Kristi Agata

Piedzīvojums ar ziemassvētku pudiņu

AGATA KRISTI

piedzīvojums ar ziemassvētku pudiņu

PIEDZĪVOJUMS AR ZIEMASSVĒTKU PUDIŅU

—   Man ārkārtīgi žēl, — teica monsieur Erkils Puaro.

Viņu pārtrauca. Ne jau rupji. Tas bija drizāk pieklājīgi, veikli, lūdzoši, nevis runājot pretī.

—    Lūdzu neatsakiet uzreiz, mesjē Puaro. Tas ir valstiski ļoti svarīgi. Jūsu sadarbība tiks novērtēta augstākajās aprindās.

—   Jūs esat ļoti laipns, — Erkils Puaro pamāja ar roku, — bet es patiešām nevaru uzņemties to, ko jūs no manis prasāt. Šajā gadalaikā…

Misters Džezmonds viņu atkal pārtrauca. — Ziemassvētki, — viņš mēģināja pārliecināt. — Veclaicīgi Ziemassvētki Anglijas laukos…

Erkils Puaro nodrebinājās. Anglijas lauki šajā gadalaikā viņu nepavisam nevilināja.

—  Jauki veclaicīgi Ziemassvētki! — misters Džezmonds uzsvēra.

—   Es… es neesmu anglis, — teica Erkils Puaro. — Manā zemē Ziemassvētki ir domāti bērniem. Mēs svinam Jaungadu.

—   A, — teica misters Džezmonds, — bet Ziemassvētki Anglijā ir liels notikums, un es garantēju, ka Kingsleisijā tos svin pa īstam. Zināt tā ir brīnišķīga veca māja. Patiešām, viens tās spārns ir saglabājies pat no XIV gadsimta.

Puaro atkal nodrebinājās. Doma par XIV gadsimta Anglijas muižnieka māju iedvesa viņam bažas. Pārāk bieži viņam bija nācies salt Anglijas vēsturiskajās lauku mājās. Viņš atzinīgi pavērās apkārt uz savu ērto moderno dzīvokli ar radiatoriem un jaunākajām ierīcēm, kas izslēdza jebkādu caurvēja iespēju.

—   Ziemā, — viņš stingri noteica, — es neatstāju Londonu.

—  Mesjē Puaro, man Šķiet, jūs tā īsti nenovērtējat, cik ļoti svarīga ir šī lieta. — Misters Džezmonds pavērās savā pavadonī, pec tam Puaro.

Otrs Puaro apmeklētājs līdz šim vēl nebija neko teicis, izņemot pieklājīgo un formālo "Sveicināti!" Viņš sēdēja, lūkodamies uz savām labi spodrinātajām kurpēm, ar nomāktu izteiksmi kafijas krāsas sejā. Tas bija jauns, ne vairāk kā 23 gadus vecs vīrietis, un bija skaidri redzams, ka viņu pārņēmis pilnīgs izmisums.

—   M-jā, — teica Puaro. — Protams, šī lieta ir nopietna. Es to tiešām saprotu. Izsaku Viņa Augstībai visdziļāko līdzjūtību.

—   Situācija ir ārkārtīgi delikāta, — sacīja misters Džezmonds.

Puaro pievērsa skatu jaunā cilvēka vecākajam pavadonim. Ja

vajadzētu misteru Džezmondu aprakstīt vienā vārdā, tas būtu — piesardzība. Labi piegrieztas, bet neuzkrītošas drēbes, viņa patīkama, labi izkopta balss, kas reti zaudēja savu tikamo vienmērigo skanējumu, gaišbrūni mati, kas pie deniņiem tikko jaušami bija sākuši kļūt plānāki, un bāla nopietna seja. Erkilam Puaro likās, ka viņš savulaik saticis ne vienu vien misteru Džezmondu, kas visi agrāk vai vēlāk teikuši vienu un to pašu frāzi — "situācija ir ārkārtīgi delikāta".

—   Policija spēj būt ļoti piesardzīga, — sacīja Puaro.

Misters Džezmonds ļoti noteikti papurināja galvu.

—  Tikai ne policiju, — viņš iebilda. — Lai atklātu to… mm…, ko mēs gribam atklāt, neizbēgami vajadzēs iesūdzēt tiesā, taču mēs zinām tik maz. Mums ir aizdomas, taču mēs nezinām.

—  Jūtu jums līdzi, — Erkils Puaro vēlreiz apliecināja.

Taču šī līdzjūtība acīmredzot neko nenozīmēja abiem atnākušajiem kungiem. Viņiem nebija vajadzīga līdzjūtība, bet gan praktiska palīdzība. Misters Džezmonds vēlreiz atgriezās pie angļu Ziemassvētku jaukumiem.

—    Saprotiet, tie pamazām izzūd, — viņš teica, — šie īsteni veclaicīgie Ziemassvētki. Mūsdienās cilvēki tos sagaida viesnīcās. Taču angļu Ziemassvētki ar visu ģimeni, kas sapulcējusies kopā, bērni ar savām zeķēm, eglīte, tītars un plūmju pudiņš, kraukšķīgie cepumi… Sniega vīrs aiz loga…

Precizitātes labad Puaro iejaucās.

—  Lai varētu uzcelt sniegavlru, ir vajadzīgs sniegs, — viņš stingri piezīmēja. — Un neviens nevar dabūt sniegu uz pasūtījumu, pat uz angļu Ziemassvētkiem ne.

—   Es vēl šodien runāju ar kādu savu draugu meteoroloģiskajā dienestā, — piebilda misters Džezmonds, — un viņš man teica, ka ļoti iespējams, šajos Ziemassvētkos būs sniegs.

To nu gan viņam nevajadzēja teikt. Erkils Puaro nodrebinājās vēl stiprāk nekā iepriekš.

—     Sniegs laukos! Tas jau būtu vēl riebīgāk. Liela, auksta muižnieka māja no akmens, — viņš teica.

—    Nepavisam nē, — atbildēja misters Džezmonds. — Daudz kas ir stipri izmainījies kādos desmit pēdējos gados. Eļļas centrālapkure.

—   Viņiem Kingsleisijā ir eļļas centrālapkure? — Puaro pārjautāja. Šķita, viņš sāk svārstīties.

Misters Džezmonds izmantoja izdevību. — Jā, patiešām,— viņš teica, — lieliska karstā ūdens sistēma . Radiatori katra guļamistabā. Varat būt drošs, dārgais mesjē Puaro, — Kingsleisijā ir komforta iemiesojums ziemas laikā. Jums varbūt pat liksies, ka tur ir pārāk karsts.

—   Par to nu gan es šaubos, — teica Erkils Puaro.

Ar ietrenētu veiklību misters Džezmonds pavērsa sarunu citā virzienā.

—     Jūs varat saprast briesmīgo dilemmu, kuras priekšā mēs atrodamies, — viņš konfidenciāli sacīja.

Erkils Puaro pamaja ar galvu. Problēma tiešām nekādu prieku neizraisīja. Jauns cilvēks, nākošais monarhs, kādas bagātas un ievērojamas Austrumu valstiņas valdnieka vienīgais dēls, pirms dažām nedēļām bija ieradies Londonā. Viņa zeme pašlaik pardzivoja nemiera un neapmierinātības pilnu laiku. Palikdama uzticīga tēvam, kura dzīvesveids bija saglabājies īsti austrumniecisks, sabiedriskā doma nedaudz šaubījās par jauno paaudzi. Viņa aušības bija nedaudz rietumnieciskas, un uz tām kā tādām skatījās ar nosodījumu.

Taču nesen bija izziņota viņa saderināšanās. Viņam bija jāprec masica — asinsradiniece, jauna sieviete, kas, lai gan ieguvusi izglītību Kembridža, bija pietiekoši uzmanīga, un neizrādīja Rietumu ietekmi savā zemē. Kazu diena jau bija zināma, un jaunais princis atceļojis uz Angliju, atvezdams līdzi dažus no savas ģimenes slavenajiem dārgakmeņiem, lai pie Kartje tos ieliktu pienācīgos modernos ietvaros. Starp tiem bija ari kāds ļoti slavens rubīns, kurš bija izņemts no neērtas vecmodīgas kaklarotas, un slavenie juvelieri tam bija piešķīruši gluži jaunu izskatu. Tik tālu viss būtu labi, bet tad uzradās neparedzētas grūtības. Bija pieļaujams, ka jauns cilvēks ar lielu bagātību un jautru dabu varētu pastrādāt vienu otru patīkamu nerātnību. Šai jautājumā nebūtu bijis nekādu nosodošu piezīmju.

Jauniem prinčiem bija pieņemts izklaidēties tādā veidā. Ja princis butu izvedis savu šabriža draudzeni pastaigā pa Bondstntu un uzdāvinājis viņai smaragda rokassprādzi vai briljanta piespraudi kā pateicību par gūto prieku, to būtu uzskatījuši par gluži dabisku un piemērotu rīcību, atbilstošu kadiljakiem, ko viņa tēvs allaž uzdāvināja savai kārtējai iemīļotajai dejotājai.

Taču princis bija uzvedies daudz pārdrošāk. Kādas damas intereses glaimots, viņš bija tai parādījis slaveno rubinu jaunajā ietvarā un beidzot vēl bijis tik nesaprātīgs, ka piekāpies viņas lūgumam to uzvilkt — tikai uz vienu vakaru!

Turpinājums bija īss un bēdīgs. Dāma bija aizgājusi no vakariņu galda, lai nopūderētu degunu. Pagāja kāds laiciņš. Viņa neatgriezās. Viņa bija atstajusi iestādījumu pa citām durvīm un kopš tā laika pazudusi bez pēdām. Svarīgākais un bēdīgākais bija tas, ka rubīns jaunajā ietvarā bija pazudis kopā ar viņu.

Tie bija fakti, kurus diez vai varētu darīt zināmus atklātībai bez šausmīgām sekām. Šis rubīns bija kaut kas vairāk nekā tikai vienkāršs dārgakmens. Tā bija vēsturiska relikvija ar lielu nozīmi, un tā pazušanas apstakļi bija tādi, ka jebkādai nesavlaicīgai to atklāšanai varētu but visnopietnākās politiskas sekas.

Misters Džezmonds nebija no tiem cilvēkiem, kas šos faktus izklāstītu vienkāršā valodā. Viņš tos iegremdeja, tā teikt, vārdu plūdos. Kas tieši bija misters Džezmonds, to Erkils Puaro nezināja. Viņš savā darba bija saticis daudzus misterus Džezmondus. Vai šis bija saistīts ar Iekšlietu Ministriju, ārlietu ministru vai kādu citu valsts dienesta diskrētu nozari, — tas netika precizēts. Viņš darbojās Apvienotās Karalistes interesēs. Rubīns bija jāatrod.

Un mesjē Puaro, kā to smalkjūtīgi uzsvēra misters Džezmonds, bija cilvēks, kuram tas bija jāatrod.

—   Var jau but, — piekrita Erkils Puaro, — bet jūs man varat tik maz pastāstīt. Mājieni… aizdomas… tas viss nav pārak daudz.

—   Nu, ko jūs, mesjē Puaro, tas bez šaubām ir jusu spēkos! Ko jūs.

—  Ne jau vienmēr man veicas.

Tā jau nu gan bija neīsta kautrība. No Puaro balss izteiksmes bija pietiekoši skaidrs, ka viņam uzņemties kādu uzdevumu bija tas pats, kas to izdarīt.

—   Viņa Augstība ir ļoti jauns, — misters Džezmonds teica. — Butu ļoti bēdīgi, ja visa viņa dzīve tiktu izpostīta deļ vienkāršas jaunības neuzmanības.

IViaro laipni palūkojās uz sadugušo jaunekli. — Jaunība ir īstais laiks aušībām, — viņš uzmundrinoši teica, — un parastam jaunam cilvēkam tas nav nekas sevišķs. Labais tētiņš samaksa; ģimenes advokāts palīdz atšķetināt radušos situāciju; jaunais cilvēks mācās no kļūdām, un viss beidzas labi. Bet jūsu stāvoklī tas patiešām ir grūti. Jūsu gaidāmās laulības…

—   Tur jau ir tā lieta. Tieši tur jau tā lieta. — Pirmo reizi no jaunā cilvēka izlauzās vārdi. — Redziet, viņa ir ļoti ļoti nopietna. Viņa skatās uz dzīvi ļoti nopietni. Viņa Kembridža ir ieguvusi daudzas ļoti nopietnas idejas. Manā zemē jaattīsta izglitiba. Jābūt skolām. Jābūt daudzām lietām. Viss progresa vārdā, saprotiet, demokrātijās vārdā. Viņa saka — nebūs ta, kā bija mana tēva laikā. Protams, viņa zina, ka Londona būs kāda izklaidēšanās, bet ne jau šāds skandals. Nē! Tieši šis skandāls ir no svara. Redziet, tas ir ļoti ļoti slavens, — šis rubīns. Tas ir nogājis garu ceļu — aiz tā stāv gara vēsture. I .ielas asinsizliešanas, daudzas nāves!

—    Nāves, — domīgi noteica Erkils Puaro. Viņš paskatījās uz misteru Džezmondu. — Cerams, — viņš teica, — ka līdz tam nenonāks?

Misters Džezmonds izdvesa dīvainu skaņu — kā vista, kas nolēmusi izdēt olu, bet pēc tam pārdomājusi.

—    Nē; patiešām, — viņš diezgan stīvi ierunājās. — Esmu pārliecināts, ka par kaut ko tādu nevar būt ne runas.

—   Jūs nevarat but pārliecināts, — sacīja Erkils IHiaro. — Lai pie kā ari rubīns būtu pašlaik, vienmer var atrasties citi, kas to gribēs iegūt un neķēpāsies ar sīkumiem, mans draugs.

—   Es patiešām nedomāju, — sacija misters Džezmonds, un viņa balss izklausījas vēl stīvāka nekā iepriekš, — ka mums vajadzētu ielaisties šāda veida pārrunās. Tas ir pilnīgi bezmērķīgi.

—   Es, — teica Erkils Puaro, pēkšņi sākdams runāt vēsā tonī, — es izskatu visas iespējas, tāpat kā politiķi.

Misters Džezmonds šaubīdamies uz viņu paskatījās. Saņemies viņš teica. — Labi, es pieņemu, ka tas ir nokārtots, mesjē Puaro? Jūs brauksit uz Kingsleisiju?

—   Un ka gan es tur izskaidrošu savu ierašanos? —jautāja Erkils Puaro.

Misters Džezmonds pārliecinoši pasmaidīja.

—   Tas, es domāju, ir viegli nokārtojams, — viņš sacīja. — Varat but drošs, ka viss izskatīsies ļoti dabiski. Jūs redzēsit, ka Leisiji ir ļoti jauki. Brīnišķīgi cilvēki.

—   Un jūs nemānāties par eļļas centrālapkuri?

—   Nē, nē, patiešām — Misters Džezmonds izklausījās aizvainots. — Varat būt drošs, ka atradīsit tur visas ērtības.

—    Tout confort moderne[1], — Puaro sapņaini nomurmināja pie sevis. — Eh bieti2 ,— viņš teica, — es piekritu.

II

Iegarenā viesistaba Kingsleisijā bija patīkami silta 21°C. Erkils Puaro sēdēja pie viena no lielajiem logiem ar muslīna aizkariem, sarunādamies ar misis Leisiju. Misis Leisija kaut ko šuva. Viņa neizšuva krustdūrienus vai puķītes uz zīda, bet nodarbojās ar prozaiskāku lietu — apvīlēja trauku lupatas. Šūdama viņa runaja klusā, domīgā balsī, kas Puaro likās ļoti simpātiska.

—    Es ceru, ka jums patiks mūsu Ziemassvētku vakars, mesjē Puaro. Piedalīsies tikai mūsu ģimene. Mana mazmeita un mazdēls, un viņa draugs, un Bridžita — manas māsas mazmeita, un Diāna — māsīca, un Deivids Velvins — kāds ļoti sens draugs. Parasts ģimenes vakars. Bet Edvīna Morkoma teica, ka tas ir tieši tas, ko jūs vēloties redzet. Veclaicīgus Ziemassvētkus. Neviens nevaretu būt vecmodīgāks kā mēs. Zināt, mans vīrs pilnīgi dzīvo pagājušajos laikos. Viņam patīk, kad viss ir tieši tā, kā tad, kad viņam bija 12 gadu un viņš brauca šurp brīvdienās. — Viņa pasmaidīja pie sevis. — Tās pašas vecās lietas — Ziemassvētku eglīte ar tajā pakārtajām zeķēm un austeru zupa, un tītars — divi tītari, viens vārīts un viens cepts krāsnī, un plūmju pudiņš ar gredzenu un vecpuiša pogu un visu ko tamlīdzīgu tur iekšā. Sešu peniju monētas mūsdienās vairs nevar atļauties, jo tās tagad nav no tīra sudraba. Bet visi tie vecie saldie ēdieni — Elvas plūmes un Kārlsbādes plūmes, un mandeles, un rozīnes, un sacukuroti augļi, un piparkūkas. Vai dieniņ, es izklausos pēc Fortnuma un Meisona veikala kataloga!

—   Kundze, manī sāk izdalīties gastronomiskās sulas.

—   Baidos, ka rītvakar mums visiem būs jāmokās ar gremošanas traucējumiem, — sacīja misis Leisija. — Mūsdienās neviens nav radis tik daudz ēst, vai ne?

Viņu pārtrauca skaļi saucieni un smiekli aiz loga. Viņa palūkojās laukā.

—   Es nezinu, ko viņi tur ārā dara. Laikam spēle kādu spēli. Man vienmēr bijis bail, ka šie jaunie cilvēki varētu garlaikoties mūsu Ziemassvētkos. Taču nē, gluži otrādi. Agrāk mans dēls un meita, un viņu draugi bija ļoti izsmalcināti attiecībā uz Ziemassvētkiem. Viņi teica, ka tās visas ir muļķības un pārāk liela noņemšanās, un ka būtu daudz labāk aizbraukt uz kādu hoteli un padejot. Bet jaunā paaudze domā, ka tas viss ir bnnum jauki. Bez tam, — misis Leisija praktiski piebilda, — skolnieki un skolnieces ir vienmēr ļoti izsalkuši, vai ne? Tā vien liekas, ka viņi tais skolās tiek mērdēti badā, galu galā, ir taču zināms, ka bērni tajā vecumā apēd apmēram tikpat, cik trīs spēcīgi vīrieši.

Puaro pasmējās un teica: — Tas ir ļoti jauki no jums un jūsu vīra, kundze, ka jūs šādi uzņemat mani savā ģimenes vakara.

—  Nu ko jūs, tas mums abiem sagādā lielu prieku, — teica misis Leisija. — Un, ja jums liekas, ka Horass ir nedaudz ass, — viņa turpināja,

—  nepievērsiet tam uzmanību. Ziniet, tas vienkārši ir viņa stils.

Īstenībā viņas vīrs, pulkvedis Leisijs, bija teicis: — Nesaprotu, kāpēc tu gribi, lai viens no tiem sasodītajiem ārzemniekiem te maisās apkārt Ziemassvētkos? Kāpēc mēs viņu nevaram uzņemt kadā citā laikā? Ciest nevaru ārzemniekus! Nu labi, labi, Edvīna Morkoma gribēja, lai mēs viņu uzņemam. Kāds tam sakars ar viņu, es gribētu zināt? Kāpēc viņa to neuzņem Ziemassvētkos?

—   Tāpēc, ka tu ļoti labi zini, — misis Leisija bija atbildējusi, — ka Edvīna vienmēr iet pie Kleridžiem.

Viņas vīrs bija caururbjoši uz viņu paskatījies un teicis: — Vai tikai tev kaut kas nav aiz ādas, Em?

—   Aiz ādas? — teica Erna, raudzīdamās nevainīgām acīm. — ftotams, ka ne. Kas man varētu būt aiz ādas?

Vecais pulkvedis Leisijs nodārdināja varenus smieklus. — Es ne visai tev uzticos, Em, — viņš teica. — Tieši tad, kad tu izskaties visnevainīgākā, tev ir kaut kas aiz ādas.

Atcerējusies šo sarunu, misis Leisija turpināja: — Edvīna teica

—    viņa domā, ka jūs varētu mums palīdzēt… Es īsti nezinu, kā, bet viņa teica, ka jūs kaut kādiem saviem draugiem esot ļoti izpalīdzējis

—   kādā līdzīgā lietā. Es… nu, varbūt jūs nezināt, par ko es runāju?

Puaro uzmundrinoši uz viņu paskatījās. Misis Leisijai bija tuvu septiņdesmit, un viņa izskatījās taisna kā svece, ar sniegbaltiem matiem, sārtiem vaigiem, zilām acīm, jocīgu degunu un stingru zodu.

—   Būšu ļoti priecīgs, ja varēšu jums kaut kā palīdzēt, — teica Puaro. — Es tā saprotu, ka runa ir par diezgan neveiksmīgu jaunas meitenes aizraušanos.

Misis Leisija pamāja. — Jā. Tas šķiet neparasti, ka es… nu, tā teikt, vēlos ar jums par to runāt. Galu galā, jūs esat pilnīgs svešinieks…

—   Un ārzemnieks, — saprotoši teica Puaro.

—Jā, — sacīja misis Leisija, — bet varbūt tieši tādēļ ir zināmā mērā vieglāk. Lai nu kā, Edvīnai likās, ka varbūt jūs varētu ieteikt kaut ko—kā lai to pasaka — kaut ko derīgu attiecībā uz šo jauno Dezmondu LiVortliju.

Puaro uz brīdi apklusa, apbrīnodams mistera Džezmonda atjautību un vieglumu, ar kādu viņš bija izmantojis lēdiju Morkomu, lai realizētu pats savus mērķus.

—   Es tā saprotu, ka viņam nav īsti laba reputācija, šim jaunajam cilvēkam? — viņš smalkjūtīgi iesāka.

—   Nē, patiešām, nav gan! Viņam ir ļoti slikta reputācija! Taču attiecībā uz Zaru tas neko nelīdz. Nav jau nekādas jēgas stāstīt jaunai meitenei, ka vīrietim ir slikta reputācija, vai ne? Tas… tas vienkārši iekarsē viņas vēl vairāk!

—  Jums tik tiešām ir taisnība, — teica Puaro.

—   Manā jaunībā, — turpināja misis Leisija, — (Mans dievs, tas bija tik sen!) gadījās, ka mūs brīdināja no, zināt, viena otra jauna cilvēka, un, protams, tas tikai palielināja interesi, un tad — ja varēja izmanīties nodejot ar viņiem kādu deju vai pabūt divatā tumšā siltumnīcā… — viņa iesmējās, — tādēļ es nevēlos atļaut Horasam darīt to, ko viņš grib.

—  Pastāstiet man, kas tieši jūs satrauc? — jautāja Puaro.

—   Mūsu dēlu nogalināja karā, — teica misis Leisija. — Mana vedekla nomira, kad piedzima Zāra, tā ka viņa vienmēr ir bijusi ar mums, un mēs esam viņu uzaudzinājuši. Varbūt, ka mēs neesam viņu pareizi audzinājuši — es nezinu. Bet mēs domājām, ka mums viņai vienmēr jādod tik daudz brīvības, cik vien iespējams.

—   Jā, es domāju, ka tas ir vēlams, — teica Puaro. — Nevar iet pret laika garu.

—   Nu ja, — sacīja misis Leisija, — tieši tā man ari likās. Nu un, protams, meitenes jau mūsdienās dara tādas lietas.

Puaro jautājoši uz viņu paskatījās.

—   Kā lai to pasaka, — teica misis Leisija. — Zāra ir sapinusies ar tā saucamo kafijas bāra kompāniju. Viņa neiet uz dejām vai kur citur, kā citi cilvēki, vai tamlīdzīgi, bet ir apmetusies divās diezgan neomulīgās istabās Čelsijā pie upes un valkā tās ērmotās drēbes, ko viņiem tagad patīk nēsāt, un melnas vai koši zaļas zeķes. Ļoti biezas zeķes. (Man vienmēr liekas, ka viņas kož!) Un viņa staigā apkārt ar nemazgātiem un neķemmētiem matiem.

— Ca, c'est tout d fait naturelle, [2]— teica Puaro. — Tas pašlaik ir modē. Viņiem tas pāriet.

— Jā, es zinu, — teica misis Leisija. — Par to jau nu es neuztrauktos. Bet, redziet, viņa ir sapinusies ar šo Dezmondu Lī-Vortliju, un viņam tiešām ir Joti nelāga reputācija. Viņš dzīvo ar vairāk vai mazāk labi situētām meitenēm. Viņas, šķiet, ir stāvā sajūsmā par viņu. Viņš gandrīz vai apprecēja to Houpu meiteni, bet viņas ģimene panāca, ka tiesa piesprieda viņai aizbildniecību vai kaut ko tamlīdzīgu. Un, protams, Horass grib darīt to pašu. Viņš saka, ka viņam tas jādarot viņas pašas labā. Bet es nedomāju, mesjē Puaro, ka tā ir laba ideja. Tas ir, es domāju, ka viņi vienkārši ņems un aizbēgs un dosies uz Skotiju vai Īriju, vai Argentīnu, vai vēl kur, un vai nu apprecēsies, vai ari dzīvos kopā bez precēšanās. Var jau būt, ka tā ir necieņa pret tiesu un tā tālāk — bet tā jau galu galā ari nav izeja, vai ne? It īpaši, ja ir gaidāms bērns. Tad tik un tā ir jāpadodas un jāļauj viņiem apprecēties.

Un tad, man šķiet, gandrīz vienmēr, pēc gada vai diviem, seko šķiršanās. Un tad meitene atgriežas mājās un parasti pēc gada vai diviem apprecas ar tik jauku cilvēku, ka viņš liekas gandrīz vai garlaicīgs, uņ norimst. Bet visbēdīgāk, man šķiet, ir tad, ja ir bērns, jo nav jau viens un tas pats, vai tevi uzaudzina īstais tēvs vai patēvs, lai ari cik labs. Nē, man liekas, ka ir daudz labāk, kā mēs darījām manā jaunībā. Es gribu teikt, ka pirmais jaunais cilvēks, kurā mēs iemīlamies, vienmēr ir nevēlams. Es atceros, ka man bija traka kaislība uz kādu jaunu cilvēku — paga, kā tad nu viņu sauca? — cik dīvaini, es nepavisam nevaru atcerēties viņa vārdu! Uzvārds bija Tibits. Jaunais Tibits. Protams, mans tēvs vairāk vai mazāk aizliedza viņam nākt pie mums, bet mūs uzaicināja uz vieniem un tiem pašiem deju vakariem, un tad mēs ar viņu dejojām. Un reizēm mēs aizmukām un sēdējām kopā kaut kur ārā, un šad un tad mūsu draugi sarīkoja piknikus, uz kuriem ari mēs abi gājām. Protams, tas viss bija ļoti satraucoši — aizliegtais auglis un tamlīdzīgi — un sagādāja milzu baudu. Bet neviens — nu, kā to lai pasaka — neaizgāja līdz galējībām, kā meitenes to dara tagad. Un tā, pēc kāda laika misters Tibits pagaisa.

Un, ziniet, kad es viņu ieraudzīju pēc 4 gadiem, es nevarēju saprast, ko gan es biju varējusi viņā saskatīt! Viņš likās tik garlaicīgs. Zināt, bezgaumīgs. Nekā interesanta, par ko runāt.

—   Vienmēr liekas, ka paša jaunība ir bijis tas jaukākais laiks, — Puaro prātīgi noteica.

—   Es zinu, — sacīja misis Leisija. — Tas ir garlaicīgi, vai ne? Es droši vien kļūstu apnicīga. Bet tik un tā es negribu, lai Zāra, kas patiešām ir jauka meitene, apprecētu Dezmondu Lī-Vortliju. Viņa un Deivids Velvins, kas šeit patlaban uzturas, vienmēr bija tādi draugi un simpatizēja viens otram, un mēs ļoti cerējām, Horass un es, ka viņi izaugs lieli un apprecēsies. Bet, protams, viņai viņš tagad liekas vienkārši neinteresants, un viņa ir pilnīgi apmāta no Dezmonda.

—    Es īsti nesaprotu, kundze, — teica Puaro. — Viņš pašlaik ir šeit — uzturas jūsu mājā, šis Dezmonds Lī-Vortlijs?

—    Tas ir mans pirksts, — teica misis leisija. — Horass bija pilnīgi par to, lai aizliegtu viņiem redzēties un tamlīdzīgi. Protams, Horasa jaunība tēvs vai aizbildnis būtu ieradies jaunā cilvēka dzīves vietā ar pātagu! Horass galīgi gribēja aizliegt puisim apmeklet mūsu maju un meitenei ar viņu satikties. Eš viņam teicu, ka tā ir pavisam nepareiza attieksme. "Nē", es sacīju. "Uzaicini viņu uz šejieni. Lai viņš atbrauc uz Ziemassvētkiem un piedalās ģimenes vakarā." Protams, mans vīrs teica, ka es esot traka. Bet es teicu: "Jebkurā gadījumā, dārgais, pamēģināsim. Lai viņa paskatās uz viņu mūsu apstākļos un mūsu mājā, un mēs izturēsimies pret viņu ļoti jauki un pieklājīgi, un varbūt tad viņš viņai liksies mazāk interesants!"

—    Man šķiet, kundze, — sacīja l\iaro, — ka jūsu viedoklis ir ļoti prātīgs. Prātīgāks nekā jūsu vīram.

—   Nu, es ceru, ka tā ir, — viņa Šaubīdamās teica. — Pagaidām nav jūtams, ka šī sistēma darbotos. Bet, protams, viņš te ir tikai pāris dienas. — Viņas grumbainajā vaigā pēkšņi parādījās bedrīte. — Es jums atzīšos kāda lietā, mesjē Puaro. Man pašai viņš patīk. Es negribu teikt, ka man viņš tiešām patīk, ar prātu, bet to šarmu es jūtu tīri labi. Jā, es saprotu, ko Zāra viņā saskata. Bet es esmu pietiekoši veca un pieredzējusi, lai zinātu, ka tam nav absolūti nekādas jēgas. Pat ja man ir patīkami viņa sabiedrībā! lai gan es domāju, — piebilda misis Leisija diezgan sapņaini, — viņam ir dažas labas īpašības. Zināt, viņš palūdza, vai nevar paņemt līdzi savu māsu. Viņai bija iztaisīta operācija, un viņa atradās slimnīcā. Viņš teica, cik tas ir bēdīgi, ka viņai Ziemassvētki jāpavada klīnikā, un viņš painteresējās, vai tas mums sagādātu lielas neērtības, ja viņš atvestu viņu sev līdzi. Viņš apsolījās maltītes nest viņai augšā un tamlīdzīgi. Tā ka tas man tiešam likās ļoti jauki no viņa puses. Kā jums šķiet, mesje I\iaro?

—    Tas liecina par uzmanību, — domīgi teica IHiaro, — kas gandrīz vai neiederas viņa raksturā.

—   Ak, es nezinu. Varbūt, ka ģimeniska pieķeršanās var sadzīvot kopā ar vēlēšanos nomedīt jaunu, bagātu meiteni. Zināt, Zara būs foti bagāta, ne jau tikai ar to, ko mēs viņai atstāsim — tas, protams, nebūs pārāk daudz, tāpēc ka lielākā daļa naudas kopa ar īpašumu tiks Kolinam, manam mazdēlam. Bet viņas māte bija ļoti bagata sieviete, un Zāra mantos visu viņas naudu, kad kļūs 21 gadu veca. Pašlaik viņai ir tikai 20. Ne, man patiešām tas likās ļoti jauki no Dezmonda puses — tā parupeties par savu māsu. Un viņš nebūt neiztēloja, ka viņa butu ļoti brīnišķīga vai tamlīdzīgi. Es ta saprotu, ka viņa ir stenografiste-mašīnrakstītāja — strādā par sekretāri Londonā. Un viņš patiešām pilda savu solījumu un nes viņai augša paplātes. Ne jau vienmer, protams, bet diezgan bieži. Ta ka es domāju, ka viņam piemīt viena otra laba īpašība. Bet tik un ta, — misis Leisija ļoti noteikti teica, — es negribu, lai Zāra ar viņu precētos.

—    Spriežot pec ta, ko es esmu dzirdējis, — teica Puaro, — ta nudien butu liela nelaime.

—    Vai jūs domājat, ka varētu mums kaut kādā veidā palīdzēt? — jautāja misis Leisija.

—   Domāju, ka tas ir iespējams, jā, — teica Erkils 1 \iaro, — taču es nevēlos apsolīt parak daudz. Jo šis pasaules misteri Dezmondi LīVortliji ir gudri, kundze. Taču nekrītiet izmisumā. Varbūt, ka kaut ko var darīt. Katrā ziņa es centīšos palīdzēt, kaut vai pateicība par jūsu ielūgumu uz Ziemassvētku svinībām. — Viņš pavērās apkart. — Un laikam nav nemaz tik viegli mūsdienās sarīkot Ziemassvētku svinibas.

—    Nē, tik tiešām, — misis Leisija nopūtās. Viņa paliecās uz priekšu. — Zināt, mesjē Puaro, par ko es sapņoju — ko es ļoti vēlētos?

—   Lūdzu, kundze, pasakiet man to.

—   Es ļoti ilgojos tikt pie nelielas, modernas vasarnīcas. Nu varbūt ne tieši vasarnīcas, bet nelielas, modernas, viegli aprūpējamas mājas, kas uzbūvēta kaut kur tepat parkā, ar pilnīgi mūsdienīgu virtuvi, bez gariem koridoriem. Pavisam vienkāršu, ar ko viegli tikt galā.

—  Tā ir ļoti praktiska doma, kundze.

—    Man tā nav praktiska, — sacīja misis Leisija. — Mans vīrs dievina šo vietu. Viņam ārkārtīgi patīk šeit dzīvot. Viņam nav nekas preti pret nelielajām neērtībām, un viņš nevarētu paciest, vienkārši nevarētu paciest dzīvošanu mazā modernā mājā parkā!

—   Tatad jūs ziedojat sevi viņa vēlmēm?

Misis Leisija saslējās. — Es to neuzskatu par ziedošanos, mesjē Puaro, — viņa teica. — Es apprecēju savu viru ar vēlēšanos darīt viņu laimīgu. Viņš man ir bijis labs vīrs un darījis mani laimīgu visus šos gadus, un es vēlos ari viņam sniegt laimi.

—  Tātad jūs turpināsit dzīvot šeit, — teica Puaro.

—   Īstenībā jau tās neērtības nav tik lielas, — sacīja misis Leisija.

—   Nē, nē, — izmeta Puaro. — Gluži otrādi, ir pat ļoti ērti. Jūsu centrālapkure un ūdens jūsu vannas istaba ir pati pilnība.

—    Mēs esam izdevuši daudz naudas, lai padarītu māju ērtu dzīvošanai, — sacīja misis leisija. — Mums bija iespēja pārdot nedaudz zemes. Gatava attīstībai — ta, man šķiet, to sauc. Paldies Dievam, tā nav redzama no mājas un atrodas otrā puse parkam. Patiesība diezgan neglīts zemes gabaliņš ar ne visai skaistu skatu, taču mēs par to dabūjām ļoti glītu summu. Tā ka mēs varējam izdarīt šeit tik daudz uzlabojumu, cik vien iespejams.

—   Bet apkalpošana, kundze?

—    Ak, nu, tas sagadā mazāk grūtību, neka varētu iedomāties. Protams, nevar vēlēties, lai tevi aprūpē un apkalpo tā kā agrāk. No ciemata ierodas daži cilvēki. Divas sievietes no rīta, vēl divas pagatavot pusdienas un nomazgāt traukus, un vel citas vakarā. Ir daudz cilvēku, kas vēlas atnākt un pastrādāt dažas stundas dienā. Protams, mēs varam uzskatīt, ka uz Ziemassvetkiem mums ir ļoti paveicies. Mana dārgā misis Rosa vienmēr atnāk uz Ziemassvētkiem. Viņa ir lieliska pavāre, patiešām pirmklasīga. Viņa pirms kādiem 10 gadiem aizgāja pensijā, bet nekad neatsakās mums palīdzēt. Tad vēl dārgais Peverels.

—   Jūsu sulainis?

—  Ja. Viņš ir pensijā un dzivo nelielā mājiņā pie mednieku būdas, bet viņš mums.ir ļoti pieķēries un vienmer pa Ziemassvētkiem vēlas nākt un mus apkalpot. Es patiešām esmu šausmās, mesje I\iaro, jo viņš ir tik vecs un vārgs, ka tā vien liekas, ja viņš nesīs kaut ko smagu, tā tūlīt to nometīs. Nudien, tās ir īstas mokas — skatīties uz viņu. Un viņa sirds streiko, un es baidos, ka viņam varētu būt par grūtu. Bet tas viņu šausmīgi aizvainotu, ja es neļautu viņam nākt. Viņš krekšķina un izdveš visādas nosodošas skaņas, kad redz, kādā stāvokli ir mūsu sudrablietas, un pēc trīs dienu uzturēšanās šeit viss atkal spīd un laistās. Jā. Viņš patiešām ir mīļš, uzticīgs draugs. — Viņa uzsmaidīja Puaro. — Ta nu jūs redzat, ka mēs esam gatavi priecīgiem Ziemassvētkiem. Arīdzan baltiem, — viņa piebilda, palūkojusies pa logu. — Redzat? Sāk snigt. A, bērni nāk iekšā. Jums jāiepazistas ar viņiem, mesje Puaro.

Puaro tika stādits priekša ar pienācīgu ceremoniju. Vispirms Kolinam un Maiklam, mazdēlam skolēnam un viņa draugam, jaukiem pieklājīgiem 15 gadus veciem puišiem, vienam tumšmatainam, otram — gaišmatainam. Tad viņu māsīcai Bridžitai, melnmatainai, ārkārtīgi vitālai meitenei apmēram tai pašā vecumā.

—   Un ši ir mana mazmeita Zāra, — teica misis Leisija.

Puaro ar zināmu interesi palūkojās uz Zaru, pievilcīgu meiteni ar sarkanu matu ērkuli; viņa tam likās pašapzinīga un nedaudz izaicinoša, taču bija jūtama patiesa pieķeršanas vecmamiņai.

—   Un šis ir misters Li-Vortlijs.

Misteram Lī-Vortlijam mugurā bija adīts jūrnieku krekls un cieši pieguloši, melni džinsi; viņa mati bija diezgan gari, un šķita apšaubāmi, ka viņš šorīt butu skuvies. Pēc tam tika stādīts priekša Deivids Velvins — īsts pretstats Lī-Vortlijam: jauns, kārtīgs un kluss cilvēks ar patīkamu smaidu un acīmredzami draudzīgās attiecības ar ziepēm un ūdeni. Vel bija kada skaista, diezgan eksalteta izskata meitene, ko stadija priekšā kā Diānu Midltoni.

Tad pasniedza tēju. Tā bija pamatīga maltīte no plāceņiem, bulciņām, sviestmaizēm un trīs veidu kukam. Jauniešiem tā gāja pie dušas. Pēdējais ienāca pulkvedis Leisijs, atzīmēdams vienaldzīgā balsī:

—   hei, tēja? O jā, tēja.

Viņš saņēma savu tējas tasīti no sievas rokām, pasniedzās pēc diviem plāceņiem, uzmeta Dezmondam Li-Vortlijam nepatikas pilnu skatu un nosēdās cik tālu vien iespējams no viņa. Tas bija liels vīrietis ar kuplām uzacīm un sarkanu, vēja appūstu seju. Viņu drīzāk varēja noturēt par fermeri nekā muižas saimnieku.

—   Sācis snigt, — viņš teica. — Būs īsti balti Ziemassvētki.

Pēc tējas visi izklīda.

—  Tagad viņi laikam ies un spēlēs savus magnetofonus, — misis Leisija teica Puaro. Viņa mīļi noraudzījās pakaļ aizejošajam mazdēlam. Viņas tonis bija tads, it ka viņa teiktu: "Bērni ies spēlēties ar saviem rotaļu zaldātiņiem."

—    Viņi ir briesmīgi aizravušies ar tehniku, protams, — viņa sacīja, — un iztaisa no tā nezin ko.

Tomēr zēni un Bridžita nolēma aiziet līdz ezeram un paskatīties, vai uz ledus jau varēs slidot.

