Krisli Agata

Pēc bērēm

AGATA KRISTI

PĒC BĒRĒM

Veltīts Džeimsam atmiņai par jaukajām dienām Abatejā

Kornēlijs Abernetijs-Koralija Basingtone.

..

1. NODALA

I

Vecais Lanskoms grīļīgiem soļiem apstaigāja istabu pēc istabas, atvilkdams aizkarus. Brīdi pa brīdim, piemiedzis savas iekaisušās acis, viņš palūkojās laukā pa logu.

Drīz viņi atgriezīsies no bērēm. Viņš nedaudz pasteidzināja savus šļūcošos soļus. Logu bija tik daudz.

Enderbiholla bija plaša gotu stilā celta viktoriāņu ēka. Ikvienā istabā pie logiem karājās izbalējuši brokāta vai samta aizkari. Vairākas sienas joprojām bija drapētas ar pabalējušu zīdu. Zaļajā viesistabā vecais sulainis uzmeta acis Kornēlija Abernetija portretam virs kamīna dzegas — Enderbiholla kādreiz bija celta tieši viņam. Kornēlija Abernetija brūnā bārda bija agresīvi paslieta uz priekšu un roka atdusējās uz zemeslodes — neviens nevarēja pateikt, vai tāda bijusi paša sēdētāja vēlēšanās vai arī mākslinieka fantāzijas radīts simbols.

Vecais Lanskoms viņu vienmēr bija vērtējis kā ļoti iespaidīga izskata džentlmeni un priecājās, ka pašam nav nācies pazīt viņu personiski. Viņa kungs bija misters Ričards. Labs kungs. Un diezgan negaidīti aizgājis viņsaulē, lai gan ārsts, protams, viņu kādu laiciņu bija ārstējis. Taču kungs nekad tā arī neatguvās no šoka pēc jaunā mistera Mortimera nāves. Vecais vīrs nogrozīja galvu un iegāja Baltajā Buduārā. Tā toreiz tiešām bija īsta katastrofa. Tāds stalts un skaists jauns džentlmenis, tik stiprs un vesels. Nevienam ne prātā nebūtu ienācis, ka ar viņu varētu notikt kaut kas tāds. Tas bija skumji, ļoti skumji. Un tad vēl karā nogalināja misteru Gordonu. Viena nelaime pēc otras. Tā te tagad gāja. To visu kungs nebija spējis pārciest. Un viņš taču vēl pirms nedēļas izskatījās gluži vesels.

Trešā loga aizkari Baltajā Buduārā iestrēga un negribēja taisīties vaļā. Atsperes bija nolietojušās — šie aizkari bija ļoti veci, kā jau viss šajā mājā. Un tagad jau tās lietas vairs nebija salabojamas. Pārāk vecmodīgas — tā viņi parasti teica, kratīdami galvas savā stulbajā pārākumā. It kā vecās lietas nebūtu daudz labākas par jaunajām! Viņš tiem varētu paskaidrot! Puse no jaunajām lietām tādi nieciņi vien bija — salūza, tikko tiem pieskārās. Vai nu materiāls bija slikts, vai ari meistari nekam nederēja. Jā gan, viņš tiem varētu paskaidrot.

Nē, ar šo aizkaru bez kāpnēm neko nevarēs izdarīt. Viņa gados rāpties uz kāpnēm nebija patīkami, reiba galva. Nu labi, lai paliek tie aizkari. Nav tik svarīgi, jo Baltā Buduāra logi nebija mājas priekšpusē un tic tāpat nebūs redzami, kad mašīnas atgriezīsies no bērēm, turklāt istabu tagad vienalga neviens nelietoja. Tā bija dāmu istaba, un Enderbijā jau labu laiku neviena dāma nebija dzīvojusi. Žēl gan, ka misters Mortimers nebija apprecējies. Tā vietā, lai apprecētu kādu jaunu, jauku lēdiju un ar bērniem iekārtotos uz dzīvi mājā, viņš vienmēr bija devies vai nu uz Norvēģiju zvejot, vai uz Skotiju medībās, vai Šveici slēpot. Sen jau šajā mājā nebija redzēts neviens bērns.

Un Lanskoma atmiņā skaidri un noteikti atausa tas laiks — daudz skaidrāk nekā pēdējie divdesmit gadi, kas saplūda kopā, tā ka viņš nevarēja īsti atcerēties, kas bija nācis un gājis un kā katrs izskatījies. Taču senās dienas viņš atcerējās pietiekoši labi.

Misters Ričards bijis jaunākajiem brāļiem un māsām gandrīz vai tēva vietā. Kad nomira tēvs, viņam bija divdesmit četri gadi, un viņš tūdaļ bija enerģiski ķēries pie darba, katru dienu iedams prom precīzi kā pulkstenis, tomēr spēdams rūpēties par māju tik labi, cik vien iespējams. Tāda jauka ģimene — ar visām mazajām lēdijām un džentlmeņiem. Nu, protams, neiztika jau ari savu reizi bez plūkšanās un strīdiņiem, un nabaga guvernantēm ar to visu bija jātiek galā! Lanskoms vienmēr bija nicinājis guvernantes, šos mazdūšīgos radījumus. Toties jaunajām lēdijām gan bija liela dūša. Jo sevišķi mis Džeraldīnei. Arī mis Korai, lai ari viņa bija stipri jaunāka. Bet tagad — tagad misters Leo bija miris, un arī mis Lauras vairs nebija starp dzīvajiem. Un misters Timotijs — tāds nožēlojams invalīds. Un mis Džeraldīne, kas nomira kaut kur ārzemēs. Un misters Gordons — nogalināts karā. Kaut ari visvecākais, misters Ričards tomēr izrādījās visstiprākais no visiem. Pārdzīvoja viņus visus — nu, varbūt ne gluži, jo misters Timotijs jau vēl bija dzīvs un arī mazā mis Kora, kas bija apprecējusies ar to nepatīkamo mākslinieku. Nu jau pagājuši divdesmit pieci gadi, kopš viņš viņu pēdējo reizi redzēja, un viņa bija tāda skaista, jauna meitene, kad devās projām ar to zelli; tagad viņš diezin vai vairs viņu pazītu — nu viņa kļuvusi tik resna un tik smalki ģērbjas. Viņas vīrs bija francūzis vai gandrīz francūzis, un nekad nekas labs neiznāk, kad apprecas ar kādu no viņiem! Bet mis Kora jau vienmēr bijusi… nu, tāda panaiva, tā laikam teiktu, ja viņa dzīvotu laukos. Katrā ģimenē jau varēja tādu atrast.

Bet viņu mis Kora atcerējās gan! «Vai, tas taču Lanskoms!», viņa bija iesaukusies un likās ļoti iepriecināta, viņu redzot. Jā, senos laikos viņi tam bija ļoti pieķērušies un pēc viesībām mēdza ielavīties pie viņa pieliekamajā, un viņš tos uzcienāja ar želeju vai Šarloti no pusdienu galda. Visi viņi zināja veco Lanskomu, bet tagad retais viņu atcerējās. Visi tie jaunie, ko viņš nevarēja lāga atminēties un kas viņu uzlūkoja vienkārši kā sulaini, kurš te kalpojis jau gadiem ilgi. Tik daudz svešu — viņš bija nodomājis, kad tie visi sabrauca uz bērēm. Un tādi noplukuši!

Nē, misis Leo gan ne — viņa bija citādāka. Kopš misters Leo apprecējās, viņa un misters Leo diezgan bieži parādījās šeit. Misis Leo bija ļoti jauka — īsta lēdija. Valkāja kārtīgas drēbes un skaisti sakārtoja matus, un vispār izskatījās pēc tās, kas viņa tiešām bija. Un kungam viņa vienmēr bija patikusi. Zēl tikai, ka viņai un misteram Leo nebija bērnu…

Lanskoms satrūkās: ko viņš te stāvēja un sapņoja par veciem laikiem, kad bija tik daudz darāmā? Apakšstāvā visi aizkari nu jau bija attaisīti; viņš bija pieteicis Džcnetai uzkāpt augšā un sakārtot guļamistabas. Viņš, Džcneta un pavāre bija aizgājuši uz bēru ceremoniju baznīcā, bet, kad visi devās uz krematoriju, viņi atgriezās mājās, lai attaisītu aizkarus un sagatavotu pusdienas. Protams, tikai auksto galdu. Šķiņķi, cāli, mēli un salātus. Un pēc tam aukstu citronu suflē un ābolu pīrāgu. Vispirms gan karstu zupu — jāiet paskatīties, vai Mārdžorija to jau sagatavojusi pasniegšanai, jo bērinieki tūlīt būs klāt.

Lanskoms šļūcošiem soļiem devās pāri istabai. Viņš uzmeta izklaidīgu skatienu portretam virs kamīna — tas atgādināja portretu zaļajā viesistabā. Jauka glezna ar baltu atlasu un pērlēm. Tikai tā būtne portretā nebija nc uz pusi tik iespaidīga. Lēnprātīga sejas izteiksme, mute kā rozes pumpurs, mati vidū pāršķirti ar celiņu. Vienkārša, nepretencioza sieviete. Vienīgais, kas bija Kornēlijas Abernetija kundzes pieminēšanas vērts, bija viņas vārds — Korālija.

Koraļļu Varžaču Plāksteri un citi kājām domātie Koraļļu preparāti pat sešdesmit gadu pēc savas sākotnējās parādīšanās joprojām turējās savās pozīcijās. Neviens nevarēja pateikt, vai Koraļļu Varžaču Plāksteriem piemita kaul kas īpašs, — taču cilvēkiem tie patika. Pateicoties Koraļļu Varžaču Plāksteriem, bija pacēlusies šī neogotiskā pils ar tās plašajiem dārziem, kā arī radusies iespēja izmaksāt ikgadējus ienākumus septiņiem dēliem un meitām. Un, pateicoties Plāksteriem, Ričards Abernetijs pirms trim dienām varēja nomirt kā ļoti bagāts vīrs.

II

Kad Lanskoms iegāja virtuvē, lai pasteidzinātu pavāri Mārdžoriju, viņa tam strupi atcirta. Mārdžorija bija jauna, tikai divdesmit septiņi gadi; viņa bieži padarīja Lanskomu dusmīgu, jo tikai aptuveni atbilda viņa priekšstatam par kārtīgu pavāri un neprata novērtēt viņa, Lanskoma, stāvokli mājā, un neizrādīja viņam nekādu cieņu. Viņa bieži vien izteicās, ka šī māja esot «viens īsts vecs mauzolejs», un sūdzējās par virtuves, trauku mazgātavas un pieliekamā milzīgajiem izmēriem — te jau vajagot veselu dienu, lai tos visus apstaigātu. Viņa Enderbijā ieradās pirms diviem gadiem un bija palikusi, pirmkārt, tāpēc, ka te maksāja labu naudu, un, otrkārt, misters Abernetijs bija patiešām augstu vērtējis viņas pavārmākslu. Viņa gatavoja ļoti labi. Dženeta, kas stāvēja pie virtuves galda, malkodama tēju, bija pavecāka kalpone, kura, kaut arī labprāt ielaidās dzēlīgās pārrunās ar Lanskomu, parasti tomēr apvienojās ar viņu pret jaunāko paaudzi, ko pārstāvēja Mārdžorija. Ceturtā persona virtuvē bija misis Džeksa, kas parasti izpalīdzēja, kad bija nepieciešams; viņai bēres bija ļoti patikušas.

—      Bija ļoti skaisti, — viņa pieklājīgi nošņaukājās, nolikdama tasīti. — Deviņpadsmit mašīnu, un baznīca bija gluži pilna, un man liekas, ka priesteris ļoti skaisti novadīja dievkalpojumu. Un arī diena šodien ļoti jauka. Ak, nabaga dārgais misters Abernetijs — tagad jau nav vairs daudz tādu cilvēku kā viņš. Un visi viņu cienīja.

Uz piebraucamā ceļa atskanēja riepu švīkstoņa un taures signāli. Misis Džeksa nolika tasīti un iesaucās:

—    Viņi ir klāt!

Mārdžorija ieslēdza gāzi zem lielā katla ar biezo cāļa zupu. Lielā virtuves plīts savā viktoriāņu majestātiskumā stāvēja auksta un neizmantota, kā altāris pagājībai.

Mašīnas piebrauca viena pēc otras, un no tām izkāpušie cilvēki, tērpti melnās drēbēs, diezgan nedroši devās cauri vestibilam uz lielo zaļo viesistabu. Kamīnā aiz tērauda restēm dega uguns, kā nodeva pirmajām aukstajām rudens dienām — lai sasildītu ilgi vēsumā stāvējušos bēru viesus.

Lanskoms ienāca istabā un piedāvāja šeriju glāzēs uz sudraba paplātes.

Misters Entvisls, vecākais partneris no senās un cienījamās firmas «Bolārs, Entvisls, Entvisls un Bolārs», sildīdamies stāvēja ar muguru pret kamīnu. Viņš paņēma glāzi ar šeriju un nopētīja visus pēc kārtas ar savu vērīgo advokāta skatienu. Visus personiski viņš nepazina, un nu viņam vajadzēja tos salikt, kā saka, pa plauktiņiem. Iepazīstināšana pirms došanās uz bērēm bija ļoti sasteigta un pavirša.

Vispirms viņš uzmeta vērtējošu aci vecajam Lanskomam: jā, nabaga vecais zēns bija kļuvis pavisam nespēcīgs; nav jau arī nekāds brīnums, ja tuvojas deviņdesmit. Labi, viņam būs tā ikgadējā rente. Viņam ne par ko nebūs jāraizējas. Uzticīgā dvēsele. Mūsdienās tādus kalpotājus vairs neatrast. Visādi tur izpalīgi un bērnu pieskatītāji — Dic's pasarg'! Bēdīgi. Varbūt arī labi, ka nabaga Ričards nenodzīvoja ilgāk. Nekas iepriecinošs viņu negaidītu.

Protams, ka misteram Entvislam, kuram pašam bija septiņdesmit divi gadi, Ričarda Abernetija nāve sešdesmit astoņu gadu vecumā likās priekšlaicīga. Misters Entvisls bija pārtraucis darbu pirms diviem gadiem, bet, būdams Ričarda Abernetija testamenta izpildītājs, kā arī aiz cieņas pret vienu no saviem visvecākajiem klientiem, kas bijis arī tā tuvs draugs, viņš bija devies šajā ceļojumā uz ziemeļiem.

Atsaukdams atmiņā testamenta nosacījumus, viņš domās novērtēja katru ģimenes locekli.

Helēnu, Leo kundzi, viņš, protams, pazina labi. Ļoti pievilcīga sieviete, pret kuru viņš izjuta gan patiku, gan cieņu. Viņa acis atzinīgi pakavējās pie šīs sievietes, kas stāvēja netālu no loga. Melns viņai piestāvēja. Figūra bija labi saglabājusies. Viņam patika viņas skaidri izteiktie vaibsti, sirmo matu vilnis, kas pacēlās no deniņiem, un acis, kas kādreiz tika salīdzinātas ar rudzupuķēm un vēl tagad bija saglabājušas kaut ko no sava spilgtā ziluma.

Cik Helēnai varēja būt gadu? Laikam piecdesmit viens vai divi. Dīvaini, ka viņa vairs nekad nebija apprecējusies pēc Leo nāves. Pievilcīga sieviete. Nu jā, bet viņi bija viens otram ļoti uzticīgi.

Viņa acis pievērsās Timotija kundzei. Viņu viņš nekad nebija labi pazinis. Melns viņai nepiestāvēja, viņas tērpa audums bija lauku tvīds. Šī lielā sieviete likās saprātīga un spējīga. Viņa vienmēr bijusi Timotijam laba, uzticīga sieva. Vienmēr rūpējusies par viņa veselību, rosījusies ap viņu — varbūt pat par daudz. Nez kas tur Timotijam īsti par vainu? Laikam grūtsirdība. Ričards Abernetijs arī bija domājis tāpat. «Protams, kad viņš bija zēns, viņam bija vārgas plaušas,» viņš bija sacījis. «Bet, sasodīts, ja viņam tagad vispār ir kāda nopietna kaite!» Ah, nu, katram taču bija vajadzīgs kāds vaļasprieks. Timotijam tas bija visaptverošās rūpes par savu veselību. Vai Timotija kundze bija noticējusi? Varbūt ari ne — bet sievietes jau nekad tādās lietās neatzinās. Timotijam droši vien ir ļoti ērta dzīve. Viņš jau nekad nav bijis izšķērdīgs. Nu, bet liekā naudiņa tik un tā noderēs — tagad, kad ir tādi lieli nodokļi. Kopš kara sākuma viņam droši vien nācās krietni samazināt savus izdevumus.

Misters Entvisls pievērsa uzmanību Džordžam Krosfīldam, Lauras dēlam. Laura bija apprecējusi šaubīgu tipu. Neviens tā īsti par viņu neko nezināja. Viņš pats sevi bija dēvējis par biržas mākleri. Jaunais Džordžs strādāja kādā advokātu kantori — ne pārāk respektablā firmā. Izskatīgs puisis, bet kaut kas tāds lapsīgs bija jūtams viņa manierēs. Viņam nevarēja būt necik daudz naudas. Laura bija izrādījusies galīga muļķe attiecībā uz ieguldījumiem. Viņa nebija atstājusi gandrīz neko, kad pirms pieciem gadiem nomira. Skaista romantiska būtne, bet par naudu viņai nebija nekādas sajēgas.

Mistera Entvisla skatiens pārslīdēja uz abām meitenēm. Kura bija kura? Ā, jā, tā, kas skatījās uz vaska puķēm uz malahīta galdiņa, bija Rozamunde, Džeraldīnes meita. Glīta meitene, patiesību sakot, pat skaista, tikai ar diezgan dumju seju. Darbojas uz skatuves. Repertuāra kompānijas vai kaut kādas tamlīdzīgas blēņas. Apprecējusies ar aktieri. Izskatīgs zēns. «Un to apzinās,» nodomāja misters Entvisls, kam bija aizspriedumi pret aktieriem kā profesiju. Interesanti, no kurienes viņš ir cēlies.

Viņš nosodoši paskatījās uz Maiklu Šeinu, uz viņas gaišajiem matiem un pievilcīgo kalsno stāvu.

Lūk, Suzanna, Gordona meita, būtu daudz vairāk piemērota skatuvei neka Rozamunde. Viņā vairāk jūtama personība. Varbūt pat par daudz ikdienas dzīvei. Viņa atradās pavisam tuvu misteram Entvislam, un viņš to neuzkrītoši nopētīja. Tumši mati, brūnas, gandrīz zeltainas acis, pilnīgas, tīkamas lūpas. Blakus viņai stāvēja vīrietis, ar ko viņa tikko bija apprecējusies — laikam aptiekāra palīgs. Aptiekāra palīgs, nudien! Pēc mistera Entvisla pārliecības, labas meitenes neprecējās ar vīriešiem, kas stāvēja aiz letes. Bet mūsdienās jau viņas precējās ar kuru katru! Šķita, ka jaunais vīrietis ar bālo, neizteiksmīgo seju un smilškrāsas matiem jūtas ļoti neērti. Misters Entvisls žēlsirdīgi pieļāva, ka tam par iemeslu ir sasprindzinājums, ko radījusi satikšanās vienlaicīgi ar tik daudziem sievas radiniekiem.

Visbeidzot misters Entvisls pievērsa skatu Korai Lanskenē. Zināmā mērā tas bija attaisnojams, jo Kora ģimenē neapšaubāmi bija visādu raižu cēlonis. Ričarda jaunākā māsa piedzima, kad mātei jau tuvojās piecdesmit gadu, un vārgā sieviete nebija pārdzīvojusi savu desmito grūtniecību (trīs bērni bija nomiruši jau maziņi). Nabaga mazā Kora! Viņa vienmēr bija radījusi apmulsumu apkārtējos: viņa izauga gara un lempīga un mūžīgi izmeta kādu piezīmi, ko labāk būtu bijis atstāt nepateiktu. Visi brāļi un māsas izturējās pret Koru ļoti laipni un visādi mēģināja izlīdzināt viņas trūkumus un kļūdas sabiedrībā. Nevienam nenāca ne prātā, ka Kora varētu apprecēties. Viņa nekad nebija bijusi pievilcīga meitene, un viņas pārāk uzkrītošā uzbāzība lika jaunajiem vīriešiem, kas viesojās Enderbijā, diezgan satraukti atkāpties. Un tad, misters

Entvists atcerējās, nāca tā afēra ar Lanskenē — Pjēru Lanskenē, pa pusei francūzi, ko viņa bija satikusi mākslas skolā, kur mācījās gleznot puķītes ar ūdenskrāsām. Taču kaut kādās nodarbībās viņa bija satikusi Pjēru Lanskenē un, atgriezusies mājās, paziņoja par savu nodomu ar viņu apprecēties. Ričards Abernetijs bija kategoriski pret — viņam šis vīrietis nepatika un radās aizdomas, ka viņš vienkārši meklē bagātu sievu. Bet, kamēr viņš mēģināja kaut ko noskaidrot par Lanskenē pagātni, Kora bija aizlaidusies ar viņu un apprecējusies bez liekām ceremonijām. Lielāko daļu savas laulības dzīves viņi bija pavadījuši Bretaņā, Kornvolā un citās gleznotāju iecienītās vietās. Lanskenē bija ļoti slikts gleznotājs un, taisnību sakot, ne visai labs cilvēks, taču Kora palika viņam uzticīga un nekad nepiedeva savai ģimenei šo attieksmi pret viņas vīru. Ričards bija augstsirdīgi piešķīris jaunākajai māsai ikgadēju renti, un, šķiet, no tās viņi arī dzīvoja. Misters Entvisls apšaubīja iespēju, ka Lanskenē vispār kaut ko būtu varējis nopelnīt. Tagad jau viņš kādus divpadsmit gadus ir kā miris. Un te nu viņa atraitne, kas atgādināja spilvenu un bija tērpusies kuplās melnās drānās ar piķa melnām pērļu virtenēm ap kaklu, pastaigājās pa savas bērnības māju, pieskardamās te vienam, te otram nieciņam un priecīgi iesaukdamās ikreiz, kad tic atsauca atmiņā kaut ko no bērnības. Nekādas lielas bēdas par sava brāļa nāvi viņa neizrādīja. Bet Kora jau nekad nebija pratusi izlikties, misters Entvisls atcerējās.

Ienācis istabā, Lanskoms klusinātā balsī, kā jau pieklājas šādos gadījumos, paziņoja:

— Pusdienas ir galdā.

2. NODALA

I

Pēc garšīgās cāļa zupas un dažādiem aukstajiem ēdieniem, kuriem klāt tika pasniegts lielisks šabli vīns, bēru atmosfēras sasprindzinājums atslāba. īstenībā jau neviens neizjūta dziļas sāpes par Ričarda Abernetija nāvi, jo neviens nebija ar viņu cieši saistīts. Viņi sarunājās pieklājīgās, klusinātās balsīs (izņemot Koru, kas neslēpa savu prieku), taču tagad visi juta, ka pieklājības normas ir pietiekoši ievērotas un var atsākt normālas sarunas. Misters Entvisls atbalstīja šādu attieksmi. Viņš bija piedalījies ne vienās vien bērēs un precīzi zināja, kā tajās sadalīt laiku.

Kad visi bija paēduši, Lanskoms uzaicināja viesus bibliotēkas istabā uz kafiju. Tā viņš izprata smalkās manieres. Bija pienācis brīdis, kad vajadzēja apspriest lietas — citiem vārdiem sakot, Testamentu. Bibliotēka ar saviem grāmatplauktiem un smagajiem, sarkanajiem samta aizkariem likās īsti piemērota vieta šādai darbībai. Lanskoms pasniedza kafiju un tad aizgāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Pēc pāris mazsvarīgām piezīmēm visi nogaidoši sāka raudzīties uz misteru Entvislu. Uzmetis acis pulkstenim, viņš teica: — Man jāpaspēj uz vilcienu 3.30.

Šķiet, arī citiem vajadzēja paspēt tieši uz to pašu vilcienu.

—       Kā jūs jau zināt, es esmu Ričarda Abernetija testamenta izpildītājs, — iesāka misters Entvisls.

—     Es to nezināju, — Kora viņu moži pārtrauca. — Tiešām? Vai viņš man kaut ko ir atstājis?

Misters Entvisls kārtējo reizi pārliecinājās par Koras paradumu runāt nevietā.

Uzmetis viņai aprājošu skatienu, viņš turpināja:

—    Apmēram pirms gada Ričarda Abernctija testaments bija ļoti vienkāršs. Pēc noteiktām mantojuma tiesībām viņš atstāja visu savam dēlam Mortimeram.

—      Nabaga Mortimcrs, — sacīja Kora. — Tā bērnu trieka tiešām ir briesmīga slimība.

—      Mortimera nāve, tik pēkšņa un traģiska, bija Ričardam liels trieciens. Pagāja vairāki mēneši, līdz viņš kaut cik atguvās. Es viņam aizrādīju, ka varbūt vajadzētu sastādīt jaunu testamentu.

Moda Abernctija jautāja savā dziļajā krūšu balsī:

—      Kas būtu noticis, ja viņš nebūtu sastādījis jaunu testamentu? Vai viss… vai visu būtu dabūjis Timotijs — kā tuvākais radinieks, es domāju?

Misters Entvisls jau pavēra muti, lai traktētu jēdzienu «tuvākais radinieks», tad pārdomāja un noteiktā balsī turpināja: — Pēc mana ieteikuma Ričards nolēma sastādīt jaunu testamentu. Taču vispirms viņš gribēja kaut ko vairāk uzzināt par jauno paaudzi.

—        Viņš mūs izlika apskatei, — Suzanna pēkšņi iesmējās. — Vispirms Džordžu, tad Grcgu un mani, un pēc tam Rozamundi un Maiklu.

Gregorijs Benkss piesārtušu seju viņu pārtrauca: — Es nezinu, vai to tā vajadzētu nostādīt, Suzanna. Apskatei!

—      Bet tā jau tas īstenībā arī bija, vai ne, mister Entvisl?

—    Vai viņš man kaut ko atstāja? — Kora atkārtoja.

Misters Entvisls nokremšļojās un diezgan vēsi teica:

—      Es piedāvāju nosūtīt jums visiem testamenta kopijas. Protams, ja jūs vēlaties, es jums varu to tagad nolasīt, taču visa šī juridiskā terminoloģija var likties jums pārāk nesaprotama. Pāris vārdos to var izteikt šādi: pēc dažiem sīkiem novēlējumiem un pietiekoši lielas mantojuma daļas Lanskomam, lai viņš varētu rēķināties ar ikgadēju renti, viss pārējais ir sadalāms sešās vienlīdzīgās daļās. Četras no tām pēc visu nodokļu nomaksas tiek Ričarda brālim Timotijam, viņa māsasdēlam Džordžam Krosfīldam, brāļameitai Suzannai Benksai un māsasmeitai Rozamundei Šeinai. Pārējās divas daļas jānogulda un ienākums jāizmaksā misis Helēnai Abernetijai, viņa brāļa Leo sievai, kā arī viņa māsai Korai Lanskcnē viņu dzīves laikā. Pēc viņu nāves šis kapitāls jāsadala starp pārējiem četriem mantiniekiem vai viņu pēcnācējiem.

—       Tas ir ļoti skaisti! — Kora Lanskcnē atzinīgi iesaucās. — Ienākums! Cik liels?

—      Es… ē… nevaru pašlaik precīzi pateikt. Protams, mantojuma nodoklis būs stipri liels un …

—    Vai jūs nevarētu pateikt kaut aptuveni?

Misters Entvisls saprata, ka Kora jānomierina.

—    Iespējams, apmēram trīs vai četri tūkstoši gadā.

—    Vai dieniņ! — Kora iesaucās. — Es došos uz Kapri.

Helēna Abernetija klusi sacīja: — Cik ļoti laipni un augstsirdīgi no Ričarda. Viņa labvēlību nevar novērtēt par augstu.

—      Viņš jums bija ļoti pieķēries, — misters Entvisls teica. — Leo bija viņa mīļākais brālis, un Ričards vienmēr atzinīgi novērtēja jūsu apciemojumus pēc Leo nāves.

Helēna piemetināja ar nožēlu: — Kaut es būtu sapratusi, cik slims viņš ir! Es biju atbraukusi viņu apciemot neilgi pirms viņa nāves, bet, lai gan es zināju, ka viņš ir slims, es nedomāju, ka tas ir tik nopietni.

—       Tas visu laiku bija nopietni, — sacīja misters Entvisls. — Bet viņš negribēja, lai par to runā, un, man šķiet, neviens nedomāja, ka beigas pienāks tik drīz. Es zinu, ka arī ārsts bija diezgan pārsteigts.

—      «Pēkšņi, savā dzftes vietā» — tā stāvēja rakstīts oficiālajā papīrā, — Kora piekrītoši māja ar galvu. — Es vēl toreiz nobrīnījos.

—      Mums visiem tas bija trieciens, — sacīja Moda Abernetija. — Tas pilnīgi izsita no sliedēm nabaga Timotiju. Tik pēkšņi, viņš visu laiku atkārtoja. Tik pēkšņi.

—     Taču viss tika ļoti veikli apklusināts, vai ne? — sacīja Kora.

Visi blenza uz viņu, un viņa izskatījās nedaudz satraukta.

— Jā, jums laikam taisnība, — viņa steidzīgi piemetināja. — Pilnīga taisnība. Es gribu teikt — nebūtu nekādas jēgas nodot to atklātībai. Tas būtu ļoti nepatīkami mums visiem. Tas jāpatur ģimenē.

Viņai pievērstās sejas kļuva vēl trulākas.

Misters Entvisls paliecās uz priekšu: — Patiešām, Kora, baidos, ka cs īsti nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

Kora Lanskenē raudzījās visos ar izbrīna pilnu skatienu. Tad kā putniņš palieca galvu uz sāniem: — Bet viņu taču nogalināja, vai ne?

3. NODALA »

I

Sēdēdams Londonas vilciena pirmās klases kupejas stūri, misters Entvisls ar nemierīgu prātu pārdomāja Koras Lanskenē neparasto piezīmi. Protams, Kora bija diezgan nelīdzsvarota un ārkārtīgi dumja sieviete, un jau meitenes gados parādījās viņas niķis samulsināt cilvēkus, negaidīti pasakot dažādas netīkamas patiesības. Nē, ne jau patiesības — tas šinī gadījumā bija galīgi neatbilstošs vārds. Neveiklus paziņojumus — tas jau bija daudz tuvāk.

Viņš mēģināja atcerēties, kas notika pēc tam, kad Kora bija izteikusi savu neveiksmīgo piezīmi. Daudzo pārsteigto un nosodošo acu skatiens lika viņai apjaust, ka viņa pateikusi kaut ko briesmīgu.

Moda bija iesaukusies: «Nudien, Kora» Un Džordžs: «Mīļā Koras tante.» Vēl kāds: «Ko tu ar to gribi teikti»

Un Kora Lanskenē, apjukusi un sapratusi izteiktā nozīmi, bija tūlīt sākusi nesakarīgi atvainoties: «Ai, piedodiet… es tā nebiju domājusi… protams, tas bija ļoti muļķīgi no manas puses, taču man likās, no tā, ko viņš pateica… ak, protams, es zinu, ka viss ir kārtībā, bet viņš nomira tik pēkšņi… lūdzu, aizmirstiet visu, ko es teicu… es negribēju pateikt neko muļķīgu… es zinu, ka es vienmēr pasaku kaut ko nepiemērotu.»

Pamazām acumirklīgais sarūgtinājums bija pārgājis, un viņi sāka apspriest praktiskas lietas attiecībā uz Ričarda Abcrnetija mantas sadali. Misters Entvisls bija piemetinājis, ka māja un viss, kas tajā atrodas, tiks pārdots.

Koras misēklis bija aizmirsts. Galu galā, Kora vienmēr bijusi ja ne gluži nenormāla, tad katrā ziņā aplam naiva gan. Viņa nekad nezināja, ko drīkst un ko nedrīkst teikt. Deviņpadsmit gadu vecumā tam nebija īpašas nozīmes. Enfenl tcrrible[1] manieres tādā vecumā nevienu sevišķi neuztrauc, taču enfenl tcrrible piecdesmit gadu vecumā jau izskatās nejēdzīgi. Izmest visādas nevēlamas patiesības…

Misters Entvisls satrūkās. Jau otro reizi viņam ienāca prātā šis uztraucošais vārds. Patiesības. Un kādēļ gan šis vārds izsauca nemieru? Tāpēc, protams, ka tas bija pamatā apmulsumam, ko radīja Koras skaļi izteiktie vārdi. Viņas naivie paziņojumi vienmēr bija vai nu patiesi, vai arī saturēja kādu patiesības graudu!

Lai gan četrdesmit deviņus gadus vecajā, apaļajā sievietē bija maz līdzības ar kādreizējo lempīgo meiteni, tomēr dažas no Koras manierēm bija saglabājušās: kad viņa, izsakot kādu īpaši nejauku piezīmi, piešķieba galvu kā putniņš, it kā ar prieku gaidītu cilvēku apmulsumu. Tā reiz viņa bija izteikusies par kādas virtuvenes figūru. «Mollija gandrīz nevar tikt klāt virtuves galdam, viņai ir tik liels vēders. Un šitāds viņai ir tikai pēdējo mēnesi. Interesanti, no kā viņa ir kļuvusi tik resna?»

Koru tūdaļ apklusināja. Abernetiju mājā valdīja viktoriāņu gars. Nākošajā dienā virtuvenc vairs nebija redzama, un pēc kārtīgas izprašņāšanas otrajam dārzniekam lika viņu apprecēt un padarīt viņu par godīgu sievieti, un šim nolūkam viņiem tika iedota mājiņa.

Senas atmiņas… bet kaut kas tajās bija…

Misters Entvisls mēģināja analizēt sava nemiera cēloni. Kas gan Koras smieklīgajās piezīmēs bija tāds, kas tā urdīja viņa zemapziņu? Tad viņš izcēla divas frāzes. «Man likās, no tā, ko viņš pateica…» un «viņš nomira tik pēkšņi…»

Vispirms misters Entvisls izanalizēja pēdējo frāzi. Jā, patiešām, Ričarda nāvi zināmā mērā varēja uzskatīt par pēkšņu. Misters Entvisls bija runājis par Ričarda veselību gan ar viņu pašu, gan ar ārstu. Pēdējais bija pateicis skaidri un gaiši, ka ilgs dzīvotājs viņš nebūs. Ja viņš pietiekoši par sevi parūpētos, tad varētu nodzīvot vēl gadus divus, trīs. Varbūt nedaudz ilgāk, bet tas gan maz ticams. Lai nu kā, bet tuvākajā nākotnē sabrukumu ārsts nebija paredzējis.

Nu labi, ārstam nebija taisnība, bet ārsti — kā viņi paši to atzina — nekad nevarēja būt droši par slimnieka individuālo reakciju uz slimību. Gadījās, ka pilnīgi bezcerīgos gadījumos cilvēks izveseļojās. Bet pacientiem, kas jau sāka atveseļoties, pēkšņi kļuva sliktāk un viņi nomira. Ļoti daudz kas bija atkarīgs no slimnieka vitalitātes. No viņa iekšējās apņemšanās dzīvot.

Bet Ričardam Abernctijam, lai arī viņš bija stiprs un enerģisks vīrs, nebija stimula dzīvot.

Jo pirms sešiem mēnešiem viņa vienīgais dēls Mortimers bija saslimis ar bērnu trieku un nomiris nedēļas laikā. Viņa nāve bija trieciens jo vairāk tāpēc, ka viņš bijis sevišķi stiprs un vitāls jauneklis. Turklāt labs sportists — par tādiem mēdz teikt, ka viņi dzīvē nevienu dienu nav slimojuši. Viņš gatavojās saderināties ar kādu ļoti jauku meiteni, un tēva nākotnes cerības saistījās ar mīļoto un nevainojamo dēlu.

Tā vietā notika traģēdija. Un tādēļ, izņemot personiskā zaudējuma sāpes, nākotnē Ričardu Abernetiju nekas vairāk negaidīja. Viens dēls bija nomiris bērnībā, otrs neatstājis pēcnācējus. Viņam nebija mazbērnu. Taisnību sakot, nebija neviena, kas pēc viņa mantotu Abernetiju vārdu, un viņam taču piederēja liels īpašums un viņš pārstāvēja plašas biznesa intereses. Kas gan pārņems viņa īpašumu un pārvaldīs biznesa lietas?

Entvisls zināja, ka šie jautājumi bija ļoti uztraukuši Ričardu. Viņa vienīgais brālis bija invalīds. Atlika vienīgi jaunā paaudze. Droši vien, advokāts domāja, Ričards bija iecerējis — kaut ari nebija to tieši izteicis — izvēlēties vienu noteiktu mantinieku, iespējams, atvēlot pārējiem pa nelielai daļai no mantojuma. Lai nu kā, pēdējo sešu mēnešu laikā Ričards Abernetijs bija ielūdzis paciemoties visus pēc kārtas: māsasdēlu Džordžu, brāļameitu Suzannu ar vīru, māsasmeitu Rozamundi ar vīru un brāļa Leo Abernetija atraitni. Droši vien viņš gribēja sameklēt sev mantinieku starp pirmajiem trim un Helēnu Abernetiju uzaicināja tikai personisko simpātiju dēļ, un varbūt arī, lai būtu kāds, ar ko pakonsultēties, jo Ričards vienmēr bija augstu vērtējis viņas saprātu un praktiskos spriedumus. Misters Entvisls atcerējās ari, ka šo sešu mēnešu laikā Ričards reiz bija devies apciemot savu brāli Timotiju.

Rezultātā lapa šis testaments, kas pašlaik atradās advokāta portfelī.' īpašuma sadalījums vienlīdzīgās daļās. No tā varēja secināt, ka viņš bija vīlies gan māsasdēlā, gan brāļa un māsasmeitās — vai varbūt viņu vīros?

Cik misteram Entvislam bija zināms, Ričards nebija uzaicinājis ciemos savu māsu Koru Lanskenē, un šī doma lika viņam atcerēties frāzi, ko Kora tik neapdomīgi bija izmetusi: «man likās, no tā, ko viņš pateica…»

Ko bija pateicis Ričards Abernetijs? Un kad viņš to bija izdarījis? Ja Kora nebija viesojusies Enderbijā, tad varbūt Ričards bija viņu apmeklējis mākslinieku ciematā Bcrkšīrā, kur viņai piederēja mājiņa? Vai varbūt Ričards kaut ko bija pateicis vēstulē?

Misters Entvisls sarauca pieri. Kora, protams, bija ļoti dumja sieviete. Viņa varēja vienkārši kādu frāzi pārprast, sagrozīt tās būtību. Bet interesanti, kas tā varēja būt par frāzi?

Misters Entvisls jutās pietiekoši satraukts, lai apsvērtu iespēju aprunāties par šo jautājumu ar misis Lanskenē. Varbūt ne tūlīt. Labāk neizrādīt, ka tas ir tik svarīgi. Bet viņam tiešām gribētos zināt, ko tādu Ričards Abernetijs ir viņai pateicis, kas lika viņai izmest šo briesmīgo: «Bet viņu taču nogalināja, vai ne?»

II

Sēdēdams trešās klases vagonā, tālāk no lokomotīves, Gregorijs Benkss teica sievai: — Tā tava tante laikam ir galīgi jukusi!

—     Tante Kora? — Suzanna vienaldzīgi pārjautāja.

—      Nu jā, man liekas, viņa vienmēr ir bijusi tāda drusku padumjāka.

Džordžs Krosfīlds, sēdēdams viņai pretī, nikni teica:

—       Viņai jāaizliedz staigāt apkārt un runāt šādas lietas. Ļaudis vēl padomās nezin ko.

Rozamunde Šeina, aizņemta ar savas eņģeļa mutītes krāsošanu, nomurmināja bez īpašas intereses: — Nedomāju, ka kāds pievērsīs sevišķu uzmanību tam, ko saka viena noplukuši vecene. Šīs ērmīgās drēbes un melno pērļu virtene…

—     Nu zini, man liekas, tas ir jāpārtrauc, — Džordžs neatlaidās.

—     Labi, dārgais, — iesmējās Rozamunde, nolikdama lūpu krāsu un apmierināti aplūkodama spogulī savu attēlu.

—     Dari to.

Viņas vīrs negaidīti teica: — Man šķiet, Džordžam taisnība. Ir tik viegli izsaukt baumas.

—      Kāda gan tam nozīme? — apcerīgi pajautāja Rozamunde, savilkusi smaidā savas eņģeļu lūpiņas. — Tas varētu būt pat ļoti interesanti.

—    Interesanti? — visi četri iejautājās reizē.

—      Nu, slepkavība ģimenē, — atteica Rozamunde.

—    Aizraujoši!

Nervozajam un nelaimīgajam Gregorijam Benksam ienāca prātā, ka Suzannas māsīcai, ja neņem vērā viņas pievilcīgo ārējo izskatu, varētu būt zināma līdzība ar viņas tanti Koru. Viņas nākamie vārdi tikai nostiprināja šo pieņēmumu.

—     Ja viņš ir nogalināts, — Rozamunde jautāja, — tad, kā jūs domājat, kas to ir izdarījis?

Viņa domīgi noskatīja visus pēc kārtas.

—      Viņa nāve mums visiem ir bijusi ļoti izdevīga. Maiklam un man iet kā pa celmiem. Tagad Mikam ir piedāvāta tiešām ļoti laba loma Sandburna šovā — ja vien viņš var atļauties gaidīt. Nu mēs dzīvosim kā nieres pa taukiem. Ja gribēsim, varēsim finansēt paši savu šovu. Taisnību sakot, ir viena luga ar vienkārši lielisku lomu…

Neviens neklausījās Rozamundcs jūsmīgajā apcerējumā. Katrs bija aizņemts ar domām par savu nākotni.

—    Redz, ko nozīmē risks, — Džordžs domāja pie sevis. — Tagad es varēšu nolikt to naudu atpakaļ, un neviens neko neuzzinās… Bet tā nu gan ir izglābšanās par mala liesu.

Gregorijs pievēra acis un atgāzās sēdeklī. Izraušanās no važām.

Suzanna sacīja savā skaidrajā, diezgan cietajā balsī: — Protams, man ļoti žēl nabaga veco tēvoci Ričardu. Bet viņš patiešām bija ļoti vecs, un Mortimcrs bija miris, un viņam tāpat nebija dēļ kā dzīvot, un dzīvot gadiem ilgi kā invalīdam būtu briesmīgi. Daudz labāk, ka viņš tā pēkšņi aizgāja un bez liekas jezgas.

Viņas cietais, pašpaļāvīgais skatiens atmaiga, uzmetot acis vīra sapņainajai sejai. Viņa dievināja Gregu. Viņa neskaidri nojauta, ka Gregs viņu mīl mazāk nekā viņa to, taču tas tikai padziļināja viņas kaislību. Gregs piederēja viņai, tā labā viņa būtu spējīga uz visu. Pilnīgi visu…

III

Enderbijā Moda Abernetija, pārģērbdamās vakariņām (jo viņa gatavojās pārnakšņot), domāja, ka varbūt vajadzētu piedāvāt savu palīdzību Helēnai mantu šķirošanā un mājas atbrīvošanā. Tur būs visas Ričarda personiskās lietas… Varētu būt arī vēstules… Droši vien visus svarīgos papīrus jau ir savācis misters Entvisls. Un bez tam viņai bija jāatgriežas pie Timotija, cik ātri vien iespējams. Viņš vienmēr bija īgns, ja viņas nebija mājās. Cerams, ka viņš vismaz būs apmierināts, nevis saniknots, ar testamentu. Protams, viņš bija cerējis, ka lielākā daļa no Ričarda īpašuma tiks viņam. Galu galā, viņš bija vienīgais Abernetijs, kas vēl palicis dzīvs. Ričards noteikti būtu varējis uzticēt viņam pieskatīt jauno paaudzi. Nē, laikam jau tomēr Timotijs būs saniknots par testamentu… Un tas atkal ietekmēs viņa gremošanas sistēmu. Un, kad Timotijs bija saniknots, viņš kļuva gluži nesakarīgs. Reizēm viņš zaudēja mēra sajūtu… Diez vai nevajadzētu konsultēties ar doktoru Bārtonu? Nu kaut vai tās miega zāles — pēdējā laikā Timotijs tās lietoja pārāk daudz un dusmojās, kad viņa gribēja pudelīti turēt pie sevis. Taču tas var būt bīstami: doktors Bārtons bija teicis, ka cilvēks var kļūt ļoti miegains un aizmirst, ka tās jau iedzēris, un iedzert vēl. Un tad nez kas varēja gadīties! Katrā ziņā pudelītē bija palicis mazāk tablešu nekā vajadzētu… Patiesi, Timotijs bija ļoti bezrūpīgs pret zālēm. Viņš viņai galīgi neklausīja… Reizēm ar viņu bija ļoti grūti tikt galā.

Viņa nopūtās… bet tad atplauka. Tagad taču būs daudz vieglāk. Nu, piemēram, dārzs…

IV

Helēna Abernctija sēdēja zaļajā viesistabā pie kamīna, gaidīdama Modu uz vakariņām.

Viņa palūkojās apkārt, un atmiņā atausa senās dienas ar Leo un pārējiem šajā mājā. Toreiz tā bija laimīga māja. Jā, tādā mājā ir vajadzīgi cilvēki. Bērni un kalpotāji, un bagātīgas maltītes, un nekad neizdziestošs kamīns ziemā. Kad mājā bija palicis vairs tikai viens vecs vīrs, kas zaudējis savu vienīgo dēlu, tā jau atstāja ļoti bēdīgu iespaidu…

Interesanti, kas to nopirks? Vai tā kļūs par viesnīcu, kādu iestādi vai varbūt kopmītni jauniešiem? Tā jau tagad notika ar tām milzu mājām. Neviens tās nepirka dzīvošanai.

Varbūt, ka to nojauks un vietā uzcels kaut ko pavisam citu? Šīs pārdomas uzdzina skumjas,- tādēļ viņa tās apņēmīgi atgainīja. Nebija nekādas jēgas gremdēties pagātnē. Šī māja un laimīgās dienas, kas šeit pavadītas, un Ričards, un Leo — tas viss bija ļoti skaisti, bet nu viss bija garām. Tagad viņai bija pašai savas intereses… Tagad, ar Ričarda atstāto ienākumu, viņa varēs uzturēt villu Kiprā un darīt visu, ko ieplānojusi.

Pēdējā laikā viņa bija ļoti norūpējusies par savām naudas lietām — nodokļi, visi tie nepareizie ieguldījumi… Tagad, pateicoties Ričarda naudai, viņa tiks ar visu galā…

Nabaga Ričards. Tā ir bijusi liela Dieva žēlastība — šādi nomirt miegā… Pēkšņi 22. datumā — laikam šie vārdi bija par iemeslu Koras iedomām. Tā Kora tiešām bija briesmīga! Tāda viņa bijusi vienmēr. Helēna atcerējās, kā reiz bija satikusi Koru ārzemēs — drīz pēc laulībām ar Pjēru Lanskenē. Todien viņa bija uzvedusies īpaši muļķīgi un aušīgi, un, piešķiebdama galvu, izmetusi visādas iesīkstējušas patiesības par glezniecību, un jo īpaši par sava vīra glezniecību, — droši vien tas lika viņam justies ļoti neērti. Nevienam vīrietim nevarētu patikt tāda dumja sieva. Un Kora bija tāda muļķe! Nu jā, ko viņa, nabadzīto, tur varēja darīt; un vīrs jau arī nebija diez ko labi pret viņu izturējies.

Helēnas skatiens izklaidīgi apstājās pie vaska puķēm, kas atradās uz malahīta galdiņa. Kora bija tam sēdējusi blakus brīdī, kad viņi visi gaidīja, kad varēs doties uz baznīcu. Viņa bija tik pilna jūsmas par dažādiem nieciņiem un atgadījumiem no pagātnes, tik pacilāta par iespēju atkal būt vecajā mājā, ka šķita pilnīgi aizmirsusi iemeslu, kādēļ viņi šeit sapulcējušies.

Bet, iespējams, domāja Helēna, ka viņa vienkārši ir mazāk liekulīga nekā pārējie…

Kora nekad nebija ievērojusi uzvedības normas. Nu, kā viņa bija izmetusi to jautājumu: «Bet viņu taču nogalināja, vai ne?»

Un visas tās sejas apkārt, — izbijušās, satriektas, pievērstas viņai! Tik daudz dažādu izteiksmju varēja izlasīt šajās sejās…

Un pēkšņi, skaidri redzēdama acu priekšā šo ainu, Helēna sarauca pieri… Kaut kas tur nebija tā, kā vajag…

Kaut kas…?

Kāds…?

Vai tā bija kāda sejas izteiksme? Kas tas bija? Kaut kas — kā lai to pasaka —, kam tur nevajadzēja būt?

Helēna nezināja… viņa nevarēja to precīzi pateikt… tomēr kaut kas… kaut kur… bija ačgārni.

V

Tajā laikā Svindonas bufetē kāda dāma kuplā sēru tērpā ar melnu pērļu virtenēm ap kaklu ēda ūdenskliņģcrus un piedzēra tēju, domādama par nākotni. Viņai nebija nekādu nelaimes priekšnojautu. Viņa bija laimīga.

Protams, šie apkārtceļi bija ļoti nogurdinoši. Būtu daudz vieglāk atgriezties Sv. Marijas Ličetā caur Londonu, ari lētāk būtu iznācis. Ak tā, bet tagad jau tas nebija svarīgi. Un tad viņai būtu vajadzējis ceļot kopā ar visiem pārējiem un visu ceļu runāties ar viņiem. Pārāk daudz pūļu.

Nē, labāk tomēr braukt pa apkārtceļu. Tic ūdcnskliņģeri bija lieliski. Tiešām jābrīnās, kā pēc bērēm cilvēks varēja just tādu izsalkumu. Zupa Enderbijā bija ļoti garšīga, un tāpat aukstais suflē. Cik klīrīgi gan varēja būt cilvēki — un tādi liekuļi! Visas tās sejas, kad viņa bija pateikusi par slepkavību! Kā viņi visi bija blenzuši uz viņu!

Nu, tieši to arī viņa bija gribējusi pateikt. Viņa atzinīgi pamāja ar galvu. Jā, tieši tā ari vajadzēja izdarīt.

Viņa pacēla acis un paskatījās pulkstenī. Piecas minūtes līdz vilciena atiešanai. Viņa izdzēra tēju. Nav pārāk laba. Viņa novaikstījās.

Kādu brīdi viņa pasēdēja sapņainām acīm. Domādama par jauko nākotni, kas viņu sagaida… Viņa pasmaidīja kā laimīgs bērns.

Beidzot viņa varēs darīt to, kas patīk… Un, kaldama nākotnes plānus, viņa devās pie nelielā sliežu atzara uz savu vilcienu…

4. NODALA

I

Misters Entvisls pavadīja ļoti nemierīgu nakti. No rīta viņš jutās tik noguris un slims, ka nemaz necēlās augšā.

Viņa māsa, kas vadīja tā saimniecību, uznesa viņam brokastis un bargā balsī skaidroja, cik nepareizi viņš rīkojies, savā vecumā ar tādu vārgu veselību blandīdamies uz Anglijas ziemeļiem.

Misters Entvisls tikai noteica, ka Ričards Abernetijs bijis viņam vecs draugs.

— Bēres! — māsa nošņācās. — Bēres ir absolūti fatālas tavā vecumā! Tu atstiepsi kājas tikpat pēkšņi kā tavs dārgais Abernetijs, ja mazliet vairāk par sevi neparūpēsies.

Vārds «pēkšņi» lika misteram Entvislam satrūkties. Tas viņu ari apklusināja. Viņš vairs nerunāja pretī.

Viņš labi apzinājās, kas viņam bija licis sarauties pie vārda «pēkšņi».

Kora Lanskenē! Tas, ko viņa bija gribējusi pateikt, bija pilnīgi neiespējams, bet tik un tā viņš vēlētos zināt, ko gan īsti viņa ar to domājusi un kāpēc. Jā, viņš aizbrauks pie viņas uz Sv. Marijas Ličetu. Viņš varētu pateikt, ka tas saistīts ar testamentu un ka viņam vajadzīgs viņas paraksts. Viņai nemaz nav jāzina, ka viņš pievērsis īpašu uzmanību viņas muļķīgajai piezīmei. Viņš noteikti aizbrauks pie viņas — un visai drīz.

Paēdis brokastis, viņš atgūlās spilvenos, lai palasītu «The Times». «The Times» viņu pilnīgi nomierināja.

Apmēram bez ceturkšņa sešos vakarā iezvanījās telefons.

Viņš pacēla klausuli. Runāja misters Džeimss Pcrots, tagadējais otrais partneris firmā «Bolārs, Entvisls, Entvisls un Bolārs.»

—     Paklausieties, Entvisl, — misters Perots teica, — man nupat piezvanīja policija no vietas, ko sauc par Sv. Marijas Ličetu.

—    Sv. Marijas Ličeta?

—    Jā. Šķiet, ka… — misters Perots uz brīdi apklusa. Viņš izklausījas apmulsis. — Runa ir par kādu misis Koru Lanskenē. Vai viņa nebija viena no Abernetija īpašuma mantiniekiem?

—    Jā, protams. Es viņu vakar redzēju bērēs.

—    Ak tā? Tātad viņa bija bērēs?

—    Jā. Kas par lietu?

—    Redziet, — misters Perots runāja kā atvainodamies, — tas patiešām ir kaut kas ārkārtējs… viņa ir… redziet… nogalināta.

Pēdējo vārdu misters Perots izrunāja ar milzīgu nosodījumu, it kā gribēdams teikt, ka šis vārds nedrīkstētu kaut ko nozīmēt firmai «Bolārs, Entvisls, Entvisls un Bolārs.»

—    Nogalināta'1

—    Jā… jā… baidos, ka tā ir patiesība. Tas ir, es gribu teikt, ka par to nav ne mazāko šaubu.

—    Kā policija mūs atrada?

—      Viņas biedrene vai saimniecības vadītāja, vai kas nu viņa tur ir — kaut kāda mis Gilkrista. Policija prasīja tuvākā radinieka vai arī viņas advokāta vārdu. Un šī mis Gilkrista īsti nezināja par radiniekiem un viņu adresēm, bet zināja par mums. Un tā viņi tūlīt ar mums sazinājās.

—    Kāpēc viņi domā, ka viņa ir nogalināta? — misters Entvisls pajautāja.

Misters Perots atkal runāja kā atvainodamies. — Redziet, par to, šķiet, nevarētu būt nekādu šaubu… tas izdarīts ar cirvi vai kaut ko tamlīdzīgu… ļoti mežonīgs noziegums.

—    Laupīšana?

—    Tā izskatās. Ir izdauzīts logs un trūkst kaut kādu nieciņu, ir izvilktas atvilktnes un tamlīdzīgi, taču policija domā, ka tas viss varētu būt… nu… izdarīts speciāli.

—    Cikos tas notika?

—    Starp diviem un četriem trīsdesmit šopēcpusdien.

—    Kur bija saimniecības vadītāja?

—    Aizbraukusi uz Rīdingu apmainīt bibliotēkas grāmatas. Viņa atgriezās ap pieciem un atrada misis Lanskenē mirušu. Policija vēlas zināt, vai mums ir kāda nojausma, kas varētu būt viņai uzbrucis. Es sacīju, — mistera Pcrota balsī bija dzirdams milzīgs aizvainojums, — ka, pēc manām domām, tas ir kaut kas neiespējams.

—    Jā, protams.

—     Tas noteikti ir bijis kāds pustraks vietējais lamza, kas varbūt domāja, ka tur ir kaut kas, ko zagt, bet tad zaudēja sajēgu un metās viņai virsū. Droši vien tā arī notika… ē, vai jūs tā nedomājat, Entvisl?

—    Jā, jā… — misters Entvisls izklaidīgi atteica.

Pcrotam taisnība, viņš domāja. Tā laikam būs noticis…

Taču nedeva miera Koras možajā balsī teiktais: «Viņu

taču nogalināja, vai ne?»

Tāda muļķe, šī Kora. Un vienmēr tāda bijusi. Lauzties tur, kur pat eņģeļi baidījās spert kāju… Izteikt nepatīkamas patiesības…

Patiesības! • \

Atkal tas sasodītais vārds…

II

Misters Entvisls un inspektors Mortons vērtējoši lūkojās viens otrā.

Precīzi, kā paradis, misters Entvisls bija aprakstījis inspektoram visus ar Koru saistītos faktus. Viņas bērnību, laulību, atraitnes gadus, finansiālo stāvokli, radiniekus.

— Misters Timotijs Abernetijs ir viņas vienīgais dzīvais brālis un tuvākais radinieks, bet viņš ir invalīds un dzīvo vientuļi, un nav spējīgs atstāt māju. Viņš ir mani pilnvarojis rīkoties viņa vietā un kārtot visas lietas, ja nepieciešams.

Inspektors pamāja. Viņam bija patīkami sadarboties ar šo gudro un pieredzējušo advokātu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņš cerēja saņemt palīdzību šīs diezgan mīklainās problēmas risināšanā.

Viņš sacīja: — No mis Gilkristas teiktā es saprotu, ka misis Lanskenē ir bijusi ziemeļos, uz sava vecākā brāļa bērēm, dienu pirms savas nāves?

—    Tā ir, inspektor. Es pats arī tur biju.

—    Vai viņas uzvedībā nebija nekā dīvaina… tāda, kas radītu bažas?

Misters Entvisls pacēla uzacis, veikli notēlodams izbrīnu.

—     Vai tad tā cilvēka uzvedībā, kas drīz tiks noslepkavots, noteikti jābūt kaut kam dīvainam? — viņš pajautāja.

Inspektors skumji pasmaidīja. — Es negribu teikt, ka viņa bija «nolemta nāvei» vai arī viņai bija kāda priekšnojauta. Nē, vienkārši es meklēju kaut ko… nu, teiksim, kaut ko neparastu.

—    Es jūs īsti nesaprotu, inspektor.

—    Šī nav tik vienkārši saprotama lieta, mister Entvisl. Nu, teiksim, kāds redz mis Gilkristu iznākam no mājas ap diviem un dodamies cauri ciematam uz autobusa pieturu. Tad šis kāds paņem cirvi, kas guļ pie malkas šķūnīša, izsit logu, iekļūst mājā, uziet augšā un uzbrūk misis Lanskenē ar šo cirvi, turklāt uzbrūk barbariski. Seši vai astoņi sitieni. — Misters Entvisls sāpēs saviebās. — Jā, pilnīgi barbarisks noziegums. Tad viņš izvelk pāris atvilktnes, savāc dažus nieciņus, kas varbūt nemaksā vairāk par desmitnieku, un aizlaižas.

—    Vai viņa bija gultā?

—     Jā. Šķiet, viņa iepriekšējā naktī vēlu bija atgriezusies no ziemeļiem, nogurusi un ļoti uztraukta. Viņa dabūja kaut kādu mantojumu, cik es saprotu?

—    Jā.

—     Viņa gulēja ļoti slikti un piecēlās ar briesmīgām galvassāpēm. Tad izdzēra vairākas tases tējas, ieņēma kaut kādas zāles pret galvassāpēm un palūdza mis Gilkristai, lai viņu līdz pusdienām netraucē. Tā kā viņa nejutās labāk, tad nolēma iedzert vēl divas miega tabletes. Un aizsūtīja mis Gilkristu uz Rīdingu apmainīt bibliotēkas grāmatas. Kad vīrietis ielauzās mājā, viņa jau droši vien bija ļoti miegaina vai varbūt pat gulēja. Viņš būtu varējis paņemt to, ko gribēja, viņai piedraudot, vai arī vienkārši viņu apmānīt. Taču cirvis, ko viņš paņēma līdzi jau no āra, jau šķiet par traku.

—     Varbūt viņš tikai gribēja viņu ar to nobaidīt? — misters Entvisls minēja. — Un, ja viņa izrādītu pretestību, tad…

—       Pēc medicīniskās liecības jāsecina, ka viņa nav izrādījusi nekādu pretestību. Izskatās, ka tad, kad viņai izdarīts uzbrukums, viņa gulējusi saldā miegā uz vieniem sāniem.

Misters Entvisls nemierīgi pagrozījās krēslā.

—      Dažreiz jau dabū dzirdēt par tādām barbariskām un bezjēdzīgām slepkavībām, — viņš norādīja.

—      Tas tiesa, un varbūt ka beigās arī šī izrādīsies viena no tādām. Protams, ir izziņota trauksme attiecībā uz jebkuru aizdomīgu personu. Taču mēs esam pārliecināti, ka tas nav neviens no vietējiem. Visi ir pārbaudīti un atzīti par ārpus aizdomām esošiem. Lielākā daļa cilvēku tajā laikā ir darbā. Tiesa, viņas mājiņa atrodas šķērsielā ārpus ciemata. Ikviens tur būtu varējis nemanāmi piekļūt. Apkārt ciematam ir vesels labirints ieliņu. Tā kā bija jauks rīts un lietus nebija lijis jau vairākas dienas, tad nebija iespējams pamanīt arī nekādus riepu nospiedumus — ja gadījumā kāds būtu piebraucis ar mašīnu.

—    Jūs domājat, ka kāds atbrauca ar mašīnu? — misters Entvisls skarbi noprasīja.

Inspektors paraustīja plecus. — Es nezinu. Es tikai gribu teikt, ka šajā lietā ir kaut kas neizprotams. Nu, lūk, kaut vai šis… — Viņš izbēra sev priekšā uz galda vairākas lietiņas: brošu ar sīkām pērlītēm, kas bija izveidota kā āboliņa lapa, brošu ar ametistiem, pērļu virteni un granātu aproci.

—     Šīs ir tās lietas, kas bija izņemtas no viņas dārglietu kastītes. Vēlāk tās atrada pie mājas krūmā.

—    Jā… jā, tas patiešām ir dīvaini. Varbūt, ka uzbrucējs, pārbijies par to, ko izdarījis…

—      Pilnīgi iespējams. Bet tad viņš drīzāk tās būtu atstājis augšā viņas istabā… Protams, pa ceļam no guļamistabas uz vārtiņiem viņu varēja pārņemt panika.

Misters Entvisls klusi noteica: — Vai varbūt, kā jūs sakāt, tās ir paņemtas tikai acu apmānīšanai.

—    Jā, te ir vairākas iespējas… Varbūt to ir izdarījusi šī Gilkrista. Kad divas sievietes dzīvo zem viena jumta — nekad nevar zināt, kādas nesaskaņas, aizvainojumi vai kaislības starp viņām valdījuši. Jā, arī tādu iespēju mēs neizslēdzam. Taču tas neliekas ticami. Cik mēs uzzinājām, starp viņām bijušas draudzīgas attiecības. — Viņš uz brīdi apklusa. — Pēc jūsu teiktā iznāk, ka no misis Lanskenē nāves neviens neko neiegūst?

Advokāts nemierīgi sakustējās.

—    Gluži tā es neesmu teicis.

Inspektors Mortons strauji pacēla acis.

—     Man šķiet, jūs teicāt, ka misis Lanskenē ienākumu avots bija viņas brāļa piešķirtā ikgadējā rente un ka viņai pašai nebija nekāda īpašuma vai līdzekļu.

—     Tā tas ir. Viņas vīrs nomira bez naudas, un, pazīstot Koru kopš bērnības, es būtu izbrīnījies, uzzinot, ka viņa ir iekrājusi kaut kādu naudu. Mājiņa nepieder viņai, tā ir īrēta, un tās pāris mēbeles nav pat vērts pieminēt. Kaut kāda ozola imitācija un dažas krāsotas lietas ar pretenzijām uz māksliniecisku vērtību. Tas, kam viņa to atstājusi, nekāds ieguvējs nebūs — gadījumā, ja viņa ir uzrakstījusi testamentu.

Misters Entvisls pašūpoja galvu. — Es nekā nezinu par viņas testamentu. Saprotiet, es nebiju viņu redzējis jau daudzus gadus.

—     Nu, ko tad jūs tādā gadījumā nupat gribējāt teikt? Jūs taču kaut ko ar to domājāt, vai ne?

—    Jā. Jā, patiesi. Es gribēju būt pilnīgi precīzs.

—     Vai jūs domājāt to mantojumu, ko jūs pieminējāt? To, ko brālis viņai novēlēja? Vai viņa varēja minēt to savā testamentā?

—       Nē, ne tādā nozīmē, kā jūs to domājat. Viņa nevarēja rīkoties ar šo kapitālu. Tagad, kad viņa ir mirusi, tas tiks sadalīts starp pārējiem pieciem Ričarda Abernctija mantiniekiem. Lūk, to es arī gribēju teikt. Viņi visi pieci automātiski kļūst ieguvēji viņas nāves gadījumā.

Inspektors izskatījās vīlies.

—     Ak tā. Es domāju, ka tiešām kaut kas vērā ņemams. Rādās, nevienam nebija iemesla nākt un likt viņai ar cirvi pa galvu. Izskatās pēc zēna, kas pazaudējis kādu skrūvīti — kāds no tiem kriminālajiem pusaudžiem. Tādu jau tagad savairojies, ka biezs. Un pēc tam viņam uzdeva nervi, un viņš iemeta paņemtās lietas krūmos un metās bēgt… Jā, droši vien tā arī bija. Ja vien tā nav augsti godājamā mis Gilkrista, bet tas man liekas neiespējami.

—    Kad viņa atrada līķi?

—     Ne ātrāk kā ap pieciem. Viņa atgriezās no Rīdin- gas ar autobusu 4.50. Viņa devās uz mājiņu, iegāja iekšā pa parādes durvīm un tad uz virtuvi, lai uzliktu tējkannu. Misis Lanskenē istabā bija klusums, bet mis Gilkrista domāja, ka viņa joprojām guļ. Tad mis Gilkrista pamanīja virtuves logu: pa visu grīdu mētājās stikli. Pat tad viņa vēl nodomāja, ka to varētu būt izdarījis kāds puika ar bumbu vai kaķeni. Viņa uzkāpa augšā un klusītiņām ielūkojās misis Lanskenē istabā, lai redzētu, vai viņa joprojām guļ vai jau ir gatava dzert tēju. Tad viņa, protams, sāka kliegt un metās pa ieliņu uz tuvāko kaimiņu māju. Viņas stāsts izklausās pilnīgi sakarīgs, arī asinis netika atrastas ne viņas istabā, ne vannas istabā, ne uz viņas drēbēm. Nē. Es nedomāju, ka mis Gilkristai ar to visu varētu būt kāds sakars. Ārsts atnāca pussešos. Viņš noteica nāves iestāšanās laiku — ne vēlāk kā četros trīsdesmit, bet drīzāk jau tuvāk diviem, tā ka laikam kāds būs gaidījis, kad mis Gilkrista izies no mājas.

Advokāta seja sarāvās. Inspektors Mortons turpināja: — Jūs apmeklēsiet mis Gilkristu?

—    Jā, tāds nodoms man ir.

—      Es priecātos, ja jūs to darītu. Man liekas, viņa mums izstāstīja visu, ko varēja, bet nekad jau nevar zināt. Kādreiz sarunā var nejauši atklāties kaut kas negaidīts. Viņa ir drusku tāda vecmeitīga, bet citādi saprātīga, praktiska sieviete, un viņa mums tiešām ļoti daudz palīdzēja.

Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja: — Līķis atrodas morgā. Ja jūs gribētu to redzēt…

Misters Entvisls piekrītoši pamāja, lai arī bez īpaša entuziasma.

Pēc dažām minūtēm viņš jau stāvēja un lūkojās uz Koras Lanskenē mirstīgajām atliekām. Viņa bija stipri sakropļota, un ar hennu krāsotais ponijs bija salipis un ciets no asinīm. Misters . Entvisls saknieba lūpas un nelabumā aizgriezās.

