrotas markīzes, kas pasargāja no spožās saules tiešajiem stariem, Hilarijai viss pasākums sāka likties vienkārši izfantazēts.

Šeit nu viņa sēdēja, izlikdamās par sievieti, kas bija mirusi, un gaidīja, ka notiks kaut kas neparasts un melodramatisks. Galu galā, vai nevarēja būt, ka nelaimīgā Oliva Betertona patiešām devusies uz ārzemēm vienīgi tādēļ, lai kliedētu drūmās domas un mazinātu sirdssāpes? Iespējams, ka nabaga sieviete bija tikpat noslēpumaina kā jebkurš cits cilvēks.

Pirms nāves sacītajam arī varēja būt ļoti vienkāršs izskaidrojums. Viņa gribēja brīdināt vīru no kāda, kuru sauc Boriss. Sievietes prāts bija aptumšojies… Viņa noskaitīja dīvainu pantiņu… Viņa teica, ka sākumā neesot noticējusi… Kam noticējusi? Iespējams, tam, ka Tomass Betertons viņu pametis.

Un nekāda aizdomīga zemteksta, nekādu uzvedinošu pavedienu. Hilarija nolūkojās uz terasveidīgajiem dārziem. Šeit bija tik skaisti! Skaisti un mierīgi. Klaigāja bērni, lēkādami augšā un lejā pa terases pakāpieniem. Franču mammas viņus apsauca un norāja. Atnāca blondā zviedriete, apsēdās pie galdiņa un nožāvājās. Tad izņēma bāli rozā lūpu pomādi un pārvilka pār jau nokrāsotajām lūpām. Saraukusi uzacis, viņa skatījās spogulītī un vērtējoši aplūkoja seju-

Drīz jaunavai pievienojās viņas pavadonis - vīrs vai tēvs, Hilarija sprieda. Jaunā sieviete nepasmaidījusi pamāja viņam ar galvu. Pēc tam pieliecās tuvāk un kaut ko pārmetoši sacīja. Viņš atbildēja un atvainojās.

Vecais vīrs ar dzeltenīgo seju un kazbār- diņu uznāca no lejas terasēm un apsēdās pie galējās sienas. Pie galdiņa acumirklī piesteidzās viesmīlis. Pieņēmis pasūtījumu, paklanījās un aizsteidzās. Blondā sieviete uzbudināti satvēra pavadoņa roku un platām acīm skatījās uz vecišķo vīrieti.

Hilarija pasūtīja martini un klusā balsī jautāja viesmīlim, kas to atnesa:

-   Kas ir tas pavecais vīrietis pie malējā galdiņa?

-   Ak! - viesmīlis pieliecās viņai tuvāk. - Tas ir mesjē Aristids. Viņš ir milzīgi bagāts, patiešām milzīgi!

Iedomādamies šo bagātību, puisis sajūsmā noelsās, un Hilarija paskatījās uz veciš- ķi salīkušo figūru. Tik krunkains. Izkaltusi cilvēka niecība. Un tomēr lielās bagātības dēļ viesmīļi godbijīgi klanījās un traucās viņu apkalpot. Aristids paraudzījās apkārt, un uz mirkli abu skatieni sastapās. Tikai vienu acumirkli, tad viņš novērsās.

"Galu galā, varbūt arī nav nekāda niecība," Hilarija nosprieda. Pat no tāda attāluma vecā vīra acīs bija redzama inteliģence un prāta možums.

Blondīne un viņas pavadonis piecēlās un iegāja ēdamzālē. Viesmīlis, kurš tagad acīmredzot uzskatīja sevi par Hilarijas gidu un padomdevēju, apstājās pie viņas galdiņa un, savācot glāzes, sniedza tālāku informāciju:

—Tas Monsieur ir kāds magnāts no Zviedrijas. Ļoti bagāts un ļoti svarīgs. Un lēdija, kas kopā ar viņu, ir filmu zvaigzne - runā, ka otra Garbo. Ļoti eleganta, ļoti skaista, bet kādas scēnas vina tam rīko! Nekas viņai nav pa prātam. Viņai šeit, Fesā, esot, kā saka, viss līdz kaklam — nav ne dārglietu veikalu, ne citu bagātu dāmu, kas apbrīnotu un apskaustu viņas tualetes. Tagad uzstāj, lai rīt pat viņš to aizvestu uz citu vietu, kur ir vairāk izklaižu. Ak, ne vienmēr ierodas bagātnieki, kas prot izbaudīt šīs vietas mieru un kluso krāšņumu!

Pēdējo teikumu pateicis tādā kā moralizējošā intonācijā, viņš ieraudzīja aicinoši saliektu pirkstu un aizšāvās kā lingas mets.

- Mesjē?

Lielākā daļa viesu bija aizgājuši pusdienot, taču Hilarija, vēlu ieturējusi brokastis, nesteidzās. Viņa pasūtīja vēl vienu glāzi dzēriena. Izskatīgs, gados jauns francūzis pameta bāru un, šķērsodams terasi, uzmeta Hilarijai garlaikotu skatienu, kas, šķiet, pauda: "Vai tiešām šeit varētu notikt kas interesants?" Iedams lejup pa terases pakāpieniem, viņš dungoja āriju no franču operas:

Le long des lauriers roses

Revant de douces ehoses.

Hilarijas smadzenes sarosījās. Le long des lauriers roses. Lciurier? Lorjērs! Tā sauca to francūzi vilcienā. Vai tā bija kāda zīme vai tikai sakritība? Viņa sameklēja rokassomiņā vizītkarti. "Henri Laurier, 3

Rue des Croissants, Casablanca" Vina pagrieza kartes otru pusi, uz kuras kaut kas bija uzrakstīts ar zīmuli, bet pēc tam nodzēsts. Viņa mēģināja salasīt. "Ou sonī," viņa izburtoja, tālāk nesalasāmi, tad beigās "D'Antan". Uz mirkli Hilarija iedomājās, ka tā ir kāda viņai domāta zina, bet tad neticīgi pakratīja galvu un ielika vizītkarti atpakaļ somā. Droši vien kāda piezīme, ko viņš uzmetis, bet pēc tam nodzēsis.

Kaut kas aizēnoja saules gaismu, un Hilarija iztrūcināta pacēla galvu. Starp sauli un viņu bija nostājies misters Aristids. Viņš neskatījās uz Hilariju, bet lūkojās uz pakalniem tālumā. Viņa dzirdēja, kā vecais vīrs nopūšas. Tad viņš strauji pagriezās, lai dotos uz restorānu, ar piedurkni aizķēra Hilarijas vīna glāzi - tā nokrita uz grīdas un saplīsa. Viņš pagriezās un pieklājīgi atvainojās: — Mille pardons, Madatne*! Hilarija franciski atbildēja, ka nav par ko. Aristids ar knipi pasauca viesmīli. Tas,

Tūkstoškārt atvainojos, kundze!

kā parasti, skriešus metās šurp. Vecais vīrs pavēlēja atnest kundzei jaunu dzērienu un, vēlreiz atvainojies, iegāja ēdamzālē.

Jaunais francūzis, joprojām dungodams āriju, uznāca terasē. Ejot garām Hilarijai, viņš pavilcināja soli, bet, tā kā sieviete nereaģēja, viegli paraustīja plecus un devās uz restorānu.

Franču ģimene šķērsoja terasi, vecāki uzsauca savām atvasēm:

-   Mais viens donc, Robo![10]

-   Qu 'est-ce que tu fais? Depeche-toi![11]

-    Laisse ta balle, cherie, on va dejeu-

Ģimene iegāja ēdamzālē - laimīga un ar dzīvi apmierināta.

Viesmīlis atnesa Hilarijai dzērienu. Viņa pajautāja, vai misters Aristids ceļo viens.

-        Ak, kundze! Saprotams, ka tik bagāts kungs kā mesjē Aristids nekad neceļo viens! Viņu pavada sulainis, divi sekretāri un šoferis. - Viesmīlis izskatījās šokēts, kā gan kāds var iedomāties, ka misters Aristids ceļo bez svītas.

Pēc brīža iegājusi restorānā, Hilarija ievēroja, ka vecais vīrs, tāpat kā iepriekšējā vakarā, sēž viens, bet pie blakus galdiņa apmetušies divi jauni cilvēki, kuri, kā viņa noprata, ir Aristida sekretāri. Laiku pa laikam te viens, te otrs meta tramīgus skatienus uz vecā vīra pusi, kamēr tas, sakumpis kā pērtiķis, notiesāja pusdienas, nepievērsdams tiem abiem ne mazāko uzmanību. Acīmredzot misters Aristids neuzskatīja sekretārus par ievērības cienīgiem!

Pēcpusdiena pagāja kā sapņainā snaudā. Hilarija pastaigājās pa dārziem no vienas terases uz otru. Miers un skaistums visapkārt kliedēja nemierīgās domas. Ūdens čalas strūklakās, zeltaini mirdzošie apelsīni, krāšņo ziedu aromāts. Austrumnie- ciskā gaisotne attālināja no pārējās pasaules. Dārzs - mana māsa, mana draudzene [12] … jā, tādam jābūt dārzam — vietai, kur var justies brīvs no pārējās pasaules, kur dominē zaļums un zeltains mirdzums.

"Ja varētu palikt šeit," Hilarija nodomāja. "Ja es varētu palikt šeit uz visiem laikiem…"

Ne tikai "Palais Djamai" dārzs rosināja Hilarijā tādas domas, galvenais bija miers - brīdī, kad viņa bija zaudējusi visas cerības rast dvēseles mieru, tas pēkšņi atnāca.

Pēc tam, kad viņa bija piekritusi bīstamajai dēkai.

Bet varbūt izrādīsies, ka viss šis pasākums ir gluži lieks. Nebūs nekādu trauksmainu piedzīvojumu. Varbūt viņa varēs palikt te uz kādu laiku un nekas nenotiks… un tad…

Un tad - kas?

Piepeši uzpūta salta dvesma, un Hilarija nodrebēja. Tu pastaigājies pa saulainu, mierā dusošu dārzu, bet tad pēkšņi tevi nodod pašas prāts. Pasaules kņada, dzīves skarbums, nožēla un bezcerība - tas viss slēpjas tevī pašā.

Bija jau vēla pēcpusdiena, saule laidās uz rietu. Hilarija uzkāpa pa terašu pakāpieniem un iegāja viesnīcā.

Austrumnieciskajā viesistabā, kad Hilarijas acis aprada ar tajā valdošo puskrēslu, viņa ieraudzīja misis Kalvinu Beikeri, kas, priecīgā satraukumā čalodama, traucās pie viņas.

- Es tikko atlidoju! Ciest nevaru vilcienus - šito laiku, ko tie paņem! Un cilvēki tajos bieži ir tik nehigiēniski! Viņi te neko nezina par higiēnu! Dārgā, ja jūs redzētu gaļu, ko te tirgo - tā ir kā nosēta ar mušām! Šķiet, viņi uzskata, ka tas ir pilnīgi dabiski! Ka mušas ir neizbēgamas!

-   Jā, tā liekas, - rāmi piekrita Hilarija.

Misis Kalvina Beikere netaisījās tik

viegli samierināties.

-    Esmu kustības "Par tīru pārtiku" atbalstītāja. Mājās mēs visas ātri bojājošās preces ietinam celofānā, bet pat pie jums Londonā maize un cepumi tiek izlikti pārdošanā neapsegti! Nu, stāstiet, kā jums iet? Ceru, ka jau bijāt vecpilsētā?

-   Jāatzīstas, ka šodien nolaiskojos, - Hilarija pasmaidīja. - Vien pasēdēju saulītē.

-     Ak, protams! Jūs taču tikko kā no slimnīcas! Man bija piemirsies. - Šķiet, misis Beikere uzskatīja, ka vienīgi Hilarijas veselības stāvoklis varējis viņu atturēt no pilsētas ievērojamāko vietu apmeklēšanas. - Kā es varu būt tāda mulke! Skaidri zināms, ka pēc smadzeņu satricinājuma lielāko daļu dienas jāpavada guļot krēslainā istabā. Gan jau paspēsim doties ekskursijās. Esmu no tiem cilvēkiem, kam patīk, ja visa diena aizņemta — viss saplānots un sarunāts. Ik minūte aizpildīta.

Pašreizējā noskaņā tas viss Hilarijai izklausījās velnišķīgi aplami, bet skaļi viņa uzteica misis Kalvinu Beikeri par nerimstošo enerģiju.

—     Esmu daudz braukājusi apkārt, un ceļošana mani nekad nenogurdina. Vai atceraties mis Heteringtonu Kasablankā? Ang- lieti ar garo ģīmi? Šovakar arī viņa ieradīsies. Viņa deva priekšroku braukšanai ar vilcienu. Kas vēl šeit apmetušies? Droši vien lielākoties francūži. Un jaunlaulātie medusmēnesī. Tagad man jāsteidzas apskatīt savs numurs. Tas, ko viņi piedāvāja, man nepatika, taču apsolīja samainīt.

Un miniatūrais viesulis aizbrāzās.

Vakarā ienākot ēdamzālē, Hilarija uzreiz ieraudzīja pie malējā mazā galdiņa misis Heteringtoni, kura, nolikusi sev priekšā "Fontānā"[13] brošēto grāmatu, vakariņoja.

Pēc vakariņām trīs lēdijas malkoja kafiju un mis Heteringtona nebeidza jūsmot par zviedru magnātu un viņa blondo pavadoni.

—     Cik noprotams, precējušies nav, — viņa ar vāji slēptu patiku nopūtās. - Ārzemēs it bieži sastopama parādība. Pie loga sēdošā franču ģimene šķiet tīri jauka. Liekas, bērni savu papa vienkārši dievina. Protams, nepareizi, ka franči saviem bērniem atļauj tik vēlu palikt augšā. Dažreiz līdz pat desmitiem vakarā, un pirms gulētiešanas bērni notiesā sātīgas vakariņas tā vietā, lai izdzertu vien glāzi piena un apēstu kādu cepumu, kā bērniem pieklātos.

Hilarija iesmējās.

-   Bērni izskatās ļoti veselīgi.

Mis Heteringtona pašūpoja galvu un kaut ko nosodošu noklukstēja.

-    Vēlāk par to visu nāksies maksāt, - viņa vēl noteica ļaunu paredzošā intonācijā. - Vecāki viņiem ļauj dzert pat vīnu!

Nekas briesmīgāks nebija iedomājams.

Misis Kalvina Beikere ķērās pie nākamās dienas plānošanas.

-    Nedomāju, ka apmeklēšu vecpilsētu, - viņa prātoja. - Es to sīki izpētīju iepriekšējā reizē. Ārkārtīgi interesanta un īsts labirints, ja saprotat, ko gribu teikt. Ļoti savdabīga un sena pasaule. Ja mani nebūtu pavadījis gids, nedomāju, ka būtu spējusi atrast atpakaļceļu uz viesnīcu. Nebija ne jausmas, kurā virzienā jādodas. Gids bija ļoti laipns, pastāstīja daudz interesanta. Viņa brālis dzīvo Štatos, Čikāgā, šķiet, viņš teica. Kad bijām izstaigājuši vecpilsētu, viņš mani aizveda uz kādu ēdnīcu vai tējnīcu augšā pakalnā, no kurienes varēja redzēt vecpilsētu - burvīgs skats! Es nobaudīju arī to briesmīgo piparmētru tēju - tā patiešām ir pretīga. Un tur visi uzbāzās, lai es pērku visādas lietas. Dažas bija diezgan interesantas, taču lielākā daļa vienkārši bezvērtīgi krāmi. Esmu nākusi pie slēdziena, ka jāpieņem stingra nostāja, nedrīkst ļauties pierunāties, tā es domāju!

- Jā, jā, tā ir, - noteica mis Heteringtona un piemetināja: - Protams, nejau visi var

atļauties tērēt naudu suvenīriem. Valūtas ierobežojumi ir tik apgrūtinoši.

7. nodala

Hilarija cerēja, ka izdosies izvairīties no Fesas vecpilsētas apmeklēšanas mis Hete- ringtonas nomācošajā sabiedrībā. Par laimi, misis Beikere uzaicināja veco dāmu doties izbraukumā ar automašīnu, un, kad noskaidrojās, ka par braucienu maksās misis Beikere, mis Heteringtona - kuras ceļojumam paredzētā naudas summa trauksmainā ātrumā saruka - sajūsmināti piekrita. Hilarijai viesnīcas administrators piedāvāja gidu, kura pavadībā viņa arī devās apskatīt pilsētu.

Viņi gāja lejup cauri terasveidīgajiem dārziem, līdz nonāca pie lieliem vārtiem mūra sienā. Gids izvilka milzīgu atslēgu un, atslēdzis vārtus, kas lēnām un smagi atvērās, aicinoši pamāja Hilarijai.

Tā bija ieiešana pilnīgi citādā pasaulē. Senatnīgi biezi mūri, šauras līkloču ieliņas, šur tur pa augstajās sienās atvērtām durvīm bija saskatāmi iekšpagalmi. Un visur milzīgām nastām apkrauti ēzeļi, vīrieši ar lieliem saiņiem, puišeļi, sievietes ar aizsegtām vai atklātām sejām. Visapkārt pulsēja noslēpumainā mauru vecpilsētas dzīve. Klejojot pa šaurajām ieliņām, Hilarija aizmirsa visu — gan ceļojuma īsto mērķi, gan pārdzīvoto traģēdiju, gan pati sevi. Ar acīm un ausīm viņa kāri tvēra neparastos iespaidus, ko piedāvāja pastaiga šajā tik svešādajā un noslēpumainajā pasaulē. Traucēja vienīgi gids, kas nemitīgi runāja un mudināja ieiet tirgotavās, kuras Hilarijā nemodināja ne mazāko interesi.

— Skatieties, kundze! Šim vīram ir skaistas lietiņas, ļoti lētas, īsti senlaicīgas, mauru izstrādājumi. Viņš pārdod arī halātus un zīdu. Varbūt jūs interesē krelles?

Mūžsenā austrumnieku tirgošanās ar rietumiem norisinājās ik uz soļa, taču apkārtējā burzma netraucēja Hilarijai baudīt orientālo eksotiku. Bet drīz zuda sajēga, kur viņa atrodas un kādā virzienā vajadzētu doties. Staigājot pa augsto mūru ieskautajām ieliņām, zuda apjēgsme, vai doties uz ziemeļiem vai dienvidiem, vai viņa iet pa tām pašām ieliņām, pa kurām tikko kā maldījusies. Kad Hilarija sajutās jau pagalam nogurusi, gids ierosināja apmeklēt acīmredzami pēdējo pastaigā iecerēto objektu.

- Es jūs aizvedīšu uz ļoti interesantu vietu, uz vislabāko. Pie saviem draugiem. Kamēr jūs baudīsiet piparmētru tēju, viņi parādīs daudzus jaukus etniskus izstrādājumus.

Hilarija atcerējās misis Kalvinas Beike- res stāstījumu par gidu iecienītajiem pievilināšanas paņēmieniem. Tomēr viņa vēlējās redzēt visu iespējamo, visu, ko piedāvā austrumi. Rīt, Hilarija sev apsolīja, viņa atgriezīsies "vecpilsētā viena, bez nemitīgi tērgājošā pavadoņa. Viņa sekoja gidam - ārā pa vārtiem, ārpus pilsētas, augšup pa līkumainu taku. Galu galā viņi nonāca pie dārza, kas ieskāva jauku, austrumnieciskā stilā celtu māju.

Plašā telpā, no kuras pavērās brīnišķīgs skats uz vecpilsētu, viņu apsēdināja pie maza kafijas galdiņa. Drīz atnesa glāzes ar piparmētru tēju. Hilarijai, kurai negaršoja saldināta tēja, to malkot bija liels pārbaudījums. Atgaiņājusi nepatiku, viņa iztēlojās, ka tā ir vienkārši nedaudz savāda limonāde, un izdzēra glāzi gandrīz vai ar baudu. Viņa sajūsmināti apskatīja piedāvātās grīdsegas, krelles, audumus, izšuvumus un daudz ko citu. Pieklājības, nevis vajadzības pēc viņa šo to arī nopirka.

-    Mūs gaida automašīna, — sacīja nenogurdināmais gids, — tagad dosimies īsā, patīkamā izbraucienā. Uz vienu stundu, ne ilgāk, lai apskatītu apkārtējās ainavas. Pēc tam atgriezīsimies viesnīcā, - un ar pienācīgi taktisku sejas izteiksmi piemetināja: - Šī meitene jums parādīs loti jauku dāmu istabu.

Meitene, kas bija pasniegusi tēju, pienāca un ļoti pareizā angļu valodā sacīja:

-   Jā, jā, kundze, nāciet man līdzi. Mums ir ļoti jauka dāmu istaba. Līdzīga kā viesnīcā "Ritz". Tāda pati kā Ņujorkā vai Čikāgā. Jūs pati redzēsiet!

Smaidīdama Hilarija sekoja meitenei. Tualetes telpa stipri atpalika no izslavētā lieliskuma, tomēr tajā bija tekošs ūdens, izlietne un virs tās neliels saplaisājis spogulis. Ieskatījusies tajā un ieraudzījusi savu izkropļoto attēlu, Hilarija sarāvās. Noskalojusi rokas un, ignorējot blakus izlietnei pakārto dvieli, noslaucījusi tās savā mutautiņā, viņa pagriezās, lai telpu pamestu.

Taču durvis neatvērās. Viņa veltīgi grozīja un kratīja rokturi. Tas pat nepakustējās. Vai durvis aizbultētas, aizslēgtas no ārpuses? Hilariju sagrāba niknums. Kas tā par ideju - viņu šeit iesprostot! Tad viņa pamanīja, ka telpai ir vēl viena izeja. Piegājusi viņa pagrieza rokturi. Durvis atvērās, un viņa nonāca nelielā, austrumnieku gaumē iekārtotā telpā, kurā gaisma ieplūda pa šaurām spraugām sienā. Uz zema dīvāna sēdēja un smēķēja mazais francūzis, ar kuru kopā Hilarija bija braukusi vilcienā. Mesjē Henrijs Lorjērs.

Viņš nepiecēlās, lai sasveicinātos. Arī balss tonis bija izmainījies, kad viņš sacīja:

—      Labvakar, misis Betertona!

Uz mirkli Hilarija sastinga pārsteigumā. Tātad te nu tas bija! Viņa saņēmās. Jāizturas tā, kā no viņas tika gaidīts. Kā būtu rīkojusies viņa. Hilarija spēra soli tuvāk un dedzīgi noprasīja:

-   Jums ir kādi jaunumi? Jūs man varat palīdzēt?

Vīrietis palocīja galvu un pārmetoši sacīja:

-        Vilcienā jūs, kundze, man likāties tā kā nedaudz apstulbusi. Varbūt parunāsim atkal par laiku?

-   Par laiku? - Hilarija samulsa.

Ko viņš vilcienā runāja par klimatu? Aukstums? Migla? Sniegs?

Sniegs! Arī Oliva Betertona pirms nāves bija par to čukstējusi. Un noskaitījusi to jocīgo pantiņu. Kāds tas bija?

Hilarija nedroši norunāja:

-   Sniegs, sniegs, burvīgais sniegs!

Kalnā augšā un lejup brauc!

-        Pareizi. Kāpēc neatsaucāties uzreiz, kā bija norunāts?

-        Jums grūti saprast. Es biju slima. Es pārcietu lidmašīnas katastrofu un kontuzēta nokļuvu slimnīcā. Smadzeņu satricinājums atstājis iespaidu uz manu atmiņu. Atceros, kas notika pirms izlidošanas, bet ne pilnīgi visu. Ir lietas, kas no atmiņas pagaisušas. - Hilarija saņēma plaukstās galvu. Ļoti labs tēlojums, viņa pati nobrīnījās un trīcošā balsī turpināja: - Jūs nespējat saprast, cik tas ir baisi! Es visu laiku jūtu, ka esmu aizmirsusi ko svarīgu, patiešām svarīgu. Jo vairāk cenšos atcerēties, jo nesek- mīgāk.

-     Jā, — atzina Lorjērs, — lidmašīnas katastrofa bi ja pilnīgi nevietā. - Vīrieša balss skanēja auksti un lietišķi. - Tagad gribētos zināt, vai jums ir drosme un nepieciešamā izturība ceļojumu turpināt?

-      Protams, ka es turpināšu! - iesaucās Hilarija. - Mans vīrs… - viņas balss aizlūza.

Lorjērs savilka seju ne īpaši patīkamā smaidā. Atgādināja runci.

-     Jūsu vīrs, - viņš sacīja, - cik zinu, ar nepacietību gaida, kad icradīsieties.

-     Jūs pat iedomāties nevarat, - Hilarija aizžņaugtā balsī sacīja, - ko es pārdzīvoju, kopš vīrs aizbrauca!

-      Kā jūs domājat, vai britu likumsargi noticēja tam, ka jūs tik maz zināt?

Hilarija paplēta rokas.

-     Kā lai es to zinu? Ko es varu teikt? Viņi likās apmierināti ar manām atbildēm.

-   Neskatoties uz to… - viņš aprāvās.

-     Manuprāt, - Hilarija lēni sacīja, - visai iespējams, ka man seko. Neesmu ievērojusi nevienu noteiktu personu, bet, kopš pametu Angliju, man ir tāda sajūta, ka tieku novērota.

-     Dabiski, — Lorjērs dzestri atteica, - mēs tam esam gatavi.

—        Man likās, ka man jūs jābrīdina.

—      Dārgā misis Betertona, mēs neesam bērni. Mēs labi apzināmies, ko darām.

—     Piedodiet, - Hilarija pazemīgi teica, - baidos, ka neesmu kompetenta šādos jautājumos.

—     Tam nav nozīmes tik ilgi, kamēr paklausāt mūs.

—        Es būšu paklausīga, - Hilarija solījās.

—     Nav šaubu, ka tikāt novērota pēc tam, kad jūsu vīrs pazuda. Taču, neskatoties uz to, mēs spējām sazināties ar jums, vai ne?

-Jā.

—    Tagad, kundze, - Lorjērs lietišķi turpināja, - es jums došu tālākos norādījumus.

—        Lūdzu, dariet to!

—     Parīt jūs no šejienes dosieties uz Marā- kešu, kā bijāt ieplānojusi un kur jums rezervēta vieta viesnīcā.

-Jā?

—     Nākamajā dienā pēc ierašanās tur, jūs saņemsiet telegrammu no Anglijas. Kas tieši tajā būs rakstīts, es nezinu, bet ziņa būs pietiekami pārliecinoša, lai jūs nekavējoties izlemtu atgriezties Londonā.

—        Man jāatgriežas Anglijā?

-   Lūdzu, klausieties, es vēl neesmu beidzis. Jūs pasūtīsiet biļeti uz lidmašīnu, kas nākamajā dienā izlido no Kasablankas.

-   Pieņemsim, ka visas biļetes būs jau iz- pārdotas un es nevarēšu izlidot?

-   Mēs parūpēsimies, lai tā nenotiktu. Tātad, vai sapratāt, kas jums jādara?

-   Sapratu.

-   Tagad atgriezieties pie gida. Esat pietiekami ilgi uzkavējusies dāmu istabā. Starp citu, jūs esat sadraudzējusies ar amerikānieti un anglieti, kas apmetušās "Palais Djamai"?

-    Jā. Vai tas nebija pareizi? Bija ļoti grūti izvairīties.

-   Nepavisam. Mūsu plānam tas ir pat izdevīgi. Vēl labāk būtu, ja viena vai otra jums piebiedrotos ceļojumā uz Marākešu. Ardievu, kundze!

-   Au revoir, Monsieur[14]!

-   Maz ticams, - mesjē Lorjērs bez mazākās ieinteresētības atbildēja, - ka es jūs vēl kādreiz satikšu.

Hilarija atgriezās tualetes telpā. Šoreiz durvis viegli atvērās. Pēc pāris minūtēm viņa pievienojās gidam tējnīcā.

-   Mūs gaida jauka automašīna, - sacīja gids. - Tagad dosimies ļoti patīkamā izbraucienā, lai iepazītos ar apkārtējo dabu.

Viss noritēja, kā bija iecerēts.

-   Tātad rīt jūs dodaties uz Marākešu? - pārjautāja mis Heteringtona. — Fesā jūs ilgi neuzkavējāties. Vai nebūtu bijis labāk uz Marākešu braukt vispirms, bet uz Fesu pēc tam, atceļā uz Kasablanku?

-   Patiešām, tā būtu bijis ērtāk, - piekrita Hilarija. - Bet vietu rezervēšana ir tik sarežģīta. Ārkārtīgi daudz ceļotgribētāju.

-   Ne jau angļu, - sērīgi noteica mis Heteringtona. - Mūsdienās tik šausmīgi grūti satikt tautiešus. - Viņa nicīgi palūkojās apkārt. - Visur vieni francūži.

Hilarija tikko manāmi pasmaidīja. Fakts, ka Maroka ir Francijas protektorāts*, mis Heteringtonai neko nenozīmēja. Viesnīcas ārzemēs, viņasprāt, bija angļu ceļotāju privilēģija.

-   Francūži un vācieši, un armēņi, un grieķi, - sarunā iesaistoties, īsi nosmēja misis

Kalvina Beikere. —Tas sačākstējušais vecis ir grieķis, varu galvot.

-   Jā, man teica, ka viņš ir no Grieķijas, - bilda Hilarija.

-   Šķiet, svarīga persona, - sprieda misis Beikere. — Tikai paraugieties, kā viņu aptekā!

-    Mūsdienās angļiem pievērš pavisam maz uzmanības, - mis Heteringtona sa- drūma. - Allaž ierāda visbriesmīgākās istabas sētas pusē — agrāk tādās izmitināja istabmeitas un kalpus.

-    Ko jūs! Es nevaru žēloties! Kopš ceļoju pa Maroku, nevaru teikt neviena slikta vārda par viesnīcām, - iebilda misis Kalvina Beikere. - Es vienmēr varu apmesties visērtākajos numuros ar vannas istabu.

-    Jūs esat amerikāniete, — asi, bezmaz indīgi noteica mis Heteringtona, nikni klakškinādama adāmadatas.

-   Es vēlētos, kaut varētu jūs pārliecināt kopā ar mani doties uz Marākešu, - ierunājās Hilarija. — Bija tik patīkami iepazīties ar jums un uzturēties jūsu sabiedrībā. Ceļot vienai ir tik garlaicīgi!

-    Es jau esmu bijusi Marākešā, — mis Heteringtonas balsī varēja saklausīt nožēlu.

Savukārt misis Kalvinu Bcikeri priekšlikums ieinteresēja.

—Tā noteikti ir laba doma, - vina sacī- ja. - Pagājis gandrīz mēnesis, kopš bi ju Marākeša. Es priecātos tur atgriezties uz kādu laiciņu, turklāt es varētu izrādīt jums pilsētu, misis Betertona, un pasargāt no vietējo uzmācības. Tikai tad, kad esi pabijusi kādā vietā un ar visu daudzmaz iepazinusies, vari justies samērā droši. Es tūlīt noskaidrošu. Aiziešu uz ceļojumu aģentūru un paskatīšos, ko varu darīt.

Kad viņa aizsteidzās, mis Heteringtona dzēlīgi sacīja:

-     Tas izskatās tieši pēc amerikāņiem. Skraida no vienas vietas uz otru, nekur ilgi neuzkavējoties. Vienu dienu Ēģiptē, otru - Palcstīnā. Manuprāt, viņa nemaz īsti nenojauš, kurā brīdī kur atrodas.

Vecā dāma nīgri saknieba lūpas, tad, savākusi savu adīkli un viegli pamājusi ar galvu Hilarijai, pameta Turku salonu. Hilarija uzmeta acis rokas pulkstenim. Nolēmusi neiet vakariņās, viņa palika viena pati sēžam klusajā, krēslainajā telpā ar austrumnieku gaumē izrotātām sienām. Telpā ielūkojās apkalpotājs, ieslēdza divas spuldzes un aizgāja. Gaisma nebija spilgta, telpa grima patīkamā krēslā. Tāds austrumniecisks rāmums. Hilarija sēdēja uz zemā dīvāna un domāja par nākotni.

Vēl vakar viņa prātoja, vai visa šī lieta nav vienīgi ilūzija. Bet tagad… tagad viņa atgriezās realitātē. Viņai jāuzmanās, ļoti jāuzmanās. Nedrīkst kļūdīties. Viņai jābūt Olivai Betertonai, vidēji izglītotai, nesamākslotai, parastai sievietei, kas simpatizē Kreisajam spārnam un ir uzticīga savam vīram.

—Es nedrīkstu kļūdīties, - Hilarija nočukstēja.

Cik dīvaini bija atrasties šeit, Marokā. Viņa jutās, kā nonākusi noslēpumu pilnā pasaulē. Šī blāvā gaisma telpā… Vai parādītos džins, ja viņa paberzētu aproci? Hilarija satrūkās. Gaismas lokā pēkšņi materializējās mistera Aristida krunkainā seja. Viņš pieklājīgi paklanījās un pajautāja:

—     Vai atļausiet?

Hilarija palocīja galvu, un misters Aristids apsēdās blakus krēslā.

Izņēmis etviju, viņš piedāvāja Hilarijai cigareti. Viņa paņēma vienu, Aristids pasniedza uguni un arī pats aizsmēķēja.

—     Jums patīk šī zeme, kundze? - viņš vaicāja.

-   Esmu šeit tik īsu laiku, — atbildēja Hilarija, - tomēr varu teikt, ka tā mani sajūsmina.

-    Vai apmeklējāt vecpilsētu? Jums tur patika?

-   Tā ir brīnišķīga!

-   Jā, tā ir brīnišķīga. Tur viss ir tāpat kā senos laikos. Tirgošanās un intrigas, klusi čuksti un noslēpumaini darījumi, mistērijas un kaislības — viss norisinās šaurajās ieliņās un aiz augstajiem mūriem. Vai zināt, kundze, par ko es domāju, kad staigāju pa Fesas ieliņām?

-Jā?

-    Man prātā nāk jūsu Lielais Rietumu ceļš*. Domāju par milzīgajiem rūpnīcu un fabriku korpusiem abās trases pusēs. Domāju par ēkām, neona gaismām, kas, braucot automašīnā, slīd garām, par cilvēkiem dzīvojamo namu kvartālos. Nekas nav apslēpts, nav nekā noslēpumaina. Pat aizkari neaizsedz logus. Viņi tur strādā un dzīvo visu acu priekšā. Tas ir tā, it kā skudru pūznim nošķeltu augšdaļu.

-    Vai gribat teikt, — Hilarija ieinteresēti jautāja, - ka jūs aizrauj tieši šis kontrasts starp abām pasaulēm?

Augstākās kategorijas A4 autoceļš no Londonas līdz Eivonmutai Bristoles tuvumā.

Misters Aristids palocīja vecišķo, bruņurupucim līdzīgo galvu.

-   Jā. Tur viss notiek atklāti, bet senajā Fesā viss ir noslēpumains un neskaidrs… Bet, - viņš pieliecās un ar pirkstu uzsita pa misiņā kaltā kafijas galdiņa virsmu. - Bet būtībā jau nav nekādas atšķirības. Tās pašas kaislības, nežēlība, apsēstība, tieksme pēc varas, tirgošanās un kaulēšanās.

-   Gribat teikt, ka cilvēka daba visur vienāda?

-   Visur. Gan senāk, gan tagad, vienmēr vadošie bijuši divi spēki - cietsirdība un labsirdība! Vai nu viena, vai otra. Dažreiz abas kopā. - Viņš nedaudz mainīja balss intonāciju. - Man teica, kundze, ka jūs esat pārcietusi to briesmīgo aviokatastrofu Kasablankā?

-   Jā, tā ir.

-   Es jūs apskaužu, - negaidīti sacīja misters Aristids.

Hilarija pārsteigta skatījās vecajā vīrā. Viņš kā apbrīnā pašūpoja galvu.

-   Jā, es jūs apskaužu! Jūs to piedzīvojāt. Es vēlētos nonākt tik tuvā saskarsmē ar nāvi! Ar jums tas notika, un jūs izdzīvojāt. Vai tagad jūtaties citādi, kundze?

-    Diemžēl, - atzinās Hilarija, - man bija smadzeņu satricinājums, un tā sekas ir briesmīgas galvassāpes un atmiņas traucējumi.

—      Tās ir sīkas neērtības, - Aristids atmeta ar roku. — Galvenais ir garīgais pārdzīvojums, vai ne?

-   Jā, - Hilarija lēni novilka, - garīgais pārdzīvojums.

Viņa domāja par Vichy pudeli un miegazāļu tablešu kaudzīti.

— Man nekad nav laimējies iegūt tādu pieredzi, - neapmierināti sacīja misters Aristids. - Esmu piedzīvojis daudz ko, bet nekā tāda. Mes hommages, Madame.

Viņš piecēlās, paklanījās un aizgāja.

8. nodala

"Cik vienādas ir lidostas," Hilarija nodomāja. Visām piemīt savāda anonimitāte. Visas atrodas ārpus pilsētām, kuras apkalpo, un cilvēku pārņem dīvaina sajūta, it kā

viņš atrastos nekurienē. Varat lidot no Lon-

i

donas uz Madridi, uz Romu, uz Stambulu, uz Kairu vai jebkuru citu vietu un lidojot negūt ne mazāko priekšstatu par šīm pilsētām! No augšas redzams vienīgi interesants veidojums, ko bērns varētu būt salicis no spēju klucīšiem.

"Un kāpēc," Hilarija sapīkusi nodomāja, paskatīdamās apkārt, "lidostā jāierodas tik agri?"

Izlidošanas zālē viņas bija nogaidījušas gandrīz pusstundu. Misis Kalvina Beikere, nolēmusi pavadīt Hilariju uz Marākešu, kopš ierašanās lidostā nepārtraukti pļāpāja. Pēc iekāpšanas lidmašīnā, misis Beikeres runas plūdums bija mainījis virzienu. Tagad viņas uzmanību piesaistīja divi pasažieri. Tie abi bija jauni un slaidi vīrieši. Amerikānis ar platu, draudzīgu smaidu sejā un nopietna izskata dānis vai norvēģis. Skandināva valoda bija lēna, viņš pedantiski izrunāja angļu vārdus. Amerikānis, likās, bija sajūsmā, ka saticis vēl kādu tautieti. Pēkšņi, kā nupat atģidusies, misis Beikere pagriezās pret Hilariju.

-        Mister? Vēlos jūs iepazīstināt ar misis Betertonu.

-        Endrū Peters. Draugiem vienkārši En- dijs.

Otrs jaunais cilvēks piecēlās, stīvi paklanījās un sacīja:

-   Torkvils Eriksons.

-         Nu, tagad esam sapazinušies! - misis Kalvina Beikere priecīgi iesaucās. - Vai mēs visi lidojam uz Marākešu? Mana draudzene tur būs pirmo reizi.

-        Arī es, - teica Eriksons. - Arī es pirmo reizi.

-   Es tāpat, - teica Peters.

Pēkšņi ieslēdzās skaļrunis, un aizsmakusi balss kaut ko franciski sacīja. Vārdi nebija saprotami, acīmredzot tas bija kāds paziņojums.

Bez misis Beikeres un Hilarijas lidmašīnā salonā atradās vēl četri pasažieri. Peters ar Eriksonu, kāds kalsns, gara auguma francūzis un nepieejama izskata mūķene.

Bija skaidra, saulaina diena un lidojumam piemēroti laika apstākļi. Atzvilnusi sēdeklī, ar pusaizvērtām acīm, Hilarija, lai novērstu nemierīgās domas, kas satrauca prātu, uzmanīgi nopētīja pārējos pasažierus.