—   Es domāju, ka uz tā varēja slidot jau šorīt, — teica Kolins. — Bet vecais Hodžkinss teica nē. Viņš vienmēr ir tik briesmīgi uzmanīgs.

—   Iesim pastaigāties, Deivid, — Diāna Midltone klusi teica.

Deivids kādu bndi svārstījās, lūkodamies uz Zāras sarkanmataino galvu. Viņa stāvēja blakus Dezmondam Lī-Vortlijam, uzlikusi plaukstu viņa rokai un skatīdamās viņam sejā.

—   Labi, — teica Deivids Velvins, — jā, ejam.

Diāna ieslidināja roku viņa elkoni, un viņi pagriezās pret durvīm, kas veda uz dārzu. Zāra teica:

—  Vai mēs ari iesim, Dezmond? Maja ir briesmīgi smacīgi.

—  Kas gan grib iet kājām? — teica Dezmonds. — Es piebraukšu savu mašīnu. Aizbrauksim uz "Raibo Kuili" un iedzersim.

Zāra padomāja brītiņu, tad teica:

—    Brauksim uz Ledberijas Tirgu — uz "Balto Briedi". Tur ir daudz interesantāk.

Lai ari ne par kādu naudu viņa to nebūtu sacījusi, Zāra instinktīvi vairījās doties ar Dezmondu uz vietējo krodziņu. Kingsleisijā tas kaut kā nebija pieņemts. Kingsleisijas sievietes nekad bieži neapmeklēja "Raibā Kuiļa" bāru. Viņai bija neskaidra nojauta, ka, dodoties uz turieni, viņa apbedinatu veco pulkvedi Leisiju un viņa sievu. Un kāpēc gan ne? Dezmonds Li-Vortlijs būtu teicis. Dusmu uzliesmojumā Zāra juta, ka viņam būtu jazina, kāpēc ne. Nevarēja apbēdinat tādus mīļus vecīšus kā vectētiņu un veco Emu, ja pēc ta nebija nepieciešamības. Viņi patiešām bija ļoti miļi, ļaudami viņai dzivot pašai savu dzīvi, lai arī nekādi nesaprata, kāpēc viņa vēlējas dzīvot Celsijā tā, kā viņa to darīja, — un tomēr to pieņēma. Tas, protams, notika, pateicoties Emai. Vectēvs jau nu nebūtu kavējies sacelt traci*

Zārai nebija nekādu ilūziju par vectēva attieksmi. Ne jau aiz viņa laipnās sirds Dezmonds tika uzaicināts paciemoties Kingsleisijā. Par to bija jāpateicas Emai, un viņa bija mīļa ka allaž.

Kad Dezmonds devās pec mašīnas, Zāra atkal ieskatījās viesistabā.

—   Mēs aizbrauksim uz Ledberijas Tirgu, — viņa teica. — Mēs nolēmām iedzert kādu glāzīti "Baltajā Briedi.

Viņas balsi bija jūtams neliels izaicinājums, bet misis Leisija šķita to nemanām.

—   Labi, mīļā, — viņa teica. — Tas noteikti būs ļoti jauki. Es skatos, ka Deivids un Diāna ir izgājuši pastaigāties. Es par to ļoti priecājos. Tā man patiešam bija gaiša doma — uzaicinat Dianu. Tada bēda, tik agri kļūt atraitnei — tikai 22 gadi — es ceru, ka viņa atkal drīz apprecēsies.

Zāra aši uz viņu paskatījās. — Kas tev padomā, Em?

—   Man ir neliels planiņš, — misis Leisija līksmi sacīja. — Man šķiet, viņa ir ļoti piemērota Deividam. Protams, es zinu, ka viņš bija traki iemīlējies tevī, Zara, mīlulīt, bet tev jau nebija intereses par viņu, un es saprotu, ka viņš nav tavs tips. Taču es negribu, ka viņš paliek nelaimīgs, un es domāju, ka Diāna viņam būs īsts pāris.

—   Kāda tu gan esi savedēja, Em, — Zāra sacīja.

—    Es zinu, — teica misis Leisija. — Vecas sievietes vienmēr ir tādas. Man šķiet, ka Diāna jau ir ar viņu aizravusies. Vai tev neliekas, ka viņa tam būtu īsti piemērota?

—   Es gan ta neteiktu, — Zara sacīja. — Es domāju, ka Diana ir parak… nu, pārak stipra, parak nopietna. Man liekas, ka "Deividam varētu būt šausmīgi garlaicīgi ar viņu.

—   Nu labi, tad jau redzēsim, — teica misis Leisija. — Šā vai ta, tu taču viņu negribi, vai ne, miļā?

—    Ne, tik tiešām, — Zāra attrauca. Viņa steigšus piebilda: — Tev taču patīk Dezmonds, vai ne?

—   Viņš patiešām ir ļoti jauks, — misis Leisija teica.

—   Vectevam viņš nepatīk, — piebilda Zāra.

—   Nu, tu taču to no viņa nevarētu gaidīt, vai ne? — misis Leisija saprātīgi teica. — Bet gan jau viss nokārtosies — kad viņš pieradīs pie šis domas. Tev nevajag viņu steidzināt, Zāra, mīlulīt. Veci cilvēki ļoti leni maina savas domas, un tavs vectēvs patiesi ir diezgan ietiepīgs.

—   Man vienalga, ko vectēvs domā vai saka, — teica Zāra. — Es precēšos ar Dezmondu, kad man ienāks prata!

—   Zinu, mīlulīt, zinu. Bet pacenties paskatīties uz visu to vaļējam acīm. Tu jau zini, ka vectevs varētu likt visādus šķēršļus. Tu vēl neesi pilngadīga. Pēc gada tu varēsi darīt, ka vien vēlies. Es ceru, ka Horass līdz tam būs paspējis aprast.

—     Mīļā, tu esi manā pusē? — teica Zāra. Viņa apķērās vecmāmiņai ap kaklu un sirsnīgi noskūpstīja.

—   Es gribu, lai tu būtu laimīga, — teica misis Leisija. — Re, kur tavs jaunais cilvēks piebrauc mašīnu. Zini, man patīk tas apspīlētās bikses, ko jaunieši mūsdienās valkā. Viņi izskatās tik švītīgi — tikai, protams, tas izceļ x kājas.

Jā, Zāra nodomāja, Dezmondam tiešām bija x kājas, viņa to nekad agrāk nebija ievērojusi.

—   Brauc vien, izklaidējies, — teica misis Leisija.

Viņa noraudzījās tai paka), tad, atcerējusies savu ārzemju viesi, devās uz bibliotēku. Bet, redzēdama, ka Erkils Puaro saldi snauž, viņa smaidīdama devās pari hallei uz virtuvi, lai apspriestos ar misis Rosu.

—   Ejam, skaistulīt, — teica Dezmonds. — Tava ģimene errojas, ka tu brauc uz. krodziņu? Akmens laikmets, ne?

—   Nekādu tradiridi viņi netaisa, — Zāra asi noteica, kapdama mašīna.

—   Kas tā par ideju uzaicināt te to ārzemnieku? Viņš ir detektīvs, vai ne? Kas tad te būtu jānotver?

—   Ak, viņš jau te nav pa profesionālo līniju, — Zāra teica. — Edvīna Morkoma, mana vecmāmiņa, palūdza mūs viņu uzņemt. Man šķiet, viņš jau sen kā aizgajis no profesionāla darba.

—   Izklausās pec veca sagrabējuša ormaņa zirga, — Dezmonds teica.

—      Man liekas, viņš vēlējās redzēt veclaicīgus angļu Ziemassvētkus, — Zāra nedroši noteica.

Dezmonds nicīgi iesmējās. — Viss tas ir tadas muļķības, — viņš teica. — Es nezinu, kā tu to vari izturēt.

Zara atmeta sarkanos matus un agresīvi saslēja zodu.

—   Man patīk! — viņa izaicinoši teica.

—    Tev tas nevar patikt, mīļumiņ. Laižam kaut kur rit. Uz Skārboro vai kur.

—   Diez vai es varēšu.

—   Kāpēc ne?

—   O, tas viņus sāpinātu.

—   Ak, blēņas! Tu taču zini, ka tev nemaz nepatīk šīs bērnišķīgās sentimentālās muļķības.

—    Nu, varbūt an ne, bet… — Zāra aprāvās. Viņa ar vainas apziņu apjauta, ka no tiesas gaidīja Ziemassvētku svinības. Viņai tās sagādāja patiesu prieku, taču viņai bija neērti atzīties par to Dezmondam. Tas nebija stils — justies labi Ziemassvētkos un ģimenē. Uz bridi viņa vēlējās, kaut Dezmonds nebūtu atbraucis uz Ziemassvētkiem. Taisnību sakot, viņa gandrīz velējās, kaut Dezmonds vispār nebūtu atbraucis, bija daudz interesantāk satikties ar Dezmondu Londonā nekā šeit.

Pa to laiku zēni un Bridžita nāca atpakaļ no ezera, joprojām dzīvi apspriezdami slidošanas problēmas. Krita sniega pārslas, un, palūkojoties debesīs, varēja redzēt, ka drīz sāksies sniegputenis.

—    Snigs visu nakti, — teica Kolins. — Varu deret, ka līdz Ziemassvētku ritam būs divas pēdas sniega.

Tā bija patīkama perspektīva.

—   Uztaisīsim sniegaviru, — teica Maikls.

—   Manu dieniņ, — sacīja Kolins. — Es neesmu cēlis sniegaviru kopš — kopš man bija apmēram 4 gadi.

—   Nedomāju, ka tas ir tik viegli izdarams, — teica Bridžita. — Tas ir, es gribu teikt, ka ir jāprot to darīt.

—   Mēs varētu uztaisīt mesje Puaro, — ierosina ja Kolins. — Pielikt melnas ūsas. Masku kastē ir.

—   Ziniet es nekādi nesaprotu, — domīgi teica Maikls, — kā mesjē Puaro varēja būt detektīvs. Es nevaru iedomāties, kā viņš varēja maskēties.

—    Ja, — piebilda Bridžita, — un es nevaru iedomāties viņu skraidām apkārt ar mikroskopu un meklējam pierādījumus vai mēram pēdu nospiedumus.

—   Man ir ideja, — teica Kolins. — Uzrīkosim viņam izrādi!

—   Ka tā, izrādi? — jautāja Bridžita.

—   Notēlosim priekš viņa slepkavību.

—   Kolosāla ideja, — teica Bridžita. — Vai tu domā līķi sniega — kaut ko tamlīdzīgu?

—   Ja. Viņš uzreiz jutīsies savā elementa, vai ne?

Bridžita ieķiķinajās. — Es nu gan tik tālu neietu.

—   Ja snieg, — teica Kolins, — tad mums butu lielisks skatuves noformējums. Līķis un pēdas sniegā — mums tas diezgan rUpigi jāizdomā, jānočiepj vien« no vectēva duncīšiem un jāuzkrāso kādas asinis.

Viņi apstājās un, neieverodami krītošo sniegu, turpināja satraukti apspriesties.

—   Vecajā mācību kabinetā ir krasu kaste. Mēs varētu sajaukt no tam kādas asinis — teiksim, tumši sarkano.

—   Tumši sarkanā ir mazliet par daudz sārta, man šķiet, — teica Bridžita. — Tai jābūt drusku brunakai.

—   Kas tēlos līķi? — jautaja Maikls.

—   Es, — ātri pieteicās Bridžita.

—  Nē, pagaidi, — teica Kolins. — Es gribēju.

—    O, nē, nē, ne, — teica Bridžita. — Es ta bušu. Tai jābūt meitenei. Tas ir satraucošāk. Skaista meitene guj nedzīva sniegā.

—   Skaista meitene! O-ho, — izsmējīgi teica Maikls.

—   Bez tam man ir melni mati, — teica Bridžita.

—   Kāds tam sakars?

—   Nu kā, tie tik labi izcelsies sniegā, un es vēl uzvilkšu savu sarkano pidžamu.

—   Ja tev būs sarkana pidžama, tad neredzēs asins traipus, — praktiski piezīmēja Maikls.

—   Bet tā izskatīsies tik efektīgi uz sniega fona, — teica Bridžita,

—   bez tam, tai ir balti atloki, tā ka asinis var uzkrāsot uz tiem. Nu, vai tas nebūtu kolosāli? Jus domājat, ka izdosies viņu piemānīt?

—    Ja mēs to pietiekoši prasmīgi nostrādājam, tad ja, — teica Maikls. — Mēs uztaisīsim sniegā tavas pēdas un vēl kādas citas pēdas, kas vedis uz līķi un tad atkal atpakaļ — protams, vīrieša. Viņš negribēs tās izjaukt, tāpēc viņš nezinās, ka tu īstenībā nemaz neesi beigta. Vai jūs nedomājat… — Maikls apstājās, pēkšņas domas pārņemts. Pārējie skatījās uz viņu. — Vai jus nedomājāt, ka viņš to varētu ņemt Jaunā?

—   O, es gan tā nedomāju, — Bridžita optimistiski teica. — Viņš noteikti sapratīs, ka mēs to darijām, lai viņu uzjautrinātu. Tāda kā Ziemassvētku dāvana.

—   Man liekas, to nevajadzētu darīt Ziemassvētku dienā, — Kolins domīgi teica. — Nedomāju, ka vectēvam tas īpaši patiktos.

—  Nu tad otrajos Ziemassvētkos, — teica Bridžita.

—   Otrajos Ziemassvētkos būtu pašā laikā, — piekrita Maikls. — Un tad mums ari būtu vairāk laika sagatavoties, — turpināja Bridžita.

—   Galu galā, tik daudz kas vēl jāizdara. Ejam apskatīties rekvizītus.

Viņi iesteidzās mājā.

III

Vakarā visi cītīgi rosījās. Tika sanesta iekšā kaudze aslapaino palmu un amuļu, un ēdamistabas vienā stūri uzstādīja Ziemassvētku eglīti. Visi palīdzēja to izrotāt, aizspraust palmas zarus aiz gleznam un izkarināt hallē āmuļus.

—   Man prāta nebūtu ienācis, ka vēl notiek kaut kas tik arhaisks, — purpināja Dezmonds, ar nicinošu smīnu skatīdamies uz Zaru.

—   Mēs vienmēr esam tā darījuši, — viņa aizstāvēdamās teica.

—  Tas nu gan ir iemesls!

—   Ak, neesi apnicīgs, Dezmond. Es uzskatu, ka tas ir interesanti.

—  Zāra, mīļumiņ, tas nevar būt\

—  Nu… nu varbūt ne gluži, bet tomēr, savā ziņā jā.

—   Kas uzdrīkstēsies spītēt sniegam un iet uz pusnakts mesu? — jautāja misis Leisija bez divdesmit divpadsmitos.

—   Es ne, — teica Dezmonds. — Nāc, Zāra.

Saņēmis viņu pie rokas, viņš to ieveda bibliotēkas istabā un piegāja pie atskaņotāja.

—   Galu gala jābūt kaut kādam robežām, — teica Dezmonds. — Pusnakts mesa!

—  Ja. Nu ja, — teica Zāra.

Smiedamies, vilkdami metējus un dauzīdami kājas, lielāka daļa aizgaja. Abi zēni, Bridžita, Deivids un Diāna devās 10 minūšu gājienā cauri krītošajam sniegam uz baznīcu. Viņu smiekli izgaisa tālumā.

—    Pusnakts mesa! — nosprauslājās pulkvedis Leisijs. — Es nekad jaunībā negāju uz, pusnakts mesu. Mesa, nudien! blēņas un viss! Vai, atvainojiet, mesjē Puaro.

Puaro atmeta ar roku. — Viss kārtībā. Nepievērsiet man uzmanību.

—   Es uzskatu, ka rita dievkalpojums ir labs diezgan priekš visiem, — teica pulkvedis. — Kārtīgs svētdienas rita dievkalpojums. "Klau, ka eņģeļi dzied vēsti" un visas labās Ziemassvētku himnas. Un tad atpakaļ uz Ziemassvētku pusdienām. Vai ne tā, Em?

—   Jā, dargais, — teica misis Leisija. — Tas ir, kā mēs darām. Bet jaunajiem patik pusnakts mesa. Un tas patiešām ir jauki, ka viņi grib iet.

—   Zāra un tas jauneklis negrib iet.

—    Nu, man šķiet, dārgais, ka te tev nav taisnība. Tu zini, ka Zāra gribēja iet, bet viņa to nevelējās atzīt.

—   Taisni neticami, kā viņa uztraucas, par to ko viņš domā.

—   Viņa taču vēl ir ļoti jauna, — misis Leisija rāmi teica. — Vai jus jau ejat gulēt, mesje Puaro? Ar labu nakti. Ceru, ka jums būs labs miegs.

—   Un jus, kundze? Jūs vēl neiesit gulēt?

—    Vēl ne. Redziet, man vēl jasaliek dāvanas zeķēs. Nu jā, es zinu, ka viņi ir tikpat kā pieauguši, bet tomēr viņiem patik, kad tās ieliek zeķēs. Tur ieliek zīmītes ar jociņiem. Visādus muļķīgus nieciņus. Bet tas viss sagādā viņiem lielu prieku.

—     Jūs pamatīgi noņematies, lai šai majā visi justos laimīgi Ziemassvētkos, — sacīja Puaro. — Visu cieņu jums.

Viņš galanti pacēla viņas roku sev pie lūpām.

—    I Im, — pulkvedis Leisijs norūca, kad Puaro bija aizgājis. — Izsmalcināts zēns. Tomēr — viņš tevi respektē.

Misis Leisija parādīja viņam savas vaigu bedrites. — Horas, vai tu ievēroji, ka es stāvu tieši zem āmuļa? — viņa jautāja ar uzspēlētu deviņpadsmitgadīgas meitenes kautnbu.

1 Erkils Puaro iegāja savā guļamistabā. Tā bija liela telpa ar daudziem radiatoriem. Piegājis pie lielās gultas ar četriem pāļiem, vjņš uz spilvena ieraudzīja aploksni. Atvēris to, viņš izņēma papīra gabaliņu. Taja lieliem drebelīgiem burtiem bija rakstīts:

NEĒDIET NEKO NO PLŪMJU PUDIŅA. KADS JŪSU LABVĒLIS.

ļ'uaro izbrīnījies uz to skatījās. Viņš pacēla uzacis. — Mistiski, — viņš nomurmināja, — un ļoti negaidīti.

IV

Ziemassvētku pusdienas sākās divos un patiešām bija īsts svētku mielasts. Platajā kamīnā jautri sprakšķēja milzīgas pagales, to sprakšķēšanu pārmāca daudzu vienlaicīgi runājošu cilvēku kņada. Bija apēsta austeru zupa, notiesāti divi milzīgi tītari — palikuši tikai kauliņi. Pienaca pats svinīgākais bridis: tika ienests Ziemassvētku pudiņš visā savā greznībā! Vecais Peverels, kam rokas un kajas trīcēja zem 80 gadu nastas, nevienam citam neļāva to ienest. Misis Leisija sēdēja, bažīgi salikusi rokas. Viņa bija pārliecināta, ka reiz kādos Ziemassvētkos Peverels nokritīs gar zemi un bus pagalam. Riskēdama ļaut viņam nokrist beigtam nekā aizvainot līdz tādai pakāpei, ka viņš, iespējams, drīzāk dotu priekšroku būt mirušam nekā dzīvam, līdz šim viņa bija izvēlējusies pirmo iespēju. Sudraba traukā visā savā krāšņumā dusēja Ziemassvētku pudiņš, un tajā kā triumfa karogs bija iesprausts gabaliņš aslapainās palmas, bet apkārt pacēlās zili sarkanas liesmas. Atskanēja ovācijas un izsaucieni "O-oo-ho!"

Vienu gan misis I .eisija bija izdarījusi: pierunājusi Peverelu nolikt pudiņu viņai priekša ta lai, viņa to varētu pasniegt, nenesot apkārt galdam. Viņa atviegloti nopūtās, kad tas beidzot tika nolikts viņai priekšā. Atri tika pasniegti šķīvji, liesmas joprojām apņēma porciju gabaliņus.

— Vēlieties kaut ko, mesjē Puaro, — sauca Bridžita. — Vēlieties, pirms liesma nodzisis. Atri, vecmāmiņ mīļo, ātri.

Ar apmierinātu noputu misis Leisija atliecās. Operācijā "Pudiņš" bija izdevusies. Katram priekšā bija gabaliņš, ko joprojām laizīja liesmas. Kādu bridi — kamēr katrs kaut ko iedomājās — ap galdu valdīja klusums.

Neviens neievēroja diezgan dīvaino izteiksmi mesjē Puaro sejā, kad viņš aplūkoja pudiņa gabaliņu uz sava šķīvja. "Neēdiet neko no plūmju pudim." Ko, pie velna, nozīmēja šis draudīgais brīdinājums?

Nevarēja taču viņa gabaliņš nekādi atšķirties no visiem pārējiem! Nopūzdamies viņš atzina, ka ir iedzīts strupceļā, — bet Erkilam Puaro nekad nepatika to atzīt — un paņēma karotīti un dakšiņu.

—   Pikanto mērci, mesje Puaro?

Puaro pateikdamies paņēma mērci.

—   Ko, atkal nočiepi manu labāko konjaku, Em? — pulkvedis viņā galda galā labsirdīgi ierunājās. Misis Leisija viņam pamirkšķinaja.

—   Dārgais, misis Rosa uzstāj, ka vajadzīgs labakais konjaks, — viņa teica. — Tieši tas jau piešķirot šo īpatnējo garšu.

—    labi, labi, — noteica pulkvedis Leisijs. — Ziemassvētki ir vienreiz gadā, un misis Rosa ir nesalīdzināma sieviete. Nesalīdzināma sieviete un nepārspēta pavāre.

—    Patiešām, — teica Kolins. — Kolosālākais plūmju pudiņš. Mmmm. — Viņš atzinīgi ielika mute kumosu.

Lēni, gandrīz piesardzīgi Erkils Puaro ķērās pie sava gabaliņa. Pagaršoja. Tas bija lielisks! Paņēma vēl drusciņ. Kaut kas neskaidri notrinkšķēja uz viņa šķīvja. Viņš pabakstīja ar dakšiņu. Bridžita, kas sēdēja pa kreisi, naca viņam paligā.

—  Jums tur kaut kas ir, mesjē Puaro, — viņa teica. — Interesanti, kas tas ir?

Puaro atbrīvoja mazu sudraba lietiņu no apkart aplipušajām rozīnēm.

—   O-ooo! — teica Bridžita. — Tā ir vecpuiša poga! Mesje Puaro ir atradis vecpuiša pogu!

Erkils Puaro iemērca mazo sudraba pogu glāzē ar pirkstu skalojamo ūdeni, kas stāvēja pie viņa šķīvja, un noskaloja nost pudiņa drupatas.

—   Tā ir ļoti jauka, — viņš piezīmēja.

—   Tas nozimē, ka jūs būsit vecpuisis, mesjē Puaro, — Kolins izpalīdzīgi paskaidroja.

—   Tas jau ir sagaidāms, — Puaro bēdīgi teica. — Es esmu bijis vecpuisis nu jau garus gadus un diez vai tagad mainīšu savu statusu.

—   O, nekad navajag nozvērēties, — teica Maikls. — Es nesen lasīju avīzē, ka kāds deviņdesmit piecus gadus vecs vīrietis apprecējis divdesmitdivgadlgu meiteni.

—   Jūs mani iedrošināt, — teica Puaro.

Pulkvedis Leisijs pēkšņi iekliedzās. Viņš kļuva sarkans un piešāva roku pie mutes.

—   Velns pārāvis, Emilin, — viņš rēca. — Kāda joda pēc tu atļauj pavārei likt pudiņā stiklu?

—   Stiklu! — pārsteigti iesaucās misis Leisija.

Pulkvedis Leisijs izņēma dusmu objektu no mutes. — Varēja izlauzt zobu, — viņš rūca. — Vai nont to nolādēto lietu un dabūt aklo zarnu.

Viņš iemeta stikla gabalu pirkstu skalojamā traukā, paskalināja un pacēla uz augšu.

—   Dieviņ tētit, — viņš iekliedzās. — Tas ir sarkans akmens no kādas uz pasūtījumu taisītas brošas. — Viņš turēja to gaisa.

—   Atļausit?

Puaro ļoti veikli pasniedzās pari kaimiņam, paņēma akmeni no pulkveža Leisija pirkstiem un uzmanigi nopētīja. Kā jau skvairs bija teicis, tas bija milzigs sarkans akmens rubiVia krāsā. Grozot pirkstos, ta šķautnes spoži mirdzēja. Kaut kur pie galda kāds atstūma krēslu, pēc tam piegrūda to atpakaļ.

—   Fū! — iesaucās Maikls. — Cik tas butu vareni, ja tas butu īsts.

—   Varbūt, ka tas ir īsts, — Bridžita ar cerībām teica.

—  Ak, nu neesi stulba, Bridžita. Tāda izmēra rubms taču maksātu tūkstošiem un tūkstošiem mārciņu. Vai ne, mesjē [\iaro?

—  Jā, patiešām, — teica I\iaro.

—   Bet es nekādi nevaru saprast vienu, — sacīja misis Leisija, — kā tas nokļuva pudiņā.

—   O-oo, — teica Kolins, kura uzmanību bija novērsis pēdējais kumoss, — man ir cūka. Tas nav taisnīgi.

Bridžita tūlīt iedziedājās: — Kolinam ir cūka! Kolinam ir cūka! Kolins ir ēdelīga, rijīga cūkai

—   Man ir gredzens, — teica Diana skanīgā, augstā balsi.

—  Tas ir labi Diāna. Tu pirmā no mums visiem apprecēsies.

—   Man ir uzpirkstenis, — ievaimanājās Bridžita.

—    Bridžita būs veca meita, — skandēja abi zēni. — ja, Bridžita būs veca meita.

—    Kam ir nauda? — ievaicājās Deivids. — Pudiņa ir īsts 10 šiliņu gabals. Es zinu. Misis Rosa man pateica.

—   Es laikam esmu tas laimīgais, — sacīja Dezmonds Lī-Vortlijs.

Pulkveža Leisija divi tuvākie kaimiņi dzirdēja viņu nomurminām:

— Jā, tu būsi gan.

—    Man ari ir gredzens, — teica Deivids. Viņš paskatijas pari galdam uz Diānu. — kāda sagadīšanās, vai ne?

Smiekli turpinājās. Neviens neievēroja, ka mesjē Puaro nevērīgi, kā domādams par kaut ko citu, bija ieslidinājis sarkano akmeni sev kabatā.

Pēc pudiņa nāca maltās gaļas pīrāgi un Ziemassvētku saldais ēdiens. Vēlāk gados vecākie aizgaja mazliet atpūsties pirms tējas galda ar eglites iededzināšanas ceremoniju. Taču Erkils Puaro neaizgāja atpūsties, bet devās uz milzigo vecmodīgo virtuvi.

—   Vai ir atļauts, — viņš jautāja, starojot lūkodamies apkārt, — apsveikt pavāri ar šo brīnišķīgo maltīti, ko es tikko baudīju?

Sekoja neliela pauze, un tad misis Rosa cēli devās viņam pretī. Viņa bija liela sieviete dižciltīgu stāju, ar tik cienīgu izskatu, kads piemīt hercogienēm uz skatuves. Tālāk mazgājama telpā divas vājas sirmas sievietes mazgaja traukus, un meitene ar matiem ka pakuļam šaudījās turp atpakaļ starp mazgājamo telpu un virtuvi, bet tās acīmredzot bija izpalīdzēs. Misis Kosa bija karaliene virtuves valstība.

—   Man prieks dzirdēt, ka jums garšoja, ser, — viņa laipni teica.

—     Garšoja!? — iesaucās Erkils Puaro. Ar ekstravagantu ārzemnieka žestu viņš pacēla savu roku pie lūpām, noskūpstīja to un tad aizpūta skūpstu uz griestiem. — Jūs taču esat ģēnijs, misis Kosa! Ģēnijs! Nekad es neesmu baudījis tik brīnišķīgu maltīti. Austeru zupa,

—    viņš izteksmīgi nošmaukstināja lupas, — un pildījums. Kastaņu pildījums tītarā — kaut ko tik unikālu es vēl nebiju pieredzējis.

—   Nu, tas nu gan ir jocīgi, ka jūs tā sakāt, ser, — misis Kosa laipni teica. — Tā ir ļoti īpaša recepte, šis pildījums. To man iedeva austriešu šefpavārs, kas pirms daudziem gadiem ar mani kopā strādāja. I3et viss pārējais, — viņa piebilda, — ir vienkārši vecā labā angļu virtuve.

—   Vai tad ir vēl kaut kas labāks? — Erkils Puaro jautāja.

—   Ir patīkami no jums to dzirdēt, ser. Protams, būdams ārzemju džendmenis, jūs varbūt labāk būtu vēlējies kaut ko no kontinenta virtuves. Bet nav jau tā, ka es nemācētu gatavot arī kontinenta stila.

—    Es esmu pārliecināts, misis Rosa, ka jūs mācētu pagatavot jebko! Bet jums jāzina, ka kontinenta gardēži ļoti ciena angļu virtuvi

—   labu angļu virtuvi, ne jau to, ko var dabūt otrās šķiras hoteļos vai restorānos, un, man šķiet, es nekļūdos, teikdams, ka XIX gs. sākumā uz Londonu devās speciālā ekspedīcija un nosūtīja atpakaļ uz Franciju ziņojumu par brīnumainajiem angļu pudiņiem. "Mums Francijā nav nekā tamlīdzīga", viņi rakstīja."Ir vērts ceļot uz Angliju tikai tāpēc, lai izbaudītu angļu pudiņu dažadību un nepārspējarnibu." Un pāri visiem pudiņiem, — turpinaja Puaro, labi iejuties sava veida rapsodijas izpildījuma, — stāv Ziemassvētku plūmju pudiņš, tāds, kādu mēs ēdām šodien. Tas bija mājās gatavots, vai ne? Ne jau pirkts?

—    Jā, patiešām, ser. Manis pašas gatavots pēc pašas receptes, kuru es i/mantoju jau daudzus gadus. Kad es šeit ierados, misis Leisija teica, ka viņa esot pasūtījusi pudiņu no Londonas veikala, lai aiztaupītu man pulēs. Bet nē, kundze, es teicu, tas ir ļoti laipni no jusu puses, taču neviens pirktais pudiņš no veikala nevar līdzināties majas gatavotam Ziemassvētku pudiņam. Ņemiet vērā, — teica misis Kosa, iekarsusi par savu tematu, kā jau īsta māksliniece, — tas tika pagatavots pārāk vēlu. Labs Ziemassvētku pudiņš jāpagatavo dažas nedējas iepriekš un jāļauj tam nostāvēties. Jo ilgāk tiem ļauj nostāvēties, protams, saprāta robežās, jo labāki tie ir. Es tagad atminu, kad es biju bērns un mēs gājām uz baznīcu katru svētdienu, tad mēs gaidījām lūgšanu, kas sakās ar vārdiem "Ak mosties jel, Kungs, mēs tevi lūdzam", jo tā lūgšana bija tāds kā signāls, ka taja nedeļā jataisa pudiņi. Un tas ari vienmēr tika darīts. Lūgšana bija svetdiena, un nākamajā nedēļā mate noteikti taisīja Ziemassvētku pudiņus. Un tāpat vajadzēja darīt ari šeit šogad. Taču notika tā, ka pudiņu pagatavoja tikai i pirms 3 dienām, dienu pirms jūsu ierašanās, ser. Bet es, vienalga, pieturējos pie vecās paražas. Visiem mājiniekiem bija jānāk uz virtuvi un jāpamaisa un jaiedomājas kāda velēšanas. Tā, ser, ir veca paraža, un es vienmēr esmu pie tās pieturējusies.

—    Ārkārtīgi interesanti, — teica Erkils I\iaro. — Ārkārtīgi interesanti. Un visi atnāca uz virtuvi?

—   Jā, ser. Jaunskungi, mis Bridžita un Londonas džentlmenis, kas te ciemojas, un viņa māsa, un misters Deivids, un mis Diāna — man butu jāsaka misis Midltone — katrs vienreiz apmaisīja, jā gan.

—   Cik pudiņus jūs pagatavojāt? Vai šis ir vienīgais?

—  Nē, ser, es pagatavoju četrus. Divus lielu* un divus mazākus. Otru lielo es esmu ieplānojusi pasniegt Jaungada dienā, un mazākie bija domāti pulkvedim un misis Leisijai, kad viņi būs vieni paši, ne tik pilnā mājā.

—   Skaidrs, skaidrs, — teica Puaro.

—   Taisnību sakot, ser, — taica misis Rosa, — jums pusdienās šodien bija nepareizais pudiņš.

—   Nepareizais pudiņš? — Puaro sarauca pieri. — Kā to saprast?

—   Redziet, ser, mums ir liela Ziemassvētku veidne. Porcelānā veidne ar palmas un āmuļu zīmējumu, un mēs vienmēr gatavojam Ziemassvētku pudiņu tajā. Bet notika ārkārtīgi nepatīkams negadījums. Šorīt, kad Annija to ņema zeme pieliekamajā no plaukta, viņa paslīdēja un nometa to, un tā saplīsa. Nu, protams, ser, es nevarēju to pasniegt, vai ne? Tajā varēja būt kada lauska. Tādēļ mums bija jāpasniedz otrs — Jaungada dienas pudiņš, kas bija vienkāršā traukā. Tas gan iznāk jauki apaļš, bet neizskatās tik dekoratīvi kā Ziemassvētku veidnē. Es patiešām nezinu, kur lai mes dabūjam otru tādu veidni. Tagad jau netaisa tada izmēra. Visādus mazus ķocišus. Nevar pat nopirkt tādu brokastu šķīvi, lai tur varētu kārtīgi likt 8 līdz 10 olas un šķiņķi. Ak, ko nu, tagad jau vairs nav tādu lietu ka agrak.

—    Ta jau ir, — teica Puaro. — Bet šodien ta nebija. Šī Ziemassvētku diena bija ka senajos laikos, vai ne?

Misis Kosa nopūtas. — Man prieks to dzirdēt, ser, bet man jau vairs nav to palīgu, kas agrak. Tas ir, nav kvalificētu palīgu. Mūsdienu meitenes, — viņa nedaudz pieklusināja balsi, — viņas jau grib labu un ļoti cenšas, bet viņas nav apmācītas, ser, ja jus saprotat, ko es ar to domāju.

—   Ja, laiki mainās, — piekrita Erkils Puaro. — Man ari reizēm viss rādās gauži bēdīgi.

—  ši maja, ser, — teica misis Rosa, — ta ir kundzei un pulkvedim pārak liela. Kundze jau to saprot. Ja jau dzīvo tikai vienā stūri, tā ka viņi, tad jau nav tas. Ta atdzīvojas tikai uz Ziemassvētkiem, kad sanāk visa ģimene.

—   Misters Lī-Vortlijs un viņa masa šeit laikam ir pirmo reizi?

—   Jā, ser. — Misis Kosas balsi iezagās nedaudz atturīga nots. — Viņš ir ļoti jauks džentlmenis, bet, nu, — pēc musu saprašanas — viņš šķiet dīvains draugs mis Zārai. Bet Londona — tur jau citāda domāšana! Žel, ka viņa masa tik savārgusi. Viņai bija operācija, nu ja. Pirmajā dienā, kad viņa te bija, likās tīri moža, bet tai paša diena, pec pudiņa maisīšanas, viņai atkal kļuva slikti, un kopš ta laika viņa atkal guļ gulta. Man liekas, ka viņa pārāk atri piecēlusies pec operācijas. Tie ārsti jau tagad izmet tevi ārā no slimnīcas, pirms tu vari kārtīgi nostāvēt uz kājām. Manis pašas māsasdēla sieva… — un misis Rosa iegrima garā un izjusta stāstījumā par slikto ārstēšanu, kas slimnīca bijusi jāizcieš viņas radiniekiem un ko nevar ne salīdzinat ar to izšķērdīgo uzmanību, kadu saņēmuši slimnieki vecajos laikos.

Puaro izteica lidzjutibu. — Atliek tikai, — viņš piebilda — pateikties jums par šo brīnišķīgo un bagātīgo maltīti. Atļausiet nelielu manas atzinības pierādījumu? — Čaukstoša 5 mārciņu naudas zīme pārceļoja no viņa rokas misis Rosās rokā.

—    To nu gan jums nevajadzēja darīt, ser, — viņa mehāniski teica.

—  Ņemiet vien. Ņemiet.

—    Vai, tas nu gan ir ļoti laipni no jums, ser. — Misis Rosa pieņēma dāvinājumu kā pašu par sevi saprotamu. — Un es noveļu jums, ser, ļoti laimīgus Ziemassvētkus un veiksmīgu Jauno gadu!

V

Ziemassvētku diena beidzās kā jau daždien Ziemassvētku diena. Tika iededzināta eglīte, pie tējas tika pasniegta lieliska Ziemassvētku torte, to uzņēma atzinīgi, bet apēda nedaudz. Vakariņās bija aukstais galds.

Gan Puaro, gan namatēvs un namamāte aizgāja agri gulēt.

—   Ar labu nakti, mesjē Puaro, — teica misis Leisija. — Es ceru, ka jums bija patīkami.

—  Tā bija brīnišķīga diena, kundze, tiešām brīnišķīga.

—  Jūs izskatāties ļoti domīgs, — teica misis Leisija.

—  Es domāju par angļu pudiņu.

—    Varbūt jums tas likās nedaudz par smagu? — smalkjūtīgi jautāja misis Leisija.

—   Nē, nē, es nerunāju par gastronomisko pusi. Es domāju par tā nozīmi.

—    Protams, tas pieder pie tradīcijas, — sacīja misis Leisija. — Nu, ar labu nakti, mesjē Puaro, un nesapņojiet pārāk daudz par Ziemassvētku pudiņiem un maltās gaļas pīrāgiem.

—    Jā, — izģērbdamies Puaro pie sevis murmināja. — Tā nu patiešām ir problēma, šis Ziemassvētku plūmju pudiņš. Kaut kas tur ir tāds, ko es galīgi nesaprotu. — Viņš dusmīgi pakratīja galvu. — Nu labi — redzēsim.

Nokārtojis dažas lietas, Puaro likās gultā, taču negulēja.

Pēc pāris stundām viņa pacietība tika atalgota. Viņa guļamistabas durvis ļoti klusi atvērās. Viņš pie sevis pasmaidīja. Tā ari notika, kā viņš bija paredzējis. Atmiņā viņš redzēja tasi ar kafiju, ko viņam tik laipni bija pasniedzis Dezmonds Lī-Vortlijs. Mazliet vēlāk, kad Dezmonds bija uzgriezis mugurū, viņš uz brītiņu nolika tasi uz galda. Pēc tam viņš atkal to it kā paņēma, un Dezmonds varēja būt apmierināts, ja to varēja saukt par apmierinājumu, redzot viņu izdzeram kafiju līdz pēdējai pilītei. Bet viegls smaids pabīdīja uz augšu Puaro ūsas, kad viņš domās redzēja kādu citu šonakt guļam saldā miegā. 'Tas patīkamais jaunais cilvēks Deivids," Pu<.ro sev sacīja, "Viņš ir noraizējies un nelaimīgs. Viņam no tā nekas ļauns necelsies, ja viņš vienreiz kārtīgi izgulēsies. Un tagad paskatīsimies, kas notiks."

Viņš gulēja pavisam klusu, vienmērīgi elpodams un pa reizei mazdrusciņ — bet tikai mazdrusciņ — iekrākdamies.

Kāds pienāca pie viņa gultas un noliecās pār viņu. Tad, apmierināts ar redzēto, šis kāds pagriezās un piegāja pie tualetes galdiņa. Maza kabatas lukturīša gaismā ciemiņš pētīja Puaro mantas, kas bija kārtīgi saliktas uz tualetes galdiņa. Pirksti izmeklēja kabatas portfeli, klusiņām izbīdīja tualetes galdiņa atvilknes, tad pārgāja uz Puaro drēbju kabatām. Visbeidzot ciemiņš pienāca pie gultas un ļoti uzmanīgi paslidināja roku zem spilvena. Izvilcis roku, viņš bridi stāvēja, it kā domādams, ko darīt tālāk. Viņš apstaigāja istabu, ielūkojās zem rotājumiem, iegāja blakus esošajā vannas istabā, bet drīz vien no tās atgriezās. Tad, nepatikā klusiņām nešķendējies, izgāja no istabas.