Nabaga mazā Kora. Cik ļoti viņa aizvakar bija gribējusi zināt, vai brālis viņai kaut ko novēlējis. Droši vien nākotne viņai rādījās rožainās krāsās. Cik gan daudz mazu prieciņu viņa būtu varējusi atļauties par mantoto naudu!

Nabaga Kora… Kāds īss mūžs izrādījās viņas cerībām.

Neviens no viņas nāves neko nebija ieguvis — pat ne tas mežonīgais uzbrucējs, kas bija aizmetis prom viņas lietiņas un aizlaidies. Pieci cilvēki iegūs pāris tūkstošu lielāku kapitālu — bet droši vien jau tas, ko viņi bija dabūjuši, būs vairāk nekā pietiekami viņiem. Nē, diez vai viņiem bija kāda jēga nogalināt Koru.

Jocīgi, ka Kora bija iedomājusies par slepkavību tieši dienu pirms savas nāves.

«Viņu taču nogalināja, vai ne?»

Jocīgi, ka viņa tā teica. Jocīgi! Smieklīgi! Pārāk smieklīgi, lai par to ieminētos inspektoram Mortonam.

Protams, pēc tam, kad viņš būs saticies ar mis Gilkristu…

Ja nu mis Gilkrista — lai gan tas likās diezgan neiespējami — zinātu, ko Ričards ir teicis Korai?

«Man likās, no tā, ko viņš pateica…» Ko gan Ričards bija pateicis?

«Man tūlīt pat jāsatiekas ar mis Gilkristu», misters Entvisls pie savis noteica.

III

Mis Gilkrista bija kalsna, pavītuši sieviete ar tēraudpe- lēkicm matiem. Viņai bija diezgan neizteiksmīga seja — kā daždien sievietei ap piecdesmit gadiem.

Viņa sirsnīgi sasveicinājās ar misteru Entvislu.

—    Es loti priecājos, ka jūs atnācāt, mister Entvisl. Es tiešām tik ļoti maz ko zinu par misis Lanskenē ģimeni, un man, protams, nekad nav nācies saskarties ar slepkavību. Tas ir vienkārši briesmīgi!

Misters Entvisls bija pārliecināts, ka mis Gilkristai nekad nav nācies saskarties ar slepkavību. Tik tiešām, viņas reakcija bija gandrīz tāda pati kā viņa partnerim.

—     Protams, šad un tad jau iznāk par to lasīt, — mis Gilkrista sacīja, ierādīdama noziegumiem to īsto vietu. — Un pat to es daru nelabprāt. Tas parasti ir tik neģēlīgi.

Sekodams viņai viesistabā, misters Entvisls vērīgi lūkojās visapkārt. Stipri oda pēc eļļas krāsas. Mājiņa bija piebāzta, ne tik daudz ar mēbelēm, kas, protams, bija tādas, kā inspektors Mortons tās aprakstīja, cik ar gleznām. Sienas bija noklātas ar gleznām, kas lielākoties bija tumši eļļas smērējumi. Bet bija arī akvareļi un pāris klusās dabas. Mazākās bija sakrautas uz palodzes.

—      Misis Lanskenē tās mēdza pirkt izpārdošanās, — mis Gilkrista paskaidroja. — Viņa, nabadzīte, par tām ļoti interesējās. Viņa gāja uz visām izpārdošanām. Tagad jau gleznas var dabūt par smiekla naudu. Viņa nekad nemaksāja par tām vairāk par mārciņu, dažreiz pat tikai dažus šiliņus, un viņa mēdza teikt, ka vienmēr esot iespēja uziet virsū kaut kam vērtīgam. Par šo te viņa teica, ka tas esot itāļu primitīvistu darbs, kas varētu maksāt lielu naudu.

Misters Entvisls aizdomīgi paskatījās uz «itāļu primitīvistu darbu». Viņš iedomājās, ka Kora nekad neko daudz nebija sapratusi no gleznām, un bija gatavs likt galvu ķīlā, ka neviens no šiem smērējumiem nebija vērts vairāk par piecām mārciņām!

—      Protams, — mis Gilkrista teica, pamanījusi viņa sejas izteiksmi, — es pati neko daudz no tā nesaprotu, lai arī mans tēvs bija gleznotājs, tiesa, nc īpaši veiksmīgs. Bet es pati bērnībā kādreiz gleznoju akvareļus un dzirdēju daudz runājam par glezniecību, tāpēc jau misis Lanskcnē patika, ka viņai blakus ir kāds, ar ko var parunāt par glezniecību un kas kaut ko no tās sajēdz. Nabaga dvēsele, viņai tik ļoti patika mākslinieciskas lietiņas.

—    Jūs viņaj bijāt pieķērusies?

Muļķīgs jautājums, viņš pie sevis nodomāja. Vai gan viņa būtu varējusi pateikt «nē»? Droši vien būt kopā ar Koru bija ļoti apnicīgi.

—     0 jā, — sacīja mis Gilkrista. — Mēs sapratāmies ļoti labi. Ziniet, dažā ziņā misis Lanskcnē bija kā bērns. Viņa varēja pateikt visu, kas viņai ienāca prātā. Nedomāju, ka viņas spriedumi vienmēr bija pareizi…

Par mirušajiem nerunā… — Viņa bija absolūti dumja sieviete, — misters Entvisls teica. — Viņa nekādā gadījumā nebija intelektuāla sieviete.

—     Nē… nē… varbūt jums taisnība. Bet viņa bija ļoti vērīga. Patiešām ļoti vērīga. Dažkārt mani tas pilnīgi pārsteidza — kā viņa mācēja trāpīt tieši naglai uz galvas.

Misters Entvisls ieinteresēti paskatījās uz mis Gilkristu. Viņa pati nav nemaz muļķe, viņš nodomāja.

—     Jūs bijāt kopā ar misis Lanskcnē vairākus gadus, vai ne?

—    Trīs ar pusi.

—    Jūs… ē… bijāt viņas biedrene un arī… ē… pieskatījāt saimniecību, vai tā?

Bija jūtams, ka viņš pieskāries delikātam jautājumam. Mis Gilkrista nedaudz piesarka.

—    0 jā, tik tiešām. Ēdienu galvenokārt gatavoju es — man tīri labi patīk gatavot — es arī slaucīju putekļus un darīju citus vienkāršus mājas darbus. Protams, nevienu no smagajiem. — Mis Gilkristas tonis norādīja uz stingriem principiem. Misters Entvisls, kuram nebija ne jausmas, ko nozīmē «smagie», piekrītoši kaut ko nomurmināja.

—      Tos darīja misis Pentera no ciemata. Viņa nāca regulāri divas reizes nedēļā. Redziet, mister Entvisl, manos plānos nekādā gadījumā nebija pildīt kalpones pienākumus. Kad mans mazais tējas veikaliņš bankrotēja… tāda nelaime… ziniet, bija kara gadi. Tā bija brīnišķīga vietiņa. Es to nosaucu par «Vītolkoku», un visi trauki bija ar zilu vītola zīmējumu… ļoti skaisti… un tortes bija tiešām lieliskas — man vienmēr ir padevušās tortes un plācenīši. Veikaliņš plauka, kas ir, tas ir, bet tad uznāca karš un piegādes samazinājās, un veikals bankrotēja — kā es vienmēr mēdzu teikt, tas jāpieskaita pie kara zaudējumiem. Es zaudēju to mazumiņu naudas, ko tēvs man bija atstājis un ko es biju ieguldījusi veikaliņā, un tad man, protams, vajadzēja meklēt, ko darīt. Es nekad neko neesmu mācījusies. Es iestājos darbā pie kādas kundzes, bet tas nu nemaz nederēja — viņa bija tik rupja un valdonīga… pēc tam es kādu laiciņu pastrādāju kādā kantorī, bet tas man nepavisam nepatika, un tad es atnācu pie misis Lanskenē, un mēs tūlīt sapratāmies — viņas vīrs taču bija mākslinieks. — Mis Gilkrista atvilka elpu un skumji piemetināja: — Ai, kā es mīlēju savu jauko tējas veikaliņu. Un cik brīnišķīgi cilvēki tur mēdza nākt!

Lūkodamies uz mis Gilkristu, misters Entvisls pēkšņi redzēja acu priekšā simtiem sievišķīgu būtņu, kas viņu bija apkalpojušas daudzajos «Līča Kokos», «Piparkūku Kaķos», «Zilajos Papagaiļos», «Vītolkokos» un «Mājīgajos Stūrīšos», — visas tērptas zilos, rožsārtos vai oranžos virsvalkos, pieņemot kūku un Ķīnas tējas pasūtījumus. Tā bijusi mis Gilkristas Dvēseles Māja — sievišķīgs tējas veikaliņš no Vecajiem Laikiem ar attiecīgu smalko sabiedrību. Droši vien, viņš domāja, visā Anglijā varētu atrast daudz tādu mis Gilkristu — ar maigu, pacietīgu sejas izteiksmi, spītīgi izliektu augšējo lūpu un nedaudz sabužinātiem sirmiem matiem.

Mis Gilkrista turpināja: — Bet man nevajadzētu runāt tik daudz par sevi. Policija izturējās ļoti laipni un saprotoši. Tiešām ļoti laipni. Te bija atnācis tāds inspektors Mortons no policijas pārvaldes, un viņš izrādīja ļoti lielu iejūtību. Viņš pat bija sarunājis ar misis Leiku ielas viņā galā, ka es varētu tur pārnakšņot, bet es teicu «nē». Es uzskatīju par savu pienākumu palikt šeit, mājā, ar visām misis Lanskenē jaukajām lietiņām. Viņi aizveda to … to… — mis Gilkrista sastomījās, — līķi projām un aizslēdza istabu, un inspektors man pateica, ka virtuvē visu nakti dežurēšot policists — izsistā loga dēļ, šorīt jau to atkal, paldies Dievam, icstikloja… jā, kur es paliku? Ak jā, un tad es teicu, ka jutīšos pietiekoši labi savā istabā, lai gan, jāatzīstas, es tomēr aizvilku durvīm priekšā kumodi un uz palodzes uzliku lielu krūzi ar ūdeni. Nekad jau nevar zināt — ja nu tas tomēr bija maniaks… tādas lietas jau kādreiz mēdz notikt…

Mis Gilkrista apklusa. Misters Entvisls ātri iestarpināja: — Visi galvenie fakti man ir zināmi. Inspektors Mortons man pastāstīja. Bet, ja jūs tas pārāk neapgrūtinātu, varbūt jūs man varētu tos pastāstīt no sava viedokļa?

—     Protams, mister Entvisl. Es saprotu, ko jūs domājat. Policija ir tik bezpersoniska, vai ne? Protams, tā jau arī vajag.

—     Misis Lanskenē atgriezās no bērēm aizvakar vakarā,— misters Entvisls uzsāka.

—     Jā, viņas vilciens ienāca diezgan vēlu. Es biju pasūtījusi taksi, lai stacijā viņu sagaidītu — tā viņa gribēja. Viņa, nabadzīte, bija ļoti nogurusi, kas arī saprotams, bet citādi viņa bija tīri labā garastāvoklī.

—    Jā, jā. Vai viņa kaut ko stāstīja par bērēm?

—      Tikai drusku. Es viņai pasniedzu tasi karsta piena — vairāk neko viņa nevēlējās — , un viņa pastāstīja, ka baznīcā bijis daudz cilvēku un ļoti, ļoti daudz puķu… ak, jā, un vēl viņa teica, ka ļoti žēl, ka viņa neesot satikusi savu otru brāli — Timotiju laikam?

—    Jā, Timotiju.

—     Viņa sacīja, ka neesot redzējusi viņu vairāk nekā divdesmit gadu un cerējusi viņu tur sastapt, taču saprotot, kāpēc viņš nav varējis atbraukt, bet viņa sieva gan esot tur bijusi, un ka viņa nekad neesot varējusi ciest Modu… vai, mister Entvisl, lūdzu piedodiet… es tā negribēju teikt… es nezinu, kā tas man paspruka…

—       Nekas, nekas, — misters Entvisls uzmundrinoši noteica. — Jūs jau zināt, ka es neesmu viņiem rada. Un man liekas, ka Kora un viņas brāļasieva nekad nav labi satikušas.

—     Nu jā, tā jau es arī sapratu. Viņa teica: «Man jau sen bija skaidrs, ka Moda izvērtīsies par vienu no tām valdonīgajām sievietēm, kas visur bāž savu degunu.» Un tad viņa sacīja, ka esot ļoti nogurusi un tūlīt iešot gulēt — es jau viņai biju sagatavojusi termoforu — un uzgāja augšā.

—    Vai viņa vairāk nekā tāda īpaša nepateica?

—     Viņai nebija nekādu priekšnojautu, mister Entvisl,— ja tas ir tas, ko jūs domājat. Par to es esmu droša. Ziniet, viņa tiešām bija sevišķi labā garastāvoklī — ja neņem vērā nogurumu un to skumjo notikumu. Viņa man jautāja, vai es gribētu aizbraukt uz Kapri. Uz Kapri! Protams, es teicu, ka tas būtu vienkārši brīnišķīgi, ka es nekad neko tādu neesmu cerējusi, un tad viņa sacīja: «Mēs brauksim uz turieni!» Tieši tā ari sacīja. Es tā sapratu, lai gan tieši viņa man to nepieminēja, ka brālis ir atstājis viņai ikgadēju renti vai ko tamlīdzīgu.

Misters Entvisls piekrītoši pamāja.

—      Nabadzīte. Nu ko, es vismaz priecājos, ka viņai bija tā laime pasapņot… — mis Gilkrista nopūtās un žēli piebilda: — Nu jau gan es diez vai kādreiz aizbraukšu uz Kapri…

—      Un nākošajā rītā? — misters Entvisls pajautāja, nepievērsdams uzmanību mis Gilkristas nopūtām.

—     Nākošajā rītā viņa nepavisam nejutās labi. īstenībā viņa izskatījās briesmīgi. Viņa teica, ka gandrīz nemaz neesot gulējusi. Ka viņai rādījušies murgi. «Tas tāpēc, ka jūs vakar bijāt pārguruši,» es viņai teicu, un viņa piekrita. Viņa paēda brokastis gultā un visu ritu necēlās augšā, bet pusdienlaikā viņa man pateica, ka tā ari neesot aizmigusi. «Es jūtos tik nemierīgi,» viņa sacīja. «Mani visu laiku nomoka visādas domas». Un tad viņa teica, ka iedzeršot miega zāles un mēģināšot pēcpusdienā pagulēt. Un viņa gribēja, lai es ar autobusu aizbraucu uz Rīdingu un apmainu divas bibliotēkas grāmatas, jo viņa tās abas vilcienā esot izlasījusi un viņai vairs neesot ko lasīt. Parasti ar divām grāmatām viņai pietika nedēļu. Un tā es tūlīt' pēc diviem aizgāju, un tā… un tā… bija pēdējā reize… — mis Gilkrista sāka šņukstēt. — Ziniet, droši vien viņa gulēja. Diez vai viņa kaut ko dzirdēja, un inspektors mani pārliecināja, ka viņa neesot jutusi sāpes… Viņš domā, ka viņa tika nogalināta ar pirmo sitienu. Ak Dievs, man kļūst nelabi, pat iedomājoties vien par to!

—    Lūdzu nomierinieties. Es vairāk par to jums nejautāšu. Es tikai gribēju uzzināt, ko jūs man varētu pastāstīt par misis Lanskenē pirms traģēdijas.

—      Nu, protams. Lūdzu pastāstiet viņas radiniekiem, ka, izņemot to bezmiega nakti, viņa jutās ļoti laimīga un ar cerībām raudzījās nākotnē.

Misters Entvisls kādu brīdi klusēja, pirms uzdeva nākamo jautājumu. Viņš gribēja būt drošs, ka pats nepasaka lieciniecei priekšā atbildi.

—      Vai viņa nepieminēja kādu no saviem radiniekiem īpaši?

—     Nē. Nē. Neliekas vis. — Mis Gilkrista apdomāja. — Izņemot to, ka nožēlo, ka nav satikusi savu brāli Timotiju.

—    Vai viņa neko neteica par savu mirušo brāli? Teiksim… par viņa nāves iemeslu? Vai kaut ko tamlīdzīgu?

—    Nē.

Misis Gilkristas sejā neparādījās nekādas satraukuma pazīmes. Misters Entvisls bija pārliecināts, ka to tūlīt varētu manīt, ja Kora būtu kaut ko izteikusies par slepkavību.

—        Man liekas, viņš kādu laiku slimoja, — mis Gilkrista sacīja, — lai gan, jāatzīstas, mani tas pārsteidza. Viņš izskatījās tik pilns enerģijas.

Misters Entvisls ātri pajautāja: — Jūs viņu redzējāt?

Kad?

—     Kad viņš bija atbraucis apmeklēt misis Lanskenē. Paga… tas bija pirms kādām trim ncdē|ām.

—    Vai viņš te palika?

—     Nē. Viņš tikai atbrauca uz pusdienām. Tas bija tik neparedzēti. Misis Lanskenē nebija viņu gaidījusi. Man šķiet, starp viņiem bija kaut kāda nesaprašanās. Viņa man teica, ka neesot redzējusi viņu jau gadiem.

—    Jā, tā tas ir.

—    Tas viņu galīgi izsita no sliedēm… atkal redzēt brāli… un varbūt apzināties, cik viņš ir slims…

—    Viņa zināja, ka viņš ir slims?

—     O jā, es to atceros ļoti labi. Tāpēc, ka es domāju — pie sevis, protams, — ka varbūt misters Abernctijs cieš no smadzeņu atmiekšķēšanās. Viena mana tante…

Misters Entvisls veikli novirzīja mis Gilkristu no tantes apspriešanas: — Vai misis Lanskenē pateica kaut ko tādu, kas jūs uzvedināja uz domām par smadzeņu atmiekšķēšanos?

—    Jā. Misis Lanskenē teica apmēram tā: «Nabaga Ričards. Mortimera nāve padarījusi viņu krietni vecāku. Visa tā vajāšanas mānija un aizdomas, ka kāds grib viņu noindēt. Tas parasti uznāk veciem cilvēkiem». Un, protams, es zinu, ka tā ir vistīrākā patiesība. Tā tante, par kuru es jums stāstīju, bija pārliecināta, ka kalpotāji liek viņai ēdienā indi, un beigās ēda vairs tikai vārītas olas, jo, kā viņa teica, neviens nevarot iedabūt indi iekšā vārītā olā. Mēs viņai izdabājām, bet, es nezinu, ko mēs būtu darījuši, ja tas būtu noticis mūsdienās, kad olas ir tik grūti dabūjamas, turklāt lielākoties ievestās, tā ka vārīšana vienmēr saistās ar risku.

Misters Entvisls nedzirdīgām ausīm noklausījās stāstu par mis Gilkristas tanti. Viņš bija ļoti satraucies.

Beidzot, kad mis Gilkrista bija apklususi, viņš teica:

—     Es ceru, ka misis Lanskenē neņēma to visu pārāk nopietni?

—    Ai nē, mister Entvisl, viņa visu pilnīgi saprata.

Ari šī piezīme satrauca misteru Entvislu, lai arī ne gluži tādā nozīmē, kādā mis Gilkrista to bija pateikusi.

Vai tiešām Kora Lanskenē bija visu pareizi sapratusi? Ne jau uzreiz varbūt, bet vēlāk? Vai varbūt viņa bija sapratusi pat pārāk labi?

Misters Entvisls zināja, ka Ričardam Abernetijam nebija uznācis vecuma marasms. Viņš bija pilnībā pārvaldījis sava ķermeņa funkcijas. Viņš nu gan nebija no tiem vīriem, kam varētu piemist vajāšanas mānija, vienalga kādā formā. Viņš bija biznesa cilvēks ar galvu, un slimība šai ziņā neko nebija mainījusi. *

Likās neparasti, ka viņš varētu būt šādā veidā runājis ar māsu. Bet varbūt Kora ar savu bērnišķīgo vērību bija pratusi nolasīt starp rindiņām un pati salikusi visus punktus uz «i»?

Vispār ņemot, Kora bija pilnīga muļķe. Viņas spriedumi bija absurdi, viņa bija ļoti nelīdzsvarota ar neaptēsta bērna skatu uz dzīvi, taču tai pašā laikā viņai piemita arī bērna pārdabiskās spējas vispārsteidzošākajā veidā trāpīt naglai uz galvas.

Misters Entvisls vairāk neuzstāja. Droši vien, viņš nodomāja, mis Gilkrista nezina vairāk par to, ko viņa pateica. Viņš vēl tikai pajautāja, vai viņai kaut kas zināms par Koras Lanskenē testamentu. Mis Gilkrista atteica, ka misis Lanskenē testaments esot bankā.

Nokārtojis vēl dažus jautājumus, misters Entvisls sāka atvadīties. Viņš pierunāja mis Gilkristu pieņemt nelielu summu naudas, lai segtu pašreizējos izdevumus, un pateica, ka atnāks atkal, bet pagaidām viņš būtu ļoti pateicīgs, ja viņa paliktu mājiņā, kamēr sameklēs jaunu darba vietu. Mis Gilkrista teica, ka tas viņai būtu ļoti ērti un ka viņa patiešām neuztraucoties.

Viņam neizdevās aiziet, pirms mis Gilkrista nebija izrādījusi mājiņu un mirušā Pjēra Lanskenē gleznas, kas visas bija saliktas mazajā ēdamistabā un lika misteram Entvislam saviebties — lielākoties tic bija plikņi, uzgleznoti bez jebkādas meistarības, toties ar lielu uzticību detaļām. Viņam nācās apbrīnot arī dažādas Koras gleznotas nelielas zvejas ostu ainavas.

—      Polperro, — mis Gilkrista lepni noteica. — Mēs tur bijām pagājušajā gadā, un misis Lanskenē bija sajūsmā par šo gleznaino vietu.

Misters Entvisls, aplūkodams Polperro no dienvidrietumiem, ziemeļrietumiem un acīmredzot arī no dažādām citām debesu pusēm, piekrita, ka misis Lanskenē tiešām ir bijusi ļoti sajūsmināta.

—     Misis Lanskenē solīja atstāt man savas ainavas, — mis Gilkrista sapņaini sacīja. — Es tās tik ļoti apbrīnoju. Tie viļņi te patiešam izskatās tik dabiski, vai ne? Pat ja viņa būtu aizmirsusi, varbūt es vismaz šo vienu varētu paņemt kā suvenīru, kā jūs domājat?

—     Man liekas, to varētu nokārtot, — misters Entvisls laipni noteica.

Nokārtojis vēl dažus jautājumus, misters Entvisls devās vispirms pie bankas pārvaldnieka, bet pēc tam vēlreiz pie inspektora Mortona.

5. NODALA

I

—    Zini, ko cs tev teikšu — tu esi pārmocījies, — mis Entvisla sacīja bargā un valdonīgā tonī, kādā parasti runā uzticīgas māsas ar brā|iem, kuru saimniecību viņas vada. — Tu to savā vecumā nemaz nedrīksti darīt. Es gribētu zināt, kāds tam visam sakars ar tevi? Tu taču esi pensijā, vai ne tā?

Misters Entvisls iecietīgi paskaidroja, ka Ričards Abernetijs bijis viens no viņa visvecākajiem draugiem.

—     Kā tad. Bet tagad taču viņš ir miris, vai ne tā? Tā ka es neredzu iemesla, kāpēc tev vajadzētu jaukties iekšā lietās, gar kurām tev nav nekādas daļas, un dabūt galu no saaukstēšanās tais riebīgajos caurvējainajos vilcienos. Un vēl slepkavība! Es vispār nesaprotu, kāpēc viņi atsūtījuši pēc tevis.

—      Viņi sazinājās ar mani tāpēc, ka mājiņā atrada manis parakstītu vēstuli Korai, kurā es Korai paziņoju par bēru organizāciju.

—     Bēres! Vienas bēres pēc otrām, un tas atsauc man atmiņā to, ka zvanīja vēl viens no taviem dārgajiem Abernetijiem, šķiet, Timotijs. Viņš zvanīja kaut kur no Jorkšīras — un atkal par kaut kādām bērēm! Viņš teica, ka piezvanīs vēlāk.

Vakarā misteram Entvislam pienāca telefona zvans. Klausulē atskanēja Modās Abernetijas balss.

—     Paldies Dievam, ka es jūs beidzot sazvanīju! Timotijs atrodas briesmīgā stāvoklī. Tā ziņa par Koru viņu ir pilnīgi izsitusi no sliedēm.

—    Tas ir saprotams, — misters Entvisls teica.

—    Ko jūs teicāt?

—    Es teicu, ka tas ir saprotams.

—     Var jau būt. — Modās balsī bija jūtamas stipras šaubas. — Vai jūs gribai teikt, ka tā tiešām bija slepkavība?

(«Viņu taču nogalināja, vai ne?» bija teikusi Kora. Bet šoreiz atbilde nāca bez vilcināšanās.)

—    Jā, tā bija slepkavība, — misters Entvisls atteica.

—    Un ar cirvi, kā stāv rakstīts papīros?

—    Jā.

—     Tas man šķiet pilnīgi neticami, — sacīja Moda, — ka Timotija māsa — viņa miesīgā māsa — ir nogalināta ar cirvi!

Misteram Entvislam tas likās tikpat neticami. Timotijs dzīvoja tik atrauti no vardarbības, ka arī viņa radiem, šķiet, vajadzēja būt tikpat tālu no tās.

—     Baidos, ka jāskatās patiesībai acīs, — misters Entvisls saudzīgi teica.

—     Es patiešām toli uztraucos par Timotiju. Tas viss tik slikti ietekmē viņa veselību! Tagad es esmu piedabūjusi viņu iet gultā, taču viņš uzstāj,- lai es pierunājot jūs atbraukt pie viņa. Viņš grib zināt simts dažādu lietu — vai būšot izmeklēšana un kam tur vajadzēšot būt klāt, un cik drīz pēc tam varot rīkot bēres, un kurā vietā, un cik daudz naudas esot, un vai Kora esot izteikusi vēlēšanos tikt kremētai vai ne, un vai viņa esot atstājusi testamentu…

Misters Entvisls pārtrauca viņu, pirms katalogs bija kļuvis pārāk garš.

—     Jā, ir testaments. Viņa ir atstājusi Timotiju par sava testamenta izpildītāju.

—     Ak Dievs, es baidos, ka Timotijs neko tādu nevar uzņemties…

—      Firma uzņemsies visas nepieciešamās rūpes. Testaments ir ļoti vienkāršs. Viņa ir novēlējusi savas skices un ametista brošu savai biedrenei, mis Gilkristai, bet visu pārējo Suzannai.

—    Suzannai? Interesanti, kāpēc tad Suzannai? Diez vai viņa kādreiz ir redzējusies ar Suzannu — vismaz ne kopš tā laika, kad viņa vēl bija bērns.

—    Man šķiet, tas ir tāpēc, ka Suzanna apprecējās pret ģimenes gribu.

Moda nošņācās. — Pat Grcgorijs ir daudz labāks nekā Pjērs Lanskenē! Protams, apprecēt vīrieti, kas strādā veikalā, — manā jaunībā tas būtu kaut kas nedzirdēts, un tomēr — aptieka ir daudz labāka vieta nekā galantērijas bode, un Grcgorijs vismaz šķiet tīri cienījams. — Viņa apklusa, tad piebilda: — Vai tas nozīmē, ka Suzanna saņems ienākumu, ko Ričards bija novēlējis Korai?

—     O nē. Viņp testamenta kapitāls tiks sadalīts saskaņā ar novēlējumu. Nē, Kora atstāja tikai dažus simtus mārciņu un mājiņas mēbeles. Kad būs nomaksāti parādi un pārdotas mēbeles, šaubos, vai paliks pāri vairāk par 500 mārciņām. Protams, notiks izmeklēšana. Tā ir nolikta uz nākamo ceturtdienu. Ja Timotijs piekrīt, mēs aizsūtīsim jauno Loidu kā novērotāju no ģimenes. — Kā atvainodamies viņš piebilda: — Baidos, ka process varētu piesaistīt pārāk daudz nevēlamas uzmanības, ņemot vērā… ē… apstākļus.

—    Cik nepatīkami! Vai tas nelietis ir noķerts?

—    Vēl ne.

—     Varbūt tas ir kāds no tiem zaļknābjiem, kas klejo apkārt slepkavodami. Policija taču ir tik bezspēcīga.

—      Nē, nē, — iebilda misters Entvisls. — Policija nekādā gadījumā nav bezspēcīga. Tā nevajag domāt.

—       Man tas viss liekas kaut kas ārkārtējs. Un uz Timotiju tas atstāj tik sliktu iespaidu. Vai jūs tomēr nevarētu atbraukt, mister Entvisl? Es jums būtu augstākā mērā pateicīga. Varbūt Timotijs nomierinātos, ja jūs pats ar viņu parunātu.

Misters Entvisls brīdi klusēja. Ielūgums nemaz nebija nepatīkams.

—     Jā, varbūt es par to padomāšu. Turklāt, man kā testamenta izpildītājam būs vajadzīgs Timotija paraksts uz dažiem dokumentiem. Jā, man šķiet, ka šo apmeklējumu varētu nokārtot.

—     Brīnišķīgi. Es jūtos tik atvieglota. Varbūt rītā? Un jūs varētu palikt pa nakti? Labākais vilciens ir tas, kas atiet 11.20 no Sv. Pankrasas.

—     Baidos, ka varēšu tikt tikai pēcpusdienā, — misters Entvisls atteica. — No rīta man ir kārtojamas citas darīšanas…

II

Džordžs Krosfīlds sagaidīja misteru Entvislu sirsnīgi, kaut ari varbūt ar nelielu pārsteigumu.

Misters Entvisls sacīja, it kā paskaidrodams, lai gan īstenībā tas neko neizskaidroja: — Es atbraucu šurp no Sv. Marijas Ličetas.

—    Tad tā patiešām bija tante Kora? Es izlasīju par to avīzēs, un man tas likās pilnīgi neiespējami. Es domāju, varbūt tā ir vienkārši uzvārdu sakritība.

—    Lanskenē gan nav parasts uzvārds.

—     Nē, protams, nav. Man liekas, cilvēka prāts pilnīgi instinktīvi pretojas pieņemt faktu, ka kāds no viņa ģimenes varētu būt noslepkavots. Izklausās līdzīgs tam pagājušā mēneša notikumam Dārtmūrā.

—    Ak tā?

—    Jā. Apstākļi tie paši. Nomaļus stāvoša māja. Divas pavecākas sievietes. Un naudas summa, kas paņemta, šķiet pilnīgi neatbilstoša nodarījumam.

—     Naudas vērtība vienmēr ir relatīvs jēdziens, — noteica misters Entvisls. — Galvenais ir, kādam nolūkam tā vajadzīga.

—    Jā, laikam gan jums taisnība.

—    Ja jums kā ēst vajadzīgas desmit mārciņas, tad piecpadsmit ir vairāk nekā pietiekami. Un otrādāk. Ja jums ir nepieciešamas simts mārciņas, tad četrdesmit piecas neko nedos. Un, ja vajadzīgi tūkstoši, tad pat vairāki simti būs par maz.

Džordža acīs parādījās maza liesmiņa: — Es gan teiktu, ka jebkurš naudas daudzums mūsdienās būtu noderīgs. Ir tik grūti laiki.

—     Taču stāvoklis nav tik bezcerīgs, — misters Ent- visls norādīja. — Galvenais jau ir bezcerības pakāpe.

—    Vai jūs domājat kaut ko konkrētu?

—     Nē, nepavisam. — Pēc brītiņa viņš turpināja: — Paies vēl kāds laiciņš, kamēr tiks nokārtotas visas formalitātes sakarā ar īpašumu. Varbūt jūs vēlētos saņemt avansu?

—    Taisnību šalcot, es tieši par to gribēju runāt. Taču šorīt es biju iegriezies bankā un atsaucos uz jums, un viņi bija ļoti izpalīdzīgi attiecībā uz kredītu.

Džordža acīs atkal uzplaiksnīja liesmiņa, un misters Entvisls pēc savas pieredzes zināja, ko tas nozīmē. Viņš bija pārliecināts, ka Džordžs ir bijis ja ne gluži izmisumā, tad diezgan spiedīgos apstākļos jau nu noteikti. Šajā brīdī viņš saprata to, ko jau zemapziņā bija nojautis visu laiku, proti, ka naudas lietās Džordžam viņš gan neuzticētos. Interesanti, vai vecais Ričards Abcrnctijs, kam arī bija liela pieredze cilvēku vērtējumā, bija jutis to pašu? Misters Entvisls bija ari pārliecināts, ka pēc Mortimera nāves Abernetijam bija radusies doma padarīt Džordžu par savu mantinieku. Džordžs gan nebija Abernetijs, taču viņš bija vienīgais jaunās paaudzes vīriešu kārtas pārstāvis. Būtu gluži dabiski, ja viņš būtu stājies Mortimera vietā. Ričards Abernetijs bija aizsūtījis pēc Džordža un uzaicinājis viņu dažas dienas paciemoties savā mājā. Šķiet, ka ciemošanās beigās vecais vīrs nebija atzinis Džordžu par piemērotu sava dēla vietnieku. Vai viņš, tāpat kā misters Entvisls, bija instinktīvi jutis, ka Džordžam nevar uzticēties? Pēc ģimenes domām, Džordža tēvs Laurai nebija nekāda labā partija. Biržas mākleris, kas nodarbojies arī ar citām mīklainām lietām. Un Džordžs drīzāk atgādināja savu tēvu nekā Abernetijus.

Džordžs iesmējās, iespējams, nepareizi sapratis advokāta klusēšanu: — Taisnību sakot, pēdējā laikā man ir ne visai veicies ar ieguldījumiem. Es riskēju, bet nekas nesanāca. Gandrīz visu iznāca paspēlēt. Bet tagad cs atkal varēšu tikt uz pekām. Vajadzīgs tikai nedaudz kapitāla. Kā jūs domājat — «Ardens Consolidated» ir diezgan laba firma, vai ne?

Misters Entvisls neteica ne jā, ne nē. Varbūt Džordžs bija operējis nevis ar savu, bet klientu naudu? Ja nu viņam draudēja apsūdzība…

Misters Entvisls īsi noteica: — Es mēģināju jūs sazvanīt dienu pēc bērēm, bet jūs nebijāt kantori.

—     Ak tā? Man neviens neko neteica. Patiesību sakot, man likās, ka pēc labajām ziņām man pienākas brīva diena!

—    Pēc labajām ziņām?

Džordžs piesarka.

—      Nē, es nedomāju tēvoča Ričarda nāvi. Taču uzzināt, ka esi ticis pie naudas, tas tomēr mazliet pacilā sirdi, vai ne? Rodas vēlēšanās to nedaudz atzīmēt. Taisnību sakot, cs aizgāju uz Hērsta Parku. Es liku uz diviem uzvarētājiem. Kad neveicas, tad neveicas. Un kad veicas, tad veicas! Lai gan es vinnēju tikai piecdesmit mārciņu, bet nauda paliek nauda.

—    0 jā, — misters Entvisls piekrita. — Nauda paliek nauda. Un tad vēl pēc tantes Koras nāves jums ari ienāks neliela summiņa.

Džordžs izskatījās noraizējies.

—     Nabadzīte, — viņš teica. — Tā nu gan ir milzīga kļūme. Un tieši tad, kad viņai jau varbūt likās, ka viss nokārtojies un viņa varēs priecāties par dzīvi.

—     Cerēsim, ka policija atradīs cilvēku, kas vainojams viņas nāvē, — misters Entvisls noteica.

—     Es domāju gan, ka viņu atradīs. Mūsu policija to prot. Viņi aplenc visus apkārtnes aizdomīgos subjektus un izķemmē viņus kā ar ķemmi .— liek atskaitīties par katru sīkumu, ko viņi tajā brīdī darījuši.

—     Tas nemaz nav tik viegli, ja ir jau pagājis kāds laiciņš, — misters Entvisls sacīja. Viņš skābi pasmaidīja, kā norādīdams, ka taisās jokot. Es pats personīgi tajā dienā pulksten 3.30 atrados Hečerda grāmatu veikalā. Nez vai es to atcerētos, ja policija man jautātu pēc desmit dienām. Ļoti šaubos. Un jūs, Džordž, bijāt Hērsta Parkā. Vai, teiksim, pēc mēneša jūs atcerētos, kurā dienā jūs apmeklējāt skriešanas sacīkstes?

—      O, man to būtu viegli atcerēties — dienu pēc bērēm.

—    Tiesa… tiesa. Un bez tam jūs likāt uz diviem uzvarētājiem. Ari tas palīdzētu atcerēties. Parasti jau atceras to zirgu vārdus, uz kuriem vinnēta nauda. Starp citu, kas tic bija par zirgiem?

—     Paga… Geimārks un Frogs II. Jā, tik ātri es tos neaizmirsīšu.

Misters Entvisls pasmējās un tad atvadījās.

III

—      Protams, ir ļoti jauki jūs atkal redzēt, — Roza- munde teica bez īpaša entuziasma. — Bet vēl ir drausmīgi agrs.

Viņa plati nožāvājās.

—      Pulkstenis rāda vienpadsmit, — misters Entvisls

teica.

Rozamunde atkal nožāvājās. Tad sāka skaidrot: — Mums vakar bija pārākās viesības. Par daudz iedzērām. Maiklam joprojām ir briesmīgas paģiras.

Šai brīdī, žāvādamies tāpat kā Rozamunde, parādījās Maikls. Rokā viņam bija tase ar melnu kafiju, bet mugurā elegants rītasvārks. Viņš izskatījās kalsns un pievilcīgs un smaidīja to pašu apburošo smaidu. Rozamundei mugurā bija melni svārki, diezgan netīrs dzeltens džemperis un, cik varēja spriest misters Entvisls, vairāk nekā.

Pedantiskais un izsmalcinātais advokāts nebūt neatzina jauno Šeinu dzīvesveidu par labu. Šis grausts no dzīvokļa kādas Čelsijas mājas pirmajā stāvā… šīs pudeles un glāzes, un cigarešu gali, kas mētājās uz katra soļa… šis sasmakušais gaiss, putekļi un nevīžība visapkārt.

Un šīs neiepriecinošās ainavas vidū stāvēja Rozamunde un Maikls ar savu ziedošo izskatu. Viņi patiešām bija skaists pāris, un misteram Entvislam radās iespaids, ka viņi ari ļoti mīl viens otru. Katrā ziņā Rozamunde Maiklu dievināja.

—        Dārgumiņ, — viņa teica. — Varbūt pavisam mazītiņu malciņu šampanieša? Lai mēs varētu savākties un ari lai uzdzertu uz mūsu nākotni. Ai, mister Entvisl, tā nu patiešām bija viena brīnišķīga laime, ka tēvocis Ričards mums atstāja to debešķīgo naudiņu tieši tagad…

Misters Entvisls pamanīja, ka Maikls drūmi saviebjas, bet Rozamunde mierīgā garā turpināja: — Tāpēc ka tagad mums ir brīnišķīga iespēja uzvest lugu. Maiklam uz to ir izvēles tiesības. Viņam tur ir brīnišķīga loma, un arī priekš manis tur ir neliela lomiņa. Ziniet, tā ir par vienu no tiem jaunajiem noziedzniekiem, viņi īstenībā ir svētie… luga ir absolūti pilna ar jaunākajām modernajām idejām.

—    Tā izskatās, — misters Entvisls stīvi noteica.

—      Ziniet, viņš aplaupa, tad viņš nogalina, un viņu vajā policija un sabiedrība… bet beigās — beigās viņš izdara brīnumu.

Misters Entvisls aizvainots klusēja. Kādas neprātīgas muļķības gan šie jaunie āksti runāja! Un rakstīja.

Maikls Šeins gan pārāk daudz nerunāja. Viņš joprojām stāvēja saviebtu seju.

—      Rozamunde, misteram Entvislam neinteresē visas tās mūsu rapsodijas, — viņš teica. — Apklusti uz brītiņu un ļauj viņam pateikt, kāpēc viņš pie mums ieradies.

—        Es tikai gribēju noskaidrot pāris lietiņas, — misters Entvisls ierunājās. — Esmu tikko kā atgriezies no Sv. Marijas Ličetas.

—     Tātad tā tiešām ir tante Kora, ko nogalināja? Mēs to lasījām avīzē, un es teicu, ka tai jābūt viņai, jo uzvārds ir ļoti reti sastopams. Nabaga vecā tante Kora. Toreiz bērēs es skatījos uz viņu un domāju, cik gan noplukuši viņa izskatās un ka tad jau labāk nomirt nekā dzīvot ar tādu paskatu — un nu viņa patiešām ir mirusi. Vakarvakarā man neviens negribēja ticēt, kad es pateicu, ka tā slepkavība ar cirvi, kas ir avīzēs, attiecas uz manu tanti! Viņi vienkārši smējās par mani, vai ne, Maikl?

Maikls Šeins neko neatbildēja, bet Rozamundc ar redzamu uzjautrinājumu noteica: — Divas slepkavības viena pēc otras. Gandrīz vai tā kā par daudz, kā jums liekas?

—     Nerunā muļķības, Rozamunde, tavu tēvoci Ričardu neviens nenoslepkavoja.

—    Nu, nezinu, Kora domāja, ka noslepkavoja gan.

Misters Entvisls iejautājās: — Pēc bērēm jūs devāties

atpakaļ uz Londonu, vai ne?

—    Jā, mēs btaucām ar to pašu vilcienu, ar ko jūs.

—     Protams… Protams. Es to jautāju tāpēc, ka nākošajā dienā centos jūs sazvanīt, — viņš uzmeta acis telefonam, — taisnību sakot, vairākas reizes, bet neviens neatbildēja.

—    Ak vai, piedodiet. Ko mēs darījām tanī dienā? Tas bija aizvakar. Līdz kādiem divpadsmitiem mēs bijām mājās, vai ne? Un tad tu devies meklēt Rozenheimu, bet pēc tam pusdienās ar Oskaru, bet es aizgāju iepirkties. Man bija jāsatiekas ar Dženetu, bet laikam mēs bijām kaut ko sajaukušas. Jā, es pavadīju jauku pēcpusdienu iepērkoties, bet pēc tam mēs ēdām vakariņas restorānā «Castile». Mēs pārnācām mājās tā ap desmitiem.

—    Jā, tā apmēram bija, — Maikls teica. Viņš domīgi lūkojās uz misteru Entvislu. — Kādēļ jūs gribējāt mūs sazvanīt, ser?

—    Nē, nekas sevišķs. Bija radušies daži jautājumi sakarā ar Ričarda Abcmetija īpašumu, jāparaksta daži papīri un tamlīdzīgi.

Rozamunde apjautājās: — Vai mēs dabūsim naudu tūlīt vai būs jāgaida vesela mūžība?

—     Baidos, — teica misters Entvisls, — ka likums paredz nogaidīt.

—    Bet vai mēs nevaram dabūt avansu? — Rozamunde izskatījās satraukta. — Maikls man teica, ka varot. Īstenībā tas ir briesmīgi svarīgi. Tās lugas dēļ.

Maikls pieklājīgi teica: — Ak, nav jau tik steidzīgi. Vienkārši jāizdomā, vai man pieņemt to piedāvājumu vai ne.

—      Saņemt avansu nebūtu grūti, — misters Entvisls sacīja. — Tik daudz, cik vien jums vajadzīgs.

—     Tad jau viss kārtībā, — Rozamunde atviegloti nopūtās. Pēc tam apjautājās: — Vai tante Kora ir atstājusi kādu naudu?

—     Mazliet. Viņa to ir novēlējusi jūsu māsīcai Suzannai.

—    Interesanti, kāpēc tad Suzannai? Vai daudz?

—    Daži simti mārciņu un kaut kādas mēbeles.

—    Skaistas?

—    Nē, — misters Entvisls atteica.

Rozamundes interese apsīka. — Tas viss ir ļoti dīvaini, vai ne? — viņa sacīja. — Lūk, tante Kora tūlīt pēc bērēm izmeta frāzi «Viņu nogalināja!», un te uzreiz, jau nākamajā dienā, ņem un nogalina viņu pašu! Vai tad tas nav dīvaini?

Iestājās īss neērta klusuma brīdis, pirms misters Entvisls klusi sacīja: — Jā, tas patiešām ir ļoti dīvaini…

IV

Misters Entvisls vēroja Suzannu Benksu, kamēr viņa, noliekusies pār galdu, dzīvi runāja.

Nekā no Rozamundes skaistuma. Tomēr tā bija pievilcīga seja, un misters Entvisls nosprieda, ka tās pievilcīgums slēpjas tās dzīvīgumā. Pilnīgās lūpas veidoja glītu izliekumu. Tā bija sievišķīga mute, un arī ķermenis noteikti bija sievišķīgs — pat stipri sievišķīgs. Tomēr daudzējādā ziņā Suzanna viņam atgādināja savu tēvoci, Ričardu Abernctiju. Viņas galvas forma, zoda līnija, dziļās, domīgās acis. Viņai bija tāds pats valdonīgs raksturs, tā pati kūsājošā enerģija, tā pati tālredzība un tie paši atklātie spriedumi. No visiem trim jaunākās paaudzes pārstāvjiem tikai viņa šķita gatavota no tā paša materiāla, kas bija spējis radīt lielās Abcrnctiju bagātības. Vai Ričards bija pamanījis brāļameitā gara radniecību? Droši vien. Ričardam vienmēr bija piemitusi spēja pazīt raksturu. Un šeit noteikti varēja saskatīt īpašības, kuras viņš meklēja. Tomēr savā testamentā viņš Suzannu nebija īpaši izcēlis. Ja jau viņš neuzticējās Džordžam un atstāja bez ievērības to skaistulīti-tukšgalvīti Rozamundi, vai tad viņš nespēja saskatīt Suzannā to, pēc kā lūkojās — savu vitalitāti?

Ja ne, tad tam varēja būt tikai viens iemesls, ja seko loģikai: viņas vīrs… ,

Mistera Entvisla acis pāri Suzannas plecam pievērsās Gregorijam Benksam, kas stāvēja un izklaidīgi drāza zīmuli. Vājš, bāls, neizteiksmīgs jauns cilvēks ar sarkanīgiem matiem. Tik ļoti viņu pārmāca Suzannas spilgtā personība, ka bija grūti noprast, kas viņš pats par cilvēku. Viņā nebija nekā, kam pieķerties — diezgan patīkams, gatavs piekrist, tādus tagad sauca par jā-vīriem. Un tomēr tas viņu neraksturoja pilnībā. Bija kaut kas neskaidri uztraucošs šajā Grcgorija Benksa kautrīgumā. Viņš nebija Suzannai piemērota partija, tomēr viņa bija nolēmusi, ka vēlas ar viņu apprecēties, bija pārvarējusi visu pretestību… kāpēc? Ko viņa bija viņā atradusi?

Un tagad, sešus mēnešus pēc kāzām… «Viņa ir bez prāta viņa dēļ,» misters Entvisls nodomāja. Tūlīt varēja pamanīt pazīmes, kas par to liecināja. Caur firmas «Bolārs, Entvisls, Entvisls un Bolārs» kantori bija izgājušas ļoti daudzas sievas ar laulības dzīves problēmām. Sievas, kas bija bezprātīgi uzticīgas neatbilstošiem un bieži vien galīgi neizskatīgiem vīriem, un sievas, kas nicināja un jutās garlaikotas acīmredzami pievilcīgu un nevainojamu vīru sabiedrībā. Ko katra sieviete saskatīja kādā noteiktā vīrietī, tas bija ārpus normāla, ar prātu apveltīta vīra cilvēka saprašanas. Vienkārši tas tā bija un viss. Sieviete, kas bija gudra visās iespējamās jomās, pēkšņi varēja izrādīties galīga muļķe, kad runa bija par kādu atsevišķu vīrieti. Suzanna, nodomāja misters Entvisls, bija viena no tādām sievietēm.

Viņas pasaule griezās apkārt Gregam. Un tas bija bīstami dažādā ziņā.

Suzanna runāja nikni un ar uzsvaru.

—     … tāpēc ka tas ir vienkārši nejēdzīgi. Jūs atceraties to sievieti, ko pagājšgad nogalināja Jorkšīrā? Neviens tā ari netika arestēts. Un tā vecā sieviete saldumu veikalā, ko nogalināja ar lauzni? Viņi aizturēja kādu vīrieti, bet pēc tam atkal paļaida vajā!

—     Mana mīļā, ir jābūt pierādījumiem, — misters Ent- visls aizrādīja.

Suzanna nepievērsa viņam uzmanību.

—     Un vēl tā lieta ar to pensionēto medmāsu — ari ar cirvi, tāpat kā tanti Koru.

—      Vai dieniņ, šķiet, ka jūs esat izdarījusi veselu pētījumu par šiem noziegumiem, Suzanna, — misters Entvisls klusi teica.

—      Protams, ka tādas lietas paliek prātā, un ja vēl nogalina kādu no tavas ģimenes… un vēl līdzīgā veidā… nu, tas tikai parāda, ka apkārt staigā daudz tādu cilvēku — ielauzdamies mājās un uzbrukdami vientuļām sievietēm, bet policija neliekas ne zinis!

Misters Entvisls pakratīja galvu.

—    Nenonieciniet policiju, Suzanna. Tur strādā ļoti vērīgi un pacietīgi vīri, turklāt neatlaidīgi. Ja avīzes vēl par to nekā neraksta, tas nenozīmē, ka lieta ir izbeigta. Nepavisam ne.

—     Un tomēr katru gadu paliek neatklāti simtiem noziegumu.

—     Simtiem? — misters Entvisls šaubījās. — Jā, kaut kāds skaits jau paliek gan. Bet ir daudz tādu gadījumu, kad policijai ir zināms, kas ir izdarījis noziegumu, taču nav pietiekoši daudz pierādījumu, lai varētu izvirzīt apsūdzību.

—     Es tam neticu, — Suzanna sacīja. — Manuprāt, ja noteikti zina, kas ir vainīgais, tad pierādījumus vienmēr var savākt.

—     Interesanti, — misters Entvisls domīgi noteica. — Ļoti interesanti…

—     Vai tantes Koras gadījumā vispār ir kaut kāda nojausma, kas tas varētu būt?

—    Nevaru pateikt. Cik man zināms, pagaidām ne. Bet diez vai viņi man to stāstītu… tik agri — neaizmirstiet, ka slepkavība tika izdarīta tikai aizvakar.

—     Tai noteikti jābūt kādai noteikta tipa personai, — Suzanna prātoja. — Kādam nežēlīgam, varbūt pustrakam cilvēkam — bijušam karavīram vai cietumniekam. Kurš gan cits vēl tā varētu — ar cirvi…

Misters Entvisls* pacēla uzacis un mazliet komiski noskaitīja:

«Lizi Bordena ar cirvi

Blieza tēvam piecdesmit.

Apjēguši izdarīto,

Blieza mātei pie'smitvicns.»

—      Nu ja! — Suzanna dusmīgi piesarka. — Neviens radinieks nedzīvoja kopā ar Koru — ja vien jūs nedomājat to biedreni. Un, lai nu kā, bet Lizija Bordena tika attaisnota. Neviens nevar droši pateikt, ka viņa nogalināja savu tēvu un pamāti.

—      Tas pantiņš noteikti ir apmelojums, — misters Entvisls piekrita.

—    Jūs gribat teikt, ka Koras biedrene to izdarīja? Vai Kora viņai kaut ko atstāja?

—     Ametista brošu bez īpašas vērtības un dažas zvejniekciemu skices, kam ir tikai atmiņu vērtība.

—     Lai izdarītu slepkavību, ir jābūt kaut kādam iemeslam — protams, ja kāds nav prātā jucis.

Misters Entvisls iesmējās.

—     Cik var redzēt, vienīgā persona, kurai bija iemesls, esat jūs, mana mīļā Suzanna.

—     Ko tas nozīmē? — Gregs pēkšņi panāca un priekšu, kā cilvēks, kas tikko pamodies no miega. Viņa acīs icgailējās negantas liesmiņas. Katrā ziņā viņš vairs nebija neievērojama būtne fonā. — Kāds Sjū ar to sakars? Ko jūs ar to gribat teikt?

Suzanna viņu asi pārtrauca: — Apklusti, Greg. Misters Entvisls neko ar to negrib teikt.

—     Tas bija tikai mazs jociņš, — misters Entvisls noteica kā atvainodamies. — Laikam jau nebija diez ko izdevies. Kora atstāja savu mantu — kāda jau nu tā bija — jums, Suzanna. Bet diez vai manta, kuras vērtība nepārsniedz dažus simtus, varētu būt motīvs slepkavībai jaunai lēdijai, kas tikko kā mantojusi vairākus simtus, tūkstošus mārciņu.

—     Viņa atstāja man savu naudu? — Suzanna izklausījās pārsteigta. — Cik savādi. Viņa taču pat lāga nepazina mani! Kā jūs domājat, kāpēc viņa tā izdarīja?

—     Man šķiet, viņa bija dzirdējusi, ka bijušas nelielas grūtības sakarā ar jūsu… ē… laulībām. — Gregs, atsācis atkal zīmuļa asināšanu, saviebās. — Arī sakarā ar viņas laulībām kādreiz bija zināmas nepatikšanas… nu, un es domāju, ka viņa izjuta tādu kā radniecību.

Suzanna iejautājās ar zināmu interesi: — Viņa laikam apprecēja mākslinieku, kas nevienam ģimenē nebija pa prātam? Vai viņš bija labs mākslinieks?

Misters Entvisls ļoti noteikti papurināja galvu.

—    Vai mājiņā ir palikušas kādas no viņa gleznām?

—    Jā.

—     Tad es pali izdarīšu savu spriedumu, — Suzanna noteica.

Misters Entvisls pasmaidīja par Suzannas spītīgi pacelto zodu.

—     Lai notiek. Bez šaubām, es esmu atpalicis un bezcerīgi vecmodīgs mākslas lietās, bet es tiešām nedomāju, ka jūs apstrīdēsiet manu spriedumu.

—      Man laikam tagad būtu jāaizbrauc uz turieni? Un jāpaskatās, kas tur ir. Vai tur pašlaik kāds dzīvo?

—     Esmu sarunājis ar mis Gilkristu, ka viņa tur vēl paliks kādu laiciņu.

Gregs sacīja: — Viņai nu gan laikam ir stipri nervi — palikt mājā, kurā izdarīta slepkavībā.

—      Man jāatzīst, ka mis Gilkrista ir gluži saprātīga sieviete. Un turklāt, — viņš sausi piebilda, — man šķiet, viņai nemaz nav kur iet, kamēr viņa dabūs jaunu darba vietu.

—     Tad jau viņa pēc tantes Koras nāves ir tikpat kā izmesta no laivas? Vai viņa… vai viņa un tante Kora bija tuvās attiecībās?

Misters Entvisls diezgan savādi uz viņu paskatījās: interesanti, kā viņa to domā?

—     Man šķiet, puslīdz, — viņš atbildēja. — Viņa nekad neizturējās pret mis Gilkristu kā pret kalponi.

—     Droši vien izturējās pret viņu labu tiesu sliktāk, — Suzanna sacīja. — Sitās nekrietnās tā saucamās «lēdijas» parasti nez ko no sevis iedomājas. Es mēģināšu atrast viņai kādu kārtīgu vietu. Tas nebūs grūti. Katrs, kas var kaut cik palīdzēt pie mājas darbiem un gatavot ēst, ir zelta vērtē. Viņa taču gatavo, vai ne?

—      O jā. Es tā sapratu, ka viņa ir pret tā saucamajiem «smagajiem» mājas darbiem. Es gan īsti nezinu, ko viņa domā ar «smagajiem».

Suzanna izskatījās uzjautrināta.

Paskatījies pulkstenī, misters Entvisls teica: — Jūsu tante ir atstājusi Timotiju par testamenta izpildītāju.

—     Timotiju? — Suzanna nicīgi pārjautāja. — Tēvocis Timotijs praktiski ir mīts. Neviens viņu nekad neredz.

—       Tas tiesa. — Misters Entvisls vēlreiz palūkojās pulkstenī. — Šopēcpusdien es dodos viņu apciemot. Es viņam pastāstīšu par jūsu nodomu aizbraukt uz tantes Koras mājiņu.

—     Es domāju, ka tas aizņems tikai dienu vai divas. Es negribu būt ilgi prom no Londonas. Man ir dažādi plāni. Es gribu uzsākt biznesu.

Misters Entvisls palūkojās apkārt uz piebāzto maziņā dzīvoklīša viesistabu. Gregam un Suzannai acīmredzami bija naudas grūtības. Viņam bija zināms, ka Suzannas tēvs izšķiedis gandrīz visu savu naudu. Viņš bija atstājis meitu grūtā materiālā stāvoklī.

—    Kādi ir jūsu nākotnes plāni, ja drīkstu jautāt?

—     Esmu metusi acis uz dažām telpām Kārdigana ielā. Es ceru, jūs man varēsiet izrakstīt kaut kādu avansu, ja būs vajadzīgs? Var gadīties, ka man vajadzēs izdarīt kaut kādu iemaksu.

—    To var nokārtot, — misters Entvisls teica. — Dienu pēc bērēm es jums zvanīju vairākas reizes, bet neviens neatbildēja. Es jau gribēju jums jautāt, vai jums nebūs vajadzīgs avanss. Es toreiz nodomāju, ka laikam esat izbraukuši ārpus pilsētas.

—      Ai nē, — Suzanna atteica. — Mēs bijām mājās visu dienu. Abi divi. Mēs vispār neizgājām ārā.

Grcgs klusi piebilda: — Zini, Suzanna, man šķiet, mūsu telefons todien nestrādāja. Atceries, es pēcpusdienā nevarēju sazvanīt Hārda firmu. Es jau gribēju ziņot meistaram, bet nākošajā rītā telefons atkal darbojās.

—      Uz telefoniem reizēm galīgi nevar paļauties, — misters Entvisls noteica.

Suzanna pēkšņi pajautāja: — Kā tante Kora uzzināja par mūsu laulībām? Tās notika Reģistrācijas nodaļā, un mēs labu laiku nevienam neko neteicām.

—     Varbūt Ričards viņai par to paziņoja. Viņa pārtaisīja savu testamentu apmēram pirms trim nedēļām (agrāk viņa bija visu novēlējusi Teosofiskajai biedrībai) — ap to laiku, kad viņš bija aizbraucis viņu apciemot.

Suzanna izskatījās pārsteigta: — Vai tad tēvocis Ričards bija viņu apciemot? Man par to nebija ne jausmas.

—     Man pašam par to nebija ne jausmas, — piekrita misters Entvisls.

—    Tātad tas bija tad, kad…

—    Kad kas?

—    Nekas, — atteica Suzanna.

6. NODAĻA

I

—    Ļoti jauki, ka jūs atbraucāt, — dzedri sacīja Moda, sasveicinādamās ar misteru Entvislu uz Beihemkomptonas stacijas perona. — Gan Timotijs, gan es to ļoti atzinīgi novērtējam. Protams, patiesība ir tā, ka Ričarda nāve bija vissliktākais, kas ar Timotiju varēja notikt.

Misters Entvisls vēl nebija paguvis aplūkot sava drauga nāvi no šāda viedokļa. Taču viņš saprata, ka šis, iespējams, bija vienīgais viedoklis, no kura Timotija Abernetija kundze varētu uz to paskatīties.

Pa ceļam uz izeju Moda turpināja.

—     Pirmām kārtām, tas bija šoks: Timotijs bija patiešām ļoti pieķēries Ričardam. Un tad vēl, kā par nelaimi, tas iesēdināja Timotija galvā domu par nāvi. Būdams invalīds, viņš stipri uztraucas par sevi. Viņš apjēdza, ka ir vienīgais no brāļiem, kas palicis dzīvs, un sāka bez mitas atkārtot, ka viņš būšot nākamais un ka tas vairs nebūšot ilgi jāgaida — visas šīs slimīgās runas, kā jau es viņam teicu.

Viņi izgāja no stacijas, un Moda viņu pieveda pie nolietotas, gandrīz aizvēsturiskas mašīnas.

—     Atvainojiet par mūsu veco graustu, — viņa sacīja.

—       Mēs jau sen gribējām jaunu mašīnu, bet visu laiku nevarējām to atļauties. Šitai jau divas reizes nomainīts motors, bet citādi jau tās vecās mašīnas ir ļoti izturīgas.

—     Es ceru, ka varēs iedarbināt, — viņa piemetināja.

—    Reizēm vajag uzkurbulēt.

Viņa vairākas reizes nospieda starteri, taču atskanēja tikai nenozīmīga dūkoņa. Misters Entvisls, kas ne reizi dzīvē nebija kurbulējis mašīnu, izskatījās diezgan nobažījies, taču Moda pati izkāpa, ielika kurbulējamo kloķi un, izdarījusi pāris enerģiskus apgriezienus, iedarbināja motoru. Laime vēl, misters Entvisls nodomāja, ka Moda ir tādas spēcīgas uzbūves sieviete.

—   Tas nu būtu, — viņa noteica. — Vecā nekrietnele pēdējā laikā mani āzē. Tas pats bija, kad es atgriezos mājās no bērēm. Man vajadzēja iet kājām pāris jūdzes līdz tuvākajai darbnīcai, un tic tādi tūļas vien bija, kā jau ciematiņā. Man vēl vajadzēja apmesties vietējā viesnīciņā, kamēr viņi ap to knosījās. Protams, arī tas sarūgtināja Timotiju. Man nācās viņam zvanīt un teikt, ka es nebūšu mājās ātrāk kā tikai nākamajā dienā. Tas viņu galīgi izsita no sliedēm. Es jau tā cenšos viņu neuztraukt un neko sliktu viņam nestāstīt, bet ir dažas lietas, ko nekādi nevar noklusēt — nu, piemēram, Koras slepkavība. Man vajadzēja sūtīt pēc doktora Bārtona, lai iedod viņam nomierinošas zāles. Tādas lietas kā slepkavība jau ir pārāk daudz cilvēkam ar tik sliktu veselības stāvokli kā Timotijam. Manuprāt, Kora vienmēr ir bijusi muļķe.

Misters Entvisls norija šo piezīmi klusējot. Viņš īsti neizprata, ko nozīmē šis secinājums.

—   Es laikam nebiju redzējusi Koru kopš mūsu laulībām, — Moda teica. — Man toreiz negribējās Timotijam teikt: «Tava jaunākā māsa ir jukusi», bet tieši tā es domāju. Viņa varēja pateikt vistrakākās lietas. Un tu nezināji, vai smieties, vai raudāt. Man liekas, patiesība bija tā, ka viņa dzīvoja pati savā iedomātā pasaulē, pilnā melodramatisma un fantastisku ideju par citiem cilvēkiem. Nu tagad, nabadzīte, viņa par to ir samaksājusi. Viņai nebija neviena protežē?

—   Protežē? Ko jūs ar to domājat?

—   Nē, es tikai pajautāju. Varbūt kāds jauns diedelējošs mākslinieks vai mūziķis, vai kaut kas tamlīdzīgs. Kāds, ko viņa tai dienā varēja ielaist un kas viņu varbūt nosita, lai paņemtu skaidro naudu, kas viņai mājā bija. Varbūt kāds pusaudzis — tajā vecumā viņi mēdz būt tik dīvaini, it sevišķi tie neirotiski mākslinieciskie tipi. Šķiet tik savādi — ielauzties un nogalināt viņu dienas vidū. Parasti jau mājā laužas pa nakti.

—  Tad tur būtu bijušas divas sievietes.

—   Ak jā, tā biedrene. Bet es patiešām nevaru noticēt, ka kāds būtu speciāli gaidījis, kamēr viņa aiziet, un tad ielauzies un uzbrucis Korai. Kādēļ gan? Viņš taču necerēja, ka tur būs kāda nauda vai kaut kas pieminēšanas vērts, un, turklāt, varēja taču nogaidīt tādu brīdi, kad abas sievietes būs izgājušas un māja tukša. Tas būtu daudz drošāk. Tas šķiet tik stulbi — iet un slepkavot, kad pēc tā nav nekādas nepieciešamības.

—   Un vai jums liekas, ka Koras slepkavība nebija nepieciešama? ,

—  Tas viss liekas tik stulbi.

«Vai tad slepkavībai jāizskatās prātīgai?» misters Entvisls domāja. Teorētiski atbilde bija pozitīva. Un tomēr, bija reģistrēti tik. daudzi bezjēdzīgi noziegumi. Tas bija atkarīgs no slepkavas mentalitātes.

Ko gan viņš īsti zināja par slepkavām un viņu psihiskajiem procesiem? Ļoti maz. Viņu firma nekad nebija nodarbojusies ar noziegumiem. Arī viņš pats nebija kriminoloģijas students. Cik viņam zināms, slepkavas mēdza būt ļoti dažādi. Vieniem bija uzpūsta godkāre, citiem varas kāre, vēl citi, kā, piemēram, Sedons, bija ļauni un mantrausīgi, dažus, kā Smitu un Rauzu, neticami pievilka sievietes; ar dažiem, piemēram, Armstrongu, bija patīkami satikties un aprunāties. Edīte Tomsone bija dzīvojusi savā varmācīgā pasaulē, bet medmāsa Vadingtone izdzēsusi savu paveco pacientu dzīvības lietišķā noskaņojumā.

Modās balss ielauzās viņa pārdomās.

—   Ja vien es varētu noslēpt no Timotija avīzes! Taču viņš tās pieprasa un pēc tam, protams, jūtas sarūgtināts. Mister Entvisl, jūs taču saprotat, vai ne, ka nevar būt ne runas par to, ka Timotijs varētu būt klāt izmeklēšanā? Ja nepieciešams, doktors Mortons var izrakstīt zīmi vai kā nu viņu tur sauc.

—   Neuztraucieties par to.

—   Paldies Dievam!

Viņi iebrauca pa vārtiem Stensfīldgrcindžā; tālāk veda nekopts piebraucamais ceļš. Moda nopūzdamās teica:

—   Mums to nācās aizlaist kara laikā. Abus dārzniekus iesauca armijā. Un tagad te strādā tikai viens vecs vīrs, un no viņa nav daudz labuma. Algas tagad tik briesmīgi pacēlušās. Jāsaka, tā nu gan ir liela laime, ka mēs tagad varēsim atvēlēt nedaudz naudas, lai te visu sakoptu. Mums tik ļoti patīk šī vieta. Man patiešām bija bail, ka mums vajadzēs to pārdot… Nē, Timotijam jau es par to nemaz nedrīkstēju ieminēties. Tas viņu būtu briesmīgi sarūgtinājis. — Viņi piebrauca pie ļoti vecas georgiešu stila mājas por- tika. Māja jau sen nebija krāsota.

—   Mums nav kalpotāju, — rūgti noteica Moda, iedama pa priekšu iekšā mājā. — Tikai pāris sievietes, kas reizēm atnāk palīdzēt. Apmēram pirms mēneša mums vēl bija kalpone, kas dzīvoja mājā — ar nelielu kuprīti un adenoīdiem, un vispār ne pārāk gudra, bet tomēr viņa bija pa rokai, un tas bija tik ērti, un viņa tīri labi gatavoja vienkāršus ēdienus. Un ko jūs domājat, viņa iesniedza atlūgumu un aizgāja pie vienas dumjas sievietes, kurai ir seši pekinieši (tā māja ir lielāka, un tur ir vairāk darba), jo viņa, lūk, tik ļoti mīlot mazus sunīšus! Sunīšus, nudien! Droši vien tie visu laiku slimo un apgriež visu māju otrādi! Tik tiešām, tās skuķes ir garīgi slimas! Un te nu mēs esam, un ja nu man kādu pēcpusdienu kaut kur jāaiziet, Timotijs paliek mājās viens pats, un ja nu kaut kas noliek, kas viņam palīdzēs? Lai gan es vienmēr atstāju telefonu pie viņa krēsla — ja viņam uznāk vājums, lai viņš var tūdaļ piezvanīt doktoram Bārtonam.