Misis Kalvina Beikere savā pieredzējušas ceļotājas tērpā atgādināja labi barotu un ar visu apmierinātu pīli; līdzību pastiprināja mazā uz zilganajiem matiem uztupinātā cepurīte ar tādiem kā spārniņiem. Viņa izklaidīgi šķirstīja žurnālu spīdīgos vākos un laiku pa laikam pieliecās uz priekšu, lai pieskartos priekšā sēdošā vīrieša plecam. Peters tad pagriezās, pasmaidīja un atsaucīgi atbildēja uz viņas jautājumiem. "Cik amerikāņi ir draudzīgi un labsirdīgi," Hilarija nodomāja. Tik atšķirīgi no stīvajiem angļiem! Viņa nespēja iedomāties, piemēram, mis Heteringtonu lidmašīnā nepiespiesti tērzējam ar kādu jaunu cilvēku, pat ja tas būtu anglis, kā arī šaubījās, vai jaunais cilvēks tad izturētos tikpat labvēlīgi un atsaucīgi kā šis amerikānis.

Ejai pretējā pusē sēdēja norvēģis Eriksons. Kad abu skatieni sastapās, viņš nedaudz stīvi palocījās un piedāvāja žurnālu, ko tikko bija aizvēris. Pateikusies Hilarija to paņēma. Aiz jaunā vīrieša sēdēja tievais, tumšmatainais francūzis, kurš, šķiet, bija iesnaudies.

Hilarija atskatījās pār plecu. Aiz viņas sēdēja mūķene ar stingro sejas izteiksmi. Mūķene vienaldzīgi uztvēra Hilarijas skatienu. Viņas poza bija nekustīga, rokas saņemtas klēpī. "Cik dīvaini," Hilarija nodomāja, "divdesmitajā gadsimtā redzēt sievieti tradicionālā viduslaiku tērpā lidojam ar lidmašīnu."

"Seši cilvēki ar dažādiem mērķiem," Hila- rija turpināja prātot, "uz vairākām stundām vienoti kopējā lidojumā, nonākot galapunktā, izklīdīs kur kurais un nekad vairs nesatiksies." Reiz viņa bija lasījusi romānu par līdzīgu situāciju, tomēr tur bija aprakstīti grāmatas varoņu turpmākie likteņi. "Francūzis," Hilarija nosprieda, "droši vien dodas atvaļinājumā, viņš izskatās tik noguris. Jaunais amerikānis, šķiet, ir students. Eriksons, iespējams, dodas uz jaunu darbavietu. Mūķene, bez šaubām, atgriežas klosterī."

Hilarija aizvēra acis un aizmirsa par ceļabiedriem. Viņa lauzīja galvu par jautājumu, kas nedeva mieru. Par pavēli, kuru bija saņēmusi, - viņai jāatgriežas Anglijā! Kāpēc? Vai viņa bija sevi kaut kā atmaskojusi? Zaudējusi uzticību? Nebija izpildījusi to, kas tika gaidīts no īstās Olivas Beterto- nas? Viņa nopūtās un nemierīgi sagrozījās. "Nu ko, darīju, ko spēju. Ja esmu cietusi neveiksmi, ko lai dara! Es vismaz centos."

Tad prātā iešāvās cita doma. Henrijs Lorjērs bija piekritis domai, ka Marokā viņa liek izsekota. Vai viņai lika atgriezties Londonā tādēļ, lai kliedētu sekotāju aizdomas? Vai viņi gribēja likt tiem nodomāt, ka misis Betertona nav ieradusies Marokā tāpēc, lai, tāpat kā viņas vīrs, pazustu? Ja aizdomas neattaisnotos, vina tiktu uzskatī- ta par bonafide[15] ceļotāju.

Viņa varētu lidot uz Angliju caur Parīzi un Parīzē, iespējams…

Jā, protams, Parīze… Tieši Parīzē pazuda Tomass Betertons. Tur viņas pazušanu būtu daudz vienkāršāk noorganizēt. Bet varbūt Betertons nemaz nebija pametis Parīzi? Varbūt… Veltīgi prātodama, Hilarija iesnaudās, tad pamodās, bez intereses pievērsās žurnālam, tad atkal iemiga. Kad atmodās pilnīgi, ievēroja, ka lidmašīna spēji zaudē augstumu un apļodama laižas zemāk. Viņa uzmeta acis rokas pulkstenim - tas rādīja, ka lidojumam paredzētais laiks vēl nav beidzies. Paraudzījusies pa logu, viņa neredzēja neko, kas līdzinātos lidlaukam.

Uz mirkli Hilariju sagrāba ļauna nojauta. Kalsnais tumšmatainais francūzis piecēlās, nožāvājās, izstaipījās un, paskatījies pa logu, kaut ko franciski noteica. Eriksons noliecās uz viņas pusi un sacīja:

-   Liekas, mēs nolaižamies, bet kāpēc?

Misis Kalvina Beikere pagriezās un piekrītoši pamāja ar galvu, kad arī Hilarija bilda:

-   Šķiet, mēs nolaižamies.

Lidmašīna laidās arvien zemāk, lejā pletās tuksnesis. Nemanīja ne ciemata, ne atsevišķas mājas. Riteņi smagi skāra zemi, lidaparāts palēkdamies brīdi ripoja tālāk, tad apstājās. Viņi atradās nekurienes vidū.

Vai kaut kas noticis ar motoriem, Hilarija prātoja, varbūt aptrūkusies degviela? Pilots, patīkama izskata tumsnējs jauns vīrietis, gāja cauri salonam uz durvīm.

-    Lūdzu, izkāpiet, - viņš sacīja, atvēra aizmugurējās durvis, nolaida šauru trapu un nogaidīja, kamēr visi pasažieri pamet lidmašīnu. Ārā bija dzestri, no kalniem pūta ass vējš, viņi stāvēja un drebinājās. Kalnu virsotnes klāja sniegs, skats bija skaists un eksotisks, gaiss vēsi spirdzinošs un tīrs. Arī pilots nokāpa lejā un franciski teica:

-        Vai visi ir šeit? Jā? Lūdzu, atvainojiet, būs nedaudz jāuzgaida. Ak nē, viņi jau brauc.

Viņš norādīja uz horizontu, kur mazs punkts pamazām auga lielāks. Hilarija apjukusi vaicāja:

-        Kāpēc mēs šeit nolaidāmies? Kas noticis? Cik ilgi mums šeit jāpaliek?

Francūzis sacīja:

-        Kā noprotu, mums tuvojas mikroautobuss. Tālāk, šķiet, būs jābrauc ar to.

-        Vai lidmašīnai sabojājušies motori? - Hilarija nesaprata.

Endijs Peters plati uzsmaidīja.

-         Nē, kāpēc? Motors darbojās teicami. Tomēr viņi rīkojas pa savam.

Hilarija samulsa.

-        Stāvēt te ārā ir stindzinoši auksti. Tas šeit ir visnepatīkamākais, - noteica Kalvina Beikere, - saule pārstāj sildīt, tiklīdz tuvojas rietam.

-        Toujours des retards insupportables.* — nomurmināja pilots.

♦Vienmēr šī neciešamā kavēšanās.

Mikroautobuss strauji tuvojās. Berbers, automobiļa šoferis, spēji nobremzēja. Izlēcis no kabīnes, viņš griezās pie pilota, kurš tam kaut ko nikni pārmeta. Hilarijai par lielu pārsteigumu, sarunā, runādama franciski, valdonīgi iejaucās misis Beikere.

-   Netērēsim laiku! - viņa sacīja pavēlošā tonī. - Kāpēc jāstrīdas? Mums jātiek projām no šejienes!

Šoferis paraustīja plecus un, piegājis pie automašīnas, atvēra aizmugurējās durvis. Iekšā atradās milzīga lāde. Pilotam, Erik- sonam un Peteram piepalīdzot, to izcēla ārā un nolika zemē. Spriežot pēc tā, kā vīri pūlējās, tai vajadzēja būt ļoti smagai. Kad šoferis vēra valā kastes vāku, misis Beikere uzlika roku uz Hilarijas augšdelma un sacīja:

-   Dārgā, es neieteiktu skatīties. Tas nebūs patīkami.

Viņa paveda Hilariju sāņus, aiz autobusa. Arī francūzis un Peters pievienojās viņām. Francūzis savā valodā noprasīja:

-   Kāpēc viņi to dara?

Misis Beikere painteresējās:

-   Jūs esat doktors Barons?

Tas paklanījās.

-         Patīkami iepazīties. - Misis Beikere pastiepa roku. Kā namamāte, sasveicinoties ar viesībās ieradušos draugu.

-         Neko nesaprotu, - Hilarija apjukusi bilda. - Kas ir tajā lādē? Kāpēc labāk neskatīties?

Endijs Peters kā apsvērdams paraudzījās viņā. "Viņam ir laipna seja," nodomāja Hilarija. "Godīga un uzticama."

-        Es zinu, kas tajā atrodas, pilots pateica, - Endijs sacīja. - Tas tik tiešām nav patīkami, taču piekrītu, ka nepieciešami. — Un klusākā balsī piebilda: - Tajā atrodas cilvēku ķermeni.

-   Ķermeņi! - Hilarija neticīgi iesaucās.

-       O, tie nav tīšuprāt nogalināti, - viņš nomierinoši pasmaidīja. - Tie ir pilnīgi likumīgi iegūti līķi. Medicīniskiem pētījumiem, saprotiet.

Bet Hilarija nenovērsa izbrīnīto skatienu.

-   Nē, nesaprotu.

-        Ak, redziet, misis Betertona, šeit beidzas lidojums, tas ir ceļojuma pirmais posms.

-   Beidzas?

-        Jā. Līkus izvietos lidmašīnas salonā, tad pilots sagatavos, kas vajadzīgs, un, kad brauksim no šejienes projām, mēs redzēsim, kā tālumā uzliesmo lidaparāts. Kārtējā lidmašīna, kas avarējusi un sadegusi, un neviena izdzīvojušā.

-   Bet kāpēc? Kaut kas neticams!

-        Jā, - iejaucās doktors Barons, - bet jūs taču saprotat, uz kurieni mēs dodamies?

Misis Kalvina Beikere, pienākusi tuvāk, jautrā balsī sacīja:

-        Protams, ka viņa saprot. Varbūt vienīgi negaidīja, ka tas notiks tik drīz!

Pēc īsas neveiklas pauzes Hilarija ierunājās:

-   Bet jūs… vai mēs visi?

Viņa paskatījās apkārt.

-        Mēs visi esam ceļā uz galamērķi, - laipni paskaidroja Peters.

9. nodala

Pie viņiem pienāca pilots.

-        Jāsāk braukt, - viņš teica. - Pēc iespējas ātrāk. Mēs kavējamies.

Hilarijai uz mirkli uznāca nelabums, viņa tvēra pie kakla un ciešā pērļu virtene, ko viņa nekad nenoņēma, pārtrūka. Viņa uzlasīja nokritušās pērles un iebāza kabatā.

Visi sakāpa autobusiņā. Hilarija sēdēja uz gara sola, iespiesta starp Peteru un misis Beikeri. Viņa vērsās pie amerikānietes:

-        Tātad jūs… jūs esat… kā jūs to saucat… sakarniece, misis Beikere?

-        Tā varētu teikt. Pie tam augsta ranga. Daudz ceļojoša amerikāniete nevienā nerada aizdomas.

Turklāt viņa kā vienmēr plati smaidīja, ta ču Hilarija juta - vai domāja, ka sajūt, - star pību. Agrākā diezgan muļķīgā pašapmie

rinātības un uzspēlētā draudzīguma izteiksme sievietes sejā bija pagaisusi. Tagad tā bija lietišķa un, iespējams, nežēlīga dāma.

-    Tie tik būs sensacionāli virsraksti! - misis Beikere ciniski sacīja un uzjautrināti smējās. - Jūs, es gribu teikt, dārgā. Nelaimīga likteņa vajāta, viņi rakstīs. Vispirms gandrīz zaudē dzīvību aviokatastrofā Kasablankā, izdzīvo un tad iet bojā lidmašīnas avārijā ceļā uz Marākešu.

Pēkšņi Hilarija apjauta izstrādātā plāna velnišķību.

-   Pārejie? — viņa klusi jautāja. — Vai viņi ir tie, par ko uzdodas?

-   Bet, protams! Doktors Barons ir bakteriologs. Misters Eriksons ir jauns, daudzsološs fiziķis, misters Peters — ķīmiķis, mis Nīdheima, protams, nav mūķene, bet en- dokrinoloģe. Es, kā jau teicu, esmu tikai virsniece sakarniece. Es nepiederu pie šīs zinātnieku kompānijas. - Viņa iesmējās un piebilda: - Heteringtonai neizdevās.

-Mis Heteringtona… bija… viņa bija…

Misis Beikere apstiprinoši palocīja galvu.

-    Esmu pārliecināta, ka Kasablankā viņa pārņēma jūsu izsekošanu no aģenta, kas jums sekoja no Londonas.

-    Bet šodien viņa mums nepievienojās, lai gan es aicināju.

-    Tas izskatītos aizdomīgi, ja viņa atkal brauktu uz Marākešu, no kurienes tikko atgriezusies. Nē, viņa noteikti piezvanīja vai telegrafēja kādam, kas Marākešā turpinātu jūsu izsekošanu. Ieradīsieties! Nenosmie- ties, vai ne? Skatieties! Skatieties tur! Tā uzsprāga!

Automašīna ātri traucās uz priekšu pa bezceļa tuksnesi. Hilarija noliecās pie mazā lodziņa un ieraudzīja tālumā augstas liesmas. Atskanēja sprādziena troksnis. Peters atmeta galvu un iesmējās.

-    Seši cilvēki gājuši bojā lidojumā uz Marākešu! - viņš jautri iesaucās.

-   Tas ir… tas ir baisi, - Hilarija nočukstēja.

-    Doties nezināmajā? - Peters tagad jau nopietni sacīja. - Jā, bet šis ir vienīgais ceļš, kā pamest pagātni un ieiet nākotnē! - Jaunā vīrieša seja staroja sajūsmā. — Beidzot esam prom no visas tās draņķības! Valdības korumpētības un kara kurinātājiem! Mēs dodamies uz jaunu pasauli - uz zinātnes pasauli, prom no sabiedrības padibenēm un pārējiem atkritumiem.

Hilarija dziļi ievilka elpu.

-   Tieši tā runāja mans vīrs, — viņa piesardzīgi ieminējās.

-   Jūsu vīrs? - Peters uzmeta viņai žiglu skatienu. - Vai Tomass Betertons?

Hilarija palocīja galvu.

-   O, lieliski! Es viņu personīgi nepazinu, kaut gan vairākas reizes mēs Statos gandrīz satikāmies. ZE Fission ir gadsimta lielākais atklājums! Jā, es viņa priekšā noņemu cepuri. Viņš strādāja kopā ar veco Menheimu, vai ne?

-   Jā, - noteica Hilarija.

-    Vai kāds man neminēja, ka viņš apprecējis Menheima meitu? Bet jūs noteikti neesat…

-   Es esmu viņa otrā sieva, - paskaidroja Hilarija un mazliet piesarka. — Viņš… viņa… Elsa nomira Amerikā.

-    Tagad atceros. Pēc sievas nāves Betertons devās strādāt uz Angliju. Un pa- zuzdams visus nokaitināja. — Peters iesmējās, — Vienkārši pazuda no konferences Parīzē! - un atzinīgi piebilda: - Ak kungs! Nesakiet, ka viņi neprot visu noorganizēt visaugstākajā līmenī!

Hilarija bija ar viņu pilnīgi vienisprātis. Slepenās organizācijas veiksmīgo aktivitāšu rezultāti lika viņai nodrebēt drūmās nojautās. Plāniem, parolēm, zīmēm - nekam, kas iepriekš bija sīki izstrādāts un pārdomāts, - vairs nebija nozīmes, jo tagad viņas pēdas bija zudušas. Bija izkārtots tā, ka visus uzsprāgušās lidmašīnas pasažierus vienoja kopīgs mērķis - nezināmais galapunkts, kur pirms viņiem bija devies Tomass Betertons. Visas pēdas nodzēstas. Palicis vienīgi sadegušas lidmašīnas vraks. Ar pārogļojušamies līķiem. Vai viņi… vai Džeseps un viņa kolēģi uzminēs, ka Hilarija nav viena no atrastajiem līķiem? Viņa par to šaubījās. Nelaimes gadījums bija izplānots pārāk ticami, pārāk gudri.

Ierunājās Peters. Viņa balss bija zēniski jūsmīga. Jauno vīrieti nenomāca bažas, viņš neskatījās atpakaļ, tikai uz priekšu.

— Interesanti, uz kurieni mēs braucam?

Arī Hilariju tas interesēja, jo no tā bija atkarīgs daudz kas. Agrāk vai vēlāk viņi nonāks kontaktā ar civilizāciju. Agrāk vai vēlāk, ja notiks aviokatastrofas izmeklēšana, kāds pastāstīs, ka redzējis mikroautobusu ar sešiem pasažieriem, kuri līdzīgi tiem, kas šorīt iekāpa lidmašīnā. Viņa pa griezās pret misis Beikeri un, cenzdamās atdarināt jūsmīgo ziņkāri, kas bija izskanējusi jaunā amerikāņa balsī, jautāja:

-   Kurp mēs braucam? Kas notiks tālāk?

-   Gan redzēsiet, — attrauca misis Beikere. - Lai gan intonācija bija laipna, tomēr atbilde izskanēja ļaunu vēstoši.

Brauciens turpinājās. Aiz viņiem vēl aizvien bija redzama degošās lidmašīnas atblāzma, jo saule bija norietējusi un uznākusi nakts. Viņi joprojām brauca. Brauciens bija apgrūtinošs, jo acīmredzot mašīna izvairījās no galvenajiem ceļiem. Dažreiz likās, ka viņi brauc pa lauku ceļu, dažreiz - ka ceļa nav vispār.

Hilarija ilgu laiku palika nomodā. Traucēja drūmās domas un priekšnojautas. Beidzot viņa iekrita caurā miegā.

-II ~

Hilariju pamodināja automašīnas pēkšņā apstāšanās. Ļoti maigi Peters pakratīja viņu aiz pleca.

-   Mostieties, — viņš teica. — Skiet, esam nonākuši galā.

Visi izkāpa, gluži stīvi un novārguši. Pustumsā vīdēja palmu ieskauta māja. Tālumā plaiksnīja neskaidras gaismas, tur droši vien atradās kāds ciemats. Viņus ieveda mājā. Divas berberu sievietes ķiķinādamas skatījās uz Hilariju un misis Kalvi- nu Beikeri, mūķenei viņas nepiegrieza ne mazāko vērību.

Visas trīs atbraucējas ieveda mazā telpā augšstāvā. Tur uz grīdas atradās trīs matrači un kaudze segu.

— Es teikšu, ka esmu pagalam stīva, — sacīja misis Beikere. - Pēc tāda brauciena locekļi vienos krampjos.

—      Neērtības neko nenozīmē, — sacīja mūķene. Balss bija skarba. Hilarija ievēroja, ka angliski sieviete runā pareizi un tekoši, lai gan ar diezgan briesmīgu akcentu.

—      Jūs esat iedzīvojusies lomā, mis Nīd- heima, - ironiski sacīja amerikāniete. - Es tā vien redzu jūs klosterī četros no rīta nometušos ceļos uz akmens grīdas.

Mis Nīdheima nicinoši nosmīnēja.

—  Kristietība padarījusi sievietes par muļķēm, - viņa atcirta. - Kāds vārgums, kāda žēlabaina pazemošanās! Pagānu sievietes bija stipras. Viņas prata gan līksmot, gan uzvarēt! Un, lai uzvarētu, var pārciest visas neērtības. Nav nekā tāda, ko nevarētu izturēt!

—      Pašreiz, - misis Beikere nožāvājās, — es labprāt atrastos Fesā, savā gultā "Palais

Djamai". Kā jūtaties jūs, misis Betertona? Varu derēt, ka kratīšanās nenāca par labu jūsu pārciestajam smadzeņu satricinājumam.

-   Nē, patiešām, nē! - atsaucās Hilarija.

-     Drīz mums atnesīs paēst, tad iedošu jums abām pa tabletei aspirīna, pēc tam dosimies pie miera.

Bija dzirdams - kāds ķiķinādams kāpj augšā pa kāpnēm. Istabā ienāca abas ber- beru sievietes. Viņas ienesa paplāti, uz kuras atradās liels trauks ar gaļas sautējumu, nolika to uz grīdas un izgāja, bet tūlīt atgriezās ar bļodu ūdens un dvieli. Viena no viņām pataustīja Hilarijas mēteli un, pārlaidusi plaukstu pār audumu, kaut ko sacīja savā valodā. Otra piekrītoši pamāja ar galvu un tāpat izrīkojās ar misis Beikeres apmetni. Mūķenei viņas nepiegrieza vērību.

-   Tiš! - Amerikāniete pavēcināja rokas, kā atgaiņādama vistas. - Tiš, tiš!

Sievietes smiedamās pameta istabu.

-    Muļķa radījumi, — sacīja mis Beikere. - Pilnīgi neciešamas. Šķiet, bērni un lupatas viņu dzīvē ir galvenais.

-    Tam viņas ir radītas, - vēsi atsaucās Frāulein* Nīdheima. - Viņas pieder vergu

♦Jaunkundze. (Vācu vai.) rasei. Viņas ir dzimušas, lai kalpotu, un tikai.

-   Vai tas nav pārāk skarbi teikts? - iebilda Hilarija, noskaitusies par sievietes cinismu.

-     Neciešu sentimentalitāti! Ir tie, kas valda, un ir tie, kas kalpo!

-   Bet…

Misis Beikere autoratīvi iejaucās:

-   Mums katram ir savi uzskati, un tie visi ir savā zinā interesanti, taču nez vai šobrīd vēlams par to diskutēt. Mums jāizmanto brīdis, lai atpūstos.

Tika atnesta piparmētru tēja. Hilarija labprāt norija aspirīna tableti, jo galvassāpes pastiprinājās. Pēc tam sievietes apgūlās uz matračiem un aizmiga.

Nākamajā rītā viņas piecēlās vēlu. Misis Beikere brīdināja, ka ceļā būs jādodas tikai vakarā. No istabas, kurā viņas bija gulējušas, kāpnes veda uz plakanu jumtu, no kurienes pavērās skats uz tuvējo apkārtni. Netālu patiešām atradās ciemats, taču māju, kurā viņas mitinājās, aizsedza bieza palmu audze. Kad viņas pamodās, misis Beikere bija norādījusi uz trim apģērbu kaudzītēm, kas tobrīd tika ienestas un noliktas uz grīdas.

— Tālāk ceļosim, ģērbušās nacionālajos tērpos, — viņa bija paskaidrojusi. - Savas drēbes pametīsim šeit.

Tā amerikānietes gaumīgais apģērbs un Hilarijas tvīda žakete un svārki, un mūķenes tērps tika nolikti sānis - un nu trīs marokānietes sēdēja uz jumta un sarunājās.

Hilarija notiekošais izraisīja dīvainu, nereālu sajūtu.

Tagad, kad mis Nīdheima vairs nebija tik anonīma kā mūķenes ietērpā, Hilarija viņu nopētīja pamatīgāk. Sieviete izrādījās jaunāka, nekā Hilarija bija uzskatījusi iepriekš - apmēram trīsdesmit trīs trīsdesmit četrus gadus veca. Glīti sejas panti, bāla āda, īsi, strupi pirksti un aukstas acis, kurās brīžiem uzplaiksnīja fanātisks spīdums, kas drīzāk atbaidīja, nekā intriģēja. Viņas valoda bija skarba un aprauta. Pret misis Bcikcri un Hilariju viņa izturējās ar vāji slēptu nicinājumu - kā pret cilvēkiem, ar kuriem nav vērts ceremonēties. Viņas uz- pūtība Hilariju tracināja, savukārt misis Beikere Nīdheimas attieksmi ignorēja. Savādi, bet Hilarija sajutās daudz tuvāka abām ķiķinošajām berberietēm, nekā savām cclabiedrenēm rietumniecēm. Vācietei, šķiet, bija pilnīgi vienalga, kādu iespaidu viņa atstāj uz apkārtējiem. Bija redzams, ka viņa deg nepacietībā pēc iespējas ātrāk turpināt ceļojumu un ka viņu it nemaz neinteresē abu pārējo sieviešu domas.

Izprast misis Beikeres personību bija daudz grūtāk. Sākumā amerikāniete salīdzinājumā ar vācieti likās gluži normāls cilvēks, bet, saulei pagriežoties uz vakarpusi, Hilariju daudz vairāk sāka uztraukt misis Beikere, nevis vācu zinātniece Helga Nīdheima. Misis Beikere uzvedās tik perfekti, ka drīzāk atgādināja robotu, nevis dzīvu būtni. Viņas izturēšanās un izteiktās piezīmes bija normālas un ikdienišķas, tomēr modināja aizdomas, ka šī sieviete spēlē labi iestudētu lomu, kuru atkārto septiņsimto reizi. Labi iestudēta spēle, aiz kuras slēpjas patiesās jūtas un domas. "Kas īsti ir Kalvina Beikere?" Hilarija prātoja. "Kāpēc viņa piedalās šajā afērā? Vai arī viņa ir fanātiķe? Vai arī viņa sapņo par jaunu, ideālu pasaules kārtību ? Vai viņa ir no tiem, kas nodomājuši varmācīgi sagraut kapitālistisko sistēmu? Vai viņa atteikusies no normāla dzīvesveida savas politiskās pārliecības dēļ? Grūti spriest."

Ceļojums atsākās vēlā vakarā. Viņi turpināja braukt ar automobili, bet šoreiz tas bija tūristu autobuss. Visi bija pārģērbušies par vietējiem iedzīvotājiem - vīrieši baltos kaftānos - sievietes ar aizsegtām sejām. Saspiedušies sēdvietās, viņi brauca cauru nakti.

-   Kā jūtaties, misis Betertona?

Hilarija uzsmaidīja Endijam Peteram.

Saule bija uzlēkusi un ceļotāji piestājuši, lai pabrokastotu - maize, olas un uz prī- musa vārīta tēja.

-        Es jūtos tā, it kā viss notiktu sapnī, - viņa atbildēja.

-   Jā, tā varētu likties.

-   Kur mēs atrodamies?

Vīrietis paraustīja plecus.

-        Kas to zina? Mūsu misis Beikere, protams, taču ne pārējie.

-   Ļoti vienmuļš apvidus.

-        Jā, patiesībā tuksnesis. Bet tā tam vajadzētu būt, vai ne?

-        Jūs gribat teikt - tāpēc, lai nepaliktu pēdas?

-         Jā. Kāds saprot, ka visam jābūt sīki pārdomātam. Katrs mūsu ceļojuma posms ir pilnīgi nesaistīts ar nākamo. Lidmašīna sadega. Vecais mikroautobuss brauca naktī. Ja arī kāds to pamanīja, tad nodomāja, ka auto pieder arheologu ekspedīcijai, kas tajā apvidū veic izrakumus. Nākošajā dienā ir tūristu autobusinš ar berberiem. kādi pastāvīgi redzami šeit braukājam. Nākošajā posmā… - Viņš paraustīja plecus. - Kas zina?

-   Bet uz kurieni mēs braucam?

Endijs Peters nenoteikti pakratīja galvu.

-   Nav jēgas to jautāt. Gan uzzināsim.

Francūzis, doktors Barons, pievienojās viņiem.

-       Jā, - viņš piekrita, - gan jau uzzināsim. Bet kāpēc lai mūs tas interesētu? Tas ir rietumnieku asinīs. Mēs nekad nedomājam par šodienu. Mūs vienmēr interesē rītdiena. Mēs aizmirstam vakardienu un - uz priekšu, uz rītdienu! Uz to mēs esam tendēti.

-         Jūs vēlaties pasteidzināt pasaules attīstību, doktor? - noprasīja Peters.

-        Ir tik daudz darāmā, - atbildēja doktors Barons. - Dzīve ir tik īsa, allaž pietrūkst laika. Vairāk laika! Vairāk laika! - viņš iesaucās un kaismīgi izpleta rokas.

Peters pievērsās Hilarijai:

-        Kas ir tās četras nozīmīgākās brīvības, ko jūsu valsts deklarē? Neatkarība no na badzības, neatkarība no bailēm…

-         Neatkarība no muļķiem, — francūzis rūgti papildināja. - Tas ir tas, ko es vēlos visvairāk! Tas ir tas, kas nepieciešams manam darbam. Neatkarība no nemitīgās, sīkmanīgās ekonomēšanas! Neatkarība no visiem piņķerīgajiem ierobežojumiem, kas bremzē zinātnes progresu!

-         Jūs esat bakteriologs, vai ne, doktor Baron?

-         Jā, es esmu bakteriologs. Ak, mans draugs, jums nav pat nojausmas, cik tā ir aizraujoša zinātne! Bet vajadzīga pacietība, bezgalīga pacietība atkal un atkal eksperimentējot… Un nauda… daudz naudas! Ir jābūt apgādātam ar labu aparatūru, asistentiem, paraugiem. Ja tiekat apgādāts ar visu, ko pieprasāt, pēc kā gan vēl tiekties?

-   Pēc laimes, - Hilarija pateica priekšā.

Barons veltīja viņai ašu smaidu, pēkšņi

izskatīdamies pēc ļoti parasta cilvēka.

-        Ak, kundze! Jūs esat sieviete. Sievietes vienmēr alkst laimes.

-   Un tā reti sasniedzama?

Doktors paraustīja plecus.

-   Kā nu gadās.

-        Svarīga ne tikai katra personīgā laime, - ļoti nopietni sacīja Peters. - Svarīgi, lai laimīgi jūtas visi - lai būtu garīga brālība, lai tautas būtu brīvas no kara kurinātājiem un neatkarīgas, lai strādniekiem piederētu ražošanas līdzekļi, lai visu noteiktu nesavtīgi cilvēki. Zinātne visiem - lai tā netiktu turēta slepenībā no citām valstīm.

-  Jā! — atzinīgi iesaucās Eriksons. - Jums ir taisnība! Noteicējiem jābūt zinātniekiem

—viņiem viss jākontrolē un jāvada! Nozīme ir vienīgi pārcilvēkam! Ar vergiem jā- apietas labi, taču tie ir tikai vergi.

Hilarija pagājās nostāk, pēc minūtes viņai piebiedrojās Peters.

-  Jūs izskatāties nedaudz nobijusies, - viņš pajokoja.

-   Domāju, ka esmu. - Viņa īsi iesmējās.

—           Protams, doktora Barona sacītajam jābūt patiesībai. Es esmu tikai parasta sieviete. Neesmu ne zinātniece, ne pētniece, ne ķi- rurģe, ne bakterioloģe. Tam, baidos, man pietrūkst prāta spēju. Es tiecos, kā doktors Barons sacīja, vienīgi pēc laimes, tāpat kā visas pārējās muļķa sievietes.

-   Un kas tur būtu nepareizs?

-   Nu, varbūt dziļi sevī es jūtos atstumta no šīs kompānijas. Redziet, esmu sieviete, kura vienīgi vēlas pievienoties savam vīram.

-        Ļoti labi. Jūs pārstāvat cilvēces būtiskāko daļu.

-   Jauki, ka jūs to pavēršat tā.

-        Bet tā tas ir, - viņš dedzīgi apgalvoja un iejūtīgi pavaicāja: - Vai esat ļoti norūpējusies par vīru?

-   Vai es atrastos šeit, ja tā nebūtu?

-        Jā, jums taisnība. Vai jūs atbalstāt viņa uzskatus? Kā noprotu, viņš ir komunists?

Hilarija izvairījās no noteiktas atbildes.

-        Runājot par komunistiem, vai jūs nepārsteidz mūsu ceļabiedri?

-   Kā to saprast?

-        Kaut arī mūs vieno kopīgs galamērķis, viņu uzskati šķiet pārāk atšķirīgi.

Peters brīdi padomāja, tad nopietni atbildēja:

-         Nē, bet jums taisnība - kaut kas nav īsti pareizi. Neesmu par to padomājis, bet, šķiet, jums taisnība.

-         Es neuzskatu, ka doktoram Baronam galvenā ir politiskā nostāja. Viņam rūp vienīgi iegūt līdzekļus saviem eksperimentiem. Helga Nīdheima runā kā pārliecināta fašiste, kurai nav nekādas sajēgas par komunisma idejām. Eriksons…

-   Kas ir ar Eriksonu?

-         Mani biedē šī jaunekļa uzskati. Viņš šķiet apsēsts ar vienu vienīgu domu - kā maniakāls zinātnieks filmā.

-         Un es ticu tautu brālībai, un jūs esat savu vīru mīloša sieviete, bet mūsu misis Kalvina Beikere… Kā jūs viņu raksturotu?

-   Nezinu. Tas ir grūti.

-        Nē, tā nesakiet. Manuprāt, šo sievieti raksturot ir gaužām viegli.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-        Es gribu teikt, ka viņai galvenais ir nauda. Viņa ir tas vislabāk apmaksātais spieķītis ritenī.

-        Šī sieviete mani biedē, - atzinās Hilarija.

-         Kāpēc? Kāda velna pēc jūs baidāties no viņas? Misis Beikere nu nekādā zinā nav nojūgusies zinātniece.

-        Viņa mani biedē, jo ir pārāk parasta. Saprotiet, pārāk normāla, tomēr neapšaubāmi visā iesaistīta.

Peters drūmi noteica:

-        Organizācija, bez šaubām, ir reāla. Tā algo vislabāk apmācītus aģentus.

-        Bet vai var uzticēties cilvēkam, kura vienīgais dzinulis ir nauda? Ja nu viņš pārmetas otrā pusē?

-        Tas būtu diezgan riskanti, - Peters klusi iebilda. - Misis Kalvina Beikere ir pārāk gudra sieviete, nedomāju, ka viņa būtu gatava riskēt.

Hilarija nodrebinājās.

-   Auksti?

-   Jā, mazliet.

-   Pastaigāsimies.

Viņi pagājās. Pēkšņi Peters apstājās un kaut ko pacēla.

-   Jūs pazaudējāt.

Hilarija paņēma pērlīti.

-         Ak jā! Pērle no kaklarotas. Tā vakar pārtrūka. Ak kungs, cik sen tas liekas!

-   Ceru, ka ne īstas pērles?

Hilari ja pasmaidīja.

-        Protams, ka ne! Lēta greznumlieta pie tērpa.

Peters izņēma no kabatas cigarešu etviju un pabrīnījās:

-   Lēta greznumlieta! Kāds izteiciens!

Viņš piedāvāja cigareti.

-        Jā, tas izklausās muļķīgi. - Hilarija paņēma cigareti. - Cik dīvaina etvija, tik masīva.

-         Tā ir no svina, tāpēc. Izgatavota no bumbas šķembas, kas karā mani gandrīz nogalināja.

-   Jūs karojāt?

-         Biju viens no tiem aizmugures puišiem, kas slepenās laboratorijās montē spridzekļus. Bet nerunāsim par karu. Koncentrēsimies rītdienai.

-         Uz kurieni mēs dodamies? — prātoja Hilarija. - Neviens neko nestāsta! Vai mēs…

Peters viņu pārtrauca:

-        Prātošana ne pie kā nenovedīs. Jādodas turp, kurp teikts un jādara tas, ko liek.

Sadusmojusies Hilarija iesaucās:

-        Vai jums patīk, ka uzspiež, kas jādara, ka jāpakļaujas pavēlēm, pie tam - ne vārda nciebilstot?

-        Ja nepieciešams, esmu tam gatavs. Un tas ir nepieciešams. Mēs panāksim mieru visā pasaulē, disciplīnu, sakārtotību!

-   Vai kaut kas tāds vispār ir iespējams?

-         Nekas nav sliktāks par haosu, kādā dzīvojam pašreiz. Vai piekrītat?

Uz brīdi noguruma, apkārtnes vienmuļības un agrā rīta svešādā skaistuma nomākto Hilariju pārņēma sašutums. Viņa vēlētos teikt:

"Kāpēc jūs nopeļat pasauli, kurā dzīvojam? Ir tik daudz labu cilvēku! Vai pastāvošais haoss nav labāka augsne labsirdībai un personības izaugsmei par tādu pasaules kārtību, kas ir uzspiesta, tādu pasaules kārtību, kas šodien var būt laba, bet rīt izrādītos nepareiza? Man labāk gribētos dzīvot starp labsirdīgiem, lai arī ne vienmēr pareiziem cilvēkiem, nekā augsti attīstītu robotu pasaulē, kurā nav vietas žēlsirdībai, savstarpējai sapratnei un līdzjūtībai."

Tomēr viņa laikus savaldījās. Ar apzināti vāji izteiktu entuziasmu Hilarija sacīja:

-   Jums pilnīga taisnība. Vienkārši jūtos nogurusi. Mums jāpakjaujas un jādodas tālāk.

Viņš pasmīnēja.

-   Tā būs labāk.

10. nodala

Ceļojums kā bezgalīgs murgs. Ar katru dienu arvien dziļāks. Hilarijai jau sāka likties, ka visu dzīvi ceļo kopā ar šiem pieciem dīvaiņiem, kas labprātīgi pametuši ierasto dzīvesveidu un devušies nezināmā virzienā. Viņu bēgšana nebija bēguļošana. Viņi, Hilarija pieņēma, bija brīvi cilvēki. Brīvi savā izvēlē mainīt dzīvesvietu. Cik zināms, neviens no viņiem nebija izdarījis noziegumu, nevienu nevajāja policija. Un tomēr, lai slēptu pēdas, netika žēloti milzu pūliņi. "Ja reiz šie cilvēki neslēpjas no likuma, nebēguļo no policijas," prātoja Hilarija, "varbūt viņi bēg paši no sevis, vēlas kļūt par citām personībām."

Kā viņa pati. Pametusi Angliju, viņa no Hilarijas Kreivenas pārtapa par Olivu Betertonu un, šķiet, tāpēc jutās kā nokļuvusi nereālā pasaulē. Ar katru dienu politiskie saukļi vieglāk nāca pār lūpām, tie izklausījās arvien patiesāki, bez šaubām, tā bija vienīgi ceļabiedru ietekme.

Hilarija saprata, ka baidās no šiem cilvēkiem. Nekad agrāk viņa nebija atradusies tik tuvā saskarsmē ar daudzām ģeniālām personībām. Un šeit tā bija ļoti cieša, bet ģēnijiem piemīt kaut kas no pārcilvēka, saskarsme ar viņiem rada spriedzi parasta cilvēka prātā un garā. Katrs no viņiem bija atšķirīgs, tomēr visiem piemita entuziasms un mērķtiecība, kas uz Hilariju atstāja biedējošu iespaidu, viņa nesaprata, vai tas bija šo cilvēku savdabīgais prāts vai īpatnējie uzskati, vai neparastā degsme. Bet viņi visi, pēc Hilarijas domām, bija ideālisti. Doktoram Baronam dzīvot nozīmēja strādāt laboratorijā, eksperimentēt un pētīt apstākļos, kad nauda un līdzekli netiek žēloti. Strādāt - kā labā? Hilarija šaubījās, vai tāds jautājums viņam maz ienācis prātā. Reiz doktors viņai bija ieminējies par destruktīviem spēkiem, kas, lai arī ietilpināti mazā pudelītē, taču, ja viņš tiem ļautu vaļu, iznīcinātu veselu kontinentu. Hilarija bija vaicājusi:

-   Bet vai jūs to darītu? Patiešām darītu?

Un doktors Barons, manāmi pārsteigts,

paskatījās viņā un nevērīgi atbildēja:

—      Jā. Jā, protams, ja rastos tāda nepieciešamība. Būtu ārkārtīgi interesanti to novērot, redzēt, kas īsti notiek. Ir tik daudz nezināmā, tik daudz, ko atklāt!