—  A-hā, — Puaro nopurpināja. — Tu esi vīlies. Jā, jā, dziļi vīlies. Tfū! Kā vispār varētu ienākt prātā doma, ka Puaro noslēps kaut ko tur, kur to var atrast! — Tad, pagriezies uz otriem sāniem, Puaro mierīgi aizmiga.

Nākošajā rītā viņu uzmodināja uzstājīgi, klusi klauvējieni pie durvīm

—   Qui est la? 'Nāciet iekšā, nāciet iekšā!

Durvis atvērās. Bez elpas, sarkanu seju uz sliekšņa stāvēja Kolins. Aiz viņa stāvēja Maikls.

—   Mesjē Puaro! Mesjē Puaro!

—   Jā? — Puaro apsēdās gultā. — Vai tas ir uzaicinājums uz brokastu tēju? Ak, nē. Tas esi tu, Kolin. Kas lēcies?

Kolins kādu brīdi nevarēja pateikt ne vārda. Šķita, ka viņš ir kāda stipra pārdzīvojuma varā. Patiesībā viņš bija ieraudzījis Erkila Puaro galvā naktsmici, kas uz bridi paralizēja viņa runas orgānus. Bet viņš ātri vien atguvās un sāka runāt.

—   Es domāju… mesjē Puaro, vai jūs varētu mums palīdzēt? Ir noticis kaut kas diezgan šausmīgs.

—   Kaut kas ir noticis? Bet kas?

—  Tā ir… tā ir Bridžita. Viņa ir tur ārā sniegā. Es baidos — viņa nekustas un nerunā… ai, jūs labāk nāciet pats un apskatieties. Es ārkāretīgi baidos, ka… viņa varētu būt mirusi.

—  Ko? — Puaro atmeta segas. — Bridžitas jaunkundze — mirusi!

—  Es domāju… es domāju, ka kāds viņu ir nogalinājis. Tur ir… tur ir asinis un… ai, nu nāciet taču!

—   Bet protams. Bet protams. Es nāku acumirklī.

Puaro ļoti veikli iebrauca savas kaļas āra kurpēs un uzvilka pidžamai virsu ar kažokādu izoderētu mēteli.

—   Es nāku, — viņš teica. — Es nāku nekavējoties. Vai jūs esat uzcēluši mājiniekus?

—   Nē. Nē, pagaidām es neesmu nevienam neko teicis, izņemot jūs. Es domāju, ka tā būs labāk. Vectēvs un vecāmāte vēl nav piecēlušies. Apakšā klāj brokastu galdu, bet es Peverelam neko neteicu. Viņa… Bridžita… viņa ir otrpus mājas, netālu no terases un bibliotēkas istabas loga.

—   Skaidrs. Rādi ceļu! Es sekošu.

Aizgriezies, lai noslēptu savu apmierināto smaidu, Kolins pa priekšu kāpa lejā pa trepēm. Viņi izgāja ārā pa sānu durvīm. Bija skaidrs rīts, un saule vēl nebija augstu virs apvāršņa. Pašlaik nesniga, bet nakti bija stipri snidzis, un visapkārt klajās bieza, neskarta sniega sega. Pasaule izskatījās ļoti tīra, balta un skaista.

—    I.ūk! — bez elpas teica Kolins. — Es… tas ir… tur\ — viņš norādīja ar dramatisku kustību.

Skats patiešām bija pietiekoši dramatisks. Dažus jardus tālāk sniega gulēja Bridžita. Viņai mugurā bija sarkana pidžama un ap pleciem balts vilnas apmetnis. Baltais apmetnis bija notraipīts sarkans. Viņas galva bija pagriezta uz sāniem un seja paslēpta zem izlaistajiem biezajiem melnajiem matiem. Viena roka bija zem ķermeņa, otra atmesta sāņus, pirksti sažņaugti dūrē, un pašā sarkana traipa vidū iedurts rēgojās liela lika kurdu naža spals. To pulkvedis Leisijs vēl iepriekšējā vakara bija radījis viesiem.

—    Mon Dien— iesaucās mesjē Puaro. — Izskatās ka uz skatuves!

No Maikla puses atskanēja slāpēta elsošana. Kolins atri pārtrauca klusumu.

—   Es zinu, — viņš teica. — Tas… tas kaut kā neizskatās reāli, vai ne? Jūs redzat tas pēdas — man šķiet, mēs nedrīkstam tās izjaukt.

—  Ja, pēdas. Ne, mums jābūt uzmanīgiem, lai tās neizjauktu.

—   Tā jau es domāju, — teica Kolins. — Tāpēc jau es negribēju, lai kāds viņai tuvotos, iekams mēs pasaucam jus. Es domāju, ka jūs zināsit, ko darīt.

—     Vienalga, — Puaro mundri teica, — vispirms mums japaskatās, vai viņa vēl ir dzīva. Vai ne ta?

—   Nu jā… protams, — teica Maikls, nedaudz šaubīdamies, — bet redzat, mēs domājām… tas ir, es gribu teikt, mums nepatika…

—   A, jūs esat piesardzīgi! Jūs esat lasījuši detektivstāstus. Ir ļoti svarīgi, lai nekas netiktu aiztikts un lai līķis paliek kā bijis. Bet mēs jau vel nevaram būt droši, ka tas ir līķis, vai ne? Galu galā, lai ari piesardzība ir nenovērtējama īpašība, parasta cilvēciba tomēr ir pirmajā vieta. Mums jadabū ārsts, pirms mēs izsaucam policiju, vai ne?

—   O ja, protams, — Kolins, nedaudz apjucis teica.

—   Mes tikai domājām… tas ir, es gribu teikt… mes domājām, ka labāk vispirms pasaukt jūs, pirms mēs kaut ko pasākam, — Maikls steidzīgi piebilda.

—    Tad jus abi palieciet šeit, — teica Puaro. — Es pieiešu no otras puses, lai neizjauktu tās pēdas. Tadas lieliskas pēdas, vai ne — tik skaidri saskatāmas. Vīrieša un meitenes pēdas, kas ved uz vietu, kur viņa guļ. Un tad vīrieša pēdas nāk atpakaļ, bet meitenes — ne.

—   Tās droši vien ir slepkavas pēdas, Kolins teica ar aizturētu elpu.

—   Tieši tā, — teica I'uaro. — Slepkavas pēdas. Gara šaura diezgan īpatnējas kurpes pēda. Ļoti interesanti. Man šķiet, viegli identificējama. Jā, šis pēdas būs ļoti svarīgas.

Tajā bridi no mājas iznāca Dezmonds I.i-Vortlijs kopā ar Zāru un pievienojās viņiem.

—     Ko, pie velna, jūs visi te darāt? — viņš diezgan teatrāli apjautajās. — Es jūs redzēju pa savas guļamistabas logu. Kas par lietu? Ak kungs, kas tad tas? Tas… tas izskatās pēc…

—   Tieši tā, — teica Erkils Puaro. — Tas izskatas pēc slepkavības, vai ne tā?

Zārai aizrāvās elpa, un viņa uzmeta zēniem ātru aizdomīgu skatienu.

—   Jūs gribat teikt, ka kāds ir nogalinājis to meiteni — kā viņu tur sauca — Bridžitu? — jautaja Dezmonds. — Kas gan, velns parāvis, varētu vēleties viņu nogalinat? Tas ir neticami!

—   Notiek daudz neticamu lietu, — teica I'uaro. — Sevišķi pirms brokastīm, vai ne? Ta saka viens no jūsu klasiķiem. Sešas neticamas lietas pirms brokastīm. — Un viņš piebilda: — Lūdzu uzgaidiet Šeit, visi.

Uzmanigi apmetis loku, viņš tuvojās Bridžitai un uz bridi noliecās pār viņas ķermeni. Kolins un Maikls abi kratījās aizturētos smieklos. Zāra viņiem pievienojās, murminādama: — Ko jūs abi esat sastrādājuši?

—     Labā vecā Bridžita, — čukstēja Kolins. — Vai viņa nav brīnišķiga? Ne acu nepamirkšķina!

—    Nekad neesmu redzējis nevienu izskatāmies tik mirušu kā Bridžita, — čukstēja Maikls.

Erkils Puaro iztaisnojās.

—     Tas ir Šausmīgi, — viņš teica. Viņa balsī bija dzirdams saviļņojums, kāda tur iepriekš nebija.

Jautrības pārņemti, Maikls un Kolins aizgriezās. Aizžņaugtā balsī Maikls jautāja: — Kas… kas mums jādara?

—   Ir tikai viena lieta, ko var darīt, — teica Puaro. — Jāsūta pēc policijas. Vai kāds no jums zvanīs vai arī jus gribat, lai es to darītu?

—    Es domāju, — teica Kolins, — es domāju… kā tev liekas, Maikl?

—   Jā, — teica Maikls, — man liekts, ka dziesma ir izdziedāta. Viņš paspēra soli uz priekšu. Pirmo reizi viņš likās ne gluži pārliecināts par sevi. — Es ārkārtīgi atvainojos, — viņš teica, — es ceru, ka jUs neņemsit ļauna. Tas… ē… ziniet, tas bija tāds kā Ziemassvētku joks un tamlīdzīgi. Mēs domājam, ka mēs… nu, ta teikt, uzrīkosim priekš jums vienu slepkavību.

—  Jūs uzrīkosiet priekš manis slepkivibu? Tad tas… tad tas…

—   Mēs tikai uztaisījām izrādi, — paskaidroja Kolins, — lai jUs… nu, redziet, justos savā elementā.

—   Aha, — teica Erkils Puaro. — Saprotu. Tas bija aprīļa joks, vai tā? Bet šodien jau nav l.aprilis, šodien ir 26.decembris.

—   Mums laikam to patiešām nevajadzēja darīt, — teica Kolins, — bet… bet… nu jūs taču neņemat to ļaunā, vai ne, mesjē Puaro? Nāc, Bridžita, — viņš sauca, — celies augšā. Tu jau droši vien esi nosalusi līdz nāvei.

Taču ķermenis sniegā nekustējās.

—    Tas ir dīvaini, — teica Erkils I'uaro, — šķiet, ka viņa jūs nedzird. — Viņš dorrūgi paskatījās viņos. — Jūs sakāt, ka tas ir joks? Jūs esat pārliecināti, ka tas ir joks?

—   Nu jā, — Kolins neveikli teica. — Mēs… mēs jau neko ļaunu negribējām.

—   Bet kīpēc tad Bridžitas jaunkundze neceļas augšā?

—   Es nevaru saprast, — teica Kolins.

—    Pietiek, Bridžita, — Zāra nepacietīgi ierunājās. — Izbeidz muļķoties.

—   Mēs tiešām ļoti atvainojamies, mesjē I'uaro, — Kolins bažīgi teica. — Mēs ārkārtīgi atvainojamies.

—   Jums nevajag atvainoties, — Puaro teica dīvainā balsī.

—    Ko jūs ar to gribat teikt? — Kolins cieši viņā lūkojās. Viņš atkal pagriezās. — Bridžita! Bridžita! Kas par lietu? Kāpēc viņa neceļas augšā? Kāpēc viņa turpina gulēt?

Puaro pamāja ar roku Dezmondam. — Jūs, mister Lī-Vortlij. Nāciet šurp.

Dezmonds pienāca.

—   Pataustiet viņas pulsu, — teica Puaro.

—    Dezmonds Lī-Vortlijs noliecās. Viņš pieskārās rokai — tās locītavai.

—   Pulsa nav… — viņš platām acīm skatījās uz Puaro. — Viņas roka ir bez dzīvības. Dievs tēvs, viņa patiešām ir mirusi!

Puaro pamāja. — Jā, viņa ir mirusi, — viņš teica. — Kāds ir pārvērtis komēdiju traģēdijā.

—   Kāds? Kurš?

—   Lūk, pēdas ved turp un atpakaļ. Šīs pēdas stipri atgādina tās, ko jūs nupat atstājāt, mister Lī-Vortlij, nākdams no taciņas uz šejieni.

Dezmonds Lī-Vortlijs apsviedās.

—  Velns parāvis, ko… Jūs apsūdzat mani? MANI? Jūs esat traks! Kāda velna pēc man būtu jānogalina šī meitene?

—   A — kāpēc? Interesanti… Nu, padomāsim…

—   Viņš noliecās un ļoti uzmanīgi atlieca meitenes sastingušos pirkstus.

Dezmonds ievilka elpu. Viņš neticīgi blenza lejup. Mirušās meitenes plaukstā gulēja kaut kas, kas izskatījās pēc liela rubīna.

—   Tā ir tā sasodītā lietiņa no pudiņa! — viņš iesaucās.

—   Jā? — jautāja Puaro. — Jūs esat pārliecināts?

—   Protams.

Ar ātru kustību Dezmonds noliecās un paķēra sarkano akmeni no Bridžitas rokas.

—    To jūs nedrīkstat darīt, — Puaro nosodoši teica. — Neko nedrīkst aiztikt.

—   Es taču neesmu aizticis ķermeni, vai ne? Bet šī lietiņa var… var pazust, un tas ir pierādījums. Vissvarīgākais ir izsaukt uz šejieni policiju, cik ātri vien iespējams. Es tūlīt iešu un piezvanīšu.

Viņš apsviedās un ātri skrēja uz māju. Zāra strauji pienāca pie Puaro.

—   Es nesaprotu, — viņa čukstēja. Viņas seja bija nāves bālumā. — Es nesaprotu. — Viņa paraustīja Puaro aiz rokas. — Ko jūs domājāt ar tām… tām pēdām?

—   Paskatieties pati, jaunkundz.

Pēdas, kas veda uz gulošo ķermeni un atkal atpakaļ, bija tās

pašas, kas tikko iemītas, pavadot I'uaro līdz meitenei un atpakaļ.

—  Jus gribat teikt, ka… tas… bija Dezmonds? Muļķības!

Pēkšņi klusumu pāršķēla mašīnas rūkoņa. Viņi apsviedās. Pietiekoši skaidri bija saredzama mašīna, kas trakā atruma drazas pa piebraucamo ceļu, un Zāra to pazina.

—   Tas ir Dezmonds, — viņa teica. — ta ir Dezmonda mašīna. Viņš… viņš droši vien aizbrauca uz policiju tā vietā, lai zvanītu.

No mājas izskrēja Diāna Midltone un pievienojās viņiem.

—   Kas noticis? — viņa jautāja bez elpas. — Dezmonds tikko kā iedrāzās mājā. Viņš kaut ko pateica par Bridžitas nogalināšanu, tad nograbināja telefonu, bet tas nedarbojās. Viņš nekā nevarēja dzirdēt. Viņš teica, ka laikam vadi pārgriezti. Viņš teica, ka vienīgā iespēja esot ņemt mašīnu un braukt uz policiju. Kadeļ vajadzīga policija? …

Puaro ar roku norādīja uz gulošo ķermeni.

—   Bridžita? — Diana lūkojās viņā platām acīm. — Bet vai… vai tas nav kaut kāds joks? Es kaut ko dzirdēju — vakar vakarā. Man liekas, viņi gribēja jūs izjokot, mesje Puaro?

—    Jā, — teica Puaro, — tāda doma bija — mani izjokot. Bet tagad nāciet visi iekšā mājā. Mēs te nosalsim līdz nāvei, un tik un tā darīt neko nevar, kamēr atgriezīsies misters Lī-Vortlijs ar policiju.

—    Bet paklausieties, — teica Kolins, — mēs nevaram… mēs nevaram atstāt Bridžitu šeit vienu.

—  Paliekot šeit, jus viņai nekādi nevarat palīdzēt, — Puaro maigi teica. — Nac, ta ir skumja, ļoti skumja traģēdija, bet mēs vairs neko nevaram palīdzēt Bridžitas jaunkundzei. Tāpēc iesim iekša un sasildīsimies, un varbūt iedzersim kādu tasi tējas vai kafijas.

Viņi paklausīgi devās tam līdzi iekšā mājā. Peverels jau taisījās sist gongu. Ja ari viņam likās dīvaini, ka lielākā daļa mājinieku atrodas ārā un Puaro staigā apkārt pidžamā un mētelī, viņš to nekādi neizrādīja. Savā vecuma Peverels joprojām bija nevainojams sulainis. Viņš neievēroja neko, kas viņam nebija jāievēro. Viņi iegaja ēdamistabā un apsēdās. Kad katram priekša bija tasīte ar kafiju, I'uaro saka runāt.

—   Man jums jāizstāsta kāda notikuma vēsture, — viņš teica. — Es nevaru jums pastāstīt visus sīkumus, to ne. Tikai pastāstīt galvenos vilcienos. Tas attiecas uz kādu jaunu princi, kas atbraucis uz mūsu valsti. Viņš sev līdzi atveda kādu slavenu dārgakmeni, kas viņam bija jāieliek jaunā ietvarā, lai pēc tam to uzdāvinātu lēdijai, ko viņš gatavojās apprecēt, bet, par nelaimi, pirms tam viņš iepazinās ar kadu ļoti skaistu jaunu dāmu. Šai jaunajai dāmai viņš neko īpaši neinteresēja, toties viņai ļoti interesēja viņa dargakmens — tik ļoti, ka kadu dienu viņa nozuda ar visu vēsturisko relikviju, kas tika mantota no paaudzes paaudzē. Tā ka nabaga jaunais cilvēks, kā redzat, bija galīgās sprukas. Un pats galvenais — viņš nevar pieļaut skandālu. Neiespējami iet uz policiju. Tādēļ viņš griežas pie manis, Erkila I'uaro. "Atgūstiet man," viņš saka, "manu vēsturisko rubinu." Eli bien', šai jaunajai dāmai ir draugs, un šis draugs ir gājis cauri vairākiem šaubīgiem darījumiem.

Viņš ir nodarbojies ar šantāžu un ar dārglietu pārdošanu uz ārzemēm. Vienmer viņš ir bijis ļoti izveicīgs. Jā gan, viņš tiek turēts aizdomās, bet neko nevar pierādīt. Es dabūnu zināt, ka šis ļoti gudrais džentlmenis pavadīs Ziemassvētkus šaja maja. Ir svarīgi, lai skaistā jauna dāma, tiklīdz viņa ir dabujusi dārgakmeni, uz laiku pazustu no redzesloka, tā lai uz viņu nevarētu izdarīt nekādu spiedienu un lai viņai nevarētu uzdot nekādus jautājumus. Tādēļ tiek noorganizēts ta, ka viņa atbrauc uz Kingsleisiju, it ka viņa butu gudrā džentlmeņa māsa…

Zara dziļi ievilka elpu.

—   Ai, ne! Ai, nē, tikai ne šeit! Tikai ne šeit ar mani!

—   Bet ta nu tas ir, — teica Puaro. — Un ar nelielu veiklību es ari kļUstu šeit par Ziemassvētku viesi. Ši jaunā dāma ir it kā tikko iznākusi no slimnīcas. Viņa jau jutas daudz labak, kad atbrauc uz šejieni. Bet tad kļūst zināms, ka ierodos es — ļoti pazīstams detektīvs. Tūlīt viņai uznāk, tā sakot, nobīlis. Viņa noslēpj rubinu pirmaja vietā, kas pagadas, un tad viņai uzreiz uznāk recidīvs un viņa atkal liekas gultā. Viņa negrib, ka es viņu redzu, jo man, protams, ir fotogrāfija, un es viņu pazīšu. Tas ir ļoti garlaicīgi, jā gan, taču viņa neiziet no istabas, un viņas brālis nes viņai augšā paplates.

—   Un rubīns? — jautaja Maikls.

—    Man liekas, — turpināja Puaro, — ka tajā bridi, kad kļuva zināms par manu ierašanos, jaunā dama atradās virtuvē kopa ar visiem pārējiem, smejoties un pļāpājot, un maisot Ziemassvētku pudiņus. Ziemassvētku pudiņi jāliek traukos, un jaunā dāma noslēpj rubinu, iesviežot vienā no traukiem. Ne tajā, ko mums gatavojas pasniegt Ziemassvētku diena. O nē, viņa zina, ka tas ir īpašā veidnē. Viņa ieliek to otrajā, tajā, ko ēdīs Jaungada dienā. Līdz tam viņa jau bus gatava doties projām, un kopā ar viņu, protams, projām dosies ari Ziemassvētku pudiņš. Bet paskatieties, ka iejaucas liktenis. Pašā Ziemassvētku dienas rītā notiek negadījums. Ziemassvētku pudiņš

'Nu labi (fr.) savā izrotātajā veidnē nokrīt uz akmens grīdas, un veidne saplīst gabalos. Kas gan atliek? Labā misis Rosa paņem un iesūta iekšā otru pudiņa

—    Vai dieniņ, — teica Kolins, — vai jūs gribat teikt, ka Ziemassvētku dienā, kad vectēvs ēda savu pudiņu, — viņam mutē tika īsts rubīns?

—Tieši tā, — teica Puaro, — un jūs varat iedomāties, kā jutās misters Dezmonds Lī-Vortlijs, kad viņš to redzēja. Eh bieti, kas notiek tālāk? Rubīns tiek padots no rokas rokā. Es to apskatu un pamanos nemanīti ieslidināt kabatā. Tā nevērīgi, it kā man tas nemaz neinteresētu. Bet vismaz viens cilvēks ievēro, ko es daru. Kad es guļu gultā, 3s cilvēks pārmeklē manu istabu. Viņš pārmeklē mani. Bet rubīnu viņš neatrod. Kāpēc?

—  Tāpēc, — aizturējis elpu, teica Maikls, — ka jūs bijāt to iedevis Bridžitai. Laikam to jūs domājat? Un tāpēc ari… kaut gan es īsti nesaprotu… es gribu teikt… Paklausieties, kas tad īsti notika?

Puaro viņam uzsmaidīja.

—   Tagad iesim uz bibliotēkas istabu un paskatīsimies pa logu, un es jums parādīšu kaut ko, kas varbūt izskaidros šo noslēpumu, — Puaro teica.

Viņš gāja pa priekšu, un pārējie viņam sekoja.

—  Vēlreiz labi apskatiet, — teica Puaro,—darbības vietu.

Viņš rādīja laukā pa logu. Via vienlaicīgi nodsās. Sniegā neviena

nebija — nekādu traģēdijas pēdu, izņemot savandītu sniegu.

—  Mēs taču visu to nenosapņojām? — Kolins vārgi teica. — Es … vai kāds ir aizvācis līķi?

—   Ā, — teica Puaro. — redzat? Izgaistošā līķa noslēpums. — Viņš nolieca galvu un samirkšķināja acis.

—   Ak tu tētīt, — sauca Maikls. — Mesjē Puaro, jūs esat — jūs taču neesat—ei, paklau, šoreiz viņš mūs ir iznesis cauri!

Puaro mirkšķināja vēl stiprāk.

—   Tas ir tiesa, mani bērni, es ari mazliet pajokoju. Redziet, es zināju par jūsu mazo sazvērestību, un tā es noorganizēju savu pretsazvērestību. Ā, voiW Bridžitas jaunkundz. Es ceru, ka jūs nejūtaties sliktāk pēc gulēšanas sniegā? Es nekad sev nepiedotu, ja jūs saķertu une fluxiondepoitrinel .

Bridžita bija tikko ienākusi istabā. Viņai mugurā bija biezi svārki un vilnas džemperis. Viņa smējās.

'Re, kur (fr.) z Plaušu karsonis (fr.)

—   Es aizsūtīju tisane1 uz jūsu istabu, — viņš bargi teica.—Jūs to izdzērāt?

—   Ar vienu malku bija diezgan! — teica Bridžita. — Ar mani viss kārtībā. Vai es labi nospēlēju, mesjē Puaro? Vai dieniņ, man vēl tagad sāp roka no tā žņauga, ko man vajadzēja uzlikt

—   Jūs bijāt lieliska, mans bērns, — teica Puaro. — Lieliska. Bet redziet, pārējiem viss vēl miglā tīts. Vakar vakarā es aizgāju pie

Bridžitas jaunkundzes. Es pastāstīju viņai, ka zinu par jūsu mazo complot2 , un jautāju viņai, vai viņa notēlotu lomu priekš manis. Viņa to izdarīja ļoti saprātīgi. Viņa uztaisīja pēdas ar mistera Lī-Vortlija kurpju pāri.

Zāra asi jautāja: — Bet kāda tam visam jēga, mesjē Puaro? Kāda jēga aizsūtīt Dezmondu projām, lai atved policiju? Viņi būs ļoti dusmīgi, kad tedzēs, ka tā ir tikai mānīšanās.

Puaro viegli papurināja galvu.

—   Bet es pat uz brīdi nepieļauju domu, jaunkundz, ka misters Lī-Vortlijs aizbrauca pēc policijas. Slepkavība ir tāda lieta, kurā misters Lī-Vortlijs negrib būt iejaukts. Viņš galīgi zaudēja pašsavaldīšanos. Viņš redzēja tikai iespēju iegūt rubīnu. Viņš to paķēra, izlikās, ka telefons ir sabojāts, un metās pie mašīnas, it kā lai atvestu policiju. Es domāju, ka tagad jūs viņu labu laiku vairs neredzēsit Es tā saprotu, ka viņam ir īpaši ceļi, pa kuriem izkļūt no Anglijas. Viņairi ir pašam sava lidmašīna, vai ne tā, jaunkundz?

Zāra pamāja. — Jā, — viņa teica. — Mēs taisījāmies… — viņa apklusa.

—   Viņš gribēja, lai jūs tādā vadā aizbēgtu ar viņu, vai ne? Eh bien, tas ir ļoti labs veids, kā slepus dabūt dārgakmani jsāri robežai. Kad jūs aizbēgat ar meiteni un kad par to raksta avīzes, tad nevienam neienāks prātā, ka jūs tai pašā laikā esat pārvedis pāri robežai ari vēsturisku dārgakmeni. O jā — tā būtu bijumi ļoti laba maskēšanās.

—    Es tam neticu, — teica Zāra. — Es neticu nevienam jūsu vārdam!

—   Tad pajautājiet viņa māsai, — teica Puaro, ar galvas mājienu norādīdams pāri viņas plecam. Zāra strauji pagrieza galvu.

Durvīs stāvēja platīnblonda sieviete. Viņai mugurā bija kažoks, un viņa drūmi skatījās. Bija skaidri redzams, ka viņa ir neganti pārskaitusies.

'Zāļu novārījums (fr.) 'Sazvērestība (fr.)

—  Masai, ka tu viņu jupis! — viņa tcica ar nejauku smiekliņu. — Tas cūka man nav nekāds brālis! Ak tad viņš ir aizlaidies un atstajis mani, lai es te viena izstrebju to putru? Tā visa bija viņa ideja! Viņš mani ievilka! Ta būšot tīra spēlīte! Neviens nekad netiesāšoties, jo baidīšoties no skandala. Es vienmer varot piedraudēt pateikt, ka Ali pats man iedevis savu vēsturisko dārgakmeni. Mums ar Dezu Parīzē vajadzēja paņemt katram savu daļu — un tagad tas cūka noveļ visu uz mani! Es varētu viņu nosist! — Pēkšņi viņa mainīja tematu. — Jo ātrāk es izkļfišu no šejienes… Vai kads var izsaukt taksi?

—  Jaunkundz, pie parādes durvīm jūs gaida mašīna, lai aizvestu uz staciju, — teica Puaro.

—  Jums vienmēr viss ir jau iepriekš izdomāts, vai ne?

—   lielākoties ja, — apmierināti noteica I'uaro.

Bet Puaro tik viegli vis vaļā netika. Kad viņš atgriezās ēdamistabā, pēc tam kad bija iesēdinājis viltus mis Lī-Vortliju mašīna, Kolins viņu gaidīja.

Viņa zēniska piere bija saraukta.

—  Bet paklausieties, mesjē I'uaro. Kā tad ar rubīnu? Vai jus gribat teikt, ka ļāvāt viņam aizbēgt ar to?

Puaro seja sadrūma. Viņš virpinaja ūsas. Šķita, ka-viņš jūtas neērti. <

—  Es to vēl dabūšu atpakaļ, — viņš klusi teica. — Ir vēl citi ceļi. Es vēl…

—   Nē, nu padomā tikai! — teica Maikls. — Ļaut tam cūkām aizlaisties ar visu rubinu!

Bridžita bija atjautīgāka.

—   Viņš mūs atkal nes cauri, — viņa iesaucās. — Vai ne, mesjē I'uaro?

—  Nu, vēl vienu burvju māksliniekā triku, jaunkundz?

Pataustiet manā kreisajā kabatā.

Bridžita iebāza roku. Viņa to atkal izvilka ar triumfa saucienu un turēja gaisā lielu rubinu, kas mirdzēja sarkanā krāšņumā.

—   Saproti, — Puaro paskaidroja, — tas, kurš bija iespiests tavā rokā, bija stikla kopija. Es to atvedu no Londonas, ja nu gadījumā būtu iespejams uztaisit aizvietotāju. Tu saproti? Mēs negribam skandālu. Mesjē Dezmonds mēģinās tikt vaļa no ta rubina Parīzē vai Beļģijā, vai kur nu viņam ir kontakti, un tad atklāsies, ka akmens nav īsts! Kas varētu būt vēl lieliskāk? Viss beidzas laimīgi. Skandāls ir pagājis secen, mans princis dabū atpakaļ savu rubīnu, viņš atgriežas savā zemē un sāk prātīgu un, cerams, laimīgu laulības dzīvi. Viss beidzas labi.

—    Izņemot mani, — nomurmināja 7āra. Viņa runaja tik klusa balsi, ka neviens, izņemot I'uaro, viņu nedzirdēja. Viņš viegli pakratīja galvu.

—  Jūs kļūdāties, Zāras jaunkundz, ta teikdama. Jūs esat ieguvusi pieredzi. Jebkura pieredze ir vertiga. Es paredzu, ka nākotne jus sagaida laime.

—  Tā jūs sakāt, — teica Zara.

—    Bet paklau, mesjē I'uaro, — Kolins sarauca pieri. — Ka jus zinājāt par izrādi, ko mēs taisījāmies jums nospēlēt?

—   Tas ir mans darbs — visu zināt, — teica Erkils I'uaro. Viņš virpināja ūsas.

—  Jā, bet es neredzu, kā jūs to dabūjāt gatavu. Vai kads nodeva… vai kāds atnaca un jums pateica?

—  Nē, nē, to gan ne.

—   Bet kā tad? Pastāstiet mums, kā.

—   Nē nē, — I'uaro protestēja. — nē. Ja es jums pateikšu, kā es to uzzināju, jums tas liksies pārāk vienkārši. Tas ir tāpat, kad burvju mākslinieks parada, ka viņš taisa savus trikus.

—   Pasakiet mums, mesje Puaro! Nu pasakiet! Lūdzu, ludzu!

—  Jūs tiešām gribat, lai es jums atklaju šo pēdējo noslēpumu?

—  Jā, ludzu! Pastāstiet.

—  Nē, es baidos, ka nevaru. Jūs būsit vīlušies.

—  Nu ko jus, mesjē I'uaro, pastāstiet. Kā jūs zinājāt?

—   Nu redziet, pēc tējas es sēdēju bibliotēkas istaba uz krēsla pie loga un atpūtos. Es biju iemidzis, un, kad es pamodos, jūs tieši pie loga apspriedāt savus plānus, un loga augšdaļa bija vaļa.

—   Un tas ir viss? — Kolins sarūgtināts iesaucās. — Cik vienkārši!

—   Vai ne? — Erkils Puaro smaidīdams attrauca. — Nu redzat. Jūs esat vīlušies.

—   Ak nu, — teica Maikls, — lai nu kā, mēs vismaz tagad zinām visu.

—  Tiešām? — Erkils Puaro pie sevis nomurmināja. — Es nezinu. Es, kura darbs ir visu zināt.

Viņš izgāja halle, grozīdams galvu. Vai divdesmito reizi viņš izņēma no kabatas netiru papīra gabaliņu. "NEEDIET NEKO NO PLŪMJU PUDIŅA. KĀDS JŪSU LABVĒLIS."

Erkils I'uaro domīgi pakratīja galvu. Viņš, kurš varēja izskaidrot visu, nevarēja izskaidrot šo te! Pazemojoši. Kas to bija uzrakstījis? Kāpēc tas bija uzrakstīts? Kamēr viņš to neuzzinās, viņam nebūs miera. Pēkšņi viņš pamodās no saviem sapņiem, uztvēris ipatnēju elsošanu. Viņš strauji palūkojās uz leju. Uz grīdas ar liekšķeri un suku rosījās būtne puķainā virsvalkā pakulu matiem. Viņa lielām apaļām acīm blenza uz papīriti I'uaro rokā.

—  O ser, — teica Šī parādība. — O ser. Lūdzu, ser.

—   Un kas jūs būtu, mon enfant" — labsirdīgi jautāja mesjē I'uaro.

—    Annija Beitsa, ser, lūdzu ser. Es nāku šurp palīdzēt misis Rosai. Es negribēju, ser, es negribēju… darīt neko tādu, ko man nevajadzētu darit. Es patiešām gribēju labu, ser. Tas ir, jums labu.

Pār Puaro nāca apskaidrība. Viņš pastiepa uz priekšu netīro papīra gabaliņu.

—  Jūs to rakstījāt, Annija?

—   Es neko ļaunu negribēju, ser. Tiešām negribēju.

—  Nu, protams, Annij, ka tu negribēji. — Viņš tai uzsmaidīja. — Bet pastāsti man par to. Kāpēc tu to uzrakstīji?

—    Nu, tie bija šie abi, ser. Misters Lī-Vortlijs un viņa māsa. Ne nu ši bija māsa nekā, tas ir skaidrs. Neviens no mums tā nedomāja. Un viņa ne drusciņas nebija slima. To mēs yisi varējām pateikt. Mēs domājām… mēs visi domājām… ka notiek kaut kas dīvains. Es jums teikšu visu kā bija, ser. Es aiznesu viņai uz vannas istabu tīrus dvieļus, un es paklausījos pie durvīm. Viņš bija viņas istaba, un viņi abi runājās. Es dzirdēju, ko viņi teica, skaidrāk par skaidru. "Šis detektīvs," viņš teica. "Šis zēns I'uaro, kas brauc uz šejieni. Mums kaut kas ir jāizdomā. Mums viņš jādabū nost no ceļa, cik vien atri iespējams." Un tad viņš viņai saka riebīga, draudīgā balsī, pavisam klašu: "Kur tu to liki?" Un viņa tam atbild: "Pudiņā." O ser, mana sirds tā salēcās, ka, es domāju, tā pārstās pukstēt. Es domāju, ka viņi grib jūs noindēt ar Ziemassvētku pudiņu. Es patiešām nezināju, ko darit! Misis Rosa jau uz tādiem kā es neklausās. Tad man radās doma, ka es uzrakstu jums brīdinājumu. Tā es ar izdarīju un uzliku uz jūsu spilvena, kur jus to varētu atrast, kad iesiet gulēt. — Annija apklusa bez elpas.

I'uaro dažas minūtes nopietni uz viņu skahjas.

—   Man šķiet, jūs skatāties pārāk daudz sensacionālu filmu, Annij, — viņš beidzot teica, — vai varbūt tā ir televīzija, kas jūs iespaido? Bet galvenais ir, ka jums ir laba sirds un drusku atjautības. Kad es atgriezīšos I x>ndonā, es jums atsūtīšu dāvanu.

—  O, paldies, ser. Ļoti pateicos, ser.

—   Kādu dāvanu jūs, Annij, gribētu?

—     Vienalga, ko es gribētu? Es varētu dabūt vienalga, ko es gribētu?

'Mans bērns (fr.)

—   Saprāta robežās, — Erkils Puaro piesardzīgi teica, — jā.

—    O, ser, vai es varētu dabūt kosmētikas piederumu somiņu? īstu, feinu, modīgu kosmētikas piederumu somiņu, tādu kā mistera li-Vortlija māsai, kura ar nemaz nebija viņa māsa?

—  Jā, — Puaro teica, — jā, es domāju, ka to varēs.

—   Interesanti, — viņš pie sevis sprieda. — Nesen es biju muzejā un skatījos senlietas no Babilonijas vai citas tamlīdzīgas vietas — tūkstošiem gadu vecas, un starp tām bija ari kosmētikas piederumu somiņas. Sievietes sirds nemainās.

—   Piedodiet, ser? — jautāja Annija.

—    Nē, nekas, — teica Puaro. — Es skaļi domāju. Jūs dabūsit savu somiņu, bērns.

—   Vai, paldies jums, ser. Milzīgs paldies jums, ser.

Annija ekstāzē devās projām. Puaro apmierināti nolūkojās viņai pakaļ.

—   Aha, — viņš pie sevis noteica. — Un tagad — es eju. Te man vairs nav ko darit.

Piepeši viņam ap pleciem apvijās rokas.

—   Ja jūs pastāvētu tieši zem āmuļa… — teica Bridžita.

Erkilam Puaro viss bija paticis. Viņam ļoti viss bija paticis. Viņš sev teica, ka ir pavadījis ļoti jaukus Ziemassvētkus.

SPĀŅU LĀDES NOSLĒPUMS

Kā parasti, precīzs kā pulkstenis, Krkils Puaro iegāja nelielajā istabā, kur mis Lemona, viņa prasmīgā sekretāre, jau gaidīja, lai saņemtu norādījumus kārtējai darba dienai. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka mis Lemona sastāv tikai no taisnstūriem, — šadi apmierinādama Puaro prasību pec simetrijas.

Tā jau nu nebija, ka attiecībā uz sievietēm Erkils Puaro butu ģeometriskas precizitātes pielūdzējs. Gluži otrādi, šai ziņā viņš bija vecmodīgs. Viņš pēc kontinenta modes bija labvēlīgi noskaņots pret apaļumiem, varētu teikt, aicinošiem apaļumiem. Viņam patika, ja sieviete bija sieviete. Viņam patika sulīgas, izteiksmīgas, eksotiskas sievietes. Keiz viņš bija pazinis krievu kņazieni… bet tas bija sen. Sen pagājušo gadu aušība.

Taču uz mis Lemonu viņš nekad nebija skatījies kā uz sievieti. Viņa bija cilvēkveidīga mašīna — precīzs instruments. Viņas meistarība bija apbrīnojama. Viņai bija 48 gadi, un absolūti nekādās iztēles.

—   labrīt, mis Lemona.

—   labrīt, mesjē Puaro.

I'uaro apsēdās, un mis Lemona nolika viņam priekšā rita pastu, kas bija kārtīgi sarindots pēc kategorijām. Viņa atkal apsēdās, turēdama gatavībā piezīmju bloknotu un zīmuli.

Bet sanāca tā, ka šorīt ierastais ritms nedaudz izjuka. Puaro bija paņēmis līdzi rita avīzi un ieinteresēti ar acīm pārskrēja virsrakstiem. Tie bija lieli un trekni. SPĀŅU LĀDES NOSLĒPUMS. JAUNĀKĀS ZINAS.

—   Es ceru, ka jūs esat izlasījusi rita avīzes, mis Lemona?

—  Jā, mesjē Puaro. Ziņas no Ženēvas nav īpaši labas.

Ar plašu žestu Puaro atbīdīja malā ziņas no Ženevas.

—   Spāņu lāde, — viņš domīgi teica. — Vai jūs varat man pateikt, mis Lemona, kas tieši ir spāņu lāde?

—   Man šķiet, mesjē Puaro, tā ir lāde, kas nākusi no Spānijas.

—   Tā jau varētu domāt. Tātad jūs tā īsti nezināt?

—    Man liekis, tās parasti ir no karalienes Elizabetes laikiem. Liekas, rotātas ar misiņa kalumiem. Ja tās labi uztur un spodrina, tad tās izskitās ļoti glītas. Mana māsa vienu tadu nopirka izpārdošanā. Viņa tur glabā veļu. Izskatās ļoti glīti.

—   Esmu pārliecināts, ka ikvienas jusu māsas majas mēbeles ir labā stāvokli, — Puaro teica, galanti palocīdamies.

Mis Lemona atbildēja bēdīga balsi, ka kalpotāji mūsdienas acīmredzot nezinot, ko nozīmē taukainu elkoņu nospiedumi. I'uaro izskatījās nedaudz samulsis, taču nolēma neiedziļināties noslēpumainās frāzes "taukaini elkoņi" būtība.