Moda ieveda viņu viesistabā, kur pie kamīna gaidīja tējas galds, un, apsēdinājusi tur misteru Entvislu, pati nozuda. Pēc pāris minūtēm viņa atgriezās ar tējkannu un sudraba tējas katliņu un aicināja misteru Entvislu kaut ko ieēst. Mājās ceptā torte bija ļoti garšīga un maizītes svaigas.

Misters Entvisls iejautājās: — Un Timotijs?

Moda attrauca, ka esot uznesusi Timotijam paplāti pirms došanās un staciju.

—   Un tagad, — Moda sacīja, — viņš būs mazliet nosnaudies un būs vislabākais brīdis ar viņu aprunāties. Lūdzu mēģiniet gan viņu pārāk neuztraukt.

Misters Entvisls nomierināja viņu, ka centīsies būt ļoti piesardzīgs.

Skatīdamies uz Modu dejojošās uguns gaismā, viņš pēkšņi izjuta līdzjūtību. Šī lielā, spēcīgā, lietišķā sieviete, tik veselīga, tik enerģijas un veselā saprāta pārpilna un tomēr tik dīvaini, gandrīz vai nožēlojami ievainojama vienā punktā. Viņas mīlestība pret vīru bija kā mātes mīlestība, misters Entvisls nosprieda. Modai Abernetijai nebija bērnu, bet viņa bija kā radīta mātes lomai. Un viņas vīrs-invalīds bija viņai kā bērns, kas jāsargā un jāpieskata. Un iespējams, ka viņa, būdama spēcīgāka, rakstura nekā viņš, bija tam uzspiedusi lielāku invalīda zīmogu nekā viņam īstenībā pienācās.

Nabaga Tima kundze, misters Entvisls nodomāja pie sevis.

II

—   Cik labi, ka jūs atbraucāt, mister Entvisl.

Sniegdams misteram Entvislam roku, Timotijs piecēlās

pussēdus savā krēslā. Viņš bija liela auguma vīrietis un stipri atgādināja savu brāli Ričardu. Taču tas viss, kas Ričardā pārstāvēja spēku, bija viņa brālī pārvērties savā pretmetā. Mutes līnija bija izplūdusi, zods nošķelts, acis ne tik dziļas. Uz pieres bija redzamas grumbas, ko radījis pastāvīgs saīgums.

Viņa invalīda stāvokli izcēla silts pārklājs pāri ceļiem un vesela baterija zāļu pudelīšu un kastīšu uz galdiņa pa labi.

—   Es nedrīkstu piepūlēties, — viņš brīdināja. — Ārsts man aizliedza. Viņš man visu laiku atgādina, ka es nedrīkstu uztraukties. Nedrīkstu uztraukties! Es varu derēt, ja viņam ģimenē kāds būtu noslepkavots, tad viņš ar' drusku uztrauktos! Tas viss ir mazliet tā kā par daudz — vispirms Ričarda nāve… lad visas tās ziņas par bērēm un viņa testamentu — un kādu vēl testamentu! — un beigās vēl nabaga Koras nāve no cirvja! Cirvja! Fui! Visas malas tagad pilnas ar gangsteriem… slepkavnickiem, kas palikuši pāri pēc kara! Staigā apkārt, slepkavodami neaizsargātas sievietes! Nevienam nepietiek drosmes darīt visam tam galu, pielikt stingru roku. Pie kā mēs tā nonāksim, es gribētu zināt? Pie kā šī nolādētā valsts nonāks?

Šis jautājums misteram Entvislam bija labi pazīstams. Pēdējo divdesmit gadu laikā gandrīz katrs klients agrāk vai vēlāk to pavaicāja, un viņam jau bija gatava atbilde. Neitrālajiem vārdiem, ko viņš izteica, varētu likt virsrakstu «nomierinoši trokšņi».

— Viss sākās ar to nolādēto leiboristu valdību, — Timotijs turpināja. — Nolaida visu valsti uz grunti. Un tagadējā valdība jau nav labāka. Liekulīgie plikadīdas sociālisti! Paskatieties, kur mēs atrodamies! Ne tu vari dabūt kārtīgu dārznieku, ne kalpotāju — nabaga Modai jānostrādājas līdz nāvei, ķēpājotics pa virtuvi (starp citu, mīļumiņ, man liekas, ka miltu pudiņš ļoti labi derētu pie butes šovakar, un vispirms varbūt nedaudz buljona?). Man jāsaglabā spēki — tā saka doktors Bārtons. Paga — kur tad es paliku? Ak jā, Kora. Es jums teikšu, tas ir īsts šoks, kad tev jādzird, ka tava māsa — tava miesīgā māsa — ir noslepkavota! Ak kungs, man divdesmit minūtes bija paātrināta sirdsdarbība! Jums, mister Entvisl, visur vajadzēs iet manā vietā. Es nevaru iet uz nopratināšanu vai arī nodarboties ar Koras īpašuma lietām. Vislabprātāk es par to vispār nedomātu. Starp citu, kas notika ar to naudas daļu, ko Ričards novēlēja Korai? Tā laikam tiks man?

Atvainojusies, ka viņai jānovāc tējas galds, Moda izgāja no istabas.

Timotijs atgāzās krēslā un teica: — Labi, ka mēs palikām divi vien. Tagad mēs varam parunāt par lietu bez kaut kādiem muļķīgiem iestarpinājumiem.

—   Tā nauda, kas bija novēlēta Korai, — misters Ent- visls teica, — tiks sadalīta vienlīdzīgās daļās starp jums, Džordžu, Suzannu un Rozamundi.

—   Bet paklausieties, — Timotija vaigu galos parādījās aizvainojuma sārtums. — Es taču esmu viņas tuvākais radinieks? Vienīgais dzīvais brālis.

Misters Entvisls piesardzīgi izskaidroja Timotijam, kas paredzēts Ričarda Abcrnctija testamentā, un saudzīgi atgādināja, ka licis atsūtīt vienu kopiju Timotijam.

—   Jūs taču nedomājat, ka man būtu jāsaprot tas viss juridiskais žargons? — Timotijs nelaipni noteica. — Jūs, juristi! Taisnību sakot, es nevarēju noticēt, kad Moda pārradās mājās un pastāstīja man galveno. Es domāju, ka viņa ir nepareizi sapratusi. Sievietēm reti ir gaišs prāts. Moda gan ir labākā sieviete pasaulē, taču sievietes neko nesajēdz no finansēm. Diezin vai Moda saprot, ka mums varbūt būtu bijis jāizvācas no šejienes, ja Ričards nebūtu nomiris tad, kad viņš nomira. Tas ir fakts!

—   Nu, es domāju, ja jūs būtu griezies pie Ričarda…

Timotijs skarbi, rejoši iesmējās.

—   Tas nav manā stilā. Tēvs mums atstāja pilnīgi pietiekoši naudas — tas ir, ja mēs negribētu piedalīties ģimenes uzņēmumā. Es negribēju. Mana dvēsele ilgojas pēc kaut kā cēlāka par varžaču plāksteriem, Entvisl! Ričardam bija grūti to saprast. Nu, visi tic nodokļi, ienākumu devalvācija, tas un šis — nav bijis viegli savest galus kopā. Man nācās realizēt lielu daļu kapitāla. Tagad jau tas ir vislabākais, ko var darīt. Reiz es gan ieminējos Ričardam, ka šī vieta kļūst man mazliet par dārgu. Viņš izteicās, ka mums varbūt būtu daudz ērtāk pārcelties uz kādu mazāku māju. Modai arī būšot vieglāk, ietaupīšoties darbs. Ietaupīšoties darbs — kas par teicieniem! Nē, nē, Ričardam gan es nebūtu lūdzis palīdzību. Taču es jums teikšu, Entvisl, ka visi tie uztraukumi ir stipri iedragājuši manu veselību. Tad Ričards nomira, un, lai gan es, protams, biju par to satriekts — kā nekā brālis — tomēr nevarēju nejust atvieglojumu par nākotni. Jā, tagad viss ies kā pa laukiem — tāds atspaids. Varēs nokrāsot māju… varēs pieņemt pāris dārznieku — par labu naudu jau var dabūt. Varēs pilnīgi pārstādīt rožu dārzu. Un — paga, kur es paliku?

—   Runājāt par saviem nākotnes plāniem.

—   Jā, jā. Bet nav ko jūs ar to visu apgrūtināt. Kas mani patiešām aizskāra… |oti stipri aizskāra — tie bija Ričarda testamenta noteikumi.

—    Tiešām? — ieinteresējās misters Entvisls. — Vai tad tie nebija… tādi, kā jūs gaidījāt?

—  Jāsaka, ka nebija vis! Pēc Mortimera nāves es, dabiski, uzskatīju, ka Ričards novēlēs visu man.

—   Vai tad viņš kādreiz… ē… kaut ko tādu bija izteicies?

—   Nē, tieši tā viņš nekad nav teicis. Ričards jau bija mazrunīgs. Bet drīz pēc Mortimera nāves viņš pieteicās ciemos. Gribēja apspriesties par ģimenes lietām. Mēs runājām par jauno Džordžu un par meitenēm, un viņu vīriem. Viņš gribēja uzzināt manas domas, bet ko nu es daudz varēju viņam pateikt. Es esmu invalīds un nekur neeju, Modija un es dzīvojam atrauti no pasaules. Nu, ja man jāsaka, tad tie skuķi tik muļķīgi apprecējās, ka bail. Un tagad es jums, Entvisl, jautāju — ja viņš konsultējās ar mani kā ar ģimenes galvu, tad, dabiski, es pieņēmu, ka viņš man uzticēs visu naudu. Viņš tiešām varēja paļauties uz to, ka es būtu pareizi sadalījis naudu. Un arī parūpējies par nabaga veco Koru. Pie velna, Entvisl, es esmu Abernetijs — pēdējais Abernetijs. Un visu naudu vajadzēja uzticēt man.

Satraukumā Timotijs bija nometis no ceļiem pārklāju un nosēdies krēslā taisni. Viņš vairs nebūt neizskatījās vārgs un nespēcīgs. Viņš izskatījās — nodomāja misters Entvisls — pilnīgi vesels, lai arī viegli uzbudināms. Un vēl vecais advokāts ļoti skaidri saprata, ka Timotijs Abernetijs, iespējams, visu laiku ir slepus apskaudis savu brāli Ričardu. Viņi bija pietiekoši līdzīgi, lai Timotijs ņemtu ļaunā brāļa rakstura stingrību un ķērienu biznesa lietās. Kad Ričards nomira, Timotiju iejūsmināja iespēja vecumdienās pārņemt vadības grožus pār citu likteņiem. Taču Ričards Abernetijs nebija viņam tos nodevis. Vai viņš to bija gribējis un pēc tam pārdomājis?

Pēkšņi izdzirdis dārzā kaķu brēcienus, Timotijs kā linga uzšāvās no krēsla un, pieskrējis pie loga, to atrāva un nobļāvās: — Tūlīt izbeidziet, jūs tur! — un, paķēris kādu lielu grāmatu, meta ar to razbainiekiem.

—   Pretīgie kaķi, — viņš noņurdēja, atgriezdamies pie sava viesa. — Izkašņā puķu dobes, un es nevaru ciest to nolādēto gaudošanu.

Viņš atkal apsēdās un pajautāja: — Gribat kādu glāzīti, Entvisl?

—   Vēl tā kā par ātru. Esmu tikko kā padzēris Modās lielisko tēju.

Timotijs apmierināti nosēcās.

—   Spējīga sieviete, Moda. Bet viņa uzkrauj sev par daudz. Pat ķimerējas pa mūsu vecās mašīnas iekšām — ziniet, viņa savā ziņā ir pat tāds kā mehāniķis.

—   Es tā dzirdēju, ka, braucot mājās no bērēm, viņai arī salūzusi mašīna?

—   Jā, saļima. Viņai pielika prāta piezvanīt uz mājām, lai es neuztraucos, bet tā stulbā izpalīdze, kas nāk pie mums, bija uzrakstījusi un atstājusi tādu zīmīti, ka neko nevarēja saprast. Es biju mazliet izgājis laukā paelpot svaigu gaisu — ārsts man iesaka šad un tad pakustēties, ja ir vēlēšanās, — un, atnācis atpakaļ no pastaigas, es atradu mazu papīra strēmelīti, uz kuras stāvēja rakstīts: «Kundze atvainojas mašīna sabojājusies vajadzēs palikt pa nakti». Protams, es sapratu, ka viņa vēl ir Enderbijā. Piezvanīju un dabūju zināt, ka Moda aizbraukusi jau no rīta. Ej nu sazini, kurā vielā viņai tā mašīna salūzusi! Pamatīga putra! Tā stulbā izpalīdze man bija atstājusi vakariņām tikai saķepējušus makaronus ar sieru. Man pašam vajadzēja iet uz virtuvi tos uzsildīt un pašam vārīt sev tēju, un piedevām vēl kurināt boileru. Es varēju dabūt infarktu — bet vai tad šitādām sievietēm gar to kāda daļa? Nemaz ar' ne! Ja viņa būtu kārtīga sieviete, tad būtu tajā vakarā atnākusi atpakaļ un parūpējusies par mani kā nākas. Tagad jau tām zemākajām šķirām vairs nav nekādas lojalitātes…

Bēdīgs viņš iegrima domās.

—   Es nezinu, cik daudz jums Moda stāstījusi par bērēm un par radiniekiem, — misters Entvisls sacīja. — Kora izraisīja diezgan neērtu situāciju. Možā balsī apjautājās, vai tik Ričards neesot nogalināts. Varbūt Moda jums par to ieminējās.

Timotijs klusi pie sevis pasmējās.

—   0 jā, es par to dzirdēju. Un visi novērsa acis un tēloja šoku. Tas izklausās tieši pēc Koras! Ziniet, mister Enlvisl, kā viņai vienmēr izdevās visu sabojāt! Es atceros, ka arī mūsu kāzās viņa pateica kaut ko tādu, kas Modu galīgi izsita no sliedēm. Modai viņa nekad nav īsti patikusi. Jā, Moda tovakar pēc bērēm man piezvanīja un apjautājās, vai viss kārtībā un vai tā misis Džonsa ir atnākusi iedot man vakariņas, un tad viņa pastāstīja, ka viss esot bijis gods godam, un es pajautāju par testamentu, un viņa mēģināja izvairīties no atbildes, bet es to, protams, tik un tā no viņas izspiedu. Es nespēju tam noticēt un teicu, ka viņa varbūt ir kaut ko pārpratuši, bet viņa palika pie sava. Tas mani aizvainoja, Entvisl, tas mani tiešām dziļi ievainoja — ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Ja jūs gribai zināt manas domas, — tā bija vienkārši spītība no Ričarda puses. Es zinu, nav labi runāt sliktu par mirušajiem, bet nudien…

Timotijs kādu laiciņu turpināja tādā garā.

Tad istabā atgriezās Moda un stingri noteica: — Man liekas, dārgais, ka misters Entvisls ir bijis pie tevis jau pietiekoši ilgi. Tagad tev tiešām jāatpūšas. Ja jūs esat visu nokārtojuši…

—   0 jā, mēs esam visu nokārtojuši. Es visu atstāju jūsu ziņā, Entvisl. Dodiet man ziņu, kad viņi noķers to zelli — ja vispār noķers. Es neuzticos mūslaiku policijai — po* licijas prefekti nav īstie. Jūs parūpēsieties par… ē… viņas apbedīšanu, vai ne? Baidos, ka mēs nevarēsim aizbraukt. Bet pasūtiet dārgu vainagu… un pēc kāda laiciņa lai būtu uzlikts pieklājīgs akmens — viņu taču apglabās tai miestiņā, vai ne? Nav jēgas vesl viņu uz ziemeļiem, un man ari nav ne jausmas, kur ir apglabāts Lanskenē, varbūt kaut kur Francijā. Es nezinu, ko raksta uz pieminekļa, ja kāds ir noslepkavots. Nevar taču rakstīt «aizgājusi mierā» vai ko tamlīdzīgu. Vajag izvēlēties kaut kādu piemērotu tekstu. R.l.P.? [2] Nē, tas der tikai katoļticīgajiem.

—    Ak Kungs, tu esi redzējis, ko esmu nepareizi darījis. Tiesā mani, — misters Entvisls nomurmināja.

Timotija izbiedētais skatiens lika misteram Entvislam viegli pasmaidīt.

—    Tas ir no Žēlabām, — viņš teica. — Lai arī izklausās nedaudz melodramatiski, toties piemēroti. Bet vēl jau paies kāds laiciņš, pirms kļūs aktuāls jautājums par piemiņas akmeni. Redziet… kā lai to saka… zemei jānosēžas. Tagad neuztraucieties ne par ko. Mēs visu nokārtosim un jūs informēsim par to, kā lietas virzās uz priekšu.

Misters Entvisls aizbrauca uz Londonu nākamajā rītā.

Nokļuvis mājās, viņš pēc nelielas vilcināšanās piezvanīja kādam savam draugam.

7. NODALA

I

—   Es nemaz nevaru jums izteikt, cik ļoti esmu jums pateicīgs par uzaicinājumu.

Misters Entvisls sirsnīgi spieda namatēva roku.

Erkils Puaro viesmīlīgi norādīja uz krēslu pie kamīna.

Misters Entvisls nopūzdamies apsēdās.

Vienā istabas galā bija klāts galds divām personām.

—   Es šorīt atgriezos no laukiem, — viņš teica.

—   Un ir kaut kāda lieta, par kuru jūs gribētu ar mani konsultēties?

—  Jā. Baidos, ka tas ir garš un piņķerīgs stāsts.

—   Tad mēs vispirms paēdīsim pusdienas. Žorž?

Parādījās apsviedīgais Žoržs ar aknu pastēti un

karstām grauzdētām maizītēm servjetē.

—   Ēdīsim pastēti pie kamīna, — ierosināja Puaro. — Pēc tam pārcelsimies pie galda.

Apmēram pēc pusotras stundas misters Entvisls ērti atlaidās krēslā un izdvesa apmierinātu nopūtu.

—   Jūs noteikti zināt, kā par sevi parūpēties, Puaro. Paļaujies uz francūzi!

—    Esmu beļģis. Taču pārējā jūsu piezīmes daļa ir vietā. Manā vecumā galvenā bauda, vai gandrīz vienīgā bauda, kas vēl paliek, ir bauda pie galda. Paldies Dievam, man ir lielisks kuņģis.

—  Ā, — nomurmināja misters Entvisls.

Viņi bija apēduši jūras buti Veronas gaumē, teļa eskalopu Milānas gaumē un degošu bumbieri ar saldējumu.

Viņi bija nogaršojuši vispirms Pouilly Fuissc, tad Corton un visbeidzot ļoti labu portvīnu, kas tagad bija nolikts blakus mistera Entvisla elkonim. Puaro, kas īpaši neinteresējās par portvīnu, sūca Cremc dc Cacao.

—   Es nezinu, — misters Entvisls sapņaini ierunājās,

—   kā jums izdodas dabūt tādu eskalopu. Tas burtiski kusa mutē!

—    Man ir draugs — miesnieks no kontinenta. Es viņam atrisināju vienu ģimenes problēmu. Viņš to ļoti atzinīgi novērtēja un kopš tā laikā man vienmēr ļoti izpalīdz gastronomiskās lietās.

—   Ģimenes problēma, — misters Entvisls nopūtās.

—   Kaut jūs nebūtu par to atgādinājis… Es pašlaik jūtos tik labi…

—   Pavilciniet vēl šo brīdi, mans draugs. Tagad mēs vēl iebaudīsim tasīti kafijas un konjaku un, kad gremošanas process būs iegājis mierīgā gultnē, tad jūs man pastāstīsiet, kādēļ jums nepieciešams mans padoms.

Pulkstenis jau nosita pusi pāri deviņiem, kad misters Entvisls sarosījās krēslā. Beidzot viņš bija psiholoģiski nobriedis. Beidzot viņš vairs nejuta nevēlēšanos runāt par to, kas viņu mulsina; gluži otrādi — nu viņš alka ātrāk par to izrunāties.

—   Es nezinu, — viņš teica, — var jau būt, ka es nostādu sevi muļķa lomā. Jebkurā gadījumā es neredzu absolūti neko, ko būtu iespējams darīt. Taču es gribētu izklāstīt jums visus faktus un dzirdēt, ko jūs par to visu domājat.

Viņš brīdi paklusēja, tad sausi un pedantiski, kā radis, izklāstīja visu, ko zināja. Viņa juridiski trenētās smadzenes palīdzēja viņam skaidri izgaismot faktus, neatstājot neko nepateiktu un nepieliekot klāt neko lieku. Tā bija īsa, kodolīga atskaite, un kā tādu to arī novērtēja pavecākais vīrs ar olveida galvu, kas sēdēja viņam pretī un klausījās.

Kad viņš bija beidzis, iestājās klusums. Misters Entvisls bija gatavs atbildēt uz jautājumiem, bet kādu brīdi nebija dzirdams neviens jautājums. Erkils Puaro visu vēlreiz pārdomāja.

Beidzot viņš teica:

—   Viss šķiet ļoti skaidrs. Jums ir aizdomas, ka jūsu draugs Ričards Abernctijs varētu būt noslepkavots? Šīs aizdomas jeb pieņēmums balstās tikai uz vienu lietu — Koros Lanskenē vārdiem Ričarda Abernetija bērēs. Paņemiet tos nost — un vairs nekas nepaliek pāri. Tas fakts, ka viņa pati nākamajā dienā tika nogalināta, var būt vistīrākā sagadīšanās. Ričards Abernctijs nomira pēkšņi, tas tiesa, taču viņu ārstēja godājams ārsts, kas viņu labi pazina, un šis ārsts izsniedza miršanas apliecību, un nekādas aizdomas viņam neradās. Vai Ričards tika apbedīts vai kremēts?

—   Kremēts — pēc paša lūguma.

—   Jā, tāds ir likums. Un tas nozīmē, ka miršanas apliecību parakstīja vēl viens ārsts — bet tas gan nesagādātu nekādas grūtības. Tagad mēs atgriežamies atpakaļ pie būtiskā — ko pateica Kora Lanskenē. Jūs bijāt tur klāt un dzirdējāt, ko viņa pateica. Viņa teica: «Bet viņu taču nogalināja, vai ne?»

—  Jā.

—   Un vissvarīgākais ir tas, ka jās noticējāt, ka viņa runā patiesību.

Advokāts brīdi svārstījās, tad atbildēja: — Jā.

—   Kāpēc?

—   Kāpēc? — misters Entvisls mazliet apmulsis atkārtoja.

—   Nu ja, kāpēc? Vai tas ir tādēļ, ka kaut kur sirds dziļumos jūs sajutāt nemieru par to, kā nomira Ričards?

Advokāts pakratīja galvu. — Nē, nē, nepavisam.

—   Tātad tas ir dēļ viņas — dēļ pašas Koras. Vai jūs viņu labi pazināt?

—   Es viņu nebiju redzējis… hm… vairāk nekā divdesmit gadu.

—   Vai jūs būtu viņu pazinis, ja satiktu uz ielas?

Misters Entvisls brīdi apdomājās.

—   Varbūt, ka uz ielas būtu pagājis viņai garām. Kad cs viņu pēdējo reizi redzēju, viņa bija sīka, izstīdzējusi meitene, un tagad bija kļuvusi par resnu, paplukušu pavecu sievieti. Taču cs domāju, ka, tiklīdz viņa mani uzrunātu, cs viņu būtu pazinis. Matus viņa nēsāja tāpat kā kādreiz — īsi apgrieztus uz pieres, un viņai bija maniere lūkoties uz tevi caur pieri kā kautrīgam dzīvniekam, un tāpat viņai ir raksturīgs aprauts runas veids un, kad viņa taisās pateikt kaut ko riebīgu, tad mazliet piešķiebj galvu uz vienu pusi. Viņa bija īpatnēja personība, un, ' redziet, personība jau vienmēr ir dziļi individuāla.

—    Tātad, īstenībā viņa bija tā pati Kora, ko jūs pazināt pirms daudziem gadiem. Un joprojām viņa izmeta nepatīkamas piezīmes! Vai tās nejaucības, ko viņa mēdza izmest agrāk, — vai tām parasti… bija kāds pamats?

—   Tas jau vienmēr bija tas dīvainākais Korā. Kad patiesību vislabāk būtu bijis paturēt pie sevis, viņa to izteica.

—   Un šī rakstura īpašība palika nemainīga. Ričardu Abernetiju nogalināja — un Kora tūdaļ konstatēja šo faktu.

Misters Entvisls sakustējās. — Jūs domājat, ka viņš tika nogalināts?

—   O nē, nē, mans draugs, mēs nevaram iet tik tālu. Vienosimies par sekojošo: Kora domāja, ka viņš nogalināts. Viņa bija stipri vien par to pārliecināta. Viņai tā drīzāk bija pārliecība nekā minējums. Un, tātad, mēs nonākam, lūk, pie kā: viņai acīmredzot bija kaut kāds iemesls šādam pieņēmumam. Mēs vienojamies, pazīstot viņas raksturu, ka tā viņai nebija vienkārši draiskošanās. Tagad sakiet man — kad viņa to bija pateikusi, tūlīt sākās protesta koris, vai ne tā?

—  Tieši tā.

—    Un tad viņa apmulsa, nokaunējās un atkāpās no savām pozīcijām, teikdama — cik nu jūs atceraties — apmēram tā: «Bet man likās… no tā, ko viņš teica…»

Advokāts piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Kaut es varētu atcerēties pilnīgi skaidri! Bet esmu gandrīz drošs par to. Viņas vārdi bija «viņš man teica» vai «viņš sacīja…»

—    Un tad viss tika nogludināts un visi sāka runāt par kaut ko citu. Vai jūs tagad neatceraties kādu īpašu sejas izteiksmi? Kaut ko, kas saglabājies jūsu atmiņā… kā, teiksim, kaut kas neparasts?

—   Nē.

—   Un tad, jau nākošajā dienā tiek nogalināta Kora, un jūs uzdodat sev jautājumu: «Vai te varētu būt cēlonis un sekas?»

Advokāts nemierīgi sakustējās.

—  Tas laikam jums liekas pilnīgi neiespējami?

—   Nebūt ne, — atteica Puaro. — Ja sākotnējais pieņēmums ir pareizs, tad tas ir loģiski. Tiek izdarīta nevainojama slepkavība — nogalināts Ričards Abernctijs, viss iet gludi — un te pēkšņi izrādās, ka ir kāds, kam ir zināma patiesība! Protams, šī persona jāapklusina, cik drīz vien iespējams.

—  Tātad jūs tomēr domājat, ka tā bija slepkavība?

Puaro nopietni atbildēja: — Es domāju, mon cher,[3]

tieši to pašu, ko jūs — ka tc ir lieta, kas prasās pēc izmeklēšanas. Vai jūs esat kaut ko pasācis? Vai esat runājis ar policiju?

—    Nē. — Misters Entvisls pakratīja galvu. — Man nelikās, ka ar to kaut ko varētu panākt. Mans pienākums ir pārstāvēt šo ģimeni. Ja Ričards Abernctijs ir nogalināts, tad, manuprāt, bija tikai viena iespēja, kā to izdarīt.

—   Inde?

—   Tieši tā. Un līķis ir kremēts. Tagad vairs nav pieejami nekādi pierādījumi. Bet es nospriedu, ka man pašam vajag tikt skaidrībā par šo lietu. Tādēļ, Puaro, es atnācu pie jums.

—   Kas atradās mājā tajā brīdī, kad viņš nomira?

—    Vecs sulainis, kas viņam kalpojis daudzus gadus, pavāre un kalpone. Varētu likties, ka tam noteikti jābūt kādam no viņiem…

—   0 nē! Nemēģiniet man pūst miglu acīs. Šī Kora, viņa zina, ka Ričards Abernetijs ir nogalināts, un tomēr viņa samierinās ar apklusināšanu. Viņa saka: «Droši vien jums ir pilnīga taisnība». Tādēļ šai lietā noteikti ir iejaukts kāds no ģimenes, kāds, kuru pats upuris nebūtu gribējis atklāti apsūdzēt. Citādi, ja pieņem, ka Kora mīlēja savu brāli, viņa taču nebūtu ļāvusi slepkavniekam dusēt uz lauriem. Jūs taču piekritīsiet, vai ne?

—   Jā, tāda bija manu domu secība, — misters Ent- visls atzinās. — Ķaut gan — kā kāds no ģimenes būtu varējis…

Puaro viņu pārtrauca.

—   Ja runa ir par indi, tad ir visādas iespējas. Ļoti iespējams, ka tā -bija kaut kāda narkotiska viela, ja jau viņš nomira miegā un nebija nekādu redzamu slepkavības pazīmju. Varbūt, ka viņam bija nozīmētas kādas zāles ar narkotisku iedarbību.

—   Jebkurā gadījumā, — misters Entvisls piebilda, — nav vairs tik svarīgi, kā tas tika izdarīts. Mēs tāpat vairs nekad neko nepierādīsim.

—   Ričarda Abcrnctija gadījumā — neko. Taču ar Ko- ras Lanskenē slepkavību ir citādi. Ja mēs uzzināsim, kas to izdarījis, tad pierādījumus sameklēt vairs nebūs tik grūti. — Viņš uzmeta misteram Entvislam vērīgu skatienu. — Varbūt jūs jau esat mēģinājis kaut ko darīt?

—   Neko daudz. Man liekas, mans nolūks galvenokārt bija izslēgšana. Man ir pretīgi iedomāties, ka kāds no Abernetiju ģimenes varētu būt slepkava. Un es joprojām nevaru tam noticēt. Es cerēju, ka ar pāris nevainīgiem jautājumiem spēšu nostādīt dažus no ģimenes locekļiem ārpus aizdomām. Kas zina, varbūt pat visus? Tādā gadījumā izrādītos, ka Korai nav bijusi taisnība, un viņas pašas nāvē vainojams kāds nejaušs garāmgājējs laupītājs. Galu galā jautājums ir ļoti vienkāršs. Ko darīja Abernetiju ģimenes locekļi tajā pēcpusdienā, kad tika nogalināta Kora Lanskenē?

—   Eh bien[4] — sacīja puaro, — ko viņi darīja?

—   Džordžs Krosfīlds bija sacīkstēs Hērsla Parkā. Ro- zamunde Šcina staigāja pa veikaliem Londonā. Viņas vīrs — arī vīri jāieslēdz…

—   Neapšaubāmi.

—   Viņas vīrs kārtoja jautājumu par lomu kādā lugā, Suzanna un Gregorijs Bcnksi visu dienu bija mājās, Timotijs Abernetijs, invalīds, atradās savā mājā Jorkšīrā, bet viņa sieva — ceļā uz mājām no Enderbijas.

Misters Entvisls apklusa.

Erkils Puaro paskatījās uz viņu un saprotoši pamāja.

—   Labi, tas ir tas, ko viņi saka. Bet vai tas viss ir patiesība?

—   Es to nezinu, Puaro. Dažus no apgalvojumiem iespējams pārbaudīt, taču to būtu grūti izdarīt, neatklājot sevi. īstenībā tas līdzinātos apsūdzībai. Es vienkārši pateikšu jums savus secinājumus. Džordžs varēja būt sacīkstēs Hērsta Parkā, bet es tam neticu. Viņš pasteidzās man palielīties, ka esot licis uz diviem uzvarētājiem. Mana pieredze rāda, ka daudzi likumpārkāpēji visu sabojā, pateikdami pārāk daudz. Es viņam paprasīju, kā sauc uzvarētājus, un viņš man bez kādas svārstīšanās nosauca divu zirgu vārdus. Es uzzināju, ka tajā dienā daudzi likuši tieši uz šiem zirgiem, un viens patiešām uzvarējis. Otrs, lai gan tam bijis pārsvars pār uzvarētāju, nesaprotamā kārtā beigās nav ieguvis nevienu godalgotu vietu.

—   Interesanti. Vai šim Džordžam bija spiedīga vajadzība pēc naudas tajā laikā, kad nomira tēvocis?

—     Man rodas iespaids, ka ļoti spiedīga vajadzība. Man gan nav nekādu pierādījumu, bet man ir stipras aizdomas, ka viņš spekulēja ar savu klientu fondiem un ka viņam draudēja apsūdzība. Tās gan ir tikai manas domas, taču šajā ziņā man ir neliela pieredze. Izšķērdīgi advokāti, man diemžēl jāsaka, nav nemaz tik reti sastopami. Es tikai varu pateikt, ka nebūtu uzticējis savus fondus Džordžam, un baidos, ka Ričards Abernetijs, būdams ļoti vērīgs un labs cilvēku pazinējs, bija vīlies savā māsasdēlā un negribēja viņam uzticēties.

—   Viņa māte, — advokāts turpināja, — bija diezgan izskatīga muļķa skuķe, un viņa apprecējās ar vīrieti, ko varētu nosaukt par šaubīgu personu. — Viņš nopūtās. — Abernetiju meitenes neprata izvēlēties.

Brīdi paklusējļs, viņš turpināja: — Kas attiecas uz Rozamundi, tad viņa ir vienkārši skaista tukšpaurīte. Es tiešām nespēju iedomāties viņu sašķaidām Koras galvu ar cirvi! Viņas vīrs, Maikls Šcins, jāsaka, man gan ir diezgan tumša bilde — viņš ir vīrietis ar ambīcijām un pārlieku uzpūtību. Kaut gan es neko daudz par viņu nezinu. Man nav nekāda iemesla turēt viņu aizdomās par vardarbīgu noziegumu vai rūpīgi izplānotu noindēšanu, bet, kamēr es nebūšu pārliecināts, ka viņš tiešām darīja to, ko saka, tikmēr es nevaru viņu izslēgt.

—  Taču par viņa sievu jūs nešaubāties?

—   Nē… nē… lai gan viņai piemīt kaut kāds pārsteidzošs bezjūtīgums… tomēr nē, es nekādi nevaru iedomāties viņu gāžam kādam ar cirvi. Viņa izskatās pēc diezgan trauslas būtnes.

—   Pie tam vēl skaistas! — Puaro piebilda ar mazliet bezkaunīgu smaidu. — Un brāļameita?

—   Suzanna? Viņa stipri atšķiras no Rozamun- des — ļoti spējīga, nudien. Tajā dienā viņa un viņas vīrs bija mājās. Es viņiem sameloju, ka mēģināju viņus tajā pēcpusdienā sazvanīt. Gregs atteica, ka telefons tai dienā bijis sabojājies. Viņš centies sadabūt meistaru, bet nesekmīgi.

—   Tātad atkal nav pārliecinošu pierādījumu… Jūs nevarat viņus izslēgt, kā cerējāt. Kāds ir Suzannas vīrs?

—     Man ir grūti viņu atšifrēt. Viņā ir kaut kas nepatīkams, lai gan es nevaru pateikt, kāpēc man tā liekas. Kas attiecas uz Suzannu…

—  Jā?

—   Suzanna man atgādina savu tēvoci. Viņai piemīt tā pati enerģija, spars un garīgās spējas, kas Ričardam Abcrnetijam. To, ka viņai pietrūkst mana vecā drauga laipnības un sirds siltuma, es varbūt esmu piefantazējis.

—   Sievietes nekad nav laipnas, — atzīmēja Pua- ro. — Lai gan reizēm viņas spēj būt maigas. Vai viņa mīl savu vīru?

—   Jā, šķiet, ļoti uzticīgi. Bet nudien, Puaro, es neticu… es nevienu brīdi nenoticēšu, ka Suzanna…

—   Jūs dodat priekšroku Džordžam? — Puaro pajautāja. — Tas ir dabiski. Kas attiecas uz mani, tad es gan neesmu tik jūtelīgs pret jaunām un skaistām lēdijām. Un tagad pastāstiet man par savu apciemojumu pie vecākās paaudzes pārstāvjiem.

Misters Entvisls diezgan ilgi pakavējās pie sava Timotija un Modās apmeklējuma. Puaro izdarīja kopsavilkumu.

—   Tātad misis Abcrnetija ir laba mehāniķe. Viņa pārzina mašīnas iekšas. Un misters Abernetijs nemaz nav tāds invalīds, par kādu izliekas. Viņš iet pastaigās un ir spējīgs uz enerģisku darbību. Viņš ir mazliet apsēsts ar savu personu, un viņam mazliet skauda brāļa panākumi un stiprais raksturs.

—   Par Koru viņš runāja ar lielu pieķeršanos.

—   Un smējās par viņas muļķīgo piezīmi pēc bērēm. Un kā ar sesto mantinieci?

—   Helēnu? Leo kundzi? Viņa ir ārpus aizdomām. Lai nu kā, viņas nevainīgumu būtu viegli pierādīt. Viņa atradās Enderbijā. Kopā ar trim kalpotājiem.

—   Eh bien, mans draugs, — Puaro teica. — Runāsim tīri praktiski. Ko jūs gribat, lai es daru?

—   Es gribu zināt patiesību, Puaro.

—  Jā. Jā, jūsu vietā es gribētu to pašu.

—   Un jums jāatrod šī patiesība priekš manis. Es zinu, ka jūs vairs ncuzņematies lietas, bet es jūs lūdzu uzņemties šo lietu. Tas jums būs arī materiāli izdevīgi. Es samaksāšu jums honorāru. Paklau, Puaro, — nauda taču noder vienmēr.

Puaro pasmīnēja.

—   Tikai ne tad, ja tā visa aiziet nodokļos! Taču, atzīstos, jūsu problēma ir mani ieinteresējusi. Tāpēc, ka tā nav viegla… Tā visa ir tik neskaidra… Vienu lietu, mans draugs, gan labāk būtu izdarīt jums pašam. Un pēc tam cs ķeršos klāt. Bet es domāju, ka būtu labāk, ja jūs pats sameklētu ārstu, kurš ārstēja misteru Ričardu Abernetiju. Vai jūs viņu pazīstat?

—   Drusku.

—   Kāds viņš ir?

—   Iecirkņa ārsts vidējos gados. Diezgan zinošs. Bija ļoti draudzīgās attiecībās ar Ričardu. Visnotaļ labs zēns.

—   Tad uzmeklējiet viņu. Ar jums viņš būs atklātāks nekā ar mani. Pajautājiet viņam par mistera Abernetija slimību. Uzziniet, kādas zāles viņš lietoja tajā brīdī, kad nomira, un pirms tam. Uzziniet, vai Ričards Abernctijs kādreiz ieminējās ārstam par to, ka viņš varētu tikt noindēts. Starp citu, vai šī mis Gilkrista ir pārliecināta, ka sarunā ar māsu viņš lietoja vārdu «noindēt»?

Misters Entvisls nedaudz padomāja.

—   Tas bija vārds, ko viņa lietoja, bet viņa ir tāda lieciniece, kas bieži maina konkrētus vārdus, jo ir pārliecināta, ka lietas būtību līdz ar to nemaina. Ja Ričards teica, ka baidās no nogalināšanas, mis Gilkrista varbūt pieņēma, ka tā varētu būt inde, jo viņa sasaistīja viņa bailes ar savas tantes bailēm, kura domāja, ka kāds aiztiek viņas ēdienu. Varbūt es sarunā ar viņu vēlreiz varu pieskarties šim jautājumam.

—  Jā. Vai varbūt es pats to izdarīšu. — Viņš apklusa un pēc brītiņa atsāka citādā balsī: — Vai jums nav ienācis prātā, mans draugs, ka jūsu mis Gilkrista pati varbūt ir briesmās?

Misters Entvisls izskatījās pārsteigts.

—   Par to es nebiju iedomājies.

—   Bel tā ir. Kora bēru dienā izteica savas aizdomas. Tagad slepkava sev jautās — vai viņa tās izteica vēl kādam, kad pirmoreiz izdzirda par Ričarda nāvi? Un pirmā viņam iekritīs prātā mis Gilkrista. Manuprāt, mon cher, būtu labāk, ja viņa pārāk ilgi neuzkavētos tajā mājiņā.

—   Man šķiet, Suzanna brauks uz turieni.

—   Ā, tātad misis Benksa dodas turp?

—   Viņa grib uzmest acis Koras lietām.

—   Skaidrs… skaidrs… Labi, mans draugs, izdariet, ko es jums lūdzu. Jūs varētu ari ieminēties misis Abernetijai — Leo Abcrnetija kundzei, ka es, iespējams, aizbraukšu. Paskatīsimies. No šī brīža es ķēros pie lietas.

Un Puaro sāka ļoti enerģiski virpināt ūsas.

8. NODALA

l

Misters Entvisls domīgi lūkojās uz doktoru Larabiju.

Viņam bija liela pieredze cilvēku vērtēšanā. Daudzkārt viņam bija nācies tikt galā ar sarežģītām situācijām vai delikātiem jautājumiem. Misters Entvisls bija apguvis mākslu pareizi ievadīt sarunu. Kā gan vislabāk pieiet šim grūtajam jautājumam, lai doktors Larabijs to neuzskatītu par neuzticēšanos viņa profesionālajai prasmei?

Vislabākā metode ir atklātība, domāja misters Entvisls, — vai arī mērena atklātība. Nebūtu prātīgi sacīt, ka radušās zināmas aizdomas kādas muļķa sievietes nejaušas piezīmes dēļ. Doktors Larabijs Koru nebija pazinis.

Misters Entvisls nokremšļojās un droši uzsāka: — Es gribētu aprunāties ar jums par kādu ļoti delikātu jautājumu. Varbūt tas jūs aizvainos, bet es tomēr ceru, ka ne. Jūs esat prātīgs vīrs un sapratīsiet, ka… khm… uz pārsteidzīgu spriedumu vislabāk atsaukties ar gudru atbildi, nevis tūlītēju nosodījumu. Jautājums ir par manu klientu, nelaiķa misteru Abcrnetiju. Es jums jautāšu pilnīgi atklāti. Vai jūs esat pārliecināts, absolūti pārliecināts, ka viņš nomira, tā teikt, dabīgā nāvē?

Doktora Larabija labsirdīgā, sārtā pusmūža vīra seja pārsteigumā pievērsās jautātājam.

—   Kāds velns… Protams, ka viņš nomira dabīgā nāvē. Es taču izrakstīju apliecību, vai ne tā? Ja man kaut kas nebūtu paticis…

Misters Entvisls pārtrauca viņu pusvārdā: — Protams, protams. Esiet drošs, ka es to nebūt neapšaubu. Taču es gribētu, lai jūs to vēlreiz apstiprinātu… ē… ņemot vērā baumas, kas klīst apkārt.

—   Baumas? Kādas baumas?

—   Nekad jau nevar zināt, kā tās sākas, — misters Entvisls mēģināja labot pasacīto. — Taču mana pārliecība ir tāda, ka tās jāpārtrauc un, ja iespējams, ļoti autoritatīvi.

—    Abernctijs bija slims cilvēks. Viņš cieta no slimības, kas būtu beigusies liktenīgi, es teiktu, vēlākais pēc diviem gadiem. Tas varēja notikt arī daudz ātrāk. Dēla nāve novājināja viņa dzīvotgribu un pretošanās spējas. Taisnību sakot, es negaidīju, ka viņš aizies tik drīz un tik pēkšņi, taču ir bijuši precedenti, ļoti daudz precedentu. Jebkurš mediķis, kas precīzi pasaka, cik ilgi pacients nodzīvos vai kad tieši nomirs, var nonākt ļoti muļķīgā situācijā. Cilvēks ir neaprēķināms. Vārgajiem bieži vien parādās negaidītas pretošanās spējas, un stiprie dažkārt kapitulē.

—   To visu es saprotu. Es neapšaubu jūsu diagnozi. Misteram Abcrnetijam, ja tā varētu sacīt, bija izteikts nāves spriedums. Vienīgais, ko es jums gribu jautāt, ir sekojošais: vai ir iespējams, ka cilvēks, zinādams vai nojauzdams savu nolemtību, pats saīsina savu dzīvi? Vai arī viņa vietā to izdara kāds cits?

Doktors Larabijs sarauca pieri. — Jūs domājat pašnāvību? Abernctijs nebija no tiem, kas taisītu pašnāvību.

—   Skaidrs. Tātad jūs varat apgalvot, ka no medicīnas viedokļa šāds pieņēmums ir neiespējams?

Ārsts nemierīgi sakustējās.

—   Es nelietotu vārdu «neiespējams». Pēc dēla nāves Abernetijam vairs nebija tās intereses uz dzīvi, kas agrāk. Protams, es neuzskatu, ka viņš varētu būt izdarījis pašnāvību, taču es nesaku, ka tas ir neiespējami.

—   Jūs runājat no psiholoģiskā aspekta. Kad es teicu «no medicīnas viedokļa», tad es domāju: vai viņa nāves apstākļi izslēdza šādu iespēju?

—   Nē. Nē. To gan es nevaru apgalvot. Viņš nomira miegā, kā tas ar cilvēkiem atgadās itin bieži. Nebija nekāda pamata aizdomām par pašnāvību, nekādas sūdzības par viņa prāta stāvokli. Ja vajadzētu pieprasīt līķa sekciju katru reizi, kad nopietni slims cilvēks ir nomiris miegā… •

Ārsta seja piesarka arvien vairāk un vairāk. Misters Entvisls pasteidzās iebilst: — Protams. Protams. Bet ja būtu bijusi kāda liecība? Liecība, par kuru jūs neko nezinājāt? Ja, piemēram, viņš būtu kādam kaut ko teicis…

—   Norādot, ka viņš domā par pašnāvību? Vai tad tā bija? Jāsaka, ka tas mani pārsteidz.

—   Bet, ja tas tā būtu — cs to pieņemu tīri hipotētiski — vai jūs varētu izslēgt šādu iespēju?

Doktors Larabijs lēni teica: — Nē… nē… to es nevarētu. Taču es atkārtoju — cs būtu ļoti pārsteigts.

Misters Entvisls pasteidzās virzīties tālāk.

—   Tātad, ja mēs pieņemtu, ka viņa nāve nebija dabiska — tīri hipotētiski — kas to varētu būt izraisījis? Kāda veida zāles, cs domāju?

—   Ir vairākas iespējas. Narkotiskas vielas iespaids būtu redzams. Nekādu cianozcs pazīmju nebija, poza bija mierīga.

—   Vai viņam bija miega tabletes vai mikstūras? Vai kaut kas tamlīdzīgs?

—   Jā. Es viņam biju parakstījis slamberilu — pilnīgi nekaitīgu miega līdzekli. Viņš nedzēra to katru vakaru. Un vienlaicīgi viņam bija tikai neliela pudelīte ar tabletēm. Pat trīs vai četrkārša doza nebūtu izraisījusi nāvi. Taisnību sakot, es atceros, ka pēc viņa nāves pudelīte gandrīz neaiztikta stāvēja uz viņa mazgājamā galda.

—   Ko vēl jūs bijāt viņam parakstījis?

—   Vairākas lietas — zāles, kas saturēja nedaudz mor- fija, ko iedzert tad, kad viņam uznāca sāpes. Dažas vitamīnu kapsulas. Mikstūru pret gremošanas traucējumiem.

Misters Entvisls viņu pārtrauca: — Vitamīnu kapsulas? Man, liekas, arī reiz tādas bija parakstītas. Mazas apaļas želatīna kapsulas.

—  Jā. Tās satur adeksolīnu.

—   Vai kādā no kapsulām nebija iespējams, teiksim, ievadīt kaut ko citu?

—   Jūs domājat, kaut ko tādu, kas varētu izraisīt nāvi? — ārsta pārsteigums auga augumā. — Bet neviens cilvēks taču nekad… paklausieties, Entvisl, ko jūs ar to gribat teikt? Mans Dievs, cilvēk, vai jūs domājat slepkavību?

—   Es pats īsti nezinu, ko es ar to gribu teikt… Es tikai gribu noskaidrot, kas būtu iespējams.

—    Bet kādi jums ir pierādījumi, lai kaut vai tikai izteiktu aizdomas par kaut ko tādu?

—    Man nav nekādu pierādījumu, — misters Entvisls sacīja nogurušā balsī. — Misters Abernctijs ir miris… un arī persona, ar kuru viņš runāja, ir mirusi. Viss balstās tikai uz baumām — neskaidrām, nepilnīgām, un es gribu tās likvidēt, ja iespējams. Ja jūs man pateiksiet, ka neviens ne pie kādiem apstākļiem nebūtu varējis Abernetiju noindēt, es būšu ārkārtīgi priecīgs! Varat būt pārliecināts, ka man no sirds noveltos liels smagums.

Misters Larabijs piecēlās un sāka staigāt šurpu turpu pa istabu.

—   Es nevaru jums pateikt to, ko jūs vēlaties, — viņš beidzot sacīja. — Es vēlētos, kaut es to varētu. Protams, ka to varēja izdarīt. Jebkurš varēja izsūkt no kapsulas eļļu un tās vietā ievadīt, teiksim, tīru nikotīnu vai vēl pusduci visādu citādu vielu. Vai arī pievienot kaut ko viņa ēdienam vai dzērienam. Vai tas nav vairāk ticami?

—    Iespējams. Bet, redziet, tajā brīdī, kad viņš nomira, mājā bija tikai kalpotāji, un es nedomāju, ka to būtu varējis izdarīt kāds no viņiem — taisnību sakot, esmu pārliecināts, ka ne. Tādēļ es mēģinu atrast kaut ko lādu, kas varētu iedarboties arī vēlāk. Šķiet, nav tādas zāles, ko var iedzert, un tad cilvēks nomirst pēc vairākām nedēļām?

—   Šī doma gan ir ļoti ērta, bet — nepārliecinoša, — ārsts sausi noteica. — Es saprotu, ka jūs esat saprātīgs cilvēks, Entvisl, bet — kas izsaka šīs aizdomas? Tas man šķiet briesmīgi nepārliecinoši.

—     Vai Abcrnetijs jums nekad neko nav teicis? Nekādus mājienus par to, ka kāds no viņa radiniekiem varētu gribēt dabūt viņu nost no ceļa?

Ārsts paskatījās uz viņu ar interesi.

—   Nē, viņš man nekad neko lādu nav teicis. Vai jūs esat pārliecināts, Entvisl, ka kāds nemēģina… nu, uztaisīt sensāciju? Ziniet, viens otrs histērisks subjekts var ārēji atstāt pilnīgi saprātīga un normāla cilvēka iespaidu.

—   Es ccru, ka tā tas arī ir. Tas ir ļoti iespējams.

—   Pagaidiet. Tātad, kāds apgalvo, ka Abernctijs ir teicis… droši vien tā ir sieviete, vai ne?

—  O jā, sieviete gan.

—   … teicis viņai, ka kāds viņu mēģina nogalināt?

Iedzīts stūrī, misters Entvisls negribīgi izstāstīja par

Koras piezīmi bērēs. Doktora Larabija seja apgaismojās.

—   Mans mīļais draugs! Es nu gan tam nepievērstu nekādu uzmanību. Izskaidrojums ir pavisam vienkāršs. Šī sieviete pašlaik ir ^sasniegusi noteiktu vecumu… viņa ilgojas pēc sensācijām, ir nelīdzsvarola, aizdomīga… visu ko tad var pateikt. Ziniet, tā notiek bieži!

Misteru Entvislu aizvainoja ārsta mierīgais izskaidrojums. Viņam pašam savulaik bija iznākusi darīšana ar daudzām sensāciju kārām un histēriskām sievietēm.

—   Var jau būt, ka jums pilnīga taisnība, — viņš teica, piecēlies no krēsla. — Diemžēl mēs vairs nevaram šai sakarībā viņu iztaujāt, jo viņa pati ir nogalināta.

—   Kā tā — nogalināta? — Doktors Larabijs skatījās uz misteru Entvislu tā, it kā šaubītos, vai viņš pats ir pie pilna prāta.

—   Varbūt jūs lasījāt par to avīzē? Misis Lanskenē no Sv. Marijas Ličetas Berkšīrā.

—   Protams! Tikai man nebija ne jausmas, ka viņa ir Ričarda Abernetija radiniece. — Doktors Larabijs izskatījās galīgi satriekts.

Juzdamies atriebts par ārsta profesionālo pārākumu un sapratis, ka viņa vizīte nav palīdzējusi mazināt viņa paša aizdomas, misters Entvisls atvadījās.

Atgriezies Enderbijā, misters Entvisls nolēma parunāt ar Lanskomu.

Viņš uzsāka, apjautādamies, kādi ir vecā sulaiņa plāni.

—   Misis Leo lūdza mani palikt šeit, kamēr māja tiks pārdota, un es noteikti būšu ļoti priecīgs izpildīt viņas lūgumu. Mums visiem ļoti patīk misis Leo. — Viņš nopūtās. — Man tas ļoti ķeras pie sirds, ser, ja jūs piedosiet, ka es par to ieminos, ka šī māja jāpārdod. Esmu te dzīvojis tik daudzus gadus un redzējis, kā visas jaunās lēdijas un džentlmeņi te uzauga. Es vienmēr cerēju, ka pēc tēva nāves te atgriezīsies misters Mortimers un arī savus bērnus te uzaudzinās. Un viss jau bija nokārtots, ser, ka es došos dzīvot uz Ziemeļu Namiņu, kad vairs nespēšu darīt šeit nekādus darbus. Ziemeļu Namiņš ir tik ļoti jauka vietiņa — un es tā cerēju uzturēt to tīru un spodru. Bet tagad jau tas viss laikam atkrīt.

—    Baidos, ka tā tas ir, Lanskom. Viss īpašums būs jāpārdod kopā. Taču ar jums atstāto mantojumu…

—   0, es nebūt nesūdzos, ser, un es ļoti labi saprotu, cik augstsirdīgs ir bijis misters Abernetijs. Es esmu labi nodrošināts, taču mūsdienās nav tik viegli atrast nelielu mājiņu, un, lai arī mana precētā brāļameita ir uzaicinājusi mani apmesties pie viņiem, tas tomēr nebūs tas pats, kas dzīvot šeit.

—   Es zinu, — misters Entvisls teica. — Mums, vecajiem zēniem, pasaule tagad šķiet pārāk sveša. Man ļoti žēl, ka es netikos biežāk ar savu veco draugu, pirms viņš nomira. Kā viņš jutās šais pēdējos mēnešos?

—   Nu, jāsaka, ka viņš bija pilnīgi izmainījies pēc mistera Mortimera nāves.

—   Nu ja, tas viņu galīgi salauza. Un turklāt viņš jau bija slims — slimiem cilvēkiem reizēm ir slima fantāzija. Baidos, ka pēdējās dienās misters Abernetijs arī cieta no šīs kaites. Vai dažkārt viņš nepieminēja ienaidniekus, kādu, kas gribētu nodarīt viņam kaut ko ļaunu? Varbūt viņš pat domāja, ka kāds cenšas sabojāt viņa ēdienu?

Vecais Lanskoms izskatījās pārsteigts — pārsteigts un aizvainots.

—   Nekā tamlīdzīga gan es neatceros, scr.

Misters Entvisls vērīgi uz viņu lūkojās.

—     Es zinu, Lanskom, ka jūs esat ļoti uzticams kalpotājs. Taču šādas iedomas no mistera Abernetija puses nebūtu nekas…. ē… sevišķs… vienkārši dažu slimību rezultātā parādās šādi… ē… simptomi.

—   Tiešām, scr? Es tikai zinu, ka misters Abernetijs nekad neko tādu netika teicis ne man, ne kādam citam, man dzirdot.

Misters Entvisls veikli pārslīdēja uz citu tematu.

—   Pirms viņš nomira, te viesojās vairāki viņa ģimenes locekļi. Viņa māsasdēls, māsas un brāļameita un viņu vīri?

—  Jā, ser, tas tiesa.

—   Vai viņš bija apmierināts ar šo viesošanos vai, gluži otrādi, vīlies?

Lanskoma skats aizklīda tālē, vecā mugura iztaisnojās.

—  To gan es nevaru pateikt, ser.

—   Es domāju, ka jūs varētu gan, — misters Entvisls maigi teica. — Tikai jūs domājat, ka jums par tādām lietām nav jārunā, vai ne? Bet reizēm ir jāaizmirst par to, kas piedienas un kas ne. Es biju viens no jūsu kunga vecākajiem draugiem. Es biju viņam ļoti pieķēries. Un jūs tāpat. Tādēļ es jautāju jūsu domas kā cilvēkam, nevis kā sulainim.

Lanskoms brīdi klusēja, tad pajautāja neskanīgā balsī: — Vai kaut kas noticis, ser?

Misters Entvisls atbildēja bez liekuļošanas: — Es nezinu. Es ceru, ka ne. Taču es gribētu būt par to pārliecināts. Vai jūs pats nejutāt, ka kaut kas nav tā, kā vajag?

—   Tikai pēc bērēm, ser. Un es pat nevarētu pateikt, kas tieši. Bet arī misis Leo un misis Timotija, viņas arī likās ļoti savādas tajā vakarā, kad visi bija aizbraukuši.

—   Vai jūs zināt testamenta saturu?

—   Jā, ser. Misis Leo domāja, ka es varbūt gribēšu to zināt. Man tas likās, ja atļauts izteikties, ļoti taisnīgs testaments.

—   Jā, tas bija taisnīgs testaments. Viss vienlīdzīgās daļās. Taču, man šķiet, tūlīt pēc dēla nāves misters Abernetijs bija gribējis sastādīt citādāku testamentu. Vai jūs tagad varētu man atbildēt uz to jautājumu, ko es jums nupat uzdevu?

—   Nu, ja jūs jautājat manas personīgās domas…

—   Nu, protams, tas ir pats par sevi saprotams.

—   Kungs, ser, bija ļoti vīlies pēc jaunā Džordža apciemojuma… Man liekas, viņš cerēja, ka misters Džordžs būs līdzīgs misteram Mortimeram. Bet misters Džordžs, ja es tā varētu izteikties, neattaisnoja cerības. Mis Lauras vīrs vienmēr tika uzskatīts par neizdevušos partiju, un baidos, ka Džordžs stipri vien līdzinās savam tēvam. — Lanskoms uz bridi apklusa, tad turpināja: — Tad ieradās jaunās lēdijas ar saviem vīriem. Mis Suzannu viņš pieņēma tūlīt — ļoti enerģiska un skaista jauna lēdija, bet, man šķiet, ka viņas vīru viņš nevarēja ciest. Mūsdienās jau tām jaunajām lēdijām ir tik jocīga gaume, ser.

—   Un kā ar to otru pāri?

—   Par to es neko daudz nevaru pateikt. Ļoti patīkams un izskatīgs jauns pāris. Man liekas, viņš tos labprāt uzņēma savā mājā, bet cs nedomāju… — Vecais vīrs apklusa.

—  Jā, Lanskom?

—   Redziet, kungam nekad īsti nepatika teātris. Vienreiz viņš man teica: «Es nesaprotu tos, kas pievēršas skatuvei. Tā ir muļķīga aizraušanās. Tā atņem cilvēkiem to mazumiņu saprāta, kas viņiem ir. Nezinu, ko tā izdara ar cilvēka morāli. Tā noteikti atņem mēra izjūtu». Protams, viņš jau nedomāja tieši…

—     Nē, nē, es pilnīgi saprotu. Nu, un pēc šiem apciemojumiem misters Abernetijs pats devās ciemos — vispirms pie brāļa, bet pēc tam pie savas māsas misis Lanskenē.

—   To es nemāku teikt, ser. Viņš gan pieminēja, ka došoties pie mistera Timotija, bet pēc tam uz kaut kādu tur Sv. Mariju.

—   Jā, pareizi. Vai jūs neatceraties, ko viņš sacīja, atgriezies mājās pēc šīm divām vizītēm?

Lanskoms mirkli apdomājās.

—   Es tiešām nezinu… neko konkrētu. Viņš priecājās, ka ir atkal mājās. Cpļošana un apmešanās svešās mājās viņu ļoti nogurdinot — to gan viņš teica.

—   Un vairāk neko? Neko par kādu no viņiem?

Lanskoms sarauca pieri.

—   Kungs mēdza… kā lai to pasaka… kaut ko murmināt, ja jūs saprotat, ko es ar to domāju — runādams ar mani, bet vairāk gan pats ar sevi… viņš tik tikko ievēroja, ka es esmu blakus, jo viņš mani tik labi pazina.

—   Labi jūs pazina un jums uzticējās, vai ne?

—   Bet es labi neatceros, ko viņš teica… viņš nevarot saprast, ko tas izdarījis ar savu naudu — viņš laikam domāja misteru Timotiju. Un tad viņš vēl teica apmēram tā: «Sievietes var būt muļķes deviņdesmit deviņos dažādos gadījumos, bet izrādīties ļoti gudras simtajā». Jā, un vēl viņš teica tā: «Tu vari teikt patiesību par to, ko tu domā, tikai pats savas paaudzes cilvēkiem. Viņiem neliksies, ka tu fantazē, kā tas dažkārt liekas jaunajiem». Un vēlāk viņš teica, es tikai neatceros, kādā sakarībā: «Nav patīkami izlikt cilvēkiem slazdus, bet es neredzu citu izeju». Bet pilnīgi iespējams, ser, ka viņš ar to domāja otro dārznieku — par tiem paņemtajiem persikiem.

Misters Entvisls tomēr nedomāja, ka Ričards Abernctijs runājis par otro dārznieku. Uzdevis vēl pāris jautājumu, viņš atlaida Lanskomu un pārdomāja visu, ko bija uzzinājis. Patiesībā neko, tas ir, neko, ko viņš jau iepriekš nebūtu pats izsecinājis. Liii gan bija arī dažas rosinošas lietas. Katrā ziņā, runādams par sievietēm, kas ir muļķes, bet tai pašā laikā varēja arī būt ļoti gudras, viņš nebija vis domājis savu brāļasievu Modu, bet gan māsu Koru. Un tieši viņai viņš bija uzticējis savas «fantāzijas». Bez tam viņš bija izteicies par slazdu. Kam?

III

Misters Entvisls bija ilgi domājis, cik daudz viņš varētu uzticēt Helēnai. Beidzot viņš izlēma, ka jāizstāsta viņai viss.

Vispirms viņš izteica viņai pateicību par Ričarda mantu sašķirošanu un dažādu lietu izkārtošanu. Viņa bija izziņojusi mājas pārdošanu, un bija pieteikušies vairāki potenciāli pircēji, kas drīzumā nāks to apskatīt.

—   Privātie pircēji?

—   Diemžēl ne. Ir pieteikusies «Y.W.C.A.» un tad vēl kāds jauniešu klubs, un arī Džefersona Fonda pilnvarotie meklē piemērotu vietu, kur izvietot savu kolekciju. Zēl jau ir, ka neviens netaisās te dzīvot, bet laikam mūsdienās tā ir nerealizējama vēlēšanās.

—   Es gribēju jums lūgt, vai jūs nevarētu palikt šeit līdz tam laikam, kad māju pārdos. Vai tas jums sagādātu lielas neērtības?

—   Nē. Taisnību sakot, tas man būtu ļoti pieņemami. Līdz maijam es vēl negribu braukt uz Kipru, un man daudz labāk patiktu uzturēties šeit nekā Londonā, kā es biju plānojusi. Ziniet, es ļoti mīlu šo māju: Leo to ļoti mīlēja, un mēs šeit bijām ļoti laimīgi.

—    Ir vēl kāds iemesls, kāpēc es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs te paliktu. Man ir kāds draugs, vārdā Erkils Puaro…

—   Erkils Puaro? Jūs tātad domājat…

—  Jūs viņu pazīstat?

—   Jā. Daži mani draugi… bet es domāju, ka viņš sen jau kā miris.

—    Nē, viņš ir ļoti dzīvs. Protams, viņš vairs nav

jauns.

—   Nē. Jauns viņš diez vai varētu būt.

Helēna runāja pilnīgi mehāniski. Viņas seja bija bāla un saspringta, un viņa runāja ar piepūli: — Jūs domājat, ka… Korai bija taisnība? Ka Ričards tika… nogalināts?

Misters Entvisls izteica visu, kas uz sirds. Bija patīkami izstāstīt visu Helēnai ar viņas skaidro un rimto prātu.

Kad viņš bija pabeidzis, viņa teica: — Cik labi būtu, ja tās būtu tukšas iedomas, bet diemžēl nav tādas sajūtas. Tajā vakarā pēc bērēm mēs abas ar Modu par to domājām. Teicām sev, ka Kora ir muļķe, bet tai pašā laikā jutāmies ļoti nelāgi. Un tad… Kora tika nogalināta… un es teicu sev, ka tā ir vienkārši sagadīšanās… un, protams, tā tas arī varētu būt, bet — ak vai! — ja varētu būt drošs par to! Viss ir tik sarežģīti.

—   Jā, viss ir tik sarežģīti. Bet Puaro ir ļoti neparasts cilvēks, un viņam piemīt kaut kas ģeniāls. Viņš lieliski saprot, kas mums vajadzīgs — pārliecība, ka viss ir tikai izdomājums.

—   Un ja nu nav?

—   Kādēļ jūs tā domājat? — misters Entvisls ātri noprasīja.

—   Es nezinu. Es jūtos tik nemierīgi… Ne jau tikai par to, ko toreiz pateica Kora — ir vēl kaut kas. Kaut kas, kas man toreiz likās aplam.

—   Aplam? Kādā ziņā?

—  Tur jau tā liela, ka es nevaru pateikt.

—   Vai tas ir saistīts ar kādu cilvēku, kas atradās istabā?

—   Jā… jā… kaut kas tamlīdzīgs. Bet es nezinu, kas vai kurš… Ak, tas izklausās idiotiski…

—   Nebūt ne. Tas ir interesanti… ļoti interesanti. Helēna, jūs neesat muļķe. Ja jūs kaut ko pamanījāt, tad tas ir svarīgi.

—   Jā, bet es nevaru atcerēties, kas tas bija. Jo vairāk es par to domāju…

—   Nedomājiet vairs. Tādā veidā neko nevar atcerēties. Lai paliek. Agrāk vai vēlāk jums atausis gaisma. Un tiklīdz tas notiks — paziņojiet man par to. Nekavējoties.

—   Noteikti.

9. NODALA

I

Mis Gilkrista cieši uzvilka galvā savu melno cepuri un paslēpa zem 1ās pelēku malu šķipsnu. Nopratināšana bija nolikta uz divpadsmitiem, un vēl nebija divdesmit pāri vienpadsmitiem. Viņa nodomāja, ka pelēkais mētelis un svārki izskatās tīri jauki, turklāt viņa bija nopirkusi melnu blūzi. Protams, būtu bijis labāk, ja viņa visa būtu tērpusies melnā, bet tas bija pāri viņas iespējām. Viņa palūkojās apkārt mazajā mājīgajā guļamistabā, kuras sienas bija apkarinātas ar ainavām no Brikshemas ostas, Kokingtonfordžas, Enstejas līča, Kiansas līča, Polfleksanas ostas, Babakomas līča un tā tālāk, un uz tām visām bija uzšņāpts paraksts «Kora Lanskenē». Viņas acis īpaši pakavējās pie Polfleksanas ostas ainavas. Uz kumodes stāvēja rūpīgi ierāmēta izbalējusi fotogrāfija ar «Vītolu tējnīcas» attēlu. Mis Gilkrista sapņaini nolūkojās tajā un nopūtās.

Viņas sapņus iztraucēja zvans pie ārdurvīm.

—   Ak Dievs, — nomurmināja mis Gilkrista, — kas gan…

Viņa izgāja no istabas un nokāpa pa diezgan ļodzīgajām kāpnēm. Vēlreiz nodžinkstēja zvans, un tad atskanēja skaļš klauvējiens.

Mis Gilkrista nez kāpēc jutās satraukta. Uz brīdi viņas soļi palēninājās, un tad viņa diezgan negribīgi devās uz durvīm, pārliecinādama sevi neuzvestics muļķīgi.