Vienu mirkli viņai likās, ka varētu saprast šo cilvēku, kurš bija apsēsts ar vienu vienīgu kaislību - atklāt visvarenu ieroci, kas vienā mirklī aizslaucītu no zemes miljoniem dzīvību. Viņam tā bija tikai zinātniska problēma, par iespējamā rezultāta zemisko pusi viņš nedomāja. Vēl lielāku nicinājumu Hilarija juta pret Helgu Nīdheimu. Vācietes neiedomājamā uzpūtība izraisīja riebumu. Peters Hilarijai patika, lai gan viņu šokēja un biedēja fanātiskais spīdums jaunā vīrieša acīs, kas laiku pa laikam tajās pēkšņi uzplaiksnīja. Reiz viņa Pctcram teica:

-    Ne jau jaunu pasauli jūs gribat radīt, bet gan izjust baudu, iznīcinot veco.

-    Nav taisnība, Oliva. Kā jūs tā varat sacīt!

-   Man ir taisnība. Jūsos ir naids. Es to jūtu. Naids. Vēlme iznīcināt.

Eriksons viņai likās vismīklainākais. Viņš, šķiet, bija sapņotājs. Ne tik praktisks kā francūzis, ne tik apsēsts kā amerikānis. Eriksons bija ziemeļnieciski vēss ideālists.

-    Mums jāiekaro pasaule, - viņš pārliecinoši pauda, - tad mēs varēsim to pārvaldīt.

-   Mēs? — Hilarija pārjautāja.

Jauneklis pamāja ar galvu, skatiens bija maigs, gandrīz naivs.

-   Jā, mēs daži. Smadzenes. Tikai tām ir nozīme.

Kas notiek? Hilarija domāja. Kur tas viss novedīs? Šie cilvēki bija vājprātīgi. Katram savs mērķis, uz ko tiekties, katrs redzēja savu mirāžu. Jā, tas bija pareizais vārds - mirāža! Tad Hilarijas domas pievērsās misis Kal viņai Beikerei. Te nebija ne fanātisma, ne naida, ne ideālu, ne augstprātības, ne iedvesmas. Vienīgi auksts aprēķins. Sieviete bez sirdsapziņas. Instruments nezināmās varas rokās.

Bija trešās dienas beigas. Viņi bija nonākuši mazā pilsētiņā un izmitināti nelielā viesnīcā. Apģērbs atkal tika apmainīts pret eiropiešu drēbēm. Nakti Hilarija pavadīja balti kā klostera celle izbalsinātā istabā. Rītausmā viņu modināja misis Beikere.

-   Tūlīt dodamies ceļā, — viņa paziņoja. — Lidmašīna jau gaida.

-   Lidmašīna?

-   Jā, jā, dārgā. Paldies Dievam, ceļu turpināsim civilizēti!

Apmēram pēc stundas ilga brauciena viņi nonāca, kā izrādījās, pamestā armijas lidlaukā. Pilots bija francūzis. Vairākas stundas viņi lidoja virs kalniem. Skatīdamās pa logu, Hilarija prātoja, cik dīvaini vienāda bija zeme, raugoties uz to no augšas. Kalni, ielejas, celi, ēkas. Ja nebija speciālu zināšanu, visas vietas līdzinājās cita citai. Atšķirība vienīgi tā, ka daži apvidi bija biezāk apdzīvoti, daži - mazāk. Palaikam lidmašīna pacēlās virs mākoņiem, un tad skatienu piesaistīja vienīgi to baltais klājiens.

Agrā pēcpusdienā lidmašīna, lokus mezdama, sāka laisties lejup. Visapkārt slējās kalni, bet tieši zem tiem līdzenums, kurā bija skaidri iezīmēts skrejceļš un netālu - balta ēka. Pilots prasmīgi nosēdināja lidaparātu.

Misis Beikere veda pasažierus uz ēku. Pie tās stāvēja divi jaudīgi automobiļi, blakus gaidīja šoferi. Acīmredzot lidlauks bija privāts, jo nekāda piereģistrēšanās nesekoja.

-   Ceļojums beidzies! - jautri sacīja misis Beikere. - Tagad dosimies iekšā, nomazgāsimies, sakārtosimies, pēc tam automašīnas jūs nogādās galamērķī.

-   Ceļojums beidzies? — Hilarija nesaprata. - Bet mēs… mēs nešķērsojām jūru!

-   Jūs gaidījāt, ka lidosim pāri jūrai? - Misis Beikere izskatījās uzjautrināta.

Hilarija apmulsa.

-   Jā… jā, es domāju… — viņa aprāvās.

Misis Beikere saprotoši pamāja ar galvu.

-    Tā maldās daudzi. Klīst visādas valodas par Dzelzs priekškaru, taču es saku, ka tāds var atrasties jebkur, bet cilvēkiem tas neienāk prātā.

Ēkā viņus sagaidīja divi arābu kalpotāji. Pēc dušas viņus pacienāja ar kafiju, sviestmaizēm un biskvītiem.

Misis Beikere uzmeta acis rokas pulkstenim.

-     Nu tā, ļaudis, — viņa sacīja, - šeit es jūs pametu!

-    Vai atgriezīsieties Marokā? — Hilarija pabrīnījās.

-    Tas nebūtu prātīgi darīts, kad visi uzskata, ka esmu sadegusi lidmašīnā. Nē, šoreiz došos uz kādu citu vietu.

-    Bet kāds jūs var pazīt, - šaubījās Hilarija. - Es domāju - kāds, kas ticies ar jums Kasablankā vai Fesā.

-    Ak, - gaisīgi attrauca misis Beikere, - viņi būs kļūdījušies. Man tagad ir cita pase, un ļoti ticami, ka avārijā gāja bojā mana mīļotā māsa Kalvina Beikere. Mēs bijām ļoti līdzīgas. Turklāt, - viņa piemetināja, - viesnīcās sastaptajiem cilvēkiem visas ceļojošās amerikānietes šķiet līdzīgas cita citai.

"Jā," Hilarija domās piekrita, "tā tas varētu būt." Ārēji misis Beikere ne ar ko īpašu neizcēlās. Neuzkrītoši ģērbusies, pļāpīga amerikāniete ar rūpīgi frizētiem zilganiem matiem. Iekšējās rakstura īpašības rūpīgi maskētas, nekā sevišķa. Misis Kalvina Beikere. Pasaulei un sabiedrībai Beikere rādīja fasādi, neļaudama izdibināt, kas aiz tās slēpjas. Sieviete apzināti bija izdzēsusi visas individuālās pazīmes, kas vienu personību atšķir no otras.

Hilarija atļāvās to pateikt skaļi. Viņa un amerikāniete stāvēja nostāk no pārējiem.

-   Neviens nezina, kāda esat patiesībā?

-   Kāpēc jums tas būtu jāzina?

-   Jā, patiešām, kāpēc man būtu jāzina? Tomēr, saprotiet, es jūtu, ka man to vajadzētu zināt. Ceļojot mēs bijām diezgan cieši saistītas, un man šķiet dīvaini, ka neko par jums nezinu. Nekā būtiska, saprotiet, nezinu, ko jūtat, ko domājat, kas jums patīk un kas jūsos izraisa nepatiku, kas jums liekas svarīgi un kas ne.

-   Jums piemīt tendence visu izpētīt, - sacīja misis Beikere. - Paklausiet manam padomam - iegrožojiet savu ziņkāri.

-    Es pat nezinu, tieši no kuras vietas Amerikā jūs nākat, - Hilarija neatkāpās.

-    Arī tam nav nozīmes. Savu dzimteni esmu pametusi uz visiem laikiem. Ir iemesls, kāpēc es tur nekad neatgriezīšos. Ja es spēšu atriebties tai valstij, darīšu to ar lielu prieku.

Uz īsu brīdi sievietes balsī un sejā pavīdēja ļaunums, bet jau nākamajā mirklī viņa turpināja jautrā amerikāņu tūristes intonācijā:

-    Visu labu, misis Betertona! Ceru, ka tikšanās ar vīru jūs bezgala iepriecinās!

Hilarija nopūtās.

-   Es pat nezinu, kurā pasaules malā atrodos!

-   Ak, tur nav nekā sarežģīta. Tagad nav vajadzības to slēpt. Nomaļā vietā Atlasa kalnos*. Diezgan tuvu…

Misis Beikere pagriezās un devās atsveicināties no pārējiem. Uz atvadām vēlreiz priecīgi pamājusi ar roku, viņa aizgāja. Lidmašīna jau bija uzpildīta ar degvielu, un pilots stāvēja, gaidīdams pasažieri. Hilarija juta, ka pēkšņi viņu apņem salta dvesma. "Pēdējā saite," viņa nodomāja, "ar ārpasauli pārrauta." Peters, kas stāvēja blakus, likās, nolasīja viņas domas.

-         Vieta, no kurienes nav atgriešanās, - viņš klusi noteica un piebilda: - Mums, es domāju.

Doktors Barons tikpat klusā balsī noprasīja:

-        Vai vēl neesat zaudējusi drosmi, kundze? Varbūt vēlaties panākt savu amerikāņu draudzeni un kopā ar viņu sēsties lidmašīnā? Lai atgrieztos pasaulē, kuru pamētāt?

-   Ja es to vēlētos, vai varētu?

Francūzis noraustīja plecus.

-   Kas zina.

-         Vai man viņai uzsaukt? - jautāja Endijs Peters.

-   Protams, nē! - asi atcirta Hilarija.

Helga Nīdheima nievājoši nošņāca:

-   Šeit nav vietas vārgulīgām sievietēm!

-        Viņa nav vārgule, - doktors Barons iebilda. - Viņa vienīgi uzdod sev jautājumus, kā jebkura inteliģenta sieviete.

Viņš uzsvēra vārdu "inteliģenta", it kā pretstatītu vācietei. Kā vienmēr Helgu nekas neiespaidoja. Viņa nicināja visus francūžus un bija pārliecināta par savu pārākumu. Eriksons griezīgā balsī nervozi sacīja:

-        Kad beidzot sasniegta brīvība, vai var rasties vēlēšanās griezties atpakaļ?

Hilarija atcirta:

-   Ja nav iespējams atgriezties, ja liegtas izvēles tiesības, tad tā nav brīvība!

Pienāca apkalpotājs un paziņoja:

-   Ja esat gatavi braukt, mašīnas jūs gaida.

Viņi izgāja pa pretējām durvīm. Ārā stāvēja divi kadiljaki un formās ģērbušies šoferi. Hilarija pieteicās sēdēt priekšējā sēdeklī blakus šoferim, aizbildinoties, ka šūpošanās automašīnas aizmugurējā sēdeklī izraisa sliktu dūšu. Neviens neiebilda. Braukšanas laikā Hilarija laiku pa laikam uzsāka sarunu ar šoferi. Par klimatu, par lielisko automobili. Franciski viņa runāja tekoši, un šoferis labprāt atbildēja uz jautājumiem. Viņš izturējās dabiski un lietišķi.

-     Cik ilgi jābrauc? - Hilarija painteresējās.

-    No lidlauka līdz slimnīcai? Apmēram divas stundas, kundze.

Atbilde nepatīkami pārsteidza, lai gan Hilarija bija pamanījusi, ka Helga Nīdheima uzģērbusi medicīnas māsas uzsvārci. Loti atbilstoši.

-    Pastāstiet par slimnīcu, — viņa mudināja šoferi.

Viņš sajūsmināti sacīja:

-   Ak, kundze, tā ir brīnišķīga! Aprīkota ar vismodernāko aparatūru. Slimnīcu apmeklē daudzi doktori un nebeidz to slavēt! Tas ir dižs darbs cilvēku labā!

-   Tā ir, - piebalsoja Hilarija. - Jā, jā, tik tiešām!

-   Agrāk nelaimīgos nometināja uz vientuļas salas, kur viņi nožēlojamos apstākļos gāja bojā, - šoferis turpināja, - bet tagad doktora Kolini pielietotās jaunās ārstēšanas metodes rezultātā izveseļošanās procents ir ļoti augsts. Izveseļojas pat tādi pacienti, kuriem slimība bija smagā formā.

-   Ļoti vientuļa vieta slimnīcai, - piezīmēja Hilarija.

-     Ak, kundze! Šajā situācijā ir jābūt zināmai nošķirtībai no pārējās pasaules. Tā pieprasa valdība. Tomēr šeit ir tīrs gaiss, brīnišķīgs svaigs gaiss! Skatieties, kundze, esam klāt!

Viņi tuvojās kalnu grēdas pirmajai atra- dzei, pie kuras slējās augsta un gara, saulē žilbinoši balta celtne.

-   Uzbūvēt šeit tādu ēku! - sajūsmu pauda šoferis. - Kādu fantastisku naudu tā izmaksājusi! Cik pateicīgiem mums jābūt šīs pasaules filantropiem! Viņi nav tādi kā valdība, kas cenšas, lai tikai iznāktu lētāk! Runā, ka mūsu patrons ir visbagātākais cilvēks pasaulē. Šeit viņš nudien pacenties, lai atvieglotu cilvēku ciešanas!

Automašīna traucās pa līkumotu piebraucamo ceļu līdz smagiem, dzelzī kaltiem vārtiem.

-    Šeit jums jāizkāpj, kundze. Man nav atļauts iebraukt. Garāža atrodas kilometru tālāk.

Ceļinieki izkāpa. Pie vārtiem bija liels zvans, bet, pirms viņi paspēja tam pieskarties, vārti lēnām atvērās. Smaidošs melnādains vīrietis baltā apģērbā paklanījās un aicināja tālāk. Viņi iegāja pa vārtiem. Tiem vienā pusē aiz augsta stiepļu žoga plašā pagalmā pastaigājās cilvēki. Kad viņi pagriezās, lai paskatītos uz atbraucējiem, Hilarija šausmās noelsās:

-   Tie taču ir lepras slimnieki! Spitālīgie!

Viņa šausmās nodrebēja.

11. nodala

Leprozorija vārti aiz viņiem aizcirtas ar metālisku škindonu. Dzirdei netīkamais

troksnis Hilarijai lieku reizi atgādināja, ka viņa ir pilnīgi nošķirta no ārpasaules. Atmetiet cerību - tas, likās, pauda - jūs visi, kas šeit esat ienākuši…* Tās nu bija beigas… "Viss beidzies… atkāpšanās ceļš nogriezts," viņa nodomāja.

Tagad viņa atradās viena starp ienaidniekiem. Jau pēc dažām minūtēm viņu atmaskos un viss būs zaudēts! Zemapziņā Hilarija šādu iznākumu bija nojautusi visas dienas garumā, taču cilvēka garam piemītošais optimisms, ticība, ka cilvēciska būtne nevar tā vienkārši beigt eksistēt, bija pieklusinājušas bažas arī Kasablankā, kad viņa jautāja Džesepam: "Un kad es nokļūšu līdz Tomasam Betertonam?" un tas drūmi

"Pirms jūs šeit esat ienākuši iekšā, jums katru cerību būs atstāt laukā." Dante Aligjēri "Dievišķā komēdija". No itāļu valodas atdzejojis Valdis Bise- nieks.

atbildēja, ka tieši tad briesmas kļūs aktuālas, un piebilda, ka līdz tam brīdim, ja paveiksies, radīsies izdevība viņu pasargāt, taču šai cerībai, to Hilarija tagad saprata, nebūs lemts piepildīties.

Ja mis Heteringtona bija aģente, uz kuru Džeseps paļāvās, tad vecā dāma bija izslēgta no spēles un pamesta Marākešā sa- laizīt brūces. Bet, ja tā padomā, - ko gan mis Heteringtona būtu iespējusi?

Viņi atradās vietā, no kuras nebija atgriešanās. Hilarija bija izaicinājusi nāvi un zaudējusi. Tagad jaunā sieviete saprata, ka Džesepa paredzējums piepildījies - viņa vairs negribēja mirt. Viņa gribēja dzīvot. Dvēseles alkas bija atgriezušās un nostiprinājušās. Viņa spēja domāt par Naidželu, par Brendas kapu ar skumju nožēlu, bet ne ar to auksto, bezgalīgo izmisumu, kas bija spiedis meklēt sirdsmieru nāves aizmirstībā. "Es atkal dzīvoju, mana apziņa ir skaidra," Hilarija domāja. "Un esmu kā žurka slazdā. Ja varētu atrast veidu, kā tikt prom…"

Nevarētu teikt, ka vina būtu aizmirsusi par uzdevumu, ko bija uzņēmusies. Nebija aizmirsusi. Bet viņa saprata, ka - lai cik smagi tas būtu — tiklīdz satiksies aci pret aci ar Betertonu, nekas nebūs glābjams…

Tomass Betertons iesauksies: "Tā nav mana sieva!"

Jā, tieši tā notiks! Visi pievērsīsies viņai… sapratīs… spiedze viņu vidū…

Vai ir kāda izeja? Iedomāsimies, ka viņa paspēj pirmā? Iedomāsimies, ka viņa, pirms Toms Betertons tiek pie vārda, varētu iekliegties: "Kas jūs esat? Jūs neesat mans vīrs!" Vai gadījumā, ja viņa spētu ticami notēlot sašutumu, šoku, šausmas, kādā mostos aizdomas? Aizdomas, vai Betertons ir Betertons vai kāds cits zinātnieks, kas uzdodas par īsto Betertonu? Citiem vārdiem - iesūtīts spiegs? Taču, ja viņai noticēs, kas notiks ar Betertonu? Doma apsteidza domu… ja reiz Betertons ir nodevējs, kas pārdevis valsts noslēpumus… vai tā būtu nežēlība pret viņu? "Cik grūti," Hilarija prātoja, "kādu apvainot nodevībā… nosodīt… Katrā ziņā ir vērts pamēģināt izraisīt aizdomas."

Apreibusi no intensīvās domāšanas, Hilarija atgriezās realitātē. Lai arī prāts bija rosījies izmisīgi kā lamatās iekļuvušam dzīvniekam, tomēr uz āru nekas neizpau- dās. Viņa nezaudēja saikni ar apkārt notiekošo un turpināja spēlēt savu lomu.

Atbraucējus sagaidīja liela auguma izskatīgs vīrietis - kā noprotams, poliglots, jo katram veltīja dažus vārdus viņa dzimtajā valodā.

—      Enchante de faire votre connaissance, mon cher*,

♦Priecājos ar jums iepazīties, mans dārgais.

- viņš bilda doktoram Baronam, tad vērsās pie Hilarijas:

—      Ak, misis Betertona! Prieks jūs redzēt šeit! Grūtu ceļu jums nācās mērot! Jūsu vīrs ar nepacietību gaida satikšanos!

Viņš tai atturīgi uzsmaidīja, un Hilarija ievēroja, ka smaids neatspoguļojās vīrieša blāvajās, aukstajās acīs.

—      Droši vien, — viņš piebilda, - esat noilgojusies pēc vīra.

Skurbā sajūta pastiprinājās - cilvēki ap viņu te tuvojās, te atkāpās — kā viļņi jūrā. Blakus stāvošais Endijs Peters kā atbalstīdams apņēma viņas plecus.

— Varbūt jūs nezināt, — viņš sacīja sagaidītājam, - bet Kasablankā misis Betertona nokļuva avārijā un guva smadzeņu satricinājumu. Viņai ceļojums nenāca par labu, vēl arī satraukums par gaidāmo tikšanos ar vīru. Es ieteiktu viņai pašlaik uz brīdi atgulties aptumšotā istabā.

Hilarija dzirdēja laipno balsi, juta gādīgo roku atbalstu. Viņa sagrīļojās. Tas būtu viegli, neticami viegli — saļimt, noslīgt uz grīdas… izlikties zaudējam samaņu… vai gandrīz zaudējam. Viņu noguldītu krēslainā telpā, atmaskošanas brīdis nedaudz atkāptos… Bet tad ienāktu Betertons, jebkurš vīrs steigtos to darīt. Viņš ienāktu, pustumsā noliektos pār gulošo. Un? Izdzir- dis Hilarijas balss skaņas un, tiklīdz acis būtu apradušas ar krēslu, saskatījis viņas sejas vaibstus, šis vīrietis saprastu, ka Hilarija nav Oliva Betertona.

Hilarijā atgriezās drosme. Viņa izslējās, vaigos ieplūda sārtums, viņa atmeta galvu.

Ja tās bija beigas, lai tā būtu! Viņa tiksies ar Betertonu un, kad viņš to noliegs, liks lietā melus, pašapzinīgi un bezbailīgi:

"Nē, protams, es neesmu jūsu sieva. Jūsu sieva - man loti žēl, tas ir briesmīgi - ir mirusi. Es biju klāt, kad viņa slimnīcā nomira. Es viņai apsolīju, ka vienalga kā, bet nokļūšu pie jums un nodošu viņas pēdējo vēlēšanos. Es to gribēju izdarīt. Redziet, man simpatizē tas, ko jūs darāt, ko jūs visi šeit darāt. Man ir tādi paši politiskie uzskati kā jums. Es gribu piedalīties…"

Nepārliecinoši, nepārliecinoši, pavisam nepārliecinoši… Un tad vēl viltotā pase, ceļojuma čeki… Kā lai to visu izskaidro?

Bet… dažkārt cilvēki tiek cauri, melojot vēl nekaunīgāk… ja vien runāt pārliecinoši, pašpaļāvīgi. Katrā ziņā bez cīņas viņa nepadosies!

Hilarija sasparojās un liegi atbrīvojās no Petera palīdzīgās rokas.

-   O nē! Man jāredz Tomass, — viņa iesaucās. - Man jāiet pie vīra… tagad… lūdzu!

Izskatīgais vīrietis, kurš bija viņus sagaidījis, saprotoši pamāja. (Lai gan dzestrais skatiens palika pētošs.)

-   Protams, protams, misis Betertona! Es saprotu, kā jūs jūtaties! Ak, šeit nāk mis Džensone!

Pie viņiem pienāca tieva, briļļaina jauna sieviete.

-   Iepazīstieties: misis Betertona, Fraulein Nīdheima, doktors Barons, misters Peters, doktors Eriksons. Pavadiet viņus uz reģistratūru, labi? Pasniedziet dzērienus, pēc piecām minūtēm es jums piebiedrošos, tikai aizvedīšu misis Betertonu pie vīra. Drīz atgriezīšos.

Viņš pagriezās pret Hilariju un sacīja:

-   Sekojiet man, misis Betertona!

Viņš devās uz priekšu, un Hilarija sekoja. Pie gaiteņa pagrieziena viņa atskatījās.

Endijs Peters noraudzījās viņā ar apmulsušu, nelaimīgu skatienu. Uz mirkli viņa iedomājās, ka viņš sekos. Viņš kaut ko noprot, noprot, ka ar mani kaut kas nav kārtībā, bet nezina - kas.

Hilarija notrīcēja. "Iespējams, ka šī ir pēdējā reize, kad redzu šo vīrieti," viņa nodomāja un, pirms nogriezās ap stūri, kā atvadoties pamāja ar roku.

Lielā auguma pavadonis sacīja:

-   Uz šo pusi, misis Betertona. Baidos, ka sākumā jūs mulsinās šī apjomīgā ēka - tik daudz gaiteņu, un visi vienādi.

"Kā murgā," Hilarija nodomāja, ejot pa bezgalīgiem, spoži balti mirdzošiem gaiteņiem, pagriežoties ap stūri, turpinot iet un nekādi nespējot atrast izeju…

-   Es nebiju domājusi, ka šī būs slimnīca, - vina teica.

-    Nē, protams! Jums ne par ko nebija ne jausmas, vai ne? - Vīrieša balsī ieskanējās tāds kā sadistisks uzjautrinājums. - Jūs, kā saka, ceļojāt uz aklo. Mans vārds, starp citu, ir van Heidems. Pauls van Heidems.

-   Ir mazliet dīvaini un diezgan biedējoši. Spitālīgie…

-   Jā, jā, protams. Tik gleznaina apkārtne un pēkšņi… kaut kas pilnīgi neatbilstošs.

Pirmajā brīdī tas atstāj nomācošu iespaidu. Bet ar laiku pierod. O jā, ar laiku jūs pie viņiem pieradīsiet. - Van Heidems ieķi- ķinājās. - Labs joks, manuprāt.

Negaidot viņš apstājās.

— Augšā pa kāpnēm. Tagad nesteidzieties. Nepārpūlieties. Esam gandrīz klāt.

Gandrīz klāt… gandrīz klāt… Daži pakāpieni līdz nāvei… Augšup, augšup… Augsti pakāpieni, daudz augstāki nekā Eiropā. Vēl viens spoži balts gaitenis, un van Heidems apstājās pie durvīm, pieklauvēja, pagaidīja, tad tās atvēra.

-   Beterton? Beidzot esam klāt! Jūsu sieva!

Viņš paspēra soli sānis.

Hilarija iegāja. Nekādas atkāpšanās! Nekādas minstināšanās! Zodu augšā! Pretī sakāvei!

Vīrietis, pa pusei aizgriezies, stāvēja pie loga. Ļoti izskatīgs vīrietis. Hilarija jutās pārsteigta. Šis cilvēks nemaz nelīdzinājās misteram Betertonam fotogrāfijā, kura viņai tika parādīta…

Apjukuma mirklis rosināja rīkoties. Bija jāsper pirmais izšķirošais solis.

Hilarija strauji metās uz priekšu, tad atrāvās un kā apmulsusi, kā izbijusies skaļi iesaucās:

-   Bet… tas nav Toms! Tas nav mans vīrs!

"Ļoti ticami notēlots," viņa nodomāja.

"Dramatiski, bet ne pārāk." Viņa kā neizpratnē paskatījās uz van Heidemu.

Un tad Tomass Betertons iesmējās. Klusi, triumfējoši, gandrīz uzjautrinoši.

-        Kolosāli, vai ne, van Heidem? Pat paša sieva mani nepazīst!

Piesteidzies pie Hilarijas, viņš to cieši piekļāva sev klāt.

-        Oliva, dārgā! Protams, tu pazīsti mani! Esmu tas pats Toms, lai arī mana seja nav tā pati, pie kuras biji pieradusi.

Viņš piespieda muti Hilarijai pie auss un čukstēja:

-   Piespēlē, Dieva dēļ! Briesmas!

Tad nedaudz atvirzījās, tad atkal apskāva viņu.

-        Dārgā! Liekas, ka pagājuši gadi… vairāki gadi! Bet beidzot tu esi šeit pie manis!

Hilarija juta vīrieša brīdinošo spiedienu uz sava pleca, kā apstiprinot vārdus.

Pēc mirkļa viņš, neatraujot rokas no viņas pleciem, atvirzīja Hilariju un ielūkojās viņai sejā.

-        Joprojām nespēju noticēt! - Viņš priecīgi iesmējās. - Bet tagad tu mani pazini, vai ne?

Vīrieša acis ieurbās viņējās, skatiens brīdināja par draudošām briesmām.

Hilarija neko nesaprata… nespēja aptvert. Debesu brīnums! Viņa atguvās no pārsteiguma un iejutās lomā.

-   Tom! - viņa iesaucās, un Tomass Betertons saprata, ka sieviete pareizi uztvērusi brīdinājumu. - Ak, Tom! Bet kas…

-   Plastiskā operācija! Hercs no Vīnes arī ir šeit un dara brīnumus! Tikai nesaki, ka tev patika mans iepriekšējais, lauztais deguns!

Viņš atkal noskūpstīja Hilariju, šoreiz viegli un nešaubīdamies, tad pagriezās pret van Heidemu un kā atvainodamies iesmējās.

-   Atvaino, aizrāvos!

-   Bet dabīgi, dabīgi… - Holandietis vēlīgi smaidīja.

-   Tik ilgi… — nomurmināja Hilarija. - Un es… - Viņa sagrīļojās. - Es… Lūdzu, vai varu apsēsties?

Toms Betertons steidzīgi piebīdīja krēslu un palīdzēja viņai apsēsties.

-   Protams, dārgā! Tu vēl joprojām neesi atguvusies no grūtā ceļojuma. Un lidmašīnas katastrofa! Mans Dievs, kāda brīnumaina izglābšanās!

(Tātad sakari ar pārējo pasauli bija. Par avāriju šeit zināja.)

-      Sekas ir mans neskaidrais prāts, galva joprojām kā ar vati piebāzta. - Hilarija īsi iesmējās. - Es daudz ko aizmirstu un brīžiem jūtos kā apstulbusi, ciešu no briesmīgām galvassāpēm. Turklāt ieraugot tavā vietā pilnīgi svešu cilvēku! Esmu apjukusi, dārgais. Ceru, ka nebūšu tev par apgrūtinājumu.

-     Tu - apgrūtinājums? Nekad! Tev tikai jābūt mierīgai un ar visu pamazām jāaprod. Laika pietiek… Vairs nekur nav jāsteidzas.

Van Heidems devās uz durvīm.

-     Tagad jūs atstāšu, — viņš teica. — Pēc brītiņa pavadiet sievu uz reģistratūru. Bc- terton, labi?

Viņš izgāja un aizvēra aiz sevis durvis.

Acumirklī Betertons noslīga ceļos pie Hilarijas un paslēpa seju pie viņas pleca.

-   Dārgā, dārgā, - viņš izjusti bilda.

Un viņa atkal sajuta vīrieša pirkstu brīdinošo piespiedienu. Betertons steidzīgi un uzsvērti tikko dzirdami čukstēja:

-      Turpini tādā pašā garā! Šeit var būt mikrofoni, neko nevar zināt.

Protams, tā tas bija - neko nevarēja zināt… Bailes, nemiers, nenoteiktība, briesmas… vienmēr un visur briesmas, pat gaiss likās ar tām piesātināts.

-   Tik brīnišķīgi tevi atkal redzēt, - Toms Betertons maigi sacīja. - Tas liekas kā sapnis, nevis īstenība. Vai arī tu tā jūties?

-   Jā, tieši tā… kā sapnī… atrasties šeit… kopā ar tevi… beidzot… Viss šķiet tik nereāli, Tom!

Hilarija uzlika rokas uz vīrieša pleciem un maigi ielūkojās viņam sejā.

Ar vēsu prātu Hilarija mierīgi novērtēja situāciju. Izskatīgais, nervozais vīrietis izskatījās iebiedēts - kā cilvēks, kura spēki izsīkuši. Vīrietis, jādomā, bija ieradies šeit cerību iedvesmots un tajās vīlies.

Tagad, kad bija pārvarēta pirmā barjera, Hilariju pārņēma ziņkāre un viņa nolēma turpināt spēlēt savu lomu. Viņai jābūt Olivai Betertonai. Jāuzvedas tā, kā būtu uzvedusies Oliva. Situācija bija tik nereāla, ka likās gandrīz dabiska. Kāda sieviete vārdā Hilarija Kreivena gāja bojā lidmašīnas katastrofā. No šī brīža viņa pat neatcerēsies šo personu.

Hilarija atsauca atmiņā mācību stundas, pie kurām tik cītīgi bija strādājusi.

-    Liekas, pagājusi vesela mūžība kopš Fērbenkas, - viņa čaloja. - Viskere, vai atceries Viskeri? Viņa apbērnojās tūlīt pēc tavas aizbraukšanas. Pa šo laiku tik daudz kas noticis, dažādi sīki atgadījumi, par kuriem tu neko nezini. Tas šķiet tik dīvaini.

-   Es zinu. Tas bija kā saraujot saites ar iepriekšējo dzīvi un uzsākot jaunu.

-    Un… vai šeit tev ir labi? Vai esi apmierināts?

Jautājums, ko ikviena sieviete uzdotu vīram.

-   Te ir brīnišķīgi! - Toms Betertons iztaisnoja plecus un atmeta galvu. Nelaimīgs, izbiedēts skatiens pašapmierinātajā sejā. - Visas iespējas! Nekādas nervozēša- nas par to, cik kas maksā. Perfekti darba apstākļi. Un organizācija! Vienkārši neticami!

-   Priecājos, ka tā. Mans ceļojums… Vai tu šeit ieradies tādā pašā veidā?

-   Tas nav apspriežams. Ak, es tevi, mīļā, ncapsaucu, bet… redzi, tev būs ar daudz ko jāaprod.

-   Bet lepras slimnieki? Vai šis tiešām ir leprozorijs?

-   O jā! Mediķi cenšas izpētīt šo saslimšanu. Bet tas ir pilnīgi nošķirts objekts. Neuztraucies par to! Tas ir tikai maskēšanās nolūkā.

—     Skaidrs. - Hilarija palūkojās apkārt. - Vai šie ir tavi apartamenti?

-   Jā. Dzīvojamā istaba, tur vannas istaba, augšā guļamtelpa. Nāc, es parādīšu!

Hilarija piecēlās un sekoja viņam cauri labi iekārtotai vannas istabai uz plašu guļamistabu ar divām blakus novietotām gultām, lielu iebūvētu skapi, tualetes galdiņu un grāmatplauktu. Hilarija uzjautrināta ieskatījās drēbju skapī.

-   Gan nezinu, ko es varētu tajā iekārt, — viņa sacīja. - Viss, kas man pieder, ir man mugurā.

—Ak, par to! Tu varēsi iegādāties visu, ko vien vēlēsies. Te ir modes salons un visi iespējamie aksesuāri, kosmētika, viss. Augstākās klases. Centrs nodrošina ar visu, kas nepieciešams, ar visu, ko kāds varētu vēlēties. Nekādas vajadzības individuāli saistīties ar ārpasauli.

Viņa tonis bija bezrūpīgs, tomēr Hilarijas saasinātā uztvere saklausīja izmisumu, kas slēpās aiz vārdiem.

Nekādas vajadzības pēc pārējās pasaules. Nekādas izdevības pamest šejieni. Atmetiet cerību, jūs visi, kas šeit esat ienākuši… Teicami iekārtots krātiņš! Vai to bija gribējuši sasniegt visi šie tik dažādie cilvēki, pametuši savu valsti, uzticību tai, pametuši iepriekšējo ilzīvi? Doktors Barons, Endijs Peters, jaunais Eriksons ar sapņaino skatienu, pašpārliecinātā Helga Nīdheima? Vai viņi apzinājās, kas tos sagaida? Vai viņi jutīsies apmierināti? Vai atradīs to, uz ko bija cerējuši?

"Labāk neuzdošu pārāk daudz jautājumu, ja nu mūs noklausās," Hilarija nolēma.

Vai viņus noklausījās? Vai izspiegoja? Toms Betertons acīmredzot tā uzskatīja. Bet vai viņam bija taisnība? Varbūt vainīgi nervi. "Toms Betertons," viņa secināja, "ir tuvu sabrukumam. Un arī tu, manu meitēn, kļūsi tāda pati pēc dažiem šeit aizvadītiem mēnešiem… Kas notiek ar cilvēkiem ilgstoši dzīvojot šādos apstākļos?"

Ierunājās Toms Betertons:

-   Vai vēlies atgulties, atpūsties?

-   Nē… - Viņa brīdi vilcinājās. - Nē, lai paliek.

-   Tad varbūt iesim uz reģistratūru?

-   Ko tā nozīmē?

-    Katram, kas šeit ierodas, jāiziet zināmas formalitātes. Tiek dokumentētas visas ziņas par jaunatnācēju. Vispārēja veselības pārbaude, zobu stāvoklis, asinsspiediens, asinsgrupa, psihiskā noturība, gaume, antipātijas, alerģija, prāta spējas.

-     Izklausās gana militāri. Vai varbūt jāsaka - medicīniski?

-    Abējādi, - atbildēja Betertons. - Kā viens, tā otrs. Šīs organizācijas struktūra no tiesas ir ārkārtīgi sarežģīta.

-   Tā jau runā. Es gribu teikt - viss, kas notiek aiz dzelzs priekškariem, tiek rūpīgi izplānots.

Viņa centās runāt jūsmīgi. Galu galā - jādomā, ka Oliva Betertona simpatizēja partijai, kaut arī nebija partijas biedre.

-   Tev daudz ko nāksies izprast, - Betertons izvairīgi sacīja un ātri piemetināja: - Labāk necenties apgūt visu vienā rāvienā.

Viņš atkal to noskūpstīja - dīvains, no malas skatoties maigs un pat kaislīgs skūpsts, bet patiesībā auksts kā ledus, - un, iečukstējis viņai ausī: "Turies!", skaļi aicināja:

-   Tagad dosimies lejā uz reģistratūru!

12. nodala

Aiz rakstāmgalda sēdošā sieviete izskatījās pēc bargas guvernantes. Viņas mati bija saņemti mezglā, uz deguna uzkabināts paprāvs pensnejs. Betertoniem ienākot lietišķā stilā iekārtotajā kabinetā, sieviete atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Ā, esat atvedis misis Betertonu, - viņa noteica. - Tas ir labi.

Sievietes angļu valoda bija perfekta, tomēr vārdus viņa izrunāja samāksloti precīzi. Ārzemniece, Hilarija nosprieda, visticamāk - šveiciete. Sieviete aicināja Hilariju apsēsties, atvēra atvilktni, izņēma anketu un sāka ātri rakstīt. Tomass Betertons diezgan neveikli ieminējās:

-   Oliva, es nu iešu.

-    Jā, lūdzu, doktor Beterton! Būs ērtāk, ja ar jūsu sievu visas formalitātes nokārtosim nekavējoties.

Betertons izgāja un aizvēra aiz sevis durvis. Robots, kā Hilarija klusībā nodēvēja sievieti, turpināja rakstīt.

-    Tagad, - sieviete lietišķā tonī sacīja, - pilns vārds, lūdzu. Vecums. Dzimšanas vieta. Tēva un mātes vārdi. Visas nopietnas saslimšanas. Intereses. Vaļasprieki. Visas bijušās darbavietas. Zinātniskie grādi. Iecienītākie ēdieni un dzērieni.

Un tā tālāk, bezgalīgi daudz jautājumu. Hilarija atbildēja automātiski. Viņa bija pateicīga Džesepam par vispusīgo apmācību. Viņa bija tik labi sagatavojusies, ka atbildēja bez domāšanas un nevilcinoties. Pabeidzis aizpildīt pēdējo aili anketā, robots pasludināja:

-   Tā. Šķiet, šobrīd tas ir viss. Tagad mēs jūs nodosim doktorei Švarcai medicīniskai pārbaudei.

-    Ak kungs! — Hilarija iesaucās neizpratnē. - Vai tas viss ir tik svarīgi? Kāda tam jēga?

-   O, mums patīk kārtība, misis Betertona. Visam jābūt dokumentētam. Jums patiks daktere Švarca. Pēc tam iesiet pie doktora Rūbeka.

Daktere Švarca bija gaišmataina, laipna un sievišķīga. Viņa pedantiski izvērtēja Hilarijas veselības stāvokli, tad sacīja:

-    Tā, esam beiguši. Tagad jums jāapmeklē doktors Rūbeks.

-   Kas ir doktors Rūbeks? - painteresējās Hilarija. — Vēl viens ārsts?

-   Doktors Rūbeks ir psihologs.

-   Es atsakos iet pie psihologa! Man nepatīk psihologi!

-     Lūdzu, misis Betertona, nomierinieties. Tas nebūs psihoterapijas kurss. Tā būs vienīgi jūsu intelekta pārbaude, lai noteiktu, kādai temperamenta grupai atbilstat.

Doktors Rūbeks izrādījās gara auguma apmēram četrdesmit gadus vecs melanholisks šveicietis. Sasveicinājies ar Hilariju, viņš ieskatījās kartē, ko pasniedza daktere Švarca, un atzinīgi pamāja ar galvu.

-   Patīkami redzēt, ka jūsu veselība ir lieliska. Cik zinu, jūs nesen pārdzīvojāt lidmašīnas katastrofu.

-    Jā. Četras vai piecas dienas nogulēju slimnīcā Kasablankā.

-    Četras vai piecas dienas ir pārāk maz, — pārmetoši iebilda doktors. - Jums vajadzēja tur pavadīt ilgāku laiku.

-    Es nevēlējos aizkavēties. Gribēju turpināt ceļojumu.