Viņš atkal ieskabjas avizē, pievērsdamies uzvārdiem: majors Ričs, misters un misis Kleitoni, komandieris Maklarens, misters un misis Spensi. Viņam Šie uzvārdi neko neizteica; taču tie visi piedereja cilvēkiem — cilvēkiem, kas ienīda, mīlēja, baidijas. Ta bija drama, kura viņam nebūs nekādas lomas. Un viņam ta būtu to gribējies! Viesības ar sešiem cilvēkiem — istaba, kurā pie sienas stāvēja spāņu lāde, seši cilvēki, un pieci no viņiem sarunājās, mielojās pie bufetes galda, lika plates uz gramofona, dejoja, bet sestais gulēja miris spāņu lādē…

O, domāja Puaro. Ka manam dargajam draugam lleistingsam tas butu paticis! Kādos romantiskos izteles lidojumos viņš butu devies! Kadas muļķības viņš butu sarunajis! (.), ce cher Hastings,' šai bridi, šodien,man viņa tā pietrūkst… Tai vietā…

Viņš nopūtās un palūkojās uz mis Lemonu. Mis Lemona, sapratusi, ka Puaro nav noskaņots diktēt vēstulēs, bija noņēmusi rakstāmmašīnas pārsegu un gaidīja, kad varēs ķerties pie nepabeigtā darba. Nekas nespēja viņu interesēt mazak kā draudīgas spāņu lādes ar līķiem tajas.

Puaro nopūtās un lūkojās uz fotogrāfiju avīzē. Reprodukcijas avīzēs nekad nebija labas, un ši jau nu noteikti izskatijas izpludusi — taču kas par seju! Misis Kleitone— nogalinātā vīrieša sieva…

Impulsīvi viņš piebīdīja avīzi tuvāk mis Lemonai.

—   Paskatieties, — viņš teica. — Paskatieties uz šo seju.

Mis Lemona paklausīgi paskatijas, neizrādot nekādas emocijas.

—   Ko jus par viņu domājat, mis Lemona? Tā ir misis Kleitone.

Mis Lemona paņēma avīzi, nevērīgi uzmeta acis attēlam un

atzīmēja: — Viņa nedaudz atgādina bankas pārvaldnieka sievu, kad mēs dzīvojām Kroidon-Hitā.

—   Interesanti, — sacīja Puaro. — Esiet tik laipna, pastastiet man par jusu bankas pārvaldnieka sievu.

—   Nu, tas gan nav visai patīkams stāsts, mesje I'uaro.

—   Man jau likās, ka ta tas varētu būt. Turpiniet vien.

—    Toreiz daudz runāja — par misis Adamsu un kādu jaunu mākslinieku. Tad misters Adamss nošāvās. Taču misis Adamsa negribēja precēties ar to otru, un viņš iedzēra indi — bet viņi to kaut kā izglāba; beigās misis Adamsa apprecējās ar jaunu advokātu. Man šķiet, pēc tam tur bija vēl kaut kādas nepatikšanas, bet tad jau mēs bijām aizbraukuši no Kroidon-Hītas, un tā es neko daudz par to vairs neuzzināju.

Puaro bēdigi pamāja.

—   Viņa bija skaista?

—    Par skaistuli viņu īsti saukt nevarēja… Taču viņai piemita kaut kas tāds…

—    Gluži pareizi. Kas tas ir, kas viņām visām piemīt — šīs pasaules sirēnām? Trojas Helēnām, Kleopatrām…

Mis Lemona ar strauju kustību ielika rakstāmmašīnā papīra lapu.

—    Patiešām, mesjē Puaro, es nekad neesmu par to domājusi. Tas viss man šķiet ļoti muļķīgi. Būtu daudz labāk, ja cilvēki nodarbotos ar saviem pienākumiem un nedomātu par tādām lietām.

Šādi atbrīvojusies no cilvēcīgām vājībām un kaislībām, mis Lemona turēja pirkstus gatavībā virs rakstāmmašīnas taustiņiem, nepacietīgi gaidīdama, kad viņai būs ļauts sākt darbu.

—   Tie ir jūsu uzskati, — teica Puaro. — Un šobrīd jūs vēlaties, lai jums ļauj darboties ar saviem pienākumiem. Bet jūsu pienākums, mis lemona, ir ne tikai pierakstīt manas vēstules, sakārtot manus papīrus, atbildēt uz telefona zvaniem, pārrakstīt uz rakstāmmašīnas manas vēstules,… To visu jūs darāt lieliski. Taču es nodarbojos ne tikai ar dokumentiem, bet ari ar cilvēkiem. Un arī šai jomā man ir vajadzīga jūsu palīdzība.

—   Protams, mesjē Puaro, — mis Lemona iecietīgi teica. — Ko jūs gribat, lai es izdaru?

—   Šī lieta mani interesē. Es būtu priecīgs, ja jūs izstudētu visu informāciju par to šārita avīzēs un ari jebkādu papildus informāciju vakara avīzēs… Sagatavojiet man faktu pārskatu.

—   Labi, mesjē Puaro.

Puaro, skumji smaidīdams, devās uz viesistabu.

—   Tā patiešām ir likteņa ironija, — viņš sev teica, — ka pēc mana dārgā drauga Heistingsa man ir šāda mis Lemona. Vai var iedomāties vēl lielāku kontrastu? Ce dier Hastings — kā viņš būtu priecājies. Kā viņš būtu staigājis šurpu turpu, runādams par to, iztēlodamies visromantiskākās lietas ap katru notikumu, ticot katram vārdam, ko avīzes par to raksta, kā Bībeles patiesībai. Bet mana nabaga mis Lemona — viņai nesagādās nekādu prieku tas, ko es lūdzu izdarīt!

Pēc laiciņa pie viņa ienāca mis Lemona ar loksni mašīnrakstā.

—   Es savācu informāciju, ko jums vajadzēja, mesjē I'uaro. Taču baidos, ka uz to nevar pajauties. Avīžu reportāžas ir stipri atšķirīgas. Diez vai var garantēt, ka vairāk par 60% no dotajiem faktiem precīzi atbilst patiesībai.

—   Tas var būt konservatīvs spriedums, — nomurmināja Puaro. — Paldies, mis Lemona, par jūsu pūlēm.

Fakti bija sensacionāli, bet pietiekoši daiļrunīgi. Majors Čārlzs Ričs, labi situēts vecpuisis, savā dzīvokli bija rīkojis viesibas dažiem saviem draugiem. Šie draugi bija misters un misis Kleitoni, misters un misis Spensi un komandieris Maklarens. Komandieris Maklarens bija ļoti sen pazīstams kā ar Riču, tā ar Kleitoniem, bet misters un misis Spensi, jauns paris, bija nesen iegUti paziņas. Arnolds Kleitons strādāja Finansu ministrija. Džeremijs Spenss bija jauns valsts ierēdnis. Majoram Ričam bija 48 gadi, Arnoldam Kleitonam — 55, komandierim Maklarenam — 46, Džeremijam Spensam — 37. Par misis Kleitoni bija teikts, ka viņa ir "dažus gadus jaunāka par savu vīru". Viens no viņiem nevarēja ierasties uz viesībām: pēdēja bridi misteru Kleitonu izsauca uz Skotiju steidzamās darīšanās, un viņam bija paredzēts aizbraukt no Kingskrosas ar vilcienu, kas attiet 20.15.

Viesības noritēja kā jau parasti. Šķita, ka visiem ir jautri. Nebija nekādu pārmērību, nedz ari piedzērušo. Tās beidzās ap 23.45. Visi četri viesi devās projām kopā un paņēma taksi. Pirmo izlaida komandieri Maklarenu pie viņa kluba, tad Spensi aizveda Margaritu Kleitoni līdz Kardiganu Dārziem tūlīt aiz Slouna ielas, un visbeidzot paši devās uz savu māju Čelsijā.

Šausmigo atklājumu nākamajā rītā izdarīja majora Riča sulainis Viljams Berdžess. Viņš nedzīvoja Riča majā. Viņš ieradās agri no rīta, lai uzkoptu viesistabu, iekams saukt majoru Riču uz rita tēju. Tas bija uzkopšanas laikā, kad Berdžess izbijies ieraudzīja lielu traipu, kas vidēja uz gaišā paklāja, uz kura stāvēja spāņu lāde. Šķita, ka tas ir iesUcies paklājā no lādes, un sulainis nekavējoties pacēla vāku un ieskatījās lādē. Viņš tur šausmās ieraudzīja mistera Kleitona līķi ar caurdurtu rīkli.

Paklausīdams pirmajam impulsam, Berdžess izdrāzies uz ielas un atsaucis tuvāko policistu.

Tādi bija kailie fakti, kas attiecās uz šo lietu. Bet bija vēl citas detaļas. Policija to tUdaļ bija paziņojusi misis Kleitonei, kas esot bijusi "pilnīgi satriekta". Viņa pēdējo reizi redzējusi vīru mazliet pāri sešiem iepriekšējā vakarā. Viņš esot atnācis mājās ļoti saniknots par to, ka izsaukts uz Skotiju steidzamās darīšanās sakarā ar kādu savu īpašumu. Viņš mudinājis sievu, lai ejot uz viesībām bez viņa. Pēc tam viņš iegriezies savā un komandiera Maklarena klubā, nedaudz iedzēris ar draugu un paskaidrojis situāciju. Tad, palūkojies pulkstenī, teicis, ka viņam pa ceļam uz Kingskrosu ir tieši tik daudz laika, lai iegrieztos pie majora Riča un paskaidrotu, kas par lietu. Viņš jau esot mēģinājis tam zvanīt, bet līnija, šķiet bijusi bojāta.

Pēc Viljama Berdžesa vārdiem, misters Kleitons ieradies majora Riča dzīvoklī ap 19.55. Majora nav bijis mājās, tādēļ Berdžess ierosinājis, lai misters Kleitons nākot iekšā un uzgaidot. Kleitons atbildējis, ka viņam neesot laika, bet ienākšot un uzrakstīšot zīmīti. Viņš paskaidrojis, ka steidzoties uz vilcienu Kingskrosā. Sulainis ievedis viņu viesistabā, bet pats atgriezies virtuvē, kur bijis aizņemts ar kanapē maizīšu gatavošanu vakara viesībām. Sulainis neesot dzirdējis atgriežamies saimnieku, taču pēc apmēram 10 minūtēm majors Ričs ielūkojies virtuvē un licis Berdžesam aizskriet un sadabūt turku cigaretes, ko misis Spensa vislabprātāk smēķējot. Sulainis tās dabūjis un ienesis saimniekam viesistabā. Mistera Kleitona tur neesot bijis, bet sulainis, protams, bijis pārliecināts, ka viņš jau aizgājis uz vilcienu.

Majora Riča stāstījums bija īss un vienkāršs. Kad viņš pārnācis, mistera Kleitona dzīvoklī nav bijis, un viņam neesot ne jausmas, ka tas te bijis. Nekāda zīmīte viņam neesot bijusi atstāta, un viņš uzzinājis par mistera Kleitona ceļojumu uz Skotiju tikai tad, kad ieradusies misis Kleitone un pārējie.

Vakara avīzēs bija divas papildu ziņas. Misis Kleitone, "satriekta no šoka", atstājusi dzīvokli Kardigana Dārzos un, domājams, uzturoties pie draugiem.

Otrs jaunums bija pēdējo ziņu nodaļā. Majors Čārlzs Ričs apsūdzēts Arnolda Kleitona slepkavībā un arestēts.

—    Nu tā, — teica Puaro, paskatīdamies uz mis Lemonu. — Majora Riča arests jau bija sagaidāms. Bet kāda izcila lieta. Kāda ārkārtīgi izcila lieta! Vai jums tā neliekas?

—   Es domāju, ka tā jau mēdz notikt, mesjē Puaro, — sacīja mis Lemona bez kādas intereses.

—  O, protams! Tā notiek katru dienu. Vai gandriz katru dienu. Bet parasti viss ir gluži saprotams — lai ari bēdīgs.

—  Tā, protams, ir ļoti nepatīkama lieta.

—   Būt nodurtam un nobāztam spāņu lādē noteikti ir nepatīkami upurim — ārkārtīgi nepatīkami. Bet, kad es saku, ka šī ir izcila lieta, es domāju par majora Riča izcilo uzvedību.

Mis Lemona sacīja ar nelielu riebumu: — Šķiet, ir doma, ka majors Ričs un misis Kleitone bijuši ļoti tuvi draugi… Tie bija tikai mājieni, nevis pierādīti fakti, tādēļ es to neminēju.

—    Ļoti pareizi no jūsu puses. Taču tas ir secinājums, kas pats duras acīs. Vai tas ir viss, kas jums sakāms?

Mis Lemonas seja bija bez izteiksmes. Puaro nopūtās, viņam pietrūka viņa drauga Heistingsa bagātās iztēles. Apspriesties ar mis Lemonu bija tas pats, kas kāpt pret kalnu.

—   Iedomājieties uz bridi šo majoru Riču. Viņš ir iemīlējies misis Kleitonē — pieņemsim… Viņš grib tikt vaļā no viņas vīra — to mēs ari varam pieņemt, kaut gan, ja ari misis Kleitone ir viņā iemīlējusies un ja viņiem ir romāns, kur tad ir tā nepieciešamība? Varbūt, ka misters Kleitons negrib dot sievai šķiršanos? Bet ne jau par to es runāju. Majors Ričs ir atvaļināts armijas cilvēks, un dažreiz saka, ka armijas cilvēki neesot īsti saprātīgi. Bet, tout de meme[3], šis majors Ričš — vai viņ$ 'r / vai viņš varētu būt galīgs plānprātiņš?

Mis Lemona neatbildēja. Viņa to uzskatīja par tīri retorisku jautājumu.

—  Nu? — jautāja Puaro. — Ko jūs par to visu domājat?

—  Ko es domāju? — viņa pārsteigti skatījās.

—  Mais ou ? — jūs!

Mis Lemona sasprindzināja savu prātu uzspiestajai piepūlei. Viņa nenodevās nekādai prātuļošanai, ja vien to no viņas neprasīja. Tajos brīvajos brīžos, kas viņai bija, viņas prāts bija aizņemts ar visperfektākās kartotēku sistēmas izveidi. Tā bija viņas vienīgā garīgā atpūta.

—  Nu… — viņa iesāka un apklusa.

—   Pasakiet man, kas tieši notika — pēc jūsu domām, kas notika tajā vakarā? Misters Kleitons atrodas viesistabā un raksta zīmīti, pārnāk majors Ričs — un kas notiek tad?

—    Viņš ierauga misteru Kleitonu. Viņi… es domāju, ka viņi sastrīdas. Majors Ričs viņam iedur. Tad, redzēdams, ko viņš ir izdarījis, majors ieliek līķi lādē. Galu galā, man šķiet, viesiem jau vajadzēja parādīties kuru katru bridi.

—  Ja, ja. Ierodas viesi. Līķis ir lādē. Vakars paiet. Viesi aiziet. Un tad… •

—  Nu, tad, man šķiet, majors Ričs iet gulēt un… Ai!

—   Aha! — teica Puaro. — Tagad jUs redzat. Jūs esat nogalinājis cilvēku. Esat noslēpis to lādē. Un tad — jus mierīgi ejat gulēt, nemaz neuztraukdamies par to, ka jūsu sulainis nākošajā rītā atklās šo noziegumu. ,

—   Man šķiet, ir iespējams, ka sulainis nekad nebūtu ielūkojies lādē?

—   Ar milzīgu asiņu peļķi uz paklāja zem tās?

—  Varbūt majors Ričs neapjēdza, ka tur bija asiņu peļķe?

—  Vai nebija mazliet pavirši no viņa puses nepaskatīties?

—  Droši vien viņš bija izsists no sliedem.

I'uaro izmisumā pacēla abas rokas.

Mis Lemona izmantoja izdevību, lai izsteigtos no istabas.

II

Taisnību sakot, spāņu lādes noslēpums nebija Puaro darīšana. Viņš šaja brīdī bija aizņemts ar delikātu uzdevumu kādā no lielajām naftas kompānijām, kur viens no vadītājiem, iespējams, bija iejaukts kādā apšaubāmā darījumā. Uzdevums bija slepens, svarīgs un sevišķi izdevīgs. Tas bija pietiekoši sarežģīts, lai piesaistītu I'uaro uzmanību, un ar to lielo priekšrocību, ka prasīja ļoti maz fiziskas aktivitātes. Darījums bija smalks un bez asins izliešanas. Noziegums augstākajos līmeņos.

Spāņu lādes noslēpums bija dramatisks un emocionāls; par šim divām īpašībām Puaro bieži bija teicis Heistingsam, ka tās iespējams stipri pārvērtēt, — un to ari pēdējais bieži darīja. Šai ziņā viņš bija izrādījis bardzību pret ce cher Hastings, un te nu viņš bija, uzvezdamies gandrīz tāpat, kā to būtu danjis viņa draugs, apmāts no skaistām sievietēm, noziegumiem ar kaislībām, greizsirdību, naidu un visiem pārējiem romantiskajiem slepkavību cēloņiem! Viņš gribēja to visu zināt. Viņš gribēja zināt, kāds bija majors Ričs un kāds bija viņa sulainis Berdžess, un kāda bija Margarita Kleitone (lai gan to, šķiet, viņi jau zināja), un kāds bijis nelaiķis Arnolds Kleitons (tādēļ ka viņš uzskatīja upura raksturu par vissvarīgāko lietu jebkura slepkavības gadījumā), un pat to, kāds bija komandieris Maklarens — uzticamais draugs, un misters un misis Spensi — nesen iegūtie paziņas.

Taču viņš neredzēja iespēju, kā tieši viņš varētu apmierināt savu ziņkāri.

Viņš vēlreiz visu pardomāja pecpusdienā.

Kādēļ šī lieta viņu tā interesēja? Apdomājis, viņš nolēma, ka tas ir tādēļ, ka — ja spriež pēc izklāstītajiem faktiem, — visa šī lieta izskatījās vairāk vai mazāk neiespējama! Te oda pēc Liklida.

Izejot no tā, ko varēja pieņemt, starp diviem vīriešiem bija noticis strīds. Iemesls, iespējams, bijusi sieviete. Viens vīrietis dusmu karstumā nogalinājis otru. Jā, tā mēdza notikt — kaut gan butu vairāk saprotams, ja vīrs būtu nogalinājis mīļāko. Tomēr — mīļākais bija nogalinājis vīru, nodūris viņu ar dunci(?), samērā neticamu ieroci. Kaut kur noteikti jābūt izskaidrojumam, kāpēc par ieroci izvelēts tieši duncis. Lai nu kā, jāpieņem duncis (dažas avīzes sauca to par duncīti!). Tas bija pie rokas un tika izmantots. Līķis tika noslēpts lādē. Tas atbilda veselajam saprātam un bija neizbēgami. Noziegums nebija iepriekš izplānots un, tā kā kuru katru bridi varēja atgriezties sulainis un drīz atnakt visi četri viesi, tā šķita vienīgā reālā iespēja.

Viesības beidzas, viesi izklīst, sulainis aizgājis un — majors Ričs dodas gulēt!

Lai saprastu, kā tas varēja notikt, ir jāredz majors Ričs un jānoskaidro, kas tas par vīrieti, kas ta var rīkoties.

Vai varētu būt tā, ka šausmu pārņemts par nodarīto un izmocīts pēc sasprindzinājuma, visu vakaru cenšoties izturēties ka parasti, viņš būtu iedzēris kādas miega zāles vai nomierinošu līdzekli un tas viņu iegremdējis tik dziļā miegā, ka viņš pamodies daudz vēlāk nekā citkārt? Iespējams. Vai arī tas bija gadījums, kad, saskaņā ar psihologu teoriju, majora Riča zemapziņas vainas izjuta lika viņam vēlēties, lai noziegums tiktu atklāts? Lai to saprastu, bija jāredz majors Ričs. Viss atgriezās…

Iezvanījās telefons. I'uaro ļāva tam kādu bridi zvanīt, pirms apjauta, ka mis Lemona, pēc tam kad ienesa viņam parakstīt vēstules, bija aizgājusi mājās un ka ari Džordžs. iespējams, kaut kur izgājis.

Viņš pacēla kausuli.

—   Mesjē Puaro?

—   Klausos!

—    Vai, cik jauki. — Puaro pavīpsnaja par patīkamās balss īpašnieces dedzīgumu. — Te Abija Četertone.

—   A, lēdija Četertone. Kā es varu jums pakalpot?

—   Atnākot tūlīt, cik vien atri iespējams, uz vienkārši briesmīgu kokteiļu vakaru, ko es te patlaban rīkoju. Ne jau deļ tā kokteiļu vakara — īstenībā dēļ kaut kā gluži cita. Man jus esat vajadzīgs. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Lūdzu, lūdzu, lūdzu neatsakiet man! Nesakiet, ka jūs nevarēsit tikt ar to galā.

Puaro nemaz netaisījās neko tādu teikt. Lords Četertons, kaut ari bija karalistes pērs un reizēm teica kadu garlaicīgu runu Lordu Palātā, nekādu īpašu interesi neizraisīja. Bet lēdija Četertone bija viens no spožākajiem dārgakmeņiem tajā, ko I'uaro sauca par leliaut monde Viss, ko viņa darīja vai teica, bija jaunums. Viņai piemita gudnba, skaistums, oriģinalitāte un tik daudz enerģijas, ka tā varētu uzšaut raķeti uz mēness.

Viņa atkārtoja: — Jus man esat vajadzīgs. Ieskrullējiet mazdrusciņ jusu brīnišķīgās ūsas un nācietl

Gluži tik ātri tas negāja. Puaro vispirms pedantiski saģērbās. Tad tika saskrullētas ūsas, un viņš devās ceļā.

Lēdijas Četertones burvīgās mājas durvis Čeritona ielā bija vaļa, un no iekšpuses skanēja tāds troksnis, it kā zooloģiskā dārza iemītnieki būtu sacēluši dumpi. Lēdija Četertone, kas pašlaik izklaidēja divus sūtņus, starptautisku regbija spēlētāju un amerikaņu sludinātāju, veikli no viņiem atbrivojāsun pienāca pie Puaro.

—  Mesje I'uaro, cik brīnišķīgi, ka jūs atnācāt! Nē, nedzeriet lūdzu to riebīgo martini. Man priekš jums ir kaut kas īpašs — kads sīrups, ko dzer šeihi Marokā. Tas ir manā istabiņā.

Viņa gāja pa priekšu augšā pa kāpnēm, un Puaro viņai sekoja. Viņa apstājās, lai pasacītu pār plecu: — Es neka nepateicu šiem cilvēkiem, tāpēc ka ir absolūti būtiski, lai neviens neuzzinātu, ka notiek kaut kas īpašs, un es esmu piesolījusi kalpotājiem milzīgas prēmijas, lai nekas nekļūtu zināms ārpusē. Galu galā, neviens taču negrib, lai viņa maju aplenc reportieri. Un viņa, nabadzīte, jau tāpat daudz izcietusi.

"Augstākā sabiedrība (fr.)

Lēdija Četertone neapstājas pirmajā kāpņu laukumiņā, bet kāpa talak uz trešo stāvu.

Tverdams pēc elpas un nedaudz apmulsis, Erkils I'uaro viņai

sekoja.

Lēdija Četertone apstājas, pameta žiglu skatienu lejup pāri margām un tad atgrūda durvis, izsaukdamās: — Es viņu dabūju, Margarita! Es viņu dabuju! Te nu viņš ir!

Ar triumfa izteiksmi sejā viņa pagāja maliņā, lai ielaistu pa durvīm I'uaro, tad steidzīgi abus iepazīstinaja.

—   Tā ir Margarita Kleitone. Viņa ir man ļoti mija draudzene. Jūs taču viņai palīdzēsit, vai ne? Margarita, šis ir tas brīnišķīgais Lrkils I'uaro. Viņš izdarīs visu, ko tu vēlies — vai ne tā, dārgais mesjē I'uaro?

Un, pat nenogaidījusi atbildi, kuru viņa, acīmredzot, uzskatīja pašu par sevi saprotamu (ne jau velti viņa visu mUžu bijusi izlutināta skaistule), viņa izmetās pa durvīm un skrēja lejā pa kāpnēm, vēl diezgan netaktiski nosaukdama: — Man jāiet atpakaļ pie visiem tiem briesmīgajiem cilvēkiem…

Sieviete, kas sēdēja krēslā pie loga, piecēlās un tuvojās viņam. Viņš to būtu pazinis, pat ja lēdija Četertone nebutu nosaukusi viņas vārdu. Lūk, šīs platās, pat ļoti platas uzacis ar tumšajiem matiņiem, kas ceļas gaisā ka spārni, talu viena no otras izvietotās pelekās acis. Viņai mugurā bija cieši piegulošs blāvi melns tērps ar augstu apkakli, kas izcēla viņas auguma pievilcību un ādas magnolijas baltumu. Tā bija drīzāk neparasta nekā skaista seja, seja ar tām dīvainajām proporcijām, kādas varēja redzēt itāliešu primitīvistu gleznās. Viņa bija kaut kas no viduslaiku vienkāršības — tāda savāda nevainība, kas varēja būt postošāka par jebkuru valdzinošu izsmalcinātību, — domāja Puaro. Viņa ierunājās ar brīnišķīgu vaļsirdību.

—   Abija saka, ka jūs man palīdzēšot…

Viņa skatījās uz Puaro drūmi un jautajoši.

Bridi viņš stāvēja klusu, cieši viņu vērodams. Nekā nepieklājīga šādā rīcībā nebija. Tas atgādināja laipnu, bet pētošu skatienu, ko slavens konsultants velta jaunam pacientam.

—   Vai jūs esat pārliecināta, kundze, — viņš beidzot teica, — ka es varētu jums palīdzēt?

Viņas vaigos parādījās neliels sārtums.

—   Es nesaprotu, ka jūs to domājat.

, — Ko jūs, kundze, vēlaties, lai es darītu?

—   Ak, — viņa šķita pārsteigta. — Es domāju, ka jūs zināt, kas es esmu?

—    Es zinu, kas jūs esat. Jūsu vīru nogalināja — nodūra, un majors Ričs ir arestets un tiek apsūdzēts viņa slepkavībā.

Viņa piesarka vel vairak.

—   Majors Ričs nenogalināja manu viru.

Puaro zibenīgi pajautāja: — Kāpēc ne?

Viņa neizpratnē skatījās. — Kā… kā ludzu?

—    Esmu jūs samulsinājis — tāpēc ka es jums nepajautāju to pašu, ko jautā visi — policija, advokāti… "Kādēļ majoram Ričam būtu jānogalina Arnolds Kleitons?" bet es jums prasu pretējo. Es jums, kundze, jautāju, kādēļ jūs esat pārliecinātā, ka majors Ričs vinu nenogalināja?

—    Tāpēc, — viņa brīdi padomāja, — tāpēc ka es pārāk labi pazīstu majoru Riču.

—  Jūs pārāk labi pazīstat majoru Riču, — Puaro klusi atkārtoja.

Pēc brītiņa viņš strupi noprasīja: — Cik labi?

Nevarēja pateikt, vai viņa saprata, ko viņš grib pajautāt. Pie sevis viņš ncxlomāja: šī sieviete ir vai nu pārāk naiva, vai pārāk viltīga… Droši vien, viņš domāja, daudzi tā sev ir jautājuši par Margaritu Kleitoni…

—    Cik labi? — Viņa šaubīdamās uz viņu palūkojās. — Piecus gadus… nē, gandrīz sešus.

—   Ne jau gluži to es domāju… Jums jāsaprot, kundze, ka man jums būs jāuzdod nekautrīgi jautājumi. Varbūt jūs teiksit patiesību, varbūt melosit. Dažkārt sievietei ir nepieciešams melot. Sievietēm ir nepieciešams sevi aizstāvēt, un meli var but labs ierocis. Bet ir trīs cilvēki, kundze, kuriem sieviete nedrīkst melot. Biktstēvam, frizierim un savam privātajam detektīvam — ja viņa tam uzticas. Vai jūs man uzticaties, kundze?

Margarita Kleitone dziļi ievilka elpu.

—    Jā, — viņa teica. — Es uzticos. — Un piebilda. — Man tas jādara.

—   Ļoti labi. Tāda gadījumā, ko jūs gribat, lai es izdaru — atrodu, kas nogalināja jūsu vīru?

—  Nūjā… laikam gan.

—   Bet tas nav galvenais? Jūs gribat, lai es novēršu aizdomas no majora Riča?

Viņa ātri un pateicīgi pamāja.

—  To — un tikai to?

Viņš redzēja, ka jautājums bija nevietā. Margarita Kleitone bija

sieviete, kas vienlaicīgi redzēja tikai vienu lietu.

—     Un tagad, — viņš teica, — pāriesim pie nekautrīgiem jautājumiem. Jūs un majors Ričs esat mīļākie, vai ne tā?

—  Jus domājāt — mums ir mīlas sakars. Ne.

—   Bet viņš ir jūsos iemīlējies? -Jā.

—   Un jus — jūs bijāt iemīlejusies viņā?

—  Jā, laikam.

—   Šķiet, jūs neesat īsti pārliecināta?

—  Es esmu pārliecināta… tagad.

—   Aha. Tātad jus nemīlējāt savu viru?

—  Nē.

—   Jūs atbildat ar apbrīnojamu vienkāršību. Lielākā daļa sieviešu būtu vēlējušas gari un plaši klāstīt, tieši ko izjūt.. Cik ilgi jūs esat precējusies?

—11 gadu.

—   Vai jūs man varat pastāstīt nedaudz par savu vīru — kas viņš bija par cilvēku?

Viņa sarauca pieri.

—   Tas bus grUti. Es īsti nezinu, kas par cilvēku bija mans vīrs. Viņš bija ļoti kluss… ļoti rezervēts. Neviens nezināja, ko viņš doma. Protams, viņš bija gudrs — visi teica, ka viņš ir izcils — darbā, es domāju… Viņš nekad — kā lai es to pasaku — nestāstīja, ko viņš domā…

—  Viņš jus mīlēja?

—   O, jā. Droši vien. Citādi viņš nebūtu tik ļoti iebildis… — Viņa pēkšņi apklusa.

—     Pret citiem vīriešiem? Vai to jūs gribējāt teikt? Viņš bija greizsirdīgs?

Viņa atkal teica: — Droši vien. — Un tad, it kā juzdama, ka šie vārdi prasa paskaidrojumu, turpināja. — Reizēm viņš dienām nerunāja…

Puaro domīgi pamāja ar galvu.

—   Šī vardarbība… kas ir ienākusi jūsu dzīvē, — vai tā ir pirmā, par ko jums zināms?

—   Vardarbība? — Viņa sarauca pieri, tad nosarka. — Vai… vai jūs domājāt to nabaga zēnu, kurš nošāvās?

—  Jā, — teica I'uaro. — Laikam gan es domāju to.

—   Man nebija ne jausmas par viņa jūtām… Man viņa bija žēl — viņš likās tik kautrīgs… tik vientuļš. Es domāju, ka viņš droši vien bija ļoti neirotisks. Un vēl bija divi itālieši — duelis… Tas bija vienkārši komiski! lai nu kā, neviens, paldies Dievam, netika nogalināts. Un pavisam godīgi — man neinteresēja neviens no viņiem! Es pat nemēģināju tēlot interesi.

—   Nē. Vienkārši jūs tur… bijāt. Un, kur jūs esat — notiek viss kas! Esmu to jau dzīvē pieredzējis. Tieši tāpēc jau vīrieši zaudē prātu, ka jūs neizrādāt interesi. Taču majors Ričs jums nav vienaldzīgs… Tādēļ — mums jādara viss, ko varam…

Kādu brīdi viņš klusēja.

Viņa drūmi sēdēja un raudzījās viņā.

—   Tagad pāriesim no personībām, kas bieži vien ir noteicošās, uz kailiem faktiem. Es zinu tikai to, kas ir bijis rakstīts avīzēs. Spriežot pēc tur izklāstītajiem faktiem, tikai diviem cilvēkiem bija iespeja nogalināt jūsu vīru, tikai divi cilvēki varēja viņu nogalināt — majors Ričs un majora Riča sulainis.

Viņa spītīgi teica: —Es zinu, ka Čārlzs viņu nenogalināja.

—  Tadā gadījumā tam jabut sulainim, jus piekrītat?

Viņa šaubīdamās teica: — Es saprotu, ko jUs domājāt…

—  Taču jUs par to neesat pārliecināta?

—  Tas vienkārši liekas… neaptverami!

—   Tomēr iespējamība pastav. Nav noliedzams, ka jUsu virs uz dzīvokli aizgāja, jo tur tika atrasts viņa līķis. Ja sulainis runa patiesību, tad jUsu viru nogalināja majors Ričs. Bet ja viņa stāsts ir nepatiess? Tādā gadījumā viņu nogalināja sulainis un paslēpa līķi lādē pirms saimnieka pārnākšanas. No viņa viedokļa tas ir lielisks veids, ka atbnvoties no līķa. Viņam tikai nākamaja rītā "jāierauga asins traips" un tas "jādara zināms". Aizdomas tūliņ kritis uz Riču.

—   Bet kādēļ lai viņš vēlētos nogalināt Arnoldu?

—     A, kādēļ? Iemesls laikam nav acīmredzams — citādi jau policija to būtu izpētījusi. Iespējams, ka jūsu virs zināja kaut ko diskreditējošu par sulaini un taisījās iepazīstināt ar šiem faktiem majoru Riču. Vai jūsu vīrs jums nav kādreiz kaut ko teicis par šo Berdžesu?

Viņa pakratīja galvu.

—  Vai jūs domājat, ka viņš to varētu izdarīt — ja būtu vajadzība?

Viņa sarauca pieri. — Grūti pateikt. Droši vien, ka ne. Arnolds

neko daudz nestāstīja par cilvēkiem. Es jau jums teicu, ka viņš bija ļoti rezervēts. Viņš nebija… viņš nekad nebija… pļāpīgs.

—   Viņš neizpauda savus nodomus… Nu labi, ko jūs pati domājat par Berdžesu?

—   Viņš ir cilvēks, kas nekrīt acīs. Samērā labs kalpotājs. Līmeni, bet ne izcils.

—  Cik viņam gadu?

—   Man liekas, apmēram 37 vai 38. Kara laika viņš ir bijis virsnieka kalpotājs, taču nav dienējis regulārajā armijā.

—  Cik ilgi viņš kalpoja pie majora Riča?

—   Ne pārak ilgi. Man liekas, apmēram pusotra gada.

—    Jūs nekad neievērojat kaut ko dīvainu attieksmē pret jusu viru?

—    Mēs jau tur nemaz tik bieži negājām. Nē, es neko tādu neievēroju.

—   Pastāstiet man par to vakaru. Cikos jūs bijāt ielūgti?

—    No astoņiem piecpadsmit, jo vakaru bija paredzēts sākt pusdeviņos.

—   Un kas tās bija par viesībām?

—    Nu, bija paredzēti dzerieni un bufetes veida vakariņas — parasti tās bija ļoti labas. Foie gras' un karstas restētas maizītes. Kūpināts lasis. Reizēm tika pasniegts karstais ēdiens ar rīsiem — Čārlzam bija īpaša racepte, ko viņš bija dabūjis Tuvajos Austrumos,

—   bet tas gan parasti tika pasniegts ziemā. Parasti skanēja muziķa — Čārlzam ir ļoti labs stereofoniskais gramofons. Manam vīram un Džokam Maklarenam ļoti patika klasiskā muziķa.. Bija ari deju muziķa

—    Spensiem ļoti patīk dejot. Nu, tādā stila — mierīgs, neoficiāls vakars. Čārlzs ir ļoti labs namatēvs.

—     Un tieši Šis vakars — vai tas norisinājās ka parasti? Jūs neievērojāt nekā neparasta, nekā tāda, kas durtos acis?

—   Durtos acis? — viņa sarauca pieri. — Kad jUs tā prasāt, tad… Bija kaut kas… — Viņa atkal papurināja galvu. — Nē. Jāsaka, ka šai vakara nebija nekā neparasta. Mēs labi pavadījām laiku. Šķiet, visi jutās nepiespiesti un laimīgi. — Viņa nodrebinājās. — Un visu vakaru…

I'uaro ātri pacēla roku. — Nedomājiet par to. Ko jūs zināt par darīšanām, kas aizsauca jūsu viru uz Skotiju?

—    Ne pārāk daudz. Bija kaut kāds strīds par ierobežojumiem pārdot zemes gabalu, kas piedereja manam vīram. Acīmredzot, tas bija pārdots, bet pēc tam pēkšņi uzradās kaut kāds šķērslis.

—   Ko tieši jums teica jūsu virs?

—   Viņš ienāca iekšā ar telegrammu rokā. Ja es pareizi atceros, viņš teica: "Tas nu gan ir nejēdzīgi. Man bus jābrauc ar nakts vilcienu uz Edinburgu un tūlīt no rita jatiekas ar Džonstonu…. Tik nepatīkami

'Pastēte (fr.) — kad es jau domāju, ka viss beidzot bus izgājis gludi cauri." Tad viņš prasīja: "Vai man piezvanīt Džokam un palūgt, lai viņš tev atbrauc pakaļ?", bet es atbildēju: "Nieki, es paņemšu taksi," bet viņš teica, ka Džoks vai Spensi atvedīs mani uz mājām. Es jautaju, vai palīdzēt viņam sakravāties, bet viņš atbildēja, ka sakravāšot somu un pa ceļam uz vilcienu aiziešot uz klubu kaut ko uzkost. Tad viņš aizgāja, un… tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju.

Pēc pēdējiem vārdiem viņas balss nedaudz aizlūza.

I'uaro ļoti cieši uz viņu paskatījās.

—   Vai viņš jums parādīja telegrammu?

—   Nē.

-Žēl.

—   Kādēļ tā?

Viņš neatbildēja. Tai vietā viņš moži teica: — Un tagad pie darba. Kādi advokāti aizstāv majoru Riču?

Viņa pateica, un viņš pierakstīja adresi.

—  Vai jus neuzrakstītu viņiem pāris vārdu uz zīmites un neiedotu to man? Man vajadzēs nokārtot tikšanos ar majoru Riču.

—   Viņš… viņš atrodas izmeklēšanā uz nedēļu.

—   Protams. Tas atbilst noteiktajai kārtībai. Vai jūs neuzrakstītu zīmīti ari komandierim Maklarenam un jūsu draugiem Spensiem? Man vajadzēs ar viņiem visiem satikties, un ir svarīgi, lai viņi man uzreiz neparādītu durvis.

Kad viņa piecēlās no rakstāmgalda, viņš teica: — Vel viena lieta. Protams, man būs pašam savs iespaids, bet es gribētu dzirdēt ari jūsējo — par komandieri Maklarenu un misteru un misis Spensiem.

—  Džoks ir viens no mūsu vecakajiem draugiem. Es viņu pazīstu kopš savas bērnības. Viņš var likties ļoti ciets cilvēks, bet īstenībā viņš ir ļoti jauks, vienmēr tads pats — tāds, uz kuru var paļauties. Viņš nav jautrs un interesants, toties uz viņu var paļauties — mēs ar Arnoldu vienmēr uzticējāmies viņa spriedumam.

—   Un viņš, protams, ari ir jūsos iemīlējies? — Puaro nedaudz piemiedza acis.

—    O jā, — Margarita priecīgi sacīja. — Viņš vienmēr ir bijis manī iemīlējies., bet… tagad jau tas ir kļuvis par tādu kā ieradumu.

—   Un Spensi?

—   Viņi ir interesanti un labi sarunu biedri. Linda Spensa tiešām ir diezgan gudra meitene. Arnoldam ļoti patika ar viņu runāties. Viņa ir arī pievilcīga.

—   Jūs esat draudzenes?

—   Viņa un es? Zināma mērā. Es nedomāju, ka man viņa tiešām patīk. Viņa ir pārāk nelabvēlīga.

—   Un viņas virs?

—   O, Džeremijs ir brīnum jauks. Ļoti muzikāls. Kaut ko saprot no gleznām arī. Viņš un es bieži kopā ejam uz gleznu izstādēm…

—   Nu, labi, tad jau es pats redzēšu. — Viņš saņēma viņas roku. — Es ceru, kundze, jūs nenožēlosit, ka lūdzāt manu palīdzību?

—   Kādēļ man būtu jānožēlo? — Viņa raudzījās platām acīm.

—  Nekad jau nevar zināt, — I'uaro noslēpumaini teica.

—   Un es… es ari nezinu, — viņš sacīja pie sevis, kāpdams lejup pa trepēm. Kokteiļu vakars joprojām ritēja pilnā sparā, bet viņš aizlavījās nepamanīts un izgāja uz ielas.