Durvīs stāvēja jauna, glītās melnās drēbēs tērpta sieviete ar nelielu koferi rokā. Ievērojusi satraukumu mis Gilkristas sejā, viņa ātri teica:

—   Mis Gilkrista? Es esmu misis Lanskenē brāļameita — Suzanna Benksa.

—   Vai dieniņ, jā, protams. Es nezināju. Lūdzu, nāciet iekšā, misis Benksa. Uzmanieties — tas drēbju pakaramais stāv te ceļā. Jā, lūdzu, te iekšā. Es nezināju, ka jūs brauksiet uz nopratināšanu. Es būtu kaut ko pagatavojusi — kafiju vai ko.

Suzanna Benksa moži attrauca: — Es nekā nevēlos. Piedodiet, ja es jūs izbiedēju.

—   Ziniet, jūs mani patiešām nedaudz izbiedējāt. Tas ir ļoti muļķīgi no manas puses. Parasti es neesmu nervoza. Taisnību sakot, es pateicu advokātam, ka es neesmu nervoza un ka es nebaidīšos palikt te viena pati, un īstenībā jau cs nebaidos. Vienīgi… varbūt tas ir tās pratināšanas dēļ un… cs te atcerējos visu, un varbūt tāpēc visu rītu nervozēju, un pirms kādas pusstundas kāds piezvanīja pie durvīm, un es tik tikko saņēmos, lai aizietu un atvērtu durvis, kas patiešām ir ārkārtīgi stulbi — vai tad nu tas slepkava nāktu atpakaļ, kāpēc gan lai viņš to darītu?… un īstenībā tā izrādījās tikai mūķene, kas vāca ziedojumus bāreņu patversmei, un es jutos tik atvieglota, ka iedevu viņai divus šiliņus, lai gan es neesmu katoliete un neizjūtu nekādas simpātijas pret Romas katoļu baznīcu un visiem tiem mūkiem un mūķenēm, bet jāsaka gan, ka tās Nabadzīgo Mazās Māsas dara patiešām svētīgu darbu. Bet lūdzu apsēdieties, misis… misis…

—   Benksa.

—  Jā, protams, Benksa. Vai jūs atbraucāt ar vilcienu?

—    Nē, ar mašīnu. Tā ieliņa likās tik šaura, ka es pabraucu gabaliņu un atradu tādu kā vecu karjeru, kur nolikt savu mašīnu.

—   Jā, šī ieliņa ir ļoti šaura, bet pa to jau ļoti reti brauc kāda mašīna. Tā ir ļoti klusa ieliņa.

Teikdama šos vārdus, mis Gilkrista nedaudz noskurinājās.

Suzanna Benksa paskatījās apkārt.

—   Nabaga vecā tante Kora, — viņa teica. — Ziniet, viņa ir atstājusi visu man.

—   Jā, es zinu. Misters Entvisls man teica. Domāju, jums patiks mēbeles. Es tā saprotu, ka jūs tikko kā esat apprecējusies, un mēbeles jau tagad ir tik dārgas. Misis Lanskenē piederēja dažas ļoti jaukas lietiņas.

Suzanna tam nevarēja piekrist. Kora neko daudz nesaprata no antikvāriem priekšmetiem. Te bija atrodamas visādas salasītas lietas, sākot no «modernisliskām» un beidzot ar «mākslinieciskām».

—   No mēbelēm es neko neņemšu, — viņa teica. — Man ir pašai savas. Es tās pārdošu ūtrupē. Vienīgi — varbūt jūs kaut ko vēlaties? Es labprāt…

Viņa mazliet apmulsusi apklusa. Bet mis Gilkrista nebija ne mazākā mērā samulsusi. Viņa staroja.

—   Vai, tiešām, tas ir loti laipni no jums, misis Bcn- ksa… patiešām ļoti laipni. Es ļoti jums pateicos. Bet, taisnību sakot, ziniet, man ir pašai savas lietas. Esmu tās nolikusi glabātavā, gadījumam, ja… kādu dienu… man tās būs vajadzīgas. Tur ir arī dažas gleznas, ko man atstāja mans tēvs. Ziniet, man kādreiz piederēja neliela tējnīca, bet tad uznāca karš… ļoti nelaimīgi. Bet es nepārdevu visu, jo cerēju, ka varbūt kādreiz atkal tikšu pie savas mājiņas, tādēļ es atdevu pašas labākās lietas glabāšanā, kopā ar tēva gleznām un dažām piemiņas lietām no mūsu vecās mājas. Bet es loti gribētu, ja jums tiešām nekas nebūtu pretī, to mazo apgleznoto misis Lanskenē tējas galdiņu. Tas ir tik skaists, un mēs vienmēr dzērām pie tā tēju.

Suzanna, nodrebinādamās paskatījusies uz mazo zaļo galdiņu ar uzgleznotajiem lielajiem purpursarkanajiem klematisiem, ātri noteica, ka būtu ļoti priecīga atdot to mis Gilkristai.

—    Milzīgs paldies, misis Benksa. Man liekas, es izskatos nedaudz alkatīga. Ziniet, es dabūju visas viņas skaistās gleznas un ļoti jauku ametista brošu, bet šo man varbūt vajadzētu atdot jums.

—   Nē, nē, patiešām nevajag.

—   Vai jūs gribēsiet apskatīt visas viņas lietiņas? Varbūt pēc pratināšanas?

—   Esmu nodomājusi uzkavēties šeit dažas dienas, izskatīt visas lietiņas un novākt visu.

—  Jūs domājat šeit nakšņot?

—  Jā. Vai tas sagādātu kādas grūtības?

—   Nē, misis Benksa, protams, ne. Es uzlikšu svaigus palagus uz savas gultas un pati pārgulēšu tepat lejā uz dīvāna.

—    Bet vēl taču ir tantes Koras istaba, vai ne? Es varu gulēt tur.

—  Jūs… jums nekas nebūtu pretī?

—  Jūs domājat tādēļ, ka viņa tur tika nogalināta? Nē, man nekas nebūtu pretī. Es esmu ļoti izturīga, mis Gilkrista. Tā ir… es gribu teikt — tā ir atkal kārtībā?

Mis Gilkrista saprata jautājumu.

—   O jā, misis Benksa. Visas segas ir aizsūtītas uz ķīmisko tīrītavu, un mēs ar misis Penteru pamatīgi izmazgājām visu istabu. Un vēl ir daudz segu. Bet uziesim un apskatīsimies.

Viņa devās augšup pa kāpnēm Suzannai pa priekšu.

Istaba, kurā bija mirusi Kora Lanskenē, bija tīra un svaiga, un dīvainā kārtā tajā nebija jūtams nekas draudīgs. Tāpat kā viesistabā, tajā atradās gan modernās mēbeles, gan mākslinieciski izkrāsotās. Tās reprezentēja Koras jautro, bezgaumīgo personību. Virs kamīna karājās portrets: kupla sieviete, kas gatavojās kāpt vannā.

Paskatījusies uz to, Suzanna atkal nodrebinājās, bet mis Gilkrista sacīja:

—   To ir gleznojis misis Lanskenē vīrs. Lejā ēdamistabā ir vēl daudz viņa gleznu.

—  Cik šausmīgi.

—   Jā, man arī ne pārāk patīk šis gleznošanas stils, bet misis Lanskenē ļoti lepojās, ka viņas vīrs ir mākslinieks, un domāja, ka viņš vienkārši netiek novērtēts.

—   Kur ir pašas tantes Koras gleznas?

—   Manā istabā. Jūs vēlētos tās apskatīt?

Mis Gilkrista ar lepnumu izrādīja savus dārgumus.

Suzanna atzīmēja, ka tante Kora laikam ļoti mīlējusi jūrmalas kūrortus.

—    O jā. Redziet, viņa ar misteru Lanskenē ilgus gadus dzīvoja mazā zvejniekciemā Bretaņā. Zvejnieku laivas vienmēr ir tik gleznieciskas, vai ne?

—   Acīmredzot, — Suzanna nomurmināja. Viņa nodomāja, ka no Koras Lanskenē gleznojumiem, kas bija ļoti krāsaini un veidoti ļoti detalizēti, varētu uztaisīt veselu pastkaršu komplektu. Radās aizdomas, ka tic varētu būt nozīmēti no pastkartēm.

Bet, kad viņa par to ieminējās, mis Gilkrista sašuta. Misis Laņskenē vietimēr gleznoja no Dabas! Reiz viņa pat bija dabūjusi saules dūrienu, kad atteicās pārtraukt gleznošanu, lai tikai nepalaistu garām vajadzīgo apgaismojumu.

—   Misis Lanskenē bija īsta māksliniece, — mis Gilkrista pārmetoši tēica.

Viņa paskatījās pulkstenī, un Suzanna iesaucās:

—   Vai, mums taču jādodas uz pratināšanu. Vai tas ir tālu? Vai piebraukt mašīnu?

Mis Gilkrista pārliecināja viņu, ka tas esot tikai piecu minūšu gājiena attālumā. Tāpēc viņas abas devās ceļā kājām. Misters Entvisls, kas bija atbraucis ar vilcienu, sagaidīja viņas un ieveda ciema Rātsnamā.

Šķiet, bija sanācis ļoti daudz svešu cilvēku. Pratināšanā nebija nekā sensacionāla. Tika nolasīta liecība par aizgājējas identificēšanu. Medicīniskā liecība par ievainojumiem, no kuriem viņa mirusi. Nekādu cīņas pazīmju. Iespējams, ka nelaiķe bijusi zem narkotiku iedarbības brīdī, kad viņai uzbrukts, un nav neko jutusi. Nāve iestājusies ne vēlāk kā 4.30. Visdrīzāk starp diviem un 4.30. Mis Gilkrista liecināja, ka atradusi līķi. Liecināja policists un inspektors Mortons. Izmeklētājs izdarīja kopsavilkumu. Zvērinātie nevilcinājās ar spriedumu. Slepkavību izdarījusi kāda nezināma persona vai personas.

Viss bija beidzies. Viņi atkal iznāca laukā saules gaismā. Klikšķēja kāds pusducis fotoaparātu. Misters Entvisls ieveda Suzannu un mis Gilkristu restorānā «King's Arms», kur viņš bija pasūtījis galdiņu atsevišķā telpā aiz bāra.

—   Pusdienas nav pārāk labas, — viņš atvainojās.

Bet pusdienas nemaz nebija sliktas. Mis Gilkrista mazliet pašņaukājās un nomurmināja, ka «viss bijis tik briesmīgi», taču atžirga un ar apetīti ķērās pie īru sautējuma pēc tam, kad misters Entvisls bija viņu pierunājis iedzert glāzi šerija. Viņš teica Suzannai:

—   Man nebija ne jausmas, ka jūs šodien atbrauksiet, Suzanna. Mēs varējām braukt kopā.

—   Jā, es teicu, ka nebraukšu. Bet tas tomēr būtu bijis diezgan zemiski, ja neviena no ģimenes nebūtu. Es zvanīju Džordžam, bet viņš teica, ka esot ļoti aizņemts un nevarot atbrīvoties, un Rozamundei bija noklausīšanās, un tēvocis Timotijs, protams, ir vecs kleperis. Tādēļ braukt vajadzēja man.

—  Jūsu vīrs nebrauca jums līdzi?

—   Grcgam vajadzēja kārtot darīšanas savā garlaicīgajā veikalā.

Ieraudzījusi pārsteigumu mis Gilkristas acīs, Suzanna piebilda: — Mans vīrs strādā aptiekā.

Vīrs mazumtirdzniecībā īsti negāja kopā ar mis Gilkristas iespaidu par Suzannas smalkumu, bet viņa braši noteica: — O jā, gluži tāpat kā Kītss.

—   Gregs nav dzejnieks, — Suzanna iebilda. Un turpināja: — Mums ir lieli nākotnes plāni — no divām daļām sastāvoša iestāde: Kosmētikas un skaistuma salons, un laboratorija speciāliem preparātiem.

—   Tas jau būs daudz labāk, — mis Gilkrista atzinīgi noteica. — Kaut kas līdzīgs Elizabetei Ardenai, kas ir īsta grāfiene — tā man teica… vai varbūt tā bija Helēna Rubinšteina? Nu, vienalga, — viņa laipni piebilda, — aptieka jau nepavisam nav tas pats, kas parasts veikals, piemēram, manufaktūras preču pārdotava vai pārtikas preču tirgotava.

—  Jūs teicāt, ka jums kādreiz bijis tējas veikaliņš?

—   Jā, patiešām, — mis Gilkrista atplauka. Viņai nekad nebija ienācis prātā, ka «Vītolkoks» varētu nozīmēt tirdzniecību tāpat kā veikals. Turēt tējas veikaliņu, pēc viņas domām, bija ļoti aristokrātiski. Viņa sāka stāstīt Suzannai par «Vītolkoku».

Misters Entvisls, kas to jau reiz bija dzirdējis, ļāva domām aizklīst citur. Kad Suzanna jau divreiz bija viņu uzrunājusi, viņš steigšus atvainojās.

—   Piedodiet, mana mīļā, bet, taisnību sakot, es domāju par jūsu tēvoci Timotiju. Esmu mazliet noraizējies.

—    Par tēvoci Timotiju? Es nu gan jūsu vietā to nedarītu. Es neticu, ka viņam patiešām kaut kas kaiš. Viņš vienkārši ir hipohondriķis.

—   Jā, varbūt jums taisnība. Jāatzīstas, ne jau par viņa veselības stāvokli es esmu noraizējies, bet gan par Timotija kundzes stāvokli. Viņa laikam ir nokritusi pa trepēm un izmežģījusi potīti. Viņai jāguļ gultā, un jūsu tēvocis atrodas briesmīgā stāvoklī.

—   Vai tāpēc, ka tagad viņam būs jārūpējas par viņu un nevis otrādi? Tas viņam nāks par labu, — noteica Suzanna.

—   Jā… jā, droši vien. Bet vai jūsu nabaga tante tiešām saņems kādu palīdzību? Lūk, tas ir jautājums… Ja vēl ņem vērā, ka mājā nav kalpotāju?

—   Jā, veciem cilvēkiem dzīve nav salda, — Suzanna teica. — Viņi dzīvo georgiešu muižā, vai ne tā?

Misters Entvisls piekrītoši pamāja.

Viņi diezgan piesardzīgi devās ārā no «King's Arms», bet žurnālisti, šķiet, bija izklīduši.

Pāris reportieru vaktēja Suzannu pie mājiņas durvīm. Ar mistera Entvisla palīdzību viņa pateica dažas neizbēgamas un izvairīgas frāzes. Tad viņa un mis Gilkrista iegāja mājā, bet misters Entvisls devās atpakaļ uz «King's Arms», kur viņam bija pasūtīta istaba. Bērēm vajadzēja notikt nākamajā dienā.

—   Mana mašīna joprojām ir pie karjera. Pavisam biju par to aizmirsusi. Es to atvedīšu uz ciemu mazliet vēlāk, — Suzanna teica.

Mis Gilkrista bažīgi ieteicās: — Tikai ne pārāk vēlu. Jūs taču neiesiet ārā pa tumsu?

Suzanna paskatījās uz viņu un iesmējās.

—   Vai tad jūs domājat, ka slepkava vēl slapstās tepat apkārt?

—   Nē… nē, es ceru, ka ne, — mis Gilkrista izskatījās samulsusi.

Bet tieši no tā viņa baidās, Suzanna nodomāja. Tas nu gan ir jocīgi!

Mis Gilkrista devās uz virtuvi.

—   Jūs droši vien gribēsiet tēju diezgan agri? Pēc kādas pusstundas, vai ne, misis Benksa?

Suzannai gan likās, ka tēja pusčetros būtu pārmēru agri, bet viņa bija pietiekoši iecietīga, lai saprastu, ka «viena tasīte tējas» mis Gilkristai nozīmēja līdzekli nervu nomierināšanai, un Suzannai bija savi iemesli izpalikt mis Gilkristai, tādēļ viņa atteica: — Kad vien jūs vēlaties, mis Gilkrista.

No virtuves puses atskanēja dzīvespriecīga trauku šķindoņa, un Suzanna iegāja viesistabā. Bet jau pēc dažām minūtēm atskanēja zvans, kam tūlīt sekoja kluss tuk-tuk-tuk.

Suzanna iznāca vestibilā, un virtuves durvīs parādījās mis Gilkrista, slaucīdama priekšautā ar miltiem notrieptās rokas.

—  Ak Dievs, ko gan tas varētu nozīmēt?

—   Droši vien vēl kādi reportieri, — Suzanna atteica.

—   Vai dieniņ, misis Benksa, jums nu gan no viņiem nav miera.

—   Tas nekas, neuztraucieties, gan jau es tikšu ar viņiem galā.

—   Es gribēju izcept dažus plācenīšus pie tējas.

Suzanna devās uz durvīm, bet mis Gilkrista neziņā

saminstinājās. Nez vai tik viņa nedomā, ka aiz durvīm stāv vīrs ar cirvi rokās, — Suzanna pavīpsnāja.

Taču ciemiņš izrādījās kāds pavecāks džentlmenis, kas pacēla cepuri, kad Suzanna atvēra durvis, un tēvišķīgi smaidīja pār visu seju:

—   Laikam misis Benksa?

—  Jā.

—   Mans vārds ir Galrijs — Aleksandrs Gatrijs. Es esmu misis Lanskenē draugs — sens draugs. Jūs laikam esal viņas brāļameita, meitas vārdā Suzanna Abernetija?

—  Jā gan.

—   Nu tad jau, kad mēs zinām, kas mēs esam, es laikam varu nākt iekšā?

—   Protams.

Misters Galrijs rūpīgi noslaucīja kājas, ienāca iekšā, novilka mēteli un nolika to kopā ar cepuri uz mazās ozolkoka kumodes, t;\d sekoja Suzannai viesistabā.

—    Šis ir |oti skumjš gadījums, — misters Gatrijs teica; viņam, šķiet, skumjas nebija gluži dabisks stāvoklis, jo viņš starot staroja. — Jā, ārkārtīgi skumjš gadījums. Man iznāca iegriezties šajā pasaules malā, un es nodomāju, ka varētu vismaz aiziet uz izmeklēšanu un, protams, ari bērēm. Nabaga Kora, nabaga muļķa Kora. Ziniet, misis Benksa, es ar viņu iepazinos drīz pēc viņas apprecēšanās. Sprigana meitene… un viņa ļoti nopietni izturējās pret mākslu… arī pret Pjēru Lanskenē — es domāju, kā pret mākslinieku. Kopumā ņemot, viņš viņai nemaz nebija tik slikts vīrs. Viņš staigāja apkārt, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt… jā, viņš staigāja apkārt, bet Kora, paldies Dievam, to uztvēra kā viņa mākslinieka temperamenta neatņemamu sastāvdaļu: viņš ir mākslinieks un tādēļ netikumīgs! Man pat liekas, ka viņa gāja vēl tālāk: viņš ir netikumīgs, un tādēļ viņam jābūt māksliniekam! Kaut gan nabaga Kora nekā daudz no mākslas nesaprata, citās lietās viņai bija diezgan liela sajēga — jā, jā, pārsteidzoši liela sajēga.

—   Tā jau visi saka, — piekrita Suzanna. — Es viņu, taisnību sakot, nepazinu.

—   Nē, nē, viņa jau nesatikās ar savu ģimeni, tāpēc ka tā nenovērtēja viņas dārgo Pjēru. Kora nekad nav bijusi skaista, bet kaut kas viņā bija! Ar viņu bija ļoti interesanti. Nekad nevarēja zināt, ko viņa atkal pateiks, un nekad nevarēja saprast, vai viņas naivitāte ir patiesa vai uzspēlēta. Viņa mūs visus vienmēr smīdināja. Mūžīgais bērns — tā mēs par viņu domājām. Un tik tiešām, vēl pēdējo reizi, kad es viņu satiku (mēs šad un tad satikāmies ari pēc Pjēra nāves), mani joprojām pārsteidza viņas bērnišķīgā uzvedība.

Suzanna piedāvāja misteram Gatrijam cigareti, bet vecais džentlmenis pakratīja galvu.

—    Nē, pateicos, mīļā. Es nesmēķēju. Jūs droši vien domājat, kāpēc es esmu ieradies? Taisnību sakot, mani mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Pirms dažām nedēļām es apsolīju Koru apciemot. Es viņu parasti apmeklēju reizi gadā, jo pēdējā laikā viņa bija pasākusi iepirkt gleznas vietējās izsolēs un gribēja, lai es uzmetu tām aci. Redziet, es esmu mākslas kritiķis. Protams, lielākā daļa Koras pirkumu bija briesmīgi smērējumi, bet, kopumā ņemot, nemaz nav tik slikta kolekcija. Izsolēs gleznas var nopirkt par smiekla naudu, un rāmji vien maksā vairāk nekā pati glezna. Protams, visas svarīgākās izsoles apmeklē dīleri, un nav gandrīz nekādu izredžu nopirkt meistardarbus. Taču vēl pavisam nesen kādas fermas izsolē neliels Kuips tika nosolīts par dažām mārciņām. Šī darba vēsture ir ļoti interesanta. To kādreiz savai bērnu meitai par uzticīgu kalpošanu bija uzdāvinājusi ģimene, kam nebija nekādas jēgas par tās vērtību. Un vecā bērnu meita to atdāvināja savam brāļadēlam — fermerim, kam patika tur attēlotais zirgs, bet vispār viņš to uzskatīja par nekur nederīgu ķēpājumu! Jā, jā, tā dažreiz gadās, un Kora bija pārliecināta, ka viņai ir trenēta acs. Dabiski, ka tā tas nebija. Viņa mani uzaicināja apskatīties Rembrantu, ko viņa nopirka pagājušajā gadā. Rembrantu, ha! Tā nebija pat pieklājīga kopija! Bet reiz viņai bija laimējies nopirkt gluži jauku Bartoluci gravīru, diemžēl ar mitruma plankumiem. Es to pārdevu par trīsdesmit mārciņām, un tas viņu, protams, iedvesmoja. Viņa man ar lielu entuziasmu uzrakstīja par kādu itāļu primitīvistu darbu, ko viņa nopirkusi kādā izsolē, un es apsolīju atbraukt un apskatīties.

—   Tas laikam ir šis te, — Suzanna norādīja uz sienu viņiem aiz muguras.

Misters Gatrijs piecēlās, uzlika brilles un piegāja klāt, lai tuvāk to apskatītu.

—   Nabaga mī|ā Kora, — viņš beidzot teica.

—   Vēl ir daudz citu, — Suzanna teica.

Misters Gatrijs ņēmās apskatīt mākslas dārgumus, ko bija iegādājusies cerību spārnotā misis Lanskenē. Reizēm viņš noteica «ķu-ķū», reizēm smagi nopūtās.

Beidzot viņš noņēma brilles.

—   Netīrumi, — viņš teica, — ir viena brīnišķīga lieta, misis Bcnksa. Tie pārklāj ar romantisku plīvuru visbriesmīgākos gleznotāju darba paraugus. Tā vien šķiet, ka Bartoluci būs izrādījies vienīgi iesācēja veiksme. Nabaga Kora. Tomēr tas padarīja viņas dzīvi interesantāku. Es patiešām priecājos, ka man nevajadzēja atņemt viņai ilūzijas.

—   Ēdamistabā arī ir gleznas, — ieminējās Suzanna, — bet man liekas,-tās gleznojis viņas vīrs.

Misters Gatrijs noskurinājās un protestējot pacēla roku.

—    Lūdzu nelieciet man uz tām atkal skatīties! Es esmu vienmēr mēģinājis saudzēt Koras jūtas. Viņa bija uzticīga sieva — ļoti uzticīga. Labi, misis Benksa, es jūs vairāk neaizkavēšu.

—    Palieciet, iedzersiet ar mums tēju. Man liekas, tā jau ir gatava.

—   Paldies, ļoti laipni no jūsu puses, — misters Gatrijs atkal veicīgi apsēdās.

—   Es iešu paskatīšos.

Virtuvē mis Gilkrista ņēma ārā no cepeškrāsns pēdējo cepienu. Paplāte jau stāvēja gatavībā, un tējas katliņš meta burbuļus.

—   Ir atnācis misters Gatrijs, un es lūdzu viņu palikt uz tēju.

—   Misters Gatrijs? Ak, jā, viņš bija liels draugs dārgajai misis Lanskenē. Viņš ir slavens mākslas kritiķis. Vai, cik labi: es tieši uztaisīju pavairāk plāceņu, un te vēl ir nedaudz paštaisīta zemeņu ievārījuma, un es pagatavoju arī dažas kūciņas. Tūlīt uztaisīšu tēju — ūdens jau vārās. Vai, misis Benksa, nenesiet to smago paplāti, es pati izdarīšu visu.

Suzanna tomēr ienesa paplāti, un mis Gilkrista sekoja ar tējkannu un katliņu, sasveicinājās ar misteru Gatriju, un viņi sēdās pie galda.

—   Karsti plācenīši, tas tikai ir kaut kas! — misters Gatrijs teica. — Un cik garšīgs ievārījums! Tiešām, ja salīdzina ar tiem veikala ievārījumiem…

Mis Gilkrista bija piesarkusi un pacilāta. Mazās kūciņas bija lieliskas, tāpat plācenīši, un ciemiņi to prata novērtēt. Pār galdu lidinājās «Vītolkoka» gars. Te nu varēja redzēt, ka mis Gilkrista ir savā elementā.

—   Paldies, varbūt es tiešām paņemšu, — sacīja misters Gatrijs, paņemdams mis Gilkristas piedāvāto pēdējo kūciņu. — Es tomēr jūtos diezgan neērti, te tā sēdēdams un mielodamies, kad nabaga Kora ir tik mežonīgi nogalināta.

Mis Gilkrista uz to reaģēja īsti viktoriāniskā stilā.

—  Jā gan, bet misis Lanskcnē būtu labprāt vēlējusies, lai jūs iedzerat ar mums tēju. Jāmēģina uz to visu skatīties mierīgi.

—  Jā, jā, var jau būt, ka jums taisnība. Bet, redziet, lieta tāda, ka ir ļoti grūti noticēt, ka kāds, ko jūs pazināt — tik tiešām labi pazināt, varētu būt noslepkavots.

—   Es piekrītu, — teica Suzanna. — Tas liekas vienkārši… neaptverami.

—   Un to, protams, nav izdarījis kāds nejaušs garāmgājējs. Ziniet, es pat varu iedomāties iemeslu, kādēļ kāds varētu būt Koru nogalinājis…

—   Tiešām? Kas tas par iemeslu? — Suzanna ātri pajautāja.

—   Redziet, viņa nebija piesardzīga, — misters Gatrijs paskaidroja. — Kora nekad nebija piesardzīga. Un viņai sagādāja baudu — kā lai to pasaka — parādīt, cik viņa var būt attapīga. Kā bērns, kas uzzinājis kāda noslēpumu. Ja Kora atklāja kādu noslēpumu, viņai noteikti gribējās par to izteikties. Pat, ja viņa bija apsolījusi to nedarīt, viņa to tomēr darīja. Viņa to nebija spējīga paturēt pie sevis.

Suzanna neko neteica. Arī mis Gilkrista klusēja. Viņa izskatījās uztraukta. Misters Gatrijs turpināja:

—  Jā, nedaudz arsēna tējā — tas mani nebūt nebūtu pārsteidzis… vai arī kastīte šokolādes konfekšu, kas atsūtīta pa pastu. Bet nekrietna laupīšana un vardarbība — tas nu gan liekas galīgi nevietā. Var jau būt, ka man nav taisnība, bet man šķiet, ka viņai nebija nekā tāda, kas varētu interesēt laupītājus. Viņa taču neturēja mājās daudz naudas, vai ne?

—   Ļoti maz, — mis Gilkrista piekrita.

Misters Gatrijs nopūtās un piecēlās.

—  Jā, kopš kara sākuma visapkārt ir tik daudz likumpārkāpumu. Laiki tiešām ir mainījušies.

Pateicies par laipno uzņemšanu, viņš atvadījās no abām sievietēm. Mis Gilkrista viņu pavadīja un palīdzēja uzvilkt mēteli.

Suzanna pa viesistabas logu vēroja, kā viņš savā žirgtajā solī dodas uz vārtiņiem.

Mis Gilkrista atgriezās istabā ar mazu paciņu rokā.

—   Droši vien pastnieks to atnesa, kamēr mēs bijām pratināšanā. Viņš to ir ielicis vēstuļu kastītē, un tā bija nokritusi stūrī pie durvīm. Interesanti — izskatās pēc kāzu kūkas.

Mis Gilkrista priecīgi attina papīru. Iekšā bija ar sudraba lentīti pārsieta maza balta kastīte.

—   Jā, tā ir! — Viņa atraisīja lentīti — iekšā bija gabaliņš tortes no mandeļu mīklas ar baltu glazūru. Cik skaisti! Kas ga… — Viņa paskatījās uz klātpielikto kartīti. — Džons un Mērija. Kas gan tie varētu būt? Cik muļķīgi tā neuzrakstīt uzvārdu.

Suzanna aizdomājusies izklaidīgi sacīja: — Dažreiz ir tik grūti saprast, kad cilvēki raksta tikai vārdus. Es nesen saņēmu pastkarti, ko parakstījusi Džoana. Es saskaitīju astoņas Džoanas, ko es pazīstu. Un tagad jau visi lielākoties tikai sazvanās, tāpēc arī rokraksts nav pazīstams.

Mis Gilkrista priecīgi uzskaitīja visus Džonus un Mērijas, ko viņa pazina.

—   Tā varētu būt Dorotejas meita — viņas vārds ir Mērija, bet pat par saderināšanos nekas nebija dzirdēts, kur nu vēl par kāzām. Hm, tad vēl mazais Džons Benfilds — viņš lagad varētu būt pietiekoši liels, lai precētos… vai atkal Enfīldu meitene… nē, viņas vārds ir Margarita. Nav ne adreses, nekā. Nu, gan jau man atnāks atmiņā…

Viņa paņēma paplāti un devās uz virtuvi.

Suzanna pamodās no pārdomām un teica: — Laikam būs jāiet un jānoliek mašīna.

10. NODALA

I

Suzanna izbrauca mašīnu no karjera, kur bija lo atstājusi, un atveda to uz ciemu. Tur gan bija benzīntanks, bet nebija garāžas, un viņai ieteica aizvest mašīnu uz «King's Arms». Jur tai atradās vieta blakus lielam Daimleram, kas gatavojās aizbraukt. To vadīja šoferis, un tajā, silti satuntuļojies, sēdēja kāds pavecāks ārzemnieks ar garām ūsām.

Zēns, ar kuru Suzanna runājās par mašīnu, blenza viņā tik cītīgi, ka, šķiet, nesaprata ne pusi no tā, ko viņa sacīja.

Beidzot viņš godbijīgā balsī pajautāja: — Jūs esat viņas brāļameita, vai ne?

—   Ko?

—  Jās esat upura brāļameita, — zēns labpatikā atkārtoja.

—  Ā, jā… jā… esmu gan.

—   Re, kā! Un es domāju, kur es esmu jūs jau redzējis.

Vampīrs, pagriezusies, lai ietu atpakaļ uz mājiņu, Suzanna nodomāja.

Mis Gilkrista viņu sagaidīja ar atvieglojumu balsī, kas vēl vairāk sadusmoja Suzannu: — Ā, jūs esat veiksmīgi atgriezusies. — Un norūpējusies piebilda: — Jūs taču varai ēst spageti, vai ne? Es izdomāju, ka šovakar…

—  Ai, jā, vienalga, ko. Man diez ko negribas ēst.

—   Es varu palielīties, ka tiešām protu labi pagatavot spageti au gralin[5]

Mis Gilkrista patiesi varēja lepoties: viņa bija lieliska pavāre. Suzanna piedāvāja palīdzēt nomazgāt traukus, taču mis Gilkrista pārliecināja Suzannu, ka darāmā esot ļoti maz, lai arī bija skaidri redzams, ka viņa jūtas ļoti pateicīga par piedāvājumu.

Mazliet vēlāk viņa ienāca ar kafiju. Tā gan nebija tik lieliska, jo bija pārāk vāja. Mis Gilkrista piedāvāja Suzannai gabaliņu no kāzu kūkas, bet Suzanna atteicās.

—   Tā tiešām ir ļoti garšīga, — pagaršojusi to, mis Gilkrista centās pierunāt Suzannu. Viņa bija nomierinājusies, izdomājusi, ka tā droši vien būšot «dārgās Elenas meita, kas bija saderinājusies, tikai es nevaru atcerēties viņas vārdu».

Suzanna ļāva viņai čivināt; kad mis Gilkrista beidzot apklusa, Suzanna uzsāka sarunu par to, kas interesēja viņu. Šis bridis, kad viņas tā sēdēja pēc vakariņām pie kamīna, šķita īsti piemērots.

Suzanna teica: — Mans tēvocis Ričards pirms nāves apciemoja tanti Koru, vai ne?

—  Jā.

—   Kad tieši tas bija?

—   Paga… tas laikam bija vienu… divas… nē, gandrīz trīs nedēļas pirms tam, kad viņš nomira.

—   Vai viņš izskatījās… slims?

—    Nu, nē, nevarētu gluži teikt, ka viņš izskatījās slims. Šķita, ka enerģijas viņam netrūkst. Misis Lanskcnē bija ļoti pārsteigta, viņu ieraugot. Viņa toreiz teica: «Nē, tiešām, Ričard, pēc visiem šiem gadiem!», un viņš atkal atbildēja: «Es gribēju pats atbraukt un apskatīties, kā tev klājas». Un tad atkal misis Lanskenē atteica: «Man iet labi». Redziet, man liekas, viņa bija druscītiņ aizvainota, ka viņš tā vienkārši ņēma un uzradās — pēc tik daudziem gadiem. It kā nekas nebūtu bijis. Liii nu kā, misters Abcrnctijs sacīja: «Nav ko turēt vecas dusmas. Tagad mēs esam palikuši tikai trīs — tu, es un Timotijs, un ar Timotiju nav iespējams ne par ko citu sarunāties, kā vien par viņa veselību». Un tad vēl piebilda: «Izskatās, ka tu ar Pjēru biji laimīga, tad jau man laikam nebija taisnība. Vai tas remdinās tavu sirdi, ka es tā pasaku»? Cik viņš jauki to pateica! Skaists vīrietis, lai arī, liesa, jau pavecāks.

—  Cik ilgi viņš te uzturējās?

—   Viņš palika uz pusdienām. Es pagatavoju liellopu gaļas sautējumu ar olīvēm. Par laimi, tieši iepriekšējā dienā bija atnācis miesnieks.

Šķiet, visas mis Gilkristas atmiņas bija saistītas tikai ar kulināriju.

—   Vai viņi labi sapratās?

—  O jā.

Pēc brītiņa Suzanna pajautāja: — Vai Kora bija pārsteigta, kad uzzināja par viņa nāvi?

—  Jā gan, tas taču notika tik pēkšņi, vai ne?

—  Jā, tas tiesa… Droši vien viņa bija pārsteigta. Viņš taču viņai nelika manīt, cik slims patiesībā bija?

—   Ak tā, es saprotu, ko jūs gribat teikt. — Mis Gil- krista brītiņu padomāja. — Nē, nē, man liekas, jums taisnība. Viņa gan teica, ka viņš esot kļuvis ļoti vecs — man šķiet, viņa teica «nevarīgs»…

—   Vai tad jūs arī domājāt, ka viņš ir nevarīgs?

—    Nē, pēc izskata ne. Bet runāt jau man ar viņu daudz neiznāca, es viņus, dabiski, atstāju divatā.

Suzanna domīgi lūkojās uz mis Gilkristu. Var viņa varētu būt no tām sievietēm, kas klausās aiz durvīm? Suzanna bija pārliecināta, ka šī sieviete ir godīga, ka viņa nekad nezags, necentīsies apšmaukt saimnieci un neatvērs vēstules, kas nav domātas viņai. Taču ziņkārība reizēm varēja ietērpties godīguma mantijā. Iespējams, ka mis Gilkrista bija uzskatījusi par nepieciešamu ravēt nezāles tieši zem atvērta loga vai slaucīt vestibilā putekļus… Tas iekļautos pieļaujamā robežās. Un tad jau, protams, viņai gribot negribot būtu nācies kaut ko dzirdēt…

—   Vai jūs nedzirdējāt nekā no tā, ko viņi runāja? — Suzanna painteresējās.

Nē, tas izrādījās pārāk tiešs jautājums. Mis Gilkrista dusmīgi piesarka.

—    Nč, nudien, misis Benksa! Man nekad nav bijis paradums klausīties aiz durvīm!

Tas nozīmē, ka viņa to dara, — Suzanna nodomāja, — citādi viņa būtu vienkārši pateikusi «nē».

Tomēr skaļi Suzanna teica: — Piedodiet, mis Gilkrista. Tā tas nebija domāts. Bet dažreiz tajās mājiņās ar plānajām sienām visu var dzirdēt cauri, un tagad, kad abi ir miruši, ģimenei būtu ļoti svarīgi uzzināt, ko viņi runāja tajā pēdējā tikšanās reizē.

Lai nu kāda bija šī mājiņa, tikai ne ar plānām sienām, jo bija celta vēl tais laikos, kad būvēt mēdza pamatīgi; taču mis Gilkrista uzķērās uz šī āķa un atsaucās uz aicinājumu pēc palīdzības.

—   Protams, misis Benksa, tas, ko jūs sakāt, ir taisnība, un es arī pilnīgi saprotu, ka jūs gribētu zināt, kas starp viņiem tika runāts, bet baidos, ka daudz ko nevarēšu jums palīdzēt. Man liekas, viņi runāja kaut ko par mistera Abernetija veselību un par kaut kādām viņa… iedomām. Viņš gan neizskatījās slims, bet droši vien tāds bija un, kā jau tādos gadījumos mēdz notikt, uzskatīja, ka pie viņa veselības stāvokļa ir vainīgi ārējie spēki. Tas jau ir bieži sastopams simptoms. Mana tante…

Mis Gilkrista pastāstīja par savu tanti.

Suzanna, tāpat kā misters Entvisls, veikli apgāja tanti.

—   Jā, — viņa teica, — tā jau mēs domājām. Mana tēvoča kalpotāji bija viņam ļoti pieķērušies un, protams, ka viņi jūtas sarūgtināti par viņa… — Suzanna apklusa.

—   Ak vai, nu protams! Kalpotāji ir ļoti jūtīgi šādās lietās. Mana tante…

Suzanna atkal pārtrauca mis Gilkristu: — Man liekas, viņš tiešām turēja aizdomās kalpotājus, vai ne? Tas ir, ka viņi grib viņu noindēt?

—   Es nezinu… Es tiešām…

Suzanna pamanīja viņas apjukumu.

—   Tātad tie nebija kalpotāji. Vai tā bija kāda noteikta persona?

—   Es nezinu, misis Benksa. Es tiešām nezinu…

Taču viņas acis izvairījās no Suzannas skatiena. Suzanna nodomāja, ka viņa zina vairāk nekā grib teikt.

Pilnīgi iespējams, ka mis Gilkrista zina diezgan daudz…

Nolēmusi pašlaik likt mis Gilkristu mierā, Suzanna pavaicāja: — Kādi ir jūsu nākotnes plāni, mis Gilkrista?

—   Ak, jā, tieši par to es gribēju ar jums runāt, misis Bcnksa. Es jau misteram Entvislam pateicu, ka labprāt te uzkavētos, kamēr visu nokārtos.

—   Es zinu. Es jums ļoti pateicos.

—    Un es gribēju jums pajautāt, cik ilgi tas varētu būt, jo man, protams, jāsāk lūkoties pēc kādas citas vietas.

Suzanna brīdi padomāja.

—    Taisnību sakot, te nav nekā daudz ko darīt. Es varētu visu sašķirot un paziņot ūtrupniekam dažu dienu laikā.

—   Tātad jūs esat nolēmusi visu pārdot?

—   Jā. Domāju, ka nebūs nekādu grūtību mājiņu atkal

izīrēt?

—   0 nē, nekādā gadījumā. Esmu pārliecināta, ka ļaudis stāvēs rindā. Tagad ir tik grūti noīrēt mājiņas. Parasti vienīgā iespēja ir tās nopirkt.

—    Nu redzat, tad jau viss ir ļoti vienkārši. — Suzanna brīdi vilcinājās, pirms sacīja: — Es gribēju jums pateikt — es ceru, ka jūs pieņemsiet trīs mēnešu algu.

—   Tas ir ļoti cēlsirdīgi no jums, misis Benksa. Ļoti pateicos. Un vai jūs arī varētu… tas ir, es gribēju jums lūgt… ja nepieciešams, vai jūs varēsiet mani… rekomendēt? Pateikt, ka esmu strādājusi pie jūsu radinieces un ka mans darbs ir bijis… apmierinošs?

—  Jā, nu protams.

—    Es nezinu, vai drīkstu to lūgt, — mis Gilkristas rokas sāka drebēt un viņa mēģināja runāt nosvērtā balsī. — Bet vai varbūt varētu… neminēt apstākļus vai pat uzvārdu?

Suzanna cieši viņu uzlūkoja.

—   Es nesaprotu.

—   Tas tāpēc, misis Bcnksa, ka jūs neesat par to padomājusi. Tas taču saistīts ar slepkavību. Slepkavību, par kuru katrs varēja izlasīt avīzēs. Vai tad jūs nesaprotat? Cilvēki var nodomāt: «Divas sievietes dzīvoja zem viena jumta, un viena no viņām ir nogalināta, un varbūt to ir izdarījusi viņas biedrene». Vai tad tas nav skaidrs, misis Bcnksa? Es esmu pārliecināta, ja es meklētu kādu, es… nu, vispirms divreiz padomātu, pirms pieņemtu kādu… ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Tāpēc ka nekad jau nevar zināt! Tas mani briesmīgi uztrauc, misis Bcnksa: es augām naktīm neguļu un domāju — ja nu es vairs nedabūšu darbu, vismaz ne tādu? Un ko tad vēl es protu darīt?

Jautājums izskanēja ar neapzinātu patosu. Suzanna pēkšņi apjuka. Viņa apjēdza šīs vienkāršās sievietes izmisumu, kuras eksistence bija atkarīga no viņas darba devēju bailēm vai untumiem. Un mis Gilkristas teiktajā bija liela daļa taisnības. Tik tiešām, neviens labprāt nepieņems darbā — ja vien varēs no tā izvairīties — savā mājā sievieti, kuras vārds, lai arī cik nevainīgā nozīmē, bijis saistīts ar slepkavību.

Suzanna teica: — Bet ja viņi atradīs to vīrieti, kas to izdarīja…

—   Ā, nu tad jau, protams, viss būs kārtībā. Bet vai viņi to atradīs? Man personīgi liekas, ka policijai nav ne mazākās jēgas, kas tas varētu būt. Un, ja nu viņu nenoķer, tad es palieku kā… ne nu gluži visiespējamākā persona, bet kā persona, kas to varētu būt izdarījusi.

Suzanna domīgi pamāja. Bija jau taisnība, ka mis Gil- krista neko neieguva no Koras Lanskenē nāves, bet — kas gan to varēja zināt? Un turklāt, bija dzirdēts tik daudz nostāstu — neglītu nostāstu — par ienaidu, kas rodas starp vienā mājā dzīvojošām sievietēm, par dīvainiem pēkšņas varmācības motīviem. Kāds, kas nekad nebija viņas pazinis, varēja iedomāties, ka Kora Lanskenē un mis Gilkrista bijušas tieši tādās attiecībās…

Suzanna ierunājās ar savu parasto izlēmību.

—   Neuztraucieties, mis Gilkrista, — viņa moži sacīja, — esmu pārliecināta, ka varēšu jums atrast darbu pie kāda no saviem paziņām. Tas it nemaz nebūs grūti.

—   Baidos, — mis Gilkrista teica, atguvusi savu parasto izturēšanos, — ka es nevarēšu uzņemties nekādu patiešām smagu darbu. Tikai ēst gatavošanu un šādus tādus mājas darbus, kas…

Iezvanījās telefons, un mis Gilkrista sarāvās.

—   Mans Dievs, kas tad tas varētu būt?

—   Tas laikiHii būs mans vīrs, — Suzanna teica, pie- lēkdama kājās. — Viņš sacīja, ka šovakar piezvanīšot.

Viņa piegāja pie telefona.

—  Jā? Jā, te runā misis Benksa…

Sekoja neliela pauze, un lad viņas balss izmainījās. Tā kļuva maiga un mīlīga. — Hallo, mīļais… jā, tā esmu es… 0, gluži labi… Noslepkavojis kāds nezināms vīrietis… kā parasti… Tikai misters Entvisls… Ko? … grūti pateikt, bet es tā domāju… Jā, kā mēs domājām… Tieši pēc plāna… Es visu pārdošu. Tur nav nekā tāda, kas mums varētu derēt… Vēl kādu dienu vai divas… Vienkārši drausmīgi… Neuztraucies. Es zinu, ko es daru… Greg, tu taču ne… Tu taču uzmanījies, lai… Nē, nē, nekas. Pilnīgi nekas. Arlabunakti, mīļais.

Viņa nolika klausuli. Mis Gilkristas klātbūtne bija viņu mazliet sasaistījusi. Iespējams, ka mis Gilkrista varēja visu dzirdēt no virtuves, uz kurieni viņa bija aizgājusi. Viņa bija gribējusi Gregam pajautāt par vienu lietu, bet tā arī nebija to izdarījusi.

Viņa stāvēja pie telefona, domās saraukusi pieri. Tad viņai ienāca prātā kāda doma.

—   Protams, — viņa nomurmināja. — Tas ir tieši tas, kas vajadzīgs.

Pacēlusi klausuli, viņa pieteica tālsarunu.

Pēc kāda stundas ceturkšņa garlaikota balss telefona centrālē sacīja: — Baidos, ka neviens neatbild.

—   Lūdzu, mēģiniet viņiem vēl piezvanīt, — Suzanna teica pavēlošā tonī. Atskanēja tāli signāli. Tad tos pēkšņi pārtrauca sapīkusi un nedaudz dusmīga vīrieša balss:

—  Jā, jā, kas tur ir?

—  Tēvoci Timotij?

—   Hallo, kas tur ir? Es jūs nedzirdu.

—   Tēvoci Timotij? Es esmu Suzanna Benksa.

—  Suzanna kāda?

—   Benksa. Agrākā Abernetija. Jūsu brāļameita Suzanna.

—   Ak tā esi tu, Suzanna? Kas noticis? Kāpēc tu zvani tik vēlu?

—   Vēl jau ir agrs.

—   Nav vis. Es jau biju gultā.

—   Jūs laikam ļoti agri ejat gulēt. Kā iet tantei Modai?

—   Vai tāpēc tu zvanīji? Tavai tantei ir stipras sāpes, un viņa neko nevar izdarīt. Absolūti neko. Viņa ir galīgi bezpalīdzīga. Es tev varu pateikt, ka mēs esam ārkārtīgi nepatīkamā stāvoklī. Tas muļķa ārsts saka, ka nevarot atrast pat slimnieku kopēju. Viņš gribēja aizvizināt Modu uz slimnīcu. Es biju pilnīgi pret. Viņš mēģina kādu priekš mums atrast. Es nevaru neko izdarīt — es neuzdrīkstos pat mēģināt. Šovakar ir atnākusi kaut kāda stulbene no ciema, bet viņa visu laiku to līkai skandina, ka viņai jātiekot atpakaļ pie vīra. Es tiešām nezinu, ko mēs darīsim.

—   Tāpēc jau es jums zvanu. Vai jūs gribētu ņemt mis Gilkristu?

—   Kas tā tāda? Nekad neesmu par viņu dzirdējis.

—   Tantes Koras biedrene. Viņa ir spējīga un ļoti jauka.

—   Vai viņa ēst prot galavot?

—   Jā, viņa gatavo ļoti labi, un viņa varētu pieskatīt tanti Modu.

—   Tas viss ir ļoti jauki, bet kad viņa var ierasties? Es te sēžu viens pats, un šad tad te iebāž degunu tās stulbenes no ciema, bet no viņām tikpat nav nekāda labuma. Man jau sāk streikot sirds.

—   Es izkārtošu tā, lai viņa ierodas pie jums cik drīz vien iespējams. Varbūt parīt?

—    Nu labi, paldies, — balss diezgan neapmierināti noņurdēja. — Tu esi laba meitene, Suzanna… ē… paldies tev.

Suzanna nolika klausuli un iegāja virtuvē.

—    Vai jūs gribētu braukt uz Jorkšīru un pieskatīt manu tanti? Viņa, nokrita un salauza potīti, un tēvocis ir galīgi bezpalīdzīgs. Viņš gan ir īsts parazīts, toties tante Moda ir ļoti jauka. Viņiem nāk izpalīdze no ciema, bet jūs varētu gatavot ēst un pieskatīt tanti Modu.

Mis Gilkrislai satraukumā izkrita no rokām kafijkanna.

—   Vai dieniņ, paldies, mīļš paldies, tas ir tik laipni no jums. Man liekas, es esmu tīri laba slimnieku kopēja, un gan jau es tikšu galā ar jūsu tēvoci un pagatavošu viņam gardas maltītes. Tas tiešām ir tik laipni no jums, misis Benksa. Ļoti, ļoti pateicos.

11. NODALA

I

Suzanna gulēja gultā un centās iemigt. Diena izrādījās pārāk gara, un viņa jutās nogurusi. Viņa bija domājusi, ka aizmigs tūlīt. Viņai nekad nebija problēmu ar miegu. Bet te nu viņa gulēja, stundu pēc stundas, vaļējām acīm, un domas galvā riņķoja viena pēc otras.

Viņa bija pateikusi, ka viņai nekas neesot pretī gulēt šajā istabā, šajā gultā. Gultā, kurā Kora Abernetija…

Nē, nē, viņa nedrīkst par to visu domāt. Viņa ir vienmēr lepojusies ar stipriem nerviem. Kāpēc gan domāt par to pēcpusdienu pirms nedēļas? Labāk jādomā uz priekšu — par nākotni. Viņas un Grega nākotni. Tās telpas Kārdiga- na ielā — tieši tas, kas viņiem vajadzīgs. Darba telpas pirmajā stāvā un mājīgs dzīvoklītis otrajā. Dibenistabā — laboratorija Gregam. Pat ja ņem vērā ienākuma nodokli, tas būtu lielisks izkārtojums. Gregs atkal nomierinātos un justos labi. Nebūtu vairs to uztraucošo nervu lēkmju. Nebūtu reižu, kad viņš skatījās uz viņu kā nepazīdams. Vairākas reizes viņš bija viņu pa īstam pārbiedējis… Un vecais misters Kouls… viņš bija licis saprast… brīdinājis: «Ja tas atkārtosies…» Un tas varēja notiki atkal… Ja tēvocis Ričards nebūtu nomiris…

Tēvocis Ričards… bet kādēļ gan domāt par to? Viņam tāpat nebija dēļ kā dzīvot. Vecs, noguris un slims. Dēls miris. To jau īstenībā varēja uzskatīt par Dieva žēlastību. Šitā nomirt miegā. Mierīgi… guļot saldā miegā… Ak, ja viņa varētu aizmigt. Tik muļķīgi tā gulēt nomodā stundu pēc stundas… klausīties mēbeļu čīkstēšanā, koku un krūmu čaboņā aiz loga un dīvainajos skumjajos brēcienos — laikam pūces. Laukos tomēr bija kaut kas draudīgs. Tik atšķirīgs no lielās, trokšņainās, vienaldzīgās pilsētas. Tur tu jūties tik drošs — starp cilvēkiem, nekad tik vientuļš kā šeit…

Reizēm mājās, kur nolikusi slepkavība, mēdz spokolies. Varbūt šī mājiņa kļūs slavena ar to, ka lajā spokojas. Koras Lanskenē gars… Tante Kora. Tiešām jocīgi, bet kopš viņa te ieradās, viņai ir tāda sajūta, it kā tante Kora būtu tepat kaut kur tuvumā… blakus. Ak mūžs, uzbudinātu nervu radītas iedomas. Kora Lanskenē bija mirusi, rīt viņu apglabās. Mājiņā bez viņas — Suzannas un mis Gilkrislas vairāk neviena nav. Tad kādēļ viņai likās, ka istabā vēl kāds ir — pavisam netālu no viņas…

Viņa bija gulējusi šajā gultā, kad viņu skāra cirvis… Gulējusi tik paļāvīgi… Neko nenojauzdama līdz brīdim, kad viņu ķēra cirvis… Un tagad viņa neļauj Suzannai aizmigt…

Atkal iečīkstējās kāda mēbele… vai tie bija kādi zaglīgi soļi? Suzanna ieslēdza gaismu. Nekā nav. Nervi, nekas vairāk kā nervi. Atbrīvot muskuļus… aizvērt acis…

Nē, tas tik tiešām bija vaids — vaids vai vārgs kunkstiens… Kādam ļoti sāpēja — kāds mira nost…

«Es nedrīkstu neko tādu iztēloties, nedrīkstu, nedrīkstu», Suzanna čukstēja.

Nāve — tās bija beigas, pēc nāves vairs nebija nekādas eksistences. Un neviens ne pie kādiem apstākļiem nevarēja atgriezties. Vai varbūt viņa izdzīvoja kādu pagātnes ainu — vaid mirstoša sieviete…

Tas atkal atkārtojās… jau stiprāk… kāds vaidēja stiprās sāpēs…

Nē, tas taču bija īstenībā! Suzanna vēlreiz ieslēdza gaismu, apsēdās gultā un ieklausījās. Tic patiešām bija vaidi, un tie skanēja aiz sienas. Tie nāca no blakus istabas.

Suzanna izlēca no gultas, uzmeta rītakleitu un devās uz durvīm. Viņa izgāja kāpņu laukumiņā, pieklauvēja pie mis Gilkristas durvīm un tad gāja iekšā. Mis Gilkristas istabā dega gaisma. Viņa pati sēdēja gultā un izskatījās bāla kā līķis. Seja bija saviebta sāpēs.

—   Mis Gilkrista, kas noticis? Vai jūs esat slima?

—   Jā. Es nezinu, kas… es… — Viņa mēģināja izkāpt no gultas, bet viņai uznāca vēmiens, un tad viņa saļima uz spilvena.

Viņa nomurmināja: — Lūdzu… piezvaniet ārstam. Laikam esmu kaut ko ieēdusi…

—    Es dabūšu jums dzeramo sodu. Ārstu varam izsaukt no rīta, ja jums nekļūs labāk.

Mis Gilkrista pakratīja galvu.

—   Nē, lūdzu izsauciet ārstu tagad. Es jūtos drausmīgi.

—   Vai jūs zināt viņa numuru? Vai varbūt es sameklēšu grāmatā?

Mis Gilkrista nosauca ārsta telefona numuru. Viņai atkal uznāca vēmiens.

Suzannai atsaucās miegaina vīrieša balss.

—   Kas? Gilkrista? Mīdslcinā. Jā, es zinu. Tūlīt būšu.

Viņš turēja vārdu. Pēc desmit minūtēm Suzanna

dzirdēja piebraucam mašīnu un gāja atvērt durvis.

Viņa paskaidroja, kas par lietu, un uzveda ārstu

augšā.

—   Man šķiet, viņa kaut ko nelabu ieēdusi. Bet liekas, ka viņai ir diezgan slikti.

Izskatījās, ka ārsts mēģina savaldīties, jo ne vienreiz vien ir ticis izsaukts bez vajadzības. Taču, tiklīdz viņš bija apskatījis vaidošo sievieti, viņa attieksme mainījās. Devis Suzannai vairākus lakoniskus norādījumus, viņš nonāca lejā un piezvanīja pa telefonu. Tad pievienojās Suzannai viesistabā.

—   Es izsaucu ātrās palīdzības mašīnu. Viņa jāved uz slimnīcu.

—   Vai tad tiešām viņai ir tik slikti?

—   Jā. Es viņai iešļircināju morfiju, lai atvieglotu sāpes. Taču izskatās… — viņš apklusa. — Ko viņa ir ieēdusi?

—   Vakariņās mums bija makaroni au gralin un olu- piena pudiņš. Pēc tam kafija.

—  Jūs arī ēdāt to pašu?

—  Jā.

—   Un jums nekas nekaiš? Nav nekādu sāpju vai kādas citas nepatīkamas sajūtas?

—   Nē.

—   Varbūt viņa ir vēl kaut ko ieēdusi? Zivju konservus? Vai varbūt desas?

—    Nē. Pusdienas mēs ēdām «King's Arms» — pēc izmeklēšanas.

—   Nu labi. Jūs esat misis Lanskenē brāļameita?

—  Jā.

—   Tas bija viens briesmīgs gadījums. Cerams, ka viņi noķers to vīrieti.

—  Jā, es arī tā ccru.

Atbrauca ātrā palīdzība. Ārsts aizbrauca līdzi, pateicis, ka piezvanīs Suzannai no rīta. Kad viņi bija prom, Suzanna iegāja atpakaļ gultā.

Šoreiz viņa aizmiga, tiklīdz viņas galva pieskārās spilvenam.

II

Bērēs bija daudz ļaužu. Bija atnākusi lielākā daļa ciemata iedzīvotāju. Suzanna un misters Entvisls bija vienīgie sērotāji, bet pārējie ģimenes locekļi bija atsūtījuši vainagus. Misters Entvisls apjautājās, kur ir mis Gilkrista, un Suzanna čukstus paskaidroja, kas nolicis. Misters Entvisls pacēla uzacis.

—   Diezgan savāds atgadījums, vai ne?

—   Šorīt jau viņai ir labāk. Piezvanīja no slimnīcas. Reizēm varot uznākt šādas žultspūšļa lēkmes. Un daži to panes sliktāk nekā citi.

Misters Entvisls neatbildēja. Tūlīt pēc bērēm viņš devās atpakaļ uz Londonu.

Suzanna atgriezās mājiņā. Viņa atrada pāris olu un pagatavoja sev omleti. Tad uzgāja Koras istabā un sāka šķirot mantas.

Pēc brīža ieradās ārsts.

Viņš izskatījās noraizējies. Uz Suzannas jautājumu viņš atbildēja, ka mis Gilkrista jūtoties daudz labāk.

—    Pēc pāris dienām viņa varēs atstāt slimnīcu, — viņš teica. — Bet viņai ir paveicies, ka jūs izsaucāt mani laikā. Citādi… visādi varēja gadīties.

Suzanna neticīgi lūkojās ārstā. — Vai tad tiešām tas bija tik nopietni?

—   Misis Benksa, vai jūs, lūdzu, nevarētu man vēlreiz pateikt, ko viņa vakar ēda un dzēra? Noskaitiet visu pēc kārtas.

Suzanna padomāja un nosauca visu vēlreiz. Ārsts neapmierināti pakratīja galvu.

—  Jābūt kaut kam tādam, ko viņa ēda un jūs neēdāt.

—   Nedomāju vis… Kūciņas, plāccnīši, ievārījums, tēja… un pēc tam vakariņas. Nē, es neko vairāk nevaru atcerēties.

Ārsts paberzēja degunu un sāka staigāt šurpu turpu pa

istabu.

—   Vai tas noteikti saistīts ar ēdienu? Saindētu ēdienu?

Ārsts uzmeta viņai ašu skatienu. Tad izlēma.

—  Tas bija arsēns, — viņš teica.

—   Arsēns? — Suzanna satrūkās. — Jūs gribat teikt, ka kāds iedevis viņai arsēnu?

—  Tā izskatās.

—   Vai nevarētu būt, ka viņa pati to iedzērusi? Tīšām, es domāju?

—   Pašnāvība? Viņa saka, ka nē, un viņai taču vajadzētu zināt. Turklāt, ja viņa būtu gribējusi nonāvēties, viņa nebūtu izvēlējusies arsēnu. Mājā ir pietiekoši daudz miega zāļu. Viņa būtu varējusi ieņemt lielāku devu.

—   Vai arsēns nevarēja kaut kur nokļūt pārskatīšanās

pēc?

—   Jā, es jau arī domāju par šādu iespēju. Tas gan nav diez cik ticami, tomēr reizēm tā mēdz gadīties. Taču, ja jūs un viņa ēdāt vienu un to pašu…

Suzanna pamāja. Viņa teica: — Tas viss šķiet gluži neiespējami… — tad pēkšņi iesaucās: — Vai, protams, kāzu torte!

—   Kas tad? Kāzu torte?

Suzanna paskaidroja. Ārsts uzmanīgi klausījās.

—   Dīvaini. Un jūs sakāt, viņa nezina, kas to sūtījis? Vai kaut kas ir palicis pāri no tās kūkas? Vai vismaz tā kastīte?

—   Es nezinu. Jāpaskatās.

Viņi pameklēja un virtuves skapītī atrada balto kartona kastīti ar dažām drumstalām dibenā. Ārsts rūpīgi ietina kastīti.

—   Es to paņemšu līdzi. Vai jūs nezināt, kur varētu būt palicis ietinamais papīrs, kurā tā pienāca?

To viņiem atrast neizdevās, un Suzanna pateica, ka laikam tas ir sadedzināts.

—  Jūs jau vēl nebrauksiet projām, misis Benksa?

Kaut arī ārsts runāja labsirdīgā balsī, Suzanna tomēr

jutās mazliet nepatīkami.

—   Nē, man jāsašķiro tantes mantas. Es būšu te vēl dažas dienas.

—    Labi. Redziet, varbūt policija gribēs uzdot pāris jautājumu. Jūs nevarat iedomāties, kas varētu… būt gribējis nodarīt ļaunu mis Gilkristai?

Suzanna pakratīja galvu.

—    Taisnību sakot, es neko daudz par viņu nezinu. Tikai to, ka viņa vairākus gadus strādāja pie manas tantes.

—   Skaidrs. Skaidrs. Viņa vienmēr atstāja tādu patīkamu iespaidu — parasta, vienkārša sieviete. Neizskatās pēc tādas, kam varētu būt nelabvēli vai kaut kas tamlīdzīgs. Hm… kāzu torte pa pastu. Izklausās pēc kādas greizsirdīgas sievietes… Bet kas gan varētu būt greizsirdīgs uz mis Gilkristu? Kaut kā neiet kopā.

—   Nē.

—   Nu labi, man jāiet. Es nesaprotu, kas te tagad notiek mūsu klusajā Sv. Marijas Ličetā. Vispirms vardarbīga slepkavība, un tagad noindēšanas mēģinājums pa pastu. Dīvaini — viens gadījums pakaļ otram.

Viņš devās pa taciņu uz mašīnu. Gaiss mājiņā likās sasmacis, un Suzanna atstāja vaļā ārdurvis, tad devās augšā kārtot mantas.

Kora Lanskcnē nav bijusi no kārtīgajām. Atvilktnēs bija samests sazin kas. Tur bija tualetes piederumi un vēstules, un veci kabatlakati, un krāsu otas — viss vienā atvilktnē. Citā milzu atvilktnē starp apakšveļas gabaliem bija sabāztas dažas vecas vēstules un kaut kādas kvītis. Vēl citā starp vilnas džemperiem atradās kastīte ar liekajiem matiem. Vēl viena atvilktne bija pilna ar vecām fotogrāfijām un skiču burtnīcām. Starp fotogrāfijām bija kāda, kas acīmredzot uzņemta Francijā pirms daudziem gadiem: Kora tur bija jauna un slaida un pieķērusies pie rokas gara auguma izstīdzējušam vīrietim ar izspūrušu bārdu, viņš bija tērpts velvetona mētelī; Suzanna nodomāja, ka tas varētu būt nelaiķis Pjērs Lanskcnē.

Kaut arī fotogrāfijas interesēja Suzannu, viņa tās nolika maliņā, salika visus atrastos papīrus kaudzītēs un sāka tos citu pēc cita šķirot. Pēc brītiņa viņa uzgāja kādu vēstuli. Viņa to izlasīja pa divi lāgi un vēl joprojām sēdēja ar to rokā, kad kāda balss aiz muguras lika viņai salēkties un nevilšus iekliegties.

—      Un ko gan tu tur esi atradusi, Suzanna? Hallo, kas par lietu?

Suzanna dusmās piesarka. Viņa bija iekliegušies tīri instinktīvi un tagad jutās neērti, ka spiesta taisnoties.

—    Džordžs! Kā tu mani pārbaidīji!

Brālēns laiski smaidīja.

—    Var redzēt.

—    Kā tu te iekļuvi?

—     Ļoti vienkārši — apakšā durvis bija vaļā, un es pa tām ienācu. Tā kā apakšstāvā neviena nebija, es uzkāpu augšā. Ja tev interesē, kā es nokļuvu šinī pasaules malā, tad varu paskaidrot, ka šorīt no rīta devos ceļā uz bērēm.

—    Es tevi tur neredzēju.

—     Mans vecais busiņš izspēlēja ar mani jociņus. Apstājās benzīna padeve. Es ar to noķimerējos kādu stundiņu, kamēr beidzot sataisīju. Bēres gan bija nokavētas, bet es nolēmu atbraukt uz šejieni un apskatīties, kas te notiek. Es zināju, ka tu esi šeit.

Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja: — Es piezvanīju, un Gregs man pateica, ka tu esot atbraukusi uz šejieni, tā sakot, pārņemt mantu. Es domāju, varbūt varēšu tev palīdzēt.

Suzanna pajautāja: — Vai tad tev nav jābūt darbā? Vai varbūt tu vari ņemt brīvdienas, kad vien tev ienāk prātā?

—     Bēres vienmēr ir tikušas uzskatītas par piedienīgu attaisnojumu darba neapmeklēšanai. Un šīs bēres jau nu noteikti bija īstas. Turklāt, slepkavība parasti pievelk cilvēkus. Šā vai tā, es turpmāk vairs netaisos pārstrādāties — tagad, kad esmu turīgs vīrs. Man ir kas labāks padomā.

Viņš ieturēja pauzi un tad sacīja: — Tāpat kā Gregam.

Suzanna domīgi uz viņu skatījās. Viņi tikās ne visai bieži, bet arī tajās reizēs, kad viņi redzējās, Suzannai bija grūti viņu izprast.

Viņa pajautāja: — Kāpēc tu atbrauci uz šejieni, Džordž?

—      Es neesmu pārliecināts, vai negribēju patēlot detektīvu. Esmu daudz domājis par pēdējām bērēm, kurās mēs bijām. Tante Kora toreiz neapšaubāmi iebāza spieķi ritenī. Es tā arī nesaprotu, vai tā bija tīrākā bezatbildība un viņas joie de vivre", kas lika viņai sacīt tos vārdus, vai arī viņai tiešām bija kāds iemesls. Kas tur tāds bija tajā vēstulē, ko tu lasīji, kad es ienācu?

Suzanna lēni noteica: — Tā ir vēstule, ko Korai rakstījis tēvocis Ričards pēc tam, kad bija viņu apmeklējis.

Cik melnas bija Džordža acis! Viņa bija domājusi, ka tās ir brūnas, bet īstenībā tās bija pilnīgi melnas, un

* joie de vivre (fr.) - dzīvesprieks

melnās acīs vienmēr bija kaut kas dīvaini neizdibināms. Tās apslēpa domas.

Džordžs noprasīja, stiepdams vārdus: — Vai tur ir kaut kas interesants?

—    Nē, nekas īpašs…

—    Vai es varu uzmest acis?

Viņa brīdi svārstījās, tad ielika vēstuli viņa pastieptajā rokā.

Viņš to pārlasīja, monotonā balsī izrunādams atsevišķas frāzes: «Priecājos tevi atkal redzēt pēc tik daudziem gadiem… izskaties loti labi… pārbraucu labi… ceļš nebiju pārāk nogurdinošs…»

Pēkšņi viņa tonis izmainījās: «Lūdzu nesaki nevienam, ko es tev teicu. Varbūt, ka es kļūdos. Tavs mīlošais brālis Ričards».