-    Tas, protams, ir saprotami, taču pēc kontūzijas nepieciešams ilgāks laiks, lai atlabtu. Jums var likties, ka jūtaties pavisam labi un ka ar jums viss ir kārtībā, tomēr sekas var izrādīties veselībai kaitīgas. Jā, redzu, ka jūsu nervu sistēma nav tik laba, kā tai vajadzētu būt. Saprotams, daļēji tas no apgrūtinošā ceļojuma, daļēji pārciestā smadzeņu satricinājuma dēļ. Vai ciešat no galvassāpēm?

-   Jā, ļoti. Ne visu uzreiz uztveru un daudz ko aizmirstu.

Hilarija ar nodomu uzsvēra pēdējo vārdu. Doktors Rūbeks līdzjūtīgi māja ar galvu.

-   Jā, jā, jā. Bet neuztraucieties, ar laiku pāries. Tagad veiksim dažus testus, lai noteiktu jūsu mentalitāti.

Hilarija nedaudz satraucās, bet viss beidzās labi. Tests izrādījās vienkārša pārbaude. Doktors Rūbeks aizpildīja vairākas ailes garajā anketā.

-   Tik patīkami, - viņš beigās bilda, - nodarboties ar cilvēku, kas (ja atvainosiet mani un neņemsiet ļaunā to, ko teikšu,) nekādā jomā nav ģēnijs.

Hilarija jautri iesmējās.

-   O, es noteikti neesmu ģēnijs!

-   Jums par laimi. Jūsu dzīve būs daudz mierīgāka. - Viņš nopūtās. - Šeit, kā būsiet nopratusi, es sastopos ar izcili intelektuāliem, tomēr ārkārtīgi emocionāliem cilvēkiem ar noslieci uz garīgu nelīdzsvarotību.

Emocionālā spriedze šeit ir ļoti liela. Zinātnieks, kundze, nav vēss, mierīgs indivīds, kādu to attēlo daiļliteratūrā. Patiesībā, - domīgi turpināja doktors Rūbeks, - emocionālās stabilitātes ziņā starp tenisistu, operas primadonnu un atomfiziķi ir ļoti maza atšķirība.

-   Varbūt jums taisnība, - atzina Hilarija, atcerēdamās, ka Oliva Betertona ilgu laiku pavadījusi zinātnieka tiešā tuvumā. - Jā, dažkārt viņi ir diezgan temperamentīgi.

Doktors Rūbeks izteiksmīgi izpleta rokas.

-   Jūs neticēsiet, — viņš sacīja, - kādas emocijas pa laikam šeit uzvirmo! Strīdi, skaudība, kaislības! Ar to visu jātiek galā. Taču jūs, kundze, - viņš pasmaidīja. - Jūs piederat pie minoritātes. Pie laimīgākās grupas, ja drīkstu tā teikt.

-   Es jūs nesaprotu. Pie kādas minoritātes?

-   Sievas, - atbildēja doktors. - Šeit nav daudz laulāto draudzeņu, ne visām bija ļauts pievienoties vīriem. Kaut gan sievas klātbūtne labvēlīgi iespaido vīra un viņa kolēģu radošo potenciālu.

-   Ar ko viņas šeit nodarbojas? — painteresējās Hilarija un kā atvainodamās piebilda: - Redziet, man šeit viss šķiet tik neie- rasti, es vēl neko nesaprotu.

-   Protams, ka vēl ne. Dabiski. Tas pieder pie lietas. Iespēju ir daudz — vaļasprieki, izpriecas, dažādi veidi, kā aizpildīt laiku, dažādi izglītojoši kursi. Plašs darbības lauks. Ceru, ka dzīve šeit jums patiksies.

-   Tāpat kā jums?

Tas bija pārdrošs jautājums, un uz mirkli Hilarija nobijās, vai bija gudri rīkojusies. Taču doktors Rūbeks uzjautrināti iesmējās.

-   Jums taisnība, kundze. Man dzīve šeit šķiet mierīga un ļoti interesanta.

-   Vai nekad nenožēlojat, ka pamētāt Šveici?

-   Mani nemāc ilgas pēc dzimtenes. Mani dzīves apstākļi tur bija nožēlojami. Man bija sieva un bērni, taču es neesmu radīts ģimenes dzīvei. Šeit dzīvot ir daudz patīkamāk. Man ir dotas visas iespējas pētīt tos cilvēka psihes aspektus, kas mani interesē, un es par šo tēmu rakstu grāmatu. Mani neapgrūtina rūpes par ģimeni, nekas neatrauj no darba. Šādi apstākļi mani pilnībā apmierina.

-   Pie kā man jāiet tagad? - jautāja Hilarija, kad Rūbeks piecēlās un paspieda viņai roku.

-    Mademoiselle Larošē pavadīs jūs uz apģērbu nodaļu. Rezultāts, esmu pārliecināts, - viņš galanti paklanījās, - būs apbrīnas vērts.

Pēc kontaktēšanās ar robotiem līdzīgajām sievietēm, Hilariju patīkami pārsteidza Larošē jaunkundze. Mademoiselle Larošē bi ja strādājusi par vendeuse* vienā no Parīzes haute couture** saloniem, un viņas manieres bija apburoši sievišķīgas.

-   Ļoti priecājos iepazīties ar jums, kundze! Ceru, ka būšu jums noderīga! Tā kā esat tikko ieradusies un, bez šaubām, nogurusi, es ieteiktu šobrīd iegādāties tikai pašu nepieciešamāko. Rīt un nākošajā nedēļā jūs iepazīsieties ar visu, ko varam piedāvāt. Manuprāt, izvēlēties steigā nav prātīgi. Tas sabojā visu prieku par la toilet- te***. Tādēļ, ja neiebilstat, es ieteiktu šobrīd iegādāties tikai apakšveļu, pēcpusdienas tērpu un, protams, tailleur****.

-   Cik jauki tas izklausās! — sajūsminājās Hilarija. - Nespēju pat izteikt, cik nepatīkami jūties, ja tev ir vienīgi zobu birstīte un mazgāšanās sūklis!

♦Pārdevēja.

♦♦Elegantu tērpu šūšana.

♦♦♦Tērps.

♦♦♦♦Kostīms.

Larošē jaunkundze jautri iesmējās. Viņa veicīgi noteica Hilarijas auguma izmērus un ieveda lielā telpā ar sienās iebūvētiem drēbju skapjiem. Tajos atradās visdažādāko veidu un izmēru apģērbi - visi no laba materiāla un gaumīgi modelēti. Kad Hilarija bija izvēlējusies būtiskākos la toilette, viņas devās uz kosmētikas nodalu, kur tika i i '

pie pūderiem, krēmiem un citām lietām. Viss guvums tika nodots palīdzei, spoži baltā tērpā ģērbtai iezemietei, kurai tas bija jānogādā uz Hilarijas apartamentiem.

Viss notiekošais arvien vairāk līdzinājās sapnim.

-      Ceru redzēt jūs atkal visdrīzākajā laikā, - pateicīgi sacīja Larošē jaunkundze. - Man būs neizsakāms prieks, kundze, palīdzēt jums izvēlēties tērpus. Entre nous[16], es dažkārt jūtos visai apbēdināta. Šīs zinātnieces maz interesējas par la toilette. Patiesībā, vēl pirms pusstundas pie manis bija jūsu ceļabiedre.

-   Helga Nīdheima?

-   Ak jā, tā viņu sauca. Viņa, protams, ir Boche[17], un Boches man nesimpatizē. Viņa neizskatītos nemaz tik slikti, ja kaut nedaudz piedomātu pie sava izskata. Ja mainītu stilu, viņa izskatītos pavisam labi. Bet nē! Tērpi viņu neinteresēja. Viņa ir doktore, kā nopratu. Kaut kāda speciāliste. Cerēsim, ka daudz vairāk viņa interesēsies par saviem pacientiem, nekā par savu la toilette. Ak, kurš vīrietis gan paskatīsies uz šo sievieti vairāk par vienu reizi!

Modes salonā ienāca mis Džensone — tievā, tumsnējā meitene acenēs, kura bija sagaidījusi jaunpienācējus.

-        Vai esat pabeigusi, misis Betertona? - viņa noprasīja.

-   Jā, pateicos, - attrauca Hilarija.

-        Tad sekojiet man uz tikšanos ar direktora vietnieku.

Hilarija atsveicinājās no Larošē jaunkundzes un sekoja nopietnajai mis Džensonei.

-         Kas ir direktora vietnieks? - Hilarija jautāja.

-   Doktors Nilsons.

"Šeit," Hilarija nodomāja, "ir vieni vienīgi doktori."

-    Kas ir doktors Nilsons? Mediķis, zinātnieks vai kas?

-   Nē, viņš nav mediķis, misis Betertona.

Doktors Nilsons pieder pie vadības. Visos jautājumos jāgriežas pie viņa. Doktors ir galvenais administrators. Viņš runā ar katru, kas ierodas. Pēc šīs intervijas jūs diezin vai kādreiz ar viņu vēl tiksieties, ja vien neatgadīsies kas ārkārtīgi svarīgs.

-   Skaidrs, - rāmi noteica Hilarija, sapratusi, ka tiek norādīta viņas vieta.

Lai nokļūtu pie doktora Nilsona, bija jāiziet cauri divām priekštelpām, kur strādāja stenogrāfistes. Beidzot viņas nonāca darba kabinetā, kur aiz milzīga rakstāmgalda sēdēja doktors Nilsons. Viņš piecēlās, lai sasveicinātos. Liela auguma vīrs ar sarkanu seju un smalkām manierēm. Amerikānis, Hilarija nosprieda, lai gan doktors runāja bez akcenta.

-     Ahā! — viņš iesaucās un pienāca pie Hilarijas sarokoties. - Šī ir, ļaujiet paraudzīties, jā, šī ir misis Betertona. Prieks redzēt jūs šeit, kundze! Cerams, ka jums pie mums patiks. Jūtu līdzi - dzirdēju par briesmīgo avāriju, ko jums nācās piedzīvot ceļā pie mums. Priecājos, ka izglābāties. Jā, nu beidzot esat pie mums! Patiešām jauki. Jūsu vīrs nepacietīgi gaidīja jūsu ierašanos, un tagad, ceru, esat laimīgi satikušies.

-   Pateicos, doktor Nilson! — Hilarija apsēdās krēslā, ko viņš piebīdīja tuvāk.

-   Vai ir kādi jautājumi, ko vēlaties man uzdot? - Nilsons kā iedrošinot noliecās pār rakstāmgaldu.

-   Grūti teikt, - Hilarija sacīja. - To ir tik daudz, ka nezinu, ar ko īsti sākt.

-   Protams, protams, saprotu. Uzdrīkstos ieteikt, tikai ieteikt, neko vairāk - vispirms aprodiet ar jaunajiem apstākļiem. Tā būs labāk, ticiet man.

-   Es nezinu. Viss ir tik svešādi…

-   Jā, sākumā tā jūtas lielākā daļa cilvēku, kas pie mums ierodas. Daudzi sagaidījuši, ka nonāks Maskavā, nevis tuksnesī - tas pārsteidz vispirms.

-   Arī mani pārsteidza.

-   Jā, iepriekš mēs neko nesakām. Mums jābūt uzmanīgiem, uzmanības nekad nav par daudz. Bet jūs būsiet apmierināta ar dzīvi šeit. Ja neesat ar kaut ko mierā - ja tā notiktu… tikai paziņojiet, un mēs paskatīsimies, ko varam darīt. Varbūt jūs vēlaties izglītoties kādā mākslā… gleznošanā, veidošanā, mūzikā — mums ir visas iespējas, lai jūsu vēlēšanos piepildītu.

-   Baidos, ka man nav neviena talanta.

-    Vēl paliek sabiedriskā dzīve, sports. Mums ir tenisa korti, skvošs… Esam sapratuši, ka parasti paiet vismaz nedēļa, kamēr cilvēks iejūtas jaunajos apstākļos, it īpaši tā ir ar laulātajām draudzenēm, uzdrīkstos apgalvot. Vīri aizņemti darbā, un viņiem atliek maz laika, ko veltīt sievām, taču drīz vien viņas atrod veidu, kā sevi nodarbināt. Sadraudzējas savā starpā.

-        Bet vai visu laiku jāpaliek šeit… šeit uz vietas?

-         Jāpaliek šeit? Es nesaprotu jūsu jautājumu, misis Betertona.

-         Vai visu laiku jāpavada šeit, vai varu apmeklēt arī kādu citu vietu?

Doktora Nilsona atbilde bija diezgan neskaidra.

-        Ak, tas atkarīgs no jūsu vīra. Ak jā, jā, ļoti. Ir iespējas. Bet tagad runāt par to ir pāragri. Es jums ieteiktu… nu jā, tikties ar mani apmēram pēc nedēļām trim. Pastāstīsiet, kā esat iekārtojusies un tamlīdzīgi…

-   Vai kāds tiek ārā?

-   Arā? Misis Betertona!

-         Es gribēju teikt - ārpus mūriem. Pa vārtiem.

-         Ļoti labs jautājums, — sacīja doktors Nilsons. Viņa balss tonis kļuva neiecietīgs. - Ļoti dabisks. Daudzi, nokļūstot šeit, pirmajā brīdī uzdod šo jautājumu. Taču mūsu

Centrs pats par sevi ir pasaule. Manuprāt, nav nekāda iemesla, lai rastos vēlme iziet. Visapkārt viens vienīgs tuksnesis. Es jūs saprotu, misis Betertona. Lielākā daļa mūsu darbinieku pirmajā brīdī izjūt to pašu. Neliela klaustrofobija, tā to sauc doktors Rūbeks. Bet es jums galvoju, ka tā drīz vien pāries. Kā paģiras, kas jāpārcieš, ja drīkstu tā izteikties, pēc iepriekšējās dzīves pamešanas. Vai kādreiz esat novērojusi skudru pūzni, misis Betertona? Ļoti interesanti un ļoti pamācoši. Simtiem mazo, melno kukaiņu skraida šurpu turpu tik aizņemti, tik dedzīgi, tik mērķtiecīgi. Galu galā viens vienīgs juceklis. Tāda ir sliktā pasaule, kuru pamētāt. Šeit jūs atradīsiet atbrīvotību, mērķi, neierobežotu laimi! Es galvoju, - viņš pasmaidīja, - ka šeit ir paradīze zemes virsū.

13. nodala

—     Kā skolā mācību stundā, - šķendējās Hilarija.

Viņa bija atgriezusies dzīvojamās telpās. Tērpi un pārējās iegādātās lietas gaidīja guļamistabā. Drēbes viņa iekāra skapī, kosmētiku izlika uz tualetes galdiņa.

—     Es saprotu, - atsaucās Betertons. - Arī es savā laikā tā jutos.

Saruna noritēja piesardzīgi un nedaudz samāksloti. Domas par iespējamo noklausīšanos abus darīja piesardzīgus. Tomass Betertons sacīja:

—      Zini, uzskatu, ka viss ir kārtībā. Iespējams, es pārspīlēju, taču vienalga…

Viņš nepabeidza teikumu, bet Hilarija saprata, ko viņš grib teikt - vienalga jābūt uzmanīgiem.

"Viss notiekošais atgādina vienu vienīgu murgu," Hilarija nodomāja. Šeit nu viņa bija - guļamistabā, kurā jādalās ar pilnīgi svešu vīrieti, un neskaidrība un draudošo briesmu sajūta bija tik spēcīga, ka uzspiestā intīmā tuvība mulsināja. Apstākļi radījuši situāciju, viņa prātoja, kādā nokļūst tūrists Šveices kalnos, kad jāpārnakšņo būdā ciešā saspiestībā ar gidu un pārējiem grupas biedriem. Pēc minūtes Betertons klusi ierunājās:

-    Mums būs jāpierod vienam pie otra. Jāizturas dabiski. Ikdienišķi. Kā ģimenes cilvēkiem.

Saprātīga doma, viņa piekrita. Ar laiku nerealitātes sajūta varbūt atkāpsies, tomēr turpinās pastāvēt. Šobrīd ar Betertonu nebija apspriežams, kāpēc viņš pameta Angliju, uz ko cerēja un kāpēc vīlās. Šobrīd abi bija apdraudēti, tāpēc jāiejūtas lomās, ko bija uzņēmušies.

Hilari ja īgni sacīja:

-    Es tiku pakļauta dažādām formalitātēm. Arī medicīniskai un psiholoģiskai pārbaudei.

-   Jā, tā notiek ar visiem. Manuprāt, pilnīgi saprotams process.

-   Vai ar tevi arī tā bija?

-   Vairāk vai mazāk jā.

-Tad vēl man bija jātiekas ar … direktora vietnieku, šķiet, tāds ir tā cilvēka postenis.

-        Jā, viņš šeit ir galvenais. Ļoti spējīgs un visnotaļ prasmīgs administrators.

-   Bet viņš nav pats galvenais?

-   Vēl ir direktors.

-         Vai kāds… es gribu teikt, vai man būs jātiekas arī ar viņu?

-        Agrāk vai vēlāk. Bet viņš šeit ierodas vien laiku pa laikam. Apbrīnojami iedvesmojoša personība.

Betertons sarauca uzacis, un Hilarija noprata, ka turpināt šo tēmu nav ieteicams. Paskatījies uz pulksteni, viņš sacīja:

-   Vakariņas ir astoņos. Tas ir - no astoņiem līdz pusdeviņiem. Ja esi gatava, dosimies lejā.

Betertons to pateica, it kā viņi būtu apmetušies viesnīcā.

Hilarija bija uzvilkusi modes salonā izvēlēto kleitu. Pelēcīgi zaļganais tērps izcēla viņas sarkanos matus. Viņa aplika pieskaņotu kaklarotu un paziņoja, ka ir gatava. Nokāpuši pa kāpnēm, viņi cauri vairākiem gaiteņiem nonāca plašā ēdamzālē, kur tos sagaidīja mis Džensone.

-        Apsēdināšu jūs pie lielākā galda, Tom, - jauniete griezās pie Betertona. - Kopā ar jums vakariņos daži no jūsu sievas ceļabiedriem un, protams, Marčisoni.

Viņi devās pie ierādītā galda. Telpā bija izvietoti galdi četrām, astoņām un desmit personām. Endijs Peters un Eriksons jau bija apsēdušies un piecēlās kājās, kad pienāca Hilarija un Toms. Hilarija viņus iepazīstināja ar vīru. Visi apsēdās. Pēc brītiņa viņiem pievienojās vēl viens pāris. Betertons iepazīstināja ar doktoru un misis Marčisoniem.

-   Mēs ar Saimonu strādājam vienā laboratorijā, - viņš paskaidroja.

Saimons Marčisons bija kalsns, gandrīz vai anēmisks apmēram divdesmit sešus gadus vecs vīrietis, misis Marčisone - jauna, plecīga tumšmate. Viņa runāja ar ārzemniecisku akcentu un, kā nosprieda Hilarija, bija itāliete. Sievietes kristītais vārds bija Bjanka. Viņa pieklājīgi, tomēr diezgan atturīgi sasveicinājās ar Hilariju.

-   Rīt, - Bjanka sacīja, - es jums visu izrādīšu. Jūs neesat zinātniece?

-   Baidos, ka man nav tādu spēju. - Hilarija pasmaidīja un piemetināja: - Pirms apprecējos, es strādāju par sekretāri.

-    Bjankai ir juristes izglītība, - paskaidroja viņas vīrs. - Sieva studējusi ekonomiskās un komerctieslietas. Reizēm vina šeit lasa lekcijas, taču, ar ko aizpildīt pārējo laiku, grūti atrast.

Bjanka paraustīja plecus.

-   Gan atradīšu. Galu galā, Saimon, esmu šeit, lai būtu kopā ar tevi, un varu teikt, ka šeit daudz kam vajadzētu būt labāk noorganizētam. Es pētu esošo situāciju. Iespējams, misis Betertona varēs man palīdzēt, ja reiz nenodarbojas ar zinātni.

Hilarija pasteidzās piekrist. Endija Pete- ra replika lika visiem pasmieties.

-     Es jūtos kā pēc mājām noilgojies skolēns, kas tikko ieradies internātskolā, - viņš teica. - Es alkstu ķerties pie darba.

-   Šī ir brīnišķīga vieta, lai nodotos darbam, — piezīmēja Saimons Marčisons. — Nekas netraucē un pieejama visa jaunākā aparatūra, kādu vien vēlaties.

-   Kāds ir jūsu pētījuma mērķis? - painteresējās Peters.

Trīs vīrieši uzsāka sarunu viņiem vien saprotamā specifiskā zinātnieku žargonā, kurā Hilarijai bija grūti orientēties. Viņa vērsās pie Eriksona, kas, atzvilis krēslā, likās domās kavējamies kaut kur citur.

-   Un jūs? - viņa vaicāja. - Vai arī jūs jūtaties kā mazs, pēc mājām noilgojies zēns?

Vīrieša skatiens, šķiet, atgriezās no tālienes.

-         Es neilgojos pēc mājām. Tas viss — mājas, pieķeršanās tuviem cilvēkiem un lietām, vecāki, bērni -, tas viss tikai traucē. Lai radītu, jābūt brīvam.

-        Jūs uzskatāt, ka tāda brīvība iegūstama tieši šeit?

-   Nekā noteikta nevaru pateikt. Cerēsim.

Bjanka uzrunāja Hilariju:

-         Ir liela izvēle, ar ko nodarboties pēc vakariņām. Šeit ir kāršu istaba, kur varat uzspēlēt bridžu, ir kinozāle, trīs reizes nedēlā notiek teātra izrādes un reizēm arī de- ju vakari.

Eriksons nosodoši sarauca uzacis.

-         Nevēlamas izklaides. Lieka enerģijas šķiešana.

-        Ne sievietēm, - iebilda Bjanka. - Mums tās ir svarīgas.

Viņš noraudzījās sievietē ar acīmredzamu nepatiku.

Hilarija nosprieda, ka šo vīru sievietes neinteresē.

-         lešu agri gulēt. - Viņa demonstratīvi nožāvājās. - Nedomāju, ka šovakar mani interesēs kāda filma vai bridža partija.

-        Protams, dārgā! - steidzīgi piekrita Betertons. — Labāk iet gulēt paagrāk un labi atpūsties pēc nogurdinošā ceļojuma.

Visiem pieceļoties no galda, Betertons vēl piebilda:

-   Nakts gaiss ir brīnišķīgi atspirdzinošs. Parasti pēc vakariņām mēs pastaigājamies pa jumta dārzu, pirms atgriežamies laboratorijās un pievēršamies darbam. Mazliet pastaigāsimies, pēc tam varēsim iet gulēt.

Viņi iegāja liftā, kuru apkalpoja stalts iezemietis baltā tērpā. Visi kalpotāji bija daudz melnīgsnējāki, plecīgāki un garāki nekā slaidie tuksneša iemītnieki berberi. Hilariju patīkami pārsteidza skaistais jumta dārzs, te nebija žēloti līdzekļi, lai kaut ko tādu ierīkotu. Tonnām auglīgas zemes bija savests uz jumta, radot dārzu kā no arābu pasakām. Strūklakas, augstas palmas, banānu koki un daudz citu augu un krūmu, starp kuriem vijās austrumnieciskos rakstos flīzētas taciņas.

-    Kaut kas neticams! - iesaucās Hilarija. — Šeit, tuksneša vidū! Kā pasakā!

-   Es jums pilnīgi piekrītu, misis Betertona, - sacīja Marčisons. - Izskatās, ka viss noticis pēc džina mājiena. Jā, pat tuksnesī ir iespējams viss, ja vien ir ūdens un nauda.

-   No kurienes te tik daudz ūdens?

-   Dziļurbuma avots kalnā.

Maz pamazam atelpas brīža bauditaji izklīda.

Marčisoni atvainojušies devās noskatīties baleta izrādi.

Betertons aizveda Hilariju nomaļākā vietā pie aizsarg margām. Virs galvas spoži mirdzēja zvaigznes, gaiss bija kļuvis spirdzinoši vēss un atsvaidzinošs. Tuvumā neviena neredzēja, viņi bija divatā. Hilarija piemetās uz zemās betona margas, Betertons nostājās viņai priekšā.

-   Tātad, - viņš klusā balsī nervozi iesā- ka, - kas, pie velna, jūs esat?

Mirkli viņa ar paceltu galvu nolūkojās vīrietī. Pirms atbildēt, kaut kas bija jānoskaidro.

-   Kāpēc jūs atzināt mani par savu sievu?

Abi klusēdami skatījās viens otrā. Neviens no viņiem nevēlējās pirmais atklāt kārtis. Gribasspēku duelis. Hilarija noprata, ka, lai kāds arī bijis Betertons, kad pameta Angliju, šobrīd viņa bija garīgi stabilāka par šo vīrieti. Viņa uz šejieni bija devusies ar pārliecību, ka zina, ko darīt ar savu dzīvību, Tomass Betertons bija nonācis negaidītā situācijā. Viņa bija stiprākā.

Beidzot Tomass novērsa skatienu un nīgri izstomīja:

-        Tas bija… pēkšņs impulss. Es biju sasodīts stulbenis. Es iedomājos, ka jūs varētu būt atsūtīta… lai mani izdabūtu ārā no šejienes.

-   Tātad jūs vēlaties doties projām?

-   Ak kungs! Jūs vēl jautājat!

-   Kā atkļuvāt no Parīzes uz šejieni?

Toms Betertons drūmi iesmējās.

-        Mani nenolaupīja, nekā tamlīdzīga, ja vēlaties zināt. Viss notikās ar manu piekrišanu. Ar cerībām un entuziasmu.

-   Jūs zinājāt, kur nonāksiet?

-        Es nezināju, ka tā būs Āfrika. Mani vilināja pati ideja — miers virs zemes, neierobežota domu un ideju apmaiņa pasaules izcilāko zinātnieku starpā, dzīve bez kapitālistu un kara kurinātāju virskundzības. Parastais politiskais žargons! Tas puisis Peters no jūsu grupas, arī viņš norijis to pašu ēsmu!

-        Bet, kad nonācāt šeit, viss izrādījās citādi?

Betertons rūgti iesmējās.

-        Gan jau redzēsiet! O, protams, vairāk vai mazāk viss atbilst cerētajam, taču nav tā, kā biju iztēlojies. Nav brīvības.

Viņš apsēdās blakus Hilarijai un domīgi sarauca pieri.

-   Te ir tas pats, kas bija senāk. Saprotiet, sajūta, ka tevi novēro un izspiego. Visādi drošības pasākumi. Jāatskaitās par to, ko dari, ar ko draudzējies… It kā attaisnojami, varētu teikt, taču galu galā tas nomāc… Un tā, ja kāds izsaka priekšlikumu - tu ieklausies… jo izklausās jau ļoti jauki… - Viņš iesmējās. — Un tad… tu atrodies šeit.

-   Gribat teikt, ka nonācāt tieši tādos pašos apstākļos, no kuriem cerējāt aizbēgt? - Hilarija lēnām sacīja. - Jūs atkal novēro un izspiego… vai vēl sliktāk?

Betertons nervozi atmeta matus no pieres.

-   Nezinu. Godīgi sakot, es nezinu. Neesmu pārliecināts. Var būt, ka es visu iztēlojos. Es nezinu, vai vispār tieku novērots. Kāpēc viņiem tas būtu jādara? Par ko viņiem jāuztraucas? Viņi mani ir atdabūjuši uz šejieni… cietumā.

-   Ir citādi, nekā bijāt iedomājies?

-   Tas ir dīvaini. Savā ziņā viss atbilst cerētajam. Darba apstākļi ir lieliski. Tavā rīcībā ir visi iespējamie aparāti un ierīces, vari strādāt, cik daudz vēlies. Sadzīvei visas ērtības, visas vajadzības tiek apmierinātas. Ēdiens, apģērbs, dzīvojamās telpas.. . Taču visu laiku jūties kā cietumā.

-        Es saprotu. Kad šodien aiz mums šķindēdami aizvērās vārti, mani pārņēma baisa sajūta. - Hilarija nodrebinājās.

-        Nu ko, - Betertons likās savaldījis emocijas. - Esmu atbildējis uz jūsu jautājumiem, pienākusi mana kārta jautāt. Ko jūs šeit meklējat, uzdodamās par Olivu?

-        Oliva… — Hilarija aprāvās, meklēdama vajadzīgo vārdu.

-   Jā. Kas ir ar Olivu? Vai ar vinu kas atgadījies? Ko jūs negribat man teikt?

Hilarija līdzjūtīgi ielūkojās vīrieša satrauktajā sejā.

-   Man bail teikt.

-   Ar vinu kaut kas noticis?

-        Jā, man ļoti žēl, šausmīgi žēl… Jūsu sieva ir mirusi… Viņa devās pie jums, bet lidmašīna avarēja. Jūsu sievu vēl dzīvu nogādāja slimnīcā, taču pēc divām dienām vina nomira.

Viņš skatījās sev priekšā ar tukšu skatienu. Sejā nebija nekādu emociju. Tad klusi sacīja:

-Oliva mirusi? Saprotu…

Klusums ieilga. Pēc brīža viņš pievērsās Hilarijai.

-        Mēģināsim tikt pie skaidrības. Jūs uz- devāties par viņu un ieradāties šeit. Kāpēc?

Hilarijai atbilde bija sagatavota. Toms Betertons bija iztēlojies, ka sieviete iesūtīta, lai viņu izdabūtu no šejienes. Taču patiesībā tā nebija, Hilarijai bija cits uzdevums. Viņu sūtīja iegūt informāciju, nebija plānots, ka jāpalīdz bēgt cilvēkam, kurš labprātīgi, no brīvas gribas nokļuvis situācijā, kādā pašreiz atradās. Turklāt viņa to nemaz nespētu - arī viņa pati bija gūstekne. Arī pilnībā uzticēties viņam nevarēja - vīrietis, likās, bija tuvu nervu sabrukumam. Jebkuru brīdi viņš varēja zaudēt pašsavaldīšanos. Šādā situācijā nevarēja paļauties, ka viņš pratīs paturēt slepenībā visu dzirdēto. Hilarija sacīja:

-   Es atrados slimnīcā, kad jūsu sieva nomira. Es Olivai apsolīju, ka uzdošos par viņu un centīšos nokļūt līdz jums. Viņa lūdza, lai nododu jums ziņu.

Betertons sarauca pieri.

-Bet…

Hilarija steidzīgi turpināja, pirms viņš pievērsa uzmanību stāsta vājākajai vietai:

-   Tas nav tik neticami, kā izklausās. Redziet, arī es simpatizēju tām idejām, par kurām runājat. Nekādu slepenu zinātnisku pētījumu un eksperimentu, visas nācijas apmainās ar sasniegumiem, jauna pasaules kārtība! Šī ideja mani sajūsmināja. Turklāt mani mati… Ja viņi gaidīja noteikta vecuma sarkanmati, es biju pārliecināta, ka tikšu galā. Katrā ziņā bija vērts mēģināt.

-        Jā, - Betertons uzmeta acis viņas galvai, -jūsu mati ir tieši tādā pašā krāsā kā Olivai.

-          Bez tam jūsu sieva bija tik neatlaidīga… par ziņu, kas nododama jums.

-   Ak jā, ziņa. Kāda ziņa?

-        Pateikt jums, lai esat piesardzīgs, ļoti piesardzīgs… Ka jums draud briesmas… no kāda, kuru sauc par Borisu.

-   Boriss? Boriss Glidrs, jūs domājat?

-   Jā. Vai pazīstat viņu?

Betertons noliedzoši pakratīja galvu.

-         Nekad neesmu ar vinu ticies. Tomēr šis vārds man ir zināms. Viņš bija manas pirmās sievas radinieks. Es zinu, ka ir tāds Boriss Glidrs.

-   Kāpēc lai viņš būtu jums bīstams?

-        Ko jūs teicāt? — Betertons izklaidīgi pārprasīja.

Hilarija atkārtoja jautājumu.

-        Ak, tas! - Likās, ka viņa domas aiz- maldījušās tālu prom. - Es nezinu, kāpēc šis cilvēks varētu apdraudēt mani, lai gan būtībā viņš tiešām ir bīstama persona.

-   Kādā ziņā?

-        Viņš ir no tiem pusjukušajiem ideālistiem, kas pavisam mierīgi spētu iznīcināt pusi cilvēces, ja kaut kāda iemesla dēļ uzskatītu, ka tas būtu labs darbs.

-   Pazīstu tādus tipus.

Hilarijai likās, ka viņai būtu tādi jāpazīst.

-        Vai Oliva viņu bija satikusi? Ko viņš tai bija teicis?

-        To es nezinu. Tas bija viss, ko viņa pateica. Par draudošajām briesmām… Ak jā, vēl viņa piebilda, ka neesot spējusi noticēt…

-   Kam noticēt?

-         Es nezinu. - Hilarija mirkli pavilcinā- jās, tad sacīja: - Saprotiet, viņa bija tuvu nāvei…

Vīrieša seja saviebās sāpju grimasē.

-         Jā… jā. Man pie tā jāpierod. Šobrīd nespēju aptvert. Mani mulsina Borisa pieminēšana. Kā gan viņš spētu būt bīstams man šeit? Ja viņš ticies ar Olivu, tātad bija Londonā?

-   Jā, viņš bija Londonā.

-         Tad es nekādi nevaru saprast… Ak, lai! Kāda tam nozīme? Pie velna, kāda nozīme visam? Mēs atrodamies-šeit, iesprostoti nolādētajā Centrā starp cilvēkveidīgiem robotiem!

-   Arī man vini šķiet tādi.

-        Un nevaram tikt projām. - Viņš uzsita ar dūri pa betonu un atkārtoja: - Mēs nevaram tikt projām!

-   O, varam gan! - iebilda Hilarija.

Viņš uzmeta sievietei ašu skatienu.

-   Ko, pie velna, jūs domājat?

-    Mēs atradīsim veidu, kā izkļūt no šejienes!

-         Mīļo meitēn, - Betertons nicinoši ie- smējās, - jums nav ne mazākās jēgas, kur īsti esat nokļuvusi!

-        Kara laikā cilvēki tika ārā no visnocie- tinātākajām vietām, - Hilarija stūrgalvīgi palika pie sava, viņa netaisījās padoties izmisumam. - Viņi raka tuneļus vai izbēga citādā veidā!

-        Kā gan var izrakt tuneli cauri klintij? Un pēc tam - uz kurieni? Visapkārt tuksnesis.

-   Tad jācenšas citādā veidā.

Iepletis acis, Betertons raudzījās Hila- rijā. Viņa smaidīja tam pretim ar pārliecību, kuru patiesībā nejuta.

-        Jūs esat neparasta sieviete! Kāda pašpārliecība!

-         Vienmēr ir izeja. Vajadzīgs vienīgi laiks, lai visu izplānotu.

Betertona seja apmācās.

-        Laiks… - viņš novilka. — Laiks… tieši to es nevaru atļauties.

-   Kāpēc?

-        Nezinu, vai sapratīsiet pareizi, ko teikšu… Ir tā, ka es neko nespēju.

-   Kā jūs to domājat?

-         Kā lai saka? Es nespēju strādāt. Nespēju domāt. Mans darbs prasa augstu koncentrēšanos, jo tas ir… radošs. Kopš ierašanās šeit man trūkst stimula. Viss, ko tagad daru, patiesībā ir mazsvarīgi - tas, ko iespētu ikviens iesācējs. Bet ne jau tādēļ viņi mani atvilka šurp. Viņiem vajadzīgs oriģināls darbs, bet es nespēju tādu dot. Un, jo vairāk es nervozēju un baidos, jo mazāk panākumu. Jūku vai prātā, jūs saprotat?

Jā, viņa saprata. Viņa atcerējās doktora Rūbeka salīdzinājumu par primadonnām un zinātniekiem.

-        Ja es nedošu nekādu labumu, kas sagaidāms? Mani likvidēs!

-   Ak nē!

-        Ak jā, viņi to darīs. Šeit nav vietas sentimentam. Līdz šim mani paglāba plastiskā operācija. Laiku pa laikam viņi kādu tai pakļauj. Un dabīgi, ka cilvēks kaut vai pēc nelielas ķirurģiskas iejaukšanās kādu laiku nevar īsti koncentrēties darbam. Taču ilgi tā turpināties nevar.

— Bet kāpēc bija vajadzīga operācija? Kāda tai jēga?

—Drošības dēl. Manai drošībai. Tā tiek darīts, ja… cilvēku meklē policija.

—     Jūs meklē policija?

-   Jā, jūs nezinājāt? Ak, protams, avīzēs tas netika publicēts. Iespējams, pat Oliva nenojauta.

-   Jūs gribat teikt, par… valsts nodevību, vai tā? Jūs esat pārdevis atomnoslēpumus?

Betertons izvairījās viņas skatiena.

-    Neko neesmu pārdevis. Es viņiem izstāstīju, ko zinu par atomenerģijas ražošanā notiekošajiem procesiem… izstāstīju no brīvas gribas. Ja spējat noticēt, es pats to vēlējos. Dalīties profesionālajās zināšanās. Ak kungs! Vai spējat to saprast?

Viņa spēja. Saprata, ka arī Endijs Peters rīkojas tāpat. Arī Eriksons ar fanātisko degsmi acīs nodod savu valsti.

Tomēr bija grūti iedomāties, ka tā varētu rīkoties Tomass Betertons, bet tad vina at- jauta, ka neticība ir balstīta uz šī vīrieša pārvērtībām - atšķirība starp Betertonu pirms dažiem mēnešiem, kad viņš šeit ieradās entuziasma pārņemts, un tagadējo Betertonu - nervozu, cerībās vīlušos, pie zemes nospiestu, parastu, ārkārtīgi nobiedētu cilvēku.

Viņas pārdomas pārtrauca Tomass. Viņš iztrūcies pameta acis apkārt un sacīja:

-   Visi jau aizgājuši. Labāk…

Hilarija piecēlās kājās.

-       Jā, bet viss kārtībā. Mūsu aizkavēšanās ir pilnīgi dabiska… šajā situācijā.

Viņš neveikli sacīja:

-        Mums to visu vajadzēs turpināt, es domāju… jums jābūt… manai sievai.

-   Bet protams!

-        Un mums vajadzēs dzīvot kopā, vienās istabās. Bet viss būs labi. Jums nevajag baidīties, ka…

Viņš apmulsis apklusa.

"Cik izskatīgs vīrietis," Hilarija nodomāja, "tomēr mani viņš nesatrauc."

-         Manuprāt, par to nav vajadzības uztraukties, - viņa jautri noteica. - Galvenais - tikt dzīviem laukā no šejienes!

14. nodala

Marākeša, viesnīcas "Mamounia" numurā Džeseps, sarunājās ar mis Hetering- tonu. Ar pavisam citu mis Heteringtonu nekā Hilarija viņu pazina Kasablankā un Fesā. Ārēji it kā tā pati, arī neizteiksmīgā matu sasuka tāda pati, taču izturēšanās bija mainījusies - tagad tā bija enerģiska, gudra sieviete, kura izskatījās daudz jaunāka.

Trešā klātesošā persona bija tumšmatains plecīgs vīrietis ar inteliģentu seju. Viņš viegli bungoja ar pirkstiem pa galda virsmu un klusām dungoja franču dziesmiņu.

-    …un kā jūs zināt, - turpināja Džeseps, - tie bija vienīgie cilvēki, ar kuriem viņa Fesā sarunājās?

Dženeta Heteringtona apstiprinoši palocīja galvu.

-   Sieviete, vārdā Kalvina Beikere, ar kuru iepazināmies Kasablankā. Atklāti sakot, joprojām nesaprotu, kas viņa bija par cilvēku. Viņa pret Olivu Betertonu izturējās ļoti draudzīgi, arī pret mani tāpat. Taču amerikāņi jau allaž ir tādi - viegli uzsāk sarunu ar svešniekiem viesnīcā un sajūsmināti piedalās ekskursijās.

-   Jā, - piekrita Džeseps, - maz ticams, ka viņa būtu tā, kuru domājam.