—  Nē, — viņš atkārtoja. — Es nezinu.

Viņš domāja par Margaritu Kleitoni. Ši šķietamā bērnišķīgā atklātība, šī vaļsirdīgā naivitāte — vai tas tiešam bija tas? Vai slēpa kaut ko citu? Tādas sievietes bijušas viduslaikos — vēsturē par viņām nebija vienprātības. Viņš domāja par Mariju Stjuarti, Skotijas karalieni. Vai viņa tonakt Kikofildā zināja par to, kam bija jānotiek? Vai ari viņa bija pilnīgi nevainīga? Vai sazvērnieki nebija viņai neko teikuši? Vai viņa bija viena no tām vienkāršajām sievietēm, kas var sev pateikt "es nezinu" un tam ticēt? Viņš juta Margaritas Kleitones valdzinājumu. Bet viņš nebija par viņu pilnīgi pārliecināts…

Šādas sievietes varēja but, lai ari pašas nevainigas, par nozieguma cēloni.

Viņu roka nekad nebija tā, kas turēja nazi…

Kas attiecās uz Margaritu Kleitoni… nē, viņš nezināja!

III

Majora Riča advokāti nelikās Erkilam Puaro diez ko atsaucīgi. To viņš nebija gaidījis.

Viņi netieši lika manīt, ka tas būtu viņu klienta interesēs, ja misis Kleitone neizrādītu nekādu aktivitāti attiecībā uz viņu.

Viņš viņus apmeklēja tikai pieklājības pēc. Viņam bija pietiekoši daudz sakaru Iekšlietu ministrija un Kriminālās izmeklēšanas nodaļā, lai noorganizētu interviju ar apcietināto.

Inspektors Millers, kas atbildēja par Kleitona lietu, ne visai patika Puaro. Viņš Šai sakarībā nebija noskaņots naidīgi, tikai izturējās nicīgi.

—     Man nav laika daudz noņemties ar to veco tricekli, — viņš teica savam palīgam — seržantam, pirms ienāca Puaro. — Tomēr man jābūt pieklājīgam.

—   Tad nu gan jums bus jāpamanās pa iluzionistu modei izvilkt pāris trušu no hūtes, ja jus te kaut ko gribat Iidzēt, mesjē I'uaro, — viņš jautri piezīmēja. —Neviens cits, izņemot Riču, nevarēja nogalināt to vīrišķi.

—   Izņemot sulaini.

—   Nu labi, dosim jums to sulaini. Kā varbūtību, protams. Bet jūs tur neko neatradīsit. Nav nekādās motivācijas.

—   Par to nevar būt pilnīgi drošs. Motīvi ir ļoti jocīga lieta.

—   Nu, viņš ar Kleitonu nebija nekādi pazīstams. Viņam ir gluži nevainojama pagātne. Un šķiet, ka viņš ir absolūti pie pilna prāta. Es nezinu, ko vel jūs gribat?

—   Es gribu pierādīt, ka Ričs neizdarīja šo noziegumu.

—     Lai izpatiktu lēdijai, ko? — inspektors Millers nejauki nosmīkņāja. — Viņa, radas, jums pieglaimojas. Tā tik ir sieviete, vai ne? Cherchez la fanme pamatīgi. Zināt, ja viņai būtu bijusi iespēja, viņa pati to būtu izdarījusi.

—   To nu gan ne!

—   Tas ir pārsteidzoši. Es reiz pazinu tādu sievieti. Nolikvidēja divus vīrus, pat nepamirkšķinājusi savas nevainīgās zilās acis. Pie tam vel abas reizes dziļi satriekta. Zvērināto tiesa būtu viņu attaisnojusi, ja tai būtu bijusi kaut jel kāda iespēja — taču tai nebija nekādas, jo pierādījumi bija praktiski neapgāžami.

—   Labi, draugs, nestrīdēsimies. Es uzdrošinos lūgt vienīgi dažas neapšaubāmas detaļas attiecībā uz faktiem. Avīzes gan dod ziņas, bet ne vienmēr patiesību!

—   Viņiem jau ari jāizklaidējas. Ko jūs vēlaties?

—  Cikos iestājusies nāve — cik vien precīzi iespējams pateikt.

—   To nevar ļoti precīzi pateikt, jo līķi apskatīja tikai nākamaja rītā. Domajams, ka nāve iestājusies 13 līdz 10 stundas iepriekš. Tas ir, starp 7 un 10 iepriekšeja vakarā… Viņam iedurts jūga vēnā. Nāve acīmredzot iestājusies pāris mirkļos.

—   Un ierocis?

—     Itāliešu duncīša paveids — visai neliels un ass kā žilete. Neviens to iepriekš nav redzējis un nezina, no kurienes tas uzradies. Bet gan jau mēs uzzināsim — beigās… Tas ir tikai laika un pacietības jautājums.

—   Vai pie tā nevareja tikt strīda laikā?

—   Nē. Sulainis saka, ka nekā tamlīdzīga dzīvokli nav bijis.

—    Mani interesē telegramma, — teica Puaro. — Telegramma, kas aizsauca Arnoldu Kleitonu uz Skotiju… Vai šis izsaukums bija ists?

—    Nē. Tur nebija nekādu aizķeršanos vai grUtibu. Zemes nodošana, vai kas nu tur bija, risinājās paredzētajā gaita.

—    Bet kas tad nosūtīja telegrammu — es pieņemu, ka tā tika nosūtīta?

—    Droši vien… Ne jau tāpēc, ka mēs ipaši uzticētos misis Kleitonei. Bet Kleitons esot teicis sulainim, ka tiekot ar telegrammu izsaukts uz Skotiju. Un viņš to pašu teica ari komadierim Maklarenam.

—  Cikos viņš satikas ar komandieri Maklarenu?

—     Viņi kopā ieturēja maltīti savā klubā — Apvienotajos Dienestos, — tas bija apmēram ceturksni pāri 7. Tad Kleitons ar taksi aizbrauca uz Riča dzīvokli un ieradās tur tieši pirms astoņiem. Pec tam… — Millers noplātīja rokas.

—   Vai kads ieveroja kaut ko dīvainu Riča uzvedībā tovakar?

—   Nu, jus jau zināt, kadi ir cilvēki. Tiklīdz kaut kas notiek, tā cilvēkiem liekas, ka viņi ir visu ko redzējuši, bet es varu saderēt, ka viņi to nemaz nav redzējuši. Misis Spensa tagad saka, ka viņš visu vakaru bijis izklaidīgs. Ka esot pārpratis jautajumus. It kā viņam visu laiku butu "kaut kas prātā". Varu derēt, ka bija gan — ar liki lāde! Par to vien domaja, ka tikt no viņa vaļa!

—   Kādēļ viņš no ta neatbrīvojās?

—   Tas man nav aptverams. Varbūt pārak sanervozējas. Bet tas jau nu bija vājprāts — atstāt to uz nākamo dienu. Tajā nakti viņam taču bija vislabakā iespeja. Pa nakti pie durvīm nav šveicara. Viņš būtu varējis piebraukt savu mašīnu… iebāzt liki bagāžniekā — tas ir liels, — izbraukt kaut kur uz laukiem un tur apstāties. Kāds varētu redzēt viņu liekam liki mašīnā, bet dzīvokļi atrodas šķērsiela, un mašīnu var piebraukt caur pagalmu. Teiksim, trijos no rita viņam bija pieņemama iespeja. Bet ko viņš dara? Aiziet gulēt, noguļ līdz vēlai stundai nakamaja rītā un pamostas, kad dzīvoklī jau ir policija!

—   Viņš devās gulēt un gulēja tā kā daždien nevainīgs cilvēks.

—  Nu, domājiet tā, ja jums tīk. Bet vai jūs pats tam ticat?

—  Uz šo jautājumu es atbildēšu pēc tam, kad būšu viņu redzējis.

—    Jūs domājat, ka varat atšķirt nevainīgu cilvēku no vainīga? Tik vienkārši jau tas nav.

—   Es zinu, ka tas nav vienkārši, — un es nemēģinu apgalvot, ka es to varu izdarit. Es tikai gribu noskaidrot, vai šis cilvēks ir tik stulbs, kā tas varētu likties.

Puaro negribēja satikties ar Čārlzu Riču, iekams viņš nebija redzejis visus pārējos.

Viņš sāka ar komandieri Maklarenu.

Maklarens bija gara auguma, melnigsnējs, nerunīgs virs. Viņam bija raupja, bet patīkama seja. Viņš bija kautrīgs, un viņu bija grUti piedabūt pie runāšanas. Taču Puaro neatlaidas.

Grozīdams pirkstos Margaritas zīmīti, Maklarens gandrīz negribīgi teica: — Nu, ja jau Margarita grib, lai es jums pastāstu visu, es to darīšu. Lai gan es nezinu, kas tur butu, ko teikt. Jūs jau visu esat dzirdējis. Bet ja Margarita vēlas — es esmu vienmēr darījis, ko viņa vēlas, — kopš viņai bija 16 gadu. Zināt, viņa vienmēr ir pratusi panākt savu.

—   Es zinu, — teica Puaro. Viņš turpināja: — Vispirms es gribētu, lai jus man pilnīgi atklati atbildētu uz sekojošu jautājumu. Vai jūs domājat, ka majors Ričs ir vainīgs?

—    Jā, es tā domāju. Es to neteiktu Margaritai, ja viņa veļas domāt, ka viņš ir nevainīgs, bet es vienkārši neredzu citu iespēju. Velns lai parauj, viņam jābūt vainīgam.

—   Vai starp viņu un misteru Kleitonu bija kaut kada nepatika?

—     Ne mazākā mērā. Arnolds un Čārlzs bija labākie draugi. Tāpēc jau tas viss liekas tik dīvaini.

—   Varbūt majora Riča draudzība ar misis Kleitoni…

Maklarens viņu pārtrauca.

—   Tfu! Visas tās blēņas. Un visi tie avīžu minējumi… Nolādētie aplinkus mājieni! Misis Kleitone un Ričs bija vienkārši labi draugi un viss! Margaritai ir ļoti daudz draugu. Es ari esmu viņas draugs. Jau daudzus gadus. Un nekā tāda, par ko citi nedrīkstētu zināt. Tāpat ir ari ar Čārlzu un Margaritu.

—  JUs tatad uzskatāt, ka viņiem bija mīlas sakars?

—    Protams, ka NĒ! — Maklarens bija aizsvilies. Neklausieties, ko jums klāsta tā elles kaķene Spensa. Viņa jums visu ko sastāstīs.

—    Bet varbūt misteram Kleitonam bija aizdomas, ka starp viņa sievu un majoru Riču varētu kaut kas būt.

—   Jūs varat man ticēt, ka nekādu aizdomu viņam nebija. Es to butu zinājis. Arnolds un es bijām ļoti tuvi draugi.

—   Kas viņš bija par cilvēku? Jums to vajadzētu zināt vislabāk.

—    Nu, Arnolds bija no tiem klusajiem Taču viņš bija gudrs — manuprat absolūti i/ciK Ta* ko mēd/ lēvēt par pirmklasīgām finansiālām smadzenēm. Viņš ieņēma vienu no vadošajiem posteņiem Finansu ministrija.

—  Ja, es tā dzirdēju.

—   Viņš daudz lasīja. Un krāja pastmarkas. Un viņš ļoti mīlēja mūziku. Viņš nedejoja, un viņam ne pārāk patika iet sabiedrība.

—  Vai jūs uzskatāt, ka tās bija laimīgas laulības?

Komandieris Maklarens neatbildēja uzreiz. Šķiet, viņš pardomaja.

—   To ir ļoti grūti pateikt… Jā, es domāju, ka viņi bija laimīgi. Viņš viņai pa savam bija pieķeries. Esmu pārliecināts, ka ari viņai viņš patika. Neizskatījās, ka viņi varētu izšķirties — ja tas ir tas, ko jūs domājāt. Varbūt vienīgi viņiem nebija daudz kopīga.

I'uaro pamāja. Apmēram to viņš bija sagatavojies dzirdēt. Viņš teica: — Pastāstiet man par pēdējo vakaru. Misters Kleitons pusdienoja ar jums kluba. Ko viņš sacīja?

—   Teica man, ka viņam jabraucot uz Skotiju. Likās dusmīgs par to. Starp citu, mes needam vakariņas. Nebija laika. Tikai sviestmaizes — un iedzērām. Tas ir, viņš. Es tikai iedzēru. Atcerieties, ka es taisījos iet uz vakariņam.

—  Vai misters Kleitons piemineja telegrammu''

-Jā.

—  Vai viņš jums to paradīja?

—  Nē.

—  Vai viņš teica, ka iegriezīsies pie Riča?

—   Nenoteikti. īstenībā viņš teica, ka šauboties, vai viņam pietiks laika. Viņš piebilda "Margarita varēs paskaidrot, vai tu." Un tad viņš teica: "Parūpējies, lai viņa nokļūst majas, labi?" Tad aizgāja. Viss bija ļoti dabiski un nepiespiesti.

—   Vai viņam nebija nekādu aizdomu, ka telegramma nav īsta?

—    Vai tad tā nebija ista? — komandieris Maklarens izskatījās pārsteigts.

—  Acīmredzot nē.

—   Cik savādi… — Komandieris Maklarens it kā atslēdzās un pēkšņi atgriežas realitāte, lai pateiktu: — Tas patiešām ir savadi. Es gribu teikt — kāda tam jēga? Kādēļ gan kadam būtu vajadzīgs, lai viņš brauc uz Skotiju?

—   Protams, šis jautājums prasa atbildi.

Erkils Puaro devās projām, atstādams komandieri joprojām domās iegrimušu.

Spensi dzīvoja miniatūra mājiņā Čelsijā.

Linda Spensa sagaidīja I'uaro ar vislielāko sajūsmu.

—   Vai, pastāstiet man, — viņa teica. — Pastāstiet man visu par Margaritu! Kur viņa ir?

—   To man nav atjauts izpaust, kundze.

—   Viņa ir labi noslēpusies! Tajā ziņā Margarita ir ļoti gudra. Bet viņu taču izsauks tiesā par liecinieci, vai ne? No tā viņa nevarēs izvairi ties.

I'uaro vērtējoši uz viņu lūkojās. Viņš bija spiests atzīt, ka viņa bija pievilcīga — pec modernā stila (kurš tajā bridi atgādināja nepietiekami barotu bāra bērnu). Tas nebija tips, par ko viņš mēdza jūsmot. Mati mākslinieciskā nekārtībā bija sabužinati ap galvu, verigs acu pāris lūkojas uz viņu no nedaudz mākslotās sejas, uz kuras nebija nekādas kosmētikas, izņemot ķiršsarkano muti. Viņai mugura bija milzīgs bāli dzeltens džemperis, kas nokarājās gandrīz līdz ceļiem un cieši piegulošas melnas bikses.

—   Kāda ir jūsu loma visā šai lietā? — misis Spensa apvaicājās. — Izpestīt draudziņu no šīs ķibeles? Vai tā? Kadas ceribas?

—   Tātad jūs domājat, ka viņš ir vainīgs?

—   Protams. Kurš gan cits?

Luk, tas vēl ir jānoskaidro, Puaro nodoma ja. Viņš izvairījās no jautājuma ar pretjautājumu.

—  Kāds jums likās majors Ričs tajā liktenīgajā vakarā? Kā parasti? Vai ne tā kā parasti?

Linda Spensa kritiski piemiedza acis.

—   Nē, viņš nebija tads kā parasti. Viņš bija savādāks.

—   Kādā ziņā?

—   Nu, protams, ja jūs tikko esat aukstasinīgi kādu nodūris…

—  Bet jūs jau taja bridi nezinājāt, ka viņš tikko kadu aukstasinīgi nodūris?

—   Nē, protams.

—   Bet kā tad jūs izskaidrojat to, ka viņš bija "savādāks"? Kādā ziņā?

—  Nu… izklaidīgs. Ak, es nezinu. Bet vēlāk, kad es to pārdomāju, man likās, ka noteikti kaut kas bija savādāks.

Puaro nopūtās.

—   Kurš ieradās pirmais?

—   Mēs, Džims un es. Un tad Džoks. Un visbeidzot Margarita.

—   Kad pirmoreiz tika pieminēta mistera Kleitona ai/hu. . uz Skotiju?

—   Kad atnāca Margarita. Viņa Čārlzam teica: "Arnolds šausmīgi atvainojas. Viņam bija steidzīgi jāaizbrauc uz Skotiju ar nakts vilcienu." Un Čārlzs atbildēja: "Vai, cik žēl." Un tad Džoks teica: "Piedod. Es domāju, ka tu jau zini." Un tad mums pasniedza dzērienus.

—   Vai majors Ričs tajā vakarā nepieminēja, ka ir ticies ar misteru Kleitonu? Vai viņš neteica, ka Kleitons iegriezies pa ceļam uz staciju?

—   Vismaz es nedzirdēju.

—   Dīvaini, vai ne, — jautāja Puaro, — par to telegrammu?

—   Kas tur dīvains?

—  Ta bija viltota. Edinburga par to neviens nekā nezina.

—   Ak tad tā. Es jau toreiz domāju.

—  Jums ir kāda ideja šai sakarībā?

—   Man jasaka, ka tas ir pats par sevi skaidrs.

—   Kā tieši jUs to domājat?

—     Mans dārgais kungs, — teica I.inda. — Netēlojiet naivo. Nezināms blēdis aizvāc viru no ceļa! Vismaz tajā naktī ceļš ir brīvs.

—   Jūs domājat, ka majors Ričs un misis Kleitone bija izplānojuši pavadīt nakti kopā?

—    Jus taču esat dzirdējis par tādām lietām, vai ne? — Linda šķita uzjautrināta.

—   Un telegrammu nosūtīja viens no viņiem?

—   Es nebūtu pārsteigta.

—   Jūs domājat, ka majoram Ričam un misis Kleitonei bija mīlas sakars?

—   Teiksim, ka es nebūtu pārsteigta, ja tā būtu. Taču es to droši nezinu.

—   Vai misteram Kleitonam bija aizdomas?

—    Arnolds bija neparasta personība. Viņš bija ierāvies sevi, ja jUs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Es domāju, ka viņš zināja. Bet viņš bija tads cilvēks, kas nekad neizpļāpāsies. Varētu domāt, ka viņš ir sausiņš bez kādām jūtām. Bet es esmu pārliecināta, ka īstenībā viņš tāds nebija. Visdīvainākais ir tas, ka es būtu daudz mazāk pārsteigta, ja Arnolds būtu nodūris Čārlzu un nevis otrādāk. Man liekas, ka Arnolds bija nenormāli greizsirdīgs cilvēks..

—  Tas ir interesanti.

—   Kaut gan ticamāk, ka viņš būtu nodūris Margaritu. Otello vai tamlīdzīgi. Margaritai, zināt, bija neatvairāms iespaids uz vīriešiem.

—  Viņa ir izskatīga sieviete, — Puaro nedroši noteica.

—   Vēl vairak. Viņā ir kaut kas tāds… Viņa uzkurinaja vīriešus — tie kļuva vai traki deļ viņas… un tad pagriežas un noraudzījās viņos ar pārsteiguma pilnam acīm, kas viņus padarīja ārprātīgus.

—   Unefettime fatale1 .

—  Tā laikam to sauc svešvalodā.

—  Jūs viņu labi pazīstat?

—   Vai dieniņ, viņa ir viena no manām labākajām draudzenēm, un tomēr —es viņai neuzticētos ne par matu.

—    Ak tā, — Puaro noteica un sāka runāt par komandieri Maklarenu.

—  Džoks? Vecais uzticamais zēns? Viņš ir mīļš lācis. Dzimis, lai būtu par ģimenes draugu. Viņš un Amolds tiešām bija tuvi draugi. Man šķiet, ka Arnolds viņam atklajās daudz vairak neka jebkuram citam. Un, protams, viņš ir Margaritas pieradinatais kaķis. Viņš ir viņai uzticīgs jau gadiem.

—  Vai misters Kleitons uz viņu arī bija greizsirdīgs?

—  Greizsirdīgs uz Džoku? Kas par niekiem! Margarita ir patiesi pieķērusies Džokam, bet nekad viņa tam nav ļāvusi iedomāties kaut ko tādu… Es tiešām nedomāju, ka kāds… Es nezinu, kāpēc… Žēl. Viņš ir tik jauks.

Puaro novirzīja sarunu uz sulaini. Bet, izņemot neskaidru norādījumu, ka viņš veido ļoti labu "piekabi", Linda Spensa šķiet, neko vairāk par Berdžesu pateikt nevarēja un diez vai vispār bija viņu lāgā ievērojusi.

Bet viņa ātri apķēra, par ko iet runa.

—  Jūs laikam domājat, ka viņš varētu but nogalinājis Arnoldu — tikpat labi kā Čārlzs? Man tas šķiet trakoti nereāli.

—   Ši piezīme mani nomāc, kundze. Taču man savukart Šķiet (kaut ari jus varbūt nepiekritīsiet) trakoti nereāli — ne jau tas, ka majors Ričs varētu nogalināt Arnoldu Kleitonu, bet tas, ka viņš to būtu varējis nogalināt tādā veidā.

—   Ar duncīti? Jā, neatbilst raksturam. Drīzāk varētu būt kāds neass priekšmets. Vai ari būtu varējis nožņaugt?

I'uaro nopūtās.

—    Te nu mēs atgriežamies pie Otello. Jā, Otello… Jūs man ierosinājāt kādu domu…

—  Jā? Ko… — Bija dzirdams, kā kads slēdza durvis un tad tās atvēra. — O, luk ari Džeremijs. Vai jūs ar viņu ari gribēsit parunāt?

'Liktenīgā sieviete (fr.)

Džeremijs Spenss bija patīkama izskata vīrietis pāri trīsdesmit, labi kopts un gandrīz uzbāzīgi uzmanīgs. Misis Spensa pateica, ka labāk iešot un paskatīšoties katliņu virtuvē, un aizgāja, atstājusi abus vīriešus divatā.

Džeremijā Spensā nebija jūtams nekas no viņa sievas aizraujošās atklātības. Bija skaidri redzams, ka viņam ļoti nepatīk būt iepītam šajā lietā, un viņa piezīmes bija piesardzīgi neinformativas. Viņi pazīst Kleitonus jau labu laiku, Riču — ne tik labi. Licies patīkams zēns. Ja vien viņš pareizi atceroties, Ričs tajā vakara uzvedies tāpat kā parasti. Šķiet, ka Kleitons un Ričs vienmēr bijuši labās attiecībās. Visa ta lieta rādoties pilnigi neizskaidrojama.

Visu sarunas laiku Džeremijs Spenss lika manit, ka labprāt redzētu Puaro ejam projām. Viņš bija pieklājīgs un ne vairāk.

—   Baidos, — teica I'uaro, — ka jums nepatīk šie jautajumi?

—    Nu, mēs jau policijai atbildējām uz veselu sēriju jautājumu. Man liekas, ka būtu diezgan. Mēs esam pastāstījuši visu, ko zinām vai redzējām. Tagad es gribētu to aizmirst.

—   Jutu jums līdzi. Ir ļoti nepatikami būt iejauktam šai lietā. Un atbildēt uz jautājumiem ne vien par to, ko jūs zināt vai ko jūs redzējāt, bet varbūt pat par to, ko jūs domājat?

—   Labāk nedomāt.

—   Bet kā no tā var izvairīties? Piemēram, vai jūs domājat, ka ari misis Kleitone tur bija iejaukta? Vai viņa izplānoja sava vira navi kopā ar Riču?

—    Mans Dievs, nē. — Spenss izklausījās satriekts un izbijies. — Man nebija ne jausmas, ka tāds jautājums varētu rasties.

—   Vai jūsu sieva nav ieminējusies par tādu iespēju?

—    Ak, Linda! Jūs jau zināt, kādas ir sievietes — ka tik varētu iedurt viena otrai. Sievietes nekad pietiekoši nenovērtē Margaritu — pārlieku izskatīga. Bet ši teorija par to, ka Ričs un Margarita kopā plānojuši slepkavību — tā nu gan ir neiedomājama!

—    Ir dzirdēts par tādām lietām. Ierocis, piemēram. Tāda veida ierocis drīzāk varētu piederēt sievietei nekā vīrietim.

—   Vai jūs gribat teikt, ka policija ir uzgājusi pēdas?… Tas nevar būt! Es gribu teikt…

—   Es nekā nezinu, — I'uaro neliekuļoti un ātri atvadījās.

Pēc apjukuma Spensa sejā viņš saprata, ka ir atstājis šim džentlmenim kaut ko, par ko padomāt.

—Jūs man piedosit, mesjē Puaro, ja es teikšu, ka neredzu, kā jūs man varētu palīdzēt.

Puaro neatbildēja. Viņš domīgi skatījās uz cilvēku, kas bija apsūdzēts sava drauga Arnolda Kleitona slepkavībā.

Viņš raudzījās uz stingro žokli, šauro galvu. Kalsns, iededzis vīrietis, sportisks un muskuļots. Kaut kas viņā atgādināja kurtu. Vīrietis, kura seja neizteica neko un kurš uzņēma savu apmeklētāju ar izteiktu sirsnības trūkumu.

—   Es pilnīgi saprotu, ka misis Kleitone jūs atsūtīja pie manis ar vislabākajiem nodomiem. Bet, pavisam atklāti runājot, es domāju, ka viņa nav rīkojusies gudri. Nav rīkojusies gudri ne attiecībā uz sevi, ne attiecībā uz mani.

—  Kā jūs to domājat?

Ričs nervozi paskatījās pār plecu. Bet dežurējošais cietumsargs atradās noteikumos norādītajā attālumā. Ričs pazemināja balsi.

—    Viņiem taču jāatrod motivācija šai komiskajai apsūdzībai. Viņi mēģinās pierādīt, ka starp misis Kleitoni un mani ir bijis… sakars. Bet tas, kā misis Kleitone jums jau noteikti ir pateikusi, ir galīgi aplam. Mēs esam tikai draugi, vairāk nekas. Bet, protams, ir ieteicams, lai viņa neko neuzsāktu manā labā?

Erkils Puaro nereaģēja uz jautājumu. Tai vietā viņš izcēla kādu vārdu.

—  Jūs teicāt "komiskā" apsūdzība. Bet jūs jau zināt, ka tā nav.

—  Es nenogalināju Arnoldu Kleitonu.

—   Tad sauciet to par kļūdainu apsūdzību. Sakiet, ka apsūdzība nav patiesa. Bet tā nav komiska. Gluži otrādi, tā ir lielā mērā ticama. Jums tas būtu labi jāzina.

—  Varu jums tikai pateikt, ka man tā liekas neiedomājama.

—   Ja jūs tā teiksit, tas jums maz palīdzēs. Mums jāizdomā kaut kas vairāk noderīgs.

—    Mani pārstāv advokāti. Cik es saprotu, viņi ir paziņojuši augsti godātai advokātu padomei, ka uzstāsies par maniem aizstāvjiem. Tādēļ man nav pieņemams, kā jūs lietojat vārdu "mums".

Negaidīti Puaro pasmaidīja.

—   A, — viņš vēsi teica, — jūs mani triecat ratā. Ļoti labi. Es eju. Es tikai gribēju jūs redzēt. Tagad esmu jūs redzējis. Esmu jau iepazinies ar jūsu karjeru. Jūs tikāt tālu uz priekšu Sandhērstā. Jūs tikāt štāba Koledžā. Un tā tālāk un tā tālāk, šodien es esmu izveidojis

par jums savu spriedumu. Jūs neesat muļķis.

—  Un kāds tam visam sakars?

—  Visāds! Nav iespējams, ka vīrietis ar jūsu spējām varētu izdarīt slepkavību tādā veidā. Ļoti labi. Jūs esat nevainīgs. Tagad pastāstiet man par savu sulaini Berdžesu.

—   Berdžesu?

—  Jā. Ja Kleitonu nenogalinājāt jūs, tad to droši vien ir izdarījis Berdžess. šis secinājums šķiet nenovēršams. Bet kādēļ? Ir jābūt atbildei uz šo "kāpēc". Jūs esat vienīgais cilvēks, kurš pietiekoši labi pazīst Berdžesu, lai mēģinātu uzminēt. Kāpēc, major Rič? Kāpēc?

—  Nevaru iedomāties. Es vienkārši neredzu iemeslu. O, es esmu mēģinājis izsecināt visu tāpat kā jūs. Jā, Berdžesam bija iespēja — vienīgais cilvēks, kuram, izņemot mani, bija iespēja. Nelaime tā, ka es nespēju tam noticēt. Berdžess nav tas cilvēks, kuru var iztēloties kādu slepkavojam.

—   Ko saka jūsu juriskonsulti?

Riča lūpas savilkās nepielūdzamā grimasē.

—    Mani juriskonsulti tērē savu laiku, prasot man un mēģinot mani pārliecināt, vai tas neesot tiesa, ka es visu mūžu esot cietis no prāta aptumšošanās — kad es īsti nesaprotot, ko darot!

—     Ak tad tik slikti, — teica Puaro. — Labi, varbūt mēs noskaidrosim, ka Berdžess ir tas, kurš ir pakļauts prātā aptumšojumiem. Ideja vienmēr var noderēt. Tagad par ieroci. Viņi to jums parādīja un prasīja, vai tas ir jūsu?

—  Tas nebija mans. Es to iepriekš nekad nebiju redzējis.

—    Nē, jūsu tas nebija. Bet vai jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka nekad iepriekš nebijāt to redzējis?

—   Nē. — Viņš mazliet sastomījās. — īstenībā tā ir tāda kā rotaļlieta — ar ornamentiem… Tādas mantiņas var redzēt mētājamies cilvēku mājokļos.

—    Varbūt kādas sievietes viesistabā. Varbūt misis Kleitones viesistabā?

—  Protams, ka NE!'

Pēdējais vārds izskanēja ļoti skaļi, un cietumsargs pacēla acis.

— Tres bien. . Protams, ka ne — un nav vajadzības bļaut. Bet kaut kur un kaut kad jūs tomēr esat redzējis kaut ko tādu. Vai ne? Man taisnība?

—   Man tā neliekas… Kādā senlietu antikvariātā… varbūt.

—   Ā, ļoti iespējams. — Puaro piecēlās. — Es atvados.

—  Un tagad, — teica Erkils Puaro, — Berdžess. Jā, visbeidzot — Berdžess.

Viņš bija šo to uzzinājis par šai lietā iejauktajiem cilvēkiem, gan no pašiem, gan no citiem. Taču par Berdžesu viņam neviens neko .nebija pastāstījis. Nekādu norādījumu, nekādu mājienu, kas viņš ir par cilvēku.

Kad viņš beidzot redzēja Berdžesu, viņš saprata, kāpēc.

Sulainis viņu sagaidīja majora Riča dzīvoklī, uzzinājis par viņa ierašanos pēc komandiera Maklarena zvana.

—   Es esmu Erkils Puaro.

—  Jā, ser, es jūs gaidiju.

Berdžess godbijīgi pieturēja durvis, un Puaro ienāca. Mazs kvadrātveida priekšnams, pa kreisi atvērtas durvis, kas veda uz dzīvojamo istabu. Berdžess atbrīvoja Puaro no cepures un mēteja un ieveda viņu dzīvojamā istabā.

—   Ā, — Puaro palūkojās apkārt. — Tātad šeit tas notika?

—  Jā, ser.

Kluss puisis, šis Berdžess, bālu seju, nedaudz izstīdzējis. Neveikliem pleciem un elkoņiem. Viņš runāja zemā balsī ar provinciālu akcentu, ko Puaro nepazina. Varbūt no austrumu krasta. Varbūt diezgan nervozs, — bet citādi nekā noteikta. Bija grūti viņu saistīt ar jebkādu pozitīvu darbību. Vai varēja viņu pieņemt kā negatīvu slepkavotāju?

Viņam bija gaiši zilas, diezgan šaudīgas acis, kādas pavirši cilvēki bieži vien saista ar negodīgumu. Taču melis citkārt var raudzīties jums tieši sejā ar drosmīgu un pašpārliecinātu skatienu.

—   Kas notiks ar dzīvokli? — I'uaro pajautāja.

—    Es to joprojām pieskatu, ser. Majors Ričs nokārtoja man samaksu un lika to turēt kārtibā, kamēr… kamēr…

Juzdamies neērti, viņš novērsa acis.

—   Kamēr… — piekrita I'uaro.

Viņš lietišķi piebilda: — Man jāsaka, ka majoru Riču gandrīz noteikti nodos tiesai. Lieta, iespējams, tiks izskatīta pēc trim mēnešiem.

Berdžess pakratīja galvu — ne noliedzoši, bet apjukumā.

—  Tas tiešām liekas neiespējami, — viņš teica.

—  Ka majors Ričs varētu būt slepkava?

—   Visa tā lieta. Tā lāde…

Viņa acis šķērsoja istabu.

—   A, tad šī ir tā slavenā lāde?

Tā bija ļoti tumša pulēta gigantisku izmēru koka mebele, apsista ar misiņu, ar lielu misiņa aizbīdni un senlaicīgu slēdzeni.

—   Skaista lietiņa. — I'uaro piegāja tai klāt.

Ta stāvēja pie sienas netālu no loga, blakus modernam plašu skapītim. Otrā pusē tai bija durvis — pa pusei atvērtas. Durvis bija daļēji nosegtas ar lielu krāsotu ādas aizkaru.

—  Tās ved uz majora Riča guļamistabu, — paskaidroja Berdžess.

Puaro pamaja. Viņa acis pārslīdēja uz istabas otru pusi. Tur

atradas divi stereofoniskie atskaņotāji, katrs uz zema galdiņa, un no tiem nokarājās čūskveidigi elektrības vadi. Tur bija klubkrēsli un liels galds. Uz sienām bija japāņu gravīru komplekts. Skaista istaba — ērta, bet ne grezna.

Viņš atskatijas uz Viljamu Berdžesu.

—  Tas atradums, — viņš laipni teica, — droši vien jums bija liels trieciens.

—   O jā, ser. Es to nekad neaizmirsīšu.

Vārdi plūda aumaļām. Viņam \ r būt likās, ka, vēlreiz un vēlreiz visu izstāstot, viņš beidzot varēs izdzēst to no atmiņas.

—    Es biju apgājis visapkārt istabai, ser. Novākdams traukus. Glāzes un ta tālāk. Tikko biju pieliecies, lai paceltu no grīdas pāris olīvas, — un tad es to ieraudzīju, uz paklāja — tumšu rūsas krāsas traipu. Nē, tagad jau paklajs ir projām. Uz tīrītavu. Policija jau bija to apskatījusi. Kas tas tāds? Es domāju. Teikdams pie sevis, gandrīz pa jokam: "Tās varētu būt asinis! Bet no kurienes? Kas ir izlijis?" Un tad es sapratu, ka no lādes — gar malu, tur, kur tā plaisa. Un es teicu, vēl neko ļaunu nedomādams: "Nu kas gan tur…?" Un es pacēlu vāku, lūk, šitā (viņš parādīja), un tur nu tas bija — vīrieša līķis, uz sāniem, saliecies likumā, it kā būtu aizmidzis. Un tas riebīgais svešzemju nazis vai duncis, izslējies laukā no kakla. Es to nekad neaizmirsīšu — nekad! Kamēr vien dzīvošu! Tas šoks — tik negaidīti, jus saprotat…

Viņš dziļi elpoja.

—   Es palaidu vāku un izskrēju ārā no dzīvokļa uz,.ielas. Meklēju policistu, un, par laimi, atradu vienu — tieši ap stūri.

Puaro domīgi viņu vēroja. Priekšnesums, ja tas bija priekšnesums, bija ļoti labs. Taču viņš sāka domāt, ka tas nebija priekšnesums, ka īstenība tā arī viss noticis.

—    Vai jums neienāca prātā pamodināt majoru Riču? — viņš pajautāja.

—   Es par to neiedomājos, ser. Ar visu to šoku. Es… es vienkārši gribēju tikt lauka no šejienes, — viņš norija siekalas, — un… un pasaukt kādu palīgā.

Puaro pamāja.

—   Vai jūs sapratat, ka tas bija misters Kleitons? — viņš jautaja.

—   Man to vajadzēja redzēt, ser, bet, ziniet, man liekas, ka es to neapjēdzu. Protams, tiklīdz es atgriezos ar policijas virsnieku, es iesaucos: "Vai, tas taču misters Kleitons!" Un viņš saka "Kas ir misters Kleitons?" Un es saku: "Viņš te bija vakarvakarā."

—    Ā, — teica Puaro, — vakarvakarā… Vai jūs atceraties, tieši cikos misters Kleitons atnāca?

—     Uz minūti ne. Bet es teiktu, ka apmēram bez ceturkšņa astoņos…

—  Vai jūs viņu labi pazināt?

—    Viņš un misis Kleitone te diezgan bieži viesojas ta pusotra gada laikā, kamēr es te kalpoju.

—   Vai viņš izskatījās kā parasti?

—   Man liekas, jā. Mazliet bez elpas, bet es domāju — tas tāpēc, ka viņš steidzies. Viņam bija jāpaspēj uz vilcienu — vismaz ta viņš teica.

—  Viņam laikam līdzi bija soma, jo viņš devās uz Skotiju?

—  Nē, ser. Man liekas, ka viņu lejā gaidīja taksis.

—   Vai viņš likās vīlies, ka majora Riča nav maja?

—   To nevarēja redzēt. Viņš tikai teica, ka uzrakstīšot zīmīti. Viņš ienāca te iekšā un piegāja pie rakstāmgalda, bet es aizgāju atpakaļ uz virtuvi. Es biju mazliet nokavējies ar pildītajām olām. Virtuve ir koridora galā, un no turienes jau nevar labi dzirdēt. Es nedzirdēju, kad viņš izgāja un saimnieks pārnaca.

—  Un pēc tam?

—   Majors Ričs mani pasauca. Viņš stāvēja šeit durvīs. Viņš teica, ka esot aizmirsis par turku cigaretēm misis Spensai. Man bija jāizskrien ārā un tās jādabū. To es ari izdariju. Es tās atnesu un noliku šeit uz galda. Protams, es pieņēmu, ka misters Kleitons ir aizsteidzies uz vilcienu.

—    Un neviens cits neienāca dzīvoklī, kamēr majors Ričs vēl nebija atgriezies un jūs bijāt virtuvē?

—  Nē, ser, neviens.

—   Vai jūs varat būt par to pārliecināts?

—   Kā tad kāds varētu ienākt, ser? Viņam taču būtu jāzvana pie durvīm.

Puaro papurināja galvu. Kā kāds varētu ienākt? Spensi un Maklareni, kā ari misis Kleitone — to viņš jau zināja — varēja atskaitīties par katru minUti. Maklarens bija ar draugiem klubā, pie Spensiem pirms šī vakara bija-iegriezušies pāris draugu iedzert kādu glāzīti. Margarita Kleitone bija runājusi ar draudzeni pa telefonu. Viņš nedomāja par viņiem kā par iespējamiem vainīgajiem. Viņi varētu atrast labaku veidu, kā nogalināt Arnoldu Kleitonu, nekā sekojot viņam uz dzīvokli, kurā atradās sulainis un kuru katru bridi varēja pārnākt namatēvs. Nē, viņš lidz pēdējam mirklim bija cerējis uz kādu "noslēpumainu svešinieku", kādu no Kleitona šķietami nevainojamās pagātnes, kurš viņu būtu pazinis uz ielas un sekojis viņam uz šejieni. Uzbrucis viņam ar dunci, iebāzis liķi lāde un aizlaidies. Tīra melodrāma, bez kāda sakara ar veselo saprātu vai iespējamību! Saskaņā ar romantisko vēsturisko beletristiku… harmonija ar spāņu lādi.

Viņš aizgāja atpakaļ pie lādes. Pacēla vāku. Tas padevās viegli, bez trokšņa.

Berdžess teica gurdā balsī: — Tā ir izberzta, ser, es par to parūpējos.

Puaro pārliecas pār lādi. Klusu iesaukdamies, viņš noliecās vēl zemāk. Viņš to iztaustīja ar pirkstiem.

—   Šie caurumi — aizmugurē un vienos sānos — tie izskatās… tāda sajūta, ka tie ir iztaisīti pavisam nesen.

—  Caurumi, ser? — Sulainis pieliecas, lai paskatītos. — Es tiešām nevaru pateikt. Es tiem neesmu pievērsis īpašu uzmanību.