Viņš paskatījās uz Suzannu. — Ko tas nozīmē?

—     Tas var nozīmēt visu ko… Tas var būt par viņa veselības stāvokli. Vai tikpat labi kaut kādas baumas par kopēju paziņu.

—    Jā gan, tas var būt tas un var būt šitas. Tas gan nav nekas konkrēts, bet var rosināt uz pārdomām… Ko viņš tādu ir pateicis Korai? Un vai kāds to zināja?

—     Iespējams, to zināja mis Gilkrista, — Suzanna domīgi noteica. — Man tādas aizdomas, ka viņa noklausījās, ko viņi runāja.

—    Ak jā — tā biedrene. Starp citu, kur tad viņa ir?

—    Slimnīcā. Saindējusies ar arsēnu.

Džordžs blenza uz Suzannu.

—    Tu taču negribi teikt…?

—    Tā ir. Kāds viņai atsūtīja saindētu kāzu torti.

Džordžs apsēdās uz kāda no krēsliem un iesvilpās.

—       Izskatās, ka tēvocis Ričards nebūt nebija kļūdījies, — viņš teica.

Nākamajā rītā ieradās inspektors Mortons.

Viņš bija mierīgs vīrs vidējos gados un runāja ar īpatnēju provinces akcentu. Viņa kustības bija lēnas un nesteidzīgas, taču skats vērīgs.

—    Vai jums ir kāda nojausma, ko tas varētu nozīmēt, misis Benksa? — viņš jautāja. — Doktors Proktors jau jums pateica, kas ir ar mis Gilkristu? Analīze parādīja, ka tajās tortes drumslās ir afsēns.

—    Tātad kāds ir gribējis viņu noindēt?

—     Tā izskatās. No pašas mis Gilkristas mēs nekā nevaram saprast. Viņa visu laiku atkārto, ka tas nav iespējams — ka neviens nevarot būt to izdarījis. Bet kāds taču to izdarīja! Vai jūs nevarat ienest kādu skaidrību šai lietā?

Suzanna pakratīja galvu.

—     Es esmu vienkārši pārsteigta, — viņa teica. — Vai no pasta zīmoga neko nevar pateikt? Vai varbūt no rokraksta?

—     Jūs aizmirstat, ka ietinamais papīrs acīmredzot ir sadedzināts. Un nevar būt pilnīgi drošs, ka kastīte vispār pienāca pa pastu. Endrjūss — tas, kas pārvadā pastu, neatceras, ka viņš būtu šādu paciņu piegādājis. Viņš apkalpo daudzas mājas, un viņam grūti atminēties, bet fakts ir tāds, ka paciņa ir atnesta.

—    Bet kāda tad ir alternatīva?

—     Alternatīva ir tāda, ka kāds ir izmantojis ietinamo papīru, uz kura jau bija mis Gilkristas uzvārds, adrese un pasts zīmogs, un iestūmis paciņu caur pastkastītes atveri vai arī nolicis pie durvīm, lai radītu iespaidu, ka tā atsūtīta pa pastu.

Viņš bezkaislīgi piebilda: — Redziet, izmantot kāzu torti — tā ir ļoti laba doma. Vientuļām, pavecākām sievietēm ir īpaša attieksme pret kāzu tortēm — viņas jūtas priecīgas, ka kāds viņas atcerējies. Ja būtu konfekšu kaste vai kas tamlīdzīgs, tas varētu radīt aizdomas.

Suzanna domīgi sacīja: — Mis Gilkrisla izdomājās gan šā, gan tā, kas to varētu būt sūtījis, taču nekādas aizdomas viņai neradās, gluži otrādi — kā jūs sakāt, viņa bija priecīga un… jā, jutās glaimota.

Viņa piebilda: — Vai tur bija tik daudz indes, ka varētu… nomirt?

—     To ir grūti pateikt, pirms būs gatava kvantitatīvā analīze. Tas atkarīgs arī no tā, vai viņa apēda visu gabalu vai tikai daļu no tā. Mis Gilkristai liekas, ka viņa neesot apēdusi visu. Vai jūs neatceraties?

—      Nē… nē, es labi neatceros. Viņa man ari piedāvāja, bet es atteicos, un tad viņa apēda kādu gabalu un teica, ka tā esot ļoti garšīga kūka, bet es neatceros, vai viņa apēda visu vai ne.

—     Misis Bcnksa, es gribētu uziet augšā, ja jums nav nekas pretī.

—    Protams.

Viņa sekoja viņam uz mis Gilkristas istabu, pa ceļam atvainodamās: — Baidos, ka tā ir diezgan briesmīgā stāvoklī. Bet sakarā ar tantes bērēm man nebija laika to sakopt, un turklāt, kad doktors Proktors aizgāja, es domāju, ka labāk atstāt visu, kā ir.

—     Ļoti prātīgi no jūsu puses, misis Benksa. Ne jau katrs būtu rīkojies tik saprātīgi.

Viņš piegāja pie gultas un palika roku zem spilvena. Viņa sejā atplauka smaids.

—    Lūk, kur tā ir, — viņš teica.

Uz palaga gulēja tortes gabals — gan mazliet saplacināts.

—    Tas nu gan ir jocīgi, — Suzanna noteica.

—     Nebūt ne. Jūsu paaudze varbūt tā nedara. Jūs varbūt nepiešķirat tik lielu nozīmi tam, vai apprecēsities vai ne. Bet tas ir sens ticējums — noliec kāzu torti zem spilvena un tu redzēsi sapnī savu nākamo vīru.

—    Bet mis Gilkrista taču…

—     Viņa mums negribēja par to teikt, jo viņai likās, ka tas var izskatīties smieklīgi viņas vecumā. Bet es jau domāju, ka viņa varētu būt tā izdarījusi. — Viņa seja k|uva nopietna. — Un, ja nebūtu bijis šīs vecmeitas aušības, mis Gilkrista jau varbūt būtu mirusi.

—     Bet kam gan vajadzīga viņas nāve?

Viņš cieši ielūkojās Suzannai acīs, un viņa dīvaini domīgais skatiens lika Suzannai justies neomulīgi.

—    Jūs to nevarat iedomāties? — viņš jautāja.

—     Nē… protams ne.

—      Nu tad jau laikam mums to vajadzēs noskaidrot, — inspektors Mortons noteica.

12. NODALA

I

Divi pavecāki vīri sēdēja ļoti moderni mēbelētā istabā. Istabā nebija nekā apaļa — viss stūrains. Vienīgais izņēmums bija pats Erkils Puaro, kas sastāvēja no vieniem apaļumiem. Viņa vēders rādīja simpātisku izliekumu, viņa galva atgādināja olu un kuplās ūsas uzkrītoši skrullējās uz augšu.

Rokā viņš turēja glāzi un sūca kaut kādu dzērienu, domīgi lūkodamies uz misteru Gobi.

Misters Gobi bija mazs, vājš, sakumpis vīriņš. Viņa izskats nekad nebija uzkrītošs, bet tagad viņš bija kļuvis tik necils, ka likās, it kā viņa tur nemaz nebūtu. Uz Puaro viņš neskatījās — viņš nekad ne uz vienu neskatījās.

Radās iespaids, ka viņš velta savas piezīmes hromētajam režģim kamīna kreisajā stūrī.

Misters Gobi bija slavens ar to, ka prata ievākt informāciju. Ļoti maz cilvēku zināja par viņa spējām, un ļoti maz cilvēku izmantoja viņa pakalpojumus, bet tie, kas to tomēr darīja, parasti bija ārkārtīgi bagāti. Tādiem viņiem vajadzēja būt, jo misters Gobi bija ļoti dārgs. Viņa īpatnība bija tāda, ka viņš prata savākt informāciju ļoti ātri. Pietika tikai viņam uzsist knipi, un simtiem pacietīgu, zinātkāru, neatlaidīgu sieviešu un vīriešu, vecu un jaunu, ar dažādu sabiedrisko stāvokli tika nosūtīti ceļā, lai uzdotu jautājumus, izzondētu un atgrieztos atpakaļ ar atbildi.

Tagad misters Gobi praktiski jau bija aizgājis pelnītā atpūtā. Bet reizēm viņš «pakalpoja» kādam no saviem vecajiem klientiem. Un Erkils Puaro bija viens no tiem.

— Dabūju priekš jums visu, ko varēju, — misters Gobi paklusām čukstēja kamīna režģim. — Izsūtīju zēnus uz visām pusēm. Viņi jau dara, ko spēj — visi ļoti labi zēni, kaut ari vairs ne tādi, kā vecos laikos. Tagad jau tādus vairs neatrast. Negrib mācīties, tur tā vaina. Iedomājas, ka jau visu zina, kad pāris gadu pastrādājuši. Un viņi strādā uz laiku. Taisni jābrīnās, kā viņi skaita laiku.

Viņš nopūtās un pievērsa skatu elektrības kontaktam.

—     Pie visa vainīga valdība, — viņš teica kontaktam. — Un visi tie izglītības triki. Tie viņiem ieperina galvā visādas idejas. Viņi nāk un plāj vaļā, ko viņi domā. Kaut gan lielākā daļa no viņiem vispār nav spējīgi domāt. Viss, ko viņi zina, ir grāmatu gudrības. Mūsu darbā tam nav nekādas jēgas. Dabūt tikai atbildi — tas ir viss, kas vajadzīgs, un nekādas domāšanas!

Misters Gobi atgāzās krēslā un pamirkšķināja abažūram.

—      Nedrīkst, jau tā pulgot valdību. Nezinu, ko mēs iesāktu bez valdības! Ziniet, tagad jūs varat iet, kur vien gribat ar savu piezīmju bloknotu un zīmuli, vajag tikai pareizi saģērbties un runāt B.B.C. angļu valodā — un, lūdzu, varat uzdot cilvēkiem visintīmākos jautājumus par viņu ikdienas dzīvi un izprašņāt visu par viņu pagātni un ko viņi ēduši pusdienās 23. novembrī, jo tā bija aptaujas diena par vidusšķiras ienākumiem vai kas tamlīdzīgs (un uzrakstiet mazliet vairāk, lai viņiem pielabinātos!); vārdu sakot, prasiet viņiem visu, kas vien ienāk prātā, un deviņos gadījumos no desmit viņi jums pastāstīs visu, ko jūs gribat zināt, un, kaut arī desmitajā gadījumā viņi varbūt skatīsies uz jums baltām acīm, tomēr ne mirkli nešaubīsies, ka esat tas, par ko uzdodaties un ka valdība tiešām vēlas to noskaidrot, kāpēc — tas viņus neinteresē! Es jums teikšu, mesjē Puaro, — sacīja misters Gobi, joprojām uzrunādams abažūru, — tik labi kā tagad mums nekad nav gājis; daudz labāk nekā tēlojot elektriķi, kam jāuzņem skaitītājs vai jālabo telefona līnija, vai atkal, teiksim, uzdodoties par mūķenēm vai gaidām, vai skautiem, kas vāc parakstus, kaut gan arī to visu mēs vēl joprojām izmantojam. Jā, tas, ka valdība visur bāž savu degunu, ir mums īsta Dieva dāvana, tāpēc — lai dzīvo valdība!

Puaro klusēja. Misters Gobi ar gadiem bija kļuvis mazliet pļāpīgs, bet gan jau viņš nonāks pie lietas.

— Ahā, — misters Gobi beidzot teica un izvilka stipri apskrandušu piezīmju grāmatiņu. Viņš nolaizīja pirkstu un pāršķirstīja lapas. — Tā. Misters Džordžs Krosfīlds. Ņemsim viņu pirmo. Tikai fakti. Kā es pie tiem tiku, tas jūs diez vai interesēs. Jau labu laiku atrodas Kvicrstrītā. Galvenokārt zirgi un azarta spēles, sievietes viņu pārāk neaizrauj. Šad un tad dodas uz Franciju, arī Montekarlo. Daudz laiki» pavada kazino. Pārāk slīpēts, lai tur saņemtu naudu pret čekiem, taču viņam ir daudz vairāk naudas nekā pieļauj viņa ceļojumu izmaksas. Es tur pārāk neiedziļinājos, jo ne jau tas jūs interesē. Bet viņš nevairās apiet likumu ar līkumu un, būdams jurists, labi zina, kā to darīt. Ir iemesls domāt, ka viņš izmanto fondus, kas viņam uzticēti ieguldīšanai. Pēdējā laikā pārgalvīgi meties azartā — biržā un uz zirdziņiem! Bet viņam nav sajēgas un veiksmes nc tik. Pēdējos trīs mēnešus zaudējis ēstgribu. Nervozs, sliktā garastāvoklī un viegli aizkaitināms darbā, liet — kopš tēvoča nāves viss mainījies. Kā brokastu olas (ja tik tās mums būtu!) — spīd un staro!

Tagad konkrēti tas, par ko jūs prasījāt. Par Hērstparka sacīkstēm — gandrīz droši, ka viņš tur tajā dienā nav bijis. Parasti liek uz zirgiem pie viena no diviem bukmeikeriem. Tic viņu todien nav redzējuši. Iespējams, ka aizbraucis ar vilcienu no Padingtonas stacijas nezināmā virzienā. Taksists, kas bija braucis uz Padingtonu, viņu atpazina pēc fotogrāfijas. Taču es uz to pārāk nepaļautos. Viņš ir ļoti parasts tips, bez kādām īpašām pazīmēm. No nesējiem utt. Padingtonā neko neuzzinājām. Noteikti zināms, ka Čolsijas stacijā, kas atrodas vistuvāk Sv. Marijas Ličctai, nav ieradies. Maza stacija, svešinieks kristu acīs. Iespējams, izkāpis Rīdingā un pārsēdies autobusā. Autobusi tur pārpildīti, nāk bieži, un daži maršruti ir apmēram jūdzi no Sv. Marijas Ličctas, bet viens ieiet tieši ciematā. Ar to viņš nebūtu braucis, ja viņam bija kas padomā. Kopumā ņemot, slīpēts zellis. Sv. Marijas Ličctā nav redzēts, bet tas vēl neko neizsaka. Ciematu var apiet. Starp citu, bijis Oksfordas universitātes vadošā personāla sastāvā. Ja viņš tajā dienā devās uz to mājiņu, iespējams, ka nemaz neizskatījās kā Džordžs Krosfīlds. Es viņu paturēšu savā grāmatiņā, labi? Es gribētu pārspēlēt viņu melnā tirgus sakarā.

—    Labi, paturiet vien, — Erkils Puaro sacīja.

Misters Gobi atkal aplaizīja pirkstu un pāršķīra lapu.

—      Misters Maikls Šeins. Uz viņu tiek liktas lielas cerības kā uz labu aktieri. Viņš pats par sevi ir vēl augstākās domās nekā citi. Grib kļūt par zvaigzni, pie tam ātri. Mīl naudu un ērtu dzīvi. Patīk sievietēm. Visas no vina kā bez prāta. Viņš arī nav pret viņām vienaldzīgs, bet, ka saka, darbs pirmajā vietā. Sagājās ar Sorclu Deintoni, kas spēlēja galveno lomu pēdējā lugā, kur viņš piedalījās. Viņam bija tikai neliela lomiņa, bet lieli panākumi. Mis Deintones vīram viņš nepatīk. Sieva nekā nezina par viņu un mis Deintoni. Rādās, ka viņa vispār nekā daudz nezina. Nav nekāda lielā aktrise, bet smuka. Kā bez prāta no sava vīra. Nesen viņiem bijusi kaut kāda saķeršanās, bet izlīguši. Izlīguši pēc mistera Ričarda Abcrnctija nāves.

Misters Gobi uzsvēra pēdējo teikumu, pamādams ar galvu dīvāna spilvenam.

—      Misters Šeins apgalvo, ka tajā dienā viņam bijusi sarunāta tikšanās ar misteru Rozenheimu un misteru Oskaru Ljuisu — par teātra lietām. Bet nav ar viņiem saticies. Aizsūtījis telegrammu, ka nevarot tikt. īstenībā viņš devies uz «Emeraldo Car» firmu, kas izīrē mašīnas. Ap divpadsmitiem noīrējis mašīnu un aizbraucis. Atgriezies ap sešiem vakarā. Pēc spidometra iznāk, ka nobraucis apmēram tik jūdzes, cik ir līdz mūs interesējošai vietai. Bet no Sv. Marijas Ličetas apstiprinājumu nesaņēmām. Tajā dienā neviena sveša mašīna tur nav redzēta. Kaut gan ir daudz vietu kādu jūdzi vai divas no ciema, kur to varēja atstāt. Ir pat kāds pamests karjers pārsimt jardu no mājiņas. Trīs tirgus pilsētiņas nelielā attālumā no ciemata, kur arī var kādā sānu ieliņā nolikt mašīnu, un policija pat neievēros. Tātad, paturam misteru Šcinu?

—    Jā, noteikti.

—     Tagad misis Šeina. — Misters Gobi paberzēja degunu un sāka stāstīt kreisās piedurknes manšetei par misis Šeinu. — Saka, ka bijusi iepirkties. Vienkārši iepirkties… — Misters Gobi pacēla acis pret griestiem. — Sievietes, kas vienkārši iepērkas — vēja slotas, vairāk nekas. Tieši iepriekšējā dienā viņa bija uzzinājusi par mantojumu. Protams, ka viņu neviens vairs nespēja noturēt. Viņai ir pāris kredītkartes, taču viņa pārsniegusi kredītu, un viņi pieprasījuši samaksāt, tāpēc viņa neko vairāk nav pirkusi. Tas redzams pēc kartēm, ka viņa bijusi vienā vietā, otrā un trešajā, pielaikodama drēbes, apskatīdama dārglietas, apvaicādamās par cenām tam, šitam un atkal tam — un, protams, neko nenopirkdama! Jāsaka, ka viņai viegli tikt klāt. Man ir viena jaunkundze, kas kaut ko saprot no teātra, tā paņēma viņu uz āķa. Nostājas restorānā pie viņas galdiņa un saka: «Vai, mīļā, es neesmu jūs redzējusi kopš «Ceļa lejup». Jūs tur bijāt vienkārši brīnišķīga! Vai jūs pēdējā laikā esat satikusies ar Hjūbertu?" Tas bija režisors, un misis Šeina lajā lugā izgāzās, bet tas jau visu tikai atvieglo. Viņas tūlīt sāk pļāpāt par teātri, un mana meitene tik pamet vajadzīgos uzvārdus un tad saka: «Man liekas, es jūs manīju tur un tur un tur», pielikdama klāt dienu, un lielākā daļa sieviešu tad uzķeras un saka: «Ai nē, es biju…» Un klāj vaļā, kur šīs bijušas. Tikai ne misis Šeina. Skatās tukšām acīm un saka: «0, laikam gan». Nu, kā jums tas patīk? Ko lai mēs iesākam ar šo dāmu? — Misters Gobi bargi paskatījās uz radiatoru.

—     Neko, — Erkils Puaro izjusti noteica. — Vai tad man tā nav gadījies? Es nekad neaizmirsīšu lorda Edžvēra slepkavību. Mani — Erkilu Puaro — gandrīz pievārēja kāda tukšpaura vienkāršās viltībiņas. Tie vislielākie vientieši reizēm mēdz izdarīt neiedomājami primitīvus noziegumus un tad par tiem piemirst. Cerēsim, ka mūsu slepkavnieks — ja vien tāds atradīsies šai lietā — ir gudrs un nepieejams, un pilnīgi apmierināts ar sevi. Gan jau kaut kur pārcentīsics. Un galu galā… Labi, turpiniet.

Misters Gobi atkal pievērsās piezīmju grāmatiņai.

— Misters un misis Benksi, kas teica, ka esot visu dienu bijuši mājās. Viņa jau nu nebija vis! Devās uz garāžu, iekāpa mašīnā un aizbrauca tā ap vieniem. Nezināmā virzienā. Atgriezās ap pieciem. Cik jūdžu nobraukusi, nav iespējams pateikt, jo pēc tam braukājusi ar šo mašīnu katru dienu, un neviens jau netika pārbaudījis.

Attiecībā uz misteru Benksu mēs uzrakām kaut ko ļoti interesantu. Iesākumā pateiksim, ka mēs nezinām, ko viņš darīja tajā dienā. Darbā nebija. Atprasījies uz pāris dienām sakarā ar bērēm. Un kopš tā laika darbā nav rādījies, nemaz nebēdājot par firmu. Tā ir kāda laba, solīda aptieka. Viņi par Benksa kungu nav diez ko labās domās. Viņš diezgan bieži bijis dīvaini uzbudinātā stāvoklī.

Kā jau es.teicu, mēs nezinām, ko viņš darīja dienā, kad nogalināja misis L. Sievai līdzi viņš neaizbrauca. Iespējams, ka viņš visu dienu palika dzīvoklī. Tur nav šveicara, un tādēļ neviens nezina, vai īrnieki ir mājās vai izgājuši. Taču viņa pagātne ir interesanta. Apmēram pirms četriem mēnešiem — tieši pirms tam, kad viņš satika savu nākamo sievu, — viņš ir bijis psihiatriskajā slimnīcā. Ar nervu sabrukumu. Šķiet, kaut kāda kļūda ar zāļu izsniegšanu. (Toreiz viņš strādāja firmā «Mayfair».) Tā sieviete izdzīvoja, firma atvainojās, un lieta netika ierosināta. Galu galā, katram var gadīties kļūme, un kārtīgs cilvēks apžēlosies par nabaga puisi, kam tā misējies — protams, ja sekas nav neatgriezeniskas. Firma viņu no darba neatlaida, bet viņš aizgāja pats — esot beigti nervi. Bet vēlāk, šķiet, viņam uznākuši melnie, un viņš teicis ārstam, ka viņu mocot sirdsapziņa — viņš to esot izdarījis tīšām, jo tā sieviete pret viņu valdonīgi un rupji izturējusies, ienākusi aptiekā un sūdzējusies, ka zāles slikti pagatavotas, viņš to ņēmis ļaunā un tīšuprāt pielicis zālēm klāt gandrīz nāvējošu devu kaut kāda medikamenta. Viņš teicis: «Viņu vajadzēja sodīt par to, ka viņa ar mani tā runāja!» Tad atkal apraudājies un teicis, ka tik ļauniem cilvēkiem kā viņš nav vietas zemes virsū un tamlīdzīgi. Mediķiem ir speciāls termins šādas parādības apzīmēšanai — vainas komplekss vai kas tāds, bet es neticu, ka las bija tīšām, drīzāk vienkārša nolaidība, bet viņš gribēja, lai tas izskatās nozīmīgi un draudīgi.

—    Ca se peut,[6] — erkils Puaro noteica.

—     Kā lūdzu? Šā vai tā, viņu ielika tai sanatorijā, ārstēja un izrakstīja no turienes kā izārstētu, un tad viņš satika mis Abernctiju — tā viņu toreiz sauca. Un viņš dabūja darbu lajā kārtīgajā, lai arī diezgan mazajā aptieciņā. Stāstījis viņiem, ka pusotra gada bijis ārpus Anglijas, un iedevis atsauksmes no kādas aptiekas Istburnā. īpašu pretenziju viņiem nav, tikai kāds kolēģis esot izteicies, ka viņš esot savāda rakstura un ar dīvainām manierēm. Reiz kāds klients esot pajokojis: «Jūs varētu uztaisīt manai sievai kādu indi, ha ha!» Bcnkss mierīgi atbildējis: «Es varētu… Tas maksās divsimt mārciņu». Vīrietis esot juties neērti un palaidis smiekliņu. Tas viss varēja būt tikai joks, bet Bcnkss neizskatās pēc tāda, kas joko.

—        Mon ami,[7] — erkils Puaro tcica. — Tas patiešām ir pārsteidzoši, kā jūs savācat visu šo informāciju! Tā taču ir medicīniskas dabas un lielākoties slepena!

Mistera Gobi acis apmeta loku ap istabu, un viņš nomurmināja, pievērsis gaidošu skatienu durvīm, ka esot jau visādi ceļi…

—      Tagad mēs nonākam pie provinces. Misters un misis Abernetiji. Dzīvo ļoti jaukā vietiņā, bet tā prasa labu naudiņu. Izskatās, ka viņi ir ļoti spiedīgos apstākļos. Ļoti spiedīgos. Nodokļi un neveiksmīgi ieguldījumi. Misteru Abernctiju iepriecina sliktais veselības stāvoklis, un uzsvars te jāliek uz vārdu «iepriecina». Nemitīgi sūdzas un liek visiem skraidīt apkārt un mūžīgi kaut ko atnest un aiznest. Par apetīti nežēlojas un fiziski šķiet tīri stiprs, ja vien sadomā izkustēties. Pēc tam kad izpalīdze aiziet, mājā vairs neviena nav, un neviens nedrīkst ieiet mistera Abcrnetija istabā, ja viņš nav pazvanījis. Nākošajā dienā pēc bērēm viņš bijis ļoti sliktā garastāvoklī. Uzbrēcis misis Džonsai. Brokastīs ieēdis tikai mazdrusciņ un teicis, ka pusdienas neēdīšot — esot ļoti slikti gulējis. Sacījis, ka tās vakariņas, ko viņa atstājusi, esot bijušas nebaudāmas un sarunājis vēl visu ko. No 9.30 tajā rītā līdz nākamajam rītam palicis viens pats mājās, un neviens nav viņu redzējis.

—    Un misis Abcrnctija?

—     Viņa izbraukusi no Endcrbijas ar mašīnu tajā laikā, kad jūs teicāt, Kājām ieradusies kādā nelielā darbnīcā vietā, ko sauc par Katstounu, un paskaidrojusi, ka viņas mašīna apstājusies uz ccļa. Mehāniķis aizvedis viņu līdz turienei, apskatījis mašīnu un teicis, ka tur esot daudz darba — diez vai varēšot pabeigt tajā dienā. Kundze dikti errojusies, bet aizgājusi uz kādu mazu viesnīciņu un sarunājusi tur pārlaist nakti, un palūgusi dažas sviestmaizes, jo gribot apskatīt apkārtni — tas bijis tīreļa malā. Atgriezusies vakarā ļoti vēlu. Mans informators teica, ka neesot jau nekāds brīnums — viesnīciņa neesot no tīrajām.

—    Un kā saskan laiki?

—     Sviestmaizes viņa paņēmusi vienpadsmitos. Ja viņa aizgāja līdz galvenajam ceļam — vienu jūdzi, tad varēja ar kādu garāmbraucošu mašīnu tikt līdz Volkastcrai un tālāk ar ekspresi līdz Rictumrīdingai. Es te nepakavēšos pie detaļām par autobusiem un tā tālāk. Bet to varēja izdarīt, ja pieļaujam, ka… ē… uzbrukums notika vēlu pēcpusdienā.

—      Es tā saprotu, ka ārsts pieļāva uzbrukuma laiku vēlākais 4.30.

—       Redziet, — misters Gobi teica, — es gribētu aizrādīt, ka tas šķiet diezgan neiespējami. Viņa liekas ļoti jauka kundze, visi par viņu labi atsaucas. Viņa ir uzticīga savam vīram, rūpējas par viņu kā par bērnu.

—    Jā, jā — mātes komplekss.

—      Viņa ir stipra un dūšīga, pati skalda malku un stiepj iekšā smagus grozus ar pagalēm. Kaut ko saprot arī no mašīnas.

—    Tieši par to es gribēju jautāt. Kas tad īsti bija ar to noticis?

—    Jūs gribat zināt visu sīkumos, mesjē Puaro?

—    Nē, Dievs pasarg. Es no tā visa neko nesaprotu.

—      Kļūmi bija grūti atklāt. Tāpat salabot. To varēja arī izdarīt ļaunprātīgi kāds, kas kaut ko saprot no mašīnām.

—    C'est magnifique![8] — puaro rūgti iesaucās. — Viss tik ērti, viss tik iespējami. Bon dieu,[9] vai tad mēs tiešām nevaram izslēgt nevienu? Un Leo Abernetija kundze?

—     Viņa arī ir ļoti jauka sieviete. Nelaiķim misteram Abernetijam viņa ļoti patika. Viņa atbrauca uz turieni apmēram divas nedēļas pirms viņa nāves.

—    Pēc tam kad viņš bija apmeklējis māsu Sv. Marijas Ličetā?

—       Nē, tieši pirms tam. Viņas ienākums ir krietni sarucis kopš kara sākuma. Viņa atteicās no mājas un pārvācās uz nelielu dzīvoklīti Londonā. Viņai Kiprā ir villa, un vairākus mēnešus gadā viņa pavada tur. Viņai ir jauns māsasdēls, kam viņa palīdz izglītoties, un laiku pa laikam viņa pabalsta pāris jaunus māksliniekus.

—     Svētās Helēnas nevainojamā dzīve, — pievēris acis, Puaro noteica. — Un viņa tajā dienā nekādi nevarēja atstāt māju, lai kalpotāji to nepamanītu? Sakiet, ka tā tas ir, es jūs ļoti lūdzu!

Misters Gobi kā atvainodamies apstādināja savu skatienu pie Puaro lakādas kurpes — tuvākā priekšmeta, kas viņam iekrita acīs, un nomurmināja:

—     Baidos, ka nevarēšu to pateikt, mesjē Puaro. Misis Abernetija bija aizbraukusi uz Londonu pēc drēbēm un vēl kādām personīgajām lietām, jo bija apsolījusi misteram

Entvislam, ka uzkavēsies Enderbijā un parūpēsies saimniecību.

— Il ne manquait ca'.[10] — Puaro pikti noteica.

13. NODALA

I

Kad Erkilam Puaro ienesa Berkšīras grāfistes policijas departamenta inspektora Mortona vizītkarti, viņš pacēla uzacis.

—     Ved viņu iekšā, Zorž, ved iekšā. Un atnes… kam dod priekšroku policijā?

—    Es ieteiktu alu, ser.

—     Cik šausmīgi! īsti britu garā. Nu labi, tad atnes

alu.

Inspektors Mortons tūlīt ķērās pie lietas.

—     Man bija darīšanas Londonā, — viņš teica. — Un es dabūju jūsu adresi, mesjē Puaro. Es biju ieinteresēts būt klāt ceturtdienas nopratināšanā.

—    Nu, un jums tas izdevās?

—    Jā. Es biju pārsteigts un, kā jau teicu, ieinteresēts. Jūs jau mani neatceraties, bet es jūs ļoti labi atceros. Tajā Pcngburna lietā.

—    A, jums ar to bija kāds sakars?

—     Tikai ļoti nedaudz. Tas gan bija ļoti sen, bet es neesmu jūs aizmirsis.

—    Un ceturtdien jūs mani tūliņ pazināt?

—      Tas jau nebija grūti, ser. — Inspektors Mortons viegli pasmaidīja. — Jūsu izskats ir… diezgan neparasts.

Viņa acis pakavējās pie lieliski pašūtā uzvalka un tad apstājās pie uzskrullētajām ūsām.

—     Provincē jūsu ārējais izskats piesaista uzmanību, — viņš sacīja.

—      Var jau būt, var jau būt, — Puaro apmierināti noteica.

—     Mani interesēja, kāpēc jūs tur esat ieradies. Tāda veida noziegumi — laupīšanas, vardarbība — jūs parasti nesaista.

—    Vai tad tas bija parasts vardarbīgs noziegums?

—    Jā, es arī gribētu to zināt.

—    Tas jūs interesē jau no paša sākuma, vai ne?

—     Jā, mesjē Puaro. Ir viena otra neparasta detaļa. Visu laiku mēs strādājām pie parastās procedūras. Izsaucām pāris cilvēku uz nopratināšanu, bet visi varēja paskaidrot, kur tajā pēcpusdienā atradušies. Tas noteikti nebija tā sauktais «parastais» noziegums, par to es esmu pārliecināts, mesjē Puaro. Policijas prefekts arī tam piekrīt. Kāds ir vēlējies, lai tas izskatās tieši tā. Tā varētu būt arī mis Gilkrista, tikai viņai it kā nav nekādu motīvu, un ari no emocionālā viedokļa nav nekāda pamata: misis Lanskenē gan varbūt bija nedaudz ar novirzēm jeb, kā mēdz teikt, «vientiesīga», bet tās bija saimnieces un dienestmeitas attiecības, bez kvēlas sievišķīgas draudzības. Tādu mis Gilkristu var sastapt dučiem, un parasti viņas nav no slcpkavotāju sugas.

Viņš uz brīdi apklusa.

—     Izskatās, ka mums vajadzēs meklēt tālākos laukos. Es atnācu pajautāt, vai jūs mums varētu palīdzēt. Kaut kas taču ir atvedis jūs uz šejieni, mesjē Puaro.

—     Jā, nenoliedzami. Lieliska Deimlera mašīna. Bet ne jau tikai tā.

—    Jums ir kāda… informācija?

—     Ne jau parastajā šī vārda izpratnē. Nekā tāda, ko varētu izmantot kā liecību.

—     Bet ir kaut kas, ko varētu izmantot kā… ceļa rādītāju?

—    Jā.

—    Redziet, mesjē Puaro, ir noticis vēl šis tas.

Viņš sīki izstāstīja par saindēto kāzu tortes gabalu.

Puaro dziļi ievilka elpu.

—     Atjautīgi… jā, ļoti atjautīgi. Es taču brīdināju misteru Entvislu, lai parūpējas par mis Gilkristas drošību. Es visu laiku baidījos, ka ar viņu varētu kas notikt. Bet, jāatzīstas, par indi es nebiju iedomājies. Es drīzāk pieļāvu kaut ko līdzīgu uzbrukumam ar cirvi un uzskatīju, ka viņai nebūtu ieteicams staigāt vienai pašai tumsā pa tukšām ieliņām.

—      Bet kāpēc jūs domājāt, ka viņai varētu uzbrukt? Man šķiet, mesjē Puaro, jums vajadzētu man to pateikt.

Puaro lēni pamāja ar galvu.

—     Jā, es jums to pateikšu. Misters Entvisls jums to neteiks, jo viņš ir advokāts, un advokātiem nepatīk runāt par pieņēmumiem vai secinājumiem, ko var izdarīt no mirušu sieviešu rakstura īpašībām vai dažiem bezatbildīgi izteiktiem vārdiem. Bet viņam nebūs nekas pretī, ja es jums to pateikšu, gluži otrādi — viņš jutīsies atvieglots. Viņš negrib izskatīties pēc muļķa, kas piešķir nozīmi visādām fantāzijām, bet viņš noteikti grib, lai jūs zinātu, kādi varētu — tikai varētu — būt fakti.

Puaro apklusa, jo istabā ienāca Zoržs ar lielu glāzialus.

—     Nedaudz atspirdzinoša dzēriena, inspektor. Nē, nē, es jūs lūdzu.

—    Jūs man nepievienosieties?

—      Es nedzeru alu. Es iedzeršu glāzi sirop de cas- sis* — esmu ievērojis, ka angļiem tas diez ko negaršo.

Inspektors Mortons pateicīgi lūkojās uz savu alus glāzi.

Puaro, iedzerdams pa malciņam tumšsarkanā šķidruma,

sacīja:

—     Tas viss sākās bērēs. Vai, precīzāk izsakoties, pēc bērēm.

Ņemdams palīgā žestus, viņš detalizēti izstāstīja visu, ko bija uzzinājis no mistera Entvisla, nevairīdamies no izpušķojumiem, ko rosināja viņa valodīgā daba. Gandrīz vai radās sajūta, ka Erkils Puaro pats tur bijis klāt.

Inspektors Mortons bija apveltīts ar spožu prātu, un viņš lūlīt uztvēra būtiskāko.

—    Tātad misters Abcrnetijs varētu būt noindēts?

—    Tas ir iespējams.

—      Un līķis ir kremēts un neko vairs nav iespējams noskaidrot?

—    Tieši tā.

Inspektors Mortons iegrima domās.

—      Interesanti. Taču tur nav nekā priekš mums. Tas ir, nav jēgas izmeklēt Ričarda Abernetija nāves apstākļus. Tā būtu lieka laika tērēšana.

—    Jā.

—       Bet tur bija cilvēki — cilvēki, kas dzirdēja, ko teica Kora Lanskenē, un kas varēja iedomāties, ka viņa to varētu atkārtot, pastāstot kaut ko vairāk.

—      Protams, viņa to būtu darījusi. Kā jūs, inspektor, sakāt, tur bija cilvēki. Un tagad jūs saprotat, kāpēc es biju klāt nopratināšanā, kāpēc cs vispār esmu ieinteresēts šajā lietā — tāpēc, ka tieši cilvēki ir tie, par kuriem es interesējos.

—    Tad jau mis Gilkristas dzīvība…

—       Visu laiku ir bijusi briesmās. Ričards Abcrnetijs bija viesojies pie Koras, runājis ar viņu. Iespējams, ka viņš bija pieminējis to vārdu. Vienīgā persona, kas kaut ko varēja būt dzirdējusi, ir mis Gilkrista. Kad Kora ir apklusināta, slepkavu joprojām māc bailes. Vai tā otra sieviete kaut ko zina? Protams, ja slepkava būtu gudrs, viņš liktos mierā, taču slepkavas, inspektor, reti kad ir gudri. Mums par laimi. Viņi nokaujas ar domām, jūtas nedroši, grib vēlreiz visu pārbaudīt, nodrošināties pret jebkādām nejaušībām. Viņi tīksminās ar savu gudrību. Un beigās, kā jūs sakāt, viņi paceļ galvu no krūmiem.

Inspektors Mortons pasmaidīja.

Puaro turpināja:

—       Jau šis mēģinājums apklusināt mis Gilkristu ir kļūda. Jo tagad jau ir divi gadījumi, kurus jūs izmeklējat. Un uz kāzu tortes kartiņas ir rokraksts. Žēl, ka ietinamais papīrs sadedzināts.

—     Jā, tad vismaz varētu uzzināt, vai torte pienākusi pa pastu vai ne.

—    Jums ir aizdomas, ka tā varētu nebūt pienākusi pa pastu?

—     Vienīgi pastnieka liecība: viņš nav īsti pārliecināts. Protams, ja paciņa būtu gājusi caur ciema pasta nodalu, pasta darbiniece to noteikti būtu pamanījusi, bet tagad pastu pieved ar furgonu no Mārkitkeinas, un pastniekam sanāk apkalpot ļoti daudz māju. Viņš domā, ka uz to mājiņu nogādājis tikai vēstules, bet īsti drošs viņš nav. Taisnību sakot, viņam ir problēmas mīlas lietās, un viņš nav spējīgs domāt ne par ko citu. Es pārbaudīju viņa atmiņu, un viņam nevar uzticēties nevienā lietā. Ja viņš to paciņu ir piegādājis, tad šķiet dīvaini, ka to neviens neievēroja līdz brīdim, kamēr šis… kā viņu tur sauca… Gatrijs…

—    A, misters Gatrijs.

Inspektors Mortons pasmaidīja.

—     Jā, mesjē Puaro. Mēs arī viņu pārbaudām. Galu galā, būtu taču tik vienkārši ierasties mājiņā kā senam misis Lanskenē draugam. Misis Benksa nezināja, vai viņš tiešām bijis viņas draugs vai ne. Ziniet, viņš varēja tur to paciņu nomest, lai izskatītos, it kā tā pienākusi pa pastu. Ar lampas kvēpiem var tīri labi imitēt zīmogu uz pastmarkas.

Viņš padomāja un piebilda:

—    Bet ir jau vēl citas iespējas.

Puaro piekrītoši pamāja.

—    Jūs domājat…?

—      Arī Džordžs Krosfīlds tur parādījās — nākamajā dienā. Gribējis tikt uz bērēm, bet pa ce|am sabojājusies mašīna. Jūs kaut ko par viņu zināt, mesjē Puaro?

—    Mazliet. Bet ne tik daudz, cik gribētu.

—     Ak tā? Redzat, krietns bariņš cilvēku, kas ieinteresēti nelaiķa mistera Abernetija testamentā, vai ne? Taču es ceru, ka tāpēc jau mēs neturēsim viņus visus aizdomās.

—    Esmu savācis nelielu informāciju. Tā ir jūsu rīcībā. Protams, ka es neesmu pilnvarots uzdot šiem cilvēkiem jautājumus. Taisnību sakot, tas nebūtu gudri no manas puses.

—     Es pats pamazītiņām virzīšos uz priekšu. Jūs jau negribat iztramdīt to putniņu par agru. Bet, kad jūs viņu iztrūcināsiet, tad uzreiz tā labi pamatīgi.

—     Jā, tā ir ļoti veselīga metode. Tātad jūs, mans draugs, darīsiet savu ierasto darbu — ar visu to mašinēriju, kas ir jūsu rīcībā. Tas iet lēni, bet ir diezgan droši. Bet es…

—    Jā, mesjē Puaro?

—    Es došos uz ziemejiem. Kā jau es jums teicu, mani interesē cilvēki Jā, neliela camou/lage[11] — un es dodos uz zieme|iem.

—     Esmu nodomājis, — Erkils Puaro piebilda, — nopirkt lauku savrupmāju ārzemju bēgļu vajadzībām. Es pārstāvu A.N.B.P.O.C.

—    Un kas ir A.N.B.P.O.C.?

—     Apvienoto Nāciju Bēgļu Palīdzības Organizācijas Centrs. Izklausās labi, vai ne?

Inspektors Mortons pasmaidīja.

14. NODALA

I

Erkils Puaro sacīja Džcnetai, kas bija savilkusi drūmu seju: — Ļoti pateicos. Tas bija ļoti laipni no jūsu puses.

Dženeta, vēl joprojām skābu ģīmi, izgāja no istabas. Šie ārzemnieki! Un tie jautājumi, ko viņi uzdeva! Viņu nekaunība. Labi, lai būtu — viņš interesējoties par dažādām sirdskaitēm, piemēram, tādām, no kuras nomira misters Abernetijs. Tiesa kas tiesa, kungs bija nomiris ļoti pēkšņi, arī ārsts bija pārsteigts. Bet kāda tur daļa visādiem ārzemju dakteriem — nākt un visu izošņāt?

Leo kundzei jau viegli pateikt: «Lūdzu atbildiet uz mesjē Pontarljē jautājumiem. Viņam ir iemesls tos uzdot».

Jautājumi. Mūžīgi kaut kādi jautājumi. Reizēm veseli palagi jāaizpilda. Kāda gan daļa valdībai vai kādam citam gar cilvēku personīgo dzīvi? Tai iedzīvotāju skaitīšanā pat — viņiem vajagot zināt vecumu. Tīrā nekaunība, un viņa tiem nebija atbildējusi! Nošņāpusi piecus gadus! Un kāpēc ne? Ja viņa tiešām justos piecdesmit četrus gadus veca, tad tā arī būtu pateikusi!

Mesjē Pontarljē vismaz nebija prasījis, cik viņai gadu. Vismaz kaut ko viņš saprata no pieklājības. Tikai jautājumi par zālēm, ko kungs lietojis, un kur tās uzglabājis, un varbūt varējis iedzert pārāk daudz, ja slikti juties vai piemirsis, ka tās jau iedzēris. It kā viņa varētu atcerēties visas tās blēņas — galu galā kungs pats zināja, ko dara! Un tad vēl prasīja, vai kādas no tām zālēm glabājoties mājās. Protams, ka visas sen jau aizmestas. Sirdskaite… un vēl kaut kādu garu vārdu viņš bija minējis. Vienmēr tie ārsti izgudroja kaut ko jaunu. Re, vecajam Rodžersam esot disks vai kas tur tāds mugurkaulā — kad viņam ir visparastākais lumbago! Viņas tēvs bija strādājis par dārznieku, un viņam ari bija lumbago! Un tādus sauc par ārstiem!

Viltus mediķis nopūtās un devās lejā meklēt Lanskomu. No Dženetas viņš neko daudz nebija izdibinājis, bet tas jau ari bija sagaidāms. Viņš vienīgi bija gribējis pārbaudīt, vai tā informācija, ko sniedza Dženeta, sakrīt ar informāciju, ko viņš bija dabūjis no Helēnas Abernetijas, kaut gan būtībā avots bija tas pats — Dženeta. Tikai Leo kundzei viņa bija uzticējusies ar daudz lielāku pretimnākšanu, jo uzskatīja, ka Leo kundzei ir visas tiesības uzdot viņai jautājumus. Un īstenībā jau viņa ļoti labprāt pakavējās atmiņās par kunga dzīves pēdējām nedēļām: slimības un nāve bija viņas iemīļotie temati.

Jā, Puaro nodomāja, viņš mierīgi būtu varējis paļauties uz informāciju, ko bija ieguvis no Helēnas. Īstenībā tā jau viņš arī darīja. Vienīgi viņa daba un ilggadīgā pieredze neļāva uzticēties nevienam, kamēr viņš pats nebija visu pārbaudījis.

Lai nu kā, informācija bija ļoti virspusēja un neapmierinoša. Būtība bija tā, ka Ričardam Abernetijam parakstītas vitamīnu eļļas kapsulas. Tās stāvējušas lielā pudelē, kas bijusi gandrīz tukša tad, kad viņš nomira. Katrs, kas gribēja, varēja apstrādāt vienu vai vairākas kapsulas ar šļirci un nolikt pudeli atpakaļ vietā, tā ka nāvējošo devu varēja iedzert tad, kad viņš jau būtu aizbraucis. Vai ari kāds varēja ielavīties mājā dienu pirms Ričarda Abernetija nāves un izdarīt ar kapsulu visu, ko vajag; vai arī — kas vēl ticamāk — mazajā pudelītē uz naktsgaldiņa miega tablešu vietā ielikt kaut ko citu. Vai vēl vienkāršāk — piejaukt kaut ko ēdienam vai dzērienam.

Erkils Puaro bija uztaisījis dažus eksperimentus. Parādes durvis bija slēgtas, bet sānu durvis, kc'rs veda uz dārzu, bija vaļā līdz pat vakaram. Apmēram ceturksni pāri vieniem, kad dārznieki bija aizgājuši pusdienās un pārējie atradās ēdamistabā, Puaro bija iegājis dārzā, piegājis pie sānu durvīm un uzkāpis pa kāpnēm uz Ričarda Abernetija guļamistabu, un neviens viņu nebija pamanījis. Citā eksperimentā viņš bija iegājis pa veļas žāvējamās telpas durvīm un ielavījies pieliekamajā. Varēja sadzirdēt balsis no virtuves gaiteņa galā, bet redzējis viņu neviens netika.

Jā, izdarāms tas bija. Bet vai to tiešām kāds bija darījis? Nekādu pierādījumu nebija. Viņš jau gan arī tos nemaz nemeklēja, tikai gribēja pārliecināties par iespējām. Ričarda Abernetija slepkavība bija tikai hipotēze. Lūk, Koras Lanskcnē slepkavībai gan bija vajadzīgas liecības. īstenībā viņš gribēja papētīt cilvēkus, kas toreiz bija piedalījušies bērēs, un izdarīt par viņiem pats savus secinājumus. Plāns jau viņam bija, bet vispirms viņš gribēja pārmīt pāris vārdu ar veco Lanskomu.

Lanskoms bija pieklājīgs, taču atturīgs. Gan ne tik ērcīga kā Dženeta, taču uzskatīja šo iznireli ārzemnieku par materializētu Uzrakstu Uz Sienas. Lūk, Pie Kā Mēs Nonāksim!

Viņš nolika ādas gabaliņu, ar kuru bija pulējis georgiešu tējkannu, un iztaisnoja muguru.

—    Jā, ser? — viņš pieklājīgi jautāja.

Puaro piesardzīgi apsēdās uz trauku telpas soliņa.

—      Misis Abernetija man stāstīja, ka jūs esot cerējis apmesties namiņā pie ziemeļu vārtiem, kad aiziesiet pensijā?

—     Tā ir, ser. Tagad jau, protams, viss ir mainījies. Kad pārdos īpašumu…

Puaro veikli viņu pārtrauca:

—     Vēl jau viss ir iespējams. Ir taču mājiņas dārzniekiem. Viesiem un viņu apkalpotājiem tas namiņš nav vajadzīgs. Varbūt, ka to visu varētu sarunāt.

—     Paldies, ser, par ierosinājumu. Bet es domāju, ka diez vai… Lielākā daļa no… viesiem būs ārzemnieki, vai ne?

—     Jā, tie būs ārzemnieki. Starp tiem, kas atbēga no Eiropas uz šejieni, ir tādi, kas ir veci un nespēcīgi. Saprotiet, viņiem nav iespēju atgriezties atpakaļ, jo viņu radinieki ir gājuši bojā. Bet šeit viņi nav spējīgi nopelnīt sev iztiku. Tādēļ organizācija, kuru es šeit pārstāvu, vāc līdzekļus, lai ierīkotu viņiem lauku mājas. Šī māja man liekas izcili piemērota. Jautājums jau ir praktiski nokārtots.

Lanskoms nopūlās.

—       Jūs jau saprotat, ser, ka man ir ļoti skumji apzināties, ka tā vairs nebūs privāta dzīvojamā māja. Bet es jau redzu, kas visapkārt notiek. Neviens no ģimenes nevarētu atļauties te dzīvot, un man liekas, ka jaunie nemaz to negribētu. Mūsdienās ir grūti dabūt palīdzību pie mājas, un pat ja atrodas cilvēki, tie ir dārgi un viņu darbs nav apmierinošs. Laikam jau šīs skaistās savrupmājas ir savu nokalpojušas. — Lanskoms atkal nopūtās. — Ja jau tai jābūt kādai… kādai iestādei, es priecāšos, ja tā būs tāda, kā jūs sakāt. Mums šajā zemē liktenis gāja secen, pateicoties mūsu Jūras Kara flotei un Gaisa Kara spēkiem, un mūsu drošsirdīgajiem vīriem. Mums ir palaimējies, ka dzīvojam uz salas. Ja Hitlers te būtu izcēlies, mēs visi būtu cēlušies kājās un ātri vien tikuši ar viņu galā. Mana redze gan ir pārāk vāja priekš šaušanas, bet es būtu varējis iet ar dakšām, ser, un to es arī būtu darījis. Mēs vienmēr esam uzņēmuši šajā zemē grūtdieņus, ser, un mēs ar to lepojamies. Un mēs turpināsim palīdzēt nelaimju piemeklētajiem.

—      Paldies, Lanskom, — Puaro klusi teica. — Jūsu kunga nāve laikam bija jums liels trieciens.

—    Jā, ser. Esmu kalpojis pie viņa, kopš viņš bija pavisam jauns. Man ir ļoti paveicies dzīvē, ser. Neviens nebūtu varējis vēlēties labāku kungu.

—     Man bija saruna ar draugu un… ē… kolēģi, doktoru Larabiju. Mēs domājam, vai tik jūsu kungam nav bijuši kādi neparedzēti uztraukumi… kāda nepatīkama saruna… dienu pirms tam, kad viņš nomira?

—    Nedomāju vis, ser. Es neko tādu nevaru atcerēties.

—    Un neviens viņu tajā dienā neapciemoja?

—     Bija ieradies vikārs uz tēju. Un vēl dažas mūķenes vāca parakstus… jā, un pa virtuves durvīm bija ienācis kāds jauns cilvēks un piedāvāja Mārdžorijai sukas un kastroļu tīrāmos. Briesmīgi uzbāzīgs. Bet vairāk neviena nebija.

Lanskoma sejā parādījās satraukums. Puaro vairāk neuzstāja. Lanskoms jau bija izkratījis sirdi misteram Entvislam. Ar Erkilu Puaro viņš tāpat nebūs tik atklāts.

Toties pie Mārdžorijas Puaro tūlīt guva panākumus. Viņai nepiemita «laba kalpotāja» paradumi. Mārdžorija bija priekšzīmīga pavāre, un ceļš uz viņas sirdi gāja caur viņas pavārmākslu. Puaro bija iegriezies pie viņas virtuvē un ar lietpratēja izskatu paslavējis dažus ēdienus, un Mārdžorija, juzdama, ka te ir kāds, kas kaut ko saprot, bija viņu tūlīt uzņēmusi kā radniecīgu dvēseli. Tagad viņam vairs nesagādāja nekādas grūtības uzzināt, ko tieši Ričards Abernetijs ēdis tajā vakarā pirms nāves. Mārdžorija aplūkoja šo lietu no šāda viedokļa: «Misters Abernetijs nomira tajā vakarā, kad es pagatavoju šokolādes suflē. Es tam biju ietaupījusi sešas olas. Piena fermas strādnieks ir mans draugs. Viņš bija sadabūjis arī nedaudz krējuma. Labāk neprasiet, kā. Misteram Abernetijam ļoti garšoja, jā, patiešām». Arī pārējā maltīte tika sīki aprakstīta. Kas bija palicis neapēsts ēdamistabā, ticis notiesāts virtuvē. Lai arī cik pretimnākoša bija Mārdžorija, neko īpašu no viņas Puaro neuzzināja.

Paņēmis mēteli un pāris šalles un šādi nodrošinājies pret auksto ziemeļu gaisu, Puaro izgāja uz terases un pievienojās Helēnai Abernetijai, kas grieza dažas vēlīnas rozes.

—    Vai jūs uzzinājāt kaut ko jaunu?

—    Neko. Bet es jau arī ne uz ko nebiju cerējis.

—     Es zinu. Tiklīdz misters Entvisls pateica man, ka jūs brauksiet šurp, es visu laiku meklēju kaut kādus pierādījumus, bet veltīgi.

Pēc brīža viņa ar cerībām balsī iejautājās:

—    Varbūt tas viss tomēr ir fantāzija?

—    Ka kādam uzbrūk ar cirvi?

—    Es jau nedomāju Koru.

—     Taču es pašlaik domāju tieši par Koru. Kāpēc kādam bija nepieciešams viņu nogalināt? Misters Entvisls man teica, ka tajā brīdī, kad viņa nošāvusi to buku, jūs esot jutusi, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Vai tā bija?

—    Nu, jā… bet es nezinu…

Puaro bija aizrāvies: — Kas bija ne tā, kā vajag? Kaut kas negaidīts? Pārsteidzošs? Vai arī… kā lai to pasaka… neērts? Draudīgs?

—    0 nē, draudīgs ne. Vienkārši kaut kas nebija… ak, es nezinu. Es nevaru atcerēties, un tas nelikās svarīgi.

—     Bet kāpēc jūs nevarat atcerēties — vai tāpēc, ka kaut kas svarīgāks aizņēma jūsu prātu?

—    Jā… jā… man liekas, jums taisnība. Šķiet, tā bija slepkavības pieminēšana. Tas pārmāca visu pārējo.

—       Varbūt tā bija kāda cilvēka reakcija uz vārdu «slepkavība»?

—     Var jau būt… Bet es neatceros, ka būtu uz kādu īpaši skatījusies. Mēs visi skatījāmies uz Koru.

—     Varbūt tas bija kaut kas, ko jūs dzirdējāt — varbūt kaut kas nokrita… saplīsa…?

Helēna sarauca pieri, mēģinādama atcerēties.

—    Nē… Nedomāju vis.

—     Nu nekas, gan jau tas kādu dienu atnāks atpakaļ atmiņā. Un varbūt, ka tam nebūs nekādas nozīmes. Tagad pastāstiet man, kundze, par tiem, kas vislabāk pazina Koru no todien klātesošajiem.

Helēna apdomāja.

—      Laikam jau Lanskoms. Viņš viņu atceras vēl kā bērnu. Kalpone Dženeta ieradās, kad Kora jau bija apprecējusies un aizbraukusi no šejienes.

—    Un bez Lanskoma?

Helēna domīgi teica: — Laikam es. Moda viņu tikpat kā nepazina.

—    Tātad, kā cilvēks, kas viņu pazina vislabāk, kā jūs domājat — kāpēc viņa izmeta to piezīmi?

Helēna pasmaidīja.

—    Tas bija Korai tik raksturīgi!

—     Tātad, vai tā bija tikai vienkārša muļķība? Vai viņai bija paradums izgrūst visu, kas uz mēles — bez domāšanas? Vai ari viņa gribēja būt ļauna un uzjautrinājās, ja bija sarūgtinājusi kādu?

Helēna atkal apdomāja.

—     Nekad jau nevar būt drošs, ko otrs cilvēks domā. Es nekad neesmu sapratusi, vai Kora bija vienkārši vaļsirdīga vai arī viņa bērnišķīgi gribēja panākt kādu efektu. Tā jūs laikam domājat?

—     Nu jā. Es domāju tā — pieņemsim, ka šī Kora pati sev saka: «Tas tik būtu joks — pajautāt, vai Ričards netika nogalināts, un paskatīties, kā viņi visi blenzīs!» Vai tas izskatītos pēc viņas?

Helēna nelikās pārliecināta.

—      Varētu jau būt. Katrā ziņā, bērnībā viņai bija palaidnīgs humors. Bet kāda atšķirība?

—       Tas izceltu domu, ka nav gudri jokoties par slepkavībām, — Puaro sausi noteica.

Helēna nodrebinājās.

—    Nabaga Kora.

Puaro pārgāja uz citu tematu.

—     Vai Timotija Abernetija kundze pēc bērēm palika pa nakti?

—    Jā.

—    Vai viņa ar jums runāja par to, ko Kora teica?

—    Jā, viņa teica, ka tas esot bijis briesmīgi un izskatoties tieši pēc Koras.

—    Vai viņa to neuztvēra nopietni?

—    Nē. Esmu pārliecināta, ka ne.

Otrais «ne», Puaro nodomāja, izklausījās diezgan šaubīgs. Bet vai tad parasti tā nenotika, kad kaut ko vēlreiz pamatīgi pārdomāja?

—    Un jūs, kundze, vai jūs uztvērāt to nopietni? Helēna Abernetija, domīgi lūkodamās ar savām spilgti zilajām un dīvaini jaunavīgajām acīm zem sirmās matu sprogas, sacīja:

—    Jā, mesjē Puaro, laikam gan.

—     Vai tādēļ, ka jums šķita, ka kaut kas nav tā, kā vajag?

—    Iespējams.

Puaro nogaidīja, bet, tā kā viņa vairāk neko neteica, viņš turpināja: — Starp misis Lanskenē un viņas ģimeni gadiem ilgi valdīja atsvešināšanās?

—      Jā. Nevienam no mums nepatika viņas vīrs, un viņa par to jutās aizvainota, un tā sākās tā atsvešināšanās.

—        Un tad pēkšņi jūsu vīrabrālis aizbrauca viņu apciemot? Kāpēc?

—        Es nezinu. Varbūt tāpēc, ka viņš zināja vai nojauta, ka viņam vairs ilgi nav palicis, ko dzīvot, un gribēja izlīgt, bet es^ tiešām nezinu.

—    Viņš jums neko neteica?

—    Man?

—     Jā. Jūs taču bijāt šeit, tieši pirms tam, kad viņš devās pie Koras. Vai tad viņš jums par to pat neieminējās?

Šķiet, viņa sāka izturēties mazliet rezervēti.

—     Viņš teica, ka braukšot apciemot brāli Timotiju, ko viņš ari izdarīja. Bet par Koru viņš man neko neteica. Vai iesim iekšā? Droši vien jau pusdienu laiks.

Viņa gāja viņam blakus, nesdama nogrieztās puķes. Kad viņi iegāja iekšā pa sānu durvīm, Puaro jautāja:

—       Vai jūs esat pārliecināta, pilnīgi pārliecināta, ka jūsu ciemošanās laikā misters Abcrnetijs nepateica jums neko svarīgu par kādu no ģimenes locekļiem?

Helēna mazliet aizvainoti atteica:

—    Jūs runājat kā policists.

—     Kādreiz es tiešām biju policists. Taču tagad es neesmu, un man nav tiesību jūs iztaujāt. Bet jūs taču gribat uzzināt patiesību — vai arī tas man ir tikai licies?

Viņi iegāja zaļajā viesistabā. Helēna nopūzdamās teica:

—     Ričards bija vīlies jaunajā paaudzē. Ar veciem cilvēkiem jau parasti tā notiek. Viņš viņus dažādi noniecināja, bet nebija nekā tāda — saprotiet, nekā, — ko varētu uzskatīt par motīvu slepkavībai.

—     Aha, — noteica Puaro. Helēna pasniedzās pēc Ķīnas vāzes un sāka kārtot tajā tikko nogrieztās rozes. Pēc tam viņa sāka lūkoties apkārt, kur tās vislabāk varētu nolikt.

—    Jūs ļoti skaisti protat kārtot puķes, kundze, — Er- kils sacīja. — Man liekas, ka viss, ko jūs ņemtos darīt, jums padotos lieliski.

—      Paldies. Man ļoti patīk puķes. Šķiet, tās labi izskatītos uz zaļā malahīta galdiņa.

Uz galdiņa zem abažūra stāvēja buķete ar vaska puķēm. Kad Helēna to paņēma nost, Puaro it kā starp citu teica:

—     Vai kāds pastāstīja misteram Abernelijam, ka viņa brāļameitas Suzannas vīrs gandrīz noindēja klientu, nepareizi pagatavodams zāles pēc receptes? Ai, pardon!

Viņš metās uz priekšu.

Viktoriāņu greznumlietiņa izkrita Helēnai no rokām. Puaro bija nokavējis: tā nokrita uz grīdas, un stikla abažūrs saplīsa. Helēna dusmīgi iesaucās: — Ai, cik es gan esmu neuzmanīga! Paldies Dievam, puķes nav cietušas. Varbūt varēs pasūtīt jaunu abažūru. Nolikšu to lielajā skapī zem kāpnēm.

Palīdzējis viņai uzcelt to uz plaukta tumšajā pieliekamajā un pavadījis viņu atpakaļ uz viesistabu, Puaro teica:

—    Tā bija mana vaina. Man nevajadzēja jūs izbiedēt.

—     Kas tas bija, ko jūs man jautājāt? Esmu jau aizmirsusi.

—     Ak, nav nozīmes atkārtot manu jautājumu. Īstenībā… es vairs neatceros, kas tas bija.

Helēna pienāca viņam klāt un uzlika roku uz viņa elkoņa. — Mesjē Puaro, vai tiešām ir kāds, kura dzīve būtu jāpakļauj pamatīgai izpētei? Vai tiešām cilvēki un viņu dzīves jāievelk tajā visā, ja viņiem nav nekāda sakara ar… ar…

—     Ar Koras Lanskenē nāvi? Jā. Tāpēc, ka jāizpēta ir viss. Veca patiesība — katram ir kaut kas slēpjams. Tas attiecas uz katru no mums, un tas droši vien attiecas ari uz jums, kundze. Un es saku jums — neko nedrīkst atstāt neievērotu. Tādēļ jau jūsu draugs, misters Entvisls, griezās pie manis. Es neesmu policists. Es esmu diskrēts, un tas, ko es uzzinu, neattiecas uz mani. Taču man ir jāzina. Un, tā kā šajā lietā nav tik daudz faktu, cik cilvēku, tad es nodarbojos ar cilvēkiem. Un man jāsatiek, kundze, visi, kas tajā dienā te piedalījās bērēs. Un būtu ļoti ērti, jā, un stratēģiski pareizi, ja es varētu viņus satikt šeit.

—    Baidos, — Helēna piesardzīgi teica, — ka tas būtu pārāk grūti…

—     Ne tik grūti, kā jums liekas. Es jau esmu izstrādājis taktiku. Māja tiek pārdota. Misters Entvisls to izziņo. (Entendu, [12] dažkārt tādas lietas neizdodas!) Viņš uzaicinās ģimenes locekļus uz šejieni un piedāvās viņiem izvēlēties, ko viņi gribētu no dzīvokļa iekārtas, pirms viss tiek pārdots ūtrupē. Šim nolūkam varētu būt piemērota kāda nedēļas nogale.

Viņš apklusa, bet pēc brītiņa pajautāja:

—    Nu redzat, viss taču ir tik vienkārši, vai ne?

Helēna uz viņu paskatījās. Zilās acis bija aukstas, gandrīz ledainas.

—    Vai jūs gatavojat kādam lamatas, mesjē Puaro?

—     Ak vai! Kaut es zinātu pietiekoši daudz! Es joprojām atturos no sprieduma.

—     Varētu izdarīt, — Puaro domīgi piebilda, — attiecīgas pārbaudes…

—    Pārbaudes? Kādas pārbaudes?

—     Es tās vēl neesmu līdz galam noformulējis. Un šā vai tā, kundze, būtu labāk, ja jūs par tām neko nezinātu.

—    Lai arī mani varētu pārbaudīt?

—     Jūs, kundze, esat nolikta aiz kulisēm. Vienīgais, kas izraisa šaubas, ir, lūk, kas. Jaunie cilvēki, šķiet, brauks labprāt. Bet laikam būs grūti nodrošināt šeit mistera Timotija Abernetija klātbūtni, vai ne? Esmu dzirdējis, ka viņš nekad neiziet no mājas.

Helēna pasmaidīja.

—      Es domāju, ka te jums varētu paveikties, mesjē Puaro. Vakar man piezvanīja Moda. Pašlaik strādnieki krāso viņu māju, un Timotijs šausmīgi nevar ciest krāsas smaku. Viņš apgalvo, ka tas nopietni ietekmējot viņa veselību. Domāju, ka viņš un Moda tikai priecāsies par iespēju atbraukt uz šejieni — varbūt pat uz nedēju vai divām. Moda vēl joprojām nav spējīga bez pūlēm pārvietoties — jūs zināt, ka viņa salauza potīti?

—    Nē, nebiju dzirdējis. Cik nepatīkami.

—     Labi vēl, ka pie viņiem tagad ir Koras biedrene, mis Gilkrista. Viņa, šķiet, ir īsts atradums.

—    Ko? — Puaro strauji pagriezās pret Helēnu. — Viņi uzaicināja mis Gilkristu pie sevis? Kas to izdomāja?

—     Man šķiet, to noorganizēja Suzanna. Suzanna Benksa.

—     Aha, — Puaro noteica savādā balsī. — Tātad mazā Suzanna? Viņai vienmēr patīk kaut ko izkārtot.

—    Man likās, ka viņa ir ļoti gudra meitene.

—    Jā, ir jau gan. Vai jūs dzirdējāt, ka mis Gilkrista gandrīz tika noindēta ar kāzu tortes gabalu?

—     Nē! — Helēna izbiedēti skatījās uz Puaro. — Tagad es atceros, ka Moda man teica pa telefonu, ka mis Gilkrista tikko kā iznākusi no slimnīcas, bet man nebija ne jausmas, kāpēc viņa bijusi slimnīcā. Gandrīz noindēta? Bet, mesjē Puaro, kādēļ gan…

—    Un jūs vēl jautājat?

Pēkšņi Helēna dedzīgi iesaucās:

—    Ak! Dabūniet viņus visus uz šejieni! Uzziniet patiesību! Nevar pieļaut, ka noslepkavo vēl kādu.

—    Tātad jūs man palīdzēsiet?

—    Jā, es palīdzēšu.

15. NODAĻA

I

—    Linolejs izskatās ļoti skaisti, misis Džonsa. Jūs gan protat ar to apieties. Tējkanna ir uz virtuves galda, ejiet un uzēdiet. Es ari atnākšu, tiklīdz būšu uznesusi misteram Abernetijam brokastis.

Mis Gilkrista teciņus devās augšā pa kāpnēm, nesdama glīti sakārtotu paplāti. Viņa pieklauvēja pie Timotija durvīm un, uzskatīdama viņa ņurdēšanu par uzaicinājumu ienākt, viņa naski tipināja iekšā.

—    Rīta kafija un cepumi, mister Abernctij. Es |oti ceru, ka jūs šodien jūtaties labāk. Tik skaista diena.

Timotijs kaut ko norūca un aizdomīgi pajautāja:

—    Vai tajā pienā nav plēves?

—     0 nē, mister Abernetij. Es to ļoti rūpīgi noņēmu un vēl paņēmu līdzi mazu sietiņu — gadījumam, ja tā atkal izveidotos. Ziniet, dažiem cilvēkiem tā garšo, viņi saka, ka tas esot krējums, un īstenībā tā jau ari ir.