-   Turklāt, - uzsvēra Dženeta Heteringtona, - viņa arī lidoja ar to lidmašīnu.

-   Jūs pieņemat, ka katastrofa bija plānota. - Džeseps iesānis uzmeta skatienu francūzim. - Kā domājat jūs, Leblān?

Leblāns uz brīdi pārtrauca dungot un bungot pa galdu.

-   Ģa se peut,* - viņš sacīja. - Var būt, ka tika sabojāti motori un tāpēc lidmašīna avarēja. Mēs to nekad neuzzināsim. Lidmašīna nogāzās un aizdegās, visi pasažieri gāja bojā.

-   Kas zināms par pilotu?

-   Alkadiju? Gados jauns, bet pieredzējis lidotājs. Neko vairāk nezinām. Jā, vēl kas - bijis slikti apmaksāts. - Pēdējos trīs vārdus viņš piebilda pēc īsas pauzes.

-   Cilvēks, kas varētu mēģināt atrast labāk atalgotu darbu, bet nav tendēts uz pašnāvību?

-    Ir septiņi bojā gājušie, - atgādināja Leblāns. - Pārogļojušies, neatpazīstami līķi, tomēr septiņi. Tas nav apšaubāms.

Džeseps pievērsās Dženetai Heteringto- 11 ai.

-   Jūs minējāt, ka…

-    Fesā bija vēl kāda franču ģimene, ar kuru Betertona pārmija dažus vārdus. Vēl tur bija bagāts zviedru biznesmens ar skaistuli. Un naftas magnāts misters Aristids.

-    Ā, leģendāra persona! - iejaucās Leblāns. — Es bieži jautāju sev, kā tas ir, kad tev pieder pasakaina bagātība. Ja es būtu viņa vietā, - francūzis vieglprātīgā tonī turpināja, - es turētu sacīkšu zirgus, mīlētu sievietes, baudītu visu, ko vien pasaule piedāvā par naudu! Bet vecais Aristids dzīvo, ieslēdzies savā pilī Spānijā - vārda tiešajā nozīmē ieslēdzies, mon cher[18], - un kolekcionē, kā runā, ķīniešu Sung laika porcelānu. Tomēr jāatceras, ka viņam ir vismaz septiņdesmit. Un pilnīgi iespējams, ka ķīniešu porcelāns ir viss, kas viņu interesē.

-   Saskaņā ar ķīniešu filozofiju, - sacīja Džeseps, - cilvēkam gadi no sešdesmit līdz septiņdesmit ir paši pilnvērtīgākie, un tikai šajā mūža posmā viņš tā pa īstam prot novērtēt dzīves skaistumu un to, ko tā spēj dāvāt.

-   Pus moi! — iesaucās Leblāns.

-   Vēl Fesā bija daži vācieši, - turpināja ziņot Dženeta Heteringtona, - taču viņi, cik zinu, ar misis Betertonu nepārmija ne vārda.

-   Varbūt oficiants vai apkalpotājs? - minēja Džeseps.

-   Iespējams.

-   Un uz vecpilsētu viņa devās viena?

-   Viesnīcas algota gida pavadībā. Varbūt tad kāds tikās ar misis Betertonu.

-   Šā vai tā, bet pēkšņi viņa nolēma doties uz Marākešu.

-    Ne pēkšņi, - sieviete izlaboja. - Viņa jau bija pieteikusi numuru viesnīcā.

-    Jā, patiešām, - atcerējās Džeseps. - Manuprāt, misis Kalvina Beikere diezgan negaidīti izlēma pievienoties Olivai Betertonai. - Viņš piecēlās un sāka platiem soļiem mērot istabu. - Viņas lidoja uz Marākešu, lidmašīna nokrita un sadega. Tas liekas kā likteņa pirksts kādai, kuru sauca Oliva Betertona un kura ceļoja lidojot, — vispirms avārija Kasablankā un tagad šī. Vai nu liktenīga sagadīšanās, vai iepriekš izplānots gājiens. Taču, ja bija cilvēki, kuri gribēja atbrīvoties no Olivas Betertonas, es teiktu, ka varēja atrast daudz vienkāršākus veidus par lidmašīnas avāriju.

-    Neko nevar zināt, - iebilda Leblāns. — Saprotiet mani, mon cher, ja uzskata, ka citu cilvēku dzīvībai nav nekādas vērtības, tad daudz vienkāršāk ir paslēpt lidmašīnā zem sēdekļa spridzekli, nekā tumšā naktī gaidīt aiz stūra un nogalināt nodurot. Un, ja tā, tad nav svarīgi, ka lidmašīnas avārijā aiziet bojā vēl seši cilvēki.

-   Es, protams, saprotu, - sacīja Džeseps, - ka riskēju palikt mazākumā, tomēr esmu pārliecināts, ka ir vēl trešais variants - viltus gājiens ar lidmašīnas avāriju.

Leblāns ieinteresēti paskatījās Džesepā.

-   Jā, arī tā varētu būt. Lidmašīnu nosēdināja un aizdedzināja. Taču jūs, mon cher, nevarat ignorēt faktu, ka lidmašīnā atradās līķi. Tur bija apdeguši līķi.

-    Es saprotu, - atzinās Džeseps, - ka tas ir klupšanas akmens manā pieņēmumā. Ak jā, nešaubos, ka mana ideja šķiet fantastiska, tomēr tas varētu būt smalks pavediens. Jā, pārāk smalks, bet es instinktīvi jūtu, ka tā varētu būt. Tas ir pēdējais pavediens. Ja tas pārtrūks, atliks uz atskaites ziņojuma uzrakstīt "Lai dus Dieva mierā!" un lietu i/.beigt. Visas pēdas pazudušas. - Viņš pagriezās pret Leblānu. - Vai jūs turpināt izmeklēšanu?

-   Jau divas dienas ar to nodarbojas mūsu labākie kriminālisti. Lidmašīna avarējusi tuksnesīgā vietā. Starp citu, tā bija novirzījusies no kursa.

-   Tas ir aizdomīgi, - atzīmēja Džeseps.

-    Tuvākie ciemati, tuvākās apdzīvotās vietas, tuvākie braucamie ceļi - viss tiek pārmeklēts. Tāpat kā jūsu valdība, arī mēs esam ieinteresēti veiksmīgā rezultātā. Arī Francija zaudējusi dažus no saviem izcilākajiem jaunajiem zinātniekiem. Manuprāt, mon cher, daudz vieglāk ir kontrolēt temperamentīgus operas solistus, nekā zinātniekus. Viņi ir neparasti dīvaiņi, šie zinātnieki, nepakļāvīgi un bīstami, un, visbeidzot, ļoti lētticīgi. Uz ko gan viņi cerēja, dodoties la bas[19]? Uz lielāku izpratni, apgaismību, taisnību? Zelta laikmetu? Ak vai, nabadzini! Kāda vilšanās viņus sagaida!

-    Pārskatīsim vēlreiz pasažieru sarakstu, - ierosināja Džeseps.

Francūzis pastiepa roku, izņēma no pīta groziņa sarakstu un nolika priekšā angļu kolēģim. Abi pielieca tuvāk galvas.

-    Misis Kalvina Beikere, amerikāniete. Misis Betertona, angliete. Torkvils Eriksons, norvēģis. Starp citu, kas zināms par viņu?

-    Nekā daudz, cik atceros, - sacīja Leblāns. - Jauns, apmēram divdesmit septiņus astoņus gadus vecs.

Džeseps sarauca pieri.

-     Es atceros šo vārdu… esmu pārliecināts… Jā, viņš nolasīja referātu Karaliskajā biedrībā.

-   Vēl ir religieuse*, — Leblāns atkal pievērsās sarakstam. — Māsa Marija vai tamlīdzīgi. Tālāk Endrū Peters, arī amerikānis. Doktors Barons. Slavens vārds, le docteur Barron. Izcils zinātnieks, bakterioloģijas eksperts.

-   Bakterioloģiskie ieroči, - secināja Džeseps. - Viss sakrīt, viss iederas.

-   Bijis nemierā ar slikto atalgojumu, - piemetināja Leblāns.

-   Cik daudzi devušies uz St. īves[20], — nomurmināja Džeseps.

Francūzis uzmeta viņam uzjautrinātu skatu un nenoteikti pasmaidīja.

-   Sena šūpuļdziesma, - paskaidroja Džeseps. - St. īves ir kā jautājuma zīme. Ceļojums uz nekurieni.

Iezvanījās telefons, Leblāns pacēla klausuli.

-   Hallo? Qu'est-ce qu'ilya?[21] ak tā? Labi, sūtiet viņus augšā! - Viņš paskatījās uz Džesepu. Francūža sejas vaibsti piepeši atdzīvojās, acis iegailējās enerģijas uzplūdā. - Ieradies viens no maniem cilvēkiem, - viņš satraukti sacīja. - Kaut ko uzgājuši. Mon cher collegue[22], iespējams - neuz- drīkstot teikt ko vairāk -, iespējams, ka jūsu viedoklis izrādīsies pareizais.

Pēc neilga brīža numurā ienāca divi vīrieši. Pirmais bija līdzīgs Leblānam: plecīgs, melnīgsnējs, inteliģents. Viņš izturējās godbijīgi, bet pašapzinīgi. Eiropeiskais apģērbs bija saburzīts, netīrs un putekļains. Acīmredzot cilvēks tikko no ceļa. Viņam sekoja berbers baltā apmetnī, šķiet, no kāda nomaļa ciemata. Viņa stāja bija cienīga un izturēšanās nosvērta, manieres pieklājīgas, bet ne iztapīgas. Viņš neuzkrītoši aplūkoja istabu, kamēr otrs tekošā franču valodā paskaidroja, kāpēc ieradušies.

-   Tika izziņota atlīdzība, — viņš sacīja, — un šis vīrs, viņa ģimene un draugi rūpīgi pārmeklēja avārijas vietu. Es viņam liku pašam atnest atradumu, jo varbūt jums radīsies kādi jautājumi.

Leblāns vērsās pie berbera.

-   Tu esi izdarījis labu darbu, - viņš sacīja vietējā valodā. - Tev ir acis kā vanagam, tēvs. Rādi, ko esi atnesis.

Vīrietis iegremdēja roku apmetņa ielocē, izņēma mazu priekšmetu un, paspēris soli tuvāk, nolika uz galda sārti pelēcīgu mākslīgo pērli.

-   Tā līdzīga tai, kuru mums parādīja, - teica berbers. - Tā ir ļoti vērtīga un to atradu es.

Džeseps paņēma pērli, izvilka no kabatas tieši tādu pašu un abas salīdzināja. Tad piegāja pie loga un ar lupu vēlreiz abas nopētīja.

-   Jā, - viņš apstiprināja, - abas iezīmētas vienādi. - Viņš nopriecājies atgriezās pie galda. — Laba meitene, - viņš uzslavēja, — ļoti laba meitene! Viņa to paveica!

Leblāns ātrā arābu valodā izprašņāja vietējo. Pēc tam griezās pie Džesepa:

-   Diemžēl, mon cher collegue, pērle atrasta gandrīz pusjūdzes attālumā no sadegušās lidmašīnas.

-    Kas norāda, - Džeseps nebija samulsināms, - ka Oliva Betertona ir dzīva, un, lai gan no Fesas izlidoja septiņi cilvēki un tika atrasti septiņi pārogļojušies līķi, viens no tiem nebija viņa.

-   Tagad paplašināsim meklējumu loku, - teica Leblāns un brīdi aprunājās ar berberu un vīrieti, kas viņu bija atvedis, tad atkal vērsās pie Džesepa: — Viņš cerot saņemt izsolīto atalgojumu, un tad sākšoties pērļu meklēšana visā apgabalā. Šiem cilvēkiem ir ērgļu acis, un vēsts, ka par atradumu var saņemt labu naudu, vēja ātrumā sasniegs pat visnomaļāko vietu. Manuprāt, mon cher collegue, mūs gaida panākumi, ja vien sievietes rīcība neradīs aizdomas.

Džeseps pakratīja galvu.

-   Tāds atgadījums nevarēja izraisīt īpašas aizdomas, - viņš sacīja. - Pēkšņi pārtrūkusi mākslīgo pērļu kaklarota, kādu daudzas sievietes nēsā kā papildinājumu tērpam. Tad visas krellītes tiek rūpīgi uzlasītas un sabērtas kabatā, kurā, izrādās, ir neliels caurumiņš. Turklāt - kāpēc tiem būtu jāraugās uz viņu ar aizdomām? Viņa ir Oliva Betertona, kas alkst pievienoties savam vīram.

-   Jāpārskata pasažieru saraksts ar jaunu pieeju, - nosprieda Leblāns. Viņš pievilka tuvāk sarakstu. - Oliva Betertona. Doktors Barons. - Viņš pievilka ķeksīti abiem uzvārdiem. - Vismaz šie divi dodas… uz turieni, kur dodas. Amerikāniete misis Kalvina Beikere. Par šo personu mums nekādu ziņu nav. Torkvils Eriksons, jūs teicāt, bija uzstājies ar referātu Karaliskajā biedrībā. Amerikāņa Petera pasē bija rakstīts, ka viņš ir ķīmiķis, kas nodarbojas ar pētniecību. Religieuse, nu tā varētu būt veiksmīga maskēšanās. Patiesībā izskatās, ka visi šie cilvēki ieradušies no dažādām pasaules malām, lai noteiktā dienā lidotu ar noteiktu lidmašīnu. Un tad lidaparātu atrod sadegušu, un tajā ir attiecīgs skaits līdz nepazīšanai pārogļojušos līķu. Interesanti, kā viņi to dabūjuši gatavu? Tas ir milzīgs darbs.

-   Jā, - piekrita Džeseps, - tas bija pat pārāk pārliecinoši. Bet tagad mēs zinām, ka seši vai septiņi cilvēki atsāka ceļojumu, kā arī zinām, no kuras vietas viņi devās tālāk. Ko darīsim? Apmeklēsim avārijas vietu?

-   Tieši tā. Esam krietni pavirzījušies uz priekšu. Ja nekļūdos, tagad, kad esam tikuši uz pēdām, atklāsies vēl citi pierādījumi.

-   Ja šie apsvērumi ir pareizi, - sacīja Džeseps, - mums vajadzētu veikties.

Apsvērumu un pieņēmumu bija daudz, bet ne visi deva tūlītējus rezultātus. Iespējamais automašīnas ātrums; cik tālu viņi varēja nokļūt, lai atkal uzpildītu degvielu; iespējamie ciemati, kuros ceļotāji apmestos pa nakti. Šķietamo pierādījumu bija daudz, tie izrādījās maldinoši, vilšanās sekoja cita citai, tomēr šur tur viņiem paveicās.

-    Voila, mon capitaine![23] Kā ierosinājāt, tika pārmeklētas arī tualetes un, raugi, vienā no tām, vistumšākajā kaktā tika atrasta košļājamā gumijā iemīcīta pērle! Ab- dula Mohameda mājā. Gan viņš, gan viņa dēli tiek nopratināti. Sākumā viņi visu noliedza, bet beigās atzinās. Kravas automašīna ar sešiem pasažieriem no - kā viņi teica - vācu arheoloģiskās ekspedīcijas pavadījuši nakti viņu mājā. Viņam samaksājuši lielu naudu un piekodinājuši, lai nevienam nestāsta par nakts viesiem, aizbildinoties, ka gatavojas veikt nelegālus izrakumus. Bērni no E1 Kaif ciemata atnesa vēl divas pērles. Tagad mēs zinām, kurā virzienā vini devušies. Vēl vairāk, Monsieur le Capitaine, bija redzēta Fatimas roka [24] , kā jūs paredzējāt. Šis vīrs pastāstīs.

Šis vīrs bija īpaši mežonīga izskata ber- bers.

-    Es tonakt biju pie sava ganāmpulka, kad izdzirdēju tuvojamies automašīnu. Tā pabrauca man garām, un tad es ieraudzīju zīmi - Fatimas roku! Es to skaidri redzēju, tā bija izbāzta pa logu un tumsā spīdēja.

-   Fosforizēts cimds. Ļoti efektīgi, - nomurmināja Leblāns. — Es jūs apsveicu, mon cher, par lielisko ideju!

-     Efektīgi, jā, bet riskanti. To viegli varēja pamanīt pārējie pasažieri.

Leblāns paraustīja plecus.

-   Dienasgaismā to nevarētu pamanīt.

-   Nē, bet, ja automobilis apstājas un visi pasažieri izkāpj tumsā…

-    Pat tādā gadījumā to varētu saistīt ar visiem zināmiem māņticīgajiem simboliem - šo plaukstu bieži uzzīmē uz ratiem vai furgoniem. Varēja nodomāt, ka vietējais musulmanis to uzzīmējis ar fosforescējošu

krāsu uz automašīnas sāna.

-    Izklausās ticami. Tomēr mums jābūt uzmanīgiem, jo, ja mūsu pretinieki to pamanījuši, pilnīgi iespējams, ka viņi mūs speciāli novirza no pareizā ceļa ar šo fos- forescējošo Fatimas roku.

-     Ak jā, tur es jums piekrītu. Mums jābūt ļoti piesardzīgiem. Vienmēr un visur.

Nākamajā rītā Leblāns saņēma trīs mākslīgās pērles, kas, salipinātas ar košļājamo gumiju, veidoja trīsstūri.

-   Tam vajadzētu nozīmēt, - sprieda Džeseps, - ka nākamo ceļa posmu viņi veiks lidmašīnā.

Viņš jautājoši paraudzījās Leblānā.

-    Jums pilnīga taisnība, - tas atzina. - Šo figūru atrada pamestā armijas lidlaukā ļoti nomaļā vietā. Pēc atstātajām pēdām var spriest, ka lidmašīna nolaidusies un pacēlusies pavisam nesen. - Viņš paraustīja plecus. - Nezināma lidmašīna, kas atkal aizlidojusi nezināmā virzienā. Kārtējo reizi esam neziņā, un diez vai paveiksies uziet kādas pēdas…

15. nodala

— Kaut kas neticams! - Hilarija nošaus- minājās. - Nespēju noticēt, ka jau desmito dienu esmu šeit! - Biedējoši, cik viegli pie visa var pierast! Reiz Francijā viņai parādīja viduslaiku moku ierīci - dzelzs krātiņu, kurā ieslodzītais nevarēja ne apgulties, ne izslieties visā augumā, ne apsēsties. Gids stāstīja, ka pēdējais moceklis pavadījis tajā astoņpadsmit gadus, bet pēc atbrīvošanas nodzīvojis vēl divdesmit gadus, līdz nomiris. Tāda pielāgošanās spēja, Hilarija prātoja, atšķir cilvēcisku būtni no dzīvnieka. Cilvēks izdzīvo jebkuros apstākļos, pielāgojas ēdienam un klimatam, spēj eksistēt gan verdzībā, gan brīvībā.

Sākumā, nokļūstot Centrā, viņu pārņēma akla panika, šausminoša sajūta, ka ir iesprostota bez cerībām jebkad atgūt brīvību, bet tas, ka ieslodzījums tiek maskēts ar greznību un visām iespējamajām ērtībām, šo faktu vērsa vēl briesmīgāku. Un tagad, pēc aizvadītajām dienām, viņa pamazām sāka uztvert savu dzīvi šeit kā gandrīz vai normālu. Tā bija dīvaina, murgaina eksistēšana. Nekas nešķita reāls un likās, ka murgs turpinās jau krietnu brīdi un turpināsies vēl ilgi. Turpināsies bezgalīgi… Viņa vienmēr dzīvos Centrā; šeit aizrit viņas dzīve, bet ārpus Centra vispār nekā nav.

"Bīstamā pakļaušanās apstākļiem," viņa prātoja, "lielākoties raksturīga sievietēm. Sieviešu daba ir tāda, ka viņas ātrāk pielāgojas apstākļiem - tas ir viņu spēks un vājums. Sievietes novērtē situāciju, pieņem to un, kā visi reāli domājošie, cenšas izmantot to savā labā." Visvairāk Hilariju interesēja, kāda ir cilvēku reakcija, kuri ieradās kopā ar viņu. Ar Helgu Nīdheimu viņa satikās tikai ēdienreizēs. Sastopoties vāciete viņu sveicināja, strupi pamājot ar galvu, neko vairāk. Cik varēja spriest, Helga Nīdheima jutās apmierināta un laimīga.

Acīmredzot dzīve Centrā atbilda viņas ideālam. Helga piederēja tam sievietes tipam, kas piepildījumu rod vienīgi darbā, un iedzimtā augstprātība šo attieksmi tikai veicināja. Viņa bija pārliecināta par zinātnieku pārākumu pār citjcm līdzcilvēkiem. Idejas par tautu brālību, par mieru virs ze- mcs, par prāta un gara brīvību viņai bija svešas. Helgasprāt, nākotnes perspektīva bija visaptveroša kontrole pār cilvēci, kad valdīs augstākā rase — viņa kā tās pārstāve; pārējie cilvēki - vergi, pret kuriem, ja tie labi uzvedīsies, izturēsies labvēlīgi. Helgu maz interesēja, vai viņas kolēģiem ir citādi uzskati, vai viņu pārliecība ir komunisma, vai fašisma ideoloģija. Ja viņi strādāja radoši, viņi bija vajadzīgi - politiskā pārliecība var mainīties.

Doktors Barons bija inteliģentāks par Helgu Nīdheimu. Reizēm Hilarija aprunājās ar viņu. Doktors bija iegrimis savā darbā, taču viņa vērīgais galla intelekts mudināja prātot un kritizēt situāciju, kādā nonācis.

-   Nav tas, uz ko biju cerējis. Atklāti runājot, - viņš kādu dienu sacīja, - entre nous, misis Betertona, es nebiju paredzējis, ka tiks ierobežotas manas pārvietošanās iespējas. Bet šeit ir kā cietumā, lai arī krātiņš ir apzeltīts.

-   Nav cerētās brīvības? - Hilarija minēja.

Barons skumji pasmaidīja.

-   Nē, — viņš sacīja, — jūs mani nesapratāt pareizi. Patiesībā ne jau brīvību kā tādu es meklēju. Esmu civilizēts cilvēks. Civilizēts cilvēks saprot, ka īsta brīvība kā tāda nemaz nav iespējama. Tikai jaunatne un atpalikušas tautas izmanto vārdu brīvība par saukli lozungos. Vienmēr pastāvēs zināmi ierobežojumi. Jau pats jēdziens "civilizācija" norāda uz noteiktām uzvedības normām. Mērenība. Mērenība ir tā, pie kuras parasti nonākam. Nē, būšu pret jums atklāts - mani pievilināja nauda.

Hilarija pasmaidīja un sarauca uzacis.

—      Kāds jums no tās labums šeit?

-    Man nauda nozīmē dārgu laboratorijas aprīkojumu, kad nav no saviem līdzekļiem jāapmaksā iekārtas, un tā varu kalpot zinātnei un apmierināt savas intelektuālās prasības. Es esmu cilvēks, kas no tiesas mīl savu darbu, turklāt ne tikai tādēļ, lai kalpotu cilvēces labā. Vienmēr esmu uzskatījis, ka tiem zinātniekiem, kas apgalvo, ka strādā visas cilvēces labā, trūkst principiālas nostājas, it bieži viņi ir arī nekompetenti sava darba darītāji. Nē, mani interesē vienīgi tīri intelektuāli izzinošais process. Kas attiecas uz pārējo, mans darbs kā tāds arī Francijā bija labi apmaksāts. Nopelnītais ir droši noguldīts bankā uz cita vārda un, kad šeit viss beigsies, es varēšu atļauties tērēt iekrājumus pēc vēlēšanās.

-   Kad viss šeit beigsies… - Hilarija truli atkārtoja. - Kāpēc domājat, ka šeit viss beigsies?

-    To saka mans veselais saprāts. Nekas nav ilgstošs, nekas nav mūžīgs. Esmu nonācis pie secinājuma, ka šeit visu vada ārpātīgais. Ārprātīga cilvēka rīcība, kundze, var izskatīties loģiska. Ja esat bagāts un ar zināmā mērā loģisku prātu, un pie tam vēl traks, ļoti ilgi varat lidināties savās ilūzijās, taču galu galā… - Viņš izteiksmīgi paraustīja plecus. - Galu galā viss mainās. Jo, redziet, tas, kas notiek šeit, ir neprāts! Bet tas, kam trūkst saprāta, beidzas ar krahu! Bet tikmēr, - viņš vēlreiz paraustīja plecus, - mani šeit viss apmierina.

Torkvils Eriksons, par kuru Hilarija bija domājusi, ka viņš būs visvairāk vīlies, izrādījās visnotaļ apmierināts ar Centrā valdošo kārtību. Ne tik pragmatisks kā francūzis, viņš nešaubījās par savu izvēles pareizību. Jaunā cilvēka iekšējā pasaule Hilarijai nebija izprotama. Tajā valdīja askētiska apmierinātība ar dzīvi, pilnīga aizmiršanās matemātiskos aprēķinos un ticība bezgalīgām iespējām. Hilariju biedēja viņa savdabīgās, bezpersoniski cietsirdīgās rakstura iezīmes. Eriksons bija no tiem ļaudīm, kas ideju vārdā varētu bez sirdsapziņas pārmetumiem nolemt iznīcībai trīs ceturtdaļas cilvēces, ja vien atlikusī ceturtdaļa būtu ar mieru dzīvot utopijā, kas gan eksistēja vienīgi viņa fantāzijā.

Vislabāk Hilarija sapratās ar amerikāni Endiju Peteru. Viņasprāt, iemesls bija rodams tajā apstāklī, ka Peters bija gan talantīgs, bet ne ģēnijs. No pārējo sarunām viņa secināja, ka jaunais cilvēks ir pirmklasīgs sava darba darītājs, centīgs un prasmīgs ķīmiķis, tomēr ne jaunatklājējs. Peters, tāpat kā viņa, jau no pirmā brīža ienīda Centrā valdošo atmosfēru un baidījās no tās.

-   Patiesībā, es nezināju, uz ko parakstos, - viņš atzinās. - Domāju, ka zinu, bet maldījos. Partijai ar šo iestādi nav nekāda sakara. Mēs neesam saistīti ar Maskavu. Šī ir dīvaina organizācija, iespējams, fašistiska.

-   Vai nepārspīlējat, lietojot šo vārdu? - Hilarija šaubījās.

Viņš apsvēra atbildi.

-    Varbūt jums taisnība. Ja tā padomā, mēs it bieži neapdomīgi mētājamies ar apzīmējumiem, tā īsti tos nenovērtējot. Taču šoreiz es to lietoju apzināti. Es vēlos tikt no šejienes projām, un es tikšu.

-        To izdarīt nebūs viegli, - nočukstēja Hilarija.

Viņi pastaigājās starp strūklakām jumta dārzā. Naksnīgajās debesīs mirdzēja zvaigznes, tumsā betona ēku aprises gandrīz nebija saredzamas, varēja iztēloties, ka viņi atrodas kāda austrumu valdnieka privātajā parkā.

-         Nē, - piekrita Peters, - viegli nebūs, taču nekas nav neiespējami.

-        Es priecājos to dzirdēt! - klusi iesaucās Hilarija. - Man patīk, kā jūs to pateicāt!

Viņš līdzjūtīgi paskatījās Hilarija.

-   Jūtaties nomākta?

-   Ļoti. Bet ne tas mani biedē.

-   Nē? Kas tad?

-        Visvairāk mani biedē doma, ka es varu pierast.

-        Jā, - domīgi sacīja Peters. - Jā, es saprotu, ko gribat teikt. Sajūta, it kā tiekam pakļauti masu hipnozei. Jā, manuprāt, tā mēs jūtamies.

-        Dabīgi būtu, ja cilvēki skaļi paustu savu neapmierinātību ar šeit notiekošo.

-        Jā. Jā, arī es tā uzskatu. Reizēm iedomājos, vai viņi nepielieto kādu triku.

-   Triku? Kā jūs to domājat?

-   Precīzāk sakot - narkotikas.

-   Kaut kādas zāles?

-   Jā. Saprotiet, tas varētu būt pilnīgi iespējams. Kaut ko pievieno ēdienam vai dzērienam, kaut ko, kas izraisa - kā lai pasaka - pakļāvību.

-   Vai tiešām ir tādi medikamenti?

-    Nu, tas nav tieši mans darba lauciņš. Bet ir medikamenti, kas cilvēku samierina ar situāciju, piemēram, ar gaidāmo operāciju. Vai ir tādas zāles, kas dod ilgstošu efektu un kas tajā pašā laikā nepasliktina veselību, es nezinu. Es tiecos domāt, ka zāles iedarbojas uz psihi. Nojaušu, ka daži no administrācijas ir kompetenti hipnozes un psiholoģijas zinātnēs un ka mēs, pašiem nemanot, tiekam nepārtraukti iespaidoti - cik mums ir labi, kādā labklājībā dzīvojam, ka beidzot esam sasnieguši iecerēto mērķi (lai kāds nu kuram tas būtu) un ka viss notiek pareizi. Saprotiet, cilvēki, kas pārliecināti par savu taisnību, var strādāt ļoti rezultatīvi.

-    Mēs nedrīkstam, klusu ciešot, samierināties! - dedzīgi iebilda Hilarija. - Ne uz mirkli nedrīkstam aizmirst, ka palikt šeit ir bīstami!

-   Kā domājūsu vīrs?

—      Toms? Es… ak, es nezinu. Viss ir tik sarežģīti. Es… — viņa aprāvās.

Hilarija tomēr nespēja būt pilnīgi atklāta pret šo vīrieti, kas iejūtīgi ieklausījās viņā. Jau desmito dienu viņa dzīvoja vienās telpās ar svešu cilvēku Tomasu Betertonu. Viņiem bija kopēja guļamistaba, un bezmiega naktīs Hilarija dzirdēja blakus gultā gulošā vīrieša smago elpu. Abi samierinājās ar uzspiesto situāciju kā neizbēgamu. Viņa bija blēde, spiedze, gatava tēlot lomu un izlikties par vienalga ko. Atklāti sakot, viņa neizprata Tomasu Betertonu. Viņš tai likās baiss piemērs, kas var notikt ar talantīgu jaunu cilvēku, kad tas vairākus mēnešus spiests dzīvot nomācošajā Centra atmosfērā. Katrā ziņā viņš nebija samierinājies ar likteni. Nejuzdams interesi par savu darbu, viņš, pēc Hilarijas domām, raizējās par nespēju koncentrēties tam. Tomass vairākkārt atkārtoja to, ko bi ja teicis pirmajā vakarā:

-   Es nespēju domāt. Šķiet, ka mana enerģija ir izsīkusi.

"Jā," Hilarija prātoja, "Toms Betertons ir ģēnijs un viņam visnepieciešamākā ir brīvības izjūta. Vienīgi juzdamies brīvs, viņš spēj radoši strādāt."

Vīrietis bija tuvu nervu sabrukumam. Dīvaini, bet Hilarijai viņš pievērsa maz uzmanības. Viņa to neinteresēja ne kā sieviete, ne kā draugs. Viņa šaubījās, vai Betertons pilnībā apzinās savas sievas nāvi un to pārdzīvo. Vienīgais, kas nemitīgi aizņēma viņa prātu, bija nevēlamā nebrīve. Viņš atkārtoja atkal un atkal:

-   Man jātiek prom, man jātiek, man jātiek!

Un reizēm:

— Es nezinu… Kā gan es to spētu? Kā var izkļūt no šejienes? Kā? Bet man tas jāizdara! Man vienkārši jātiek projām!

Arī Peters to teica, bet bija atšķirība. Peters runāja kā jauns, enerģijas pilns, noskaities, arī vīlies cilvēks, kas pārliecināts par sevi un izlēmis likt lietā visu atjautību, lai pretotos apstākļiem, kādos nonācis. Bet Toma Betertona dumpīgums izpaudās kā cilvēkam, kurš zaudējis jebkādu cerību un atrodas uz neprāta robežas, apmāts ar ideju aizbēgt. Bet, iespējams, Hilarija pēkšņi iedomājās, ka arī viņa pati un Peters pēc sešiem mēnešiem līdzināsies Betertonam. Iespējams, ka tas, kas sācies ar ciešu apņemšanos pretoties un saprātīgiem apsvērumiem, izvērsīsies neprātīgā izmisumā kā žurkai, kas nokļuvusi lamatās.

Hilarija alka, kaut varētu atklāti pārrunāt visu ar vīrieti, kas šobrīd stāvēja līdzās. Ja vien vina varētu atļauties sacīt: "Toms Be- tertons nav mans vīrs. Es par viņu neko nezinu. Nezinu, kāds viņš bija, pirms nonāca šeit, es viņu nepazīstu. Nespēju viņam palīdzēt, jo nezinu, ko teikt, ko darīt." Bet, tā kā viņai bija savs uzdevums, jāspēlē sava loma, viņa piesardzīgi bilda:

-   Toms man liekas kā svešinieks. Viņš man… neko nestāsta. Reizēm domāju, ka nebrīve, apziņa, ka esi ieslodzīts šeit, viņu novedīs līdz vājprātam.

-    Tas ir iespējams, - sausi noteica Peters. - Tā tas varētu iedarboties.

-    Bet sakiet… Jūs tik pārliecinoši runājat par iespējamo izkļūšanu no šejienes… Kā to varētu izdarīt?

-    Oliva, es nedomāju, ka mēs tā vienkārši parīt varētu aiziet. Viss jāapsver un rūpīgi jāizplāno. Cilvēki spēj izkļūt no visneiedomājamākajām situācijām. Daudzi autori to aprakstījuši arī šajā Atlantijas okeāna pusē, rakstījuši par cilvēkiem, kuri aizbēguši pat no Vācijas.

-   Tas noticis citos apstākļos.

-   Bet būtība ir tā pati. Ja ir ieeja, ir arī izeja. Protams, par tuneļa rakšanu nav runas, taču nav izslēgtas citas iespējas. Kā jau teicu - ir ieeja, ir izeja. Izdoma, maskēšanās, izlikšanās, blēdīšanās, piekukuļošana, uzpirkšana - ko tik nevar likt lietā. Tas jāapsver un jāpārdomā. Ziniet, ko es teikšu - es tikšu projām! Redzēsiet!

-   Ticu, ka jums veiksies, - viņa sacīja un piebilda: - Bet vai es spēšu?

—      Jā, ar jums ir citādi.

Vīrieša balsī bija jaušams apmulsums. Uz mirkli viņa nesaprata, kāpēc, bet tad atjauta, ka viņš bija domājis par to, kādēļ viņa atrodas šeit. Tika uzskatīts, ka vina iera- dusies, lai pievienotos mīļotajam vīram, un tādēļ nevarēja būt, ka viņa domā vienīgi par savu bēgšanu. Hilarija gandrīz bija gatava atklāt Peteram visu patiesību, taču piesardzība brīdināja nesteigties.

Viņa atsveicinājās un pameta jumta dārzu.

16. nodala

-   Labvakar, misis Betertona!

-   Labvakar, mis Džensone!

Slaidā, briļļainā jauniete izskatījās satraukta, acis aiz biezajiem stikliem zalgoja.

-         Šovakar paredzēta kopāsanākšana, - viņa paziņoja. — Mūs uzrunās pats direktors!

Sievietes elpa saviļņojumā aizrāvās.

-        Tas ir labi, - sacīja Endijs Peters, kurš stāvēja turpat tuvumā. — Esmu noilgojies iepazīties ar šo direktoru!

Mis Džensone uzmeta viņam nosodošu skatienu.

-        Direktors, - viņa bargi teica, — ir brīnišķīgs cilvēks!

Kad jaunkundze nozuda vienā no bezgalīgajiem baltajiem gaiteņiem, Endijs Peters klusi iesvilpās.

-   Vai tā notika, vai man tikai izlikās, ka viņa gandrīz uzsauca Heil Hitler?

-   Tā izklausījās.

-    Vistrakākais ir tas, ka nekad nezini, kur īsti nokļūsi. Ja tai brīdī, kad, puiciskā degsmē iededzies par visu tautu brālību, pametu Status, es būtu zinājis, ka nonākšu debesu sūtīta diktatora nagos… - Viņš izpleta rokas.

-   Tas vēl nav zināms, - Hilarija aizrādīja.

-   Es to saožu… gaisā, - Peters noteica.

-    O, - iesaucās Hilarija, - kā es priecājos, ka esmu jūs satikusi! - Viņa nosarka, sastopot vīrieša zobgalīgo skatienu. — Jūs esat tik jauks un parasts, - viņa izmisusi piemetināja.

Peters izskatījās uzjautrināts.

-   Tur, no kurienes es nāku, vārdam "parasts" nav tā pati nozīme, kas pie jums. Pie mums tā sauc viduvēju cilvēciņu.

-    Jūs zināt, ko es ar to gribēju teikt. Gribēju teikt, ka jūs esat normāls cilvēks. Ak kungs! Arī tas neizklausās diez cik jauki!

-   Jūs gribējāt teikt - parasts, normāls puisis? Ģēniji jums jau līdz kaklam?

-   Jā, bet arī jūs esat mainījies kopš ierašanās šeit. Vairs neesat tik sarūgtināts vai… naidīgs.

Viņš sadrūma.

-   Tā tikai liekas. Tas joprojām ir dziļi iekšā. Joprojām manī ir naids. Ticiet man, ir lietas, kas jāienīst!

~ II ~

Kopā sanākšana, kā to nosauca mis Džensone, notika tūlīt pēc vakariņām. Visi Centra darbinieki sapulcējās lekciju zālē.

Nepiedalījās tā saucamais tehniskais personāls: laboranti, baleta trupa, apkalpotāji un nedaudzās izskatīgās prostitūtas, kuras apkalpoja tos Centra vīriešus, kam nebija sievu, un netika pieskaitītas pārējam sieviešu personālam.

Hilarija sēdēja blakus Betertonam un ziņkāri gaidīja, kad uz paaugstinājuma parādīsies mītiskā figūra - direktors. Betertons, kad viņa par to apvaicājās, bija izvairīgi noteicis, ka tas ir cilvēks, kas pārvalda Centru.

-   Ārēji viņš ne ar ko neizceļas, - Tomass vēl bija piebildis, - tomēr atstāj neparasta cilvēka iespaidu. Patiesībā es viņu esmu redzējis vien pāris reižu. Viņš reti kad te ierodas. Viņš tiešām ir spilgta personība, to jūt ikviens, lai gan es nesaprotu, kāpēc.

No sajūsminātās mis Džensones vārdiem un citu sieviešu izteicieniem, Hilarijai bija izveidojies neskaidrs priekšstats par staltu vīrieti baltā apģērbā un ar sirmu bārdu - tāds Dievam līdzīgs tēls.

Tāpēc viņa bija bezgalīgi pārsteigta, kad, klātesošajiem pieceļoties kājās, uz paaugstinājuma uznāca tumšmatains, masīvas miesas būves pusmūža vīrietis, kas drīzāk atgādināja parastu biznesmeni no kādas Anglijas vidienes grāfistes. Nekas nenorādīja uz viņa tautību. Auditoriju viņš uzrunāja trīs valodās - franču, vācu vai angļu -, tekoši pārejot no vienas uz otru.

— Vispirms, - viņš iesāka, — sveiksim jaunos kolēģus, kas mums nesen pievienojās.

Tad viņš katram no tiem veltīja dažus pagodinošus vārdus.

Tad pievērsās Centra mērķiem un uzdevumiem.

Vēlāk, mēģinādama atcerēties viņa runu, Hilarija nevarēja atsaukt atmiņā, ko tieši vīrietis bija teicis. Varbūt tāpēc, ka frāzes lielākoties bija banālas un ne ar ko īpašu neizcēlās, lai gan klausīšanās brīdī runa bija likusies nozīmīga.