—   Tie nav sevišķi uzkrītoši. Bet tie tur ir. Kā jūs domājat, kam tie domāti?

—   Es nudien nezinu, ser. Varbūt kāds dzīvnieks, tas ir, es domāju, kāda vabole vai kas tamlīdzīgs. Kas grauž koku?

—   Kāds dzīvnieks? — teica Puaro. — Interesanti.

Viņš atkal šķērsoja istabu.

—    Kad jūs šeit ienācāt ar cigaretēm, vai šai istabā kaut kas neizskatījās citādi? Pilnīgi nekas? I'ārstumti krēsli vai galds vai kaut kas tāds?

—   Jocīgi, ka jus tā sakāt, ser… Kad jūs tā ieminējāties, tad man liekas, ka kaut kas bija gan. Tas aizkars, kas aizsargā pret caurvēju no guļamistabas durvīm, — tas bija pavirzits mazliet vairāk pa kreisi.

—   Šitā? — Puaro to atri pabidija.

—  Vēl mazdrusciņ… Jā, šitā.

Aizkars jau bija aizsedzis apmēram pusi no lādes. Tagad tas gandrīz pavisam noslēpa lādi.

—   Kāpēc jūs domājat, ka tas bija pavirzīts?

—   Es nedomāju, ser.

(Vēl viena mis Lemona!)

Berdžess šaubīdamies piebilda: — Man liekas, lai vairak atsegtu ieeju guļamistabā — ja nu dāmas gribētu tur nolikt savus apmetņus.

—     Var jau būt. Bet varētu būt vēl cits iemesls. — Berdžess jautājoši palūkojās. — Tagad aizkars aizsedz lādi un arī paklaju zem lādes. Ja majors Ričs nodūra misteru Kleitonu, tad asinis dnz vien sāktu sūkties cauri plaisām lādes pamatnē. Kāds to varētu ievērot — tāpat kā jUs to ievērojāt nākamajā rītā. Tādēļ aizkars tika pabīdīts.

—   Man tas nekad nav ienācis prāta, ser.

—   Kāda šeit ir gaisma — spoža vai vāja?

—  Es jums parādīšu, ser.

Sulainis ātri atvilka aizkarus un ieslēdza pāris lampu. Tās deva maigu glāsainu gaismu, pie kuras diez vai varētu pat lasīt. I'uaro palūkojas uz griestu lampām.

—  Tās nebija ieslēgtas, ser. Tās lieto ļoti reti.

Puaro palūkojās apkārt liegajā gaismā.

Sulainis sacīja: — Nedomāju, ka jūs varētu redzēt kādus asins traipus, ser, ir pārāk tumšs.

—  Šķiet, ka jums ir taisnība. Tatad, kādēļ bija pabīdīts aizkars?

Berdžess nodrebinājās. — Šausmigi iedomāties — ka tāds

patīkams džentlmenis kā majors Ričs varētu kaut ko tādu izdarīt.

—   Jūs nešaubāties, ka viņš to izdarīja? Kādēļ viņš to izdarīja, Berdžes?

—    Nu, protams, viņš ir bijis karā. Varbūt, ka viņš ir pārcietis ievainojumu galvā, vai ne? Saka, ka tas viss var pēc gadiem atkal uzliesmot. Pēkšņi cilvēks kļūst jocīgs un vairs nesaprot, ko dara. Un mēdz teikt, ka ciest dabu tieši vismīļākie cilvēki. Vai jums neliekas, ka tā varētu būt noticis?

Puaro cieši viņā lūkojas. Viņš nopūtās. Tad aizgriezas.

. — Nē, — viņš teica. — Tā tas nebija.

Līdzīgi burvju māksliniekam, I'uaro iespieda Berdžesa rokā čaukstošu papīriti.

—  O, pateicos, ser, bet es patiešām ne…

—   Jūs man palīdzējāt, — teica Puaro, — parādot man šo istabu. Paradot man, kas atrodas šai istabā. Pastāstot man, kas notika tajā vakarā. Neiespējamais nekad nav neiespējams! Atcerieties to! Es sacīju, ka bija tikai divas iespējas — man nebija taisnība. Bija vēl trešā iespēja. — Viņš atkal pavērās apkārt un nodrebinājās. — Atvelciet aizkarus.

lai nāk iekšā gaisma un gaiss. Šai istabai tas ir nepieciešams. Tai vajadzīga attīrīšanās. Bet, es domāju, paies ilgs laiks, iekams tā atbrīvosies no tā, kas to vajā, — ieilgušām atminam par naidu.

Pavērtu muti Berdžess pasniedza Puaro cepuri un mēteli. Viņš likās galīgi apmulsis. I'uaro, kuram patika izteikt mīklainus spriedumus, raitā solī izgāja uz ielas.

VIII

Pārnācis mājās, I'uaro piezvanīja inspektoram Milleram.

—    Kur palika Kleitona soma? Viņa sieva teica, ka viņš esot sapakojis somu.

—    Tā bija klubā. Viņš to bija atstājis pie šveicara. Tad viņš to droši vien aizmirsa un aizgāja bez tās.

—   Kas tur bija iekšā?

—   Ko jau varēja gaidīt. Pidžama, krekls, mazgašanās piederumi.

—   Pilns komplekts.

—  Kam tad, pēc jūsu domām, tur bija jābūt?

I'uaro ignorēja šo jautājumu. Viņš teica: — Par dunci. Es jums iesaku dabūt rokā to sievieti, kas nāk uzkopt misis Spensas māju. Uzziniet, vai viņa kādreiz nav ievērojusi tur kādu tamlidzigu priekšmetu.

—    Misis Spensa! —Millers iesvilpās. — Paskat, kādā virzienā darbojas jūsu smadzenes! Spensiem to dunci jau parādīja. Viņi to nepazina.

—   Pajautājiet vēlreiz.

—   Vai jūs gribat teikt…

—   Un tad dariet man zināmu, ko viņi teica…

—   Es nevaru iedomāties, ko jūs tur esat uzodis?

—   Palasiet "Otello", Miller. Padomājiet par tēliem "Otello". Vienu no viņiem mes esam palaiduši garām.

Viņš nolika klausuli. Pēc tam viņš piezvanīja lēdijai Četertonei. Numurs bija aizņemts.

Pēc brītiņa viņš mēģināja atkal. Joprojām bez panākumiem. Viņš pasauca savu sulaini Džordžu un lika viņam griezt numuru tik ilgi, kamēr tas atbildēs. Viņš zināja, ka lēdija Četertone bija nelabojama zvanītāja.

Puaro apsēdās krēslā, lēnām atbnvoja kājas no lakādas kurpēm, izstiepa kāju pirkstus un atlaidās.

—    Esmu vecs, — viņš teica. — Es ātri nogurstu… — Tad viņš atplauka. — Bet šūniņas[5] — tās joprojām darbojas. Lēni, bet darbojas… Jā, "Otello". Kas gan man to teica? Ā, jā, misis Spensa. Soma… Aizkars… Līķis, kas tur guļ kā aizmidzis cilvēks. Gudra slepkavība. Iepriekš izdomāta, izplānota… Un, šķiet, sagādājusi baudu!…

Džordžs paziņoja, ka lēdija Četertone gaida pie telefona.

—   Kundze, šeit Erkils Puaro. Vai es varētu runāt ar jūsu viešņu?

—    Vai, protams! O, mesjē Puaro, vai jūs esat paveicis kaut ko brīnišķīgu?

—   Vēl ne, — teica Puaro. — Bet varbūt tā būs, lieta kustas uz priekšu.

Tad bija dzirdama Margaritas balss — klusa, maiga.

—     Kundze, kad es jums jautāju, vai jūs neievērojāt kaut ko neparastu tajā vakarā viesībās, jūs saraucāt pieri, it kā mēģinot kaut ko atcerēties, bet tā doma kaut kur pagaisa. Vai tas nevarēja būt aizkara izvietojums?

—   Aizkara? Vai, nu protams. Tas neatradās gluži savā parastajā vietā.

—  Vai jūs tovakar dejojāt?

—  Kādu laiku.

—   Ar ko jūs visvairāk dejojāt?

—    Ar Džeremiju Spensu. Viņš ir lielisks dejotājs. Čārlzs ari ir labs, bet ne tik efektīgs. Viņš dejoja ar Lindu, un reizēm mēs apmainījāmies. Džoks Maklarens nedejo. Viņš ņēma ārā plates un šķiroja tās, un izvēlējās, ko uzlikt.

—  Vai vēlāk jūs klausījāties nopietno mūziku? -Jā.

Pec īsa klusuma brīža Margarita teica: — Mesjē Puaro, ko… tas viss? Vai jūs esat… vai ir — cerība?

—   Kundze, vai jūs kādreiz zināt, ko cilvēki jums apkārt izjūt?

Mazliet pārsteigta balsī viņa teica: — Es domāju, jā.

—   Es domāju, ne. Man liekas, jums nav ne jausmas. Es domāju, ka tā ir jūsu dzīves traģēdija. Taču šī traģēdija skar citus cilvēkus — ne jūs. Šodien kāds man ieminējās par Otello. Es jums jautaju, vai jusu vīrs ir greizsirdīgs, un jūs atbildējāt, ka jums šķiet — droši vien. Bet jūs to pateicāt tā pavisam bezbēdīgi. Jūs to pateicāt apmēram tāpat kā Dezdemona, nenojaušot briesmas. Viņa art atzina greizsirdību, bet viņa to nesaprata, tāpēc ka pati nekad nebija izjutusi greizsirdību un nespēja to izjust. Man šķiet, viņa absolūti neapzinājās svelošas fiziskas kaislības spēku. Viņa mīlēja savu viru ar romantisku dedzību, kā pielūdz varoņus, viņa gluži nevainīgi mīlēja Kasio — kā tuvu draugu… Man liekas, tieši viņas neuzņerruba pret kaislību padarīja vīriešus trakus… Vai jus saprotat, ko es gribu teikt, kundze?

Pēc klusuma briža bija dzirdama Margaritas balss. Vesa, maiga, nedaudz apmulsusi: — Es ne… es īsti nesaprotu, ko jus gribat teikt…

Puaro nopūtās. Viņš ierunājās lietišķa tonī.

—  Šovakar, — viņš teica, — es pie jums ieradīšos.

IX

Inspektors Millers bija grūti pierunājams. Bet ari no Puaro nevarēja atkratīties, iekams viņš nebija panācis savu. Inspektors Millers rūca, bet padevās.

—   … kaut gan kāds tam sakars ar lēdiju Četertoni…

—    Taisnību sakot, nekāds. Viņa tikai ir sniegusi draudzenei patvērumu.

—  Par tiem Spensiem — ka jūs uzzinājāt?

—     Ka duncis nāk no turienes? Es to vienkārši uzminēju. Džeremijs Spenss pateica kaut ko, kas mani uzvedināja uz tādām domam. Es izteicos, ka duncis varbūt pieder Margaritai Kleitonei. Viņš norādīja, ka viņam ir pilnīgi droši zināms, ka ne. — Puaro uz bridi apklusa. — Ko viņi teica? — viņš mazliet ziņkārīgi pavaicāja.

—   Atzina, ka tas ļoti atgādinot rotaļu duncīti, kas tiem piederējis. Bet pirms pāris nedeļam tas kaut kur noklīdis, un viņi par to piemirsuši. Es domāju, ka Ričs to nočiepa.

—   Cilvēks, kuram patīk rīkoties uzmanīgi — Džeremijs Spenss, — teica Erkils Puaro. Pie sevis viņš nomurmināja: — Pirms pāris nedēļām… O jā, plānots tika jau sen.

—   Kā, kas tad?

—     Esam klāt, — teica Puaro. Taksis piebrauca pie lēdijas Četertones majas Čeritona ielā. Puaro samaksāja.

Margarita Kleitone viņus gaidīja augšstāva istabā. Viņas seja nocietinājās, kad viņa ieraudzīja Milleru.

—   Es nezināju…

—  Jūs nezinājāt, kas tas par draugu, ko es biju nodomājis paņemt līdzi?

—   Inspektors Millers nav mans draugs.

—    Tas ir atkarīgs no tā, vai novērtējāt pareizi vai ne, misis Kleitohe. Jūsu virs tika nogalināts…

—    Un tagad mums jāparunā par to, kas viņu nogalināja, — Puaro ātri teica. — Vai mēs varētu apsēsties, kundze?

Lēnām Margarita Kleitone apsēdās pretī abiem vīriešiem krēslā ar augstu atzveltni.

—   Es jūs lūdzu, — Puaro vērsās pie abiem saviem klausītājiem,

—    but ļoti pacietīgiem. Man šķiet, es tagad zinu, kas notika tajā liktenīgajā vakarā majora Riča dzīvokli… Mēs visi sākām ar pieņēmumu, kas nebija pareizs, — ar pieņēmumu, ka tikai diviem cilvēkiem bija iespēja ielikt līķi lādē, — tas ir, majoram Ričam vai Viljamam Berdžesam. Bet mēs kļūdījāmies — tajā vakarā dzīvokli bija vēl trešā persona, kam bija tikpat laba iespēja to izdarīt.

—  Un kas tas bija? — skeptiski pajautāja Millers. — Lifta zēns?

—  Nē. Arnolds Kleitons.

—   Ko? Noslēpa pats savu līķi? Jūs esat traks.

—     Protams, ne jau mirušu ķermeni — dzīvu. Vienkāršāk izsakoties, viņšpaslēpās lādē. Tas jau daudzkart vēsture ir ticis darīts. Mirusī līgava "Amuļu zarā", Joahimo ar plāniem attiecībā uz Imogenas tikumību un ta tālāk. Es par to iedomājos, tiklidz ieraudzīju, ka lādē pavisam nesen ir izurbti caurumiņi. Kādēļ? Viņi bija iztaisīti tā, lai lādē būtu pietiekami daudz gaisa. Kādēļ aizkars tajā vakarā bija izkustināts no savas parastās vietas? Lai noslēptu lādi no cilvēku acīm. Lai paslepusies persona laiku pa laikam varētu pacelt vāku un atslābināties, un labak dzirdēt, kas notiek.

—   Bet kadeļ, — jautāja Margarita, no pārsteiguma platām acim,

—   kādēļ Arnoldam vajadzēja slepties lādē?

—   Un to jautājat jūs, kundze? Jūsu vīrs bija greizsirdīgs cilvēks. Viņš bija arī nerunīgs cilvēks. "Ierāvies sevī", ka teica jūsu draudzene misis Spensa. Viņa greizsirdība auga auguma. Tā viņu nomocīja! Vai jūs bijāt vai nebijāt Riča mīļākā? Viņš to nezinaja! Bet viņam to vajadzēja uzzināt! Un tā — "telegramma no Skotijas", telegramma, kas nekad netika nosūtīta un ko neviens nav redzējis! Ceļojuma soma tiek sakravāta un mierigi aizmirsta klubā. Viņš dodas uz dzīvokli taja laikā, kad ir drošs, ka Riča nebūs mājās… Viņš pasaka sulainim, ka uzrakstīs zīmīti. Tiklīdz viņš ir palicis viens, viņš izurbj lādē caurumiņus, pabīda aizkaru un iekāpj lādē. Šonakt viņš uzzinās patiesību. Varbūt viņa sieva paliks, kad citi jau būs aizgājuši, varbūt viņa aizies, bet atkal atgriezīsies. Šaja nakti izmisušais, greizsirdības mocītais vīrs uzzinās…

—   Jūs taču negribat teikt, ka viņš pats sevi nodūra? — Millers jautāja neticīgā balsī. — Muļķības!

—   O nē, viņu nodūra kāds cits kāds, kurš zināja, ka viņš tur ir. Tā, protams, bija slepkavība. RUpīgi izplānota, sen iecerēta slepkavība. Atsauciet atmiņā pārējos "Otello" tēlus. Mums vajadzētu atcerēties Jago. Nemanāmi saindējot Arnolda Kleitona prātu ar mājieniem, aizdomām. Godīgais Jago, uzticīgais draugs, cilvēks, kam jūs vienmēr ticat! Arnolds Kleitons viņam ticēja. Arnolds Kleitons ļāva, lai spēlē uz viņa greizsirdību, lai uzkurina to līdz baltkvēlei. Vai paslēpšanas lādē bija Arnolda ideja? Varbūt viņš varēja ta domāt… Varbūt viņš ta an domāja! Un tā — darbības vieta ir gatava. Duncis, nocelts pirms paris nedēļām, gatavībā. Pienāk noliktais vakars. Gaisma nav spilgta, spele gramofons, divi pāri dejo, pari palikušais ir aizņemts pie plašu skapīša netālu no spāņu lādes un to nosedzošā aizkara. Ieslīdēt aiz aizkara, pacelt vāku un iedurt… Pārdroši, bet diezgan vienkārši!

—   Kleitons taču varēja sākt kliegt!

—   Bet ja nu viņam bija iedotas miega zāles? — teica I'uaro. — Sulainis liecināja, ka līķis "gulēja kā cilvēks miegā". Kleitons bija aizmidzis, un miega zāles viņam bija iedevis vienīgais cilvēks, kurš to varēja izdarīt, cilvēks, ar kuru viņš klubā iedzēra.

—  Džoks? — spalgā balsī, ar bemišķigu izbrīnu jautaja Margarita. — Džoks? Tas taču nevar būt vecais labais Džoks. Vai dieniņ, es taču pazīstu Džoku jau veselu mūžību! Kada velna pec gan Džokam…?

Puaro pagriezās pret viņu.

—   Kādēļ tie divi itālieši cīnījās divkaujā? Kādēļ jaunais cilvēks nošāvās? Džoks Maklarens ir nerunīgs cilvēks. Viņš varbūt bija samierinājies ar uzticīga drauga lomu jums un jusu vīram, bet tad vel uzrodas majors Ričs. Tas jau ir par daudz! Naida un alku tumšajā ēnā viņš izplāno gandrīz vai nevainojamu slepkavību, jo ir gandrīz droši, ka slepkavībā tiks apsūdzēts Ričs. Un kad Ričs un jūsu vīrs būs dabūti nost no ceļa — viņš domā, ka beidzot jūs pievērsīsities

viņam. Un varbūt ta an butu noticis… Vai ne?

Viņa skatijas uz viņu platam, šausmu pilnām acīm…

Gandrīz neapzināti viņa izdvesa: — Varbūt… Es… nezinu…

Inspektors Millers pēkšņi autoritatīvi ierunājās.

—   Tas viss ir ļoti jauki, I'uaro. Tā ir tikai teorija, nekas vairāk. Nav ne mazāka pierādījuma. Iespējams, ka neviens jūsu vārds neatbilst patiesībai.

—   Tas viss ir tīrākā patiesība.

—  Bet nav nekādu pierādījumu. Nav nekā tāda, uz ko mēs varētu balstīt savu darbību.

—  Jums nav taisnība. Es domāju, ka Maklarens, ja mēs viņam to izklāstīsim, atzīsies. Tas ir, ja mēs viņam liksim saprast, ka Margarita Kleitone zina…

Pēc nelielas pauzes viņš piebilda: — Jo, tiklīdz viņš to sapratīs, viņš būs pazaudējis… Nevainojamā slepkavība būs izrādījusies veltīga.

DIVDESMITČETRI MELNIE STRAZDI

Erkils Puaro pusdienoja kopā ar savu draugu Henriju Boningtonu restorānā "Gallārft Endeavour". Misteram Boningtonam patika nepiespiestā atmosfēra, ēdiens, kas bija "vienkāršs" un "anglisks", nevis "visādas kopgalda ķepslas". Viņam patika stāstīt cilvēkiem, kas pusdienoja kopā ar viņu, kur tieši mēdzis sēdēt Augusts Džons, un pievērst viņu uzmanību slavenu mākslinieku vārdiem viesu grāmatā. Misters Boningtons pats bija tik nemāksliniecisks, cik vien var būt, bet viņš zināmā mērā lepojās ar citu mākslinieciskajām aktivitātēm.

Mollija, simpātiskā oficiante, sasveicinājās ar misteru Boningtonu kā ar vecu draugu. Viņa lepojās ar to, ka atceras, kas viņas apmeklētājiem garšo un kas negaršo.

—   Labvakar, ser, — viņa teica, kad abi vīri apsēdās pie galdiņa stūri. — šodien jums paveicies — ar kastaņiem pildīts tītars, tas bija jūsu iecienītais ēdiens, vai ne? Un mums ir ari lielisks Stiltonas siers. Vai jūs vispirms ēdīsiet zupu vai zivis?

Misters Boningtons apsvēra. Viņš brīdinoši teica Puaro, redzēdams, ka pēdējais pēta ēdienu karti: — Lai nu paliek tie jūsu franču labumi. Ēdīsim kārtīgi pagatavotu angju ēdienu.

—  Mans draugs, — Erkils I'uaro atmāja ar roku, — tieši to jau es vēlos. Es pilnīgi nododu sevi jūsu rokās.

—    Khm…ehem…khrm, — misters Boningtons atbildēja un pievērsa visu uzmanību ēdienu kartei.

Nokārtojis šo svarīgo lietu un vīna jautājumu, misters Boningtons ar atvieglotu nopūtu atgāzās krēslā un atlocīja salveti, bet Mollija aizsteidzās projām.

—    Laba meitene, — viņš atzinīgi noteica. — Kādreiz bija īsta skaistule — mākslinieki mēdza viņu gleznot. Viņa ari šo to zina par ēdieniem, kas ir vēl svarīgāk. Sievietes parasti nekā nejēdz no ēdieniem. Viena otra sieviete, ja viņa kaut kur aiziet ar vīrieti, kas viņai patīk, nemaz neievēro, ko ēd. Pasūta tik pirmo, kas iekrīt acīs.

Erkils Puaro pakratīja galvu.

—    C'est terrible

—    Paldies Dievam, vīrieši tādi nav! — misters Boningtons pašapmierināti noteica.

'Tas ir briesmīgi (fr.)

—  Nekad? — Puaro piemiedza acis.

—  Nu, varbūt jaunībā, — pieļāva misters Boningtons. — Kucēni' Tagad visi jaunie ir vienādi — īsti mīkstpēdiņi, nekādas dūšas. Man jaunie nav vajadzīgi, un viņiem — viņš paškritiski piebilda, — es neesmu vajadzīgs. Var jau būt, ka viņiem taisnība! Bet, ja kādreiz paklausās tos jaunos, tad varētu padomāt, ka nevienam cilvēkam pāri 60 nav tiesību būt dzivaml Klausoties viņu kladzināšanā, jābrīnās, ka viņi saviem vecajiem radagabaliem nepalīdz šķirties no šīs pasaules.

—   Pilnīgi iespējams, — teica Erkils Puaro, — ka palīdz.

—   Nu, Puaro, man jāsaka, ka jums gan ir jauki uzskati. Visa tā policistu būšana grauj jūsu ideālus.

Erkils Puaro pasmaidīja.

—  Tout de meme2 , — viņš teica, — būtu interesanti sastādīt tabulu par tiem, kas miruši pēkšņā nāvē pēc 60 gadiem. Varat būt drošs, ka tā izraisītu jums dažas neparastas pārdomas.

—  Jums ir tā nelaime, ka esat sācis visur meklēt noziegumu — tā vietā, lai pagaidītu, kamēr noziegums pats uzradīsies jūsu priekšā.

—   Lūdzu piedošanu, — teica Puaro. — Nu jau es esmu sācis runāt par, kā jūs to saucat, "veikalu". Pastāstiet man, draugs, par savām lietām. Kā jums iet pa dzīvi?

—   Putra! — teica misters Boningtons. — Tāda tagad tā dzīve. Viena putra. Un pārāk daudz skaistu vārdu. Tie palīdz noslēpt to putru. Tāpat kā labi piparota mērce palīdz noslēpt faktu, ka zivs zem tās nav augstākā labuma! Labāk dodiet man kārtīgu jūras butes fileju bez kādām tur ķēpu mērcēm.

Tieši tai brīdī Mollija to arī viņam pasniedza, un viņš atzinīgi iekrekšķējās.

—  Manu meitenīt, jūs zināt, kas tieši man garšo, — viņš teica.

—   Nu, jūs jau te nākat diezgan regulāri, vai ne, ser? Tad jau man tā kā vajadzētu zināt, kas jums garšo.

Erkils Puaro pajautāja: — Vai tad cilvēkiem vienmēr patīk viens un tas pats? Vai viņiem kādreiz nemainās gaume?

—   Džentlmeņiem ne, ser. Dāmām patīk dažādība, bet kungiem vienmēr viens un tas pats.

—    Ko es jums teicu? — apmierināti norūca Boningtons. — Attiecībā uz ēdienu sievietes neko nejēdz!

Viņš aplaida skatienu restorānam.

—   Pasaule ir viena jokaina vieta. Paskatieties uz to veco zēnu ar

J TomSr (fr.) bārdu tai stūri. Mollija jums pateiks, ka viņš nāk uz šejieni katru otrdienas un ceturtdienas vakaru. Un ta jau gandrīz 10 gadus — viņš te ir tāda kā pazīšanās zīme. Tomēr neviens šeit nezina ne, ka viņu sauc, ne ari, kur viņš dzivo vai ko dara. Kad ta padomā, tas šķiet dīvaini.

Kad oficiante atnesa tītara porcijas, viņš teica: — Es tā skatos, ka Vecais Laika Vecis vēl joprojām tepat?

—   Jā, ser, tā ir. Otrdienas un ceturtdienas, tās ir viņa dienas, bet te uzreiz pagājšnedēļ viņš atnāk uz šejieni pirmdienā! Tas mani pilnīgi izsita no sliedēm! Es domāju, ka esmu sajaukusi datumus un ka es laikam neesmu zinājusi, ka ir otrdiena! Bet viņš atnaca ari nākamajā vakarā, tā ka pirmdiena bija, tā teikt, ekstrā.

—   Interesanta atkāpe no ieraduma, — nomurmināja I'uaro.— Diez kas tam bija par iemeslu?

—   Nu, ser, ja jūs jautājat man, tad šķiet, ka viņam bija kadas nepatikšanas vai uztraukumi.

—   Kāpēc jūs tā domājat? Kaut kas viņa uzvediba?

—   Nē, ser, neteiksim, ka tieši uzvedībā. Viņš bija ļoti kluss, ka jau parasti. Viņš jau nekad neko vairāk nepasaka kā "labvakar" un "arlabvakar". Bet tas bija viņa pasūtījums, kas pievērsa uzmanību.

—  Viņa pasūtījums?

—    Jūs jau, kungi, droši vien smiesities par mani, — Mollija piesarka, bet, ja džentlmenis te nāk jau desmit gadus, tad jau kaut kā dabū zināt, kas viņam garšo. Viņš nekad nav varējis ciest nieru pudiņu vai kazenes, un es nekad neesmu viņu redzējusi pašūtam biezeņzupu, bet tajā pirmdienas vakarā viņš pasūtīja tomātu biezeņzupu, bifšteku un nieru pudiņu, un kazeņu pīrāgu! lzskatijas, ka viņš nemaz neievēro, ko viņš pasūta!

—   Zināt ko, — teica Erkils Puaro, — man tas liekas ārkārtīgi interesanti.

Mollija apmierināta aizgāja.

—   Nu, Puaro, — Henrijs Boningtons ieķiķinājās. — Tagad nu izdariet dažus secinājumus. Savā labakajā stilā.

—  Es labāk vispirms paklausīšos jūsējos.

—   Gribat, lai es būtu Vatsons, ja? Nu, vecais zēns aizgāja pie ārsta, un ārsts ieteica viņam citu diētu.

—    Tomātu biezeņzupu, bifšteku un nieru pudiņu, un kazeņu pīrāgu? Es nu gan nevaru iedomāties nevienu tadu ārstu.

—   Ak, nieki, veco zēn. Ārsti jums ieteiks jebko.

—  Tas ir vienīgais atrisinājums, kas jums ienāk prata?

Henrijs Boningtons teica: — Nu, ja nopietni, tad, manuprāt, ir tikai viens izskaidrojums. Mūsu nezināmais draugs atradās kādu spēcīgu emociju varā. Tas viņu bija tā pārņēmušās, ka viņš burtiski nemanīja, ko pasūta un ed.

Viņš uz bridi apklusa, tad turpināja: —Tagad jūs man teiksit, ka zināt, tieši kas aizņēma viņa prātus. Jūs varbūt teiksit, ka viņš domāja, ka izdarīt slepkavību.

Viņš pasmējās par savu iedomu.

Erkils Puaro nesmējās.

Viņš pieļauj, ka tai brīdī vecais virs bija nopietni satraukts. Viņš piekrīt, ka viņam varbūt bija kāda nojauta par to, kas varētu notikt. Bet viņa draugi pārliecina viņu, ka tas ir pilnīgi neiespējami.

Pēc kādām trim nedēļām Erkils Puaro un Boningtons atkal satikās. Šoreiz tas notika metro.

Viņi pamāja viens otram, šūpodamies turēdamies pie blakus siksnām. Tad Pikadilli laukumā lielāka daļa izkāpa, un viņi atrada sēdvietas vagona priekšgalā, mierīga stūrīti, kur neviens nestaigāja garām.

—   Tagad jau ir drusku labāk, — teica misters Boningtons. — Ir gan ta cilvēku rase egoistiska — neviens tev nepaies uz priekšu, lai cik tu viņiem lūgtu!

Erkils Puaro paraustīja plecus.

—   Ko gan jus gribat? — viņš sacija. — Dzīve ir tik nedroša.

—   Ta gan ir. Šodien te, rit jau viņā saulē, — misters Boningtons drūma toni piekrita. — Un, ja jau mēs par to ierunājāmies, vai jūs atceraties to veco zēnu, ko mēs ievērojam restorānā "Gallant Endeavour"? Es nebrīnītos, ja viņš būtu beidzis šīs zemes gaitas. Viņš tur nav rādījies jau veselu nedēļu. Mollija par to ir gauži satraukta.

Erkils Puaro saslējās. Viņa zaļās acis iegailejas.

—   Tiešām? — viņš jautāja. — Tiešām?

Boningtons teica: — Vai jūs atceraties — es izteicu domu, ka viņš ir bijis pie arsta un tas viņam nozīmējis dietu? Diēta, protams, ir nieki, bet es nebnnitos, ja viņš butu konsultējies par savu veselības stāvokli un ārsta teiktais būtu viņu izsitis no sliedēm. Tas izskaidrotu, kāpēc viņš pasūtīja kaut ko pavisam neierastu, pat nepieversdams tam uzmanību. Pilnīgi iespējams, tas viņam bija tāds sitiens, ka viņš pameta šo pasauli ātrāk nekā domāts. Ārstiem gan vajadzētu but mazliet uzmanīgākiem, kad viņi runā ar cilvēkiem.

—   Parasti jau viņi ir ļoti piesardzīgi, — Erkils I'uaro teica.

—   Šī ir mana stacija, — teica misters Boiļingtons. — Visu labu! Diez vai mēs tagad kādreiz uzzināsim, kas bija šis vecais zēns — pat viņa vardu ne. Jokaina pasaule!

Viņš izsteidzās no vagona.

Erkils I'uaro sēdēja, raukdams pieri, un nemaz neizskatījās, ka viņam ši pasaule liktos jokaina.

Pārnācis mājās, viņš deva dažus norādījumus savam uzticamajam sulainim Džordžam.

Erkils Puaro brauca ar pirkstu pa uzvārdu sarakstu. Tur bija reģistrēti visi nāves gadījumi kādā rajona.

Puaro pirksts apstajās.

—   Henrijs Gaskuans. Sešdesmit deviņi gadi. Varētu pamēģināt viņu pirmo.

Pēcpusdienā Hrkils I'uaro sēdēja doktora Makendrjū kabinetā netālu no Kingsroudas. Makendrjū bija gara auguma sarkanmatains skots ar inteliģentu seju.

—  Gaskuans? — viņš pārjautāja. —Jā, atceros. Vecais savādnieks. Viņš dzīvoja viens pats vienā no tam vecajām bezīpašnieka mājām, ko tagad jauc nost, lai vietā uzceltu modernas daudzstavu ēkas. Es viņu netiku apmeklējis, bet viņš bija manā aprūpe un es viņu pazinu. Piena iznēsātāji pirmie nojauta kaut ko nelabu. Ārpusē pie durvīm sāka krāties neaiztiktas piena pudeles.Beidzot kaimiņi paziņoja policijai, tie uzlauza durvis un viņu atrada. Viņš bija nogāzies pa trepēm un lauzis kaklu. Mugurā viņam bija veci rītasvārki ar noskrandušu virves jostu — viņš viegli varēja aiz tās aizķerties un paklupt.

—    Skaidrs, — teica Erkils I'uaro. — Tas bija gluži vienkārši nelaimes gadījums.

—   Tieši tā.

—   Vai viņam bija kādi radinieki?

—   Jā, brajadēls. Apmēram reizi mēnesi viņš mēdza savu tēvoci apraudzīt. Viņu sauc Lorimers — Džordžs Lorimers. Viņš pats ir mediķis. Dzīvo Vimbldonā.

—   Vai viņu ļoti apbēdināja vecā vīra nāve?

—   Nezinu, vai var teikt, ka ļoti apbēdināja. Es gribu teikt, ka viņš bija zināmā mēra pieķēries vecajam virām, bet viņi nebija tuvu pazīstami.

—   Cik ilgi viņš jau bija miris, kad jūs viņu apskatījāt?

—    Ahā! — teica doktors Makendrjū. — Tas jau ir oficiāls jautājums. Ne mazāk par četrdesmit astoņām stundām un ne vairak par septiņdesmit divām. Viņu atrada sestajā no rita. Taisnību sakot, mēs varam noteikt vēl tuvāk. Viņa ntasvārku kabata bija vēstule — rakstīta trešajā, nosūtīta no Vimbldonas pēcpusdiena, varētu but atnesta tā ap deviņiem divdesmit vakarā. Tādejādi nāve varētu but iestājusies kaut kad pēc deviņiem divdesmit trešā datuma vakarā. Tas ari atbilst viņa kuņģa saturam un gremošanas procesiem. Viņš bija paēdis vakariņas apmēram 2 stundas pirms nāves. Es viņu izmeklēju sestā datuma rītā, un viņa stāvoklis pilnīgi atbilda pieņemumam, ka nāve iestājusies pirms apmēram 60 stundām — ap desmitiem vakarā trešaja datumā.

—  Tas viss izklausās ļoti saskanīgi. Sakiet, ludzu, kad viņu pēdējo reizi redzējuši dzīvu?

—   Viņš ir redzēts Kingsrouda ap septiņiem vakara tai pašā vakarā — ceturtdien, trešaja datumā, viņš edis vakariņas restorānā "Callant Kndeavour" pulksten pusastoņos. Šķiet, ka viņš tur vienmēr vakariņojis ceturtdienās. Sava ziņa viņš bija mākslinieks, lai ari ārkārtīgi vajš.

—  Citu radinieku viņam nebija? Tikai brāļadēls?

—   Vēl bija dvīņubrālis. Viss izklausās diezgan dīvaini. Viņi nebija redzējušies daudzus gadus. Otrs brālis, Antonijs Gaskuāns, šķiet, apprecējās ar kādu ļoti bagātu sievieti un pameta mākslu, un brāļi sastrīdējās. Kopš tā laika, šķiet, vairs netika redzējušies. Bet cik dīvaini! Abi nomira vienā dienā. Vecākais no dvīņiem nomira trešajā datumā trijos pēcpusdienā. Es atceros vel kādu gadījumu, kad dvīņi nomira tai pašā dienā — katrs savā pasaules malā! Varbūt, ka tā tikai tada sagadīšanās, bet ta nu tas ir.

—  Vai otrā brāļa sieva ir dzīva?

—  Nē, viņa nomira pirms dažiem gadiem.

—   Kur dzivoja Antonijs Gaskuāns?

—   Viņam bija māja Kingstonhillā. Ka stāsta doktors Lorimers, viņš bijis liels vientuļnieks.

Erkils Puaro domīgi pamāja.

Skots vēngi viņā paraudzījās.

—   Kas jums īsti padorffā, mesje Puaro? — viņš atklati pajautāja. — Es esmu atbildējis uz visiem jūsu jautājumiem — tas bija mans pienākums, kad jūs uzrādijat pilnvaru. Bet man nav skaidrs, ko tas viss nozīme.

Puaro lēni teica: — Vienkāršs nelaimes gadījums — tā jūs to nosaucāt. Tas, kas man prātā, ir tikpat vienkāršs — vienkāršs pagrūdiens.

Doktors Makendrjū izskatījās pārsteigts.

—   Citiem vārdiem sakot, slepkavība! Vai jums ir kāds pamats tā domāt?

—  Nē, — teica I'uaro. — Tas ir tikai pieņēmums.

—   Bet kaut kam taču jabut… — neatlaidās otrs.

Puaro klusēja.

Makendrjū teica: — Ja jūs turat aizdomās viņa brāļadēlu Lorimeru, tad es jums varu tuht pateikt, ka jūs šaujat garām. Lorimers Vimbldonā spēlēja bridžu no pusdeviņiem lidz pusnaktij. Tas atklajas izmeklēšanā.

Puaro nomurminaja: — Un droši vien tas tika pārbaudīts. Policija strādā ļoti rūpīgi.

Ārsts jautāja: — Vai jums ir kāda liecība pret viņu?

—    Es pat nezināju par viņa eksistenci, pirms jūs viņu nepieminējāt.

—  Tad jūs turat aizdomās kadu citu?

—    Nē, nē. Ne jau tur tā lieta. Jautājums ir par cilvēku sugas pārstāvju ieradumiem. Tas ir ļoti svarīgi. Un mirušais mesjē Gaskuāns tur nekādi neiederas. Redzat, viss ir ačgarni.

—   Es jūs galīgi nesaprotu.

Erkils Puaro nomurmināja: — Nelaime ir ta, ka uz sliktās zivs ir uzliets pārāk daudz mērces.

—   Kā lūdzu, ser?

Erkils Puaro pasmaidīja.

—    Jūs mani drīz vien aizsūtīsiet uz trako namu, Monsieur le Docteur. Bet es neesmu garīgs slimnieks — es tikai esmu cilvēks, kam patīk kārtība un metode, un kurš uztraucas, sastapdamies ar faktu, kas lec ārā no rāmjiem. Man jāatvainojas, ka esmu sagādājis jums tik daudz raižu.

Viņš piecēlās. Ārsts arī piecēlās.

—   Zināt, — teica Makendrjū, — godīgi sakot, es neredzu galīgi nekā aizdomīga Henrija Gaskuāna nāvē. Es saku, ka viņš nokrita; jūs sakāt, ka kāds viņu pagrūda. Tas viss ir… nu, no gaisa grābts.

Erkils Puaro nopūtās.

—   Jā, — viņš teica. — Tas izskatās pēc meistardarba. Kāds to ir labi nostrādājis!

—  Jūs joprojām domājat…

Mazais vīrs noplātīja rokas.

—    Es esmu stūrgalvīgs — stūrgalvīgs virs, ko apsēdusi kāda doma, un man nav nekā, ar ko pamatot šo domu. Starp citu, vai Henrijam Gaskuanam bija liekie zobi?

—  Ne, viņam pašam bija Joti labi saglabājušies zobi. Ļoti uzteicami viņa vecumā.

—   Vai viņš tos labi kopa — tie tika tīrīti un bija balti?

—   Jā, es to īpaši ievēroju. Zobi uz vecumu parasti kļūst mazliet dzelteni, bet viņam tie bija ļoti labā stāvoklī.

—   Tie nebija nemaz, zaudējuši krāsu?

—   Nē. Viņš nesmēķēja, ja jus to domājat.

—   Es nedomāju tieši to… tas tikai bija šāviens uz labu laimi… kas varbūt nekad netrāpīs! Uz redzēšanos, doktor Makendrjū, paldies par jusu laipnibu.

Viņš paspieda ārsta roku un devas prom.

—   Un tagad, — viņš teica, — pa šāviena pēdām.

Restorānā "Gallant Endeavour" viņš nosēdās pie tā paša galdiņa, kur bija sēdējis ar Boningtonu. Meitene, kas viņu apkalpoja, nebija Mollija. Viņa pateica, ka Mollijai esot brīvdiena.

Pulkstenis bija tikai septiņi, un Erkilam Puaro nesagādāja nekādas grūtības uzsākt sarunu ar meiteni par veco misteru Gaskuānu.