—      Idioti! — Timotijs noteica. — Kas tie par cepumiem?

—    Tie ir tie viegli sagremojamie, mister Abernetij.

—     Viegli sagremojamas čužas! Vienīgie ēdamie cepumi ir piparkūkas.

—     Diemžēl šonedēļ veikalā piparkūku nebija. Bet šie tiešām ir ļoti garšīgi. Pagaršojiet, tad jūs redzēsiet.

—     Es zinu, kādi tie ir, paldies. Neaiztieciet, lūdzu, tos aizkarus.

—     Es domāju — lai saulīte tiek istabā. Šodien ārā ir tik skaists laiks.

—     Es negribu nekādu gaismu. Man šausmīgi sāp galva. Tā derdzīgā krāsa. Es vienmēr esmu bijis jūtīgs pret krāsas smaku. Tā mani vienkārši indē nost.

Mis Gilkrista paošņāja gaisu un mēģināja pārliecināt misteru Abernetiju:

—     Te jau nemaz nevar tik daudz sajust. Krāsotāji ir mājas otrā galā.

—     Jūs neesat tik jūtīga kā es. Vai tiešām visas grāmatas, ko es lasu, ir jānoliek nost?

—     Es ļoti atvainojos, mister Abernetij, es nezināju, ka jūs tās visas lasāt.

—     Kur ir mana sieva? Es viņu neesmu redzējis jau vairāk par stundu.

—    Misis Abernetija atpūšas uz kušetes.

—    Sakiet, lai viņa nāk un atpūšas šeit augšā.

—     Labi, cs viņai pateikšu, mister Abernetij. Bet iespējams, ka viņa ir iemigusi. Varbūt pēc kāda stundas ceturkšņa?

—     Nē, pasakiet, ka es gribu, lai viņa atnāk tūlīt. Lieciet mierā to pārklāju. Viņš ir uzlikts tā, kā man patīk.

—    Es ļoti atvainojos. Man likās, ka tas slīd zemē.

—     Man patīk, ka tas slīd zemē. Ejiet un pasauciet Modu. Man viņa vajadzīga.

Mis Gilkrista nokāpa lejā un ietipināja viesistabā, kur Moda Abernetija sēdēja un lasīja grāmatu, pacēlusi kāju uz augšu.

—       Man ļoti jāatvainojas, misis Abernetija, bet jūs sauc misters Abernetijs.

Moda steidzīgi atlika malā romānu ar vainas izteiksmi sejā.

—    Vai dieniņ, — viņa sacīja. — Tūlīt eju.

Viņa pasniedzās pēc spieķīša.

Tiklīdz sieva parādījās durvīs, Timotijs nobļāvās:

—    Beidzot!

—     Piedod, dārgais. Es nezināju, ka esmu tev vajadzīga.

—     Tā sieviete, ko tu esi izrakuši, padarīs mani traku. Kluksl un lidinās man apkārt kā tāda ķerta vista. Riktīga vecmeita, vairāk nekas.

—     Man ļoti žēl, ka viņa tevi kaitina. Bet viņa taču vienkārši cenšas būt laipna pret tevi.

—     Es negribu nekādu laipnību. Es negribu, ka kaut kāda nolāpīta vecmeita man te visu laiku sisina apkārt. Un vēl viņa ir tik gluma…

—    Varbūt mazdrusciņ.

—    Apietas ar mani tā, it kā es būtu bērns! Tas mani vienkārši tracina!

—     Droši vien tas nav patīkami. Bet Timotij, es tevi lūdzu, loti lūdzu, mēģini neizturēties rupji pret viņu. Es vēl joprojām neko nevaru pastrādāt, un, turklāt, tu taču pats saki, ka viņa gatavojot labi.

—    Gatavo jau labi, — Timotijs norūca. — Jā, viņa ir pieklājīga ķēkša. Bet vienīgais, ko es lūdzu — lai viņa paliek pie virtuves. Un lai viņa te nenāk man dancot apkārt.

—    Labi, dārgais, kā tu gribi. Kā tu jūties?

—      Slikti. Labāk vajadzētu aizsūtīt pēc Bārtona, lai viņš atnāk un apskatās. Tā krāsa atstāj iespaidu uz manu sirdi. Paraugi manu pulsu — cik tas ir neregulārs.

Moda klusēdama paklausījās viņa pulsu.

—     Timotij, varbūt mēs varētu apmesties viesnīcā, kamēr te mājā krāso?

—    Izmest tik daudz naudas?

—    Vai tad tas ir tik svarīgi — tagad?

—     Tu esi tāda pati kā visas sievietes — bezcerīgi izšķērdīga! Tu laikam domā, ja mēs esam dabūjuši to smieklīgo mazumiņu no mana brāļa naudas, tad tagad varam atļauties braukt un dzīvot uz Riču.

—    Tā jau gluži es neteicu, dārgais.

—      Es tev teikšu, ka to Ričarda naudu knapi varēs just. Tā asinssūcēja valdība par to parūpēsies. Piemini manus vārdus, viss aizies nodokļos.

Misters Abernetijs bēdīgi pagrozīja galvu.

—     Tā kafija ir atdzisusi, — invalīds sacīja, ar riebumu paskatījies uz tasīti, kurai pat nebija vēl pieskāries. — Kāpēc es ne reizes nevaru dabūt tasi patiešām karstas kafijas?

—    Es to aiznesīšu un uzsildīšu.

Virtuvē mis Gilkrista dzēra tēju un mazliet augstprātīgi tērzēja ar misis Džonsu.

—     Man tā gribas palīdzēt misis Abernetijai, cik vien es varu, — viņa sacīja. — Visa tā skriešana augšup lejup pa kāpnēm sagādā viņai tik daudz pūļu.

—     Viņa jau aptekā viņu no galvas līdz kājām, — misis Džonsa piebilda, maisīdama cukuru.

—    Tas ir ļoti bēdīgi, ka viņš ir tāds invalīds.

—      Nemaz tāds invalīds viņš nav, — misis Džonsa noslēpumaini teica. — Viņam tikai patīk gulēt un šķindināt zvaniņu, lai kāds viņam stiepj augšā paplātes. Ja vajag, viņš tīri labi var tikt augšā no gultas un izmest riksi. Esmu viņu redzējusi pat ciematiņā — jā, jā, kad viņas nebija mājās. Pastaigājās kā mīļais. To, kas viņam tiešām ir vajadzīgs, kaut vai viņa tabaka vai spiedogs, to viņš mierīgi sadabūs. Un tāpēc, kad viņa bija projām bērēs un atpakaļceļā viņai salūza mašīna, un viņš man lika vakarā atkal atnākt un palikt, es atteicos. «Piedodiet, ser,» es teicu, «bet man jāpadomā ari par savu vīru. Iet pastrādāt no rītiem — tad es vēl neko nesaku, bet vakaros man jāaprūpē mans vīrs, kad viņš pārnāk no darba». Un mani neviens nevar piespiest! Lai jau viņš vienreiz pats pastaigā pa māju un apkalpo sevi, es nodomāju. Tad viņš vienreiz redzēs, cik daudz viņa labā tiek darīts. Un es paliku nepierunājama. Kaut arī viņš sacēla trobcli.

Misis Džonsa dziļi ievilka elpu un apmierināti iedzēra malku saldās, stiprās tējas. — Ā, — viņa noteica.

Kaut ari mis Džonsa skatījās uz mis Gilkristu ar aizdomām, kā uz klīrīgu un pļāpīgu vecmeitu, viņa tomēr prata novērtēt to devīgumu, ar kādu mis Gilkrista cienāja viņu ar savu darba devēju tēju un cukuru.

Nolikusi tasīti, viņa laipni sacīja:

—    Izberzīšu virtuves grīdu un tad iešu prom. Kartupe- līši jau nomizoti — re kur, mīļā, pie izlietnes.

Lai gan nedaudz aizvainota par nevērīgi izmesto «mīļā», mis Gilkrista tomēr jutās pateicīga par misis Džonsas labo gribu, kas bija ļāvusi viņai nomizot šo milzu kvantumu kartupeļu.

Viņa jau gribēja kaut ko teikt, kad vestibilā iezvanījās telefons, un viņa aizsteidzās pacelt klausuli. Telefons, kā to mēdza darīt pirms vairāk nekā piecdesmit gadiem, bija novietots aiz kāpnēm neērtā vietā, kur mūžīgi vilka caurvējš.

Mis Gilkrista vēl runājās, kad kāpņu augšgalā parādījās Moda Abernetija. Mis Gilkrista paskatījās augšup un teica:

—    Runā Leo.!, laikam Abernetija kundze.

—    Sakiet, ka es tūlīt pienākšu.

Moda ar savu sāpošo kāju lēnām nokāpa pa kāpnēm.

Mis Gilkrista nomurmināja: — Man ļoti žēl, misis Abernetija, ka jums atkal bija jākāpj lejā. Vai misters Abernetijs paēda brokastis? Es uzčāpošu augšā un paņemšu paplāti.

Viņa tipināja augšā pa kāpnēm, bet misis Abernetija teica klausulē: — Helēna? Te Moda.

Invalīds sagaidīja mis Gilkristu ar drūmu skatienu. Kad mis Gilkrista paņēma paplāti, viņš ērcīgi pajautāja: — Kas tur zvana?

—    Leo Abernetija kundze.

—     Ak tā? Tad jau tagad pļāpās veselu stundu. Kad sievietes tiek pie telefona, viņām pazūd visa laika izjūta. Par to naudu, kas tiek izšķiesta, jau viņas nedomā.

Mis Gilkrista atjautīgi ieminējās, ka tā jau būšot Leo kundze, kurai vajadzēšot maksāt, un Timotijs apmierināti nosēcās.

—    Lūdzu paraujiet vaļā to aizkaru. Nē, nē, ne jau to, otru. Man nepatīk, ka man gaisma spīd acīs. Nu re, tā ir labāk. Tas, ka es esmu invalīds, jau nenozīmē, ka man visu dienu jāsēž tumsā. — Un viņš turpināja: — Vai jūs nevarētu paskatīties grāmatskapī, vai tur nav tā zaļā… Kas tad nu atkal? Uz kurieni jūs tā drāžaties?

—    Pie ārdurvīm zvana, mister Abernetij.

—     Es nekā nedzirdēju. Tur lejā taču ir tā sieviete, vai ne? Lai viņa iet un attaisa.

—     Labi, mister Abernetij. Kas tā bija par grāmatu, ko jūs gribējāt?

Invalīds aizvēra acis.

—     Es vairs neatceros. Jūs man izsitāt no galvas. Labāk ejiet.

Mis Gilkrista paņēma paplāti un steidzīgi devās projām. Nolikusi paplāti pieliekamajā uz galda, viņa naski iztecēja vestibilā un aizdipināja garām misis Abernetijai, kas vēl joprojām sarunājās pa telefonu.

Pēc brītiņa viņa atgriezās, lai klusi pajautātu:

—     Ļoti atvainojos, ka es jūs pārtraucu. Tur ir kāda mūķene. Vāc naudiņu. Laikam no Marijas Sirds fonda. Viņai ir grāmata. Šķiet, lielākā daļa cilvēku ir devuši puskronu vai piecus šiliņus.

Moda Abernetija sacīja klausulē: — Pagaidi mazdrusciņ, Helēna, — un mis Gilkristai: — Mēs neziedojam Romas katoļu baznīcai. Mūsu baznīca arī vāc labdarībai.

Mis Gilkrista atkal aizsteidzās.

Pēc dažām minūtēm Moda pabeidza sarunu ar vārdiem: — Es parunāšu ar Timotiju par to.

Viņa nolika klausuli un iznāca vestibilā. Mis Gilkrista pavisam klusiņām stāvēja pie viesistabas durvīm, savilkusi pieri domīgās grumbās. Viņa salēcās, kad Moda Abernetija viņu uzrunāja.

—    Kas noticis, mis Gilkrista?

—     Nē, nekas, misis Abernetija, es vienkārši biju mazliet aizdomājusies. Tik muļķīgi no manas puses, kad visapkārt ir tik daudz darāmā.

Mis Gilkrista atkal atsāka tekalēt kā skudriņa, bet Moda Abernetija lēnām klumburēja augšā uz vīra istabu.

—     Zvanīja Helēna. Tā rādās, ka māju pārdos… kaut kādai tur ārzemju bēgļu iestādei…

Viņa pagaidīja, kamēr Timotijs pateica visu, ko viņš domā par ārzemju bēgļiem, kas tagad nāks un dzīvos mājā, kurā viņš ir dzimis un uzaudzis. — Nekādu pieklājības normu! Manā vecajā mājā! Es vienkārši nespēju to iedomāties.

Moda turpināja: — Helēna pilnīgi saprot, kā ļumēs… jūtamies. Viņa aicina mūs aizbraukt vēl pēdējo reizi, pirms māja tiek pārdota. Viņa ir ļoti noraizējusies par tavu veselību un par to, ka tā krāsas smaka tevi tik slikti ietekmē. Viņa domā, ka tā vietā, lai ietu uz viesnīcu, tu varētu braukt uz Enderbiju. Arī kalpotāji tur vēl ir, tā ka būtu, kas par tevi parūpējas.

Timotijs, jau pavēris muti, lai protestētu, to atkal aiztaisīja. Pēkšņi viņa seja apskaidrojās. Viņš sāka piekrītoši māt ar galvu. *

—    Redz, cik Helēna uzmanīga, — viņš sacīja. — Ļoti uzmanīga. Es gan nezinu, vajadzēs padomāt… Nav nekādu šaubu, ka tā krāsa mani indē nost — laikam krāsai klāt ir arsēns. Man liekas, es kaut ko tādu esmu dzirdējis. No otras puses, tā piepūle ceļā man varētu būt par smagu. Grūti pateikt, kā būtu labāk.

—    Varbūt, ka tomēr vajadzētu iet uz viesnīcu, — Moda teica. — Laba viesnīca gan izmaksā dārgi, bet, ja runa ir par tavu veselību…

Timotijs viņu pārtrauca.

—     Kaut tu varētu to saprast, Moda, ka mēs neesam miljonāri. Kāpēc gan jāiet uz viesnīcu, ja Helēna mūs tik laipni aicina uz Enderbiju? Kaut arī viņa nav nekāda aicinātāja — vai tad māja pieder viņai? Es gan nesaprotu tos juridiskos smalkumus, bet man liekas, tā pieder mums visiem vienādās daļās, kamēr to pārdod un ieņēmumus sadala. Ārzemju bēgļi! Ja vecais Kornēlijs to zinātu, viņš apgrieztos kapā otrādi! Jā, — viņš nopūtās, — es pirms miršanas vēlreiz gribētu redzēt veco vietu.

Moda veikli izspēlēja savu pēdējo kārti.

—     Es tā saprotu, ka misters Entvisls ir ierosinājis, lai visa ģimene apskatās un izvēlas kādas mēbeles, traukus vai vēl kaut ko, pirms to visu pārdod ūtrupē.

Timotijs iztaisnojās krēslā.

—    Jā, mums noteikti jābrauc. Tomēr jābūt kaut kādai kārtībai, ko katrs drīkst izvēlēties. Tie vīrieši, ar ko apprecējušās meitenes, — cik nu esmu par viņiem dzirdējis, tie nav tie, kam var uzticēties. Tur varētu rasties nesaskaņas. Helēna ir pret visiem pārāk draudzīga. Man kā ģimenes galvai ir jābūt klāt!

Viņš piecēlās un sāka enerģiski soļot pa istabu.

—     Jā, tas ir lielisks plāns. Uzraksti Helēnai, ka mēs piekrītam. Īstenībā, mana mīļā, es domāju par tevi. Tu vismaz vienreiz varēsi atpūsties. Tev pēdējā laikā ir nācies uzņemties pārāk daudz darba. Krāsotāji var turpināt darbu, kamēr mēs esam projām, un tā Gilspaija var pieskatīt māju.

—    Gilkrista, — Moda izlaboja.

Timotijs atmeta ar roku un noteica, ka tas nav svarīgi.

II

—    Es to nevaru, — mis Gilkrista teica.

Moda izbrīnīti lūkojās uz viņu.

Mis Gilkrista drebēja un lūdzošām acīm skatījās uz Modu.

—     Es saprotu, ka tas ir muļķīgi… Bet es nevaru. Es nevaru palikt viena pati mājā. Varbūt vēl kāds varētu nākt un… vismaz palikt pa nakti?

Viņa ar cerībām skatījās uz Modu, bet tā tikai papurināja galvu. Viņa pārāk labi zināja, cik grūti bija sameklēt kādu, kas «dzīvotu iekšā».

Mis Gilkrista turpināja izmisīgā balsī: — Es zinu, ka jums tas liekas muļķīgi un… es arī pati nekad nebūtu domājusi, ka jutīšos šādi. Es agrāk nekad neesmu bijusi nervoza vai kaut ko iztēlojusies. Bet tagad viss liekas pilnīgi citādi. Man būtu baigi… burtiski baigi palikt te vienai pašai.

—      Protams, — Moda teica, — tas bija muļķīgi no manas puses. Pēc visa tā, kas notika Sv. Marijas Ličetā…

—      Droši vien tas ir no tā… Es zinu, ka tas nav loģiski. Un sākumā man nemaz nebija bail. Es pat paliku viena pati mājiņā pēc tam, kad… kad tas notika. Bet tās bailes ir izaugušas pamazām. Es nezinu, ko jūs par mani domāsiet, misis Abernetija, bet, kopš es ierados šeit, es visu laiku jūtu bailes. Es pat nevaru pateikt tieši no kā… vienkārši es jūtu bailes. Tas viss šķiet tik muļķīgi, un man kauns par to, bet visu laiku ir tāda sajūta, it kā es gaidītu, ka notiks kaut kas briesmīgs… Pat tā mūķene pie durvīm mani nobaidīja. Vai dieniņ, ar mani tiešām nav labi…

—    Man šķiet, to sauc par aizkavējušos šoku, — Moda domīgi teica.

—    Jūs domājat? Es jau nezinu. Vai dieniņ, piedodiet, ka es liekos tik 'nepateicīga — un vēl pēc visas jūsu laipnības. Ko jūs par mani domāsiet…

Moda viņu nomierināja.

—    Mums jāizdomā kaut kas cits, — viņa teica.

16. NODALA

I

Džordžs Krosfīlds neizlēmīgi noskatījās, kā kādas sievietes mugura nozūd durvīs. Tad pamāja un devās viņai pakaļ.

Šīs durvis veda kādā veikalā — veikalā, kas bija bankrotējis. Vitrīnās rēgojās neomulīgs tukšums. Durvis bija ciet, bet Džordžs pieklauvēja. Tās atvēra vīrietis, kura sejā nebija nekādas izteiksmes, un caur brillēm lūkojās uz Džordžu.

—     Piedodiet, — Džordžs teica, — bet man liekas, ka pa šīm durvīm nupat iegāja mana māsīca.

Jaunais vīrietis pagāja sāņus, un Džordžs iegāja iekšā.

—    Sveika, Suzanna, — viņš teica.

Suzanna, kas stāvēja uz kastes un kaut ko mērija ar lineālu, izbrīnā pacēla galvu.

—    Sveiks, Džordž. Kādi vēji tevi atpūtuši?

—    Es ieraudzīju muguru. Nodomāju, ka tā ir tavējā.

—    Cik tu acīgs. Uti kam jau pēc mugurām var kaut ko pateikt.

—      Vairāk nekā pēc sejām. Pieliec bārdu un ieliec kaut ko aiz vaigiem, pārtaisi matus, un neviens tevi nepazīs, bet — uzmanies, kad tu pagriez muguru un taisies projām!

—     Jāmēģina atcerēties. Vai tu palīdzēsi man atminēties: septiņas pēdas un piecas collas — kamēr es atradīšu, ar ko pierakstīt?

—    Protams. Kas tas būs — grāmatu plaukti?

—    Nē, kuba izmēri. Astoņas pēdas un deviņas collas… un trīs pēdas septiņas collas.

Jaunais cilvēks, neveikli mīņādamies no vienas kājas uz otru, pieklājīgi nokremšļojās.

—     Piedodiet, misis Benksa, bet, ja jūs vēlaties te kādu brīdi uzkavēties…

—     Jā, es vēl uzkavēšos, — Suzanna teica. — Ja jūs atstātu man atslēgas, es aizslēgtu durvis un garāmejot ienestu tās kantori? Labi.

—    Labi, paldies. Mums šorīt nav pietiekoši daudz darbinieku…

Suzanna atlaida jauno cilvēku, un viņš izgāja no veikala.

—      Paldies Dievam, ka tikām vaļā no viņa, — Suzanna sacīja. — Tie nekustamā īpašuma aģenti ir vienkārši apnicīgi. Es gribu izdarīt aprēķinus, bet viņš tikai runā un runā.

—     Ahā, — Džordžs teica. — Slepkavība tukšā veikalā. Tas tik būtu skatiņš: jaunas un skaistas sievietes līķis veikala vitrīnā. Garāmgājējiem būtu ko blenzt: īsta zelta zivtiņa.

—      Tev gan nebūtu nekāda iemesla mani nogalināt, Džordž.

—     Nu, kā to ņem. Es dabūtu ceturto daļu no tavas daļas, ko tu saņēmi mantojumā no mūsu mīļotā tēvoča īpašuma. Ja kāds ļoti interesētos par naudu, tas varētu būt pietiekoši labs iemesls. Suzanna pārtrauca mērīšanu un pagriezās, lai paskatītos uz Džordžu. Viņas acis kļuva platākas.

—     Tu esi pilnīgi izmainījies, Džordž. Tas tiešām ir… vienreizēji.

—    Izmainījies? Kā — izmainījies?

—     Tā kā tajā sludinājumā. «Tas ir tas pats vīrietis, ko jūs redzējāt iepriekšējā lappusē, bet tagad viņš ir iedzēris Apingtona Veselības Sāļus».

Viņa apsēdās uz kādas no kastēm un aizdedzināja cigareti.

—    Tev gan laikam vecā Ričarda naudiņa ļoti noderēja, Džordž?

—     Neviens godīgs cilvēks nevarētu pateikt, ka tagadējos laikos nauda viņam nav vajadzīga.

Džordžs runāja vieglprātīgā tonī.

Suzanna jautāja: — Tu laikam biji sprukās?

—    Diez vai tā ir tava darīšana, Suzanna.

—    Es tikai painteresējos.

—    Vai tu šo veikalu noīrēji biznesam?

—    Es pērku visu māju.

—    Ar visu mantu?

—     Jā. Abos augšējos stāvos bija dzīvokļi. Viens ir tukšs un nāca kopā ar veikalu. Otra dzīvokļa iemītniekiem es pērku dzīvokli.

—    Labi gan, kad ir nauda, vai ne, Suzanna?

Džordža balsī bija jūtama ļauna pieskaņa. Taču

Suzanna tikai dziļi ievilka elpu un atteica:

—    Ja runā par mani, tad tas ir brīnišķīgi. It kā kāds būtu saklausījis manas lūgšanas.

—    Vai lūgšanas spēj nogalināt pavecākus radiniekus?

Suzanna izlikās nedzirdējusi.

—     Šī vietiņa ir tieši tas, kas vajadzīgs. Pirmām kārtām, arhitektūra. Augšstāvā var ierīkot unikālu dzīvokli. Divās istabās ir skaisti griesti ar ciļņiem, un pašas istabas ir ļoti interesantas formas. Apakšstāvā, kur jau bija veikals, es visu pārtaisīšu pilnīgi pa jaunam.

—    Kas tas būs? Apģērbu veikals?

—     Nē. Skaistuma salons. Ārstniecības augu preparāti. Sejas krēmi!

—    O, pilns komplekts?

—    Jā, pilns komplekts. Tas atmaksājas. Tas vienmēr atmaksājas. Galvenais, lai tam būtu sava īpaša seja. Un to es varu izdarīt.

Džordžs atzinīgi paskatījās uz māsīcu. Viņam patika viņas vaibsti, pilnīgās lūpas, košā sejas krāsa. Kopumā ņemot, neparasta, dzīva seja. Un no Suzannas staroja tā sevišķā, nenosakāmā īpatnība, kas raksturīga veiksmīgiem cilvēkiem.

—     Jā, Suzanna, man ari liekas, ka tu to vari. Tu drīz vien atpelnīsi, ko esi ieguldījusi, un tiksi uz augšu.

—    Te ir ļoti laba vieta — tieši blakus galvenajai ielai, turklāt iespējams nolikt mašīnu pie pašām durvīm.

Džordžs atkal pamāja.

—    Jā, Suzanna, lu gūsi panākumus. Vai tu par ko tādu jau sen esi domājusi?

—    Apmēram gadu.

—      Kāpēc tu par to neieminējies vecajam Ričardam? Viņš varbūt būtu tevi finansējis?

—    Es jau ieminējos.

—     Un viņš tur nesaskatīja darbalauku? Tas nu gan ir jocīgi. Es domāju, viņam vajadzēja saskatīt tevī radniecīgu dvēseli.

Suzanna neatbildēja, un Džordža atmiņā uzplaiksnīja cits tēls — vājš, nervozs jauns vīrietis ar aizdomu pilnām acīm.

—     Un kur te visā šai lietā parādās… kā viņu sauca… Grega loma? — viņš pajautāja. — Viņš vairs nekrāmēs traukos tabletītes un pulvcrīšus?

—     Protams, ne. Otrā pusē būs laboratorija. Mums būs pašiem savas receptes sejas krēmiem un skaistuma kopšanas preparātiem.

Džordžs apspieda smīniņu. Viņš gribēja sacīt: «Tad jau bērniņš dabūs savu mantiņu, ar ko spēlēties,» bet nepateica. Kā brālēns viņš varētu paņemt Suzannu uz zoba, taču neskaidri nojauta, ka pret viņas jūtām pret vīru jāizturas piesardzīgi. Tās viegli varēja eksplodēt. Savāds putns, šis Gregorijs. Jau toreiz, bērēs, viņš bija pabrīnījies. Viņā bija kaut kas dīvains. It kā būtu parasts ierindas cilvēks, bet tai pašā laikā it kā nebūtu parasts…

Viņš atkal palūkojās uz Suzannu, no kuras mierīgā stāva izstaroja līksme.

—     Tev ir īstais Abernetiju ķēriens, — viņš teica. — Vienīgajai no mūsu ģimenes. Žēl tikai — no vecā Ričarda viedokļa —, ka lu esi sieviete. Ja tu būtu puisietis, varu derēt, ka viņš būtu atstājis visus labumus tev.

Suzanna domīgi teica: — Jā, droši vien.

Pēc brītiņa viņa piebilda: — Zini, viņam nepatika Gregs…

—       A, — Džordžs pacēla uzacis. — Vecais zēns pārskatījās.

—    Jā.

—     Ah, ko nu tur. Vismaz tagad viss iet labi — pēc plāna.

Pateicis šos vārdus, viņš saprata, ka tic bija īpaši piemēroti Suzannai. Šī doma lika viņam justies mazliet neomulīgi. Viņam īsti negāja pie dūšas sievietes, kam viss gāja pēc plāna.

Viņš ierunājās par ko citu:

—    Vai tu dabūji vēstuli no Helēnas? Par Enderbiju?

—    Jā. Šorīt. Un tu?

—    Jā. Ko tu domā darīt?

—     Gregs un es gribējām aizbraukt nākamās nedēļas nogalē — ja pārējie piekrīt. Helēna vēlas, lai mēs visi aizbrauktu.

Džordžs asi iesmējās.

—     Citādi kāds varētu izvēlēties vērtīgāku mēbeli nekā kāds cits?

Suzanna pasmējās.

—    0, man šķiet, viss ir pienācīgi novērtēts. Taču vērtējums mantojumam būs daudz zemāks nekā tas būtu atklātā tirgū. Turklāt, man tīri labi paliktu saņemt dažas ģimenes dārgumu radītāja relikvijas. Būtu tik interesanti iegūt savā īpašumā pāris jaukus viktoriāņu laika paraugus. Te tie būtu īstā vietā. Viktoriāņu periods tagad nāk modē. Es atceros, viesistabā bija tāds zaļš malahīta galdiņš. Ap to varētu izveidot veselu kompozīciju. Un varbūt vēl to vitrīnu ar izbāztajiem kolibri. Vai vienu no tiem kroņiem, kas taisīti no vaska puķēm. Kaut kas tāds — kāds akcents — te varētu izskatīties ļoti efektīgi.

—    Es paļaujos uz tavu spriedumu.

—    Tu taču arī tur būsi?

—     Būšu gan — vismaz paskatīšos, cik godīgi viss notiek.

Suzanna atkal iesmējās.

—    Tu domā, ka mēs varētu saplēsties dēļ kādas lietiņas?

—      Rozamundc varbūl gribēs dabūt malahīta galdiņu sev — kā skatuves rekvizītu!

Suzannai vairs smiekli nenāca — viņa sarauca pieri.

—    Vai tu pēdējā laikā esi ar viņu saticies?

—     Kopš tās reizes, kad mēs visi atgriezāmies no bērēm trešās klases vagonā, neesmu daiļo māsīcu Rozamundi redzējis.

—     Es viņu esmu pāris reižu satikusi. Viņa… viņa izskatās diezgan dīvaini.

—     Kas tad ar viņu noticis? Mēģina prātot?

—    Nē. Viņa izskatījās… nu, apbēdināta.

—     Apbēdināta par to, ka tikusi pie lielas naudas un varēs uzvest kādu atbaidošu lugu, kurā Maikls varēs tēlot ēzeli?

—     0, luga jau tiek iestudēta, un tā patiešām izklausās atbaidoša, bet tā pat varētu gūt panākumus. Tu jau zini — Maikls ir labs aktieris. Viņš patīk publikai. Viņš nav Rozamunde, kas nav nekāda aktrise, bet tikai skaista sieviete.

—    Nabaga sliktā aktrise Rozamunde.

—     Tik un tā Rozamunde nav nemaz tik dumja, kā varētu domāt. Reizēm viņa pasaka tīri gudras lielas. Tev pat prātā neienāktu, ka viņa varētu būt kaut ko tādu pamanījusi. Tas var izsist no sliedēm.

—    Gandrīz vai kā mūsu tante Kora…

—    Jā…

Pār viņiem nolaidās kaut kāda neērtības sajūta, ko bija radījusi Koras Lanskenē pieminēšana.

—     Starp citu, runājot par Koru — kas tur ir ar to viņas biedreni? Man liekas, ar viņu kaut kas jādara.

—    Jādara? Kā tu to domā?

—     Nu, tas attiecas uz mūsu ģimeni, tā teikt. Es domāju, Kora bija mūsu tante — un man ienāca prātā, ka tai sievietei varētu rasties grūtības ar jaunu darbu.

—    Ak tev tas ienāca gan prātā?

—     Nu ja. Cilvēki taču tā baidās par savu ādu. Es jau nesaku, ka viņi iedomāsies, ka šī Gilkrista varētu ierasties pie viņiem ar cirvīti, bet kaut kur sirds dziļumos viņiem varbūt būs kādi aizspriedumi. Cilvēki ir māņticīgi.

—    Cik jocīgi, ka tev tas viss ir ienācis prātā, Džordž! Ko gan tu zini par tādām lietām?

Džordžs strupi atteica:

—     Tu aizmirsti, ka es esmu jurists. Man nākas bieži saskarties ar cilvēku dabas neloģisko pusi. Ko es ar to visu gribu teikt — mums vajadzētu kaut kā palīdzēt šai sievietei, iedot nelielu renti vai ko tamlīdzīgu, lai viņai vieglāk tikt visam pāri; vai varbūt atrast viņai darbu kādā kantorī, ja viņa ir spējīga kaut ko tādu darīt. Man liekas, mums vajadzētu paturēt viņu redzes lokā.

—     Nomierinies, — Suzanna teica. Viņas balss skanēja skarbi un ironiski. — Esmu par to jau parūpējusies. Viņa strādā pie Timotija un Modās.

Džordžs izskatījās pārsteigts.

—    Paklau, Suzanna, vai to vajadzēja?

—    Nekas labāks man šobrīd nebija padomā.

Džordžs tā dīvaini uz viņu paskatījās.

—    Tu esi ļoti pārliecināta par sevi, vai ne tā, Suzanna? Tu vienmēr zini, ko tu dari, un nekad neko nenožēlo?

Suzanna bezrūpīgi attrauca:

—    Nožēla ir veltīga laika izšķiešana.

17. NODALA

I

Maikls pameta vēstuli pāri galdam atpakaļ Rozamundei.

—    Ko tu par to domā?

—     Nu, es domāju, jābrauc. Vai tad ne?

Maikls domīgi noteica:

—     Varētu jau braukt.

—    Varbūt, ka tur būs kādas dārglietas… Protams, lielākā daļa lietu ir vienkārši briesmīgas — visi tie izbāztie putni un vaska puķes, fui!

—     Jā. Mazliet ož pēc mauzoleja. Taisnību sakot, es gribētu uztaisīt pāris skices, īpaši no viesistabas. Piemēram, to kamīna dzegu un to dīvainās formas dīvānu. Labi noderētu «Baroneta ceļojumam» — ja mēs to atjaunojam.

Viņš piecēlās un paskatījās pulkstenī.

—     Labi, ka mēs par to ierunājāmies. Jāaiziet pie Ro- zenhaima. Būšu atpakaļ vēlu. Ēdīšu vakariņas ar Oskaru — mēs pārrunāsim to piedāvājumu un kā tas iet kopā ar to, ko piedāvā amerikāņi.

—      Oskariņš. Viņš droši vien priecāsies pēc tik ilga laika tevi atkal redzēt. Pasveicini no manis.

Maikls aizdomīgi uz viņu paskatījās. Smaids bija nozudis un sejā parādījusies modra izteiksme.

—      Ko tu ar to gribi teikt — pēc tik ilga laika? Varētu padomāt, ka es neesmu viņu mēnešiem redzējis.

—     Nu neesi jau ar? — Rozamunde nomurmināja.

—      Kā tad ne? Mēs kopā ēdām pusdienas vēl pirms nedēļas.

—     Cik dīvaini. Viņš laikam būs par to aizmirsis. Viņš vakar piezvanīja un teica, ka neesot tevi saticis kopš «Tillija skatās uz Rietumiem» pirmizrādes.

—    Vecais muļķis laikam izkūkojis prātu.

Maikls iesmējās. Rozamunde vienaldzīgi lūkojās viņā ar savām platajām, zilajām acīm.

—    Tu laikam domā, ka es esmu muļķe, Mik?

Maikls iebilda: — Nu, protams, mīļā, ka es tā nedomāju.

—     Domā gan. Tomēr es neesmu galīga idiote. Tu tai dienā pat tuvumā nebiji Oskaram. Es zinu, kur tu biji.

—    Rozamunde, mīlulīt, ko tu ar to gribi teikt?

—    Es gribu teikt, ka zinu, kur tu īstenībā biji… Maikls lūkojās uz sievu ar nedrošu izteiksmi

pievilcīgajā sejā. Viņa atbildēja viņa skatienam — mierīga, bez emocijām.

Cik gan nepatīkams var būt šāds tukšs skatiens, viņam pēkšņi ienāca prātā.

Viņš diezgan neveikli ierunājās:

—    Es nezinu, par ko tu runā…

—    Es tikai gribēju pateikt, ka ir muļķīgi tā melot.

—    Paklau, Rozamunde…

Viņš jau pacēla balsi, bet sieva viņu pārtrauca, klusu pajautādama:

—    Mēs taču gribam izmantot to iespēju un iestudēt to lugu, vai ne?

—     Gribam? Tā ir loma, par kādu cs vienmēr esmu sapņojis.

—    Nu ja, to jau es gribu teikt.

—    Tieši ko tu gribi teikt?

—     Nu, tas taču ir tā vērts, vai ne? Tikai nedrīkst riskēt pārāk daudz.

Cieši viņā lūkodamies, viņš teica:

—     Tā ir tava nauda — es zinu. Ja tu negribi ar to riskēt…

—     Tā ir mūsu nauda, mīļais, — Rozamunde uzsvēra. — Es domāju, tas ir diezgan svarīgi.

—      Paklau, dārgā. Eilīnas loma — tur var pierakstīt

klāt.

Rozamunde pasmaidīja.

—    Es nedomāju… patiešām… ka es vēlos to spēlēt.

—     Mīļo meitenīt, — Maikls izbijies uz viņu skalījās. — Kas lev lēcies?

—    Nekas.

—    Nē, ir gan. Pēdējā laikā tu esi tā izmainījusies — untumaina, nervoza… kas par lietu?

—    Nekas. Es tikai gribu būt uzmanīga, Mik.

—    Uzmanīga? Kādā ziņā? Es vienmēr esmu uzmanīgs.

—      Nedomāju vis. Tu vienmēr domā, ka tiksi cauri sveikā un cilvēki ticēs visam, ko tu stāsti. Tas bija tik muļķīgi todien — stāstīt man par Oskaru.

Maikls dusmās piesarka.

—     Un tu pati? Tu teici, ka iešot iepirkties ar Džeinu. Ne ar kādu Džeinu tu nebiji. Džeina jau vairākas nedēļas ir Amerikā.

—    Jā, — Rozamunde piekrita. — Arī tas bija muļķīgi, īstenībā es biju pastaigāties — Rīdženta parkā.

Maikls ar interesi viņu uzlūkoja.

—    Rīdženta parkā? Tu savu mūžu neesi gājusi pastaigāties Rīdženta parkā. Ko tas viss nozīmē? Tev ir draugs? Tu vari teikt, ko tu gribi, Rozamunde, bet pēdējā laikā tu esi izmainījusies. Kāpēc?

—    Esmu… par daudz ko domājusi. Ko darīt…

Maikls strauji apskrēja apkārt galdam, piegāja pie Rozamundes un iesaucās kvēlā balsī:

—    Mīļā, tu taču zini, cik ļoti es tevi mīlu!

Rozamunde gan pieglaudās viņam, kad viņš to

apskāva, bet, tiklīdz viņš bija palaidis to vaļā, viņu atkal pārsteidza piesardzīgais skatiens viņas skaistajās acīs.

—     Lai ko es būtu izdarījis, tu taču man piedosi, vai ne? — viņš prasīja.

—     Droši vien, — Rozamunde domīgi sacīja. — Taču ne jau par to ir runa. Saproti, tagad viss ir citādi. Tagad mums jādomā un jāplāno viss uz priekšu.

—    Jādomā un jāplāno — kas tad?

Saraukusi pieri, Rozamunde sacīja:

—     Ja tu kaut ko esi izdarījis, ar to jau vēl viss nebeidzas. Īstenībā tas ir atkal sākums, un tad ir jādomā, ko darīt tālāk un kas ir svarīgi un kas nav.

—    Rozamunde…

Viņa sēdēja, vērsdama skatienu tālumā, it kā Maiklu nemaz neredzētu.

Kad viņš jau trešo reizi bija atkārtojis viņas vārdu, viņa beidzot atgriezās īstenībā.

—    Ko tu teici?

—    Es tev prasīju, par ko tu domā…

—     Ak tā? Jā, es domāju, vai man nevajadzētu aizbraukt uz… kā viņu sauca… Sv. Marijas Ličetu pie tās mis Kaut Kādas — pie tās sievietes, kas dzīvoja pie tantes Koras.

—    Bet priekš kam?

—     Nu, viņa taču drīz brauks projām, vai ne? Pie radiem vai pie kā. Es domāju, mums nevajadzētu ļaut viņai aizbraukt, pirms mēs neesam viņai paprasījuši.

—    Paprasījuši ko?

—    Kas nogalināja tanti Koru.

Maikls skatījās viņā platām acīm.

—    Tu gribi teikt… tu domā, ka viņa zina?

Rozamunde diezgan izklaidīgi atbildēja:

—    Nu jā, es tā ceru… Saproti, viņa taču tur dzīvoja.

—    Bet tad taču viņa to būtu policijai pateikusi.

—     Nē, es nedomāju, ka viņa to zina tādā veidā… es vienkārši domāju, ka viņai varbūt ir aizdomas. Jo viņa dzirdēja, ko tēvocis Ričards teica, kad viņš tur bija. Zini, viņš tur bija aizbraucis, Suzanna man teica.

—    Bet viņa varēja arī nedzirdēt, ko viņš teica.

—    0 jā, gan jau varēja, mīļais, — Rozamunde runāja tā, it kā strīdētos ar nesaprātīgu bērnu.

—      Nieki, es nu gan nevaru iedomāties, ka Ričards Abernetijs apspriestu aizdomas par saviem ģimenes locekļiem sveša cilvēka klātbūtnē.

—    Protams, ne. Bet viņa varēja dzirdēt caur durvīm.

—    Tu domā, slepeni noklausīties?

—     Man tā šķiet… taisnību sakot, esmu par to pārliecināta. Tas droši vien ir nāvīgi garlaicīgi — divas sievietes vienā mājā, kur nekad nekas nenotiek, izņemot trauku un izlietnes mazgāšanu… kaķa izlaišanu ārā… nu, un tamlīdzīgi. Protams, ka viņa klausījās aiz durvīm un lasīja vēstules — ikviens viņas vietā darītu to pašu.

Maikls apjucis skatījās uz Rozamundi.

—    Tu arī? — viņš atklāti noprasīja.

—     Es nekad nekalpotu kādai sievietei par biedreni… un vēl laukos. Tad'es labāk nomirtu.

—      Es domāju — tu arī lasītu svešas vēstules… un visu pārējo?

Rozamunde mierīgi atteica:

—     Ja es gribētu zināt, tad jā. Katrs taču tā darītu, vai ne?

Viņas skaidrais skatiens sastapa viņa acis.

—     Ir tā, ka vienkārši gribas zināt, — Rozamunde teica. — Ne jau tāpēc, lai kaut ko darītu. Man liekas, viņa domā tāpat — mis Gilkrista. Un es esmu pārliecināta, ka viņa zina.

Maikls jautāja aizsmakušā balsī:

—    Rozamunde, kas, pēc tavām domām, nogalināja Koru? Un veco Ričardu?

Atkal viņa lūkojās viņam acīs ar savu skaidro zilo acu skatienu.

—     Mīļais, neesi nelga. Tu to zini tikpat labi kā es. Taču būs daudz labāk, ja mēs par to nekad nerunāsim. Un tāpēc mēs to nedarīsim.

18. NODALA

I

Sēdēdams bibliotēkas istabā pie kamīna, Erkils Puaro aplūkoja sapulcējušos cilvēkus.

Viņa acis domīgi pārslīdēja Suzannai, kas sēdēja, taisni izslējusies, un izskatījās apgarota un enerģijas pilna, viņas vīram, kas sēdēja viņai blakus, raudzīdamies apkārt ar diezgan tukšu skatienu un virpinādams pirkstos auklas cilpiņu; tad tās pievērsās Džordžam Krosfīldam, kas ar bezrūpīgu un pašapmierinātu izteiksmi runājās ar Rozamundi par kāršu spēles blēžiem Atlantijas okeāna reisos; Rozamunde apjautājās bez jebkādas intereses, mehāniskā balsī: «Tas nu gan ir kaut kas ārkārtējs, bet kāpēc?»; tad Puaro skatiens apstājās pie Maikla ar viņa īpatnējo valdzinājumu, pakavējās pie Helēnas, kas sēdēja taisni un vērās tālē; pie Timotija, kas bija ērti iekārtojies vislabākajā klubkrēslā ar spilvenu aiz muguras; pie veselīgās, plecīgās Modās, kas sēdēja gatavībā pakalpot vīram; un beidzot apstājās pie sievietes, kas kā atvainodamās sēdēja mazliet atstatu no pārējā pulciņa — tā bija mis Gilkrista diezgan īpatnējā «štātīgā» blūzē. Droši vien, Puaro nodomāja, viņa tūdaļ piecelsies, nomurminās kaut kādus atvainošanās vārdus un dosiet augšā uz savu istabu. Mis Gilkrista zināja savu vietu. To viņai bija iemācījusi grūtā dzīve.

Erkils Puaro, lēnām malkodams kafiju, ko pasniedza pēc vakariņām, puspievērtām acīm apdomāja radušos situāciju.

Viņš bija gribējis viņus te redzēt — visus kopā, un te nu viņi bija. Un ko gan, viņš domāja, ar viņiem lai tagad iesāk? Pēkšņi viņu pārņēma nepatika pret visu to, ko viņš bija iesācis. Kāpēc tas tā, viņš brīnījās? Vai tas būtu Helēnas Abernctijas iespaidā? Viņā bija jūtama kaut kāda pasīva pretestība, kas šķita negaidīti stipra. Vai viņai būtu izdevies iedvest viņam šo netīksmi, kaut ari ārēji viņa izturējās ļoti laipni un bez īpašām emocijām? Viņš zināja, ka viņa izjūt riebumu pret to, ka ceļ augšā visus sīkumus sakarā ar vecā Ričarda nāves apstākļiem. Viņa gribēja, lai to visu labāk nodod aizmirstībai. Tas Puaro nepārsteidza. Bet viņu pārsteidza tas, ka viņš pats tiecās viņai piekrist.

Viņš redzēja, ka misters Entvisls viņam sniedzis lielisku šīs ģimenes aprakstu. Uzticoties vecā advokāta vērtējumam, viņš tomēr bija vēlējies visu redzēt pats savām acīm. Viņš bija iedomājies, ka, sastapis šos cilvēkus vaigu vaigā, varēs pateikt — ne jau, kā un kad (tie bija jautājumi, kas viņu īpaši neinteresēja, galvenais bija zināt, ka slepkavība vispār bijusi iespējama!), bet vismaz, kas ir vainīgs. Jo Erkilam Puaro bija liela pieredze, un, tāpat kā cilvēks, kas darbojas ar gleznām, prot noteikt autoru, Erkils Puaro cerēja, ka pratīs ieraudzīt noziedznieku-amatieri, kas būtu gatavs nogalināt, ja rastos vajadzība.

Bet izrādījās, ka tas nebūs tik viegli.

Tāpēc, ka viņš spēja iedomāties gandrīz visus šos cilvēkus kā iespējamos — lai arī ne varbūtējos — slepkavas. Džordžs spētu nogalināt — kā to spēj stūrī iedzīta žurka. Suzanna — mierīgi, prasmīgi, lai realizētu kādu savu plānu. Gregorijs — tāpēc, ka viņa raksturā bija tā patoloģiskā iezīme, kas neņem vērā, drīzāk gan alkst pēc soda. Maikls — tāpēc, ka ir godkārīgs un viņam piemīt slepkavas pašpārliecinātā iedomība. Rozamunde — tāpēc, ka izskatās pārlieku vientiesīga. Timotijs — tādēļ, ka bija ienīdis un apskaudis savu brāli un kārojis pēc varas, ko dotu brāļa nauda. Moda — tāpēc, ka Timotijs bija viņas bērns, un, ja runa ir par viņas bērnu, viņa nepazītu žēlastības. Pat mis Gilkrista, viņš nodomāja, varētu iecerēt slepkavību, ja tā spētu atdot viņai «Vītolkoku» ar tā bijušo spožumu. Bet Helēna? Viņš nespēja iedomāties, ka Helēna varētu izdarīt slepkavību. Viņa bija pārāk kulturāla, pārāk tāla no vardarbības. Turklāt viņa un viņas vīrs neapšaubāmi bija mīlējuši Ričardu Abernetiju.

Puaro nopūtās. Ceļš uz patiesību nebūs viegls. Viņam vajadzēs izvēlēties garāku ceļu, kaut arī tas aizņems vairāk laika. Vajadzēs daudz sarunāties. Ļoti daudz. Jo agri vai vēlu, caur patiesību vai caur meliem, cilvēki sevi tik un tā nodod…

Helēna bija viņu ar visiem iepazīstinājusi, un viņš bija ķēries pie darba, lai pārvarētu mūžīgo reakciju, kas liek baltām acīm skatīties uz nepazīstamu ārzemnieku, kas iedrošinājies pielipinātics ģimenes pulciņam. Viņš bija licis lietā acis un ausis. Viņš bija vērojis un klausījies — atklāti un aiz durvīm! Viņš bija pamanījis līdzības un pretišķības, vārdus, kas parasti paspruka tādās reizēs, kad bija jādala manta. Viņš bija veikli izkārtojis sarunas divatā, pastaigas pa terasi un izdarījis savus secinājumus un novērojumus. Viņš bija runājis ar mis Gilkristu par viņas tējas veikaliņa zudušo slavu un par smalkmaizīšu un šokolādes eklēru pareizajām sastāvdaļām un kopā ar viņu apmeklējis sakņu dārzu, lai apspriestos ar viņu par pareizo garšaugu pielietojumu kulinārijā. Pavadījis vairākas stundas Timotija sabiedrībā, klausīdamies runās par viņa veselības stāvokli un krāsas smakas iedarbību uz to.

Krāsa? Puaro sarauca pieri. Vēl kāds bija pieminējis krāsu — misters Entvisls?

Bija arī sarunas par glezniecību. Pjērs Lanskenē kā gleznotājs. Koras Lanskenē gleznas, ko apjūsmoja mis Gilkrista, bet nicīgi noliedza Suzanna. «īstas pastkartītes», bija teikusi Suzanna. «Viņa tās arī zīmēja no pastkartēm».

Mis Gilkrista bija ļoti sarūgtināta un teica, ka dārgā misis Lanskenē vienmēr zīmējusi no Dabas.

—       Varu derēt, ka viņa krāpās, — Suzanna teica Puaro, kad mis Gilkrista bija izgājusi no istabas. — Patiesībā, es zinu, ka viņa blēdījās, lai arī es neapbēdināšu veco kaķeni ar saviem apgalvojumiem.

—    Un kā tad jūs to varat zināt?

Puaro vēroja Suzannas stingro zoda līniju.

«Šitā vienmēr būs par visu pārliecināta», viņš nodomāja. «Un reizēm varbūt pat par daudz…»

Suzanna paskaidroja.

—     Es jums pateikšu, tikai neatstāstiet to mis Gilkris- tai. Tur ir kāda Polflcksana glezna — līcis, bāka un mols, tas viss, ko parasti skicē iesācēji mākslinieki. Taču mols kara laikā tika uzspridzināts, un, tā kā tante Kora to skicējusi pirms pāris gadiem, tad taču tas nevar būt zīmēts no Dabas, vai ne? Taču uz pastkartēm to var redzēt vēl joprojām vecajā izskatā. Viena tāda pastkarte bija viņas guļamistabā atvilktnē. Tā ka, man liekas, tante Kora sāka zīmēt skici dabā un vēlāk mājās slepeni to pabeidza, nozīmēdama no pastkartes! Jocīgi, vai ne, kā cilvēkus var pieķert?

—    Jā, tas tiešām ir jocīgi, kā jūs sakāt. — Viņš uz brīdi apklusa un tad turpināja, uzskatīdams, ka ievads ir pietiekoši izdevies.

—     Jūs, kundze, varbūt mani neatceraties, bet es jūs atceros. Esmu jūs jau agrāk redzējis.

Suzanna iepleta acis. Puaro labpatikā māja ar galvu.

—     Jā, jā, tā tas ir. Es sēdēju automašīnā, pamatīgi satuntulējies, un caur logu jūs redzēju. Jūs runājāties ar vienu no mehāniķiem garāžā. Jūs mani neievērojāt, tas, protams, ir dabiski, es biju mašīnā — pavecāks satuntulējies ārzemnieks! Bet es jūs ievēroju, jo jūs esat jauna un simpātiska, un saule jums spīdēja tieši virsū. Un tāpēc, ieradies šeit, es pie sevis nodomāju: «Tiens! Kāda sagadīšanās!»

—    Garāžā? Kur? Kad tas bija?

—     O, pirms neilga laiciņa… nedēja, ne vairāk. Pašlaik, — Puaro melsa, labi atcerēdamies «King's Arms» garāžu, — es nevaru atminēties, kurā vietā. Es tik daudz braukāju apkārt.

—    Meklēdams saviem bēgļiem piemērotu māju?

—     Jā. Redziet, ir tik daudz lietu, ar ko jārēķinās. Cena… apkārtne… iespēja pārbūvēt.

—     Man liekas, jums te nāksies krietni piestrādāt? Būs jātaisa visādas briesmonīgas šķērssienas.

—       Jā, guļamtelpās noteikti. Bet lielāko daļu no apakšstāva telpām mēs neaiztiksim. — Viņš brīdi paklusēja.

—       Vai tas jūs apbēdina, kundze, ka šī vecā ģimenes savrupmāja tiks nodota svešiniekiem?

—      Protams, ne, — Suzanna izskatījās uzjautrināta.

—       Man šķiet, tā ir lieliska ideja. Šī vieta galīgi neder dzīvošanai. Un mani jau te nesaista nekādas sentimentālas jūtas. Tā nekad nav bijusi mana māja. Mans tēvs un māte dzīvoja Londonā. Mēs tikai te reizēm atbraucām uz Ziemassvētkiem. Taisnību sakot, man tā vienmēr likusies pretīga. Gandrīz nepieklājīgs templis bagātībai.

—       Altāri tagad ir citādi. Tagad ir visādi iebūvēti skapji un slēptais apgaismojums, un nesamaksājama vienkāršība. Taču bagātībai, kundze, tik un tā ir savi tempļi. Es tā saprotu — ccru, ka neesmu uzbāzīgs —, ka jūs pati taisāties celt kaut ko tamlīdzīgu? Viss de luxe — netaupot līdzekļus?

Suzanna pasmējās.

—     Diez vai to varēs nosaukt par templi, tā būs vienkārši darba vieta.

—     Nu, nosaukumam jau nav nozīmes… Bet tas izmaksās lielu naudu, vai tiesa?

—     Mūsdienās viss ir tik mežonīgi dārgs. Bet es domāju, ka sākotnējie izdevumi atmaksāsies.

—     Pastāstiet man par saviem plāniem. Mani pārsteidz jauna, skaista sieviete, kas ir tik praktiska un kompetenta. Jāatzīst, ka manā jaunībā — tiesa, tas bija sen — skaistas sievietes domāja vienīgi par izklaidēšanos: kosmētiku, la toilette.

—     Sievietes joprojām pievērš lielu uzmanību izskatam — un te nu parādās mans darba lauciņš.

—    Pastāstiet sīkāk.

Un viņa pastāstīja. Ļoti sīki un pamatīgi, neapzināti atklādama daudz ko par sevi. Puaro atzinīgi novērtēja viņas biznesa ķērienu, drosmīgo plānošanu un izpratni par detaļām. Lība stratēģe, kas aizmēza visādus blakus jautājumus. Varbūt nedaudz nežēlīga, bet tiem, kam ir lieli plāni, jau tādiem jābūt.

Vērodams Suzannu, viņš teica:

—     Jā, jūs gūsiet panākumus. Jūs tiksiet uz priekšu. Jums ir paveicies, ka jūs neierobežo nabadzība, kā daudzus citus. Bez kapitāliem izdevumiem neviens nekur tālu netiks. Tas būtu briesmīgi, ja visas šīs radošās idejas būtu sagrāvis līdzekļu trūkums.

—     Es to nepārdzīvotu! Bet gan jau es kaut kur būtu sadabūjusi naudu — atradusi kādu sponsoru, vai.

—      Ak, nu protams. Jūsu tēvocis, kam piederēja šī māja, bija bagāts. Pat, ja viņš nebūtu nomiris, viņš būtu, kā jūs sakāt, sponsorējis jūs.

—     O nē, to gan viņš nebūtu darījis. Attiecībā pret sievietēm tēvocis Ričards bija mazliet tumsonīgs. Ja es būtu vīrietis… — Suzannas sejai pārslīdēja dusmu ēna. — Viņš mani ļoti aizkaitināja.

—    Skaidrs… skaidrs…

—     Večiem nav ko stāvēt ceļā jaunajiem… vai, piedodiet!

Erkils Puaro viegli pasmējās un pavirpināja savas ūsas.

—      Nu ja, es arī esmu vecs. Bet es jaunajiem ceļā nestājos. Nevienam nav vajadzības gaidīt uz manu nāvi.

—    Cik šaušalīga doma.

—      Bet jūs, kundze, taču esat reāliste. Jūs taču nenoliegsiet, ka pasaulē ir ļoti daudz jaunu — vai varbūt arī ne tik jaunu — cilvēku, kas vairāk vai mazāk pacietīgi gaida, lai kāds aizgājējs dotu viņiem ja ne bagātību, tad vismaz — iespēju.

—     Iespēja! — Suzanna dziļi ievilka elpu. — Jā, iespēja ir tieši tas, kas vajadzīgs.

Puaro līksmi teica, skatīdamies pāri Suzannai:

—     Lūk, arī jūsu vīrs pievienosies mūsu nelielajai diskusijai… Mister Benks, mēs pašlaik runājam par iespēju. Zelta iespēju, iespēju, kas jāķer ciet abām rokām. Cik tālu cilvēks drīkst piekāpties sirdsapziņas priekšā? Uzklausīsim jūsu viedokli.

Taču viņam nebija lemts dzirdēt Gregorija Benksa viedokli ne par iespēju, ne ari par ko citu. Īstenībā viņam bija skaidrs, ka ar Gregoriju Bcnksu vispār nebija iespējams sarunāties. Benksam piemita kāda netverama īpašība. Vai nu pēc paša gribas vai ari sievas mudinātam, Benksam, šķiet, nebija vēlēšanās pēc klusām sarunām divatā. Nē, saruna ar Benksu bija lemta neveiksmei.

Puaro bija aprunājies arī ar Modu Abernctiju — par krāsu (tās smaku) un par to, cik labi, ka Timotijam radusies iespēja atbraukt uz Enderbiju, un par to, cik tas bijis laipni no Helēnas — uzaicināt arī mis Gilkristu.

—      Viņa patiešām ir loti izpalīdzīga. Timotijam tik bieži gribas kaut ko ieēst, un nevar jau vienmēr prasīt no kalpotājiem, bet mazajā istabiņā tepat blakus pieliekamajam ir gāzes plītiņa, un uz tās mis Gilkrista var uzsildīt kādu bundžiņu «Ovaltine» vai «Bengcr's», nevienu īpaši netraucējot. Un viņa nekad neatsakās kaut ko atnest, viņa nekurnēdama skrien augšā un lejā pa kāpnēm vai desmit reižu dienā. Jā, tas bija likteņa pirksts, ka viņa baidījās viena pati palikt mājā, kaut arī, jāatzīstas, sākumā tas mani nokaitināja.

—    Baidījās palikt viena pati? — Puaro painteresējās.

Viņš noklausījās misis Abcrnetijas stāstu par to, kā mis Gilkristai «uzdevuši» nervi.

—      Jūs sakāt, ka viņa bija pārbijusies? Un tomēr nevarēja izskaidrot iemeslu? Interesanti. Ļoti interesanti.

—    Es to izskaidroju ar novēlojušos šoku.

—    Pilnīgi iespējams.

—     Es atceros, kā reiz kara laikā, kad apmēram jūdzi no mūsu mājas sprāga bumba, Timotijs…

Puaro izklaidīgi noklausījās, kas noticis ar Timotiju.

—    Vai tajā dienā bija noticis kaut kas īpašs? — viņš pajautāja.

—    Kurā dienā? — Moda neizpratnē skatījās uz Puaro.

—    Tajā dienā, kad mis Gilkristai uznāca nervu šoks.

—     Ak toreiz… nē, šķiet, ka ne. Liekas, ka tas bija krājies pamazām kopš tā brīža, kad viņa aizbrauca no

Sv. Marijas Ličetas — tā viņa vismaz pati teica. Kad viņa bija tur, viņai nebija nekas pretī palikt vienai pašai.

Un rezultāts, Puaro nodomāja, bija saindēta kāzu torte. Nebija ko brīnīties, ja mis Gilkristu pēc tam sāka mākt bailes… Un tās saglabājās pat . pēc tam, kad viņa atbrauca uz kluso lauku nostūri pie Stensfīldgreindžas. Pat vairāk nekā saglabājās. Tās bija pat pieaugušas. Kāpēc? Tāda hipohondriķa kā Timotija aptecēšana taču varēja nogurdināt tiktāl, ka spēku izsīkums liktu aizmirst visu pārējo?

Taču kaut kas tanī mājā bija licis mis Gilkristai sajust bailes. Kas? Vai viņa pati to apzinājās?

Pirms vakariņām uz īsu brīdi palicis divatā ar mis Gilkristu, Puaro ar pārspīlētu ārzemnieka ziņkārību sāka izprašņāt viņu par šo jautājumu.

—     Saprotiet, es nevaru runāt par slepkavību ar ģimenes locekļiem. Taču šis jautājums mani ļoti interesē. Un kuru gan tas neinteresētu? Mežonīgs noziegums — vientuļā mājiņā uzbrūk jūtīgai māksliniecei. Viņas ģimenei tas ir briesmīgs trieciens. Bet tas ir briesmīgs trieciens arī jums, vai ne? Kā es saprotu no misis Abernetijas teiktā, jūs toreiz atradāties tur?

—     Jā. Bet, piedodiet, 'mesjē Pontarljē, es negribētu par to runāt.

—    Protams. Protams. Jā, es jūs pilnīgi saprotu.

To pateicis, Puaro gaidīja, kas notiks tālāk. Un, kā jau viņš bija paredzējis, mis Gilkrista tik tiešām pati sāka par to runāt.

Neko jaunu no viņas stāstītā viņš neuzzināja, taču viņš lieliski nospēlēja savu lomu, ik pa brīdim izdvesdams līdzjūtīgus izsaucienus, kas mis Gilkristai, protams, ļoti gāja pie sirds.

Kad viņa beidzot bija izklāstījusi visu par to, kā viņš jutusies un ko teicis ārsts, un cik laipns ir bijis misters Entvisls, Puaro piesardzīgi pieskārās nākamajam jautājumam.

—    Man liekas, jūs darījāt ļoti gudri, ka nepalikāt viena pati tajā mājiņā.

—   Nē, mesjē Pontarljē, es to nespēju. Tik tiešām es to nespēju.

—   Protams. Un es tā sapratu, ka jums bija bail vienai palikt pat Timotija Abernetija mājā?

Mis Gilkrista izskatījās nokaunējusies.

—   Man tiešām ļoti neērti. Tik muļķīgi no manas puses. Mani bija pārņēmusi tāda kā panika — es nudien nezinu, kāpēc.

—    Bet tas taču pilnīgi saprotams. Jūs tikko kā bijāt atguvusies no nelietīga mēģinājuma jūs noindēt…

Te mis Gilkrista nopūtās un sacīja, ka viņa vienkārši nevar saprast, kādēļ kādam vajadzētu viņu noindēt.

—   Bet tas taču, mīļā kundze, ir acīmredzams — tāpēc, ka šis noziedznieks, šis slepkava domāja, ka jūs zināt kaut ko tādu, kas varētu uzvest policiju uz viņa pēdām.

—   Bet ko tad es varēju zināt? Tas vienkārši ir kāds sirotājs vai kāds pustrakais.

—   Ja vien tas tiešām būtu sirotājs… Man tas nešķiet diez cik ticami.

—   Ak, lūdzu, mesjē Pontarljē, — mis Gilkristas seja pēkšņi nomācās. — Nerunājiet par tādām lietām. Es negribu tam ticēt.

—   Kam jūs negribat ticēt?

—    Es negribu ticēt, ka tas nebija… tas ir, ka tas bija…

Viņa apjukusi apklusa.

—    Un tomēr, — Puaro skarbi noteica, — jūs tam ticat.

—   Ai, nē. Nē!

—   Tomēr jā. Tāpēc jau jums ir bailes… Jūsu bailes vēl nav pārgājušas, vai ne?

—   Nē, nē, kopš es esmu šeit, es vairs nebaidos. Te ir tik daudz ļaužu. Un tik sirsnīga ģimenes atmosfēra. Nē, te viss liekas ļoti jauki.

—   Man šķiet — jūs taču man piedosiet manu interesi, vai ne? — es esmu vecs vīrs, nedaudz paguris, un daudz laika veltu pārdomām par visādām lietām, kas mani interesē, — tālad, man šķiet, ka Stensfīldgreindžā jābūt kādai parādībai, kas, tā teikt, pamodināja jūsu bailes. Tagad ārsti ir izpētījuši, kas tik viss nenotiek mūsu zemapziņā.

—   Jā, jā, to es zinu.

—   Un, man šķiet, jūsu bailes varēja pamodināt kāds konkrēts atgadījums, kāds sīkums, kas, teiksim tā, sakoncentrēja jūsu uzmanību.

Mis Gilkrisla tam atsaucīgi piekrita.

—  Jā, jums droši vien taisnība, — viņa teica.

—   Un kā jūs domājat, kas tas varēja būt par … apstākli?

Mis Gilkrista brīdi padomāja un tad negaidīti teica:

—   Ziniet, mesjē Pontarljē, man liekas, tā bija mūķene.

Iekams Puaro paspēja uz to atbildēt, Helēnas pavadībā ienāca Suzanna un viņas vīrs.

—   Mūķene, — prātoja Puaro. — Kādā sakarībā vēl es dzirdēju pieminam mūķeni?

Viņš nolēma vakara gaitā vēlreiz atgriezties pie jautājuma par mūķenēm.

19. NODALA

I

Ģimene izturējās pieklājīgi pret mesjē Pontarljē, A.N.B.P.O.C. pārstāvi. Cik labi, ka viņš bija izvēlējies šo saīsinājumu. Visi bija pieņēmuši šos burtus kā pašu par sevi saprotamu lietu un pat bija izlikušies, ka tie viņiem ir pazīstami! Cik nelabprāt cilvēki atzina sevi par nejēgām! Vienīgais izņēmums bija Rozamunde, kas izbrīnījusies pajautāja: «Bet kas tas tāds? Es nekad par to neesmu dzirdējusi.» Paldies Dievam, neviena toreiz nebija klāt. Puaro bija paskaidrojis visu par šo organizāciju tā, ka ikviens, izņemot Rozamundi, būtu nokaunējies, ka neko nezina par tādu pazīstamu vispasaules struktūru. Rozamunde tikai izklaidīgi noteica: «Ak, atkal tie bēgļi. Man tic ir apnikuši,» tā izpauzdama skaļi to, ko domāja daudzi, bet, būdami uzticīgi vispārpieņemtajām • uzvedības normām, atklāti par to nerunāja.

Tādēļ ar mesjē Pontarljē klātbūtni samierinājās, kaut arī uzskatīja viņu par traucēkli un apnicīgu cilvēku. Viņš bija kā dekorācija no svešas operas. Tika uzskatīts, ka Helēna būtu varējusi kaut kā izgrozīties un neuzaicināt viņu vismaz šajā laikā, bet, ja nu reiz viņš te bija, tad tas bija jāpieņem, un tur neko nevarēja darīt. Par laimi, šis savādais ārzemnieks, šķiet, angļu valodu pārāk labi nezināja. Bieži vien viņš nesaprata, ko viņam saka, bet, kad visi runāja vairāk vai mazāk vienlaicīgi, viņš galīgi apjuka. Izskatījās, ka viņu interesē vienīgi bēgļu jautājums un pēckara apstākļi, un viņa vārdu krājums attiecās galvenokārt uz šīm lietām. Parasta pļāpāšana viņu mulsināja. Vairāk vai mazāk visu aizmirsts, Puaro sēdēja, atgāzies savā krēslā, sūca kafiju un visu vēroja, kā kaķis, kas vēro putnu bara čivināšanu un laidelēšanos. Vēl kaķis nav gatavs lēcienam.

Izložņājuši visu māju un izpētījuši tās saturu, Ričarda Abernetija mantinieki bija gatavi izteikt savu izvēli un, ja nepieciešams, cīnīties par to.

Pirmais sarunu objekts izrādījās kāda Spouda deserta servīze, no kuras viņi tikko kā bija ēduši desertu.