Hilarija atcerējās, ko reiz viņai tika stāstījusi draudzene, kas dzīvoja Vācijā pirms kara. Ziņkāres mudināta, viņa bija apmeklējusi mītiņu, lai dzirdētu Hitleru, un runas laikā, spēcīgu emociju pārņemta, izplūdusi histēriskās asarās. Viņa bija stāstījusi, cik patiess esot licies ik vārds klausoties un cik banāli tie izrādījušies vēlāk atceroties.

Kaut kas tamlīdzīgs notika tagad. Lai arī Hilarijai bija negatīva nostāja, viņa jutās saviļņota un pacilāta. Direktors runāja ļoti vienkāršos vārdos un galvenokārt par Jaunību, ar to domādams cilvēces nākotni.

— Uzkrātas mantiskās bagātības, prestižs, ietekmīgas dzimtas — tas viss ir pagātne. Šodien spēks ir jauno rokās. Spēks ir smadzenes. Kīmiku, fiziku, zinātnieku sma- ? ? 7 * 7

dzenes. No zinātnieku laboratorijām nāk spēks un vara pārveidot pasauli. Ar tādu varu jūs varēsiet teikt: "Pakļaujieties vai ejiet bojā!" Vara nedrīkst piederēt tai vai citai tautai. Varai jāpieder tiem, kas to rada. Mūsu Centrā koncentrēti visas pasaules dižākie prāti. Jūs šeit pulcējaties no dažādām zemeslodes vietām, līdzi atnesdami savas radošās idejas un zināšanas. Un līdz ar sevi atnesāt Jaunību! Neviens mūsu Centrā nav vecāks par četrdesmit pieciem gadiem. Kad pienāks laiks, mēs radīsim Trestu. Smadzeņu Trestu. Un kontrolēsim pasauli. Mēs diktēsim noteikumus kapitālistiem un monarhiem, un armijai, un industrijai. Mēs dosim pasaulei Pax Scienti- fica!

Viņš runāja vēl par daudz ko, par prātu skurbinošām idejām, bet ne jau tikai vārdi aizgrāba - tā bija paša oratora spēcīgā personība, kas aizrāva sapulcējušos citkārt vēsos un kritiskos prātus un izraisīja emocijas.

Kad Direktors negaidīti krasi beidza runu, nokliedzot: "Drosme un Uzvara! Arla- bunakti!", Hilarija pameta zāli, juzdamās kā eksaltētā sapnī, arī apkārtējo sejās atspoguļojās līdzīgas jūtas. Viņa pamanīja Eriksonu — galva triumfāli izslieta, gaiši zilās acis staroja.

Viņa sajuta Endija Petera rokas pieskārienu un dzirdēja viņa balsi nočukstam:

- Uzkāpsim jumta dārzā. Mums nepieciešams ieelpot tīru gaisu.

Nepārmijot ne vārda, viņi ar liftu uzbrauca augšā un, izgājuši ārā, apstājās palmu pakājē zem zvaigžņotajām debesīm. Peters dziļi ievilka elpu.

—      Jā, — viņš sacīja, — tieši tas šobrīd nepieciešams. Svaigs gaiss, lai kliedētu glorificēto apmātību!

Hilarija smagi nopūtās. Viņa kavējās atgriezties realitātē.

Peters viņu viegli sapurināja.

—      Mostieties, Oliva!

-   Glorificēta apmātība… - atkārtoja Hilarija. - Tieši tā bija.

—      Es teicu, Oliva, atmostieties, esiet atkal pati! Atgriezieties īstenībā! Kad pašsla- vināšanas gāzes indīgais iespaids beigsies, jūs sapratīsiet, ka dzirdējāt vienīgi vecum vecu frāžu mistrojumu.

-     Bet izklausījās jauki - tas par cēlo ideālu mērķiem.

-   Pie joda ideālus! Lai runā fakti! Jaunība un Smadzenes — slava, slava, aleluja! Bet kas tad ir jaunība un smadzenes? Helga Nīdheima, šī cietsirdīgā egoiste? Tork- vils Eriksons, nepraktiskais sapņotājs? Doktors Barons, kas būtu ar mieru pārdot savu vecomāti pašam velnam, lai tiktu pie labas aparatūras? Vai es, parasts puisis - kā pati mani nodēvējāt kas labi prot apieties ar mēģenēm un mikroskopu, bet nespētu prasmīgi vadīt pat nelielu biroju, ja trūktu norādījumu, kā to darīt? Ņemsim jūsu vīru — jā, diemžēl man tas jāsaka -, cilvēku, kura nervi pagalam sabeigti un kurš ne par ko citu nespēj domāt, kā vienīgi par to, vai viņa nespēju neatmaskos un vai viņš netiks sodīts. Es minēju tikai tos cilvēkus, kurus abi pazīstam, taču pārējie ir tādi paši, vismaz tie, ar kuriem šeit sastopos. Jā, daži no viņiem ir ģēniji, sasodīti talantīgi savā nozarē, bet kā pasaules pārvaldītāji? Pie velna, nelieciet man smieties! Kaitīgas stulbības - to bijām spiesti noklausīties!

Hilarija piesēda uz aizsargbarjeras betona pamatnes un pārvilka plaukstu pār pieri.

—     Ziniet, - viņa sacīja, — esmu pārliecināta, ka jums taisnība… taču tie apmātības mākoņi nekliedējas. Kā viņš to panāca? Vai viņš runāja, būdams pārliecināts par savu taisnību? Kā gan citādi.

Peters drūmi sacīja:

-  Manuprāt, tas viss allaž beidzas ar vienu - vājprātīgais, kas pārliecināts, ka ir Dievs.

Hilarija domīgi piekrita:

-        Ari es ta uzskatu, un tomēr tas šķiet tik neticami.

-        Bet tā notiek, dārgā. Cilvēces vēsturē tā noticis atkal un atkal. Un tas iespaido. Šovakar pats to piedzīvoju, gandrīz aizrāvos. Un arī jūs esat aizgrābta. Ja es jūs nebūtu atvedis šurp… — viņš aprāvās. — Man nevajadzēja to darīt. Ko teiks Betertons? Viņam tas liksies savādi.

-   Šaubos, vai viņš to vispār pamanīja.

Peters līdzjūtīgi nolūkojās sievietē.

-        Man no tiesas žēl, Oliva. Tam jābūt sasodīti smagi - redzēt, kā viņš arvien vairāk slīgst depresijā.

Hilarija kaisli iesaucās:

-          Mums jātiek projām! Mums jātiek! Jātiek!

-   Mēs to izdarīsim!

-         Jau iepriekš tā teicāt, bet nekas nemainās!

-   Šis tas tiek darīts. Es neslinkoju.

Viņa izbrīnīta paskatījās Peterā.

-        Precīza plāna vēl nav, bet es darbojos. Ir daudz neapmierināto, daudz, daudz vairāk, nekā mūsu dievam līdzīgais Herr Di- rector spētu nojaust. Centrā strādājošo vidū, es gribēju teikt. Ne jau visu atsver ēdiens un nauda, luksusapstākļi un sievietes. Apsolu, ka dabūšu jūs ārā no šejienes, Oliva!

-   Arī Tomu?

Petera seja apmācās.

-        Paklausieties, Oliva, un noticiet man — Tomasam Betertonam vislabāk būtu palikt šeit. Viņš… - Peters vilcinājās. - Šeit viņš ir lielākā drošībā, nekā ārpasaulē.

-   Drošībā? Dīvaina doma.

-   Drošībā. Es apzināti lietoju šo vārdu.

Hilarija savilka pieri.

-         Nesaprotu, kā jūs to domājat. Toms nav… Jūs taču neuzskatāt, ka viņš ir galīgi nojūdzies?

-        Nē, viņš ir uzbudināts, bet galvoju, ka Toms Betertons ir pie pilna saprāta tikpat lielā mērā, kā jūs vai es.

-         Tad kāpēc apgalvojat, ka šeit viņam drošāk?

Peters lēnām sacīja:

-   Ziniet, sprosts ir ļoti droša vieta.

-        Ak nē! - iesaucās Hilarija. - Nesakiet, ka jūs tiešām tā domājat! Nesakiet, ka masu hipnoze vai suģestija, vai vienalga kas ir iedarbojusies arī uz jums! Drošība, padevība, apmātība! Mums pret to jācīnās! Mums vajag gribēt atbrīvoties!

-   Jā, zinu, - Peters lēni iesāka. - Bet…

-   Katrā ziņā Toms tikpat izmisīgi kā mēs vēlas tikt projām no šejienes.

-    Toms var nesaprast, kur viņam būtu labāk.

Pēkšņi Hilarija atcerējās Toma neskaidros mājienus. Ja viņš tiešām izpaudis slepenu informāciju, par to nāksies atbildēt tiesas priekšā - tieši to Peters bija domājis, taču Hilarijai bija cits viedoklis: labāk tikt notiesātam, nekā palikt šeit! Viņa ietiepīgi atkārtoja:

-   Arī Tomam jānāk līdzi.

Viņu pārsteidza Petera rūgtais tonis, kad tas negaidot piekrita:

-   Lai notiek pēc jūsu prāta. Es jūs brīdināju. Vēlētos saprast, kāda velna pēc jūs tā rūpējaties par šo cilvēku!

Apmulsusi viņa raudzījās jaunajā vīrietī. Vārdi jau spraucās starp lūpām, tomēr viņa savaldījās. Viņa būtu gribējusi teikt: "Es nerūpējos par viņu. Toms Betertons man nav nekas. Viņš bija citas sievietes vīrs un es uzņēmos saistības." Vēl viņa būtu pie- bildusi: "Ak, jūs nepraša! Ja šeit ir kāds, par kuru esmu norūpējusies, tad tas esat jūs…"

-        Vai izklaidējies ar savu padevīgo amerikāni? — Toms Betertons izmeta, kad Hilarija ienāca guļamistabā. Viņš zvilnēja gultā un smēķēja.

Hilarija viegli pietvīka.

-        Mēs kopā atbraucām uz šejieni, un mūs vieno līdzīgi uzskati par dažām lietām.

Betertons iesmējās.

-        O, es tev neko nepārmetu! - Pirmo reizi, kopš viņas ierašanās, Betertons Hilariju atklāti nopētīja. - Tu esi izskatīga sieviete, Oliva, — viņš atzinīgi sacīja.

No paša sākuma Hilarija uzstāja, lai viņš to sauc savas sievas vārdā.

-        Jā, sasodīti izskatīga, - vīrietis atkārtoja, pārlaizdams vērtējošu skatienu viņas augumam. - Es to uzreiz ievēroju. Taču tā nu ir, nejau es tevi interesēju.

-        Varbūt tā ir labāk, - Hilarija sausi noteica.

-        Mana dārgā, esmu pilnīgi normāls vīrietis vai, jāsaka atklāti, tāds biju. Dievs vien zina, kāds esmu tagad.

Hilarija piemetās uz gultas malas.

-   Kas notiek ar tevi, Tom?

-        Es pateikšu. Es nespēju koncentrēties. Kā zinātnieks esmu beidzies. Šī vieta…

-         Bet pārējie, lielākā daļa — vai viņi nejūtas līdzīgi?

-   Viņi visi ir viens nejūtīgs bars.

-        Daži no viņiem tomēr ir pietiekami jūtīgi,- Hilari ja iebilda un turpināja: - Šeit tev pietrūkst draugu, patiesi uzticama drauga.

-         Nu jā, ir Marčisons. Kaut gan viņš ir bezgala garlaicīgs tips. Pēdējā laikā labi saprotos arTorkvilu Eriksonu.

-        Tiešām? - Zināmu iemeslu dēļ Hilarija bija pārsteigta.

-         Jā. Tik tiešām, viņš ir apbrīnojams. Vēlētos, kaut man būtu vina smadzenes.

-         Eriksons ir diezgan dīvaina persona. Mani viņš biedē.

-        Biedē? Torkvils? Šis puisis ir maigs kā zīds. Kā bērns dažā ziņā. Nepazīst pasauli.

-        Lai nu tā būtu, taču es no viņa baidos, - Hilarija stūrgalvīgi atkārtoja.

-   Arī tavi nervi, šķiet, sabeigti.

-        Vēl nē, bet domāju, ka drīz būs. Tom, nesadraudzējies pārāk cieši ar Torkvilu Eriksonu.

Viņš iepleta acis.

-   Kāpēc gan ne?

-   Nezinu. Vienkārši man ir nojauta.

17. nodala

Leblāns paraustīja plecus.

-   Viņi ir pametuši Āfriku, tas nu ir droši.

-   Nav droši.

-         Viss uz to norāda. - Francūzis pakratīja galvu. - Galu galā mēs zinām, ar ko viņi ir saistījušies.

-        Ja viņi saistīti ar tiem, par kuriem mēs domājam, kāpēc virzīties cauri Āfrikai? Vienkāršāk būtu no jebkuras citas vietas Eiropā.

-        Taisnība. Taču ir vēl cits iemesls. Neviens nebūtu gaidījis, ka viņi sapulcēsies Āfrikā un tad dosies tālāk.

-        Es joprojām uzskatu, ka te slēpjas kas vairāk, - Džeseps palika pie sava. — Turklāt tikai neliels lidaparāts varēja izmantot to lidlauku. Lidmašīnai vajadzētu nolaisties un uzpildīt degvielu, pirms šķērsot Vidusjūru. Un, ja tā, tad ir iespējams izsekot, kur tas noticis.

-        Mon cher, esam pārbaudījuši visas iespējamās vietas, un visur…

-        Geigera skaitītājiem galu galā ir kaut kas jāuzrāda. Pārbaudāmo lidmašīnu skaits nav liels. Radioaktīvitāte norādītu, kurā virzienā devusies meklējamā lidmašīna…

-       Ja jūsu aģentam būs radusies izdevība izmantot aerosolu. Ak vai! Tik neskaitāmi "ja".

-        Mēs to noskaidrosim, — Džeseps stūrgalvīgi sacīja. - Es domāju…

-Jā?

-        Mēs pieņēmām, ka viņi devās uz ziemeļiem, Vidusjūras virzienā, bet ja viņi lidoja uz dienvidiem?

-        Maldinošs gājiens? Bet uz kurieni tad viņi lidoja? Tur priekšā ir Atlaskalni, aiz tiem - tuksnesis.

-        Kungs, vai būs tā, kā apsolīji? Degvielas uzpildes stacija Amerikā, Čikāgā? Vai tas ir noteikti?

-         Jā, Muhamed, tas ir noteikti, ja izkļūsim no šejienes.

-   Ja tāda būs Allāha griba.

-        Cerēsim, ka Allāhs grib, lai tev piederētu benzīntanks Čikāgā. Starp citu, kāpēc tieši Čikāgā?

-        Manas sievas brālis devās uz Ameriku, un viņam ir benzīntanks Čikāgā. Vai man visu mūžu jāatpaliek? Šeit gan labi maksā, ir apģērbi un sievietes, taču - tas nav tas. Tā nav Amerika.

Peters domīgi raudzījās pašapzinīgajā sejā. Muhameds baltajās drēbēs atstāja visnotaļ cienīgu iespaidu. Cik dīvainas vēlmes aizņem cilvēka prātu!

-        Nezinu, vai no tavas puses tā ir saprātīga vēlēšanās, - viņš nopūtās, bet lai nu tā būtu. Protams, ja mūs atklās…

Melnajā sejā atplauka plats smaids, atsedzot žilbinoši baltus zobus.

-        Tad tās būs beigas… man noteikti. Jūs, kungs, varbūt paliksiet dzīvs, jo esat vēr- tīgs.

-        Šeit diezgan viegli izrīkojas ar cilvēku dzīvībām, vai ne?

Otrs nicīgi noraustīja plecus.

-   Kas ir nāve? Arī tā ir Allāha griba.

-   Vai saprati, kas tev būs jādara?

-         Sapratu, kungs. Kad satumsīs, man jūs jāuzved uz jumta. Pirms tam jūsu istabā jānoliek drēbes, kādas valkāju es un pārējie kalpotāji. Pēc tam… viss pārējais.

- Pareizi. Tagad es iziešu no lifta. Kāds var ievērot, ka braukājam augšā lejā. Kāds var aizdomāties.

Notika deju vakars. Endijs Peters dejoja ar mis Džensoni. Cieši piekļāvis meiteni krūtīm, viņš, šķiet, kaut ko čukstēja tai ausī. Kad pāris lēni dejoja garām malā stāvošajai Hilarijai, Peters noķēra viņas skatienu un piemiedza ar aci.

Iekodusi lūpā, lai nepasmaidītu, Hilarija spēji novērsās.

Ieraudzījusi Betertonu, kas telpas pretējā pusē dzīvi sarunājās ar Torkvilu Eriksonu, viņa sarauca pieri.

—     Negribat padejot ar mani, Oliva? - Viņai blakus nostājās Marčisons.

—         Labprāt, Saimon!

—     Ņemiet vērā, ka neesmu diez cik iz- veicīgs dejotājs, - viņš brīdināja.

Hilarija uzmanījās, lai neliktu soli tur, kur viņš varēja tai uzkāpt uz kājas.

-        Pamatīga izvingrinašanas, es teiktu, - Marčisons teica, nedaudz aizelsies. Viņš kustējās ļoti enerģiski.

-   Jūsu tērps ir apburošs, Oliva!

Viņa runas maniere atgādināja frāzes no vecmodīga romāna.

-        Es priecājos, ka tas jums patīk, - attrauca Hilarija.

-   No Modes salona?

Apspiezdama vēlēšanos atcirst: "No kurienes gan vēl?", viņa īsi noteica:

-Jā.

-        Jāsaka, - elsa Marčisons, grūdieniem virzīdams partneri, - mēs tiekam lieliski aprūpēti. Vakar tieši par to runājām ar Bjan- ku. Sit pušu vislielākās labklājības valstis. Ne rūpju par naudu, ne nodokļiem vai dzīvokļa remontu un tā uzturēšanu kārtībā. Viss tiek izdarīts jūsu vietā. Es teiktu - brīnišķīgi dzīves apstākļi sievietei.

-   Bjanka arī ir ar visu apmierināta?

-        Nu, sākumā bija tāda nemierīga, taču patlaban jūtas visnotaļ apmierināta. Iesaistījusies dažādās komitejās, organizē pasākumus, debates un lekcijas. Viņa sūdzas, ka jūs maz kur piedalāties.

-        Baidos, ka neesmu no aktīvajām, Sai- mon. Esmu diezgan kūtra.

-   Nu jā, bet jums, meitenēm, jāturas kopā, lai vienādi vai citādi kavētu laiku. Es negribēju teikt tieši kavēt laiku, bet…

-   Ar kaut ko nodarbotos? - Hilarija palīdzēja.

-     Jā… Manuprāt, moderna sieviete tā vien alkst kaut ko uzsākt. Es pilnīgi saprotu, ka tādas sievietes kā jūs un Bjanka zināmā mērā ziedojāties, ierodoties šeit, — jūs, paldies Dievam, neesat zinātnieces! Ak, šīs zinātnieces! Kaut kas neiespējams… lielākā daļa no viņām! Es Bjankai teicu: "Dod Olivai laiku, gan viņa piemērosies." Jāpaiet kādam laiciņam, lai pierastu pie šīs vietas. Dažiem sākumā rodas klaustrofobiska izjūta. Bet tas pāriet… tas pāriet…

-   Gribat teikt - pie visa pierod?

-    Nu… daži cilvēki ir jūtīgāki. Toms, piemēram, šķiet, pārdzīvo smagāk. Jā, bet, kur tad šovakar ir Toms? Ak jā, redzu - sarunājas ar Torkvilu. Abi kļuvuši gluži vai nešķirami.

-    Es vēlētos, kaut tā nebūtu. Saprotiet, man neliekas, ka viņiem ir daudz kas kopīgs.

-   Jaunais puisis liekas savaldzināts. Viņš burtiski neatkāpjas no Toma ne soli.

-   Esmu to ievērojusi. Brīnos, kāpēc?

-   Torkvilam allaž ir kāda dīvaina ideja, ar kuru viņš alkst dalīties. Man grūti sekot tā puiša domu gājienam - viņa angļu valoda nav pietiekami laba. Bet Toms viņā ieklausās un izrāda sapratni.

Mūzika apklusa. Pienāca Endijs Peters un uzlūdza Hilariju uz nākamo deju.

-   Es ievēroju jūsu ciešanas, - viņš pavīpsnāja. - Vai Saimons bieži uzkāpa jums uz kājas?

-   Es centos izvairīties.

-   Vai pamanījāt, ka sāku darboties?

-   Ar Džensoni? - Hilarija ironizēja.

-     Jā. Manuprāt, varu bez pārmērīgas kautrības teikt, ka esmu guvis panākumus, acīmredzamus panākumus šajā laukā. Šīs neizskatīgās, neveiklās, tuvredzīgās jaunietes ir tik atsaucīgas, ja prot saprasties ar viņām.

-   Jūs noteikti atstājāt uz viņu iespaidu.

-   Tāds bija plāns. Šī meitene, Oliva, ja ar viņu pareizi apietas, var izrādīties ļoti noderīga. Viņa ir lietas kursā par visu, kas šeit notiek. Piemēram, rīt šeit tiks uzņemtas VIP personas, kas kaut kādā veidā saistītas ar projektu. Doktori, daži valdības pārstāvji un vēl viens vai divi bagāti mecenāti.

-   Endij… vai domājat, ka varētu rasties izdevība…

-    Nē, nedomāju. Varu derēt, ka par to parūpēsies. Tā ka nelolojiet veltas cerības. Bet var gadīties, ka rodas kāda ideja. Un nākamajā reizē… kaut kas var atgadīties. Tik ilgi, kamēr Džensone ēdīs man no rokas, es no viņas iegūšu daudz nozīmīgas informācijas.

-   Cik daudzi no tiem, kas ieradīsies, zina, kas šeit notiek īstenībā?

-    Par mums, par Centra mērķiem? Domāju, ka neviens. Viņi tikai inspicēs šo vietu un apmeklēs medicīniski pētnieciskās laboratorijas. Šī celtne ar nodomu būvēta kā labirints. Neviens ienākot neapzinās tās apjomu. Cik esmu uzzinājis, šeit ir piebūves - noslēgtas un nepieejamas.

-   Izklausās neticami!

-   Jā, tā vien šķiet, ka esam nokļuvuši pavisam citā realitātē. Vai esat ievērojusi, ka šeit nemana bērnus? Kaut gan - paldies Dievam, ka vinu šeit nav. Varat būt laimī- ga, ka jums nav bērnu.

Peters juta, kā sieviete saspringst.

-   Es… es atvainojos… es izteicos aplami! - Viņš vadīja savu partneri no deju laukuma uz sēdekļiem, kas bija salikti gar sienu.

- Es atvainojos, - viņš atkārtoja. - Es jūs sāpināju, vai ne?

-      Nē, nekas… nejūtieties vainīgs. Man bija bērns… un nomira. Tā, lūk.

-     Jums bija bērns? — viņš pārsteigts pārjautāja. - Es domāju, ka ar Betertonu esat precējušies tikai sešus mēnešus!

Oliva nosarka un ātri sacīja:

-    Jā, tiesa. Taču es… es biju precējusies pirms laulībām ar Tomu. No pirmā vīra izšķīros.

» _ ~

-    Ak ta. Saja vieta visnepatikamakais ir tas, ka mēs neviens nezinām neko par otra dzīvi pirms nokļūšanas šeit, un tā gadās pateikt kaut ko aplamu. Dažreiz mani pārņem dīvaina sajūta, ka patiesībā es jūs it nemaz nepazīstu.

-    Un es jūs. Kāda bija jūsu bērnība… kur atrodas jūsu ģimene…

-    Es uzaugu zinātnieku ģimenē. No mēģenēm barots, varētu teikt. Neviens ne par ko citu nedomāja, kā vienīgi par zinātni. Taču es nebiju ģimenes talantīgākā atvase. Ģenialitāte izpaudās citā.

' - Kurā ?

-     Meitenē. Viņa būtu kļuvusi par otru Kirī kundzi. Viņa spētu atklāt zinātnē jaunus horizontus. Viņa bija izcila.

-   Bija? Kas ar viņu notika?

-   Viņu nogalināja, — Peters strupi atbildēja.

Hilarija iedomājās kādu kara laika traģēdiju. Viņa maigi sacīja:

-   Jūs tas joprojām sāpina?

-   Vairāk par visu.

Viņš strauji piecēlās.

-        Nerunāsim par to — mums ir grūtības tieši šeit un tagad. Paskatieties uz mūsu norvēģu draudziņu! Izņemot acu izteiksmi, viņš vienmēr liekas kā no koka iztēsts. Turklāt vēl tā jokainā stīvā paklanīšanās - it kā viņu kāds parautu aiz auklas.

-        Tā liekas tāpēc, ka viņš ir kalsns un gara auguma.

-        Nav nemaz tik garš. Apmēram manā augumā - piecas pēdas vienpadsmit collas, varbūt sešas pēdas, ne vairāk.

-   Diezgan nenoteikti.

-        Kā viss, ko ieraksta pasēs. Ņemsim šo pašu Eriksonu: sešas pēdas, blondi mati, zilas acis, iegarena seja, manieres stīvas, deguns viduvējs, mute parasta. Ja vēl piebilstam to, kas pasē netiek minēts: runā pareizi, bet pedantiski - un viņa apraksts tā arī neko neizteiks par to, kas patiesībā Torkvils ir par cilvēku… Kas noticis?

-   Nekas.

Hilarija raudzījās pāri telpai uz Eriksonu. Kā tika aprakstīts Boriss Glidrs? Tieši tā viņu bija raksturojis Džeseps. Vārds vārdā. Vai tāpēc Torkvila Eriksona tuvumā viņa izjuta satraukumu? Vai iespējams, ka…

Asi pagriezusies pret Peteru, Hilarija satraukti jautāja:

-        Viņš taču ir Eriksons? Vai varētu būt, ka viņš ir kāds cits?

Peters brīnījās:

-   Kāds cits? Kas?

-        Man ienāca prātā, vismaz es tā iedomājos, vai viņš nevarētu būt ieradies šeit, uzdodamies par Torkvilu Eriksonu?

Peters apsvēra atbildi.

-        Domāju, ka ne. Nedomāju, ka tas būtu iespējams. Eriksons ir zinātnieks… Katrā ziņā, Eriksona vārds ir plaši pazīstams.

-        Bet šeit viņu neviens nav personīgi pazinis agrāk… Es domāju, ka viņš tikpat labi varētu būt kāds cits.

-        Jūsuprāt, Eriksons varētu būt cilvēks, kas dzīvo dubultdzīvi? Jā, iespējams, tomēr tā neizskatās.

-   Nē, patiešām, nē.

Protams, Eriksons nebija Boriss Glidrs. Bet kāpēc Oliva Betertona tik intensīvi brīdināja Tomu no Borisa? Vai viņa zināja, ka

Boriss devies ceļā uz Centru? Ja pieņem, ka cilvēks, kas ieradās Londonā un nosauca sevi par Borisu Glidru, nemaz nebija Boriss Glidrs? Ja pieņem, ka viņš bija Torkvils Eriksons? Personas apraksts saskanēja. Kopš ierašanās Centrā šis cilvēks pievērsa pastiprinātu uzmanību Tomam Betertonam. Hilarija bija pārliecināta, ka Eriksons ir bīstams cilvēks - nekad nevarēja zināt, ko sevī slēpj viņa gaiši zilo acu atsvešinātais skatiens…

Hilarija nodrebinājās.

-   Oliva, kas noticis? Kas jūs satraucis?

-    Nekas. Skatieties, direktora vietnieks grasās kaut ko paziņot!

Doktors Nilsons pacēla roku, lai pievērstu klātesošo uzmanību. Stāvēdams uz paaugstinājuma, viņš teica mikrofonā:

-    Draugi un kolēģi! Jūs tiekat lūgti rīt uzkavēties ēkas Avārijas spārnā. Lūdzu, rīt pulksten vienpadsmitos no rīta sanāciet kopā, notiks pārbaude. Avārijas situācija ilgs tikai divdesmit četras stundas. Atvainojos par sagādātajām neērtībām. Paziņojums ir uz informācijas dēļa.

Saglabājot sejā smaidu, Nilsons pameta zāli. Orķestris atsāka spēlēt deju mūziku.

- Man jāturpina izklaidēt Džensone, - sarosījās Peters. - Redzu viņu stāvam pie pilāra un alkaini lūkojamies apkārt. Man viņa jāizprašņā, kas tas par Avārijas spārnu.

Viņš aizgāja. Hilarija apsēdās un prātoja, vai viņa ir muļķe, kas iztēlojas nezin ko. Torkvils Eriksons? Vai Boriss Glidrs?

~ IV ~

Pārbaude notika Lekciju zālē. Cits pēc cita tika nosaukti uzvārdi. Neviena netrūka. Tad visi sastājās kolonnā un marša solī devās uz priekšu. Gājiens virzījās pa līkumotajiem labirinta gaiteņiem. Hilarija, soļodama blakus Peteram, zināja, ka viņam plaukstā paslēpts mazs kompass. Tā viņš, nevienam nemanot, kontrolēja virzienu.

- Šobrīd tam nav lielas nozīmes, - viņš klusā balsī paskaidroja Hilarijai, - taču var noderēt turpmāk.

Pēdējā gaiteņa galā bija durvis; tām atveroties, visiem lika apstāties. Peters izvilka no kabatas cigarešu etviju, bet tūlīt atskanēja van Heidema pavēlošā balss:

-   Ludzu, nesmeket! Jūs tikāt brīdināti!

-   Atvainojos, kungs!

Peters pavilcinājās, tad ielika etviju kabatā. Viņiem lika doties uz priekšu.

-        Kā aitu bars, - Hilarija ar pretīgumu nočukstēja.

-        Galvu augšā, - nomurmināja Peters. — Mē-ē, mē-ē, melnā aita pārējo starpā, tai padomā nedarbi!

Hilarija viņam uzsmaidīja.

-        Sieviešu guļamtelpa pa labi, - paziņoja mis Džensone un lika dāmām sekot.

Vīrieši aizsoļoja pa kreisi.

Guļamtelpa izrādījās plaša zāle, higiēniski spoža kā slimnīcas palāta. Gar sienām bija izvietotas gultas ar plastikāta aizkariem, kurus varēja aizvilkt, ja vēlējās norobežoties no pārējiem. Pie katras gultas atradās aizslēdzams skapītis.

-        Varbūt uzskatāt, ka iekārtojums ir pārāk pieticīgs, - mis Džensone turpināja skaidrot, - tomēr tas nav primitīvs. Vannas istabas un tualetes ir pa labi. Durvis gu- ļamtelpas galā ved uz kopējo dzīvojamo istabu .

Kopējā dzīvojamā istaba, kur visi pēcāk sapulcējās, izrādījās skopi mēbelēta un atgādināja lidostas uzgaidāmo telpu. Vienā pusē bija bārs un lete ar uzkodām. Pretējo sienu aizņēma grāmatu plaukti.

Diena aizritēja samērā patīkami. Uz neliela portatīvā ekrāna tika demonstrētas filmas.

Apgaismojums atgādināja dienasgaismu, tas lika piemirst, ka telpām nav logu. Vakarpusē apgaismojums mainījās - tas kļuva neuzbāzīgi maigs un krēslains.

-   Asprātīgi, - atzinīgi secināja Peters. - Tas ļauj līdz minimumam samazināt bailes, ka esi dzīvs iemūrēts.

"Cik mēs esam bezspēcīgi," prātoja Hilarija. Kaut kur pavisam netālu sapulcējušies cilvēki no ārpasaules, un nekādu iespēju ar viņiem kontaktēties vai lūgt palīdzību. Kā parasti, viss ir cietsirdīgi un lietpratīgi izplānots."

Peters sēdēja blakus mis Džensonei. Hilarija aicināja Marčisonus uzspēlēt bridžu. Toms Betertons atteicās, aizbildinādamies, ka nespēj koncentrēties, doktors Barons pievienojās kā ceturtais.

Dīvaini, bet spēle Hilariju aizrāva. Bija jau pāri pusvienpadsmitiem, kad trešais robers beidzās, vina un doktors Barons uzvarēja.

-   Tā bija patīkama partija, - viņa atzinās, tad paskatījās rokas pulkstenī. - Jau diezgan vēls. Manuprāt, VIP personas jau būs pametušas šo vietu. Vai varbūt viņi pavadīs nakti šeit?

-   īsti nezinu, - atbildēja Saimons Marčisons. - Manuprāt, viens vai divi sevišķi kritiski noskaņoti mediķi paliks ilgāk. Bet katrā ziņā rīt līdz pusdienlaikam visi būs projām.

-     Un mēs atkal ieklausimies ikdienas ritmā?

-    Jā, ar laiku. Šīs ārkārtas reizes atstāj nospiedošu iespaidu uz mūsu darba ritmu.

-   Tomēr viss tiek teicami nokārtots, - situāciju atzinīgi vērtēja Bjanka.

Hilarija un Bjanka piecēlās no bridža galda un atvadījās no abiem partneriem. Pie ieejas pustumšajā guļamtelpā Hilarija nedaudz atpalika no misis Saimonas un pēkšņi sajuta kādu viegli aizskaram augšdelmu.

Hilarija asi apcirtās apkārt un atradās aci pret aci ar tumšādainu kalpotāju.

Viņš klusā un satrauktā balsī franciski sacīja:

-   S'il vous plait, Madame[25], nāciet man līdzi!

-   Līdzi? Uz kurieni?

-   Lūdzu, esiet tik laipna un sekojiet man.

Mirkli viņa neizlēmīgi vilcinājās.

Bjanka bija iegājusi guļamistabā. Kopējā

dzīvojamā istabā daži vēl sarunājās.

Atkal neuzbāzīgs pieskāriens rokai.

-   Nāciet, kundze!

Viņš paspēra dažus soļus, apstājās un, viegli paklanījies, gaidīja Hilariju. vSaubī- damās viņa sekoja kalpotājam.

Hilarija ievēroja, ka vīrieša apģērbs ir daudz greznāks par pārējo apkalpotāju drēbēm — to rotāja zeltītas treses.

Viņš izveda Hilariju pa mazām durvīm dzīvojamās istabas kaktā, pēc tam viņi gāja tālāk pa nemainīgi baltajiem gaiteņiem. Viņa prātoja, ka tas nav tas pats ceļš, ko bija mērojusi kopā ar pārējiem, lai gan īsti pārliecināta nejutās - pārāk līdzīgi bija koridori. Vienu brīdi viņa gidam kaut ko pajautāja, taču tas nepacietīgi papurināja galvu un steidzās uz priekšu.

Kāda gaiteņa galā viņš apstājās un nospieda pogu sienā. Panelis paslīdēja sānis, atklājot ieeju liftā. Kalpotājs pamāja Hilarijai, viņa sekoja aicinājumam, un lifts traucās augšup.

Hilarija asi noprasīja:

-   Uz kurieni jūs mani vedat?

Kalpotājs cienīgi pavērās viņā un pārmetoši sacīja:

-   Pie kunga, kundze. Jums tiek parādīts liels gods.

-   Pie direktora, jūs gribējāt teikt?

-   Pie kunga…

Lifts apstājās. Kalpotājs atvēra durvis un aicināja Hilariju iziet. Tad viņi gāja pa kādu gaiteni, līdz nonāca pie durvīm. Gids pieklauvēja, un tās atvērās. Vēl viena melna, bezkaislīga seja un balts tērps ar zeltītām tresēm.

Hilarija šķērsoja ar sarkanu tepiķi izklātu priekštelpu un nonāca līdz pretējai sienai, kuru sedza smagas portjeras; pavadonis tās atrāva, Hilarija spēra soli uz priekšu un negaidīti attapās austrumnieciski iekārtotā, greznā telpā. Zemi dīvāni, kafijas galdiņi, pie sienām izsmalcināti gobelēni. Un bezgalīgā izbrīnā viņa skatījās cilvēkā, kas sēdēja uz viena no dīvāniem. Maza auguma, dzeltenu ādu, krunkains, vecs. Hilarija nespēja noticēt savām acīm - viņai uzsmaidīja misters Aristids.

18. nodala

—      Asseyez-vous, chere Mctdame*, - sacīja misters Aristids.

Viņš pamāja ar sīka zvēriņa ķepai līdzīgo roku, un Hilarija kā sapnī piegāja tuvāk un apsēdās uz pretējā dīvāna. Vecis nokla- dzināja īsu smiekliņu.

—Esat pārsteigta? - viņš jautāja. — Negaidījāt?

—      Nē, patiešām, - izstomīja Hilarija. - Es nekad nebūtu iedomājusies… es brīnos…

Bet tad viņa pārstāja brīnīties. Mistera Aristida pēkšņā parādīšanās izrāva Hilariju no sirreālās pasaules, kurā viņa bija dzīvojusi beidzamajās nedēļās. Tagad viņa saprata, kāpēc Centrs bija licies tik nereāls - tas bija nereāls. Tas nekad nav bijis tas, par ko izlikās. Arī Herr Director ar savu patētisko runu nebija reāls — vienīgi fikcija, lai slēptu patiesību. Un patiesība bija šeit, šajā slepenajā, austrumnieciski iekārtotajā telpā, kurā uz dīvāna sēdēja sīka auguma vecis un uzjautrināti smējās. Misters Aristids kā centrālā figūra, un viss tapa skaidrs - skaudri, lietiski un… ikdieniški.

—      Tagad saprotu, - Hilarija ierunājās. - Šeit viss… tas viss ir jūsu?

—      Jā, kundze.

—      Bet direktors? Tā saucamais direktors?

— Teicami ar visu tiek galā, - misters Aristids atzinīgi māja ar galvu. — Es viņam maksāju labu algu. Agrāk viņš vadīja rivai- velistu [26] sapulces.

Kādu brīdi viņš klusējot smēķēja. Hilarijai nebija ko teikt.

—      Jums priekšā ir turku saldumi, kundze. Arī citi gardumi, cienājieties.

Un atkal iestājās klusums.

Tad Aristids ierunājās:

—      Es, kundze, esmu filantrops. Kā noprotat, esmu bagāts. Viens no visbagātākajiem, pareizāk sakot - visbagātākais cilvēks mūsdienu pasaulē. Bagātība uzliek pienākumu kalpot cilvēcei. Šeit, šajā tuksnešainajā vietā, esmu nodibinājis leprozoriju, kurā intensīvi notiek šīs slimības izpēte. Daudzi lepras slimnieki ir izārstējami, daudzi, kā uzskatīts līdz šim, ir neizdziedināmi. Mēs turpinām pētījumus un gūstam panākumus. Lepra nav plaši izplatīta slimība, tā ne uz pusi nav tik infek- cioza vai lipīga kā bakas, tīfs vai mēris, vai cita līdzīga slimība. Un tomēr, ja pateiksiet cilvēkiem vārdus "spitālīgais" vai "leprozorijs", viņi nodrebināsies un ies šai vietai apkārt ar līkumu. Tās ir ļoti senas bailes, par tām runāts jau Bībelē, un šīs bailes gadu simteņiem ilgi iespaidojušas cilvēka psihi. Esmu paveicis izcilu darbu, nodibinot Centru.

-   Jūs to nodibinājāt tieši šim mērķim?

-   Jā, vēl ir arī vēža izpētes nodaļa, nozīmīgs darbs tiek veikts cīņai ar tuberkulozi. Notiek pētījumi par vīrusiem - medicīniskiem nolūkiem, bien entendu[27]. par bakterioloģiskajiem ieročiem nevar būt ne runas. Viss humāni, viss cilvēces labā, viss dara man godu. Slaveni ārsti, ķirurgi un ķīmiķi laiku pa laikam ierodas šeit, lai iepazītos ar mūsu panākumiem. Ēku komplekss ir viltīgi būvēts, daļa no tā ir pilnīgi izolēta un no augšas nav pamanāma. Visslepenākās laboratorijas atrodas dziļi klintī. Katrā ziņā es esmu ārpus jebkurām aizdomām. - Viņš pasmaidīja un kautrīgi piebilda: - Redziet, es esmu tik ārkārtīgi bagāts.