—   Ja, — viņa teica. — Viņš te nāca gadiem. Bet neviena no mums nezināja viņa vārdu. Mēs izlasijam avizē par izmeklēšanu, un tur bija ari viņa fotogrāfija. "Re," es teicu Mollijai, "vai tas nav mūsu Vecais laika Vecis", tā mes viņu saucam.

—   Viņš ari sava nāves diena te pusdienoja, vai ne?

—   Jā, tas tiesa, ceturtdien, trešajā datumā. Viņš vienmēr nāca ceturtdienas. Otrdienās un ceturtdienās, precīzi kā pulkstenis.

—   Diez vai jus atceraties, ko viņš pasūtīja?

—   Paga… jā, ta bija asa risu zupa un liellopa gaļas pudiņš… vai jera gaļa… nē, pudiņš, un tad vel kazeņu un ābolu pīrāgs, un siers. Un padomā tikai, tai paša vakarā viņš aiziet majas un nokrīt pa trepem. Tas viss esot bijis dēļ nodriskātās ritasvārku jostas. Tiesa, viņa drēbes viemer izskatijas diezgan briesmīgas — vecmodīgas un apvilktas pa roku galam, un noskrandušas, un tomēr, viņš tik un tā izskatijas, it kā būtu kaut kas! Ai, mums te ir visādi interesanti apmeklētāji.

Viņa aizsteidzas.

Erkils Puaro ēda savu juras butes fileju. Viņa acīs gailēja zaļa liesmiņa. /

—    Tas nu gan ir dīvaini, — viņš teica pie sevis, — kā paši gudrākie cilvēki paklūp uz sīkumiem. Boningtonam tas liksies interesanti.

Taču vel nebija pienācis laiks atraisītai sarunai ar Boningtonu.

Nodrošinātām ar ieteikumiem no zināmām ietekmīgām vietām, Erkilam Puaro nebija nekādu grūtību griezties pie rajona izmeklētājā.

—    Savāda persona, šis aizgājušais Gaskuans, — viņš atzīmēja. — Vientuļš, ekscentrisks večuks. Bet viņa aiziešana, šķiet, izraisa neparastu interesi?

Runātājs uzmanīgi palūkojās apmeklētājā.

Erkils I'uaro piesardzīgi izvēlējas vārdus.

—   Mesjē, ir daži apstākļi, kas padara izmeklēšanu vēlamu.

—   Ludzu, kā es varu jums palīdzēt?

—  Man liekas, tas ir jūsu kompetencē — likt iznīcināt vai konfiscēt dokumentus, kas ienākuši tiesvedībā? Henrija Gaskuāna ntasvārku kabatā tika atrasta kāda vēstule, vai ne tā?

—  Tā gan.

—   Vēstulē no viņa brāļadēla doktora Džordža Lorimera?

—  Pilnīgi pareizi. Vēstule tika uzrādīta izmeklēšanā, lai palīdzētu noteikt, kad iestājusies nāve.

—   Un medicīniskā to izziņa apstiprināja?

—   Tieši tā.

—   Vai tā vēstule vēl ir pieejama?

Erkils I'uaro ar bažām gaidīja atbildi.

Izdzirdis, ka vēstuli joprojām iespējams apskatīt, viņš atviegloti nopūtās.

Kad to beidzot pasniedza, viņš to diezgan rūpīgi izpētīja. Tā bija uzrakstīta ar pildspalvu diezgan nesalasāmā rokraksta.

Tur stāvēja rakstīts:

Dārgais tēvoci Henrij,

man jums diemžēl jāsaka, ka attiecībā uz tēi>oci Antoniju neko neizdevās izdarīt. Viņš neizrādīja nekādu interesi par jūsu apmeklējumu un uz jūsu lūgumu aizmirst pagājušo neko neatbildēja. Tiesa gan, viņš ir ļoti slims, un reizēm murgo, ļādomā, ka gals vairs nav tālu. Šķiet, viņš tik tikko atceras, kas jūs tāds esat.

Man ļoti žēl, ka es neattaisnoju ļūsu cerības, taču varat būt drošs, ka es darīju visu, kas bija manos spēkos, ļūsu mīlošais brāļadēls

Džordžs Lorimers.

Vēstule bija datēta ar 3.novembri. I'uaro paskitījās uz pastmarku —16.30 3.nov.

Viņš nomurmināja: — Viss ir vislabākajā kartībā, vai ne?

Tad viņa ceļš veda uz Kingstonhillu. Pēc nelielām grūtībām, liekot lieta labsirdīgu uzstājību, viņš tika pie intervijas ar Ameliju Hillu, nelaiķa Antonija Gaskuana pavari-saimniedbas vaditaju.

Sākuma misis Hilla bija nedaudz atturīga un aizdomīga, taču ši dīvainā izskata ārzemnieka apburošā sirsnība butu aizkustinājusi pat akmeni. Misis Hilla saka kļūt laipnāka.

Viņa atklāja, kā jau to bija atklājušas daudzas sievietes pirms viņas, ka uztic savas raizes patiešām ieinteresetam klausītājam.

Četrpadsmit gadus viņa bija rūpējusies par mistera Gaskuāna saimniecību, kas nebūt nebija viegls darbs. Ne, patiešam! Daža laba sieviete būtu nodrebējusi zem tās nastas, kas viņai bija jānes! Nabaga džentlmenis bijis ekscentrisks, nav vārdam vietas. Ļoti skops naudas lietās — ta viņam bijusi tāda kā manija, un viņš taču bija tik bagats, cik vien var but! Bet misis Hilla uzticīgi viņam kalpojusi un pacietuši viņa ieradumus, un, dabiski, ka viņa cerejusi sagaidīt vismaz kadu piemiņas lietiņu. Bet nē — absolūti nekā! Tikai vecais testaments, kura viņš novēlējis visu savu naudu sievai un, ja gadījumā viņa nomirtu pirmā, tad visu savam brālim Henrijam. Testaments, kas sastādīts pirms gadiem. Tas nu gan nebija taisnīgi!

Pamazām Puaro novirzīja viņu no viņas galvenās tēmas par neapmierinatajām alkām. Tā patiesi esot bezsirdiga netaisnība! Varot saprast misis Hillas aizvainojumu un nepatīkamo pārsteigumu. Mistera Gaskuāna skopulība esot bijusi vispārzināmā. Cilvēki runājuši pat, ka nelaiķis atteicies palīdzēt savam vienīgajam brālim. Misis Hilla droši vien to visu jau zinot.

—   Vai tadeļ doktors Lorimers viņu apmeklēja? — jautāja misis Hilla. — Es zināju, ka runa ir par viņa brāli, bet es domāju, ka viņa brālis vienkārši gribēja salabt. Viņi bija sastrīdējušies jau pirms gadiem.

—   Es tā saprotu, — teica Puaro, — ka misters Gaskuāns pilnīgi atteicas?

—  Jā, tiesa gan, — pamāja misis Hilla. — "Henrijs"? viņš diezgan vārgā balsi pārvaicāja. "Kāda man daļa gar Henriju? Es neesmu redzējis viņu gadiem un negribu redzēt. Kašķis ir tas Henrijs." Tieši tā ari pateica.

Tad saruna atkal atgriezās pie misis Hillas sūdzībām, šoreiz par nelaiķa mistera Gaskuāna advokāta bezjūtīgo izturēšanos.

Ar zināmām grūtībām, lai neizskatītos, ka viņš pārak pēkšņi partraucis sarunu, I'uaro atvadījās.

Un ta, tieši pec pusdienām viņš ieradas Elmkrestā, Dorsetrouda — doktora Džordža Lorimera Vimbldonas dzīvesvietā.

Ārsts bija mājās. Erkilu I'uaro ieveda kabinetā, un driz vien tur ienāca doktors Džordžs Lorimers, acīmredzot tikko ieturējis pusdienas.

—    Es neesmu pacients, doktor, — Erkils Puaro teica. — Un mana ierašanās šeit varbūt izskatās nedaudz nekaunīga, bet es esmu vecs virs un man patīk skaidra un atklāta valoda. Man nepatīk advokatu metodes — viņi raduši stundām runāt riņķi un apkart.

Katrā ziņa viņš bija pamodinājis Lorimera interesi. Ārsts bija vidēja auguma kārtīgi noskuvies virs. Viņa mati bija brūni, bet skropstas gandrīz baltas, kas lika viņa acīm izskatīties blavam, gandrīz applaucētam. Viņš runāja dzīvi un ar zināmu humora piegaršu.

—   Advokāti? — viņš jautāja. — Ciest nevaru šos zēnus! Jūs esat iekvēlinājis manu ziņkāri. Lūdzams, sēdieties.

Puaro apsēdas, tad izvilka vienu no savām vizītkartēm un sniedza to ārstam.

Džordžs Lorimers samirkšķināja savas baltās skropstas.

Puaro konfidenciāli paliecās uz priekšu: — Daudzas no maniem klientiem ir sievietes.

—    Dabiski, — doktors Džordžs Lorimers atbildēja, nedaudz piemiegdams aci.

—   Kā jūs sakāt, dabiski — Puaro piekrita. — Sievietes neuzticas oficiālajai policijai. Viņas dod priekšroku privātai izmeklēšanai. Viņas nevēlas, lai viņu problēmas kjutu zināmas atklātībai. Pirms dažām dienām pie manis bija atnākusi kada vecāka sieviete. Viņa bija norūpējusies par savu viru, ar kuru sastrīdējusies pirms daudziem gadiem. Šis viņas virs bija jusu tēvocis, nelaiķis misters Gaskuans.

Džordžs Lorimers tumši nosarka.

—     Mans tēvocis? Nieki! Viņa sieva nomira pirms daudziem gadiem.

—   Ne jau jūsu tēvocis Antonijs Gaskuāns. Bet gan jūsu tēvocis Henrijs Gaskuans.

—  Tēvocis LIenrijs? Bet viņš taču nebija precējies!

—   O jā, bija gan, — Erkils I'uaro meloja, pat nenosarkdams. — Par to nav nekādu šaubu. Tā dāma bija pat paņēmusi līdzi laulības apliecību.

—    Tie ir meli! — iesaucās Džordžs Lorimers. Tagad viņa seja bija purpursarkana kā plūme. — Es tam neticu. Jus esat nekaunīgs melis.

—    Nu gari ir traki, vai ne? — teica Puaro. — Jūs esat veltīgi izdarījis slepkavību.

—  Slepkavību? — Lorimera balss trīcēja. Viņa blāvās acis šausmas izspiedās.

—   Starp citu, — teica Puaro, — es ta skatos, ka jus atkal esat ēdis kazeņu pīrāgu. Ne parak prātīgs ieradums. Kazenēs gan esot daudz vitamīnu, bet reizēm tas var but nāvējošas. Man tadas aizdomas, ka šoreiz tās ir palīdzējušas aplikt virvi ap kadu kaklu — jusu kaklu, doktor Lorimer.

—     Redzat, mon ami, jus kļudijaties tieši sava galvenaja pieņēmuma. — Erkils I'uaro miermīlīgi uzsmaidīja pie galdiņa pretī sēdošajam draugam un skaidrodams pavicinaja roku. — Smags stresa stāvoklis nav tas bridis, kad cilvēks darīs kaut ko tādu, ko viņš nekad iepriekš nav darījis. Viņa refleksi vienkārši virzās pa mazākās pretestības taciņu. Cilvēks, kas par kaut ko ir apbēdinats, iespējams, varētu atnākt uz pusdienām, ģērbies pidžamā, bet tā būtu viņa paša pidžama, nevis sveša. Cilvēks, kuram negaršo biezeņzupa, nieru pudiņš un kazenes, pēkšņi vienā vakarā pasUta visus trīs uzreiz. Jūs sakāt — tāpēc, ka viņš domā par kaut ko citu. Bet es saku, ka cilvēks, kura prāts ir ar kaut ko aizņemts, automātiski pasūtīs to ēdienu, ko viņš iepriekš visbiežāk ir pasūtījis.

Eh bien, kads cits izskaidrojums varētu but? Es vienkārši novarēju iedomāties kadu kaut cik sakarīgu izskaidrojumu. Bez tam es biju uztraucies! Viss tas gadījums bija galīgi nepareizs. Tas negaja rāmjos! Mans prāts mii kartību, un man patīk, kad viss saskan. Mani uztrauca mistera Gaskuana pasutijums.

Tad jus man pastāstijat, ka šis virs ir pazudis. Pirmo reizi pa ilgiem gadiem viņš nebija atnacis otrdienā un ceturtdiena. Tas man patika vel ma/ak. Man iešāvās prata savada hipotēze. Ja tā bija pareiza, tad vīrs jau bija miris. Es ievācu ziņas. Virs patiešām bija miris. Un ar nāves apstākļiem viss likās kārtība. Citiem vārdiem sakot, sliktā zivs bija pārlietā ar mērci!

Viņš bija septiņos redzēts Kingsrouda. Pusastoņos viņš šeit bija ēdis vakariņas — divas stundas pirms nāves. Viss saskanēja — liecības par kuņģa saturu, vēstule. Daudz par daudz mērces! Zivs nebija pat saskatāma!

Uzticamais brāļadēls uzrakstīja vēstuli, uzticamajam brāļadēlam uz nāves iestāšanās bridi bija alibi. Nāve ļoti vienkāršā: kritiens pa trepēm. Vienkāršs negadījums? Vienkāršā slepkavība? Visi saka, ka pirmais.

Uzticamais braļadels ir vienīgais dzīvais radinieks. Uzticamais brāļadēls mantos… bet vai ir kaut kas, ko mantot? Tēvocis ir bēdīgi nabags.

Bet ir vēl brālis. Un brālis savā laikā bijis precējies ar bagātu sievieti. Un brālis dzīvo liela lepnā mājā Kingstonhilla, tā ka bagātā sieva, šķiet, atstājusi viņam visu savu naudu. Jus redzat secību — bagātā sieva atstāj naudu Antonijam, Antonijs atstaj naudu Henrijam, Henrija nauda nonāk pie Džordža: ķēde noslēgta.

—   Teorētiski izklausās ļoti skaisti, — teica Boningtons. — Bet ko jus danjāt?

—   Ja jau jūs zināt, tad parasti var atrast to, ko grib. I lenrijs bija nomiris divas stundas pēc ēdienreizes — tas ir viss, par ko interesējas izmeklēšana. Bet ja nu šī ēdienreize bija nevis vakariņas, bet pusdienas? Iedomājieties sevi Džordža vietā. Džordžam ļoti vajadzīga nauda… ļoti vajadzīga. Antuāns Gaskuans ir pie miršanas, bet — viņa nāve Džordžam neko nedod. Viņa nauda tiek Henrijam, un Henrijs Gaskuāns vēl var nodzīvot daudzus gadus. Tāpēc Henrijam ari jāmirst — un jo ātrāk, jo labāk, taču viņam jānomirst pēc Antonija, bet Džordžam tai pašā laikā ir nepieciešams alibi. Henrija ieradums ēst vakariņas restorānā regulāri divreiz nedēļā ierosina Džordžam domu par alibi. Būdams piesardzīgs, viņš vispirms savu plānu pārbauda praksē. Pirmdienas vakarā restorānā viņš notēlo savu tēvoci. Viss iet bez aizķeršanās, restorānā visi viņu uzskata par viņa tēvoci. Viņš ir apmierināts. Tagad tikai jāgaida, kamēr tēvocis Antonijs izrādīs noteiktas pazīmes, ka tūlīt taisās izlaist garu. Tas bridis pienāk. Viņš uzraksta tēvocim vēstuli 2.novembra pēcpusdiena, bet datē to ar 3.novembri. Viņš dodas uz pilsētu trešā datuma pēcpusdienā, aiziet pie tēvoča un izpilda savu plānu. Spēcīgs grūdiens, un tēvocis Henrijs nolido pa trepem. Džordžs sameklē vēstuli, ko pats uzrakstījis, un iegrūž to tēvoča rītasvārku kabatā. Pusastoņos viņš ir restorāna "Gallant F.ndeavour" — bārda, biezas uzacis, viss pie vietas. Nievienam nav šaubu, ka misters Henrijs Gaskuāns pusastoņos ir dzīvs. Tad tualetē — spēja metamorfoze, un ar mašīnu pilna ātrumā atpakaļ uz Vimbldonu: bridža vakars. Perfekts alibi.

Misters Boningtons lūkojās viņā.

—   Bet zīmogs uz vēstules?

—  Ak, tas bija ļoti vienkārši. 7.imogs bija izsmērēts. Kāpēc? Tāpēc ka bija pārtaisīts ar lampas kvēpiem no otrā novembra uz trešo. To neviens neievērotu, ja vien speciāli nemeklētu. Un visbeidzot — melnie strazdi.

—   Melnie strazdi?

—   Divdesmit četri melnie strazdi pīrāga! Jeb kazenes, ja gribam but precīzi! Jus jau saprotat, ka Džordžs galu gala nebija pietiekoši labs aktieris. Vai jus atceraties to puisi, kas pilnīgi viss nogrimejas melns, kad spēlēja Otello? I ,uk, tadam aktierim ir jabut an nozieguma. Džordžs izskatījās ka tēvocis, staigāja ka teVocis un runāja ka tēvocis, un viņam bija tēvoča barda un uzacis, bet viņš aizmirsa ēst ka tēvocis. Viņš pasūtīja ēdienus, kas pašam garšo. Kazenes nokrāso zobus — līķa zobi nebija nokrāsojušies, kaut gan Henrijs Gaskuāns tovakar restorānā ēda kazenes. Taču viņa kuņģi nebija kazeņu. Es šorīt pajautāju. Un Džordžs vēl ir bijis tik neaptēsts, ka saglabājis bārdu un visu parejo. Ak, pierādījumu kaudze, ja tik sak meklet. Es aizgāju pie Džordža un viņu apstulbināju. Ar to bija beigas! Starp citu, viņš atkal bija ēdis kazenes. Rijīgs puisietis — pārāk daudz noņemas ar ēdienu. Eh bien, rijība viņu noteikti pakārs, ja vien es smagi nekļūdos.

Oficiante atnesa divas porcijas kazeņu un ābolu piraga.

—    Nesiet projām, — teica misters Boningtons. — Jābūt uzmanīgākam. Atnesiet man nelielu porciju sāgo pudiņa.

VĀJĀKAIS KUCĒNS

Lilija Mārgreiva ar nervozu kustību nogludināja cimdus uz sava ceļa un pameta ašu skatienu uz cilvēku, kas aizņēma lielo krēslu viņai pretī.

Viņa bija dzirdējusi par mesjē I'uaro, pazīstamo izmeklētāju, bet šī bija pirmā reize, kad viņa skatīja to vaiga.

Komiskais, gandrīz smieklīgais iespaids, ko radīja viņa izskats, sabojāja viņas priekšstatu par detektīvu. Vai šis jocīgais mazais vīriņš ar olveidīgo galvu un milzīgajām ūsām tiešām bija spējīgs veikt tos brīnumus, kas viņam tika piedēvēti? Viņa pašreizējā darbošanās likās īpaši bērnišķīga. Viņš krāva mazus krasaina koka klucīšus vienu uz otra, un šķita, ka viņu daudz vairāk ieinterese paša darbošanās rezultāts nekā tas, ko viņa stāstīja.

Tomēr, kad viņa pēkšņi apklusa, viņš aši uz viņu paskatījās.

—  Jaunkundz, turpiniet, es jūs ludzu. Nedomājiet, ka es neklausos; es klausos ļoti uzmanīgi, varat but droša.

Viņš atkal sāka kraut mazos koka klucīšus vienu uz otra, kamēr meitene turpinaja stāstījumu. Tas bija briesmīgs stāsts, stāsts par vardarbību un traģēdiju, bet balss bija tik klusa un bezjūtīga, faktu uzskaitījums tik koncentrēts, ka likās — tam pietrūkst kaut kadas cilvēciskas nots.

Beidzot viņa apstājās.

—   Es ceru, — viņa nobažījusies teica, — ka esmu visu skaidri izklāstījusi.

I'uaro vairakas reizes pārliecinoši pamāja ar galvu. Tad pārbrauca ar roku koka klucīšiem, izsvaidīdams tos pa galdu un, atgāzies krēsla un saspiedis kopa pirkstu galus, lūkodamies griestos, viņš izdarīja kopsavilkumu.

—   Sers Rubens Estvels tika nogalināts pirms 10 dienām. Trešdien, aizvakar, policija apcietinaja viņa māsasdēlu Čarlzu Leversonu. Pret viņu, cik man zināmst vēršas šādi fakti — jūs mani palabosit, jaunkundz, ja es kļudišos — sers Rubens vēlu vakarā sēdēja un rakstīja savā īpašajā kabinetā, Torņa istabā. Misters Leversons pārnāca veļu, un pats atslēdza durvis. Virssulainis, kura istaba atrodas tieši zem Torņa istabas, dzirdēja viņu strīdamies ar savu tēvoci. Strīds beidzās ar pēkšņu dobju troksni, it kā būtu apgāzts krēsls, un apslāpētu kliedzienu.

Virssulainis satraucās un gribēja piecelties un iet skatīties, kas par lietu, bet tā kā pēc dažām sekundēm viņš dzirdēja, ka misters Leversons priecīgi svilpodams iziet no istabas, tad vairs nedomāja par to. Tomēr nākamajā rītā istabene atrada seru Rubeņu mirušu pie rakstamgalda. Viņam bija iesists ar kādu smagu priekšmetu… lЈs tā saprotu, ka virssulainis tūlīt nepateica policijai savu sakamo. Tas bija dabiski, es domāju, vai ne, jaunkundz?

Pēkšņais jautajums lika Lilijai Mārgreivai sarauties.

—   Ka ludzu? — viņa pārjautāja.

—    Šais lietās jāmeklē pēc kaut kā cilvēciska, vai ne? — teica, mazais virs. — Kad jūs man visu izklāstījāt — tik apbrīnojami, tik koncentrēti — jus padanjat aktierus drama par mašinām — lellēm, liet es —es vienmer visur meklēju cilvēka dabu. Un es saku sev: Šim virssulainim, šim… ka bija viņa vārds?

—   Viņa vārds ir Pārsons.

—   Šim Pārsonam, tātad, ir viņa šķirai raksturīgās īpašības, viņam ir stipri aizspriedumi pret policiju, viņš tai stāstīs, cik maz vien iespējams. Un galvenais, viņš neteiks neko tadu, kas varētu radīt aizdomas pret kadu no ģimenes locekļiem. Kramplauzis, zaglis — viņš pieķersies šai domai ar visu galējas stūrgalvības speķu. Jā, ir interesanti papētīt kalpotāju šķiras lojalitāti.

I'uaro starodams atgāzās krēslā.

—    Pa to laiku, — viņš turpinaja, — visi ģimenes locekļi jau ir nodevuši savas liecības, arī misters Leversons, un viņa liecība ir tāda, ka viņš pārnācis mājās vēlu un aizgājis gulēt, neredzējis savu tēvoci.

—  Tā viņš teica.

—: Un nevienam nebija iemesla apšaubīt šo stāstu, — prātoja I'uaro, — izņemot, protams, Pārsonu. Tad ierodas inspektors no Skotlendjarda — jūs teicāt, inspektors Millers, vai ne? Es viņu pazīstu, esmu viņu agrāk paris reižu saticis. Viņš ir no tiem, ko mēdz saukt par asajiem, par medību suņiem, zebiekstem. Jā, es viņu pazīstu! Un asais inspektors Millers redz to, ko nav redzējis vietējais inspektors, — ka Parsons jūtas neveikli un neērti un zina kaut ko tādu, ko nav pateicis. E/i bien, ar Pārsonu viņš ātri tiek galā. Līdz tam laikam jau ir skaidri pierādīts, ka tovakar maja neviens nav ielauzies un ka slepkava jāmeklē mājā un nevis ārpus tās. Un Pārsons ir pārbijies un nelaimīgs, tomēr jūtas atvieglots, kad no viņa izvelk šo noslēpumu.

Viņš ir darījis visu, lai izbēgtu no skandāla, bet visam ir savas robežas; un ta, inspektors Millers uzklausa Pārsona stāstu, uzdod pāris jautājumu un tad pats izdara šādus tādus pētījumus. Apsūdzība,

ko viņš gatavo, ir pamatīga — ļoti pamatīga.

Torņa istaba uz kumodes stūra atrada asiņainus pirkstu nospiedumus, un šie nospiedumi piederēja Čārlzam Leversonam. Istabene inspektoram pastastlja, ka esot nakamajā ritā pec nozieguma mistera Leversona istaba atradusi un izlējusi bļodu ar asiņainu ūdeni. Viņš esot viņai teicis, ka sagriezis pirkstu, un jā, patiešām, viņam tur bijis neliels iegriezums, bet pavisam mazītiņš! Viņa izejamā krekla manšete bijusi izmazgāta, taču atradušies asins traipi viņa mēteļa piedurknē. Viņš ir lielas naudas grūtības, un pēc sera Rubeņa nāves mantos naudu. O ja, ļoti pamatīga apsūdzība, jaunkundz. — I'uaro bndi klusēja.

—   Un tomēr jūs šodien atnācāt pie manis.

Lilija Mārgreiva paraustīja savus šauros plecus. — Kā jau es jums teicu, mesjē I'uaro, mani atsūtīja lēdija Estvela.

—   Tātad jūs pati nebutu iedomājusies nākt?

Mazais virs vērīgi viņā raudzījās. Meitene neatbildeja.

—   ļūs neatbildat uz manu jautājumu.

Lilija Mārgreiva atkal sāka glaudīt cimdus.

—   Tas man ir diezgan grūti, mesjē I'uaro. Man jādomā par savu lojalitāti pret lēdiju Estvelu. Precīzi izsakoties, es esmu viņai tikai apmaksāta biedrene, bet viņa pret mani ir izturējusies tā, it ka es butu viņas meita vai brāļameita. Viņa ir bijusi ārkārtīgi laipna, un, lai kadas kļūdas arī viņa nebūtu pielaidusi, es negribētu radīt iespaidu, ka kritizēju viņas rīcību vai… nu, teiksim… mēģinu jus atrunāt uzņemties šo lietu.

—   Neiespējami atrunāt Erkilu Puaro, ceļa ne cefait pas', — mundri paziņoja mazais virs. — Es tā saprotu, ka lēdija Estvela ir aizrāvusies par šo lietu. Nu, pastāstiet, vai tā nav?

—   Man jāsaka…

—   Runājiet, jaunkundz.

—   Man šķiet, ka viss šis pasākums ir vienkārši muļķīgs.

—   Ak jums tā liekas, ko?

—   Es negribu teikt nekā slikta par lēdiju Estvelu…

—   Es saprotu, — Puaro nomurmināja. — Es pilnīgi saprotu. — Viņa acis mudināja turpināt.

—    Viņa tiešām ir ļoti labs cilvēks un šausmīgi laipna, bet viņa nav… kā lai to pasaka? Viņa nav izglītota sieviete. Jus jau zināt, ka viņa bija aktrise, kad sers Rubens viņu apprecēja, un viņai ir visādi

'To nevar izdarīt aizspriedumi, un viņa tic visādiem māņiem. Ja viņa kaut ko pasaka, tad ta tam ari jabut, un viņa vienkārši neklausīsies nekādos argumentos. Inspektors neizturējās īsti taktiski pret viņu, un tas viņai aizdeva dusmas. Viņa saka, ka tikai nelga var turēt aizdomas misteru Leversonu un ka ta ir šo āmurgalvu — policistu muļķīga kļūda, un ka, protams, dārgais Čārlzs to nav izdarījis.

—   liet vai viņai nav nekāda iemesla tā domāt?

—  Nekāda.

—   Ha! Tiešām? Ejiet nu.

—   Es viņai teicu, — sacīja Lilija, — ka nebūs nekādās jēgas nākt pie jums tikai ar Šo apgalvojumu, bez nekādiem pierādījumiem.

—   Jūs viņai ta teicāt, — atkārtoja Puaro, — tiešam? Tas ir interesanti.

Viņa acis vērtējoši parslīdēja Lilijai Mārgreivai, atzīmējot glīto melno kostīmu un balto apdari pie kakla, un jauko melno cepurīti. Viņš ievēroja viņas eleganci, glīto seju ar nedaudz smailo zodu un tumši zilās acis ar garajam skropstām. Viņa attieksme neapzinati mainījās: tagad viņu ne tik daudz interesēja lieta, cik viņam pretī sēdošā meitene.

—  Es ta saprotu, jaunkundz, ka lēdijai Estvelai ir vienkārši neliela nosliece uz nenosvērtibu un histēriju?

Lilija Mārgreiva enerģiski pamāja.

—   Jā, tas ir precīzs raksturojums. Viņa ir, kā jau es teicu, ļoti laipna, bet ar viņu nav iespējams strīdēties vai likt viņai saskatīt lietu loģiku.

—   Varbūt, ka viņa pati tur kādu aizdomās, — ierosināja Puaro, — kādu galīgi neatbilstošu personu.

—   Ja, tik tiešām! — iesaucās Lilija. — Viņai pagalam nepatīk sera Rubeņa sekretārs, nabadziņš. Viņa zinot, ka viņš to izdarījis, kaut an ir pilnīgi pārliecinoši pierādīts, ka nabaga Ouens Trefjusis nevarētu but to izdarījis.

—   Un viņai nav nekāda iemesla tā domāt?

—   Protams, ne; viņai viss balstās uz intuīciju.

Lilijas Mārgreivas balss skanēja ļoti nicīgi.

—   Es tā saprotu, jaunkundz, — Puaro smaidot teica, — ka jūs neticat intuīcijai?

—   Es uzskatu, ka tās ir muļķības, — atteica Lilija.

Puaro atgāzās krēslā.

—   Lesfeimnes1 , — viņš murmināja, — viņām patīk domāt, ka tas

'Sievietes (fr.) ir īpašs ierocis, ar ko Dievs tās apveltījis, bet vismaz deviņos gadījumos no desmit tas aizved pa nepareizo ceju.

—   Es zinu, — teica Lilija, — bet es jau jums teicu, kāda ir lēdija Estvela. Vienkārši nav jēgas ar viņu strīdoties.

—  Tātad jūs, jaunkundz, būdama gudra un piesardzīga, atnācāt šurp, kā tikāt lūgta, un jums ir izdevies ievadīt mani lietas kursā.

Kaut kas viņa tonī lika meitenei strauji pacelt acis.

—    Protams, es zinu, — Lilija atvainodamas teica, — cik ļoti dārgs ir jūsu laiks.

—   Jūs man pārāk glaimojat, jaunkundz, — sacīja I'uaro, — bet patiešām — jā, tas ir tiesa, ka pašlaik man ir daudzas steidzamas lietas.

—    Es jau baidījos, ka tā varētu but, — Lilija teica, celdamās kājās, — es pateikšu lēdijai Estvela i…

Taču Puaro turpinaja sēdēt. Gluži otrādi, viņš atliecās krēsla un cieši skatījās uz meiteni.

—  Vai jūs steidzaties aiziet, jaunkundz? Apsēdieties vēl uz mazu brītiņu, es jūs lūdzu.

Viņš redzēja, kā viņas sejā ieplūst un atplūst sārtums. Viņa atkal lēni un negribīgi apsēdās.

—   Jaunkundze ir ātra un izlēmīga, — teica Puaro. — Taču viņai jādod atlaides tādam vecam vīram kā es, kurš leni pieņem lēmumus. Jūs mani pārpratāt, jaunkundz. Es neteicu, ka es neiešu pie lēdijas Estvelas.

—   Tātad jūs nāksit?

Viņas tonis bija bezkaislīgs. Viņa neskatījās uz I'uaro, bet zemē un tādēļ neredzēja, ar kīdu pētījošu skatienu viņš to vēroja.

—   Pasakiet lēdijai Estvelai, jaunkundz, ka es esmu pilnīgi viņas rīcībā. Es būšu — kā tur bija — Monreposā šo pēcpusdien.

Viņš piecēlās. Meitene darīja to pašu.

—   Es… es viņai pateikšu. Tas ir ļoti jauki, ka jūs nāksit, mesjē Puaro. Tomēr baidos, ka jūs atklāsit, ka jums likuši dzīties pēc neiespējamā.

—   Ļoti var būt, bet… kas zina?

Ar pedantisku pieklājību viņš pavadīja viņu līdz durvīm. Tad atgriezās viesistabā, raukdams pieri un dziļi iegrimis domās. Pāris reižu viņš pamāja ar galvu, tad atvēra durvis un uzsauca sulainim: — Džordž, esiet tik labs, sagatavojiet man, lūdzu, nelielu ceļasomu. Es šo pēcpusdienu dodos uz laukiem.

—   Labi, ser, — teica Džordžs.

Viņš bija ārkārtīgi anglisks. Gara auguma, līķa bālumā un pilnīgi bez emocijām.

—jauna meitene ir viena interesanta parādība, Džordž, — Puaro teica, no jauna atkrizdams klubkrēslā un aizdegdams tievu cigareti. — It sevišķi, saprotat, ja viņai ir smadzenes. Lūgt kādam kaut ko izdarīt un tai pašā laikā noskaņot pret to—tā ir viena smalka operācija. Tā prasa izveicību. Viņa bija ļoti izmanīga… o, ļoti izmanīga, bet Erkilam Puaro, manu labo Džordž, piemīt gluži neparasta gudrība.

—   Esmu dzirdējis jūs to apgalvojam, ser.

—   Ne jau par sekretāru viņa domā, — apcerēja Puaro. — Viņa ar nicību izturas pret šo lēdijas Estvelas apvainojumu. Viņa vairāk ir noraizējusies par to, lai neviens neraustītu tīģerus aiz ūsām. Es, manu labo Džordž, eju, lai viņus patraucētu, lai liktu tīģeriem pacīnīties! Monreposā ir notikusi drāma. Cilvēciska drāma, un tas manī izraisa interesi. Viņa bija ļoti uzmanīga, šī maziņā, bet ne pietiekoši. Interesanti… interesanti, ko es tur atklāšu?

Dramatiskajā pauzē, kas sekoja šiem vārdiem, kā atvainodamās atskanēja Džordža balss: — Vai man sapakot jusu drēbes, ser?

Puaro bēdīgi uz viņu paskatījās.

—     Kā vienmēr, jūsu uzmaniba ir koncentrēta uz jūsu pienākumiem. Jūs esat man ļoti labs kalpotājs, Džordž.

Kad vilciens 16.45 pienāca Ebotskrosas stacijā, no tā izkāpa mesjē Erkils Puaro, kārtīgi un ļoti smalki saģērbies un sastīvinājis ūsas. Viņš atdeva savu biļeti un izgāja caur barjeru, kad to uzrunāja gara auguma šoferis.

—  Mesjē Puaro?

Nelielā auguma vīrs viņam starojoši uzsmaidīja.

—  Tā mani sauc.

—  Nāciet šeit, lūdzu, ser.

Viņš atvēra liela rollsroisa durvis.

Māja atradās tikai trīs minūšu brauciena attālumā no stacijas. Šoferis no ārpuses atvēra mašīnas durvis, un Puaro izkāpa. Virssulainis jau turēja atvērtas parādes durvis.

Pirms ieiet pa atvērtajām durvīm, I'uaro uzmeta mājas ārpusei īsu vērtējošu skatienu. Tā bija liela, pamatīgi celta sarkano ķieģeļu savrupmaja, neizskatīga, taču ar patiesa komforta gaisotni.

Puaro iegāja vestibilā. Virssulainis veikli atbrīvoja viņu no cepures un mēteļa, tad nomurmināja godbijīgā pusbalsī, kā to prot vienīgi labākie kalpotāji: — Viņas augstība jūs gaida, ser.

I'uaro sekoja sulainim pa mīkstu paklāju segtajām kāpnēm. Šis noteikti bija Pārsons, ļoti labi apmācits kalpotājs, kam bija piemerotas manieres, brīvas no emocijām. Kāpņu galā viņš pagriezās pa labi un devās uz priekšu pa koridoru. Viņš iegāja pa durvīm nelielā priekštelpā, no kuras tālāk veda divas durvis. Viņš atvēra tās, kas atradās pa kreisi, un paziņoja: — Mesjē I'uaro, cienītā kundze.

Istaba nebija īpaši liela, bet piebāzta ar mebelēm un visādiem nieciņiem. Melnās drēbēs tērpta sieviete piecēlās no dīvāna un ātri devās pretī Puaro.

—    Mesjē Puaro, — viņa pastiepa pretī roku. Viņas acis žigli pārskrēja švītīgi ģērbtajam stāvam. Viņa ietureja minūti klusuma, neieverodama pār viņas roku pārliekušos augumu un klusi izteiktos vaidus "kundze", un tad, pec spēcīga spiediena palaidusi vaļā viņa roku, iesaucas: — Es paļaujos uz neliela auguma vīriešiem! Viņi ir tie gudrākie.

—    Inspektors Millers, — nomurminaja I'uaro, — man šķiet, ir liela auguma vīrietis?

—   Viņš ir augstprātīgs idiots, — teica lēdija Estvela. — Sēdieties, lūdzu, man blakus, mesjē I'uaro. — Viņa norādīja uz divānu un turpinaja: — Lilija darīja visu iespējamo, lai atrunātu mani sūtīt pec jums, bet ne jau velti es esmu nodzīvojusi visus šos gadus, lai pati zinātu, ko gribu.

—    Retajam ir dotas šādas spējas, — teica I'uaro, apsēzdamies viņai līdzās uz dīvāna.

Lēdija Estvela ērti iekārtojās starp spilveniem un pagriežas ar seju pret I'uaro.

—    Lilija ir jauka meitene, — teica lēdija Estvela, — bet viņai liekas, ka viņa zina visu, un, pēc manas pieredzes, Šādiem cilvēkiem parasti nav taisnība. Mesjē Puaro, es neesmu gudra — es nekad tāda neesmu bijusi, taču man izrādās taisnība tur, kur viens otrs gudrāks kļūdās. Es ticu tam, kas mani vada. Nu, jūs gribat, lai es jums pasaku, kas ir slepkava, vai ne? Sieviete zina, mesjē Puaro.

—   Vai mis Mārgreiva zina?

—   Ko viņa jums stāstīja? — lēdija Estvela strupi noprasīja.

—   Viņa man izklāstīja faktus.

—    Faktus? Ak, nu protams, tie ir absolūti pret Čārlzu, bet es jums saku, mesjē I'uaro, viņš to neizdarīja. Es zinu, ka neizdarīja! — Viņa centās viņu pārliecināt gandrīz ar mulsinošu dedzību.

—  Jūs esat pilnīgi pārliecināta, lēdija Estvela?

—   Trefjusis nogalināja manu vīru, mesjē Puaro. Es esmu par to pārliecināta.

—   Kāpēc?

—   Kā jūs to domājat — kāpēc viņš nogalināja vai kāpēc es esmu pārliecināta? Es jums saku, ka es to zinul Sai ziņā ar mani ir dīvaini, ja es kadai domai pieķeros, tad es no tās neatkāpjos.

—   Vai misters Trefjusis kaut ko ieguva līdz ar mistera Rubeņa nāvi?

—   Nevienu peniju viņš tam neatstāja, — attrauca lēdija Estvela. — Vai tad tas neparāda, ka dārgajam Rubenam viņš nav paticis un ka viņš tam nav uzticejies?

—  Vai viņš jau ilgi kalpi pie sera Rubeņa?

—  Gandrīz 9 gadus.

—  Tas ir ļoti ilgi, — Puaro pusbalsī teica, — ļoti ilgs laiks dienestā pie viena cilvēka. Jā, misters Trefjusis laikam labi pazina savu darba devēju.

Ledija Estvela skatījās viņa platām acīm. — Uz ko jus tēmējat? Es nesaprotu, kāds tam sakars.

—   Es tikai centos izsekot kadai savai domai, — teica Puaro. — Kādai domai, kas varbūt nav interesanta, bet ir oriģināla attiecibā uz kalpotaju darba ietekmi.

Lēdija Estvela joprojām lūkojās viņa platām acim.

—   Jūs tiešām esat ļoti gudrs, vai ne? — viņa teica, kā šaubīdamās. — Tā visi apgalvo.

Erkils Puaro pasmējās.

—   Varbūt ari jus man pēc kada laiciņa izteiksit Šo komplimentu. Bet atgriezīsimies pie motivācijas. Tagad pastāstiet man par mājiniekiem, par cilvekiem, kas atradās mājās traģēdijas dienā.

—  Nu, protams, te atradās Čarlzs.

—  Es tā sapratu, ka viņš ir nevis jūsu, bet jūsu vira māsasdēls.