—   Diez vai man vairs daudz atlicis, ko dzīvot, — sacīja Timotijs skumjā, vārgā balsī. — Modai un man nav bērnu. Nav jēgas apgrūtināt sevi ar lieku mantu. Bet atmiņu dēļ es labprāt gribētu paņemt veco deserta servīzi. Es to vēl atceros no vecajiem labajiem laikiem. Protams, tādas vairs nav modē, un deserta servīzes tagad laikam nav lielā vērtē, bet te nu tā ir. Man pilnīgi pietiktu ar to un vēl ar Būla rakstāmgaldu no Baltā Buduāra.

—    Jūs esat nokavējis, tēvoci, — Džordžs bezrūpīgi ierunājās. — Es jau šorīt palīdzu Helēnai iedalīt Spouda servīzi man.

Timotija seja kļuva purpursarkana.

—   Iedalīt… iedalīt? Ko tu ar to gribi teikt? Nekas vēl nav izlemts. Un priekš kam gan tev vajadzīga deserta servīze? Tu taču neesi precējies.

—   Lieta tā, ka es kolekcionēju Spoudu. Un šis patiešām ir lielisks eksemplārs. Bet, kas attiecas uz Būla rakstāmgaldu, jūs to varat ņemt, tēvoc. Es to pat par velti neņemtu.

Timotijs nepievērsa uzmanību Būla rakstāmgaldam.

—   Paklausies, Džordž. Tu neuzdrošinies bāzt savu degunu visur, kur pagadās. Es esmu vecāks par tevi, turklāt es esmu Ričarda vienīgais brālis. Tā deserta servīze ir mana.

—    Kāpēc gan tu nevarētu ņemt Drēzdenes servīzi? Ļoti jauks eksemplārs, un droši vien saistīta ar tikpat skaistām atmiņām. Šā vai tā, Spouda servīze būs mana. Kas pirmais brauc, tas pirmais maļ.

—   Muļķības! Kas vēl nebūs! — Timotijs aizsvilās.

Moda skarbi teica:

—   Lūdzu nebojā tēvocim garastāvokli, Džordž. Tas var slikti atsaukties uz viņa veselību. Protams, ka viņš ņems Spoudu, ja to gribēs! Pirmā roka ir viņam, un jums, jaunajiem, tikai pēc tam. Kā viņš jau aizrādīja, Ričards bija viņa brālis, un tu esi tikai māsasdēls.

—   Zini, ko es tev teikšu, jaunais cilvēk. — Timotijs vai eksplodēja no dusmām. — Ja Ričards būtu sastādījis testamentu, kā nākas, visas lietas šajā mājā būtu manā pārziņā. Tā tam bija jābūt, un, ja tas tā nav noticis, tad es varu tikai pateikt, ka te ir tumša lieta.

Timotijs zvērojošām acīm lūkojās uz māsasdēlu.

—   Idiotisks testaments! — viņš nerimās. — Idiotisks!

Viņš atgāzās krēslā, piespieda roku pie sirds un sāka

vaidēt:

—   Tas mani nogalēs. Vai es varētu dabūt… nedaudz konjaka?

Mis Gilkrista aizsteidzās un atgriezās ar nelielu glāzīti tonizējošā šķidruma.

—   Lūdzu, mister Abernctij. Lūdzu…. lūdzu, neuztraucieties. Varbūt jums vajadzētu iet gultā?

—   Neesiet muļķe. — Timotijs izdzēra konjaku. — Iet gultā? Es aizstāvēšu savas intereses.

—   Tiešām, Džordž, es brīnos par tevi, — Moda teica. — Tavam tēvocim pilnīga taisnība. Viņa vēlēšanās ir pirmajā vietā. Un, ja viņš vēlas Spouda deserta servīzi, tad viņam tā arī jāsaņem!

—  Tas viss ir pretīgi, — iejaucās Suzanna.

—   Tu vispār pievaldi mēli, Suzanna, — Timotijs uzbļāva.

Kalsnais vīrietis, kas sēdēja blakus Suzannai, pacēla galvu. Viņš ierunājās mazliet spalgākā balsī nekā parasti:

—   Neuzdrošinieties runāt ar manu sievu tādā tonī!

Viņš pa pusei piecēlās no krēsla.

Suzanna ātri izmeta: — Viss kārtībā, Greg. Man nav pretenziju.

—   Bet man ir!

Helēna sacīja: — Man liekas, Džordž, būtu ļoti jauki no tavas puses, ja tu ļautu to servīzi ņemt tēvocim.

Timotijs dusmās šņāca: — Kāda te var būt runa par «ļaušanu»!

Bet Džordžs, viegli paklanījies Helēnai, teica: — Jūsu vēlēšanās man ir likums, tante Helēna. Es atsaucu savu prasību.

—   Tu taču īstenībā to nemaz' negribēji, vai ne? — Helēna jautāja.

Viņš uzmeta viņai asu skatienu un pasmīnēja:

—   Vienīgā nelaime, tante Helēna, ir tā, ka jūs esat pārāk atjautīga. Jījs redzat vairāk nekā jums vajadzētu. Neuztraucies, tēvoci Timotij, servīze ir tavējā. Es tikai gribēju pajokot.

—   Tic nu gan ir jociņi! — Moda Abernetija bija pārskaitusies. — Tavam tēvocim varēja būt infarkts!

—   Un jūs tam ticat? — Džordžs jautrā balsī apjautājās. — Tēvocis Timotijs pārdzīvos mūs visus. Tādus sauc par «čīkstošajiem vārtiņiem».

Timotijs paliecās uz priekšu:

—   Es nebrīnos, ka Ričards bija tevī vīlies.

—   Ko, ko? — Jautrība pazuda no Džordža sejas.

—   Tu atbrauci uz šejieni pēc Mortimera nāves, • cerēdams ieņemt viņa vietu, cerēdams, ka Ričards padarīs tevi par savu mantinieku, vai ne tā? Bet mans brālis drīz vien saprata, kas tu par putnu. Viņš zināja, kur aizies nauda, ja tu tai liksi klāt. Es brīnos, kā viņš tev atstāja pat daļu no savas mantas. Viņš zināja, kur lā aizies. Uz zirgiem, kāršu spēlē, Montekarlo, ārzemju kazino. Varbūt vēl sliktāk. 'Viņam bija skaidrs, ka tev nevar uzticēties, vai ne tā?

Džordža deguna abās pusēs parādījās baltas svītras. Viņš klusi sacīja:

—   Vai tev labāk nevajadzētu padomāt par to, ko tu runā?

—    Es nejutos pietiekoši labi, lai atbrauktu uz bērēm, — Timotijs lēni teica, — bet Moda man pastāstīja, ko teikusi Kora. Kora vienmēr bijusi vientiese, bet, man liekas, varbūt viņai bija taisnība! Un, ja tā, tad es zinu, ko turēt aizdomās…

—   Timotij! — Moda piecēlās kājās — mierīga, masīva, īsts spēka iemiesojums. — Tev ir bijis ļoti nogurdinošs vakars. Tev jāpadomā par savu veselību. Es nevaru pieļaut, ka tu atkal saslimsti. Nāc, iesim augšā. Tev jāiedzer nomierinošas zāles un jāiet gulēt. Helēna — Timotijs un es paņemsim Spouda deserta servīzi un Bula rakstāmgaldu par piemiņu no Ričarda. Es ceru, ka iebildumu nav?

Viņas skats pārslīdēja klātesošajiem. Neviens neatbildēja, un viņa devās ārā no istabas, pieturēdama Timotija elkoni, atteikdamās no mis Gilkristas, kas bikli stāvēja durvīs, palīdzības.

Kad viņi bija aizgājuši, Džordžs pirmais pārtrauca klusumu.

—     Femme formidable![13] — viņš teica. — tas ir visprecīzākais apzīmējums tantei Modai. Es nu gan nekad neuzdrošinātos kavēt viņas triumfa gājienu.

Mis Gilkrista, atkal nedroši apsēzdamās, nomurmināja:

—   Misis Abernetija vienmēr ir tik laipna.

Viņas piezīme neatrada dzirdīgas ausis.

Maikls Šeins pēkšņi iesmējās un teica:

—   Ziniet, man šitas viss patīk! «Voiseja mantojums» dabā! Starp citu, Rozamunde un es gribam to malahīta galdiņu, kas ir viesistabā.

—   0 nē! — Suzanna iesaucās. — Es to gribu.

—    Atkal sākas, — Džordžs noteica, paceldams acis pret griestiem.

—    Nav ko ņemt ļaunā, — Suzanna teica. — Es to gribu priekš sava skaistuma salona. Tas būs tāds kolorīts piesitiens — un es vēl uzlikšu uz tā lielu vaska puķu buķeti. Tas izskatītos brīnišķīgi. Vaska puķes jau var viegli atrast, bet zaļš malahīta galdiņš ir retums.

—   Bet, dārgā, — Rozamunde sacīja, — tieši tāpēc jau arī mēs to vēlamies. Kā tu teici — kolorīts piesitiens un tik absolūti atbilst laikam! Un vai nu vaska puķes, vai kolibri. Tieši tas būtu tas, kas vajadzīgs.

—   Es saprotu, ko tu gribi teikt, Rozamunde, — Suzanna sacīja. — Bet man liekas, ka tev tas nav tik nepieciešams kā man. Tu taču priekš skatuves varētu dabūt krāsotu malahīta galdiņu — izskatītos tāds pats, kā īstais. Bet manam salonam ir vajadzīga liešām īsta, neviltota lieta.

—   Paklau, dāmas, — ierosināja Džordžs. — Kā būtu ar tīri sportisku risinājumu? Kāpēc nevarētu lozēt? Vai izmest kārtis? Tas būtu ciešā saskaņā ar galdiņa laikmetu.

Suzanna mī|i pasmaidīja.

—   Mēs ar Rozamundi rīt par to aprunāsimies, — viņa teica.

Kā parasti, viņa izskatījās ļoti pašpārliecināta. Džordžs ar interesi paskatījās no vienas uz otru. Rozamundes skats bija aizklīdis kaut kur tālē.

—   Kuru jūs atbalstīsiet, tante Helēna? — Džordžs pajautāja. — Izredzes abām labas. Suzannai piemīt mērķtiecība, bet Rozamunde ir tik uzticīga savai lielai.

—   Bet varbūt kolibri labāk ne, — Rozamunde teica.

—   Ja kādai no tām Ķīnas vāzēm uztaisītu zeltainu abažūru, iznāktu skaista lampa.

Mis Gilkrista centās visus samierināt.

—   Sajā mājā ir tik daudz skaistu lietu, — viņa teica.

—     Tas zaļais galdiņš izskatītos brīnišķīgi jūsu jaunajā iestādījumā, misis Benksa. Es nekad vēl neesmu tādu redzējusi. Tas droši vien maksā lielu naudu. '

—  Tā, protams, tiks atvilkta no manas mantojuma daļas, — Suzanna sacīja.

—   Piedodiet… tā jau tas nebija domāts, — mis Gilkrista izskatījās apmulsusi.

—   To varētu atvilkt no mūsu daļas, — Maikls norādīja. — Un vēl piesviest klāt tās vaska puķes.

—   Tās tik labi izskatās uz tā galdiņa, — mis Gilkrista nomurmināja. — Tiešām mākslinieciski. Ļoti debešķīgi.

Taču neviens nepievērsa uzmanību mis Gilkristas labi domātajiem vārdiem.

Ierunājās Gregs augstā, nervozā balsī: —i Suzannai ir vajadzīgs tas galdiņš. Klātesošie pēkšņi sāka justies neomulīgi, it kā Gregs ar saviem vārdiem būtu uzdevis nepareizu toņkārtu. Helēna iejaucās:

—   Un ko tad tu īsti gribi, Džordž? Ja neskaita Spou- da servīzi?

Džordžs pasmīnēja, un sasprindzinājums izzuda.

—   Nebija labi tā kacināt veco Timotiju, — viņš teica.

—   Bet viņš ir pilnīgi neaprakstāms. Tik ilgi viss ir noticis pēc viņa prāta, ka viņš ir kļuvis vienkārši patoloģisks.

—    Invalīdam vajag izdabāt, mister Krosfīld, — mis Gilkrista teica.

—    Sasodīts vecs hipohondriķis, vairāk nekas viņš nav, — Džordžs noteica.

—    Protams, — Suzanna piekrita. — Es neticu, ka viņam vispār kaut kas kaiš. Un tu, Rozamunde?

—   Ko?

—   Ka tēvocim Timotijam vispār kaut kas kaiš.

—   Nē… nē, diez vai. — Rozamunde izvairīgi atteica.

—      Piedodiet. Es visu laiku domāju par to, kāds apgaismojums būtu galdiņam vispiemērotākais.

—   Jūs redzat? — Džordžs jautāja. — Sieviete, kurai ir tikai viena doma. Tava sieva ir bīstama sieviete, Maikl. Es ceru, ka tu to apzinies.

—   Es to apzinos, — Maikls diezgan drūmi piekrita. Džordžs turpināja tā, it kā tas viss viņam sagādātu prieku.

—   Galdiņa Kauja! Tiks izcīnīta rit — pieklājīgi, bet ar nepielūdzamu mērķtiecību. Mums vajadzētu izvēlēties, kā pusē mēs katrs esam. Es atbalstu Rozamundi, kas izskatās tik mīlīga un padevīga, bet īstenībā tāda nemaz nav. Vīri, droši vien, ir katrs savas sievas pusē. Mis Gilkrista? Acīmredzot, Suzannas pusē.

—    Nē, tiešām, mister Krosfīld, es nu gan neuzdrošinātos…

—    Tante Helēna? — Džordžs nepievērsa uzmanību mis Gilkristas stomīgajai valodai. — Jums pieder izšķirošā balss. 0… es piemirsu. Mesjē Potarljē?

—   Pardon? — Puaro tēloja neizpratni.

Džordžs apdomāja paskaidrojumus, bet tad nolēma, ka nav vērts. Nabaga vecais zēns nekā rtebija sapratis. Džordžs tikai noteica: — Ah, tas ir vecs ģimenes joks.

—  Jā, jā, es saprotu, — Puaro draudzīgi uzsmaidīja.

—   Tātad jums ir izšķirošā balss, tante Helēna. Kā pusē jūs esat?

Helēna pasmaidīja.

—   Varbūt, ka es vēlos to sev, Džordž.

Viņa mēģināja mainīt sarunas virzienu, pievērsdamās ārzemju viesim.

—   Jums tas viss droši vien ir ļoti garlaicīgi, mesjē Pontarljē?

—    Nebūt ne, kundze. Es jūtos pagodināts, ka tieku ielaists jūsu ģimenes dzīvē… — viņš paklanījās. — Es gribētu sacīt… es nemācēšu tā izteikties… mana nožēla par to, ka šai mājai jāpāriet no jūsu rokām svešinieku rokās. Tā, protams, ir liela bēda.

—   Nē, mēs to nemaz nenožēlojam, — Suzanna centās viņu pārliecināt.

—   Jūs esat ļoti draudzīga, kundze. Tā būs, ja man atļauts jums teikt, īsta pilnība maniem pavecākajiem cietējiem no vajāšanas. Kāds patvērums! Kāds miers! To es lūdzu jūs atcerēties, kad pie jums atnāks skarbas jūtas, un tās noteikti atnāks. Es dzirdēju, ka bijis ari jautājums par kādu skolu, kas nāktu uz šejieni — ne jau parasta skola, bet klostera skola, ko vada religieuses, jūs laikam viņas saucat par mūķenēm? Jums varbūt tas liktos labāk?

—   Nebūt ne, — Džordžs atteica.

—    Marijas Svētā Sirds, — Puaro turpināja. — Par laimi, pateicoties kāda nezināma labdara laipnībai, mēs varējām piedāvāt mazliet vairāk. — Viņš griezās tieši pie mis Gilkristas. — Jums laikam nepatīk mūķenes?

Mis Gilkrista piesarka un izskatījās apmulsusi.

—   N5, patiešām, mesjē Pontarljē, nedomājiet… es gribu teikt, ka tas nav nekas personisks. Vienīgi es nekad neesmu sapratusi, kāpēc tā jānoslēdzas no pārējās pasaules — vai tad tas ir vajadzīgs, un patiesībā tas ir ļoti egoistiski… protams, ne jau tās, kas māca, vai tās, kas palīdz nabagiem — tās noteikti ir absolūti nesavtīgas sievietes un dara daudz laba.

—   Es vienkārši nevaru iedomāties, kā var gribēt kļūt par mūķeni, — Suzanna teica.

—   Tas ir ļoti skaisti, — Rozamundc iebilda. — Atceraties — pagājšgad, kad atjaunoja «Brīnumu»? Soņa Velsa izskatījās neizsakāmi burvīga.

—    Mani satriec, kā Visuvarenajam var būt patīkami, ja tērpjas viduslaiku apģērbā. Jo patiesībā tieši tāds jau ir mūķeņu apģērbs. — Džordžs teica. — Absolūti neērts, nehigiēnisks un nepraktisks.

—   Un tas padara viņas visas tik līdzīgas, vai ne? — mis Gilkrista papildināja. — Tas, protams, ir muļķīgi, bet es pamatīgi nobijos, kad pie misis Abernetijas durvīm ieraudzīju to mūķeni, kas vāca ziedojumus. Man nez kāpēc uzreiz likās, ka tā ir tā pati, kas ieradās vākt ziedojumus tajā dienā, kad Sv. Marijas Ličetā notika nopratināšana nabaga misis Lanskenē nāves gadījumā. Ziniet, man bija tāda sajūta, it kā viņa man visur seko.

—   Man likās, ka mūķenes vienmēr vāc ziedojumus pa pāriem, — Džordžs ieminējās. — Man šķiet, par to vienreiz bija sarakstīts kāds detektīvs.

—   Šoreiz bija tikai viena, — mis Gilkrista teica.

—   Varbūt, ka viņām jātaupa līdzekļi, — viņa piebilda.

—    Un tā vai tā viņa nevarēja būt tā pati mūķene, jo pirmoreiz viņa vāca ziedojumus priekš kaut kādas tur Sv. Barnabas organizācijas, bet otrreiz tas bija kaut kas pilnīgi cits — kaut kas saistīts ar bērniem.

—   Bet viņām bija līdzīgi sejas vaibsti? — Erkils Pua- ro pajautāja. Izskatījās, ka viņu šis jautājums interesē. Mis Gilkrista pagriezās pret viņu.

—   Jā, laikam gan. Augšējā lūpa — gandrīz izskatījās, ka viņai būtu ūsas. Redziet, tas arī īstenībā mani uztrauca — es toreiz biju diezgan sanervozējusies un atcerējos tos nostāstus par kara laiku, kad mūķenes patiesībā bija vīrieši no Piektās Kolonnas, kas nolaidušies ar parašutu. Protams, tas bija ļoti muļķīgi no manas puses. Vēlāk es to sapratu.

—    Mūķene varētu būt itin laba maska, — Suzanna domīgi noteica. — Tērps noslēpj kājas.

—   Patiesība ir tāda, — teica Džordžs, — ka cilvēki jau reti pievērš uzmanību ārējam izskatam. Tāpēc jau tiesā tik briesmīgi atšķiras vienas un tās pašas personas apraksts, ko sniedz dažādi cilvēki. Taisni jābrīnās. Vienu un to pašu vīrieti apraksta gan kā garu, gan īsu, gan tievu, gan resnu, viens saka, ka viņš ir gaišmatains, otrs — ka tumšmatains, viens saka — ģērbies tumšā uzvalkā, otrs — gaišā, un tā joprojām. Parasti ir tikai viena liecība, uz kuru tiešām var paļauties, bet ir jāizšķiras, kura tad īsti tā ir.

—    Vēl viena jocīga lieta ir tā, — piebilda Suzanna, — ka tu pēkšņi nejauši ieraugi sevi spogulī un domā: «Kas tas tāds?» It kā būtu kaut kur redzēts, un tu saki pats sev: «Es taču viņu labi pazīstu…», un tad pēkšņi saproti, ka tas esi tu pats!

Džordžs sacīja: — Būtu vēl grūtāk, ja varētu pats redzēt sevi no malas, nevis spogulī.

—   Kāpēc? — Rozamunde nesaprata.

—   Nu tāpēc, ka neviens taču sevi nekad neredz tā, kā viņu redz citi. Katrs pats sevi ir redzējis tikai spogulī, tas ir, ačgārni.

—   Bet kāpēc tad tas izskatās citādāk?

—   0 jā, noteikti, — Suzanna teica. — Jo cilvēku sejas abas puses nav vienādas. Katra uzacs ir citāda, mutes kaktiņš vienā pusē ir augstāks, un deguns nav simetrisks. To var pārbaudīt ar zīmuli — kam ir zīmulis?

Kāds iedeva zīmuli, un viņi eksperimentēja, likdami zīmuli klāt te vienai deguna pusei, te otrai un smējās, redzēdami, kā izmainās leņķis.

20. NODALA

I

Kādu brīdi valdīja saspringts klusums. Puaro to sajuta, kaut arī skatījās vienīgi uz Rozamundes simpātisko, mierīgo seju.

Viegli paklanījies, viņš sacīja: — Jūs esat ārkārtīgi acīga, kundze.

—   Nepavisam ne, — Rozamunde atteica. — Vienreiz restorānā man jūs parādīja. Es atceros.

—  Taču līdz šim jūs par to neteicāt ne vārda?

—   Man likās, ka tas būs interesantāk, — Rozamunde

teica.

Maikls teica, mēģinādams apvaldīt trīsas balsī:

—   Manu… mīlulīt.

Puaro paskatījās uz Maiklu. Viņš izskatījās dusmīgs. Dusmīgs un vēl… nobažījies?

Puaro uzmeta acis visiem pēc kārtas. Suzannas seja bija dusmīga un vērīga; Grcgorija — nedzīva un noslēgta; mis Gilkristas — dumja, ar pavērtu muti; Džordža — pētī- ga; Helēnas — izbijusies un nervoza…

Tā bija normāla reakcija. Viņš vēlējās, kaut būtu redzējis šīs sejas pirms sekundes desmitdaļas, kad Rozamunde izteica vārdu «detektīvs». Jo tagad, neizbēgami, tās jau bija paspējušas izmainīties…

Viņš izslēja plecus un palocījās. Un, kad viņš ierunājās, viņam vairs nebija tik stiprs ārzemnieka akcents.

—  Jā, — viņš teica. — Es esmu detektīvs.

Abpus Džordža degunam atkal parādījās baltās svītras:

—   Kas jūs atsūtīja?

—    Mani palūdza izmeklēt Ričarda Abernetija nāves apstākļus.

—   Kas?

—   Šobrīd las nav svarīgi. Bet vai tad nebūtu labāk, ja jums nebūtu nekādu šaubu par to, ka Ričards Abernetijs nomira dabīgā nāvē?

—   Protams, ka viņš nomira dabīgā nāvē. Kas tad apgalvo ko citu?

—  To teica Kora Lanskenē. Bet viņa pati ir mirusi.

Kā asa vēja pūsma visiem pāri pārskrēja nemiera vilnis.

—   Viņa to pateica šeit, šinī istabā, — Suzanna teica. — Bet es patiešām nedomāju…

—   Vai tiešām ne? — Džordžs Krosfīlds pievērsa viņai savu dzēlīgo skatienu. — Kāpēc gan izlikties? Tu taču nedomā piemānīt mesjē Pontarljē?

—   Mēs visi patiešām tā domājām, — Rozamunde teica. — Un viņa vārds nav vis Pontarljē, bet Erkils kaut kāds tur.

—   Erkils Puaro — jūsu rīcībā.

Puaro paklanījās.

Pārsteiguma saucieni neatskanēja: izskatījās, ka viņa vārds tiem neko neizteica. Tas viņus uztrauca mazāk nekā vārds «detektīvs».

—    Vai varētu uzzināt, pie kādiem secinājumiem jūs esat nonācis? — Džordžs jautāja.

—     Dārgais, viņš tev neko neteiks, — Rozamunde sacīja. — Vai arī tas, ko viņš tev pateiks, nebūs patiesība.

Viņa vienīgā no visas kompānijas izskatījās uzjautrināta. '

Erkils Puaro domīgi viņu uzlūkoja.

II

Erkils Puaro tonakt slikti gulēja. Kaut kas viņu darīja nemierīgu, un viņš nesaprata, kas tas ir. Kaut kādas netveramas sarunu druskas, skatieni, savādas kustības, žesti — nakts vientulībā viss šķita pilns mokošas daudznozīmības. Viņš iekrita tādā kā pusmiegā, bet smadzenes turpināja intensīvi darboties. Viņš jau bija gandrīz iesnaudies, kad pēkšņi prātā kaut kas uzplaiksnīja un pamodināja viņu pilnīgi. Krāsa — Timotijs un krāsa. Eļļas krāsa… eļļas krāsas smaka… tas kaut kādā veidā saistīts ar misteru Entvislu. Krāsa un Kora. Koras gleznojumi — pastkartes… Kora blēdījusies… Nē, atpakaļ pie mistera Entvisla: viņš kaut ko bija sacījis… bet varbūt tas bija Lanskoms? Mūķene, kas bija atnākusi Ričarda Abernctija nāves dienā. Mūķene ar ūsām. Mūķene Stensfīldgreindžā… un Sv. Marijas Ličetā. Vai nav pārāk daudz mūķeņu? Rozamunde — brīnišķīga mūķene uz skatuves. Rozamunde… kad viņa paziņoja, ka Puaro ir detektīvs, visi lūkojās uz Rozamundi. Droši vien toreiz, kad Kora pateica «Viņu taču nogalināja, vai ne?», visi tāpat blenza uz viņu. Kas gan Helēnai toreiz bija licies ačgārns? Helēna Abernetija — atstās pagātni aiz muguras, brauks uz Kipru… Helēnai pēkšņi bija izkritusi no rokām vāze, kad viņš pateica… jā, ko tad viņš pateica? Viņš nevarēja atcerēties…

Beidzot viņš iekrita miegā. Un miegā redzēja sapni…

Sapnī viņš redzēja zaļo malahīta galdiņu. Uz tā bija ar stiklu pārklātais paliktnis ar vaska puķēm — tikai viss bija pārklāts ar biezu tumšsarkanu eļļas krāsas kārtu. Asins krāsā. Viņš sajuta eļļas smaržu, un Timotijs vaidēja: «Es mirstu… es mirstu… tās ir beigas.» Un Moda, gara un stalta, ar lielu nazi rokā stāvēja blakus un kā atbalss atkārtoja: «Jā, tās ir beigas…» Beigas — nāves gulta, sveces un mūķene, kas skaitīja pātarus. Ja vien viņš redzētu mūķenes seju, tad viņš zinātu…

Erkils Puaro pamodās, un pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība!

Jā, tās bija beigas…

Kaut gan līdz tam vēl bija tālu.

Viņš salika kopā mozaīkas gabaliņus.

Misters Entvisls, krāsas smaka, Timotija māja un kaut kas šajā mājā… vaska puķes… Helēna… Saplīsušais stikls…

Helēna Abernetija, uzkāpusi savā istabā, vēl nedevās pie miera. Viņa domāja.

Sēdēdama tualetes galdiņa priekšā, viņa neredzošām acīm lūkojās uz savu attēlu spogulī.

Viņu piespieda uzņemt Erkilu Puaro šinī mājā. Viņa to nebija vēlējusies. Misters Entvisls padarīja atteikšanos gandrīz neiespējamu. Un nu viss bija nācis gaismā. Ričardam Abernetijam vairs kapā nebūs miera. Un viss bija sācies ar šiem dažiem Koras vārdiem…

Tajā dienā pēc bērēm… Kā viņi visi bija skatījušies? Kā viņi visi bija skatījušies uz Koru? Un kā viņa pati bija skatījusies?

Ko teica Džordžs? Par to, kā cilvēks redz pats sevi?

Viņai atmiņā uzausa kāds citāts. Ja mēs redzētu paši sevi tā, kā citi redz mūs… Citi redz mūs.

Helēnas neko neredzošais skatiens pēkšņi sakoncentrējās. Viņa redzēja pali sevi… īstenībā ne jau pati sevi… ne tā, kā viņu redzēja citi… ne tā, kā Kora viņu bija redzējusi tajā dienā.

Viņas labā… nē, kreisā uzacs bija izliekta mazliet augstāk nekā labā. Lūpas? Nē, lūpu līnija bija simetriska. Ja viņa satiklu pali sevi, viņa droši vien neredzētu lielu atšķirību no spoguļa attēla. Ne tā, kā Kora.

Kora… Helēna atcerējās visu pilnīgi skaidri. Kora — bēru dienā, piešķiebusi galvu… uzdod savu jautājumu… skatās uz Helēnu…

Pēkšņi Helēna uzlika rokas uz sejas. Nē, tam nav nekādas jēgas… tam nevar būt nekādas jēgas…

IV

Telefona zvans uzmodināja mis Entvislu no burvīga sapņa, kurā viņa spēlēja kārlis ar karalieni Mariju.

Viņa negribēja celties, bet telefons turpināja uzstājīgi zvanīt. Miegainām acīm viņa pacēla galvu no spilvena un paskatījās pulkstenī. Bez piecām septiņi — kas, pie velna, varēja tik agri zvanīt? Droši vien kāds uzgriezis nepareizu numuru.

Kaitinošā džinkstēšana turpinājās. , Mis Entvisla nopūtās, paķēra rītasvārkus un izgāja viesistabā.

—   Kensingtona 675498, — viņa noskaldīja skarbā balsī, pacēlusi klausuli.

—   Te runā misis Abernetija. Leo Abernetija kundze. Vai es varētu runāt ar misteru Entvislu?

—   A, labrīt, misis Abernetija. — Tas «labrīt» gan nenāca īsti no sirds. — Tc runā mis Entvisla. Diemžēl mans brālis vēl gu|. Arī es pati vēl gulēju.

—   Es |oti atvainojos. — Helēnas balsī nebija jūtama nožēla. — Bet tas ir ļoti svarīgi — man jārunā ar jūsu brāli tūlīt.

—   Vai mazliet vēlāk nevarētu?

—   Diemžēl ne.

—   Nu labi, — mis Entvisla nelaipni noskaldīja.

Viņa pieklauvēja pie brāļa durvīm un iegāja iekšā.

—   Atkal tie Abernetiji! — viņa nikni paziņoja.

—   Ā! Abernetiji?

—   Leo Abernetija kundze. Zvanās tc pirms septiņiem no rīta!

—   Ak Leo kundze? Tu redz ko! Kur mani rītasvārki? A, paldies!

Viņš piegāja pie telefona.

—   Entvisls klausās. Tā esat jūs, Helēna?

—   Jā. Es šausmīgi atvainojos, ka izcēlu jūs no gultas. Bet jūs man teicāt, lai jums momentā zvanot, ja atceroties, kas tas bija, kas man likās neparasts toreiz, kad Kora visus satrauca, pateikdama, ka Ričards esot nogalināts.

—   Ahā! Un jūs to atcerējāties?

Helēna samulsusi paskaidroja:

—  Jā. Bet es tam neredzu nekādas jēgas.

—    Par to atļaujiet spriest man. Vai jūs pārsteidza kaut kas pie kāda no klātesošajiem?

—  Jā.

—   Pasakiet man, kas tas bija.

—   Tas šķiet muļķīgi, — Helēna taisnojās. — Bet es esmu par to pilnīgi pārliecināta. Es to aptvēru tad, kad vakarvakarā skatījos pati uz sevi spogulī. Ai…

Pēc šī izbaiļu kliedziena vada otrā galā atskanēja kaut kāda neizprotama skaņa — it kā kaut kas kristu.

—   Hallo? —. misters Entvisls sauca klausulē. — Hallo… vai jūs mani dzirdat? Hallo? Helēna…

21. NODALA

I

Tikai pēc kādas stundas misters Entvisls beidzot ar lielām grūtībām sazvanīja Erkilu Puaro.

—   Paldies Dievam! — viņš iesaucās, galīgi izvests no pacietības. — Telefona centrāle nekādi nevarēja sazvanīt jūsu numuru.

—   Nav jau nekāds brīnums. Klausule bija nocelta.

Puaro balsī bija jaušama drūma noskaņa.

Misters Entvisls bažīgi pajautāja:

—   Vai kaut kas noticis?

—   Jā. Pirms apmēram divdesmit minūtēm kalpone atrada Leo Abernetija kundzi guļam uz grīdas kabinetā pie telefona. Bez samaņas. Stiprs smadzeņu satricinājums.

—  Jūs domājat, ka kāds iesita viņai pa galvu?

—   Lūkam gan. Varētu būt, ka viņa nokrita un sasita galvu uz marmora durvju turētāja, bet es personīgi tam neticu, un arī ārsts tā nedomā.

—     Viņa tai brīdī zvanīja man. Es vēl nevarēju saprast, kāpēc saruna tik pēkšņi pārtrūka.

—   Ak tas bijāt jūs, kam viņa zvanīja? Ko viņa teica?

—   Pirms kāda laika viņa man ieminējās, ka tajā brīdī, kad Kora izteikusi aizdomas, ka brālis varētu būt nogalināts, kaut kas viņai licies neparasts… ačgārns, bet viņa nevarēja īsti atcerēties, kas tieši.

—   Un tagad viņa bija to atcerējusies? •

—  Jā.

—   Un tādēļ jums zvanīja?

—  Jā.

—   Eh bien*

—   Nav nekāds eh bien, — mislcrs Entvisls noņurdēja. — Viņa man nepaspēja neko pateikt.

—   Ko tad viņa pateica?

—   Neko būtisku.

—   Piedodiet, mon ami, bet to izlemšu es, nevis jūs. Ko tieši viņa pateica?

—   Viņa man atgādināja, ka es esot licis paziņot, tiklīdz viņa atcerēsies, kas konkrēti viņu pārsteidzis. Viņa sacīja, ka esot atcerējusies, bet ka tam neesot «nekādas jēgas». Es viņai pajautāju, vai tas attiecas uz kādu, kas toreiz tur bija klāt, un viņa teica «jā». Viņa teica, ka aptvērusi to brīdī, kad skatījusies pati uz sevi spogulī…

—  Jā?

—  Tas ir viss.

—   Viņa nepateica, kurš no klātesošajiem tas bijis?

—   Nu, es taču būtu jums to pateicis, ja viņa būtu minējusi vārdu, — misters Entvisls indīgi noteica.

—   Piedodiet, mon ami. Protams, jūs būtu man pateicis.

Misters Entvisls turpināja:

—   Mums vajadzēs pagaidīt, kamēr viņa atgūst samanu.

Puaro drūmi atteica:

—    Tad mums varbūt nāksies ilgi gaidīt. Un, iespējams, nekad nesagaidīt.

—   Vai tad viņas stāvoklis ir tik slikts? — mistera Entvisla balss iedrebējās.

—  Jā, ļoti slikts.

—   Bet Puaro, tas ir briesmīgi.

—   Jā, tas tiešām ir briesmīgi. Un tāpēc mēs nevaram atļauties gaidīt. Jo redzams, ka mums ir darīšana ar kādu, kas nepazīst nekādas žēlastības. Vai arī ir drausmīgi pārbijies — kas būtībā ir viens un tas pats.

—   Bet paklau, Puaro. Kā ir ar Helēnu? Mani tas ļoti uztrauc. Vai jūs esat pārliecināts, ka viņa Enderbijā var justies drošībā?

—    Nē, te viņa nebūtu drošībā. Tāpēc viņas te vairs nav. Jau ir ieradusies ātrā palīdzība, kas aizvedīs viņu uz kādu klīniku, kur viņu aprūpēs īpašas kopējas un neviens netiks pielaists — vienalga, vai tas būtu kāds no ģimenes vai ne.

Misters Entvisls atviegloti nopūtās.

—    Tas jau ir drusku labāk. Viņai varēja draudēt briesmas.

—   Noteikti!

Misters Entvisls turpināja dziļi izjustā balsī:

—   Es ļoti cienu Helēnu Abernetiju. Es viņu vienmēr esmu ļoti cienījis. Ļoti neparasta sieviete. Iespējams, ka viņa ir… kā lai to pasaka? — kaut ko noklusējusi par savu dzīvi.

—   Ak noklusējusi?

—   Man vienmēr tā licies.

—   Ak tad tāpēc tā villa Kiprā… Jā, tas daudz ko izskaidro…

—   Es negribu, lai jūs domātu…

—   Jūs man nevarat aizliegt domāt. Bet tagad — man jums ir viens neliels uzdevums. Pagaidiet drusciņ.

Pēc neliela brītiņa Puaro turpināja:

—    Man vajadzēja pārliecināties, ka neviens nenoklausās. Viss kārtībā. Es gribētu, lai jūs izdarāt, lūk, ko: jums jāsagatavojas nelielam ceļojumam.

—   Ceļojumam? — misters Entvisls izklausījās apjucis. — A, jūs gribat, lai es aizbraucu uz Endcrbiju?

—    Nebūt ne. Te par visu gādāju es. Nē, tik tālu jums nebūs jābrauc. Tas nebūs pārāk tālu no Londonas. Jūs aizbrauksiet uz Sv. Edmunda Beriju… [14] (ma foi![15] ir nu gan tām angļu pilsētām nosaukumi!), un tur jūs noīrēsiet mašīnu un aizbrauksiet uz Forsdaika Namu. Tā ir psihiatriskā klīnika. Pavaicājiet pēc doktora Penrita un lai viņš jums pastāsta par kādu pacientu, kas nesen no turienes izrakstīts.

—   Kādu pacientu? Droši vien…-

Puaro viņu pārtrauca:

—   Pacienta vārds ir Gregorijs Benkss. Uzziniet, no kā viņš ārstējies.

—   Jūs gribat teikt, ka Gregorijs Benkss ir psihiski slims?

—   Kuš! Tā nevajag runāt. Un tagad — es vēl neesmu ēdis brokastis, un arī jūs droši vien ne.

—  Vēl ne. Es biju pārāk noraizējies…

—     Protams. Tāpēc, lūdzams, paēdiet brokastis un mazliet atpūtieties. Viens vilciens uz Sv. Edmunda Beriju atiet divpadsmitos. Ja es vēl kaut ko jaunu uzzināšu, es jums pirms tam vēl piezvanīšu.

—   Skatieties, lai ar jums kaut kas nenotiek, Pua- ro, — misters Entvisls norūpējies teica.

—   Ā, tas gan! Es nu gan negribētu dabūt pa galvu ar marmora durvju turētāju. Neraizējieties, gan jau es par sevi parūpēšos. Pagaidām — visu labu!

Puaro pagaidīja, kamēr misters Entvisls noliek klausuli un tad izdzirda vēl vienu klikšķi, un pasmaidīja pie sevis: arī vestibilā kāds nolika klausuli.

Viņš izgāja no istabas, bet tur neviena nebija. Viņš uz pirkstgaliem aizgāja līdz pieliekamajam aiz kāpnēm un ielūkojās tur. Tajā brīdī no kalpotāju istabas iznāca Lanskoms, nesdams paplāti ar grauzdētām maizītēm un kafijas kannu. Viņš izskatījās nedaudz pārsteigts, redzēdams Puaro iznākam no pieliekamā.

—   Brokastu galds ir uzklāts ēdamistabā, ser, — viņš teica.

Puaro domīgi uz viņu lūkojās.

Vecais sulainis izskatījās bāls un satriekts.

—   Drosmi! — teica Puaro, uzsizdams viņam uz pleca. — Gan jau viss būs labi. Vai jums nebūtu pārāk grūti uznest man brokastis guļamistabā?

—   Protams, ser. Es uzsūtīšu Dženetu.

Lanskoms nosodoši noskatījās pakaļ Puaro: viņš bija tērpies eksotiskos rītasvārkos ar trīsstūru un kvadrātu zīmējumu.

—    Ārzemnieki! — Lanskoms pikti nodomāja. — Ārzemnieki šajā mājā! Un Leo kundzei — smadzeņu satricinājums! Diez kas vēl mūs sagaida. Vairs nekā neiet, kopš nomira misters Abcrnctijs.

Kad Dženeta uznesa kafiju, Erkils Puaro jau bija saģērbies. Viņa atsaucīgi uzņēma viņa līdzjūtības apliecinājumus, jo Puaro ieminējās, ka Dženeta gan laikam bijusi ļoti satriekta, ieraugot misis Abcrnetiju.

—    Jā, patiešām, ser, es nekad neaizmirsīšu, kā es jutos, kad atvēru kabineta durvis un ienācu ar putekļu sūcēju, un pēkšņi ieraudzīju Leo kundzi tur guļam. Es jau domāju, ka viņa pagalam. Viņa droši vien noģība, runādamās pa telefonu. Un iedomājieties tikai — šitik agri jau augšā! Es nu gan nekad iepriekš neesmu redzējusi viņu tik agri augšā.

—   Ko jūs sakāt! — Puaro nevērīgi piebilda: — Laikam neviens vēl nebija piecēlies?

—    Nē, ser, Timotija kundze, kā jau parasts, bija nomodā. Viņa vienmēr ļoti agri ceļas un iet pastaigāties pirms brokastīm.

—   Nu ja, viņa jau ir no tās paaudzes, kas agri ceļas, — Puaro piekrita. — Tie jaunie tagad — tie jau gan laikam tik agri neceļas?

—   Nē, ser, visi vēl gulēja saldā miegā, kad es uznesu tēju, un es jau tā biju ļoti vēlu — ar visu to šoku un kamēr izsaucu ārstu un vēl pati iedzēru tasīti tējas, lai uzfrišinātos.

Viņa aizgāja, un Puaro pārdomāja viņas teikto.

Tātad, Moda Abernetija bijusi augšā un jaunie gulējuši saldā miegā — bet tas jau vēl neko neizteica. Jebkurš varēja dzirdēt Helēnas durvis atveramies un sekot viņai lejā pa kāpnēm, lai noklausītos, bet pēc tam izlikties saldi guļam. \

—   Bet, ja man ir taisnība, — Puaro domāja, — un, galu galā, man vienmēr ir taisnība, — tad nav vajadzības pētīt, kas atradās tur un kas atradās šite. Vispirms man jāmeklē pierādījums tur, kur, pēc manām domām, tam jābūt. Un tad… tad es uzstāšos ar nelielu runu. Un tad es apsēdīšos un paskatīšos, kas notiek…

Tiklīdz Dženeta aizgāja, Puaro izdzēra kafiju, uzvilka mēteli un cepuri, izgāja no istabas, žigli noskrēja lejā pa sētas kāpnēm un pa sānu durvīm izgāja laukā. Ātrā gaitā nogājis pusjūdzi līdz pastam, viņš pasūtīja tālsarunu. Drīz vien viņš atkal sarunājās ar misteru Entvislu.

—    Jā, jā, tas atkal esmu es! Nepievērsiet nekādu uzmanību tam, ko es jums šorīt teicu par to braukšanu uz Sv. Edmunda Beriju. C'йtait une blague![16] kāds klausījās mūsu telefona sarunu. un tagad, mon vieux,[17] patiešām viens uzdevums. Kā jau es teicu, jābrauc ar vilcienu. Tikai ne uz Sv. Edmunda Beriju. Es gribētu, lai jūs aizbraucat uz mistera Timotija Abernetija māju.

—   Bet Timotijs un Moda ir Enderbijā.

—   Tieši tā. Tur neviena nav, izņemot sievieti vārdā Džonsa, kuru pierunāja, garantējot zināmu largesse,[18] uzraudzīt māju, kamēr viņi abi ir projām. Es gribētu, iai jūs no turienes kaut ko paņemat.

—    Mans dārgais Puaro! Es tiešām nevaru nolaisties līdz laupīšanai!

—   Tas nemaz neizskatīsies pēc laupīšanas. Jūs pateiksiet cienījamai misis Džonsai, kas jūs pazīst, ka misters vai misis Abernetiji palūdza jums paņemt šo priekšmetu un aizvest uz Londonu. Viņa nemaz nenojautīs, ka kaut kas nav tā, kā vajag.

—   Iespējams, ka ne. Bet man tas diez ko nepatīk. — Mistera Entvisla balsī bija jūtama stipra pretestība. — Kāpēc jūs pats nevarat aizbraukt un paņemt, kas jums vajadzīgs?

—  Tāpēc, mans draugs, ka es esmu ārzemnieks un kā tāds varu radīt misis Džonsai aizdomas. Ar jums ir savādāk.

—    Nu labi, skaidrs. Bet ko gan Timotijs un Moda domās, kad par to uzzinās? Es viņus pazīstu vairāk nekā četrdesmit gadu.

—   Un arī Ričardu Abernetiju jūs pazināt tikpat ilgu laiku! Un Koru Lanskenē jūs pazināt jau kā mazu meiteni!

Mocek|a balsī misters Entvisls pajautāja:

—  Jūs domājat, ka tas tiešām ir nepieciešams, Puaro?

—   Jā, šo jautājumu kara laikā varēja lasīt uz afišām. Vai jūsu brauciens tiešām ir nepieciešams? Es jums saku, ka tas ir nepieciešams. Tas ir ļoti svarīgi!

—   Un kas tas ir, kas man jāpaņem?

Puaro viņam pateica.

—   Bet, nudien, Puaro, es nesaprotu…

—  Jums tas nav jāsaprot. Saprašana ir manā ziņā.

—   Un kas man jādara ar to sasodīto lietu?

—    Jūs to aizvedīsiet uz Londonu, uz kādu adresi Elmparka Dārzos. Ja jums ir pie rokas zīmulis, pierakstiet.

Pierakstījis adresi, misters Entvisls joprojām mocekļa balsī jautāja:

—   Es ceru, Puaro, ka jūs zināt, ko jūs darāt?

Viņa balsī varēja saklausīt dziļas šaubas, taču Puaro izklausījās pilnīgi pārliecināts.

—   Protams, ka es zinu, ko daru. Mēs tuvojamies nobeigumam.

Misters Entvisls nopūtās:

—   Ja vien mēs varētu uzminēt, ko Helēna man gribēja pateikt.

—   Nav vajadzības minēt, es zinu.

—  Jūs zināt? Bet, mans dārgais Puaro…

—     Paskaidrojumi nāks vēlāk. Bet par vienu esiet drošs: es zinu, ko Helēna Abernelija redzēja, kad skatījās spogulī.

II

Brokastis pagāja diezgan neomulīgi. Rozamunde un Timotijs neparādījās, bet pārējie runāja klusinātās balsīs un ēda mazāk nekā parasti.

Pirmais atguvās Džordžs. Viņa noskaņojums bija optimistisks.

—   Es ceru, ka tante Helēna atlabs, — viņš teica. — Ārstiem vienmēr patīk rādīt skābus ģīmjus. Galu galā, kas tad ir smadzeņu satricinājums? Dažreiz tas pāriet pēc pāris dienām.

—    Kādai sievietei, ko es pazīstu, — mis Gilkrista teica, — kara laikā gadījās smadzeņu satricinājums. Viņai uz galvas uzkrita ķieģelis vai kaut kas tamlīdzīgs, kad viņa gāja pa Totenhamkortroudu — tas notika uzlidojuma laikā, —, un viņa vispār nejuta neko. Turpināja darīt savu darāmo — un pēkšņi sabruka vilcienā uz Liverpūli divpadsmit stundas vēlāk. Un ko jūs domājat — viņa galīgi neatcerējās, kā gājusi uz staciju un sēdusies vilcienā. Viņa nevarēja saprast, kas noticis, kad pamodās slimnīcā. Viņa tur pavadīja gandrīz trīs nedēļas.

—    Es nekādi nespēju saprast, — Suzanna teica, — kāpēc Helēnai bija jāzvana tādā rīta agrumā un kam viņa zvanīja?

—   Slikti jutās, — Moda izteica pieņēmumu. — Varbūt pamodās, jutās slima un nonāca lejā piezvanīt ārstam. Tad viņai uznāca reibonis un viņa nokrita. Nekāda cita izskaidrojuma nav.

—   Tik neveiksmīgi atsisties pret durvju turētāju, — Maikls sacīja. — Ja viņa būtu uzkritusi uz tā biezā paklāja, nekas nebūtu noticis.

Atvērās durvis, un, savilkusi pieri grumbās, ienāca Rozamunde.

—   Es nekur nevaru atrast tās vaska puķes, — viņa teica. — Nu, tās, kas stāvēja uz malahīta galdiņa tēvoča Ričarda bēru dienā. — Viņa ar aizdomām paskatījās uz Suzannu. — Tu tās neesi paņēmusi?

—   Protams, ne! Nudien, Rozamunde, tu te vēl domā par malahīta galdiņiem, kad tante Helēna guļ slimnīcā ar smadzeņu satricinājumu!

—   Un kāpēc gan lai es par tiem nedomātu? Ja kādam ir smadzeņu satricinājums, viņš tāpat nezina, kas notiek, un viņam ir vienalga. Mēs tāpat neko nevaram tantei Helēnai palīdzēt, bet mums ar Maiklu rit pēcpusdienā jābrauc atpakaļ uz Londonu, tāpēc ka mums ir norunāta tikšanās ar Džekiju Līgo sakarā ar «Baroneta ceļojuma» pirmizrādēm. Tāpēc es gribētu noskaidrot par to galdiņu. Un es gribētu vēlreiz apskatīties tās vaska puķes. Pašlaik uz tā galdiņa stāv Ķīnas vāze — arī skaista, bet īsti neatbilst laikmetam. Interesanti, kur 1ās palikušas — varbūt Lanskoms zina.

Lanskoms tikko kā bija ienācis, lai paskatītos, vai visi jau paēduši.

—    Mēs esam beiguši, Lanskom, — Džordžs teica, pieceldamies no galda. — Kur ir mūsu ārzemju draugs?

—  Viņš lika uznest brokastis augšā, scr.

—  Petit dejeuner[19] priekš n.a.r.c.o.

—   Lanskom, vai jūs nezināt, kur ir tās vaska puķes, kas stāvēja uz zaļā galdiņa viesistabā? — Rozamunde jautāja.

—   Man liekas, kundze, ka misis Leo gadījās kļūme ar tām. Viņa gribēja uztaisīt jaunu abažūru, bet laikam vēl nepaspēja to pasūtīt.

—   Nu bet kur tad tās ir?

—   Laikam pieliekamajā aiz kāpnēm, kundze. Tur parasti noliek visas lietas, kas jāremontē. Vai man paskatīties?

—   Es pati iešu un apskatīšos. Maikl, dārgumiņ, nāc man līdzi. Tur ir tumšs, un pēc tā, kas notika ar tanti Helēnu, es viena pati vairs nelīdīšu nekādos tumšos kaktos.

Visi tūlīt manāmi satraucās.

Moda noprasīja savā dziļajā krūšu balsī:

—   Ko tu ar to gribi teikt, Rozamunde?

—   Nu, kāds taču viņai iekrāmēja pa galvu, vai ne?

Gregorijs Benkss strupi noteica:

—   Viņa pēkšņi paģība un nokrita.

Rozamunde iesmējās.

—   Ak viņa tev tā teica? Netēlo muļķi, Greg, protams, ka kāds viņai ielika pa galvu.

Džordžs noskaldīja:

—   Rozamunde, tu nedrīksti tā runāt.

—   Muļķības, — Rozamunde turējās pretī. — Protams, ka tā bija. Paskat, kā viss sanāk kopā: detektīvs, kas meklē pierādījumus, tēvocis Ričards noindēts, tante Kora nogalināta ar cirvi, mis Gilkristai atsūtīta saindēta torte un, visbeidzot, tante Helēna dabū pa galvu. Jūs redzēsiet, viss turpināsies tādā pašā garā. Mēs visi viens pēc otra tiksim nogalināti, un tas, kurš paliks pēdējais, būs viņš — slepkava, es domāju. Tikai tā nebūšu es — ko nogalinās, es domāju.

—   Un kāpēc kādam būtu tevi jānogalina, skaistā Rozamunde? — Džordžs apjautājās.

Rozamunde iepleta acis.

—   A, — viņa teica. — Protams, tāpēc, ka es pārāk daudz zinu.

—   Ko tad tu zini? — Moda Abernclija un Gregorijs Bcnkss iejautājies gandrīz vienā balsī.

Rozamunde pasmaidīja savu izklaidīgo eņģeļa smaidu.

—   Jūs laikam visi gribētu to zināt, vai ne? — viņa mīlīgi noprasīja. — Nāc, Maikl, ejam.

22. NODALA

I

Pulksten vienpadsmitos Erkils Puaro sasauca visus bibliotēkas istabā, lai mazliet aprunātos. Ieradušies bija visi, un Puaro domīgi pārslīdēja ar acīm klātesošajiem.

—    Vakarvakarā, — viņš teica, — misis Šeina jums paziņoja, ka es esmu detektīvs. Kas attiecas uz mani, tad es cerēju saglabāt savu, sauksim to par camouflage,* mazliet ilgāk. Nu bet nekas! Tik un tā šodien vai vēlākais rīt es jums būtu pastāstījis patiesību. Tagad klausieties labi uzmanīgi, ko es teikšu.

Savā nozarē es esmu slavena persona — varētu sacīt, visievērojamākā persona. Mans talants, taisnību sakot, ir nepārspējams!

Džordžs Krosfīlds pasmīnēja un teica:

—    Tās visas ir pasaciņas, mesjē Pont… nē, mesjē Puaro, vai ne tā? Vai nav jocīgi, ka es neesmu ne reizes par jums dzirdējis?

—   Tas nav nemaz jocīgi, — Puaro cieti noteica. — Tas ir nožēlojami! Diemžēl, mūsdienās izglītība nav savus uzdevumu augstumos. Acīmredzot, neviens neko citu nemācās kā tikai ekonomiku — un kā nolikt gara spēju pārbaudes testus! Bet labi, es turpinu. Es jau dāudzus gadus esmu mistera Entvisla draugs…

—  Ak tad viņš ir tas nodevējs!

mister Krosfīld. —                Varat tā uzskatīt, ja jums tīk, Misteru Entvislu dziji satrieca viņa vecā Abernetija nāve. Jo sevišķi viņu satrauca drauga Ričarda vārdi, ko bēru dienā pateica mistera Abernetija māsa, Kora Lanskenē. Vārdi, kas tika izteikti tieši šajā istabā.

—   Ļoti muļķīgi — kā jau Kora, — Moda teica. — Misteram Entvislam gan vajadzēja zināt, ka tiem nav jāpievērš uzmanība.

Puaro turpināja:

—   Vēl jo vairāk misters Entvisls satraucās pēc tam — vai lai nosauc to par sagadīšanos? —, kad tika nogalināta misis Lanskenē. Viņš gribēja pārliecināties tikai par vienu — ka tā tiešām bija sagadīšanās. Citiem vārdiem sakot, viņš gribēja būt pārliecināts par to, ka Ričards Abernctijs nomiris dabīgā nāvē. Un sakarā ar to viņš uzticēja man veikt nepieciešamo izmeklēšanu.

Uz brīdi iestājās klusums.

—   Es esmu to veicis…

Atkal sekoja klusums. Neviens neteica ne vārda.

Puaro atmeta atpakaļ galvu.

—   Eh bien, jūs droši vien būsiet priecīgi dzirdēt, ka izmeklēšanas rezultātā es esmu nonācis pie secinājuma: nav pilnīgi nekāda iemesla netieci, ka misters Abernetijs nomiris dabīgā nāvē. Nav absolūti nekāda iemesla domāt, ka viņš nogalināts! — Puaro pasmaidīja. Viņš patētiski pacēla uz augšu rokas.

—   Tās ir labas ziņas, vai ne?

Spriežot pēc klātesošo izskata, tā nebūt nebija. Visi lūkojās viņā, un visu acīs, izņemot vienas, joprojām bija lasāmas šaubas un aizdomas.

Vienīgais izņēmums bija Timotijs Abernetijs, kas enerģiski māja ar galvu, izrādīdams piekrišanu.

—     Protams, ka Ričards netika nogalināts, — viņš dusmīgi teica. — Es vispār nesaprotu, kāpēc kāds kaut uz brīdi pieļāva šādu domu. Tikai Kora ar saviem trikiem, tas ir viss! Gribēdama jūs visus pabaidīt. Viņa iedomājās, ka ir ļoti asprātīga. Lai gan viņa bija mana māsa, jāsaka, ka viņa vienmēr bija drusku ķerta, nabadzīte. Nu labi, mister kā nu jūs tur sauc, es priecājos, ka jūs esat nonācis pie pareizā secinājuma, kaut gan pēc mana prāta tas bija sasodīti nekaunīgi no mistera Entvisla puses — uzaicināt jūs, lai jūs te staigātu apkārt okšķerēdams un bāzdams visur degunu. Un, ja viņš domā, ka varēs noplēst mums naudu priekš jūsu honorāra, tad es jums varu pateikt, ka tas viņam neies cauri! Baigi bezkaunīgi, neviens viņam neprasīja. Kas tas Entvisls tāds ir, ka uzmetas mums par aizstāvi? Ja ģimene ir apmierināta…

—   Bet ģimene nebija apmierināta, tēvoci Timotij, — Rozamunde iebilda.

—   Ko…? Kā ta«j tā?

Timotijs neapmierināti blenza uz viņu no savu kuplo uzacu apakšas.

—   Mēs nebijām apmierināti. Un ko jūs teiksiet par to, kas šorīt notika ar Janti Helēnu?

Moda asi atcirta:

—   Helēna vienkārši ir tajā vecumā, kad viegli var uznākt trieka. Un tas ir viss.

—   Skaidrs, — teica Rozamunde. — Vēl viena sagadīšanās, vai ne tā?

Viņa paskatījās uz Puaro.

—  Vai nav pārāk daudz sagadīšanos?

—  Sagadīšanās, — Erkils Puaro teica, — mēdz notikt.

—   Nieki, — Moda sacīja. — Helēna jutās slima, nokāpa lejā un piezvanīja ārstam, un tad…

—    Bet viņa nezvanīja ārstam, — Rozamunde teica.

—   Es viņam pajautāju.

Suzanna asi noprasīja:

—   Kam tad viņa zvanīja?

—   Es nezinu, — Rozamunde mazliet ērcīgi atteica.

—   Bet gan jau es to noskaidrošu, — viņa piebilda.

II

Erkils Puaro sēdēja viktoriāņu vasaras mājiņā. Viņš izņēma no kabatas savu lielo pulksteni un nolika to sev priekšā uz galda.

Viņš bija paziņojis, ka dodas projām ar vilcienu, kas atiet divpadsmitos. Vēl bija palikusi pusstunda. Pusstunda, lai kāds apdomātos un atnāktu pie viņa. Varbūt vairāk nekā viens…

Vasaras mājiņa bija labi saskatāma no gandrīz visiem mājas logiem. Kādam taču noteikti jāatnāk!

Ja ne, tad viņa zināšanas par cilvēka dabu ir nepilnīgas un viņa galvenais pieņēmums nepareizs.

Viņš gaidīja — un arī zirneklis tīklā virs viņa galvas gaidīja uz mušu.

Vispirms atnāca mis Gilkrista. Viņa izskatījās nomākta un runāja diezgan nesakarīgi.

—   Ak, mister Pontarljē… es nevaru atcerēties to otru jūsu vārdu, — viņa teica. — Man bija jānāk un jums jāpastāsta, kaut arī man ļoti negribējās to darīt, bet tiešām — es jutu, ka man tas jādara. Es domāju, pēc tam, kas šorīt notika ar nabaga Leo kundzi… un es pati domāju, ka misis Šeinai ir pilnīga taisnība… un nekāda sagadīšanās… un, protams, ne jau trieka, kā teica Timotija kundze, jo manam tēvam arī bija trieka, un tas izskatījās pavisam citādāk, un, šā vai tā, ārsts taču teica, ka tas ir smadzeņu satricinājums… pilnīgi skaidri!

Viņa apklusa, ievilka elpu un ar lūdzošām acīm lūkojās uz Puaro.

—   Jā? — Puaro uzmundrinoši uz viņu paskatījās. — Jūs man gribat kaut ko pastāstīt?

—   Kā jau es teicu, man ļoti negribas to darīt, jo viņa ir bijusi tik laipna pret mani. Viņa sarunāja man darbu pie misis Timotijas, un vispār… Un iedeva man misis Lanskenē bizamādas jaku, kas patiešām ir brīnišķīgi' skaista un der man ļoti labi, jo nav jau tik svarīgi, ka spalva ir mazliet nodilusi. Un kad es gribēju atdot to ametista brošu, viņa negribēja par to ne dzirdēt…

—   Vai jūs runājat, — Puaro laipni apvaicājās, — par misis Benksu?

—   Nu ja, redziet… — mis Gilkrista nodūra acis un izmisīgi lauzīja rokas. Tad paskatījās viņam acīs un izdvesa:

—  Redziet, es noklausījos!

—   Jūs gribai teikt, ka jums gadījās noklausīties sarunu…?

—   Nē. — Mis Gilkrista, varonīgas apņemšanās pilna, pakratīja galvu. — Es labāk stāstīšu patiesību. Un jums nav tik grūti atzīties, jo jūs neesat anglis.

Erkils Puaro neņēma ļaunā un saprata.

—   Jūs gribai teikt, ka ārzemniekam šķiet dabiski, ka cilvēki noklausās aiz durvīm un alver vēstules vai izlasa tās, kas nejauši atstātas? k

—   O, es nekad netaisītu vaļā svešas vēstules, — mis Gilkrista teica satriektā balsī. — To gan ne. Bet es patiešām klausījos aiz durvīm tajā dienā… dienā, kad misters Ričards Abernetijs atbrauca apmeklēt savu māsu. Ziniet, man tā gribējās zināt, kāpēc viņš atbraucis pēc visiem tiem daudzajiem gadiem. Un… un… redziet, kad nav pašam savas dzīves vai daudz draugu, tad jau tu sāc interesēties… tas ir, ja dzīvo pie kāda.

—   Ļoti dabiski, — Puaro teica.

—   Nu jā, man arī liekas, ka tas bija dabiski… Liii gan, protams, tas nepavisam nebija pareizi. Bel es to izdarīju! Un es dzirdēju, ko viņš teica!

—    Jūs dzirdējāt, ko misters Abernetijs teica misis Lanskenē?

—    Jā. Viņš teica kaut ko tamlīdzīgu… «Nav jēgas runāt ar Timotiju. Viņš visu nonievā. Viņš neklausīsies. Bet es domāju, ka varēšu izkratīt savu sirdi tev, Kora.* Mēs esam palikuši tikai trīs. Un, lai gan tev vienmēr paticis tēlot vientiesi, tevī ir daudz veselā saprāta. Tāpēc es tev prasu — ko tu darītu manā vietā?

—   Es nevarēju īsti sadzirdēt, ko misis Lanskenē saka, bet es dzirdēju vārdu policija… un tad misters Abernetijs pēkšņi sāka runāt skaļā balsī un teica: «To es nevaru. Kad runa ir par manu brāļameitu.» Un tad man bija jāsteidzas uz virtuvi, jo tur kaut kas gāja pāri, bet, kad es atgriezos, misters Abernetijs teica: «Pat ja es nomirstu nedabīgā nāvē, es negribu, ka sauc policiju, ja vien no tā ir iespējams izvairīties. Tu taču to saproti, mana mīļā māsa, vai ne? Tikai neuztraucies. Tagad, kad es to zinu, es veikšu visus piesardzības pasākumus.» Un tad viņš teica, ka rakstīšot jaunu testamentu un ka ar viņu, Koru, viss būšot kārtībā. Un tad viņš teica, ka viņa laikam ir bijusi laimīga ar savu vīru un ka viņš laikam ir kļūdījies attiecībā uz viņas pagātni.

Mis Cilkrista apklusa.

Puaro sacīja: — Skaidrs… skaidrs…

—    Bet es nekad nebiju domājusi to teikt… stāstīt. Man liekas, misis Lanskenē to nebūtu gribējusi… Bet tagad — pēc tam, kad Leo kundzei no rīta uzbruka… un kad jūs tik mierīgi pateicāt, ka tā ir vienkārši sagadīšanās… Nē, mesjē Pontarljē, tā nebija sagadīšanās!

Puaro pasmaidīja un teica:

—   Nē, tā nebija sagadīšanās. Pateicos jums, mis Cilkrista, ka jūs atnācāt pie manis. Tas bija ļoti svarīgi.

III

Nebija tik viegli dabūt mis Gilkristu projām, bet tas bija jāizdara nekavējoties, jo viņš cerēja vēl uz citiem konfidenciāliem paziņojumiem.

Puaro nojauta nepievīla. Tiklīdz mis Gilkrista bija aizgājusi, pār mauriņu, likdams platus soļus, nāca Gregorijs Benkss. Un tūlīt pat viņš ienāca mājiņā. Seja viņam bija bāla un uz pieres izspiedušās sviedru lāses. Viņa acis nodeva satraukumu.

—    Beidzot! — viņš teica. — Es jau domāju, ka tā dumjā sieviete nekad no šejienes neaizies. Tas, ko jūs šorīt teicāt, ir galīgi aplam. Nevienā punktā jums nav taisnība. Ričards Abernetijs tika nogalināts. Es viņu nogalināju.

Erkils Puaro noskatīja jauno cilvēku no galvas līdz kājām. Savu pārsteigumu viņš neizrādīja.

—  Ak tad jūs viņu nogalinājāt? Kā?

Gregorijs Benkss pasmaidīja.

—   Man 1as nebija grūti. To jūs droši vien saprotat. Man bija iespējams tikt pie kādām piecpadsmit, divdesmit dažādām zālēm, kas varēja viņu nogalināt. Vajadzēja tikai drusku padomāt, kā tās izmantot, bet beigās man ienāca prātā kāda atjautīga ideja. Visskaistākais bija tas, ka man pašam nemaz nevajadzēja būt klāt, lai liktu tām iedarboties.

—   Ļoti gudri, — noteica Puaro.

—  Jā, — Gregorijs Benkss kautrīgi nolaida acis. Viņš likās ļoti apmierināts, — Jā, tas patiešām bija ļoti atjautīgi.

Puaro ieinteresēts pajautāja:

—   Kāpēc jūs viņu nogalinājāt? Naudas dēļ, ko dabūtu jūsu sieva?

—   Nē. Protams, ne. — Gregs bija sašutis. — Es neesmu nekāds naudas rausējs. Es neapprecēju Suzannu naudas dēļ!

—   Tiešām, mister Benks?

—    Viņš tā domāja, — Gregs pēkšņi nikni teica.

—     Ričards Abcrnetijs! Viņam patika Suzanna, viņš to apbrīnoja, lepojās ar viņu kā ar īstu Abernctiju pārstāvi! Bet viņš uzskatīja, ka viņa nav izvēlējusies labu partiju — viņš domāja, ka es nekur nederu… viņš mani nicināja! Jā, acīmredzot es nemācēju uzlikt pareizos akcentus — es nenēsāju pienācīgas drēbes. Viņš bija snobs — pretīgs snobs!

—   Es gan tā nedomāju, — Puaro vārgi centās iebilst.

—   Cik es esmu dzirdējis, Ričards Abernetijs nebija snbbs.

—   Bija gan! Bija! — Jaunais vīrietis jau tuvojās histērijai. — Viņš mani ne par ko neturēja. Viņš par mani nicinoši smīnēja — ārēji viņš vienmēr izturējās pieklājīgi, bet es redzēju, ka viņš mani necieš!

—   Iespējams.

—    Nu nevar pret mani tā izturēties un palikt nesodīts! Viens otrs jau ir mēģinājis! Kāda sieviete, kam es gatavoju zāles, pret mani rupji izturējās. Jūs zināt, ko es izdarīju?

—  Jā, — Puaro teica.

Gregorijs izskatījās pārsteigts.

—  Tātad jūs to zināt?

—  Jā.

—   Viņa gandrīz nomira. — Viņa balsī bija jūtams apmierinājums. — Tagad jūs redzat, ka es neesmu no tiem, ar ko var dzīt jokus. Ričards Abernetijs mani nicināja — un kas notika ar viņu? Viņš nomira.