-   Bet kāpēc? — jautāja Hilarija. — Kāpēc vēlēšanās graut pastāvošo sabiedrisko iekārtu?

-   Jūs maldāties, kundze. Man nav tādas vēlēšanās.

-   Bet kā tad… Es vienkārši nesaprotu.

-   Es esmu biznesmenis, — misters Aristids pieticīgi sacīja. - Un kolekcionārs. Kad bagātība kļūst pārāk liela, tā nomāc, un tad kolekcionēšana ir vienīgais, ar ko nodarboties. Savā laikā esmu kolekcionējis daudz ko. Gleznas… Man ir vislieliskākā mākslas darbu kolekcija Eiropā. Porcelāns. Filatēlija - mana pastmarku kolekcija ir ļoti slavena. Kad viena kolekcija ir novesta līdz pilnībai, jāraugās, ar ko nodarboties tālāk. Esmu vecs vīrs, kundze, un bija grūti izvēlēties. Tā es nonācu pie slēdziena, ka kolekcionēšu smadzenes.

-   Smadzenes? - Hilarija šaubījās, vai dzirdējusi pareizi.

Aristida kungs lēni nolieca galvu.

-   Jā, tas ir visinteresantākais, ko kolekcionēt. Maz pamazām es šeit esmu savācis pasaules gaišākos prātus. Gados jaunus cilvēkus. Jauni, daudzsološi, spējīgi prāti.

Kādu dienu kāda panīkusi nācija pamodīsies un gribēs atjaunoties, bet pēkšņi atklās, ka viņu zinātnieki ir novecojuši un paguruši, un uzzinās, ka pasaulē labākās smadzenes - doktori, ķīmiķi pētnieki, ārsti, ķirurgi - atrodas šeit, manā īpašumā. Un, ja viņi vēlēsies zinātnieku, ķirurgu vai biologu, lai nāk un nopērk tos no manis!

-   Jūs gribat teikt… - Hilarija, acis iepletusi, paliecās uz priekšu. - Jūs gribat teikt, ka patiesībā šī ir milzīga finansiāla operācija?

Aristids atkal lēnam nolieca galvu.

-   Protams. Vai citādi tam visam būtu kāda jēga?

Hilarija dziļi ievilka elpu.

-   Nē, - viņa teica. - Tieši tā es jutos - neredzēju jēgu.

-    Turklāt, - misters Aristids bilda gandrīz kā atvainodamies, - tā ir mana profesija. Esmu finansists.

-   Jūs apgalvojat, ka politika šeit vispār nav iejaukta? Jūs netiecaties pēc kundzības pār pasauli?

Viņš kā protestējot pacēla rokas.

-     Es negribu būt Dieva vietā. Esmu ticīgs cilvēks. Ar to sirgst diktatori - būt par Dievu. Līdz šim es ar šo māniju neslimoju. - Viņš mirkli aizdomājās, tad sacīja: - Varbūt tas vēl pienāks… tāds laiks… Taču šobrīd vēl ne!

-    Bet kā jūs panācāt, ka visi šie ļaudis labprātīgi ieradās šeit?

-   Es viņus nopirku, kundze. Atklātā tirgū, kā jebkuru preci. Dažreiz maksāju naudā, biežāk uzpirku ar ideju. Jauni cilvēki ir sapņotāji. Viņiem ir ideāli. Viņiem ir ticība. Dažreiz tā ir drošība, ko garantēju tiem, kas pārkāpuši likumu.

-   Tas izskaidro to, - sacīja Hilarija, - kas mani mulsināja braucienā uz šejieni.

-   Ā, jūs par to domājāt?

-     Jā. Mērķu dažādība. Endijs Peters, amerikānis, likās pārliecināts kreisā grupējuma censonis. Eriksons fanātiski tic pārcilvēka idejai. Helga Nīdhcima ir augstākā mērā uzpūtīga un pagāniska fašiste. Doktors Barons… - viņa vilcinājās.

-    Jā, viņu pievilināja nauda, - sacīja Aristids. - Doktors Barons ir civilizēts un cinisks cilvēks. Viņam nav ilūziju, taču viņš ir bezprātīgi iemīlējies savā darbā. Viņš vēlējās iegūt neierobežotu daudzumu naudas, lai turpinātu pētījumus. Jūs esat inteliģenta sieviete, - viņš piemetināja. - Es to pamanīju jau Fesā.

Viņš atkal izklukstēja smiekliņu.

-   Jūs to nezināt, kundze, bet es ierados Fesā vienīgi tāpēc, lai jūs novērotu. Pareizāk gan būtu teikt, ka uz Fesu jūs atvedu es.

-   Skaidrs, - vina novilka.

-    Man bija patīkami domāt, ka jūs ie- radīsieties šeit. Jo, saprotiet mani pareizi, šeit nav daudz inteliģentu cilvēku, ar kuriem patērzēt. - Viņš atmeta ar roku. - Šie zinātnieki, šie biologi, šie ķīmiķi - viņi nav interesanti! Iespējams, viņi ir ģēniji savā nozarē, taču pagalam neinteresanti sarunās.

-   Viņu sievas, - viņš domīgi turpināja, - parasti arī ir bezgala garlaicīgas. Vispār mēs neatbalstām sievu klātbūtni. Tikai viena iemesla dēļ dažām atļauju ierasties.

-   Kāda?

Misters Aristids sausi paskaidroja:

-    Tajos retajos gadījumos, kad skaidri redzams, ka cilvēks nespēj iedziļināties savā darbā, jo pārāk daudz domā par sievu. Kā gadījumā ar jūsu vīru, Tomasu Betertonu. Pasaule pazīst viņu kā jaunu, ģeniālu zinātnieku, taču kopš ierašanās šeit viņa panākumi ir gaužām viduvēji, otršķirīgi. Jā, Betertons mani pievīlis.

-    Bet vai jums tā negadās bieži? Galu galā šie cilvēki šeit jūtas kā cietumā. Vai, nonākot šeit, viņi neprotestē? Vismaz sākumā?

-   Jā, gadās, - Aristids atzinās, - bet tas ir pilnīgi dabiski un pat neizbēgami. Līdzīgi notiek, kad esat noķēris putnu. Tas tiek ielikts plašā būrī un tam tiek dots viss, kas vajadzīgs - draudziņš, barība, ūdens, koka zariņš, kur uzmesties. Tam ir viss, lai dzīvotu, un galu galā tas aizmirst, ka reiz bijis brīvs.

Hilarija nodrebēja.

-   Jūs mani biedējat, - viņa sacīja. - Tas ir briesmīgi.

-   Ar laiku, kundze, jūs sapratīsiet. Galvoju, ka, lai gan šie cilvēki ir dažādu ideoloģiju piekritēji un, ierodoties šeit, sākumā varbūt jūtas vīlušies un dumpīgi, galu galā viņi visi stingri ievēro noteikumus.

-   Tomēr pilnīgi pārliecināts jūs nevarat būt.

-   Šajā pasaulē nekad neviens nevar būt par kaut ko pilnīgi pārliecināts, es jums piekrītu. Tomēr par deviņdesmit pieciem procentiem esmu drošs.

Hilarija ar šausmām noraudzījās vecajā vīrā.

-        Tas ir briesmīgi! Tas ir kā mašīnrakstītāju kartelis! Jums ir smadzeņu kartelis!

-         Tieši tā, kundze. Jūs izteicāties ļoti precīzi.

-        Un no šī karteļa jūs domājat kādu dienu piegādāt zinātniekus tiem, kas maksās vairāk?

-        Jā, kundze. Atklāti sakot, tas ir mans galvenais mērķis.

-        Tomēr jūs nevarat nozīmēt zinātnieku uz kaut kurieni, kā nosūtītu mašīnrakstītāju!

-   Kapec gan ne?

-        Tāpēc ka zinātnieks, atkal nokļuvis ārpasaulē, var atteikties sadarboties ar jauno darba devēju. Viņš atkal būs brīvs.

-        Pareizi, bet ir … zināmi apstākļi, ja tā var teikt.

-   Apstākļi? Ko jūs ar to domājat?

-   Vai esat dzirdējusi par leikotomiju?

Hilarija sarauca pieri.

-   Smadzeņu operācija?

-        Jā. Sākumā tā tika ieteikta kā ārstēšana no melanholijas. Neizteikšos medicīniskos terminos, bet tā, kā gan jums, gan man ir saprotamāk. Pēc operācijas pacientam vairs nerodas vēlēšanās izdarīt pašnāvību, arī vainas apziņa pazūd. Cilvēks kļūst bezrūpīgs, viņu nemoka sirdsapziņas pārmetumi, viņš visādā ziņā kļūst paklausīgs.

-    Tomēr simtprocentīga rezultāta nav, vai ne?

-    Agrāk ne, taču šeit mēs esam guvuši lieliskus panākumus šajā jomā. Man ir trīs izcili ķirurgi: krievs, francūzis un austrietis. Veicot vairākas smadzeņu operācijas, viņi pamazām nonāk pie tā, ka pakļautība garantēta un griba tiek kontrolēta, neiespaidojot subjekta garīgās spējas. Eksperimenti norāda uz to, ka iespējams sasniegt tādu rezultātu, kad cilvēks kļūst pilnīgi paklausīgs, kamēr viņa garīgās spējas nevā- jinās.

-    Bet tas taču ir briesmīgi! - iesaucās Hilarija. - Briesmīgi!

-   Tas ir noderīgi, — Aristids rāmi izlaboja. - Dažā ziņā tā pat ir labdarība. Jo pacienti būs laimīgi, ar visu apmierināti, viņus nenomāks bailes vai ilgošanās, vai nemiers.

-   Neticu, ka kaut kas tāds notiks! - Hilarija izaicinoši iesaucās.

-    Chere Madame, atvainojiet, ka aizrādu, bet jūs neesat pietiekami kompetenta, lai par to spriestu.

-   Es gribēju teikt, ka nespēju noticēt, ka ar visu apmierināts, pakļauts radījums gūs spīdošus panākumus darbā.

Aristids vienaldzīgi paraustīja plecus.

-   Iespējams. Jūs esat gudra sieviete, gan arī jums atradīsies, kur pielikt roku. Laiks rādīs. Eksperimenti notiek nepārtraukti.

-   Eksperimenti! Ar cilvēkiem!

-   Kā citādi? Tā ir vienīgā praktiskā metode.

-   Bet… kas ir šie cilvēki?

-    Allaž atrodas nepareizās personas, - sacīja Aristids. - Tie, kuri nespēj šeit iedzīvoties, tādi, kuri nevēlas sadarboties. Labs materiāls eksperimentiem.

Hilarija iecirta nagus dīvāna spilvenā. Viņu pārņēma šausmas, dzirdot šī smaidošā, mazā vīreļa necilvēciskos uzskatus. Viņš runāja tik saprātīgi, tik loģiski un tik lietišķi - tas bija visdrausmīgākais. Tur nesēdēja trakojošs vājprātīgais, nē, tas bija briesmonis, kuram līdzcilvēki nozīmēja vienīgi pārstrādājamu izejmateriālu.

-    Vai jūs ticat Dievam? - Hilarija bezspēcīgi noprasīja.

-    Protams, es ticu Dievam! - Aristids pacēla uzacis. Izskatījās, ka jautājums viņu šokē. - Es to jau teicu. Esmu reliģiozs cilvēks. Dievs svētījis mani ar augstāko varu - ar naudu un iespējām, ko tā dod.

-   Arī Bībeli lasāt?

-   Noteikti, kundze.

-   Vai atceraties, ko Mozus un Arons teica faraonam? Ļauj manai tautai iet.

Aristids smaidīja.

-   Uzskatāt, ka es esmu faraons? Un jūs Mozus un Arons vienā personā? Vai to gribat teikt, kundze? Laut, lai šie cilvēki do- das projām? Viņi visi vai kāda noteikta persona?

-   Es domāju - visi.

-   Taču jums jāsaprot, chere Madame, ka tad tā būtu bijusi lieka laika izšķiešana. Vai tas gadījumā nav jūsu vīrs, par kuru tā rūpējaties?

-   Viņš jums nav noderīgs. Noteikti esat par to pārliecinājies.

-    Varbūt jums, kundze, taisnība. Jā, Tomasā Betertonā esmu smagi vīlies. Cerēju, ka jūsu klātbūtne palīdzēs viņam atgūties. Neapšaubāmi, viņš ir spožs zinātnieks. Viņa reputāci ja Amerikā bija lieliska. Tomēr jūsu ierašanās nedeva vēlamo rezultātu. - Aristids paraustīja plecus. - Jā, Betertons apzinīgi veic viduvēju darbu, bet neko vairāk.

-   Ir putni, kuri nespēj dziedāt nebrīvē, - Hilarija iebilda. - Droši vien ir arī zinātnieki, kuru radošais gars zināmos apstākļos nespēj atraisīties. Jums jāpiekrīt, ka tāda varbūtība ir iespējama.

-   Jā, varbūt. Es to nenoliedzu.

-   Tad norakstiet Betertonu kā vienu no savām neveiksmēm. Ļaujiet viņam atgriezties pasaulē.

-    Diez vai tas ir izdarāms, kundze. Vēl neesmu gatavs, lai par šo vietu uzzinātu pasaulē.

-   Jūs varat likt viņam apzvērēt, ka visu paturēs noslēpumā. Viņš apsolīs, ka ne vārdu neizpaudīs.

-   Jā, viņš var apzvērēt, jā. Bet vai viņš turēs vārdu?

-   Turēs! Jā, viņš klusēs!

-    To saka viņa sieva. Šajā ziņā sievas viedokli nevar nemt vērā. Protams, - vecis atgāzās dīvānā un sakļāva nodzeltējušo pirkstu galus, - protams, viņš varētu atstāt ķīlu, kas liegtu palaist mēli.

-   Jūs domājat…

-   Jūs, kundze… Ja Tomass Betertons dodas projām, bet jūs paliekat šeit. Kā jums patīk tāda vienošanās? Vai jūs būtu ar mieru?

Hilarija skatījās viņam garām. Misteram Aristidam nebija ne jausmas par ainām, ko viņa skatīja gara acīm. Viņa sēž pie'mir- stošās sievietes. Viņa klausās un iegaumē Džesepa pamācības… Ja tagad pienācis brīdis, kad Betertons atgūst brīvību, bet viņa paliek šeit, vai tas nebūtu veiksmīgākais viņas misijas piepildījums? Bet viņa zināja to (par ko misteram Aristida nebija ne jausmas), ka patiesībā Betertons neatstātu ķīlnieci cerētajā nozīmē. Viņa Betertonam neko nenozīmēja. Sieva, kuru viņš mīlēja, bija mirusi.

Hilarija pacēla acis uz sīko vīreli.

-   Es būtu ar mieru, - viņa sacīja.

-   Jūs esat drosmīga, kundze, lojāla un uzticīga. Teicamas īpašības. Kas attiecas uz pārējo… - viņš pasmaidīja, — mēs apsprie- dīsimies citu reizi.

-    Ak nē, nē! - Hilarija pēkšņi paslēpa seju rokās. Viņas pleci trīcēja. - Es to nespēju izturēt! Nespēju! Tas viss ir tik necilvēcīgi!

-    Neņemiet visu tik ļoti pie sirds, kundze, - veča balss skanēja maigi un nomierinoši. — Šovakar man bija ļoti patīkami iepazīstināt jūs ar saviem mērķiem un nodomiem. Bija interesanti vērot, kā mana atklātība iespaido iepriekš nesagatavotu prātu. Tādu. kā jūsējais — līdzsvarotu, attīstītu un inteliģentu. Jūs esat nobijusies, jūs māc pretīgums. Tomēr uzskatu, ka šokēt jūs tādā veidā bija gudri darīts. Sākumā jūs manas idejas noraidīsiet, tad apsvērsiet, pārdomāsiet un beigās viss liksies pilnīgi dabīgi un ikdienišķi.

-   Nekad! - iekliedzās Hilarija. - Nekad tā nenotiks! Nekad! Nekad!

-   Ak, - nopūtās Aristids, - te runā kaisle un dumpīgums, kas tik raksturīgi sarkan- matēm. Manai otrajai sievai… - Viņš brīdi kavējās atmiņās. - Manai otrajai sievai bija rudi mati. Viņa bija skaista sieviete un mani mīlēja. Dīvaini, vai ne? Allaž esmu apbrīnojis sarkanmates. Jūsu mati ir burvīgi. Bet ne tikai tie mani valdzina. Vēl jūsu gars, jūsu drosme un tas, ka jums ir savs viedoklis par visu. — Viņš nopūtās. - Bet, ak vai! Mani vairs ne visai interesē sievietes. Šeit ir pāris jaunu meiteņu, kas reizēm mani iepriecina, taču es dodu priekšroku garīgi stimulējošai sabiedrībai. Ticiet man, kundze, jūsu klātbūtne mani ārkārtīgi uzmundrināja.

-    Pieņemsim, ka es visu, ko teicāt, atstāstu vīram?

Misters Aristids iecietīgi pasmaidīja.

-   Pieņemsim? Bet, vai jūs to darīsiet?

-   Nezinu. Es… Ak, es nezinu!

-        Jūs esat gudra. Ir zināšanas, kas sievietei jāpatur pie sevis. Bet jūs esat sarūgtināta un nogurusi. Kad es laiku pa laikam šeit ieradīšos, jūs atvedīs pie manis un mēs daudz ko pārrunāsim.

-        Ļaujiet man pamest šo vietu! — Hilarija lūdzoši pastiepa rokas. - Ļaujiet man aiziet! Ņemiet mani līdzi, kad dosieties projām! Lūdzu! Lūdzu!

Aristids pašūpoja galvu. Viņa sejas izteiksme bija iecietīga, bet tajā jautās nicinājums.

-        Tagad jūs uzvedaties kā bērns, - viņš pārmetoši sacīja. - Kā gan es varu atļaut jums aiziet? Kā varu pieļaut, ka jūs visai pasaulei izstāstīsiet to, ko šeit redzējāt ?

-        Vai jūs man noticētu, ja es apzvērētu, ka nevienam nebildīšu ne vārda?

-        Nedomājiet, ka es neticu tieši jums. Es būtu pēdējais nelga, ja vispār kaut kam tādam noticētu.

-        Es nevēlos palikt šeit! Es nevēlos palikt šajā cietumā! Es gribu tikt projām!

-   Bet šeit ir jūsu vīrs. Jūs labprātīgi, no

brīvas gribas ieradāties, lai pievienotos savam vīram.

-   Es nezināju, kur nokļūšu! Man nebija ne jausmas!

-   Nē, — piekrita Aristids, - jums nebija ne jausmas. Bet es jums galvoju, ka dzīve šeit ir daudz patīkamāka nekā aiz Dzelzs priekškara. Šeit jums ir viss, ko vien vēlaties. Greznība, brīnišķīgs klimats, izklaides…

Viņš piecēlās kājās un maigi papliķēja Hilarijai pa plecu.

-    Jūs iedzīvosieties, - viņš pārliecināti sacīja. - Ak jā, sarkanmatainais putniņš pieradīs pie dzīves būrī. Pēc gada, augstākais diviem, jūs jutīsieties pavisam laimīga. Kaut gan, iespējams, - viņš domīgi piemetināja, - būsiet mazāk interesanta…

19. nodala

Naktī Hilarija pēkšņi pamodās. Viņa atspiedās uz elkoņa un ieklausījās.

-   Tom, vai tu dzirdi?

-        Jā, lidmašīna. Lido diezgan zemu. Nekā neparasta tur nav, reizēm tās te pārlido.

-        Es domāju… - viņa nepabeidza teikumu.

Hilarija palika nomodā, atkal un atkal domās atgriezdamās pie dīvainās sarunas ar misteru Aristidu iepriekšējā vakarā.

Kaut kāda untuma pēc viņa tam bija iepatikusies.

Vai viņai vajadzēja piedalīties šajā spēlē?

Vai viņa varētu panākt, lai vecais vīrs paņem to sev līdzi uz ārpasauli?

Nākošo reizi, kad Aristids ieradīsies un atsūtīs pēc viņas, jāierosina saruna par šī dīvaiņa sarkanmataino otro sievu. Ne jau miesas kārdinājums veci vilinās, tam viņa asinis bija pārāk aukstas. Turklāt viņam bi ja jaunās meitenes. Bet likt tam atcerēties vecos laikus, pamudināt runāt par to, kas bijis…

Tēvocis Džordžs, kas bija dzīvojis Celtc- nemā…

Hilarija pasmaidīja, atcerēdamās tēvoci Džordžu.

Vai Arisrids, ja neskaita viņa miljonus, ar kaut ko atšķīrās no tēvoča? Tēvocim Džor- džam bija saimniecības vadītāja - jauka, droša sieviete, nekādas uzbāzības vai mie- saskāres, vai kā tamlīdzīga. Piemīlīga, atklāta un saprātīga, bet tad tēvocis Džordžs sarūgtināja tuviniekus, pēkšņi šo jauko, atklāto sievieti apprecot - viņa vienmēr bija pacietīgi uzklausījusi veco vīru…

Ko Hilarija bija apsolījusi Tomam? "Es atradīšu ceļu, kā tikt projām no šejienes!" Dīvaini, ja šis ceļš vedīs caur Aristidu.

- Ziņojums, - teica Leblāns. - Beidzot kāda vēsts!

Detektīva padotais tikko bija ienācis, salutējis un nolicis uz rakstāmgalda pārlocītu

papīra lapu. Leblāns to atlocīja un satraukti pavēstīja:

-        Ziņojums no vienas mūsu izlūklidma- šīnas, kura pārlūko noteiktu teritoriju Atlasa kalnos. Pilots pamanījis mirgojošu signālu. Raidīts ticis Morzes kodā un divas reizes atkārtots. Lūk, atšifrējums. - Viņš to pasniedza Džesepam.

COGLEPROSIESL

Leblāns ar zīmuli nodalīja divus pēdējos burtus.

-        SL ir mūsu kods, kas nozīmē "Slepeni".

-        Un COG, ar ko ziņojums sākas, - sacīja Džeseps, - ir mūsu pazīšanās signāls.

-        Paliek burti, kas veido faktisko ziņojumu. - Leblāns tos pasvītroja. — LEPRO- SIE,- viņš šaubīdamies izlasīja.

-   Leprozorijs? - Džeseps atkārtoja.

-   Ko gan tas varētu nozīmēt?

-        Vai jums ir zināmas lielāku vai mazāku lepras slimnieku apmetņu izvietojums šajā reģionā?

Leblāns izpleta lielu karti un iebakstīja tajā resno, nikotīna nodzeltināto rādītājpirkstu.

-        Šeit, — viņš apvilka ar zīmuli, - ir apgabals, kuru kontrolē mūsu pilots. Tā, apskatīsim.. . Šķiet, man jāpārbauda…

Viņš izgāja, bet drīz vien atgriezās un teica:

-    Es noskaidroju. Tur atrodas ļoti slavens medicīniskās izpētes stacionārs, ko nodibinājusi un ar visu nepieciešamo apgādājusi plaši pazīstamu filantropu grupa. Tas darbojas šajā, starp citu, ļoti tuksnešainajā apvidū. Tiek veikts nozīmīgs darbs lepras slimības izpētē. Leprozorijā ir apmēram divsimt slimnieku. Stacionāra kompleksā ietilpst arī vēža pētniecības nodaļa un tuberkulozes sanatorija. Saprotiet, viss ir pilnīgi likumīgi un iestādes reputācija - visaugstākā. Pats Republikas prezidents ir tās patrons.

-   Jā, - novilka Džeseps, - visnotaļ slavējami .

-    Nekā slēpjama. Jebkurā laikā tas atvērts inspekcijām. To apmeklē daudzi zinātnieki, kurus interesē lepra.

-    Un neredz neko, ko nevajag redzēt! Kāpēc lai viņi būtu pamanījuši kaut ko neparastu? Nekur labāk nevar nomaskēt slepenus darījumus kā cienījamas iestādes paspārnē.

-    Iespējams, - Leblāns, nedaudz šaubīdamies, piekrita. - Tā var būt apmešanās vieta grupai ceļotāju, kurā ir daži doktori no Viduseiropas. Neliela cilvēku grupa, līdzīga tai, kurai dzenam pēdas, varētu apmesties tur uz dažām nedēļām, pirms turpināt ceļu.

-   Manuprāt, varētu būt kas vairāk, - prātoja Džeseps. - Manuprāt, tas varētu būt ceļojuma galapunkts.

-   Domājat, ka esam trāpījuši mērķī?

-    Leprozorijs rosina domāt… Esmu pārliecināts, ka mūsdienās, kad tik augsti attīstīta medicīna, lepru veiksmīgi ārstē mājas apstākļos.

-    Civilizētā valstī varbūt, bet ne šajā zemē.

-    Nē. Vārds "spitālība" joprojām asociējas ar viduslaikiem, kad lepras slimniekam bija jāzvana zvaniņš, brīdinot par savu tuvošanos. Dīkas ziņkāres dēļ cilvēki neapmeklē leprozorijus; tie, kas tur ierodas, ir, kā jūs minējāt, medicīnas speciālisti, kurus interesē vienīgi pētnieciskais darbs; vēl sociālie darbinieki, kuriem jāziņo par slimnieku sadzīves apstākļiem, kas, bez šaubām, ir augstā līmenī. Aiz filantropijas un labdarības fasādes var risināties daudz kas. Starp citu, kam pieder tā vieta? Kas ir tie filantropi, kas to nodibināja un aprīkoja?

-   To viegli noskaidrot. Acumirkli!

Leblāns ātri atgriezās, rokā turēdams uzziņu grāmatu.

-          Iestāde nodibināta pēc privātas iniciatīvas. Filantropu grupa ar Aristidu priekšgalā. Kā zināt, viņš ir pasakaini bagāts un devīgi ziedo labdarībai. Viņš ir dibinājis slimnīcas Parīzē un Seviljā. Jebkurā gadījumā Aristids ir galvenā persona, pārējie ir viņa kompanjoni.

-   Tātad Aristida uzņēmums. Un Aristids bija Fesā, kad tur uzturējās Oliva Betertona.

-   Aristids? - Leblāns neticīgi iesaucās. -Jā.

-   C 'est fantastique* !

-   Diezgan.

-   Enjīn… c'est formidable[28]!

-   Noteikti.

-         Vai aptverat, cik tas ir šausmīgi? — Leblāns pakratīja pirkstu. — No Aristida ir atkarīgi visi: bankas, valdība, rūpniecība, apbruņojums, transports! Neviens viņu neredz sejā, neviens nedzird viņa balsi! Viņš sēž savā pilī Spānijā un pīpē, reizēm uz- skricelē dažus vārdus uz papīra un nosviež zemē, sekretārs pielien un paceļ, un pēc dažām dienām kāds baņķieris Parīzē nošaujas! Tā tas ir!

-    Cik apbrīnojami dramatisks jūs esat, Leblān! Patiesībā tajā visā nav nekā pārsteidzoša. Prezidenti un ministri uzstājas ar skaļām runām, baņķieri sēž aiz iespaidīgiem rakstāmgaldiem un rauš naudu, taču neviens nejūtas pārsteigts, ja atklājas, ka aiz visa šī pompozā ārišķīguma patiesībā stāv pundurim līdzīgs vīriņš, kurš ir paliesais virzošais spēks. Nebūtu nekāds brīnums, ja atklātos, ka aiz visas šīs zinātnieku pazušanas lietas stāv Aristids. Patiesībā, ja mums būtu vairāk prāta, mums jau sen vajadzēja kaut ko tādu iedomāties. Viss saistīts ar kādu plašu komerciālu krāp- niecību. Ar politiku tam nav nekāda sakara. Jautājums ir, - Džeseps bilda, - kā mums rīkoties?

Leblāns sadrūma.

-   Saprotiet, tas nebūs vienkārši. Ja jūsu secinājumi izrādīsies aplami - es pat nespēju iedomāties, kas tad notiks! Pat tad, ja aizdomas apstiprināsies, būs jāpierāda, ka mums ir taisnība. Ja uzsāksim izmeklēšanu šajā virzienā, to aizliegs… visaugstākajā līmenī, jūs saprotat? Nē, tas nebūs viegli… Bet, - viņš pakratīja rādītājpirkstu, - tas tiks darīts.

20. nodala

Automašīnas pārvarēja pēdējo ceļa posmu augšup kalnā un apstājās pie milzīgajiem vārtiem. Tur bija četras mašīnas. Pirmajā sēdēja Francijas sūtniecības padomnieks un Amerikas vēstnieks; otrajā - Britu konsuls, parlamenta loceklis un policijas prefekts; trešajā automašīnā atradās divi Karaliskās komisijas pārstāvji un divi populāri žurnālisti. Vēl pirmajās trīs mašīnās sēdēja svarīgo personu miesassargi, bet ceturtajā - divi cilvēki, kas nebija pazīstami plašām tautas masām, toties visai populāri un cienīti savējo vidū: kapteinis Leblāns un misters Džeseps. Nevainojami ģērbtie šoferi atvēra durvis un paklanīdamies palīdzēja pasažieriem izkāpt.

- Jācer, - bažīgi nomurmināja padomnieks, - ka nenonāksim kaut kādā kontaktā.

Viens no pavadoņiem nomierinoši atsaucās:

—Du tout*, padomnieka kungs. Veikti visi piesardzības pasākumi. Novērošana tikai no droša attāluma.

Padomnieks, gados vecāks vīrs, atviegloti uzelpoja. Vēstnieks kaut ko noteica par lepras veiksmīgu ārstēšanu mūsdienās.

Lielie vārti atvērās. Uz ēkas sliekšņa stāvēja grupiņa sagaidītāju un klanīdamies aicināja iekšā. Tumsnējais, druknais direktors, administrators — liela auguma gaišmatis, divi ievērojami doktori un slavens ķīmiķis. Sasveicinājās franciski, pārsmalcināti un gari.

—      Un ce cher Aristids? — apjautājās padomnieks. — Es patiesi ceru, ka sliktā veselība netraucēs viņu pildīt solījumu ar mums tikties.

—      Misters Aristids vakar atlidoja no Spānijas, — sacīja administrators. — Viņš jūs gaida. Atļaujiet jūs pavadīt, padomnieka kungs.

Atbraucēji sekoja viņam. Sūtniecības padomnieks, nedaudz nobažījies, paskatījās pa labi uz dzelzs stieņu nožogojumu, aiz kura, saspiedušies bariņā, stāvēja lepras slimnieki. Padomnieks nomierinājās. Viņa sapratne par spitālību bija viduslaiku līmenī.

Moderni iekārtotā viesistabā viesus sagaidīja Aristids. Sekoja klanīšanās, komplimenti, iepazīšanās. Tumsnēji kalpotāji, tērpti baltās drānās un turbānos, pasniedza viesiem aperitīvu.

-     Brīnišķīga vieta, ser, - Aristidam bilda viens no žurnālistiem.

Aristids paklanījās austrumnieku manierē.

-     Es lepojos ar šo vietu, - viņš atbildēja. - Šī ir, varētu teikt, mana gulbja dziesma. Mana pēdējā velte cilvēcei. Līdzekļi netiek žēloti.

-      Arī es gribētu ko piebilst, - sirsnīgi sacīja viens no doktoriem. - Šī vieta ir profesionāļa sapnis. Jā, Štatos arī bija labi darba apstākļi, bet, nonākot šeit… Un mums ir tādi panākumi! Jā, kungi, mūsu darba rezultāti ir lieliski!

Viņa entuziasms atstāja nedaudz pārspīlētu iespaidu.

-     Mēs augstu vērtējam privāto iniciatīvu,- paklanīdamies sacīja vēstnieks.

Misters Aristids pazemīgi atsaucās:

-   Dievs pret mani ir žēlīgs!

Sakumpis krēslā, viņš atgādināja mazu,

dzeltenu krupi. Parlamenta loceklis pačukstēja Karaliskās komisijas pārstāvim, kurš aiz lielā vecuma lāgā nedzirdēja, ka viņu pārsteidz redzētā paradokss.

-     Vecais blēdis droši vien izputinājis miljoniem cilvēku, lai iegūtu tik daudz naudas, bet tagad nezina, ko ar to iesākt, tādēļ ar otru roku dāsni izdāļā salaupīto.

Par atbildi veciškais tiesnesis nomur- mināja:

-   Diez cik lielā mērā sasniegtie rezultāti attaisno ieguldītos līdzekļus? Lielākā daļa atklājumu, kas nesuši labumu cilvēcei, tikuši paveikti daudz pieticīgākos apstākļos.

-   Tagad, - sacīja Aristids, kad iepazīšanās bija galā un aperitīvs iemalkots, - lūdzu pagodināt mani, ieturot vienkāršu maltīti, kas jūs jau gaida. Doktors van Heidems būs namatēva vietā. Es diemžēl ievēroju diētu un ēdu ļoti maz. Pēc maltītes jūs varēsiet sākt iepazīšanos ar mūsu namu.

Laipnā doktora van Heidema pavadībā viesi iepriecināti devās uz ēdamzāli. Pēc divu stundu lidojuma, vēl stundu aizvadījuši braucot ar automašīnu, viņi jutās krietni izsalkuši. Ēdiens bija brīnišķīgs un izpelnījās īpašu Francijas sūtniecības padomnieka atzinību.

-   Mēs cenšamies, lai pārtika būtu pirmklasīga, - paskaidroja van Heidems. - Divreiz nedēļā saņemam svaigus augļus un dārzeņus, kā arī pasūtām liellopu un mājputnu gaļu. Un, protams, mums ir lielas un jaudīgas saldētavas - arī miesai jāgūst labums no sasniegumiem zinātnē un tehnikā.

Maltītes beigās pasniedza augļus, pēc tam tika atnesta kafija turku gaumē. Pēc tās viesus aicināja apskatīt ēku. Inspekcija aizņēma divas stundas un bija ļoti virspusī- ga. Sūtniecības padomnieks nopriecājās, kad apstaiga beidzās, viņš bija gluži apdullis no neskaitāmo laboratoriju daudzveidīgajām iekārtām, no bezgalīgajiem spoži baltajiem gaiteņiem un visvairāk no zinātniskajiem terminiem un bagātīgajiem paskaidrojumiem.

Vairāki citi, būdami daudz neatlaidīgāki par padomnieku, pieprasīja izsmeļošas atbildes. Viņus interesēja arī personāla sadzīves apstākļi. Doktors van Heidems visu izrādīja un atbildēja uz jautājumiem. Leblāns un Džeseps - pirmais ietilpa grupas sastāvā kā Francijas sūtniecības padomnieka, otrais, kā britu konsula pavadonis -, atgriežoties viesistabā, nedaudz atpalika no pārējiem. Džeseps izņēma no kabatas vecmodīgu, skaļi tikstošu kabatas pulksteni un precizēja laiku.

-   Nekādu pēdu, - satraukti nomurmināja Leblāns.

-   Ne minas.

-   Mon cher, ja mēs - kā saka jūsu paruna - esam aprējuši nepareizo koku, kas tā būs par katastrofu! Kādas pūles prasīja noorganizēt šo ekspedīciju! Kas attiecas uz mani - manai karjerai ir beigas!

-    Vēl neesam zaudējuši. Mūsu draugi noteikti ir šeit, - Džeseps bija pārliecināts.

-   Nekādu pazīmju.

-   Protams, ka nav. Šādu oficiālu personu apmeklējuma laikā viss tiek sagatavots un attiecīgi nokārtots.

-   Bet kā mēs tiksim pie kaut kādiem pierādījumiem? Bez tiem neviens neko neuzsāks. Jau pašā sākumā viņi bija noskaņoti skeptiski. Francijas sūtniecības padomnieks, Amerikas vēstnieks, britu konsuls - viņi visi ir pārliecināti, ka Aristids atrodas ārpus jebkādām aizdomām.

-   Nomierinieties, Leblān, nomierinieties. Es jau teicu - vēl viss nav zaudēts.

Leblāns paraustīja plecus.

-   Jūs esat optimists, mans draugs, - viņš noteica un novērsās, lai pateiktu dažus vārdus vienam no entourage[29] - jaunam cilvēkam ar apaļu seju un nevainojamām manierēm, tad pagriezās pret Džesepu un aizdomīgi noprasīja: - Par ko smaidāt?

-    Par zinātnes sasniegumu — precīzāk, par Geigera skaitītāja jaunāko modeli.

-   Es neesmu zinātnieks.

-   Arī es nē, taču šis ir ļoti jūtīgs detektors, kas uztver signālus un saka, ka mūsu draugi ir šeit. Ēka ir celta ar nolūku maldināt. Visi gaiteņi un visas telpas tik ļoti līdzīgas viena otrai, ka grūti apjēgt, kur atrodies un kāds partiesībā ir plānojums. Te atrodas daļa telpu, ko mēs nedrīkstējām redzēt.

-   Un jūs secināt, ka viņi atrodas šeit, jo to uzrāda radiācija?

-   Tieši tā.

-   Tas nozīmē, ka atkal sastopamas kundzes pērles?

-    Jā. Mēs joprojām spēlējam Ansīti un Grietiņu, kā jūs teiktu. Taču šeit atstātās zīmes nav tik acīmredzamas vai tik kliedzošas kā agrāk atrastās pērles no pārrautās kaklarotas vai fosforizētā plauksta. Redzēt mēs neko neredzam, bet varam sajust… ar mūsu radioaktīvo detektoru…

-   Bet, mon Dieu[30], džesep, vai tas derēs par pierādījumu?

-        Vajadzētu derēt. Tomēr jābaidās, ka… — viņš aprāva teikumu.

Leblāns pabeidza viņa vietā:

-        Ka vini nevēlēsies noticēt. Jau sākumā viņi nebija diez cik atsaucīgi. Jā, tā ir. Pat britu konsuls ir pārāk piesardzīgs. Jūsu valdība daudzējādā ziņā ir parādā Aristi- dam. Kas attiecas uz mūsu valdību… — viņš paraustīja plecus, - Pārliecināt padomnieka kungu, cik saprotu, būs ārkārtīgi grūti.

-        Mēs nedrīkstam paļauties tikai uz valdībām, - sacīja Džeseps. - Valdības vīriem un diplomātiem rokas ir saistītas. Tomēr mēs viņus piedabūjām atbraukt, jo vienīgi viņiem ir vara un tiesības. Es paļaujos uz vēl ko citu.

-   Un kas tas būtu, mans draugs?

Džesepa nopietnā seja pēkšņi atplauka platā smaidā.

-        Prese, - viņš sacīja. - Žurnālistiem ir laba oža uz sensācijām. Viņi neklusēs. Viņi vienmēr gatavi uzķert pat visneticamāko versiju. Vēl paļaujos uz to veco, pakurlo vīru.

-        Ā, zinu, kuru jūs domājat. To, kurš izskatās kā trīs dienas nāvei parādā!

-        Jā, viņš ir kurls un vārgs, un pa pusei akls. Taču viņu interesē patiesība. Bijušais Anglijas Augstākās tiesas tiesnesis. Kaut arī pakurls, pusakls un nedrošs gaitā, viņš saglabājis skaidru un vērīgu prātu. Šim vecajam kungam piemīt īpašības, kas nepieciešamas izcilam likuma pārstāvim: pievērst pastiprinātu uzmanību visam, kas šķiet aizdomīgi, un atklāt noziegumu.

Visi bija atgriezušies viesistabā, kur tika cienāti ar tēju un aperitīvu. Sūtniecības padomnieks cildinošos vārdos sveica misteru Aristidu, Amerikas vēstnieks viņam pievienojās. Tad padomnieks, pārlaidis skatienu klātesošajiem, nedaudz nervozi sacīja:

-    Džentlmeņi, manuprāt, pienācis laiks atvadīties no laipnā namatēva. Esam redzējuši šeit visu, kas bija jāredz…

Viņš ieturēja mirkja pauzi, tad turpināja:

-     Šeit viss ir lieliski. Pirmklasīga iestāde! Mēs esam augstākā mērā pateicīgi par parādīto atsaucību un apsveicam misteru Aristidu ar spožajiem panākumiem! Tagad atsveicināsimies un dosimies atpakaļ- cejā. Piekrītat, kungi?

Pati par sevi pēdējā frāze bija vispārpieņemta un neko īpašu nenozīmēja, arī intonācija, kādā viņš to pateica, un skatiens, ko viņš pārlaida pārējiem grupas biedriem, šķita pavisam parasts. Tomēr patiesībā runa pauda atvainošanos namatēvam. Padomnieks it kā teica: "Jūs redzējāt, džentlmeņi, šeit nav nekā aizdomīga vai nelikumīga. Varam braukt projām ar tīru sirdsapziņu, ka savu pienākumu esam izpildījuši."

Klusumu, kas bija iestājies, pārtrauca kāda balss. Rāmā, cieņas pilnā, pieklājīgā tonī pie sūtniecības padomnieka vērsās misters Džeseps. Viņš runāja tīrā angļu valodā, bet ar zināmu francisku manierīgumu.

-    Ar jūsu atļauju, ser, ja es drīkstu uzdrošināties, es vēlētos uzdot mūsu laipnajam pavadonim dažus jautājumus.

-    Protams, protams, mister… ak jā… mister Džesep… jā. Jā?

Džeseps laipnā balsī vērsās pie van Hei- dema, tīšuprāt izvairīdamies skatīties uz misteru Aristidu.

-    Mēs tikāmies ar daudziem cilvēkiem no jūsu personāla, - viņš sacīja. - Ļoti patīkami. Bet šeit atrodas mans sens draugs, ar kuru es vēlētos pārmīt dažus vārdus. Vai tas būtu iespējams, pirms mēs dodamies projām?

-   Jūsu draugs? - pieklājīgi, bet pārsteigts pārjautāja van Heidems.

-   Patiesībā divi mani draugi, - izlaboja Džeseps. - Sieviete, misis Betertona, Oliva Betertona un viņas vīrs, šeit strādājošais

Tomass Betertons. Viņi dzīvoja Hārvelā, pats Betertons - pirms tam Amerikā. Ļoti vēlētos parunāt ar viņiem, pirms aizbraucu.

Doktora van Heidema reakcija bija lieliska. Viņa acis papletās patiesā izbrīnā. Viņš neizpratnē sarauca uzacis.

—  Betertona… misis Betertona… Nē, baidos, ka šeit mums nav nevienas sievietes ar šādu uzvārdu.

—      Šeit vēl ir amerikānis, — Džeseps palīdzēja. — Endrū Peters, viņš, šķiet, bija ķīmiķis. Man taču ir taisnība, vai ne? - Viņš godbijīgi griezās pie Amerikas vēstnieka.

Vēstnieks bija pusmūža vīrietis ar asu prātu un vērīgu zilo acu skatienu. Viņš bija cilvēks ar stingru raksturu un teicams diplomāts. Abu skatieni sastapās. Mirkli apdomājis, viņš atbildēja:

—      Jā, protams, tā ir. Endrū Peters. Es vēlētos vinu satikt.

Doktors van Heidems acīmredzami apjuka. Džeseps neuzkrītoši uzmeta acis Aristi- dam. Mazā, vecišķi dzeltenīgā seja nepauda ne pārsteigumu, ne satraukumu. Aristids izskatījās absolūti neieinteresēts.

—      Endrū Peters? Nē, baidos, ka Jūsu ekselencei sniegtas nepareizas ziņas. Šeit nav neviena ar tādiem uzvārdiem. Pat dzirdējis tādus neesmu!

-   Bet jūs taču esat dzirdējis par Tomasu Betertonu, vai ne? - Džeseps neatstājās.

Tikai sekundi van Heidems vilcinājās, aši pašķielējis uz Aristidu.

-   Tomass Betertons… - viņš novilka. - Jā, manuprāt…

Iejaucās viens no preses pārstāvjiem un ātri nobēra:

-Tomass Betertons. Pirms sešiem mēnešiem vislielākā sensācija! Visā Eiropā avīžu pirmajās lappusēs tika rakstīts par viņa pēkšņo pazušanu Parīzē. Policija viņu izmeklējās visās iespējamās vietās! Vai var būt, ka visu šp laiku viņš atradies šeit?

-    Nē! — Heidems asi atcirta. - Baidos, ka jūs esat nepareizi informēti. Varbūt kāds pajokojis. Šodien jūs tikāties ar visiem mūsu darbiniekiem. Jūs pabijāt visur.

-    Manuprāt, ne visur, - ātri iebilda Džeseps un piemetināja: - Šeit atrodas arī jauns cilvēks, vārdā Eriksons. Un vēl doktors Lūiss Barons un, iespējams, arī misis Kalvina Beikere.

-   Ak! - Doktors van Heidems, šķiet, atguva pašapziņu. - Tie taču ir cilvēki, kuri gāja bojā, lidmašīnai avarējot Marokā! Atceros, vismaz Eriksons un doktors Lūiss Barons tika minēti starp bojāgājušajiem. Ak, tajā dienā Francija zaudēja izcilu zinātnieku! Tādu cilvēku grūti aizvietot. - Viņš pakratīja galvu. - Es neko nezinu par misis Kalvinu Beikeri, bet, šķiet, man atmiņā ataust, ka bija minēta kāda sieviete - angliete vai amerikāniete —, kas arī lidoja tajā liktenīgajā lidmašīnā. Tikpat labi tā varēja būt misis Betertona, par kuru apvaicājāties. Jā, skumji, ārkārtīgi skumji. - Viņa skatiens nikni ieurbās Džesepā. - Es nesaprotu, mesjē, kāpēc jūs uzskatāt, ka šie cilvēki atbraukuši uz šejieni. Var jau būt, ka doktors Barons kādreiz ieminējies, ka vēlētos apmeklēt mūsu Centru, kad gadīsies būt Ziemeļāfrikā. Iespējams, ka tādēļ radies šis pārpratums.

-   Tātad jūs apgalvojat, ka es kļūdos? - noprasīja Džeseps. - Un ka šie cilvēki šeit neatrodas?

-    Bet kā gan viņi varētu būt šeit, dārgo ser, ja ir gājuši bojā? Domājams, ka ķermeni tika atrasti?

-   Līķi bija tik apdeguši, ka tos identificēt nebija iespējams, - Džeseps atbildēja, zīmīgi uzsvērdams pēdējos vārdus.

Džesepam aiz muguras kāds sarosījās.

Smalka, vecišķa balss, skaidri izrunājot ik zilbi, jautāja:

-    Vai es pareizi sapratu? Jūs teicāt, ka bojā gājušo līķi netika identificēti? - Pielicis plaukstu pie auss, lords Elverstoks bija paliecies uz priekšu. Ar asu skatienu dziļi iegrimušajās acīs viņš vērīgi raudzījās Dže- sepā.

-   Jā, milord, līķi netika atpazīti, - atbildēja Džeseps, — un man ir pamats uzskatīt, ka minētās personas nav gājušas bojā.

-   Jums ir pamats tā uzskatīt? - pārjautāja lords Elverstoks un viņa smalkajā balsī jautās neapmierinātība.

-   Man jāsaka, ka ir pierādījumi.

-   Pierādījumi? Kādi, mister… ē-ē…Dže- sep?

-    Dienā, kad misis Betertona pameta Fe- su, lai lidotu uz Marākešu, viņai ap kaklu bija mākslīgo pērļu kaklarota, - paskaidroja Džeseps. - Viena no pērlēm tika atrasta pusjūdzes attālumā no sadegušā lidaparāta.

-   Kā jūs varat zināt, ka tā pērle bija tieši no misis Betertonas kaklarotas?

-   Tāpēc, ka visas pērles bija iezīmētas, to nevarēja redzēt ar neapbruņotu aci, vienīgi caur spēcīgu lupu.

-   Kas tās bija iezīmējis?

-   Es, lord Elverstok, sava kolēģa mesjē Leblāna klātbūtnē. Viņš šeit ir kopā ar mums.

-   Jūs iezīmējāt pērles? Vai jums bija iemesls tā rīkoties?

-    Jā, milord. Biju pārliecināts, ka misis Betertona aizvedīs mūs pie sava vīra Tomasa Betertona, par kuru izdots apcietināšanas orderis. Pēc tam atradās vēl divas pērles, katra zināmā attālumā no sadegušās lidmašīnas līdz šai vietai. Iztaujāšana vietās, kur pērles atrada, vainagojās ar sešu cilvēku aprakstiem, kas vairāk vai mazāk atbilda personām, kuras uzskatīja par bojāgājušajām. Vienam lidmašīnas pasažierim bija iedots līdzi luminiscējošs cimds, piesātināts ar fosforu saturošu krāsu. Cimda nospiedums tika pamanīts uz vienas no automašīnām, kas pasažierus nogādāja uz šejieni.

Lords Elverstoks sausā, bezkaislīgā tiesneša tonī atzinīgi novērtēja:

-   Uzteicami.

Misters Aristids saknosījās savā lielajā krēslā. Viņš pāris reižu samirkšķināja acis, tad noprasīja:

-   Kur pēdējo reizi tika manītas šīs cilvēku grupas pēdas?

-   Pamestā lidlaukā, ser, - Džeseps minēja precīzu vietu.

-   Tas atrodas simtiem jūdžu attālumā no šejienes, — misters Aristids konstatēja. — Pieļauju, ka jūsu ļoti interesantie pieņēmumi varētu būt pareizi. Iespējams, kaut kādu iemeslu dēļ lidmašīnas avārija tikusi noziedzīgi organizēta maldināšanas nolūkā, taču tad, manuprāt, pasažieri, pēc nonākšanas pamestajā lidlaukā, devušies mums nezināmā virzienā. Tā kā lidlauks atrodas simtiem jūdžu attālumā no šejienes, es patiešām nesaprotu, kā jūs pamatojat savu pārliecību, ka tie cilvēki varētu atrasties šeit. Kāpēc gan viņiem būtu te jāierodas?

-   Tā uzskatīt ir noteikts pamats. Viena no mūsu lidmašīnām, kas norīkotas pārmeklēt apkārtni, saņēma šifrētu signālu, kuru nosūtīja mesjē Lcblānam. Atšifrējot noraidītā signāla kodu, uzzinājām, ka minētās personas atrodas leprozorijā.

-   Ļoti asprātīgi, - sacīja misters Aristids. - Ļoti. Taču man liekas, ka tas neapšaubāmi bijis mēģinājums jūs maldināt. Šo cilvēku te nav. - Viņa balss skanēja mierīgi un noteikti. — Ja vēlaties, jums tiek dota pilnīga brīvība pārmeklēt visu ēku.

-   Šaubos, vai mēs kaut ko atrastu, - sacīja Džeseps. - Ne jau ar virspusēju apskati. Lai gan, — viņš nesteidzīgi piebilda, — esmu pārliecināts, ka zinu, no kuras vielas būtu jāsāk meklēšana.

-   Patiešām? Un kur tāda vieta būtu?

-   Ceturtajā gaitenī no otrās laboratorijas, nogriežoties pa kreisi gaiteņa galā.

Doktors van Heidems neveikli pagriezās, aizķerdams galdu; uz grīdas nokrita divas glāzes un saplīsa. Džeseps smaidīdams noraudzījās viņā.

-    Redziet, doktor, - viņš teica, - esam labi informēti.

Van Heidems asi iesaucās:

-   Tas ir absurds! Absolūts absurds! Jūs apgalvojat, ka mēs šeit turam cilvēkus pret viņu gribu! Es to kategoriski noliedzu!

Padomnieks apjucis bilda:

-   Liekas, esam nonākuši impasse[31].

-   Bija interesanti noklausīties šo teoriju, bet tas ir tikai nepamatots pieņēmums. — Misters Aristids rāmi teica un uzmeta skatienu rokas pulkstenim. - Atvainojiet, džentlmeņi, bet jums laiks doties projām. Priekšā ilgs brauciens līdz lidostai, bet, ja nokavēsiet noteikto izlidošanas laiku, izcelsies milzīgs satraukums.

Leblāns un Džeseps saprata, ka tagad tiek spēlēts ar atklātām kārtīm. Aristids demonstrēja savu varenību. Šie cilvēki bija uzdrīkstējušies sacelties pret viņu. Ja ļaus tā turpināties, viņi atklāti nostāsies pret viņu. Francijas sūtniecības padomnieks, pēc visa spriežot, bija gatavs kapitulēt. Policijas prefekts atbalstīs padomnieku. Amerikas vēstnieks izskatījās neapmierināts, taču svārstījās. Britu konsuls piebiedrosies iepriekš minētajiem.

Ar žurnālistiem, Aristids sprieda, varēs viegli tikt galā. Cena, protams, būs augsta, taču viņš bija pārliecināts par preses pērka- mību. Bet, ja nelīdzēs nauda… nu ko, bija vēl citi celi.

Kas attiecas uz Džesepu un Leblānu — abi bija pārliecināti par savu taisnību, tas bija acīmredzami, taču viņi nespēs rīkoties bez valdības atbalsta. Aristida acis pievērsās pārējiem un sastapās ar viņa vecuma vīrieša auksto, caururbjošo skatienu. Šis vīrs, Aristids saprata, nebūs nopērkams. Bet, galu galā… Viņa pārdomas pārtrauca vēsa un skaidra, augsta balss.

- Es uzskatu, - tā sacīja, — ka nevajadzētu pārmērīgi sasteigt mūsu aizbraukšanu. Jo ir radusies problēma, kurai nepieciešama tuvāka izpēte. Ir izteiktas nopietnas aizdomas, ko, manuprāt, nevajadzētu ignorēt. Skaidrības labad vajadzētu izmantot jebkuru iespēju, kas tās atspēkotu.

-    Atbildība par apšaubāmajiem apgalvojumiem jāuzņemas jums, - iecirtās Aristids, pamādams ar roku uz ietiepīgo kompāniju. - Absurdā apsūdzība ir pilnīgi nepamatota!

-   Nav vis nepamatota!

Doktors van Heidems pārsteigts apcirtās. Viens no marokāņu apkalpotājiem spēra soli uz priekšu. Tas bija slaids vīrs ar zelta izšuvumiem rotātā baltā tērpā un baltu turbānu galvā, viņa tumšā seja eļļaini spīdēja.

Bet visvairāk klātesošos pārsteidza, ka viņa mute ar pilnīgajām lūpām izrunāja vārdus ar īsti amerikānisku akcentu.

-   Nav nepamatota! - viņš atkārtoja. — Es varu sniegt liecību šeit un tūlīt. Šie džentlmeni noliedz, ka te atrodas Endrū Peters, Torkvils Eriksons, misis un misters Betertoni un doktors Lūiss Barons. Tā nav taisnība. Viņi visi ir šeit, un es runāju viņu vārdā. - Vīrietis spēra soli tuvāk Amerikas vēstniekam. — Varbūt jums šobrīd grūti mani pazīt, - viņš sacīja, - bet es esmu Endrū Peters.

Aristids izdvesa pieklusinātu svelpjošu skaņu un atzvila sēdeklī, viņa seja atkal pieņēma vēsu, bezkaislīgu izteiksmi.

-   Šeit tiek slēpti daudzi, - turpināja Pe- ters. — Švarcs no Minhenes, Helga Nīd- heima, angļu zinātnieki Džefrijs un Dci- vidsons, Pols Veids no ASV, arī itāļi Riko- četi un Bianko, vēl doktors Marčisons. Viņi atrodas šajā pašā ēkā, kurai ir vesela piebūvju sistēma, kas nezinātājam nav pamanāma. Klintī izcirstas telpas, kurās atrodas slepenu laboratoriju tīkls.

-   Augstais Dievs! - iesaucās Amerikas vēstnieks. Viņš vērīgi nopētīja cilvēku, kura sejas vaibsti nepārprotami norādīja uz afrikānisku izcelsmi. - Es neticu, ka esat Endrū Peters!

-   Parafīna injekcija lūpās un melns pigments.

-   Ja esat Peters, kāds ir jūsu FIB identifikācijas numurs?

-   813471, ser!

-    Pareizi, — sacīja vēstnieks, — un jūsu īstā vārda iniciāļi?

-B. A.P. G.

Vēstnieks pamāja ar galvu.

-    Šis cilvēks tiešām ir Endrū Peters, — viņš sacīja un paskatījās uz sūtniecības padomnieku, kurš brīdi vilcinājās, tad nokrekšķinājās.

—      Jūs, - viņš vērsās pie Petera, - apgalvojat, ka šeit tiek turēti cilvēki pret viņu gribu?

-   Daži jā, daži nē, jūsu ekselence.

-   Tādā gadījumā, - sprieda sūtniecības padomnieks, - jāpieņem zināmi mēri… Jā, zināmi mēri.

Viņš paskatījās uz policijas prefektu. Tas spēra soli uz priekšu.

—      Vienu mirkli, lūdzu, - misters Aristids pacēla roku. - Izskatās, - viņš rāmā balsī skaidri izrunāja vārdus, - ka mana uzticēšanās tikusi ļaunprātīgi izmantota. - Viņa aukstās acis ieurbās te Heidemā, te direktorā, un tajās jautās nepārprotama pavēle. - Tas, ko jūs, džentlmeņi, esat atļāvušies savā pārspīlētajā centībā zinātnes labā, man galīgi nav pieņemami. Es nejaucos praktisko jautājumu risināšanā. Es jums, Monsieur Le Directeur[32], ieteiktu, ja šie apgalvojumi ir pamatoti, nekavējoties ataicināt cilvēkus, par kuriem te tika runāts!

-   Bet tas nav iespējams. Es… tas būtu…

—      Jebkurš tāda veida eksperiments ir beidzies! - misters Aristids uzsvērti sacīja. -

Viņš uzmeta viesiem rāmu, vērtējošu skatienu. - Lieki apgalvot, kungi, ka, ja šeit noticis kas pretlikumīgs, es par to neko nezināju!

Pavēlošais tonis nepārprotami norādīja uz viņa varenību, bagātību un ietekmi. Misters Aristids, pasaulē tik plaši pazīstamā persona, nevar būt iesaistīts negodīgā afērā. Lai gan - pat ja tieša apsūdzība viņu neskars - tā tomēr bi ja sakāve. Viņš cieta neveiksmi sava mērķa sasniegšanā - sapulcināt radošus prātus, lai no tiem gūtu peļņu. Misteru Aristidu neizdošanās neuztrauca. Viņa karjeras laikā tā bija gadījies laiku pa laikam. Viņš allaž to uzņēma filozofiski un ķērās pie nākamās izdevības.

Aristids pavēcināja roku.

-   Šajā lietā manas rokas ir tīras, - viņš noteica.

Policijas prefekts sarosījās. Viņš saprata, ka pienācis laiks rīkoties saskaņā ar saņemtajām pilnvarām.

-   Ceru, ka neviens man netraucēs, - viņš apņēmīgi sacīja, - pildīt savu pienākumu.

Nobālušais van Heidems pagājās uz priekšu.

-   Ja neiebilstat, - viņš teica, - es jūs aizvedīšu uz mūsu rezerves telpām.

21. nodala

-        Ak, es jūtos tā, it kā būtu pamodusies no drausmīga murga! - nopūtās Hilarija un izstiepa rokas virs galvas.

Viņi sēdēja viesnīcas terasē Tanžērā, kur bija ielidojuši pašā rīta agrumā. Hilarija turpināja:

-         Vai tiešām viss notika īstenībā? Nespēju atgūties!

-        Tik tiešām notika, - atsaucās Toms Betertons. - Bet es tev piekrītu, Oliva, tas tiešām bija kā nelāgs murgs. Lai kā, tagad viss ir aiz muguras.

Uz terases iznāca Džeseps un piebiedrojās viņiem.

-         Kur palicis Endijs Peters? - vaicāja Hilarija.

-        Viņš drīz būs klāt, - atbildēja Džeseps. - Esot šādas tādas darīšanas.

-         Tātad Peters bija viens no jūsu cilvēkiem, - domīgi sacīja Hilarija. - Viņš izmantoja fosforizēto cimdu un svina cigarešu etviju, ar kuras palīdzību nosūtīja radioaktīvo signālu. Nemūžam nebūtu nojautusi!

-   Protams, — paskaidroja Džeseps, - jūs abi darbojāties neatkarīgi viens no otra. Precizēšu, viņš nebija no maniem cilvēkiem, Peters pārstāvēja Štatus.

-   Tad tāpēc jūs toreiz galvojāt, ka man būs nodrošināta aizsardzība, ja es patiešām nokļūšu līdz Tomasam Betertonam? Jūs domājāt Endiju Peteru?

Džeseps palocīja galvu.

-  Ceru, ka neļaunojaties uz mani, — Džeseps vairāk kā jebkad atgādināja pūci, - ka nesagādāju jums vēlamo eksperimenta nobeigumu?

-   Kādu nobeigumu? — Hilarija pārsteigti jautāja.

-   Aizraujošāku pašnāvības veidu.

-   Ak tas! - Viņa skeptiski pašūpoja galvu. - Tas šķiet tikpat nereāls kā viss pārējais. Esmu tik ilgi bijusi Oliva Betertona, ka mani mulsina doma atkal kļūt par Hila- riju Kreivenu.

-   Ā, - iesaucās Džeseps, - lūk, kur mans draugs Leblāns! Man ar viņu jāaprunājas.

Džeseps šķērsoja terasi. Toms Betertons ātri sacīja Hilarijai:

-         Vai drīkstu tev lūgt vēl vienu pakalpojumu, Oliva? Atvaino, ka nosaucu tevi par Olivu, esmu pieradis.

-   Jā, protams. Kādu?

-         Aiziesim kopā no terases, tad atgriezies un pasaki, ka es uzgāju augšā atlaisties.

Viņa izbrīnīta paskatījās vīrietī.

-   Kāpēc? Ko tu esi…

-   Es pazūdu, kamēr vēl iespējams.

-   Pazūdi? Uz kurieni?

-   Vienalga uz kurieni.

-   Bet kāpēc?

-        Padomā ar galvu, dārgā. Nezinu, kādi likumi ir šeit, Tanžēra ir dīvaina vieta, tā nepakļaujas nevienas valsts jurisdikcijai. Bet zinu, kas notiks, ja kopā ar jums visiem došos uz Gibraltāru. Tikko tur ieradīšos, mani arestēs.

Hilarija bažīgi raudzījās Betertonā. Satraukumā par veiksmīgo izglābšanos no Centra, viņai bija piemirsušās Toma Betertona nepatikšanas.

-        Tu domā par slepenā dienesta izmeklēšanu, vai kā to sauc? Bet tu nevari cerēt izvairīties no atbildības, Tom! Kur gan tu noslēpsies?

-   Es jau teicu, ka man vienalga, kur!

-        Vai mūsdienās to tik viegli izdarīt? Grūtības ar naudu un citi sarežģījumi.

Viņš īsi iesmējās.

-         Ar naudu viss kārtībā! Tā noguldīta bankā uz cita vārda, un es jebkurā brīdī varu to izņemt.

-   Tātad tu tomēr ņēmi naudu no viņiem?

-   Protams, es to darīju!

-   Tevi izsekos.

-        Tas būs ārkārtīgi grūti. Vai tad tu nesaproti, Oliva? Viņu rīcībā ir personas apraksts, kas nekādi neatbilst manam pašreizējam izskatam. Tāpēc es tik labprāt piekritu plastiskajai operācijai. Jau no paša sākuma tāds bija mans plāns — pamest Angliju, naudu noguldīt bankā, izmainīt izskatu un atlikušo dzīvi pavadīt drošībā.

Hilarija domīgi nolūkojās Betertonā.

-        Tu dari nepareizi, — viņa sacīja. — Esmu pārliecināta, ka esi izvēlējies nepareizo ceļu. Būtu daudz labāk, ja tu atgrieztos Anglijā un uzņemtos atbildību par izdarīto. Galu galā - nav taču kara laiks. Manuprāt, tev piespriestu neilgu laiku cietumā. Kāda jēga visu turpmāko dzīvi bēguļot?

-   Tu nesaproti! Tu neko nesaproti! Nāc, iesim! Nav laika kavēties!

-    Bet kādā veidā tu tiksi prom no Tanžēras?

-   Gan tikšu. Par to neraizējies. Hilarija piecēlās un kopā ar Tomu lēnām devās projām no terases. Viņa jutās apjukusi. Viņa bija izpildījusi Džesepa uzdevumu, arī mirušajai sievietei, Olivai Beterto- nai, doto solījumu. Gar pārējo viņai nebija nekādas daļas. Viņa un Betertons bija aizvadījuši vairākas nedēļas blakus viens otram, tomēr viņa saprata, ka abi tā arī palikuši pilnīgi svešinieki. Viņus nevienoja nedz partnerības, nedz draudzības saites.

Viņi sasniedza terases galu un piegāja pie maziem vārtiņiem, kas veda uz šauru taku, kura aizlīkumoja lejā līdz ostai.

-   Neviens neskatās, — sacīja Betertons. - Es izslīdēšu ārā. Visu labu!

-   Lai tev veicas, - Hilarija lēni noteica. Viņa noskatījās, kā Betertons piegāja pie

vārtiem un pagrieza rokturi. Tiem atveroties, viņš pēkšņi atkāpās. Ceļu aizsprostoja trīs vīrieši. Divi piegāja pie Betertona. Viens no viņiem oficiāli paziņoja:

-    Tomas Beterton, man ir orderis jūsu arestam. Jūs tiekat aizturēts, kamēr tiks nokārtotās formalitātes jusu izdošanai Anglija'-

Betertons strauji pagriezās atpakaļ, bet tur jau bija nostājies otrs ierēdnis. Tomass skaļi iesmējās.

—      Viss jau būtu labi, — viņš sacīja, - izņemot to, ka es neesmu Tomass Betertons!

Pienāca trešais vīrietis.

-   O, esat gan! - tas sacīja. - Jūs esat Tomass Betertons!

Betertons nepārstāja smieties.

—      Jūs tā uzskatāt, jo mēs ar jums veselu mēnesi pavadījām, tā sakot, zem viena jumta un jūs dzirdējāt, ka mani sauc šajā vārdā, kā arī, ka es pats uzdevos par viņu. Taču lieta tāda, ka es neesmu Tomass Betertons. Jā, es tikos ar šo cilvēku Parīzē un Centrā ierados viņa vietā. Ja neticat, pajautājiet šai sievietei. Viņa uzdevās par manu sievu, un es to neapšaubīju. Vai tā bija? - viņš noprasīja Hilarijai.

Hilarija palocīja galvu.

-   Tāpēc, — turpināja Betertons, — ka, nebūdams īstais Tomass Betertons, es, dabiski, nekad nebiju pazinis viņa sievu. Es uzskatīju, ka viņa ir Tomasa Betertona sieva. Tāpēc izdomāju pasaciņu, lai viņa noticētu. Tāda ir patiesība.

-   Tad tāpēc tu izlikies, ka mani pazīsti! - sašuta Hilarija. - Tad, kad teici, lai es tēloju it kā tavu sievu! Lai palīdzētu krāpšanā!

Betertons pašapzinīgi nosmīnēja.

-   Es neesmu Betertons, — viņš turpināja apgalvot. - Paskatieties jebkurā Betertona fotoattēlā un jūs sapratīsiet, ka runāju patiesību!

Peters nostājās Betertona priekšā. Kad viņš ierunājās, balss tonis bija pilnīgi citāds, tā nebija Petera balss, ko Hilarija tik labi pazina. Tagad tā skanēja klusi, bet stingri.

-   Esmu redzējis Betertona fotogrāfijas,- viņš sacīja, - un piekrītu, ka jūs tām nelīdzināties, taču jūs vienalga esat Tomass Betertons, un es to pierādīšu!

Viņš zibenīgi sagrāba Betertonu un ar asu kustību norāva tam žaketi.

-    Ja jūs esat Tomass Betertons, - viņš teica, - tad jums labā elkoņa locītavā jābūt Z veida rētai.

Runājot, Peters uzlocīja Betertona krekla piedurkni un atlieca viņam roku.

-   Šeit tā ir! - viņš triumfējoši iesaucās, norādīdams uz rētu. - Divi zinātniskie laboranti ASV gatavi to apliecināt. Es par rētu uzzināju no Elsas vēstules, kurā viņa aprakstīja, kā jūs to ieguvāt.

-         Elsa? - Betertons platam acīm raudzījās Peterā, tad sāka trīcēt. - Elsa? Kas ir ar Elsu?

-   Vai jautājat, par ko jūs apsūdz? Policijas virsnieks pieliecās tuvāk Betertonam.

-        Jūs apsūdz pirmās pakāpes slepkavībā. Jūsu sievas. Elsas Betertonas, noslepkavošanā!

22. nodala

-     Man loti žel, Oliva! Ticiet, man no sirds žēl… jūsu dēļ, Oliva. Jūsu dēļ es viņam būtu devis vienu iespēju. Atcerieties, es jūs brīdināju, ka Betertonam būtu labāk, ja viņš paliktu Centrā, lai gan es šķērsoju puspasaules, lai viņš saņemtu sodu par to, ko nodarīja Elsai.

-   Es lāgā nesaprotu… Es neko nesaprotu. Kas jūs esat?

-    Es domāju, ka zināt. Es esmu Boriss Andrejs Pavlovs Glidrs, Elsas brālēns. No Polijas mani aizsūtīja uz universitāti Amerikā, lai es pabeigtu izglītību. No tā, kas tolaik notika Polijā, mans tēvocis saprata, ka būtu labāk, ja es iegūtu Amerikas pilsonību. Es pieņēmu vārdu Endrū Peters. Kad sākās karš, es atgriezos Eiropā un piedalījos Pretošanās kustībā. Es panācu, ka Elsa un tēvocis varēja pamest Poliju, un viņi emigrēja uz Ameriku. Elsa… Par Elsu es jums jau stāstīju. Viņa bija viena no mūsdienu izcilākajām zinātniecēm. Tā bija Elsa, kas atklāja ZE Fission. Betertons tajā laikā bija jauns kanādietis, kas asistēja Menheimam viņa eksperimentos. Betertons labi darīja savu darbu, taču… nekādu īpašu dotību viņam nebija. Viņš savaldzināja Elsu, un abi apprecējās. Viņa īstais mērķis bija līdzdalība Elsas zinātniskajā darbā. Kad viņas atklājums tuvojās nobeigumam, Betertons saprata, kādu sensāciju zinātnē radīs ZE Fission, un Elsu noindēja.

-   Ak nē, nē!

-   Jā. Tobrīd neradās nekādas aizdomas. Betertons izlikās dziļi satriekts, tad ar degsmi ķērās pie darba un paziņoja ZE Fission atklāšanu par savu nopelnu. Un ieguva visu, pēc kā tīkoja — augstas klases zinātnieka slavu un vispasaules atzinību.;Pēc kāda laika viņš saprata, ka drošāk būtu pamest Ameriku un pārcelties uz Angliju, kur sāka strādāt Hārvelā. Pēc kara es kādu laiku vēl uzturējos Eiropā. Manas vācu, krievu un poļu valodas zināšanas lieti noderēja, pildot uzticētos pienākumus. Elsas vēstule, ko viņa pirms nāves atsūtīja, viesa manī nemieru. Slimība, ar kuru Elsa sirga un kas vēlāk bija par cēloni viņas nāvei, man likās mistiska un neizskaidrojama. Kad beidzot atgriezos ASV, es uzsāku izmeklēšanu. Sīkāk nestāstīšu, vien teikšu, ka manas aizdomas guva apstiprinājumu un es uzstāju uz ekshumāciju. Apgabala prokuratūrā strādāja kāds Betertonam tuvs draugs, kurš ap to laiku devās uz Eiropu un, domājams, satikās ar Betertonu, un izstāstīja par ekshumāciju. Betertons nobijās. Domāju, ka jau iepriekš viņu bija uzmeklējuši mūsu drauga mistera Aristida aģenti. Tā vai citādi, bet viņš, saskatījis izdevību izvairīties no aresta un apsūdzības slepkavībā, pieņēma piedāvājumu ar noteikumu, ka tiks pilnīgi izmainīti viņa sejas vaibsti. Un, protams, nonāca totālā atkarībā. Turklāt viņš atradās bīstamā situācijā, jo nespēja dot nekādu labumu zinātnei. Betertons nebija un nekad nav bijis cilvēks ar ģēnija dotībām.

-   Un jūs viņam sekojāt?

-   Jā. Kad avīzēs parādījās ziņas par ievērojamā zinātnieka Tomasa Betertona pazušanu, es atbraucu uz Angliju. Uzzināju, ka man labi pazīstamam zinātniekam kāda misis Spīdera, kura strādāja ANO, izteikusi nepārprotamu priekšlikumu. Uzzināju, ka vina tikusies arī ar Betertonu. Es viņai

pieglaimojos, klāstīju, ka simpatizēju Kreisā spārna politikai, un krietni vien pārspīlēju savas zinātnieka spējas. Redziet, es uzskatīju, ka Betertons devies aiz Dzelzs priekškara, kur citādi viņš nebūs sasniedzams. Labi, es nolēmu, ja nevienam viņš nav aizsniedzams, tad man būs! - Peters bargi saknieba lūpas. - Elsa bija spoža zinātniece un skaista, maiga sieviete. Viņu nogalināja un aplaupīja cilvēks, kuru viņa mīlēja un kuram uzticējās. Es apņēmos - ja būs nepieciešams, pats savām rokām nogalināšu Betertonu.

-    Saprotu, - bilda Hilarija, - tagad saprotu.

-    Ieradies Anglijā, - Peters turpināja, - es jums aizrakstīju. Rakstīju visu, kā bija patiesībā un parakstījos ar savu polisko uzvārdu. — Viņš paskatījās uz Hilariju. — Spriežu, ka jūs man nenoticējāt. Jūs man tā arī neatbildējāt. - Peters paraustīja plecus. - Tad es griezos pie izlūkošanas dienesta cilvēkiem. Pirmajā reizē, kad devos turp, es pieņēmu attiecīgu izskatu — poļu virsnieks stīvām manierēm, loti oficiāls. Es neuzticējos nevienam. Tomēr beidzās ar to, ka mēs ar Džesepu sastrādājāmies. - Viņš ieturēja pauzi. - Šorīt mani meklējumi beigušies. Betertons tiks izdots ASV un stāsies tiesas priekšā. Ja viņu attaisnos, man nebūs, ko teikt. Taču, - viņš pārliecināti piebilda, - viņu neattaisnos. Pierādījumi ir spēcīgi.

Peters paklusēja, noraudzīdamies pāri saules pielietajiem dārziem uz tālumā zilgojošo jūru.

—Visnepareizākais, - viņš pēc brīža ierunājās, - bija tas, ka jūs ieradāties tur, lai pievienotos savam vīram un es jūs satiku… un iemīlējos. Man tā bija gatavā elle, Oliva! Ticiet man! Un pie kā viss novedis? Es esmu atbildīgs par jūsu vīra nosēdināšanu uz elektriskā krēsla! No šī fakta nekur neglābsies. Jūs nekad nespēsiet to aizmirst, pat tad, ja piedosiet. - Viņš piecēlās kājās. - Es vēlējos, lai jūs dzirdētu patiesību no manas mutes. Ardievu! - Viņš strauji pagriezās. Hilarija pastiepa roku.

-   Pagaidiet! - viņa iesaucās. - Pagaidiet! Ir kaut kas, ko jūs nezināt! Es neesmu Betertona sieva! Betertona sieva Oliva nomira Kasablankā! Džeseps mani pārliecināja uzdoties par viņu.

Peters pagriezās atpakaļ un plati iepleta acis.

-  Jūs neesat Oliva Betertona?

-Nē!

-        Augstais Dievs! - iesaucās Endrū Peters. - Augstais Dievs! - Viņš smagi atkrita krēslā blakus Hilarijai. - Oliva! Oliva, dārgā!

-        Nesauc mani par Olivu. Mans vārds ir Hilarija. Hilarija Kreivena.

-        Hilarija? - viņš pārvaicāja. - Man pie tā būs jāpierod!

Peters saņēma sievietes plaukstas.

Terases viņā galā Džeseps, tobrīd pār- spriezdams ar Leblānu dažādas tehniska rakstura grūtības, pārtrauca teikumu pusvārdā.

-         Ko jūs teicāt? - viņš izklaidīgi pārvaicāja.

-        Es, mon cher, teicu: neizskatās, ka mūsu varā būs ierosināt lietu pret to lopu Aristidu.

-        Nē, protams. Aristids vienmēr uzvar. Viņam līdzīgie allaž tiek cauri sveikā. Bet viņš zaudēs kaudzi naudas, un tas viņam nemaz nepatīk. Tomēr pat Aristids nespēj ignorēt nāvi. Es teiktu, ka, spriežot pēc viņa izskata, nepaies ilgs laiks, kad viņam būs jāstājas Visaugstākā soģa priekšā.

-        Mans draugs, ko jūs tur tik cītīgi vērojat?

-        Tos divus, - paskaidroja Džeseps. - Es nosūtīju Hilariju Kreivenu nezināmā virzienā, bet, izrādās, ka viņai ceļojums beidzies tā, kā tas notiek parasti.

Leblāns, uz mirkli apjuka, tad teica:

-   Ahā! Jā! Jūsu Šekspīrs!

-        Jūs, francūži, esat ļoti izglītoti, - nosmīnēja Džeseps.

piez

Agata Kristi NEZINĀMĀ VIRZIENĀ Romāns

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k.l2, LV-1006 Tālr.: 67185881

***Atstāj savu bumbu, mīļā, mēs ejam pusdienās.

*Uz redzēšanos, kungs!

*Visu cieņu, kundze.

*Nc jau nu es.

♦Mūķene.

[1] ze kodola dalīšanās.

[2]glider (angļu vai.) - planierists.

[3] vārdu sakot. (Šeit un turpmāk tulk. no fr. vai., ja nav norādīts citādi.)

[4] nelāga lieta.

[5] tās ir beigas.

[6] jaunkund7.c.

[6]Čukstus. (Itāļu vai.)

[7] jo sliktāk pjēram. viņš patiešām ir neciešams. Bet mazais Žils ir ļoti jauks. Un viņa tēvs ir labi iekārtojies. Galu galā, esmu izlēmusi.

[7]Iedomajieties!

[8] vai ne tā, kundze?

[9] muslaiku ērtības.

[10] nāc taču, bobo!

[11] ko tu dari? pasteidzies!

[12] sena baznīcas dziesma/lūgsna.

[13] Šausmu stāstu un detektīvromānu izdevniecība.

♦neatkarību maroka ieguva 1956.g. Šodien maroka ir Arābu valstu līgas locekle.

122

[15] ar labiem nodomiem, godīgos nolūkos. (latīņu vai.)

[15]Kalnu grēda Tunisijā, Alžīrijā un Marokā.

[16] starp mums (runājot).

[17] ironiski — vāciete.

[17]Ta varētu but.

[18] mans dārgais.

[19] uz turieni.

[20]st. ives - agrāk mazs ciemats kornvolā, tagad kūrortpilsCtiņa.

šas tur ir?

[22] manu dārgo kolēģi.

[23] lūk, mans kapteini

[24] arābu tautās izplatīts māņticīgs simbols, kas aizsargā no ļauna.

[25] lūdzu,kundze.

[25]Apsēdieties, mīļā kundze.

[26] reliģiska kustība.

[27] protams.

[27]Tas ir neticami!

[28] galu galā… tas ir šausmīgi!

297

[28]Šeit: Pilnīgi neiespējami.

[29] apkārtējie.

[30] mans dievs.

[31] strupceļā.

[32] direktora kungs.

Content

Kristi Agata Nezināmā virzienā

1 . nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

22. nodala

piez