—   Ārkārtīgi veiksmīgi nostrādāta slepkavība, — Puaro apsveikums skanēja ļoti bēdīgi. Viņš piebilda:

—   Bet kāpēc jums vajadzēja nākt un man to stāstīt?

—   Tāpēc, ka jūs teicāt, ka esat laimīgi ticis ar visu galā. Jūs teicāt, ka viņš nav nogalināts! Es gribēju jums parādīt, ka jūs nebūt neesat tik gudrs, kā jums pašam liekas, un, turklāt… turklāt…

—  Jā, — Puaro jautāja. — Un turklāt?

Grcgs pēkšņi sabruka uz sola. Viņa seja izmainījās: tajā parādījās kaut kas no ekstāzes.

—   Tas bija nelietīgi… zemiski… man jāsaņem sods — man jāiet atpakaļ uz turieni… uz soda vietu… jāizpērk vaina. Jā, jāizpērk vaina! Nožēla! Atmaksa!

Viņa seja staroja aizrautībā. Puaro bridi ziņkāri uz viņu lūkojās. Tad pajautāja:

—  Jūs ļoti gribat tikt projām no savas sievas?

Gregorija sejas izteiksme izmainījās.

—   No Suzannas? Suzanna ir brīnišķīga — brīnišķīga!

—   Jā. Suzanna ir brīnišķīga. Tā ir smaga nasta. Suzanna jūs ļoti uzticīgi mīl. Arī tā ir nasta, vai ne?

Gregorijs ar neko neredzošām acīm lūkojās sev priekšā. Tad jautāja kā sabozies bērns:

—   Kāpēc viņa nevarēja likt mani mierā?

Viņš pielēca kājās.

—   Re, kur viņa nāk — pār mauriņu. Es tagad iešu. Bet jūs viņai pateiksiet, ko es teicu? Pasakiet, ka es aizgāju uz policiju. Pieteikties.

Suzanna ieskrēja iekšā gandrīz bez elpas.

—   Kur ir Gregs? Viņš te bija! Es viņu redzēju.

—  Jā. — Pēc nelielas pauzes Puaro teica: — Viņš atnāca man pateikt, ka esot noindējis Ričardu Abernetiju…

—   Kādas absolūtas muļķības! Es ceru, jūs viņam nenoticējāt?

—   Kāpēc gan^ es lai viņam neticētu?

—   Viņš pat tuvumā nebija šai vietai, kad tēvocis Ričards nomira!

—   Var jau būt. Kur viņš bija, kad nogalināja Koru Lanskenē?

—   Londonā. Mēs abi bijām Londonā.

Puaro pakratīja galvu.

—   Nē, nē, tas neies krastā. Jūs, piemēram, tajā dienā paņēmāt savu mašīnu un visu pēcpusdienu bijāt projām. Man šķiet, es zinu, kur jūs bijāt. Jūs bijāt Sv. Marijas Ličetā.

—   Nekā tamlīdzīga!

Puaro pasmaidīja.

—   Kad es jūs šeit satiku, kundze, es jums teicu, ka tā nav pirmā reize, kad es jūs redzu. Pēc nopratināšanas jūs bijāt «King's Arms» garāžā. Tur jūs runājāties ar mehāniķi, bet tūlīt aiz jūsu mašīnas stāvēja kāda cita mašīna, kurā sēdēja kāds pavecāks ārzemnieks. Ju^s viņu neievērojāt, bet viņš jūs gan.

—   Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt. Tā bija nopratināšanas diena.

—    Jā, bet pamēģiniet atcerēties, ko šis mehāniķis jums teica! Viņš jums jautāja, vai jūs esat upura radiniece, un jūs atbildējāt, ka esat viņas brāļameita.

—   Viņš vienkārši ir nekrofils. Viņi visi ir nekrofili.

—   Un pēc tam viņš teica: «Ā, tāpēc es domāju, kur es esmu jūs redzējis.» Un kur gan viņš, kundze, jūs iepriekš bija redzējis? Taču laikam Sv. Marijas Ličetā, jo tas, ka viņš redzējis jūs iepriekš, viņam asociējās ar to, ka jūs esat misis Lanskenē brāļameita. Vai viņš bija redzējis jūs pie mājiņas? Un kad? Šie jautājumi prasīja atbildi. Nelielas izpētes rezultātā es uzzināju, ka tajā pēcpusdienā, kad tika nogalināta Kora Lanskenē, jūs bijāt Sv. Marijas Ličetā. Un savu mašīnu jūs novietojāt tajā pašā karjerā, kur nopratināšanas dienā. Mašīna tika redzēta, un tās numurs ir pierakstīts. Un tagad jau inspektors Mortons zina, kam pieder šī mašīna.

Suzanna skatījās uz Puaro. Viņa elpoja ātri, bet nekādu satraukumu neizrādīja.

—   Jūs runājat muļķības, mesjē Puaro. Un jūs liekat man aizmirst to, kā dēļ es šurp atnācu — es gribēju jums teikt…

—   Atzīties, ka tā bijāt jūs un nevis jūsu vīrs, kas izdarīja slepkavību?

—    Nu protams, ka ne. Jūs domājat, ka es esmu galīga idiote? Turklāt es taču jums jau teicu, ka Gregorijs lajā dienā neatstāja Londonu.

—   Par to jūs nemaz nevarat būt droša, jo pati bijāt projām. Kāpēc jūs braucāt uz Sv. Marijas Ličetu, misis Benksa?

Suzanna dziļi ievilka elpu.

—   Nu labi, ja jau jūs to vēlaties! Mani uztrauca tas, ko Kora pateica tēvoča Ričarda bērēs. Man visu laiku bija par to jādomā. Beidzot es nolēmu aizbraukt pie viņas un pajautāt, ko viņa ar to domājusi. Gregs mani neatbalstīja, tāpēc es viņam nemaz neteicu, uz kurieni es braucu. Es tur nokļuvu ap trijiem, izklauvējos un izzvanījos, bet neviens nenāca atvērt, tāpēc es nodomāju, ka viņa kaut kur izgājusi vai aizbraukusi. Tas arī viss. Es neapgāju apkārt mājiņai. Ja es būtu to izdarījusi, tad būtu redzējusi izsisto logu. Un tā es aizbraucu atpakaļ uz Londonu, un man nebija ne jausmas, ka kaut kas tāds varētu būt atgadījies.

Puaro seja neko neizteica. Viņš pajautāja:

—   Kādēļ jūsu vīrs apsūdz sevi noziegumā?

—   Tāpēc, ka viņš ir… — kāds vārds jau bija Suzannai uz mēles, bet tā arī palika neizteikts. Puaro tam tūlīt pieķērās.

—   Jūs gribējāt teikt it kā pa jokam — «tāpēc, ka viņš ir jucis», taču sapratāt, ka šis joks būtu pārāk tuvu patiesībai, vai ne?

—   Ar Gregu viss ir kārtībā. Jā. Patiešām!

—   Es šo to par viņu zinu, — Puaro teica. — Viņš dažus mēnešus ārstējās Forsdaika psihiatriskajā klīnikā, pirms jūs ar viņu iepazināties.

—   Tas nebija nekas nopietns. Viņš pats gribēja mazliet paārstētics.

—   Tas tiesa. Es piekrītu, ka viņu nevar uzskatīt par psihiski slimu. Taču katrā ziņā viņš ir ļoti nelīdzsvarots. Viņš sirgsi ar soda kompleksu — šķiet, jau kopš bērnības.

Suzanna dedzīgi metās aizstāvēt Gregoriju.

—   Jūs nesaprotat, mesjē Puaro. Gregam nekad nav bijusi iespēja. Tāpēc jau man tik ļoti bija vajadzīga tēvoča Ričarda nauda. Tēvocis bija ļoti lietišķs cilvēks. Viņš nespēja saprast. Es sapratu, ka Gregam vajadzēja dabūt pamatu zem kājām. Viņam bija nepieciešams sajust, ka viņš ir kaut kas — nevis tikai aptiekārs palīgs, ko katrs var izrīkot. Tagad viss būs citādi. Tagad viņam būs pašam sava laboratorija. Viņš varēs izstrādāt pats savas formulas.

—   Jā, jā — jūs dosiet viņam pamatu zem kājām, tāpēc ka mīlat viņu. Mīlat pārāk stipri, lai sniegtu 'viņam drošību un laimi — nevar dot cilvēkam to, ko viņš nav spējīgs saņemt. Beigu beigās viņš tik un tā būs tas, kas viņš nemaz nevēlas būt…

—   Kas tad?

—   Suzannas vīrs.

—   Cik jūs esat cietsirdīgs! Un kādas blēņas jūs te runājat!

—   Jūs kļūstat bezprincipiāla, tiklīdz runa ir par jūsu vīru. Jums ļoti bija nepieciešama tēvoča nauda — ne jau priekš sevis, bet priekš viņa. Cik lielā mērā tā jums bija nepieciešama?

Pārskaitusies, Suzanna pagriežas un aizdrazas projām.

—   Es vienkārši iedomājos, — Maikls Šeins teica, — ka vajadzētu atnākt no jums atvadīties.

Viņš smaidīja savu valdzinošo smaidu. Šī vīrieša pievilcība nevarēja palikt nepamanīta.

Puaro brīdi klusēdams viņu vēroja. Viņš apjauta, ka šo vīrieti ir grūtāk izprast nekā pārējos ģimenes locekļus, jo viņš rādīja tikai to, ko gribēja rādīt.

—   Jūsu sieva, — Puaro veikli ievadīja sarunu, — ir ļoti neparasta sieviete.

Maikls pacēla uzacis.

—  Jūs tā domājat? Viņa ir simpātiska, tas tiesa. Taču ar prātu pārāk neizceļas.

—   Jā, pārāk gudra viņa neliekas, — Puaro piekrita.

—    Taču viņa zina, ko grib. — Viņš nopūtās. — Tādu cilvēku nav daudz.

—   Ā! — Maikls atkal atplauka smaidā. — Jūs domājat to malahīta galdiņu?

—   Iespējams. — Puaro brīdi klusēja, tad piebilda:

—   Un to, kas bija uz galdiņa.

Vaska puķes?

—  Jā, vaska puķes.

Maikls sarauca pieri. »

—   Ne vienmēr es jūs saprotu, mesjē Puaro. Taču, — Maikls atkal pasmaidīja, — esmu jums vairāk nekā pateicīgs par to, ka jūs mums palīdzējāt izkulties no tās ķibeles. Ir ļoti nepatīkami, lai neteiktu vairāk, staigāt apkārt ar domu, ka kāds no mums varētu būt nogalinājis nabaga veco tēvoci Ričardu.

—   Ak viņš uz jums atstāja tādu iespaidu? — Puaro jautāja. — Nabaga vecais tēvocis Ričards?

—   Protams, viņš bija labi saglabājies…

—   Un pilnīgi pārvaldīja savu rīcību…

—  O jā, protams.

—   Patiesību sakot, bija ļoti apķērīgs?

—  O jā.

—  Vērīgs raksturu pazinējs.

Smaids joprojām rotājās Maikla sejā.

—   Tam nu gan es nevaru piekrist, mesjē Puaro. Viņš neatzina mani.

—   Viņš varbūt domāja, ka jums nevar uzticēties?

Maikls iesmējās.

—   Cik vecmodīgs uzskats!

—   Bet tā taču bija, vai ne?

—  Tagad es nesaprotu, ko jūs gribat ar to teikt?

Puaro sakļāva kopā pirkstu galus.

—  Redziet, ir' ievāktas šādas tādas ziņas.

—   To, protams, darījāt jūs?

—  Ne tikai es.

Maikls Šeins uzmeta viņam vērīgu skatu. Viņam ir ātra reakcija, Puaro nodomāja. Viņu nekādā gadījumā nevar uzskatīt par muļķi.

—  Jūs gribat teikt, ka arī policija ir ieinteresēta?

—    Redziet, policija joprojām nav samierinājusies ar domu, ka Koras Lanskenē noslepkavošana ir sagadīšanās.

—   Un viņi ir ievākuši ziņas par mani?

Puaro atbildēja sakniebtām lūpām.

—   Viņi interesējas par to, ko Koras Lanskenē radinieki darījuši tajā dienā, kad viņa tika noslepkavota. «

—   Tā ir augstākā mērā neveikla situācija, — Maikls sacīja ar nožēlas pilnu smaidu.

—   Ko jūs sakāt, mister Šein?

—    Pat vairāk nekā jūs varat iedomāties. Redziet, es teicu Rozamundei, ka tajā dienā pusdienoju kopā ar tādu Oskaru Ljuisu.

—   Kaut gan patiesībā tā nemaz nebija?

—    Nē. Patiesībā es braucu satikties ar kādu sievieti vārdā Sorela Deintone — viņa ir diezgan labi pazīstama aktrise. Pēdējā izrādē mēs spēlējām kopā. Redziet, diezgan nejēdzīga situācija — no policijas viedokļa, protams, viss kārtībā, bet baidos, ka Rozamunde domās mazliet citādi.

—   A! — Puaro sazvērnieciski uz viņu paskatījās. — Jums ir bijušas kādas domstarpības sakarā ar šo draudzību?

—   Jā… Taisnību sakot, es Rozamundei apsolīju, ka vairs ar viņu nesatjkšos.

—   Jā, es saprotu, ka situācija tiešām ir diezgan neveikla… Enlre nous* jums ar šo lēdiju bija romāns?

—   Ak, nekas nopietns! Es viņā pat nebiju iemīlējies.

—   Toties viņa gan?

—   Viņa bija diezgan apnicīga… Sievietes pielīp kā dadži. Bet, kā jūs sakāt, policijai nekādu pretenziju nebūs.

—  Jūs tā domājat?

—   Nu, kā gan es būlu varējis uzbrukt Korai ar cirvi, ja es tai pašā laikā mīlinājos ar Sorelu jūdzēm tālu no Sv. Marijas Ličctas? Sorelai pieder mājiņa Kentā.

—   Skaidrs… skaidrs… un šī mis Deitone — viņa to apliecinās?

—   Viņai gan tas ne visai patiks, bet, tā kā runa ir par slepkavību, tad viņai tas būs jādara.

—   Varbūt viņa to darīs arī tādā gadījumā, ja jūs ar viņu nemūinājāties?

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Maikla seja pēkšņi apmācās kā melna nakts.

—   Jūs šai lēdijai patīkat. Un, ja sievietei kāds patīk, viņa apzvērēs to, kas ir bijis, un arī to, kā nemaz nav bijis.

—  Jūs gribat teikt, ka man neticat?

—   Nav lielas nozīmes tam, vai es jums ticu vai ne. Ne jau mani jums vajadzēs pārliecināt.

—   Ko tad?

Puaro pasmaidīja.

—   Inspektoru Mortonu, kas tikko kā iznāca uz terases. Maikls Šeins strauji apsviedās.

* Enlre nous (fr.) - starp mums runājot

23. NODALA

I

—   Es tā dzirdēju, ka jūs esat te, mesjē Puaro, — inspektors Mortons teica.

Abi vīrieši pastaigājās šurpu turpu pa terasi.

—   Es atbraucu uz šejieni kopā ar inspektoru Pārveļu no Mečfīldas. Viņam piezvanīja doktors Larabijs sakarā ar Leo Abernetija kundzi, un viņš ir atbraucis uz šejieni, lai šo to noskaidrotu. Kaut kas ārstam nepatika.

—   Un jūs, mans draugs? — jautāja Puaro. — Kāds jums ar to sakars? Enderbija ir tālu projām no jūsu dzimtās Berkšīras.

—   Es gribēju uzdot dažus jautājumus — un, kā par laimi, visi tic cilvēki, kam es tos gribēju uzdot, ir sapulcējušies šeit. — Pēc brītiņa viņš piebilda: — Jūsu darbs?

—  Jā, mans darbs.

—   Un tā visa rezultātā misis Abernetija dabū pa galvu.

—   Es tur neesmu vainīgs. Ja viņa būtu atnākusi pie manis… Bet viņa to neizdarīja. Tā vietā viņa zvanīja savam advokātam uz Londonu. (

—    Un jau taisījās celt gaismā savu noslēpumu, kad pēkšņi — blaukt!

—  Jā, tieši tā, kā jūs sakāt — blaukt!

—   Un ko viņa paspēja viņam pastāstīt?

—   Ļoti maz. Viņa tika tikai līdz tai vietai, ka sākusi skatīties uz sevi spogulī.

—    Nu ja, — inspektors Mortons apcerīgi noteica. — To jau sievietes mēdz. — Viņš vērīgi palūkojās uz Puaro. — Vai jums tas kaut ko izsaka?

—   Jā, man liekas, es zinu, ko viņa gribēja viņam

teikt.

—   0, jūs esat lielisks mīklu minētājs, vai ne tā? Bet tāds jau jūs esat bijis vienmēr. Nu, un kas tas bija?

—    Piedodiet, vai jūs izmeklējat Ričarda Abernetija nāves gadījumu?

—    Oficiāli ne. Kaut gan, protams, ja tam ir kāds sakars ar misis Lanskenē slepkavību…

—   Jā, tam ir gan sakars. Bet es lūdzu, mans draugs, dodiet man vēl dažas stundas. Tad es zināšu, vai tas, ko esmu iedomājies — ņemiet vērā, tikai iedomājies — atbilst patiesībai. Ja atbilst…

—   Nu, ja atbilst?

—  Tad es varēšu ielikt jums rokās kādu pierādījumu.

—   Jā, tas mums lieti noderētu, — inspektors Mortons izjusti teica. Tad aizdomīgi paskatījās uz Puaro. — Kas tas ir, ko jūs turat noslēpumā?

—   Nekas. Absolūti nekas. Jo pilnīgi iespējams, ka tas pierādījums, par kuru es esmu iedomājies, vispār neeksistē. Esmu tikai izsecinājis par tā pastāvēšanas iespēju no dažādām sarunu drumslām. Var gadīties, — Puaro tonis neizklausījās diez cik pārliecinošs, — ka esmu kļūdījies.

Mortons pasmaidīja.

—  Taču bieži ar jums tā negadās?

—   Nē. Tomēr jāatzīst — esmu spiests to atzīt — ka kādreiz man ir tā gadījies.

—   Priecājos to dzirdēt! Ja vienmēr izrādās taisnība, tad jau tas kļūst vienmuļi.

—   Es gan tā nedomāju, — Puaro apgalvoja.

Inspektors Mortons pasmējās.

—   Jūs tātad gribat, lai es pagaidu ar saviem jautājumiem?

—   Nē, nē, kāpēc. Dariet tā, kā esat ieplānojis. Jūs taču neesat paredzējis kādu arestēt?

Mortons papurināja galvu.

—   Nē, viss vēl ir pārāk neskaidrs. Vajadzīgs prokurora lēmums, bet līdz tam vēl tālu. Nē, es tikai gribu pajautāt, kur katrs ir bijis misis Lanskenē slepkavības dienā… un vienā gadījumā jābūt īpaši piesardzīgam.

—   Skaidrs. Misis Benksa?

—   Redz, cik jūs attapīgs? Jā. Viņa tur bija tajā dienā. Viņas mašīna bija nolikta tajā vecajā karjerā.

—    Bet neviens taču neredzēja viņu braucam ar mašīnu?

—   Nē.

Inspektors piebilda: — Ziniet, kas ir slikti, — tas, ka viņa ne ar pušplēstu vārdu nav ieminējusies, ka tur bijusi tajā dienā. Un to viņai kaut kā vajadzēs paskaidrot.

—   Paskaidrošana ir viņas stiprā puse, — Puaro sausi noteica.

—   Jā. Šī jaunā lēdija ir gudra. Varbūt mazdrusciņ par daudz gudra.

—     Nav prātīgi būt par daudz gudram. Tā jau tos slepkavas noķer. Vai par Džordžu Krosfīldu kaut ko jaunu uzzinājāt?

—    Neko konkrētu. Viņš ir ļoti parasts tips. Simtiem tādu jaunu cilvēku ceļo apkārt gan ar vilcieniem, gan autobusiem, gan velosipēdiem. Kad jau pagājusi nedēļa vai vairāk, cilvēkiem grūti atcerēties, vai tā bija trešdiena vai ceturdiena, kad viņi kaut kur kādu redzējuši.

Viņš apklusa un pēc brītiņa turpināja: — Mēs saņēmām kādu interesantu informāciju no klostera priekšnieces. Divas viņas mūķenes staigājušas no mājas uz māju, vākdamas ziedojumus. Viņas bijušas pie, misis Lanskenē mājiņas vienu dienu pirms viņas slepkavības, bet uz viņu zvaniem un klauvējieniem neviens nav atbildējis. Nebūtu jau nekāds brīnums — viņa pati bija ziemeļos uz brāļa bērēm, bet Gilkristai bija iedota brīvdiena, un viņa bija aizbraukusi ekskursijā uz Bornmutu. Bet lieta tā, ka viņas saka — kāds tomēr mājiņā bijis. Viņas dzirdējušas vaidus un nopūtas. Es domāju — varbūt tas varēja būt dienu vēlāk, bet klostera priekšniece ir pilnīgi pārliecināta. Tas viņiem esot ierakstīts kaut kādā tur grāmatā. Varbūt todien mājiņā kāds kaut ko meklēja, izmantodams abu sieviešu prombūtni? Un varbūt šis kāds neatrada to, ko meklēja, un atgriezās nākamajā dienā? Par tām nopūtām es neko neiztaisu, un vēl jo mazāk par vaidiem. Pat mūķenes ir iespaidojamas — varbūt viņām likās, ka no mājiņas, kur notikusi slepkavība, jāskan vaidiem. Jautājums paliek — vai mājiņā atradās kāds, kam tur nevajadzēja atrasties? Un, ja tā, tad kas tas bija? Visi Abernetiji taču bija bērēs.

Puaro uzdeva jautājumu, kam it kā nebija tieša sakara ar stāstīto: — Vai tās mūķenes atnāca arī vēlāk, citā dienā, lai pamēģinātu vēlreiz?

—    Jā, atnāca gan, apmēram pēc nedēļas. Taisnību sakot, tieši nopratināšanas dienā.

—    Jā, tas saskan. — Puaro teica. — Tas pilnīgi saskan.

Inspektors Mortons uz viņu paskatījās.

—   Kādēļ jūs tā interesējaties par mūķenēm?

—   Viņas gribot negribot ir piesaistījušas manu uzmanību. Droši vien, inspektor, jūs nebūsit atstājis nepamanītu to faktu, ka mūķeņu apciemojums iekrita tai pašā dienā, kad mis Gilkrista saņēma saindēto torti.

—  Jūs taču nedomājat… Tas taču būtu smieklīgi?

—   Manas idejas nekad nav smieklīgas, — Erkils Puaro bargi noteica. — Un tagad, mans draugs, es jūs atstāšu ar jūsu jautājumiem un izmeklēšanu attiecībā uz uzbrukumu misis Abernetijai. Es pats došos meklēt nelaiķa Ričarda Abcrnetija radinieci.

—   Tikai uzmanieties ar jautājumiem misis Benksai.

—   Es nedomāju misis Bcnksu. Es domāju misis Šeinu.

II

Puaro atrada Rozamundi sēžam pie neliela strautiņa, kas, pārgājis ūdenskritumā, plūda lejup uz rododendrunu audzi. Viņa cieši lūkojās ūdenī.

—   Es ceru, ka neesmu iztraucējis Ofēliju, — Puaro teica, apsēzdamies viņai blakus. — Varbūt jūs iestudējat lomu?

—   Nekad neesmu spēlējusi nevienā Šekspīra lugā, — Rozamunde atteica. — Izņemot vienreiz mēģinājumā. Džesiku «Tirgonī». Šķidra loma.

—   Taču ne bez patosa. «Es nekad nepriecājos, kad dzirdu melodisku mūziku.» Kāda gan smaga nasta bija jānes nabaga Džesikai, nīstā un nicinātā ebreja meitai. Kādas šaubas viņu droši vien māca, kad, paņēmusi sava tēva dukātus, viņa aizbēga pie sava mīļotā. Džesika ar zeltu — tas ir pavisam kas cits nekā Džesika bez zelta.

Rozamunde pagrieza galvu un paskatījās uz Puaro.

—   Es domāju, ka jūs jau esat projām, — viņa pārmetoši teica un palūkojās pulkstenī. — Jau pāri divpadsmitiem.

—   Es nokavēju vilcienu, — Puaro sacīja.

—  Kāpēc?

—  Jūs domājat, ka es to speciāli nokavēju?

—   Droši vien. Jūs taču esat ļoti precīzs cilvēks, vai ne? Ja jūs būtu gribējis paspēt uz vilcienu, jūs būtu uz to paspējis.

—   Apbrīnas vērts spriedums. Ziniet, kundze, es sēdēju mazajā vasaras mājiņā, cerēdams, ka jūs mani tur apciemosit.

Rozamunde skatījās platām acīm.

—   Kāpēc man tas būtu bijis jādara? Jūs taču bibliotēkā no mums visiem atvadījāties.

—   Tiesa gan. Bet vai tad nebija nekā tāda, ko jūs būtu gribējusi man pateikt?

—   Nē, — Rozamunde papurināja galvu. — Man bija daudz kas jāpārdomā. Svarīgas lietas.

—  Skaidrs.

—   Es pārāk bieži nenodarbojos ar domāšanu, — Rozamunde teica. — Lieka laika tērēšana. Bet šoreiz tas ir svarīgi. Man liekas, cilvēkam jāizplāno, kādu viņš vēlētos savu dzīvi.

—   Un to jūs tagad darāt?

—   Nu, kā lai saka… Es gribēju pieņemt lēmumu vienā lietā.

—   Attiecībā uz jūsu vīru?

—   Zināmā mērā.

Puaro paklusēja, tad teica:

—   Ieradies inspektors Mortons. — Viņš turpināja, apsteidzot Rozamundes iespējamo jautājumu: — Viņš ir policists, kurš atbild par izmeklēšanu misis Lanskenē nāves gadījumā. Viņš ir atbraucis uz šejieni, lai noskaidrotu, ko jūs katrs darījāt viņas slepkavības dienā.

—  Ahā. Alibi, — Rozamunde uzjautrināta teica.

Viņas sejā parādījās aušīga nebēdnība.

—   Tās tik būs elles mokas Maiklam, — viņa teica. — Viņš domā, es nezinu, ka viņš tajā dienā aizbrauca pie tās sievietes.

—   Kā jūs to uzzinājāt?

—   To jau varēja nojaust pēc tā, kā viņš pateica, ka iešot ēst pusdienas ar Oskaru. Tik nevērīgi, ziniet, — un tad vēl viņa deguns tā mazdruscītiņ noraustījās, kā jau parasti, kad viņš melo.

—   Man patiešām ir ļoti paveicies, ka es neesmu precējies ar jums, kundze!

—   Un tad es, protams, pārliecinājos par to, piezvanot Oskaram, — Rozamunde turpināja. — Vīrieši vienmēr tik muļķīgi melo.

—   Baidos, ka viņš jums nav diez ko uzticīgs vīrs? — Puaro iedrošinājās pajautāt.

Taču Rozamunde to nenoliedza.

—   Nē.

—   Un tomēr jūs par to neko neteicāt?

—   Ziniet, tas savā ziņā ir pat interesanti, — Rozamunde atbildēja. — Kad tev ir tāds vīrs, ko citas sievietes grib nocelt. Es nespēju iedomāties, ka man būtu tāds vīrs, ko neviena cita negrib — kā nabaga Suzannai. Tik tiešām Grcgs ir totāls stulbenis.

Puaro uzmanīgi vēroja Rozamundi.

—   Un ja nu kādai veiksmīgi izdotos… nocelt jums Maiklu?

—   Neizdosies, — Rozamunde teica. — Vairs ne, — viņa piebilda.

—  Jūs gribat teikt…

—   Tagad vairs ne — kad man ir tēvoča Ričarda nauda. Jā, viņš reizēm pieķeras tiem sievišķiem — šai Sorelai Deintonei gandrīz izdevās viņu nozvejot, viņa gribēja viņu paturēt, bet Maiklam tomēr pirmajā vietā vienmēr būs skatuve. Viņam tagad ir iespējas uzsākt lielu lietu — viņš varētu uzvest pats savas izrādes. Arī pats tajās tēlot. Ziniet, viņš ir godkārīgs un īstenībā nav slikts aktieris. Ne tā kā es. Es dievinu teātri, bet esmu štruntīga aktrise, kaut arī labi izskatos. Nē, par Maiklu es vairs nebaidos. Tāpēc ka tagad man ir naūda.

Viņas mierīgais skatiens sastapās ar Puaro acīm. Puaro nodomāja: cik dīvaini, ka gan Ričarda Abernetija brāļameita, gan viņa māsasmeita bija iemīlējušas vīriešus, kas nebija spējīgi atbildēt uz šo mīlestību. Kaut ari Rozamunde bija neparasti skaista un arī Suzanna bija apveltīta ar pievilcību un seksapīlu. Suzanna bija pieķērusies ilūzijai, ka Gregorijs viņu mīl. Rozamundei ar viņas vēso prātu nebija nekādu ilūziju, toties viņa skaidri zināja, ko grib.

—   Lieta tā, — Rozamunde teica, — ka man jāizdara kāds svarīgs lēmums attiecībā uz nākotni. Maikls par to vēl nekā nezina. — Viņa šķībi pasmaidīja. — Viņš v dabūja zināt, ka es tajā dienā neesmu bijusi iepirkties, un viņam ir stipras aizdomas tāpēc, ka es biju Rīdženta parkā.

—   Kas tad tur ir ar Rīdženta parku? — Puaro gribēja zināt.

—    Redziet, es aizgāju uz turieni pēc Hārlija ielas. Vienkārši gribēju mazliet pastaigāties un padomāt. Maikls, protams, domā, ka tas ir saistīts ar kādu vīrieti!

Rozamunde svētlaimīgi pasmaidīja un piebilda:

—  Tas viņam nemaz nepatika!

—   Bet kāpēc gan jūs nevarētu iet uz Rīdženta parku?

—  Jūs domājat — pastaigāties?

—   Nu ja. Vai tad jūs nekad agrāk neesat uz turieni gājusi?

—   Nekad. Kāpēc gan? Kāda velna pēc man būtu vajadzējis iet uz Rīdžentparku?

Puaro paskatījās uz viņu un noteica:

—  Jā, laikam gan.

Un piebilda:

—    Man šķiet, kundze, jums vajadzētu piekāpties un atdot zaļo malahīta galdiņu Suzannai.

Rozamundc plaši ieplēta acis.

—   Kāpēc? Es gribu to galdiņu.

—    Es zinu. Es zinu. Bet jūs… jūs taču paturēsiet savu vīru. Bet nabaga Suzanna savējo pazaudēs.

—    Pazaudēs? Jūs gribat teikt, ka Gregs aizies pie citas? To nu gan es no viņa nebūtu gaidījusi. Viņš izskatās tik stulbs.

—   Ne jau tikai neuzticības dēļ zaudē vīrus, kundze.

—  Jūs taču negribat teikt…? — Rozamundc blenza viņā platām acīm. — Jūs taču nedomājat, ka Gregs noindēja tēvoci Ričardu, nogalināja tanti Koru un iekrāmēja pa galvu tantei Helēnai? Tas ir vienkārši smieklīgi! Pat man tas ir skaidrs.

—   Bet kas tad to izdarīja?

—   Džordžs, protams. Ar viņu ir pavisam čābiski, viņš ir iepīts kaut kādos valūtas darījumos — man to pastāstīja draugi, kas bija Montekarlo. Man liekas, tēvocis Ričards par to uzzināja un gribēja izslēgt viņu no testamenta.

Rozamundc pašapmierināti noteica:

—   Man visu laiku ir bijis skaidrs, ka tas ir Džordžs.

24. NODALA

I

Telegramma pienāca ap sešiem vakarā.

Kā jau Puaro bija lūdzis, to nevis nolasīja pa telefonu, bet atnesa pastnieks, un Lanskoms to nodeva tieši rokās Puaro, kas jaif labu laiciņu grozījās parādes durvju tuvumā.

Viņš to atplēsa mazliet nevērīgāk nekā parasti. Tā sastāvēja no diviem vārdiem un paraksta.

Puaro ar milzīgu atvieglojumu nopūtās. Tad izņēma no kabatas vienu mārciņu un iedeva pārsteigtajam zēnam, kas bija atnesis telegrammu.

—   Dažreiz, — viņš paskaidroja Lanskomam, — taupība jāmet pie malas.

—   Ļoti iespējams, ser, — Lanskoms pieklājīgi piekrita.

—   Kur ir inspektors Mortons? — Puaro pajautāja.

—   Viens no policijas džentlmeņiem, — Lanskoms ar nepatiku paskaidroja, tā norādīdams, ka policistu vārdi nebija domāti iegaumēšanai, — aizgāja. Otrs, man liekas, ir kabinetā.

—   Lieliski, — Puaro sacīja. — Tūlīt iešu pie viņa.

Viņš uzsita Lanskomam uz pleca un teica: v

—  Tikai drosmi, mēs tuvojamies finišam!

Lanskoms izskatījās nedaudz apjucis. Viņš jautāja:

—   Jūs tātad negatavojaties doties projām ar vilcienu, kas atiet 9.30, ser?

—   Nezaudējiet cerību! — Puaro atteica.

Puaro jau pagriezās uz iešanu, tad, it kā kaut ko atcerējies, noprasīja Lanskomam:

—   Vai jūs atminaties pirmos vārdus, ko teica misis Lanskenē, kad viņa šeit ieradās jūsu saimnieka bēru dienā?

—    Ļoti labi atminos, ser, — Lanskoms atbildēja, un viņa seja atplauka. — Mis Kora… piedošanu, misis Lanske- nē — priekš manis viņa vēl aizvien ir mis Kora…

—   Pilnīgi dabiski.

—    Viņa man teica: «Sveiks, Lanskom! Cik sen tas bija, kad jūs mums nesāt uz būdiņām putukrējuma kūciņas.» Katram bērnam toreiz parkā pie žoga bija sava būdiņa. Un vasarā, ja rīkoja kādas viesības, es mēdzu aiznest jaunajām lēdijām un džentlmeņiem — pašiem mazākajiem, saprotams, ser, — putukrējuma kūciņas. Redziet, ser, mis Kora vienmēr bija kāra uz saldumiem.

Puaro piekrītoši pamāja.

—   Jā, — viņš teica, — tā jau es domāju. Jā, tas izklausās ļoti tipiski.

Viņš iegāja kabinetā pie inspektora Mortona un klāusēdams pasniedza viņam telegrammu.

Mortons to izlasīja un neizpratnē pacēla acis.

—   Es no tās nesaprotu ne vārda.

—   Beidzot ir pienācis laiks jums visu pastāstīt.

Inspektors Mortons pasmīnēja.

—   Jās izklausāties pēc jaunas lēdijas viktoriāņu melodrāmā. Bet ir jau arī pēdējais laiks sniegt kaut kādu informāciju. Es vairs nevaru izturēt šo nevienādo cīņu. Tas Benkss joprojām turpina apgalvot, ka esot noindējis Ričardu Abernetiju, un plātās ar to, ka mēs nevaram uzzināt, kā. Kas mani pilnīgi satriec — kāpēc vienmēr, kad notiek kāda slepkavība, kāds atsaucas un brēc, ka tieši viņš to esot izdarījis. Ko viņi domā — ka viņus sagaida kāda medus maize? Par šito es nekad neesmu varējis tikt gudrs.

—    Šinī gadījumā viņš varbūt grib sevi pasargāt no grūtībām būt atbildīgam pašam par sevi, citiem vārdiem sakot, meklē patvērumu Forsdaika sanatorijā.

—   Te gan vairāk izklausās pēc Brodmūras.

—  Nu, tas viņu varētu vienlīdz apmierināt.

—    Vai tiešām viņš to izdarīja, Puaro? Tā Gilkrista man pastāstīja to pašu, ko jums — nu, par to, ko Ričards Abernetijs teicis par savu brāļameitu. Ja to izdarījis viņas vīrs, lad tas tik un tā skar ari Suzannu. Bet ziniet, es kaut kā nevaru viņu iztēloties izdarām noziegumus vienu pēc otra. Taču viņa darītu visu iespējamo, lai izpestītu viņu.

—   Es jums visu pastāstīšu…

—   Jā, jā, lūdzu pastāstiet man visu! Un, Dieva dēļ, pēc iespējas ātrāk!

II

Šoreiz Erkils Puaro visus sapulcēja lielajā viesistabā.

Viņam pievērstajās sejās drīzāk varēja lasīt uzjautrinājumu nekā sasprindzinājumu. Briesmas bija materializējušās inspektora Mortona un inspektora Parvela personās. Kad jautājumus uzdeva policija, privātdetektīvs Erkils Puaro it kā pārvērtās par kaut ko tādu, kas stipri atgādināja joku.

Timotijs atspoguļoja lielākās daļas noskaņojumu, kad labi dzirdamā sotto voce teica sievai:

—   Sasodītais šarlatāns! Entvisls laikam prātu izkūkojis, ja varēja viņu uzaicināt, — tas ir viss, ko es varu teikt!

Izskatījās, ka Erkilam Puaro vajadzēs krietni piestrādāt, lai radītu vēlamo efektu.

Viņš uzsāka diezgan pompozi.

—   Jau otro reizi šodien es izziņoju savu aizbraukšanu. Šorīt es to noliku uz pulksten divpadsmitiem. Un tagad es paziņoju, ka aizbraucu 9.30 — tūlīt pēc vakariņām, jo man te vairāk nebūs ko darīt.

—   To es viņam jau sen būtu varējis pateikt. — Timotijs joprojām komentēja skaļā balsī. — Viņam te vispār nebija ko darīt. Šitādi mūždien nez ko no sevis iedomājas!

—   Sākotnēji es atbraucu uz šejieni, lai atminētu kādu mīklu. Tagad šī mīkla ir atminēta. Vispirms atļaujiet man vēlreiz atgādināt jums, kam manu uzmanību pievērsa cienījamais misters Entvisls.

Tātad, pēkšņi nomirst Ričards Abernetijs. Pēc tam, bērēs, viņa māsa Kora Lanskenē pasaka: «Viņu taču nogalināja, vai ne?» Un, visbeidzot, tiek nogalināta misis Lanskenē. Jautājums ir šāds: vai visi šie notikumi ir savā starpā saistīti? Paskatīsimies, kas notiek tālāk. Saslimsi mis Gilkrista, mirušās sievietes biedrene, — pēc tam kad apēdusi gabaliņu ar arsēnu saindētas kāzu tortes. Tātad, šis jau ir nākamais notikums šajā virknē.

Kā jau es jums no rīta teicu, izmeklēšanas gaitā es neatradu nekā tāda — absolūti nekā, kas liecinātu par mistera Abernetija noindēšanu. Taču tai pašā laikā es varu teikt, ka neatradu nekādus pierādījumus tam, ka viņš nav noindēts. Bet vēlāk jau viss kļūst vieglāk. Neapšaubāmi, Kora Lanskenē bērēs uzdeva sensacionālo jautājumu. Par to neviens nestrīdas. Nevienam nav šaubu arī par to, ka misis Lanskenē nākamajā dienā tika nogalināta — ar cirvi. Tagad paskatīsimies uz ceturto notikumu. Vietējā pasta furgona vadītājs apgalvo — lai arī nevar to apzvērēt —, ka paciņu ar kāzu torti neesot piegādājis. Bet, ja tas ir tā, tad kāds to tur bija nolicis un, lai gan mēs nevaram izslēgt kādu «nezināmo», mums jāpievērš sevišķa uzmanība tiem cilvēkiem, kas bija klāt un tātad varēja paciņu tur nolikt. Šie cilvēki ir: protams, pati mis Gilkrista; Suzanna Bcnksa, kas tajā dienā bija ieradusies uz izmeklēšanu; misters Entvisls (jā, jā, arī viņš mums jāņem vērā — viņš taču bija klāt, kad Kora pateica savu satraucošo piezīmi!). Un bija vēl divi cilvēki. Kāds pavecāks džentlmenis, kas stādījās priekšā kā mākslas kritiķis misters Gatrijs, un viena vai divas mūķenes, kas agri no rīta vāca ziedojumus.

Tātad, es nolēmu sākt ar pieņēmumu, ka pasta furgona vadītāja atmiņa neviļ. Tas nozīmē, ka pamatīgi jāpapēta visas šīs aizdomās turamās personas. Mis Gilkrista no Ričarda Abernetija nāves neko neieguva, bet no misis Lanskenē nāves ieguva ārkārtīgi maz, patiesībā pēdējās nāve atstāja mis Gilkristu bez darba, ar varbūtību, ka būs grūti atrast jaunu. Turklāt, viņa tik tiešām nokļuva slimnīcā tāpēc, ka bija saindējusies ar arsēnu.

Suzanna Benksa gan ieguva no Ričarda Abernetija nāves un pavisam nedaudz ari no misis Lanskenē nāves, kaut gan te viņas motīvs visdrīzāk varēja būt drošība: varbūt, ka viņai bija pamats domāt, ka mis Gilkrista ir noklausījusies Koras Lanskcnē sarunu ar brāli, kurā viņa tika pieminēta, un tādēļ Suzanna izlēma, ka mis Gilkrista jānovāc. Atcerēsimies, ka viņa atteicās pagaršot kāzu torti, kā arī nevēlējās izsaukt ārstu ātrāk kā no rīta.

Misters Entvisls neko neieguva nevienā no nāves gadījumiem. Taču viņš pārzināja mistera Abernetija finansu lietas, un varbūt varēja būt kāds iemesls, kas liktu viņam saīsināt mistera Abernetija dzīvi. Bet — jūs jautāsiet — ja jau tas bija pats misters Entvisls, kāpēc tad viņš nāca pie manis?

Uz to arī ir gtbilde: nav jau pirmā reize, kad slepkava jūtas par sevi pārāk pārliecināts.

Tagad mēs nonākam pie abiem pēdējiem — mistera Gatrija un mūķenes. Ja misters Gatrijs patiešām ir misters Gatrijs, tad par viņu nav nekādu šaubu. Tas pats attiecas arī uz mūķeni, ja viņa tik tiešām bija mūķene. Tātad, jautājums ir sekojošais: vai tiešām šie cilvēki bija tic, par ko uzdevās?

Te nu man jāsaka, ka visu laiku šai lietai cauri vijas, teiksim tā: mūķenes motīvs. Mūķene zvana pie mistera Timotija Abernetija mājas durvīm, un mis Gilkristai liekas, ka viņa to jau redzējusi Sv. Marijas Ličetā. Mūķene vai mūķenes apciemoja arī māju pirms Abernetija nāves…

Džordžs Krosfīlds nomurmināja: — Trīs pret vienu, ka tā bija mūķene!

Puaro turpināja:

— Tad, lūk, mūsu shēma: mistera Abernetija nāve — Koras Lanskenē slepkavība — saindētā kāzu torte — «mūķenes» motīvs.

Pieliksim te klāt vēl šo to, kas varētu piesaistīt uzmanību: mākslas kritiķa apciemojums, krāsas smaka, pastkarte ar Polfleksanas ostas attēlu un, visbeidzot, vaska puķu buķete, kas stāvēja uz malahīta galdiņa tajā vietā, kur tagad stāv Ķīnas vāze.

Domājot par visām šīm lietām, es nonācu pie patiesības. Un tagad es jums to pastāstīšu.

—   Sākumu jau jūs dzirdējāt no rīta. Ričards Aberne- tijs nomira pēkšņi, bet nevienam nekādas aizdomas nerastos, ja vien Kora Lanskenē nebūtu izteikusi savu piezīmi. Visa Ričarda Abernetija slepkavības lieta balstās vienīgi uz šiem vārdiem. Šo vārdu dēļ jūs visi noticējāt, ka ir notikusi slepkavība. Pie tam jūs noticējāt ne jau pašu vārdu dēļ, bet gan Koras Lanskenē rakstura dēļ: Kora vienmēr bija teikusi patiesību pašos visnepiemērotākajos brīžos. Tātad, Ričarda Abernetija slepkavības lieta balstījās ne tikai uz to, ko Kora pateica, bet ari uz Koru pašu.

Un tad es pēkšņi uzdevu sev jautājumu: «Cik labi jūs visi pazināt Koru Lanskenē?»

Puaro apklusa, un pēkšņi atskanēja Suzannas balss:

—   Ko jūs ar to gribat teikt?

Puaro turpināja:

—   Pavisam slikti — tāda ir atbilde! Jaunākā paaudze viņu vispār nebija redzējusi un, pat ja bija, tad tikai pavisam agrā bērnībā. Patiesībā tikai trīs no todien klātesošajiem pazina Koru: sulainis Lanskoms, kas ir vecs un pusakls; Timotija Abernetija kundze, kas viņu bija redzējusi tikai dažas reizes tajā laikā, kad precējās; un Leo Abernetija kundze, kas gan bija viņu labi pazinusi, bet nebija satikusi jau vairāk nekā divdesmit gadu.

Tāpēc es sev atkal jautāju: «Un ja nu tā nemaz nebija Kora Lanskenē, kas toreiz atbrauca uz bērēm?»

—   Kā, jūs gribat teikt, ka tante Kora… nebija tante Kora? — Suzanna neticīgi pārjautāja. — Tātad tika nogalināta kāda cita, nevis tante Kora?

—    Nē, nē, nogalināta tika Kora Lanskenē. Bet tā nebija Kora Lanskenē, kas iepriekšējā dienā atbrauca uz sava brāļa bērēm. Tā sieviete toreiz ieradās tikai ar vienu nolūku — lai, tā teikt, ekspluatētu faktu, ka Ričards nomira pēkšņi. Un iesētu radinieku galvās domu, ka viņš nogalināts. Kas viņai arī lieliski izdevās!

—   Nieki! Kāpēc gan tas viņai bija jādara? — Moda asi pajautāja.

—     Kāpēc? Lai novērstu uzmanību no tās otras slepkavības. No Koras Lanskenē slepkavības. Jo, ja Kora pasaka, ka Ričards ir nogalināts, un nākamajā dienā tiek nogalināta pati, tad šīs abas nāves var tikt uzskatītas par cēloni un sekām. Bet, ja ielaužas Koras mājiņā un viņu nogalina, bet policiju nepārliecina imitētā aplaupīšana, tad viņi meklēs — kur? Turpat tuvumā, vai ne? Aizdomas kritīs uz personu, kas dzīvoja kopā ar nogalināto.

Mis Gilkrista protestēja gandrīz vai jautrā balsī:

—    Nu, ko jūs, mesjē Pontarljē, — jūs taču negribēsiet teikt, ka es nogalinātu ametista brošas un dažu nevērtīgu skiču dēļ?

—    Nē. Dēļ kaut kā vērtīgāka. Mājiņā atradās kāda skice, mis Gilkrista, kas attēloja Polfleksanas ostu. Un, kā misis Benksa pareizi norādīja, tā bija nokopēta no kādas pastkartes, uz kuras vēl bija redzams vecais mols. Taču misis Lanskenē vienmēr gleznoja no dabas. Tad es atcerējos, ka misters Entvisls minēja kaut ko par eļļas smaku mājiņā — kad viņš tur aizbrauca pirmo reizi. Jūs taču protat gleznot, mis Gilkrista, vai ne? Jūsu tēvs bija mākslinieks, un jūs šo to saprotat no gleznām. Pieņemsim, ka kāda no gleznām, ko Kora nejauši nopirka izsolē par lētu naudu, bija ļoti vērtīga. Pieņemsim, ka viņa pati to neapzinājās, bet jūs gan. Jūs zinājāt, ka visai drīz viņu taisās apciemot kāds vecs draugs — mākslas kritiķis. Te pēkšņi nomirst viņas brālis, un jūsu galvā rodas plāns. Jums nesagādā nekādas pūles pielikt viņas brokastu tējai kādas nomierinošas zāles — kamēr viņa būs pusnemaņā, jūs tēlosiet viņas lomu brāļa bērēs Enderbijā. Jūs to pazīstat tīri labi no viņas stāstiem: kā jau cilvēki gados to mēdz darīt, viņa ir diezgan daudz stāstījusi par savu bērnību. Iesākumam piezīmīte priekš Lanskoma par putukrējuma kūciņām un būdiņām pie žoga — tas noteikti viņu pārliecinās, ka jūs esat tā, par ko uzdodaties. Jā, tajā dienā jūs labi izmantojāt savas zināšanas par Enderbiju, izlikdamās, ka atceraties te vienu lietiņu, te otru. Nevienam nenāca ne prātā, ka jūs neesat Kora. Jums bija mugurā viņas drēbes, jūs mazliet uzpolsterējāties, lai izskatītos apaļāka, un, tā kā Kora nēsāja lieko poniju, jums nebija grūti to pielikt. Neviens nebija redzējis Koru veselus divdesmit gadus, un divdesmit gados cilvēks var tā pārvērsties, ka dažkārt dzird sakām: «Es nekad nebūtu viņu pazinis!» Taču žestus atceras, un Korai bija vairāki raksturīgi žesti, ko jūs rūpīgi iestudējāt spoguļa priekšā.

Un te nu jūs pieļāvāt savu pirmo kļūdu. Jūs aizmirsāt, ka spogulis rāda ačgārnu attēlu. Kad jūs spogulī vērojāt Koras putnam līdzīgo galvas piešķiebšanu, jūs neaptvērāt, ka tam patiesībā jābūt otrādi. Teiksim tā — jūs redzējāt, ka Kora pieliec galvu pa labi, bet neiedomājāties, ka jūsu pašas galva tiek piešķiebta pa kreisi, lai spogulī rastos šis attēls.

Tieši tas samulsināja un satrauca Helēnu Abernetiju brīdī, kad jūs izmētāt savu bēdīgi slaveno piezīmi. Kaut kas viņai likās «ačgārns». Aizvakar, kad Rozamunde Šcina izteica negaidītu piezīmi, es sapratu, kas šādos gadījumos notiek. Visi neizbēgami skatās uz runātāju. Tādēļ šis «ačgārnais», kas satrauca Leo kundzi, noteikti bija saistīts ar Koru Lanskenē. Nākamajā vakarā, pēc sarunām par spoguļiem un savu attēlu spogulī, Leo kundze acīmredzot bija eksperimentējusi spoguļa priekšā. Viņas seja nav īpaši asimetriska. Varbūt viņai ienāca prātā Kora, viņa atcerējās, kā Kora mēdza piešķiebt galvu pa labi, izdarīja to pašu spoguļa priekšā un saprata, kas viņai licies ačgārns toreiz, bēru dienā. Un tad viņa izprātoja: vai nu Kora sākusi piešķiebt galvu uz otru pusi — kas nelikās diez cik ticami — vai arī Kora nav bijusi Kora. Abi pieņēmumi viņai šķita bezjēdzīgi. Tomēr viņa nolēma nekavējoties paziņot par savu atklājumu misteram Entvislam. Kāds, kas parasti mēdza agri celties, bija jau augšā un sekoja viņai. Baidīdamies, ka viņa varētu atklāt kaut ko noklusējamu, šis kāds iesita viņai pa galvu ar durvju turētāju.

Puaro apklusa, bet pēc brītiņa piemetināja:

—   Mis Gilkrista, tagad es varu jums pateikt, ka misis Abernetijas smadzeņu satricinājums nav pārāk nopietns. Drīz viņa pati varēs visu pastāstīt.

—   Es nekā tamlīdzīga neesmu darījusi, — mis Gilkrista teica. — Tas, ko jūs stāstāt, ir ļauni meli.

—   Tā bijāt jūs tajā dienā, — Maikls Šeins pēkšņi teica. Viņš visu laiku bija vērojis mis Gilkristas seju. — Man to vajadzēja saprast jau ātrāk — man bija tāda sajūta, ka esmu jūs kaut kur iepriekš redzējis, bet, protams, neviens jau daudz neskatās' uz… — viņš apklusa.

—    Nē, protams, neviens jau neskatās uz vienkāršu biedreni-izpalīdzi, — mis Gilkrista teica. Viņas balss nedaudz drebēja. — Algādze, vairāk nekas. Gandrīz vai kalpone! Bet turpiniet vien, mesjē Puaro. Turpiniet vien stāstīt savas muļķīgās fantāzijas!

—     Piezīme par iespējamo slepkavību toreiz, bēru dienā, protams, bija tikai pirmais solis, — Puaro teica. — Jums bija vēl šis tas rezervē. Jebkurā brīdī jūs bijāt gatava atzīties, ka esat noklausījusies Ričarda un viņa māsas sarunu. Bez šaubām, patiesībā viņš viņai teica, ka viņam vairs nav palicis ilgi, ko dzīvot, un tas arī izskaidro to noslēpumaino frāzi tās vēstules beigās, ko viņš atsūtīja pēc atgriešanās mājās. «Mūķene» — tas bija vēl viens jūsu izdomājums. Mūķene — vai varbūt mūķenes, kas apciemoja mājiņu nopratināšanas dienā, ierosināja jums domu par «mūķeni, kas jums visu laiku seko», un to jūs izmantojāt, lai noklausītos, ko Timotija kundze sacīja savai svainei Enderbijā. Un arī tādēļ, lai dotos viņai līdzi un pati pārliecinātos, kas tiek turēts aizdomās. Būtībā saindēt sevi ar arsēnu — diezgan stipri, bet ne nāvējoši, — ir ļoti vecs paņēmiens, un jāsaka, ka tas pamodināja inspektora Mortona aizdomas pret jums.

—   Bet glezna? — jautāja Rozamunde. — Kas tā bija par gleznu?

Puaro lēni atlocīja telegrammu.

—   Šorīt es piezvanīju misteram Entvislam un palūdzu, lai aizbrauc uz Stensfīldgreindžu un, it kā rīkojoties mistera

Abernctija vārdā (te Puaro uzmeta Timotijam ciešu skatienu), mis Gilkristas istabā starp viņas gleznām sameklē to, kas attēlo Polfleksanas ostu, un paņem to ar ieganstu ielikt jaunā rāmī — it kā lai sagādātu viņai patīkamu pārsteigumu. Tā viņam bija jāaizved uz Londonu pie mistera Gatrija, ko jau es iepriekš biju brīdinājis ar telegrammu. Steigā uzgleznotā Polfleksanas oslas skice tika nokasīta, un atklājās oriģināls.

Viņš paņēma telegrammu un nolasīja: «Neapšaubāmi Vermērs. Gatrijs.»

Pēkšņi mis Gilkrista izplūda garā monologā:

—   Es zināju, ka tas ir Vermērs. Es to zināju! Viņa to nezināja! Tikai pļāpāja par Rembrantiem un itāļu primitīvistiem, bet nepazina Vermēru, kad tas viņai bija deguna galā! Viņa vienmēr penterēja par Mākslu, bet īstenībā neko par to nezināja! Viņa bija pilnīgi glupa. To vien zināja kā tērgāt par Endcrbiju: ko viņi darījuši, kad bijuši bērni, un par Ričardu, un Timoliju, un Lauru, un visiem pārējiem! Kā viņiem nekad nav trūcis naudas! Un kā bērniem vienmēr bijis viss labākais! Jūs iedomāties nevarat, cik garlaicīgi ir klausīties vienu un to pašu no stundas stundā, no dienas dienā. Un kad tev vienmēr jāsaka: «O jā, misis Lanskenē» un «Tiešām, misis Lanskenē?». Jātēlo interese. Kad tev īstenībā ir līdz riebumam garlaicīgi.. Un kad tev nav nekādu cerību… Un te — Vermērs! Es lasīju avīzē, ka viens Vermērs mūsdienās maksā līdz piectūkstoš mārciņām!

—   Jūs viņu nogalinājāt… tik nežēlīgi — par piectūkstoš mārciņām? — Suzanna neticīgi jautāja.

—   Par piectūkstoš mārciņām, — sacīja Puaro, — būtu iespējams noīrēt un iekārtot tējas veikaliņu…

Mis Gilkrista pagriezās pret Puaro.

—    Vismaz, — viņa teica, — jūs saprotat. Tā bija mana vienīgā iespēja. Man bija vajadzīga kapitāla summa. — Viņas balsī bija jūtamas zudušā sapņa spēka un apsēstības trīsas. — Es to būtu nosaukusi par «Palmu koku». Un ēdienu kartēm būtu mazu kamielīšu forma.

Dažreiz var dabūt ļoti glītas servīzes — kas domātas eksportam, bet izbrāķētas. Nevis tās nejaucīgās baltās, kas paredzētas sabiedriskajai ēdināšanai! Un es to būtu atvērusi kādā jaukā rajonā — ar smalku publiku… Raijā varbūt. Vai Čičesterā… Tas noteikti būtu ļoti populārs veikaliņš. — Viņa brīdi paklusēja, tad vēl moži piemetināja: — Ozolkoka galdi… un krēsliņi grozu formā, ar sarkanbaltiem strīpains spilventiņiem…

Uz dažiem mirkļiem izsapņotais tējas veikaliņš šķita reālāks nekā Enderbijas viesistabas viktoriāniskais solīdums…

Klusumu pārtrauca inspektors Mortons.

Mis Gilkrista pieklājīgi pagriezās pret viņu un atbildēja:

—   Jā, protams. Tūlīt. Negribu jums sagādāt nekādas rūpes. Galu galā, ja es nevaru dabūt «Palmas koku», visam pārējam nav nekādas nozīmes…

Viņa kopā ar inspektoru izgāja no istabas, bet Suzanna, joprojām satriekta, sacīja:

—   Nekad nebiju iedomājusies par slepkavu, kas izskatās kā lēdija. Drausmīgi…

25. NODALA

—   Bet es nesaprotu, kas notika ar vaska puķēm, — Rozamunde teica.

Viņas zilo acu pārmetošais skatiens bija piekalts

Puaro.

Viņi atradās Helēnas dzīvoklī Londonā. Pati Helēna bija atlaidusies uz dīvāna, bet Rozamunde ar Puaro dzēra tēju, sastādot viņai kompāniju.

—    Kāds gan tam visam bija sakars ar vaska puķēm, — Rozamunde turpināja. — Vai ar malahīta galdiņu?

—   Ar malahīta galdiņu — nekāda sakara. — Bet vaska puķes — tā bija mis Gilkristas otrā kļūda. Viņa sacīja, cik tās jauki izskatījušās uz tā malahīta galdiņa. Bet viņa nemaz nevarēja tās tur redzēt, jo tās saplīsa un tika novāktas jau pirms viņa kopā ar Abernetijiem ieradās Enderbijā. Tātad, viņa tās bija redzējusi tur kā Kora Lanskenē.

—   Tā nu gan bija muļķīga kļūda, vai ne? — Rozamunde noteica.

Puaro pakratīja rādītājpirkstu.

—   Tas tikai, kundze, norāda, cik bīstamas ir sarunas. Tā ir mana dziļākā pārliecība — ja jūs varat ierosināt cilvēku uz ilgāku sarunu, vienalga, par kādu tematu, — agri vai vēlu viņš sevi nodos. Tā notika arī ar mis Gilkristu.

—   Būs jābūt uzmanīgai, — Rozamunde domīgi teica.

Pēkšņi viņa atplauka.

—   Vai jūs jau zināt? Man būs bērns.

—   Ahā! Tad, lūk, ko nozīmē Hārlija iela un Rīdžent-

parks?

—   Jā. Ziniet, es biju tik satriekta un pārsteigta, ka man vienkārši vajadzēja aiziet kaut kur un visu pārdomāt.

—   Es atceros, jūs teicāt, ka tas nenotiek pārāk bieži.

—   Ak, vienkārši vieglāk ir nedomāl. Bet šoreiz man bija nepieciešams izlemt par nākotni. Un es nolēmu pamest skatuvi un būt vienkārši māte.

—  Šī loma jums piestāvēs brīnišķīgi. Es jau iedomājos tās burvīgās bildītes «Skečā» un «Tenkotājā».

Rozamunde laimīgi smaidīja.

—  Jā, tas ir brīnišķīgi. Un, ziniet, Maikls ir sajūsmā. To es nebiju gaidījusi.

Pēc brītiņa viņa piebilda:

—    Suzanna dabūja malahīta galdiņu. Es domāju, ja jau man būs bērns…

Viņa nepabeidza teikumu.

—    Šķiet, ka Suzannai labi veiksies ar kosmētikas biznesu, — Helēna teica. — Viņa ir kā radīta panākumiem biznesā.

—   Jā, tas viņai ir iedzimts, — Puaro piekrita. — Šai ziņā viņa atgādina savu tēvoci.

—   Jūs droši vien domājat Ričardu, nevis Timotiju? — Rozamunde apvaicājās.

—   Nu, protams, ne Timotiju, — Puaro atteica.

Viņi pasmējās.

—   Gregs kaut kur pazudis, — Rozamunde ieminējās. — Suzanna saka, ka viņam esot gultas režīms.

Viņa jautājoši palūkojās uz Puaro, bet tas neko neteica.

—    Es nesaprotu, kāpēc viņš nemitējās apgalvot, ka esot nogalinājis tēvoci Ričardu, — Rozamunde teica. — Vai jūs nedomājat, ka tas ir kaut kāds ekshibicionisma paveids?

Puaro atgriezās pie iepriekšējā sarunu temata.

—   Es nupat saņēmu ļoti draudzīgu vēstuli no mistera Timotija Abernetija, — viņš teica. — Viņš esot ārkārtīgi apmierināts ar pakalpojumiem, ko es sniedzu ģimenei.

—    Man ir tāda pārliecība, ka tēvocis Timotijs ir diezgan briesmīgs, — Rozamunde teica.

—     Es nākošnedēļ braukšu pie viņiem, — Helēna sacīja. — Viņi grib savest kārtībā dārzu, bet dabūt izpalīgus pie mājas darbiem joprojām ir stipri grūti.

—     Droši vien viņiem pietrūkst tās briesmones Gil- kristas, — Rozamunde ieminējās. — Bet man liekas, ka beigās viņa būtu nogalinājusi ari tēvoci Timotiju. Tas tik būtu numurs!

—  Jums, kundze, slepkavība vienmēr likusies kā joks.

—    Ak, nebūt ne, — Rozamunde attrauca. — Vienīgi es biju pārliecināta, ka vainīgs ir Džordžs. Bet iespējams, ka viņš kādreiz kādu nogalinās!

—     Un tas tikai būs numurs, — Puaro sarkastiski noteica.

—   Nu vai tad ne? — Rozamunde atteica.

Viņa paņēma vēl vienu eklēru no šķīvja sev priekšā.

Puaro pagriezās pret Helēnu.

—   Un jūs, kundze, brauksiet uz Kipru?

—  Jā, pēc divām nedēļām.

—   Tad ļaujiet man jums novēlēt veiksmīgu ceļojumu.

Viņš pārliecās pār Helēnas roku. Viņa pavadīja Puaro

līdz durvīm, atstādama Rozamundi tiesājam krēmkūkas.

—     Es gribētu, lai jūs zinātu, mesjē Puaro, ka tā mantojuma daļa, ko Ričards atstāja man, nozīmēja man daudz vairāk nekā jebkuram no viņiem nozīmēja viņu daļa.

—   Ak tā, kundze?

—    Redziet, Kiprā man ir bērns… Mēs ar vīru bijām ļoti uzticīgi viens otram, un ļoti žēl, ka mums nebija bērnu. Pēc tam kad viņš nomira, mana vientulība bija neaprakstāma. Kara beigās, kopdama slimniekus Londonā, es satiku kādu cilvēku… Viņš bija jaunāks par mani un precējies, kaut arī nebija īsti laimīgs ģimenes dzīvē. Mēs kādu laiciņu dzīvojām kopā. Tas arī viss. Pēc tam viņš aizbrauca atpakaļ uz Kanādu — pie sievas un bērniem. Viņš tā arī neuzzināja par to… mūsu bērnu. Viņš to nebūtu gribējis. Bet es gribēju. Tas man šķita kā brīnums — sievietei pusmūža gados, kam jau viss aiz muguras. Ar Ričarda naudu es tagad varēšu izglītot savu tā saukto māsasdēlu un palīdzēt viņam iekārtoties. — Viņa apklusa, tad piebilda. — Ričardam es neko neesmu stāstījusi. Mēs gan viens otram bijām pieķērušies, bet viņš to nebūtu sapratis. Bet jūs jau tik daudz par mums visiem zināt, ka man likās — būtu labi, ja jūs zinātu arī to.

Puaro vēlreiz noliecās pār Helēnas roku.

—   Hallo, Puaro! — misters Entvisls teica. — Es tikko kā pārrados no zvērināto tiesas sēdes. Spriedums, protams, bija — vainīga, bet es nebrīnītos, ja viss beigtos ar to, ka viņa nokļūtu Brodmūrā. Kopš viņa nonākusi cietumā, viņa ir patiešām izgājusi no .eņģēm. Ziniet, gluži laimīga un — šausmīgi pateicīga. Lielāko daļu laika viņa pavada, izstrādājot sīkus plānus, kā atvērt veselu rindu tējas veikaliņu. Viņas jaunākais iestādījums saukšoties «Ceriņu krūms». To viņa atvēršot Kroumerā. *

—   Interesanti, vai viņa vienmēr ir bijusi drusku traka? Lai gan man liekas, ka ne.

—   Ak, Kungs, protams, ka ne! Kad viņa plānoja to slepkavību, viņa bija tikpat normāla kā mēs ar jums. Un izdarīja to vēsā mierā. Neskatoties uz ērmīgo uzvedību, galviņa viņai strādā ļoti labi.

Puaro nodrebinājās.

—   Es domāju par Suzannas Benksas vārdiem, — viņš teica. — Viņa sacīja, ka nekad neesot varējusi iedomāties, ka slepkavību varētu būt izdarījusi sieviete ar smalkām manierēm.

—   Kāpēc ne? — misters Entvisls teica. — Slepkavas mēdz būt visādi.

Viņi apklusa, un Puaro atcerējās dažādos slepkavas, ar kuriem viņam bija nācies satikties…

Agata Krisli

PĒC BĒRĒM

Izdevusi SIA «Hcrmcss», lālr.216801, licences Nr. 2-0802, līgumcena

Iespiests a/s «Preses nams» tipogrāfijā, Balasta dambī 3, Rīgā, LV-1081. Pašūt. Nr.lSH

*

[1] enfent tcrrible (fr.) - palaidnis

[2] r.l.p. (requiescat in place) (latīņu vai.) - lai dus mierā

[3] mon cher (fr.) - mans dārgais

[4] eh bien (fr.) - nu labi

[5] au gralin (fr.) - rīvmaizē

[6] ca se peut (fr.) - varētu būt

[7] mon ami (fr.) - mans draugs

[8] c'est magnifique (fr.) - brīnišķīgi

[9] bon dieu (fr.) - ak dievs

[10] il ne manquait ca (fr.) - tā tikai vēl trūka

[10] sirop de cassis (fr.) - upeņu sīrups

[11] camouflage (fr.) - maskarāde, pārģērbšanas

[12] entendu (fr.) - protams

[13] femme formidable (fr.) - briesmīga sieviete

[13] eh bien (fr.) - nu labi

[14] sv. edmunda beriju (fr.) - apbedīt; izskaņa

vairāk nosaukumos

[15] ma foi (fr.) - nudiet

[16] c'йtait une blague (fr.) - tas bija joks

[17] mon vieux (fr.) - vecais draugs

[18] largesse (fr.) - devīgums, dāsnums

[19] petit dejeuner (fr.) - pirmās brokastis

[19] camouflage (fr.) - maskēšanās

Content

Krisli Agata Pēc bērēm

AGATA KRISTI PĒC BĒRĒM

1. NODALA

2. NODALA

3. NODALA »

4. NODALA

5. NODALA

6. NODAĻA

7. NODALA

8. NODALA

9. NODALA

10. NODALA

11. NODALA

12. NODALA

13. NODALA

14. NODALA

15. NODAĻA

16. NODALA

17. NODALA

18. NODALA

19. NODALA

20. NODALA

21. NODALA

22. NODALA

23. NODALA

24. NODALA

25. NODALA