—   Jā. Čārlzs ir Rubeņa māsas vienīgais dēls. Viņa apprecējās ar diezgan bagātu vīrieti, bet tad notika kaut laida avārija — jūs jau zināt, kā pilsētā gadas —> un viņš nomira, un viņa sieva ari, un Čārlzs pārnāca dzīvot pie mums. Taja laikā viņam bija 23 gadi, un viņš taisījās kļūt par advokātu. Bet kad notika tā nelaime, Rubens viņu pieņēma savā kantori.

—  Vai viņš ir čakls, mesjē Čārlzs?

—   Man patīk cilvēki, kas ātri visu aptver, — teica lēdija Estvela, atzinīgi pamājot ar galvu. — Nē, tur jau ta lieta, ka Čārlzs nav čakls. Viņam vienmēr bija strīdi ar tēvoci, kad viņš kārtējo reizi bija kaut ko saputrojis. Ar seru Rubeņu jau arī nebija viegli satikt. Es viņam neskaitāmas reizes tiku teikusi, ka viņš ir aizmirsis, kā bija, kad pats bija jauns. Viņš jau tajā laikā bija pavisam citādāks, mesje Puaro.

Lēdija Estvela nopūtās, iegrimusi atmiņās.

—  Pārmaiņām, kundze, jānotiek, — teica Puaro. — Tāds ir likums.

—   Tomēr, — teica lēdija Estvela, — pret mani viņš nekad nebija tā īsti rupjš. Vai vismaz, ja bija, tad vēlāk vienmēr to nožēloja. Nabaga dārgais Rubens.

—   Ar viņu bija grūti, vai ne? — jautāja Puaro.

—    Es vienmēr pratu tikt ar viņu galā, — lēdija Estvela teica prasmīgas lauvu dresētājas balsī. — Bet reizēm bija ļoti nepatīkami, kad viņš zaudēja savaldīšanos ar kalpotājiem. Ar kalpotājiem ir jāprot apieties, un Rubens to neprata.

—   Kā sers Rubens ir sadalījis savu naudu?

—   Pusi man un pusi Čārlzam, — lēdija Estvela ātri atbildēja. — Advokāti gan to tik vienkārši neizsaka, bet apmēram tā iznāk.

Puaro pamāja.

—   Skaidrs… skaidrs, — viņš nomurmināja. — Un tagad, lēdija Estvela, es lūgšu jums aprakstīt mājiniekus. Tātad, jūs pati un sera Rubeņa māsasdēls, misters Čārlzs Leversons, un sekretārs — misters Ouens Trefjusis, un mis Lilija Mārgreiva. Varbūt jūs man pastāstīsit nedaudz par šo jauno lēdiju.

—   Jūs gribat zināt par Liliju?

—  Jā, vai viņa jau ilgi ir ar jums?

—    Apmēram gadu. Zināt, man ir bijušas daudzas sekretāresbiedrenes, bet tā vai citādi viņas visas krita man uz nerviem. Lilija ir citādāka. Viņā ir takts un veselais saprāts, un bez tam viņa izskatās tik jauka. Man patik, kad man apkārt ir glītas sejas, mesjē Puaro. Es esmu jocīgs cilvēks: man cilvēks uzreiz vai nu iepatīkas, vai ari neiepatīkas. Tiklīdz es to meiteni ieraudzīju, es sev teicu: "Šī būs laba".

—   Vai jums viņu ieteica kādi draugi, lēdija Estvela?

—   Man Šķiet, viņa atbildēja uz sludinājumu. Jā… tā bija.

—  Vai jūs zināt kaut ko par viņas ģimeni, par vietu, no kurienes viņa nāk?

—    Man liekas, ka viņas tēvs un māte dzīvo Indijā. Es neko daudz par vjņiem nezinu, bet tūlīt var redzēt, ka Lilija ir lēdija, vai ne, mesjē Puaro?

—  O jā, neapšaubāmi, neapšaubāmi.

—    Protams, — lēdija Estvela turpināja, — es jau pati neesmu lēdija. Es to zinu, un mani kalpotāji to zina; taču mani nav nekā nelietīga. Es protu novērtēt īstu mantu, kad es to redzu, un neviens nevarētu but labaks pret mani neka Lilija. Es viņu uzskatu gandriz vai par meitu, mesjē Puaro, no tiesas.

Puaro roka pastiepās un noglaudīja pāris lietiņas, kas gulēja viņa priekšā uz galda.

—   Vai sers Rubens juta to pašu? — viņš jautāja.

Viņa skatiens bija pievērsts nieciņiem, bet nebija šaubu, ka viņš ievēroja nelielo svārstīšanos, pirms lēdija Estvela atbildēja.

—    Vīrietim jau tas ir savādāk. Protams, viņi… viņi satika ļoti

labi.

—   Paldies, kundze, — teica I'uaro. Viņš smaidīja pie sevis.

—   Un tie tovakar bija vienīgie cilvēki mājā? — viņš jautāja. — Protams, neskaitot kalpotājus.

—   Ak jā, vēl bija Viktors.

—   Viktors?

—  Jā, mana vira brālis, zināt — un arī viņa partneris.

—   Viņš dzīvo pie jums?

—   Ne, viņš tikko kā bija atbraucis ciemos. Pēdējos gadus viņš dzīvo Rietumāfrikā.

—   Rietumāfrikā, — nomurminaja Puaro.

Viņš jau bija ievērojis, ka lēdija Estvela pati mēdza turpināt domu, ja vien viņu nepartrauca.

—    Stāsta, ka ta ir brīnišķīga zeme, bet, manuprāt, tā ir tāda vieta, kas atstāj sliktu iespaidu uz vīrieti. Viņi sāk nodoties dzeršanai un tad kļūst nevadāmi. Nevienam no Estveliem nav labs raksturs, bet Viktoram kopš atgriešanās no Āfrikas tas ir kļuvis vienkārši neciešams. Viņš pāris reižu pārbaidīja mani.

—    Nez vai viņš ir parbaidījis ari mis Mārgreivu? — laipni painteresējās Puaro.

—   Liliju? Nedomāju, ka viņš butu daudz viņu redzējis.

Puaro izdarīja dažas piezīmes mazītiņā piezīmju grāmatiņā; tad ielika zīmuli atpakaļ skavā un piezīmju grāmatiņu kabatā.

—   Pateicos, lēdija Estvela. Tagad, ja drīkst, es intervētu Pārsonu.

—   Vai jūs gribat, lai viņš uznāk šeit augšā?

Lēdija Estvela pasniedzās pēc zvana. Puaro viņu atri apturēja.

—   Nē, nē, tūkstoškārt nē. Es pats nokāpšu pie viņa.

—   Ja jūs domājat, ka tā ir labāk…

Lēdija Estvela bija acīmredzami vīlusies, ka nevarēs piedalīties gaidāmajā sarunā. I'uaro pieņēma noslēpumainu izskatu.

—    Tas ir ļoti svarigi, — viņš mīklaini noteica, atstādams uz lēdiju Estvelu vajadzīgo iespaidu.

Viņš atrada Pārsonu trauku tiramaja telpa spodrinām sudrablietas. I'uaro vispirms jokaini palocijas.

—   Man jāstādās priekšā, — viņš teica. — Esmu detektīvbiroja pārstāvis.

—  Jā, ser, — teica Pārsons, — mēs jau tā dzirdējām.

Viņš runaja cieņas pilnā balsī, bet atsvešinatā toni.

—    Lēdija Estvela mani ataicināja, — turpināja Puaro. — Viņa nav apmierināta… nē, viņa nepavisam nav apmierināta.

—   Esmu dzirdējis viņas augstību vairākas reizes to apgalvojam,

—   teica Pārsons.

—    Taisnību sakot, — sacīja Puaro, — es negribētu jums sīki klāstīt jau zināmas lietas. Vai ne tā? Tādēļ varbūt netērēsim laiku šīm pļāpām. Vai jus nebutu tik laipns un neaizvestu mani uz savu guļamistabu? Tur jUs varētu man izstāstīt, tieši ko jūs dzirdējāt slepkavības naktī.

Sulaiņa istaba atradās apakšstāvā blakus kalpotāju telpai. Tai bija logi ar režģiem, un vienā tās stun atradas mantu glabātava. Pārsons norādīja uz šauro gultu.

—     Pulksten vienpadsmitos es biju devies pie miera. Mis Mārgreiva bija aizgājusi gulēt, un lēdija Estvela ar seru Rubeņu atradas Torņa istaba.

—   Ak lēdija Estvela bija kopā ar seru Rubeņu? labi, turpiniet.

—    Torņa istaba, ser, atrodas tieši virs šīs telpas. Ja kāds tajā sarunajas, var dzirdēt balsu murdoņu, bet, protams, nevar saprast, ko runa. Ap kādiem pusdivpadsmitiem es laikam iemigu. Tieši 12 mani pamodināja troksnis — noklaudzēja parades durvis, un es sapratu, ka pārnācis misters Leversons. Drīz vien es virs galvas dzirdēju soļus un pēc pāris minūtēm mistera Leversona balsi — viņš runāja ar seru Rubeņu. Man radās iespaids, ka misters Leversons bija… ne nu gluži iedzēris, bet, teiksim, nedaudz nesavaldīgs un trokšņains. Viņš pilnā balsī kliedza uz savu tēvoci. Reizēm līdz manim nonāca kāds vārds, bet tas nebija pietiekoši, lai es saprastu, par ko iet runa; un tad atskanēja īss kliedziens un smags bukšķis.

Brītiņu paklusējis, Pārsons atkārtoja pēdējos vārdus.

—   Smags bukšķis, — viņš teica ar uzsvaru.

—  Ja es nealojos, tad daiļrakstniecibā parasti saka "dobjš bukšķis",

—   nomurmināja I'uaro.

—    Varbūt, — Pārsons pikti teica. — Tas, ko es dzirdēju, bija smags bukšķis.

—  Tūkstoškārt atvainojos, — teica I'uaro.

—  Nekas, ser. Pēc būkšķa, pilnīgā klusumā, es izdzirdu mistera leversona balsi — spalgu, tik skaidri, cik vien iespejams. "Mans Dievs", viņš teica, "mans Dievs" — luk, tieši tā, ser.

Pārsona sākotnējā nevēlēšanās stāstīt tagad bija pāraugusi patikā. Viņš sevi iztēlojās par lielu stāstītāju. Puaro viņam pieskaņojas.

—   Mon Dieu', — viņš nomurmināja. — Droši vien jums tas bija milzīgs pārdzīvojums!

—  Ja, patiešām, ser, — Pārsons piekrita, — tieši ka jus sakat, ser. Kaut gan tajā bridi jau es par to daudz nedomāju. Bet to gan es iedomājos, ka kaut kas varbūt nav lāgā un vai man nevajadzetu uziet augšā un apskatīties. Es piecēlos, lai ieslēgtu elektrību, un aizķeru un apgazu krēslu, kas gadijas ceļā. Es attaisīju durvis un izgāju cauri kalpotaju telpai, tad atvēru otras durvis, kas ved uz koridoru. No turienes ved kāpnes uz augšu, un, tā stāvot apakšā un vilcinoties, es augšā izdzirdu mistera Leversona balsi, sirsnīgu un možu. "Par laimi, nekas ļauns," viņš saka. "Ar labu nakti," un es dzirdu, kā viņš svilpodams aiziet pa koridoru uz savu istabu.

Protams, es tūlīt aizgaju atpakaļ gultā. Vienkārši kaut kas apgazies, tā es nodomāju. Sakiet, ser, vai tad man vajadzēja domāt, ka sers Rubens ir nogalināts, ja misters leversons pateica arlabunakti un tā tālāk?

—   Vai jūs esat pārliecināts, ka tā bija mistera Leversona balss, ko jūs dzirdējāt?

Pārsons līdzjūtīgi pakatījās uz nelielo beļģi, un Puaro saprata, ka Pārsons — vai nu viņam bija taisnība vai ne — ir par to pārliecināts.

—  Vai jus vēl kaut ko gribētu man vaicāt, ser?

—     Viena lieta, — teica Puaro. — Vai jums patik misters Leversons?

—   Ka… kā ludzu,ser?

—  Tas ir vienkāršs jautājums. Vai jums patīk misters Leversons?

Pārsons, iesākumā izbijies, tagad šķita apmulsis.

—    Vispārējais uzskats kalpotāju istaba, ser, — viņš iesāka un apklusa.

—   Protams, — teica Puaro, — varat šo jautājumu nostādīt tā, ja jums tik.

—    Uzskats ir tads, ser, ka misters Leversons ir devīgs jauns kungs, taču, ja tā varētu izteikties, ne īpaši gudrs, ser.

—    Ahā! — sacīja I'uaro. — Ziniet, Pārson, kaut ari es neesmu

'Mans Dievs (fr.)

viņu redzējis, man ir par misteru Leversonu tieši tāds pats uzskats.

—   Nūjā, ser.

—     Un kāds ir jūsu uzskats… piedodiet — kalpotāju istabas uzskats par sekretāru?

—    Viņš ir ļoti kluss, pacietīgs džentlmenis, ser. Ļoti cenšas nesagādāt raizes.

—   Vraiment1 , — teica Puaro.

Sulainis noklepojās.

—    Viņas augstībai, ser, — viņš nomurmināja, — ir tieksme būt nedaudz pārsteidzīgai savos spriedumos.

—    Tātad, pēc kalpotāju istabas uzskatiem, noziegumu izdarīja misters Leversons?

—   Mēs neviens negribam domāt, ka tas bija Leversons, — Pārsons sacīja. — Mēs… nu, taisnību sakot, mēs nedomājam, ka viņš uz to varētu būt spēpgs, ser.

—   Bet viņam ir mazliet ātra daba, vai ne? — jautāja Puaro.

Pārsons pienāca tuvāk.

—Ja jūs jautājat man, kuram šai mājā ir visātrākā daba…

Puaro pacēla roku.

—    Ak! Šādu jautājumu man nevajadzētu uzdot, — viņš klusu teica. — Man vajadzētu jautāt; kam ir vislabākā daba?

Pārsons blenza viņā vaļēju muti.

Puaro vairs netērēja laiku ar viņu. Laipni palocījies — viņš vienmēr izturējās laipni — viņš izgāja no istabas un iesoļoja lielajā taisnstūrainajā Monreposas vestibilā. Tur viņš dažas minūtes pastāvēja pārdomādams, tad, izdzirdis nelielu troksnīti, pacēla galvu līdzīgi sparīgam sarkankrūtītim un visbeidzot klusiem soļiem piegāja pie durvīm, kas veda laukā no vestibila.

Viņš stāvēja durvis, lūkodamies istabā: tā bija neliela telpa, pārveidota par bibliotēku. Tās tālākajā galā pie liela rakstāmgalda sēdēja tievs, bāls jauneklis un cītīgi kaut ko rakstīja. Viņam bija ieslīps zods un pensnejs uz acīm

Puaro bridi vēroja viņu un tad pārtrauca klusumu, māksloti un teatrāli ieklepodamies.

—   Khem! — viņš iekiekšķinājās.

Jaunais cilvēks pie rakstāmgalda pātrauca rakstīšanu un pacēla galvu. Viņš gan neizskatījās pārmērīgi izbijies, taču, uzskatot Puaro, apmulsums viņa sejā parādījās.

'Patiešām (fr.)

Puaro, viegli paklanījies, panācās uz priekšu.

—   Vai man būtu tas gods runāt ar mesjē Trefjusi? Ak jā! Mani sauc Puaro, Erkils Puaro. Varbūt jūs jau esat par mani dzirdējis.

—  O… mm… jā, protams, — teica jaunais cilvēks.

Puaro uzmanīgi viņu nopētīja.

Ouens Trefjusis bija apmēram 33 gadu vecs, un detektīvam uzreiz bija skaidrs, kāpēc neviens negribēja ņemt nopietni lēdijas Estvelas apsūdzību. Misters Ouens Trefjusis bija akurāts, jauns cilvēks, atbruņojoši padevīgs, viens no tiem vīriešiem, kurus pastāvīgi var un kuri ari pastāvīgi tiek tramdīti. Varēja būt pilnīgi drošs, ka viņš nekad neizrādīs aizvainojumu.

—   Droši vien jūs ataicināja lēdija Estvela, — sacīja sekretārs. — Viņa teicās tā darit. Vai es varētu kaut kādā veidā būt jums noderīgs?

Viņš runāja laipni, bet bez uzbāzības. Puaro apsēdās un klusi ierunājās: — Vai lēdija Estvela jums ir izpaudusi savus ieskatus un aizdomas?

Ouens Trefjusis mazliet pasmaidīja.

—   Ciktāl es saprotu, — viņš teica, — viņa tur aizdomās mani. Tas ir muļķīgi, bet tā nu tas ir. Viņa man nav pateikusi gandrīz nevienu pieklājīgu vārdu kopš sera Rubeņa nāves, un, kad es eju garām, viņa pieraujas pie sienas.

Viņa izturēšanās bija pilnīgi dabiska, un balsī varēja jāust drīzāk uzjautrinājumu nekā aizvainojumu. Puaro pamāja ar sazvērniecisku sejas izteiksmi.

—   Starp mums runājot, — viņš paskaidroja, — viņa man teica to pašu. Es ar viņu nestrīdējos — esmu sev piekodinājis nekad nestrīdēties ar ļoti pārliecinātām lēdijām. Jūs saprotat, tā ir lieka laika tērēšana,

—  O, pilnīgi.

—     Es saku, jā, kundze… o, absolūti, kundze… precisemenP, kundze, šie vārdi neko nenozīmē, bet tie tomēr nomierina. Es veicu pats savu izmeklēšanu, lai gan šķiet gandrīz neiespējami, ka kāds cits, izņemot mesjē Leversonu, varētu būt izdarījis šo noziegumu, taču… nu, kādreiz mēdz notikt ari neiespējamais.

—Es pilnīgi saprotu jūsu nestāju,—sekretārs tekā.—Lūdzu uzskatiet, ka es esmu pilnā mērā jūsu ridbā.

'Tieši tā (fr.)

—     Bon', — teica I'uaro. — Mēs viens otru saprotam. Tagad pastastiet man par tā vakara notikumiem. labāk sāciet ar vakariņām.

—   Kā jus jau noteikti zināt, Leversona vakariņas nebija, — sāka stastit sekretārs. — Viņam ar tēvoci bija nopietnas domstarpības, un viņš aizgaja vakariņās uz golfa klubu. Rezultātā sers Rubens bija ļoti sliktā garastāvoklī.

—     Nebija pārāk draudzīgs, ce Motisieur1 , vai ne? — Puaro smalkjūtīgi norādīja.

Trefjusis iesmējās. — O! Viņš bija īsts briesmonis! Ne jau velti es nostrādāju pie viņa 9 gadus — zinu visus viņa untumus. Viņam bija ļoti smags raksturs, mesjē Puaro. Viņam mēdza uznākt bērnišķīgas dusmu lēkmes, un tad viņš varēja noķengāt ikvienu, kas gadījās ceļā. Es jau biju pie tā pieradis. Es iemanījos nepievērst absolūti nekādu uzmanību tam, ko viņš sacīja. Īstenībā jau viņam nebija ļauna sirds, tikai viņa uzvedība reizēm varēja būt ārkārtīgi muļķīga un aizkaitinoša. Vajadzēja tikai iemācīties nekad neatbildēt uz viņa apvainojumiem.

—  Vai pārējie šai ziņa rīkojās tikpat gudri kā jūs?

Trefjusis paraustīja plecus.

—    Lēdijai Estvelai patika pamatīgi ķīviņi, — viņš teica. — Viņa it nemaz nebaidījās no sera Rubeņa, un vienmēr deva viņam preti, nekad nepalikdama parādā. Viņi pēc tam vienmēr salaba, jo sers Rubens viņai bija patiesi pieķēries.

—   Vai viņi ari tovakar saķērās?

Sekretārs iesāņus uz viņu paskatljas, pasvārstījās kādu brītiņu, tad teica: — Man šķiet, ka jā. Kāpēc jūs jautājat?

—   Tāpat vien.

—   Es, protams, nezinu, — sekretārs paskaidroja, — bet izskatījās, ka uz to pusi iet.

I'uaro par to vairs nerunāja.

—   Kas vēl bija vakariņās?

—   Mis Mārgreiva, misters Viktors Estvels un es.

—   Un pēc tam?

—     Pec tam mēs iegājām viesistabā. Sers Rubens mums līdzi nenāca. Viņš ienāca pēc kādām 10 minūtēm, un es dabūju brāzienu par kaut kādu nieku sakarā ar vienu vēstuli. Es uzgāju viņam līdzi Torņa istabā un izlaboju, kas bija jālabo; tad ienāca misters Viktors

Estvels un pateica , ka viņam esot kaut kas pārrunājams ar brāli, tādēļ es nokāpu lejā un pievienojos abam lēdijām.

Pēc kāda stundas ceturkšņa sers Rubens sāka dimdināt zvanu un ienāca Pārsons, teikdams, ka man nekavejoties jāiet augšā pie sera Rubeņa. Ejot iekšā, es durvis sastapu misteru Viktoru Estvelu. Viņš gandriz nogāza mani no kājām. Laikam bija noticis kaut kas tads, kas viņu satrauca. Viņš ir ļoti nevaidama rakstura. Man pat liekas, ka viņš mani nemaz nepamanīja.

—   Vai sers Rubens kaut ko teica šai sakarībā?

—    Viņš teica: "Viktors ir traks; viņš reiz dusmu lēkme kādu nolaidis no kājām."

—   Redz ka! — teica I'uaro. — Vai jums ir kāda nojausma, par ko bija strids?

—   Nekādās.

I'uaro lēni pagrieza galvu un paskatījās uz sekretāru. Šo pēdējo vardu viņš bija izteicis pārāk steidzīgi. I'uaro radās pārliecība, ka Trefjusis butu varējis pateikt vairāk, ja vien butu vēlējies. Bet Puaro ari šoreiz neuzstāja.

—   Un pēc tam? Turpiniet, lūdzu.

—     Es kādu pusstundu strādāju kopā ar seru Rubeņu. Vienpadsmitos ienaca lēdija Estvela, un sers Rubens man pateica, ka es varot iet gulēt.

—   Un jūs aizgājāt gulēt?

-Jā.

—   Vai jums ir kāda nojausma, cik ilgi viņa palika pie viņa?

—   Nekādas. Viņas istaba ir otrajā stāvā, un manēja ir trešajā, tā ka es nevarēju dzirdēt, cikos viņa aizgāja gulēt.

—   Skaidrs.

Puaro paris reižu pamāja ar galvu, tad strauji piecēlās.

—   Un tagad, mesje, aizvediet mani uz Torņa istabu.

Viņš sekoja sekretaram pa platajam kāpnēm lidz pirmajam kāpņu laukumiņam No turienes Trefjusis aizveda viņu pa koridoru lidz ieejai, kas bija aizklāta ar aizkaru, — pa to varēja nokļūt kalpotāju kāpnēs un nelielā gaiteni, kura galā bija durvis. Viņi iegāja pa šim durvim un atradās nozieguma vietā.

Šai istabai bija divreiz augstāki griesti nekā pārējam, un ta bija apmēram tndesmit pēdu liela. Sienas greznoja zobeni un āfrikaņu šķēpi, un uz galdiem bija sarindoti daudzi iezemiešu mākslas priekšmeti. Viņa galā, loga ailē atradās liels rakstāmgalds. I'uaro devās taisnā ceļa pie tā.

Vai seru Rubeņu atrada šeit?

1 refjusis pamāja.

—  Es tā saprotu, ka viņam iesita no mugurpuses?

Sekretārs atkal pamāja.

—  Noziegums tika izdarīts ar vienu no tām iezemiešu vālēm, — viņš paskaidroja. — Ārkārtīgi smags priekšmets. Nāve acīmredzot iestājās momentā.

—    Tas nostiprina pārliecību, ka noziegums nav bijis iepriekš plānots. Asa ķilda un ierocis, kas paķerts gandriz neapzināti.

—  Jā, tas neizskatās diez ko labi priekš nabaga Leversona.

—  Un līķi atrada sagumušu pār rakstāmgaldu?

—  Nē, tas bija noslīdējis uz grīdas.

—   Aha, — teica Puaro. — Divaini.

—   Kādēļ dīvaini?

—   Lūk, kādēļ.

Puaro norādīja uz ieapaļu traipu uz pulētās rakstāmgalda virsmas.

—  Tas ir asins traips, tnoti ami1 .

—  Varbūt tas tur uzšļakstījās, — Trefjusis minēja, — vai ari tas radās vēlāk, kad līķi pārvietoja.

—   Ļoti iespējams, ļoti iespējams, — teica I'uaro. — Vai uz šo istabu ved tikai vienas durvis?

—   Luk, šeit ir kāpnes.

Trefjusis atvilka samta aizkaru tajā istabas stūri, kas atradās tuvāk durvīm, un tur augšup veda mazas vītņu kāpnes.

—   Šo telpu sākotnēji cēlis astronoms. Šīs kāpnes veda uz torni ar teleskopu. Sers Rubens pārtaisīja to par guļamistabu un dažreiz tur gulēja — ja iznāca vēlu strādāt.

Puaro veikli uzskrēja pa kāpnēm. Apaļā istaba augšā bija iekārtota ļoti vienkārši — saliekamā gulta, krēsls un tualetes galds. I'uaro pārliecinājās, ka nav otras izejas un tad atkal nokāpa lejā, kur Trefjusis stavēja un gaidīja.

—  Vai jūs dzirdējāt, kad pārnāca misters Leversons?

Trefjusis papurināja galvu.

—  Tad jau es gulēju ciešā miegā.

Puaro pamāja. Viņš aplaida acis istabai.

—   E/i bieti! — viņš beidzot teica. — Šķiet, ka tas pagaidām butu viss, izņemot… varbūt jūs būtu tik laipns un aizvilktu tos aizkarus.

Trefjusis paklausīgi aizvilka smagos melnos aizkarus priekšā

'Mans draugs (fr.) logam. Puaro iesledza gaismu — to aizēnoja liels alabastra šķīvis, kas nokarājās no griestiem.

—   Vai rakstāmgalda lampa ari deg?

Par atbildi sekretārs ieslēdza spēcigu lampu ar zaļu abažūru, kas atradas uz rakstamgalda. Puaro izslēdza griestu lampu, tad atkal ieslēdza un vēlreiz izslēdza.

—  C'est bienl Te man būtu viss.

—  Vakariņas ir pusastoņos, — noburkšķēja sekretārs.

—  Es jums pateicos, mesje Trefjusi, par jūsu lielo laipnību.

—  Nav par ko.

Puaro domīgi gāja pa koridoru uz ieradīto istabu. Tur priekša viņš sastapa neizdibināmo Džordžu, kas pakoja ara saimnieka mantas.

—   Manu labo Džordž, — viņš tūdaļ teica, — es ceru, ka vakariņas es satikšu kādu džentlmeni, kurš mani sāk stipra mērā interesēt. Tas ir virs, kas ir pārbraucis no tropiem, Džordž. Ar tropisku temperamentu — tā stāsta. Virs, par kuru man mēģina pastastīt Pārsons un kuru Lilija Mārgreiva pat nepiemin. Nelaiķim seram Rubenam an bija temperaments, Džordž. Iedomājieties, ka tāds virs nonāk kontaktā ar viru, kura temperaments pārspēj viņējo… Kā tur bija tas teiciens

—   vilna leka pa gaisu, vai?

—   Pareizais teiciens, ser, ir "iet pa gaisu", bet ne jau vienmēr tā notiek, ser, nebūt ne vienmēr.

—  Nē?

—   Nē, ser. Man, ser, bija tante Džemima, viņai bija ļoti asa mele, un viņa tā terorizēja savu nabaga masu, kas dzīvoja ar viņu kopa, ka vai nu. Novārdzināja viņu gandrīz lidz nāvei. Bet, ja pagadījās kāds, kas deva viņai pretī, nu, tad bija pavisam cita runašana. Tieši padevību viņa nevarēja paciest.

—   Ha! — ieteicās Puaro. — Tas liek padomat.

Džordžs iekrekšķinājās kā atvainodamies.

—   Vai es kaut kāda veidā varētu, — viņš smakjuhgi iejautajas,

—   jums…ē… palīdzēt?

—    Protams, — I'uaro attrauca. — Jūs varētu noskaidrot, kādas krāsas vakarkleita mis Lilijai Mārgreivai tovakar bija mugurā un kura istabene viņu apkalpo.

Džordžs uzņēma šos norādījumus ar parasto mieru.

—   Labi, ser, es jums sniegšu šo informāciju rit no rita.

I'uaro piecēlās no krēsla un stāvēja, skatīdamies uz uguni kamīnā.

—   Jūs man ļoti izpalīdzējāt, Džordž, — viņš nomurminaja. — Zināt, es atcerēšos to jusu tanti Džemimu.

Puaro tovakar tomēr neparunājās ar Viktoru Estvelu. Viņš paziņoja pa telefonu, ka aizkavēšoties Londonā.

—    Vai viņš kārto jUsu nelaiķa vīra lietas? — I'uaro apvaicājās lēdijai Estvelai.

—   Viktors ir partneris, — viņa paskaidroja. — Uz Āfriku viņš devās, lai noskaidrotu par kalnrūpniecības koncesijām firmai. Tā taču bija kalnrūpniecība, vai ne, Lilij?

—  Jā, lēdij Estvela.

—   Man šķiet, zelta raktuves… paga — vai varbūt vara vai alvas? Lilij, tev jāzina, tu vienmer par to visu uzdevi seram Rubenam jautājumus. Vai, mija, uzmanies taču, apgāzīsi to vāzi!

—   Šeit ir drausmigs karstums no ta kamina, — teica meitene. — Es varbūt… es varbūt mazlietiņ atvēršu logu?

—  Ja tu tā vēlies, miļā, — lēdija Estvela miermiligi noteica.

Puaro vēroja meiteni pieejam pie loga un atveram to. Viņa

pastāvēja pie tā kādu minūti, ieelpodama vēso nakts gaisu. Kad viņa atgriezās un atkal apsēdās, Puaro viņai laipnā balsī pajautāja: — Tātad jaunkundzei interese raktuves?

—   Ai, nē jau, — meitene vienaldzīgi atbildēja. — Es tikai klausījos, ko stasta sers Rubens, bet pati no tā visa nekā nesaprotu.

—   Tad nu gan tu ļoti labi prati izlikties, — teica lēdija Estvela. — Nabaga sers Rubens domāja, ka tev ir kaut kas aiz ādas, ja tu uzdod visus tos jautājumus.

Detektīva acis palika pievērstas ugunij kamīnā, tomēr tas netraucēja viņam pamanīt satraukuma sārtumu Lilijas Mārgreivas sejā. Viņš taktiski novirzīja sarunu uz citu tematu. Kad pienāca laiks teikt arlabunakti, Puaro uzrunāja namamati:

—   Vai es varētu pārmīt ar jums pāris vārdu, kundze?

Lilija Mārgreiva pieklājīgi nozuda. Lēdija Estvela jautājoši lūkojās detektīvā.

—  Vai jus bijāt pēdējā, kas tovakar redzēja seru Rubeņu dzīvu?

Viņa pamaja. Acis parādījās asaras, un viņa steidzīgi pielika pie tām kabatas lakatiņu ar melnām maliņām.

—   Ai, lūdzu nesatraucieties, es jūs lūdzu, nesatraucieties.

—  Viss kārtībā, mesjē Puaro, es vienkārši nevaru savaldīties.

—  Es biju trīskārt negudrs, jūs tā uztraukdams.

—  Nē, nē, turpiniet. Ko jus gribējāt teikt?

—     Liekas, pulkstenis bija ap vienpadsmitiem, kad jūs iegājāt Torņa istaba un sers Rubens atlaida misteru Trefjusi. Vai tā?

—   Droši vien ap to laiku bija.

—   Cik ilgi jūs palikat pie viņa?

—   Bija tieši bez ceturkšņa divpadsmit, kad es uzkāpu savā istabā — es atceros, ka es paskatījos pulksteni.

—   Lēdija Estvela, vai jus man nepastāstītu, par ko jūs abi runājāt?

Lēdija Estvela noslīga uz dīvāna un izplūda asarās. Viņas augums raustījās elsās.

—   Mēs sa… sa… sastrīdējāmies, — viņa kunkstēja.

—   Par ko? — Puaro balss skanēja mierinoši, gandrīz maigi.

—    P… p… par visu ko. S… s… sakās ar Liliju. Rubens izjuta pret viņu nepatiku — bez jebkāda iemesla, un viņš teica, ka esot pieķēris viņu vandoties pa viņa papīriem. Viņš gribēja sūtīt viņu prom, bet es teicu, ka viņa ir jauka meitene un ka es to nepieļaušu. Un tad viņš s… s… sāka uz mani bļaut, un es to nevareju pieļaut, tāpēc es viņam pateicu, ko es par viņu domāju. Es jau īstenība nemaz tā nedomāju, mesje I'uaro. Viņš teica, ka izvilcis mani no rensteles un apprecejis, un es teicu… ak, bet kāda tam visam tagad nozīme? Es nekad to sev nepiedošu. Redzat, kā tas ir, mesje I'uaro, es vienmēr esmu teikusi, ka kārtīgā saķeršanas izkliedē mākoņus, un kā gan es varēju zināt, ka kads taisās viņu tajā nakti nogalinat? Nabaga vecais Rubens.

Puaro līdzjūtīgi uzklausīja visus šos jutu uzpludus.

—     Es esmu vainīgs pie jusu sirdssāpēm, — viņš teica. — Atvainojiet mani. Tagad runāsim ļoti lietišķi — ļoti praktiski, tieši par lietu. Vai jūs joprojām pastāvat uz to, ka misters Trefjusis nogalināja jūsu vīru?

Lēdija Estvela iztaisnoja muguru.

—   Sievietes intuīcija, mesjē I'uaro, — viņa svinīgi sacīja, — nekad nemelo.

—   Tieši tā, tieši tā, — teica I'uaro. — Bet kad viņš to izdarīja?

—   Kad? Pēc tam, kad es aizgāju, protams.

—   Jūs atstājat seru Rubeņu vienu bez ceturkšņa divpadsmitos. Bez piecām divpadsmitos pamāca misters Leversons. Un jūs sakāt, ka šajās 10 minūtēs sekretārs atnāca no savas guļamistabas un viņu nogalināja?

—   Tas ir pilnīgi iespējams.

—   Tik daudz kas ir iespējams, — teica Puaro. — Desmit minūtēs to varēja izdarīt. Protams! Bet vai tiešām tā arī notika?

—    Protams, viņš saka, ka bijis gultā un cieši aizmidzis, — teica lēdija Estvela, — bet kas gan var pateikt, vai tā tiešām bija?

—  Neviens viņu neredzēja, — atgādināja Puaro.

—   Visi bija gultās un cieši aizmiguši, — triumfējoši atteica lēdija Estvela. — Protams, ka neviens viņu neredzēja.

—   Interesanti, — Puaro noteica pie sevis.

Brītiņš klusuma.

—   Eh bien, lēdij Estvela, es novēlu jums labu nakti.

Džordžs novietoja paplāti ar rita kafiju blakus saimnieka gultai.

—   Mis Mārgreivai, ser, attiecīgajā vakarā bija mugurā gaiši zaļa šifona kleita.

—   Pateicos jums, Džordž, uz jums var paļauties.

—     Mis Mārgreivu aprūpē trešā istabene, ser. Viņas vārds ir Gledisa.

—  Paldies, Džordž. Jūs esat nenovērtējams.

—  Nav par ko, ser.

—   Ir skaists rīts, — teica Puaro, lūkodamies pa logu, — diez vai kāds tik agri jau būs augšā. Es domāju, manu labo Džordž, ka neviens mūs netraucēs Torņa istabā, ja mēs tur tagad uziesim un iztaisīsim vienu mazu eksperimentu.

—  Es būšu jums vajadzīgs, ser?

—   Eksperiments, — teica Puaro, — nebūs sāpīgs.

Kad viņi uz turieni aizgāja, aizkari Torņa istabā vēl nebija atvilkti. Džordžs jau gribēja tos atvilkt, kad Puaro viņu atturēja.

—   Atstāsim istabu tādu, kāda tā ir. Tikai ieslēdziet galda lampu.

Sulainis paklausīja.

— Tagad, manu labo Džordž, apsēdieties tanī krēslā. Iekārtojieties tā, it kā jūs rakstītu. Tres bien . Tagad es paņemu rungu, piezogos jums klāt no mugurpuses, lūk tā, un iesitu jums pa pakausi.

—  Jā, ser, — teica Džordžs.

—   Ahā! — iesaucās Puaro. — Bet neturpiniet taču rakstīt, kad es jums iesitu. Saprotiet, es taču nevaru atdarināt visu precīzi, kā bija. Es nevaru jums sist ar tādu pašu spēku, ar kādu slepkava iesita seram Rubenam. Kad nonāk līdz tam, tad mums jāpietēlo. Es iesitu jums pa galvu, un jūs sabrūkat, lūk šādi. Rokas atbrīvotas, ķermenis ļengans. Atļaujiet, es jūs noguldīšu. Taču nē, nesasprindziniet muskuļus.

Viņš aizkaitināti nopūtās.

—   Jūs lieliski protat gludināt bikses, Džordž, — viņš teica, —

taču iztēles jums nav galīgi nekādas. Piecelieties un palaidiet mani.

Puaro nosēdās pie rakstāmgalda.

—    Es rakstu, — viņš skaidroja, — es ļoti cītīgi rakstu. Jūs piezogaties man no mugurpuses, jūs iesitat man ar vāli pa galvu. Blauc! Spalva man izslīd no pirkstiem, es sasveros uz priekšu, taču ne pārāk tālu, jo krēsls ir zems, bet galds ir augsts, un, bez tam, es vēl balstos uz rokām. Esiet tik labs, Džordž, aizejiet atpakaļ līdz durvīm, apstājieties tur un pasakiet man, ko jūs redzat.

—   Khm!

—  Jā, Džordž? — uzmundrinoši.

—   Es redzu jūs, ser, sēžam pie galda.

—   Sēžam pie galda?

—  Mazliet pagrūti tā skaidri redzēt, ser, — paskaidroja Džordžs, — no tik liela attāluma, un ari abažūrs ir ļoti tumšs. Ja es varētu ieslēgt šo gaismu, ser?

Viņa roka pasniedzās līdz slēdzim.

—   Nekādā gadījumā, — Puaro steidzīgi teica. — Iztiksim ļoti labi tāpat. Te esmu es, pārliecies pār galdu, un tur esat jūs — stāvat pie durvīm. Nāciet tuvāk, Džordž, nāciet tuvāk un uzlieciet man roku uz pleca.

Džordžs paklausīja.

—   Mazlietiņ atspiedieties pret mani, Džordž, it kā jūs gribētu drošāk noturēties uz kājām. Aha! Voilā'.

Erkila Puaro ļenganais ķermenis mākslinieciski noslīdēja uz sāniem.

—    Es sagāžos — lūk tā! — viņš piezīmēja. Jā, tas ir ļoti labi iztēlots. Tagad jāizdara kaut kas sevišķi svarīgs.

—  Jā, ser? — sacīja sulainis.

—   Tagad ir vajadzīgs, lai es paēstu kārtīgas brokastis.

Puaro sirsnīgi pasmējās pats par savu joku.

—  Vēderu, Džordž, — to nedrīkst ignorēt.

Džordžs nosodoši klusēja. Puaro kāpa lejā, priecīgi pie sevis ķiķinādams. Viņš bija apmierināts ar to, kā viss veidojas. Pēc brokastīm viņš iepazinās ar Gledisu, trešo istabeni. Viņu stipri interesēja, ko viņa varētu pastāstīt par noziegumu. Viņa ļoti juta līdzi Čārlzam, taču viņai nebija nekādu šaubu par viņa vainu.

—   Nabaga jaunais cilvēks, ser, tas tik tiešām šķiet smagi, kad cilvēks šitā nesajēdz, ko viņš attiecīgā brīdī dara.

'Lūk (fr.)

—   Viņš un mis Mārgreiva droši vien labi sapratās, — Puaro izteica domu, — ka jau vienīgie jaunie cilvēki šai mājā.

Gledisa pakratija galvu.

—    Mis Lilija pret viņu bija ļoti vēsa. Viņa nepieļāva nekādas ākstības, un to viņa lika manīt skaidri un gaiši.

—   Viņa tam patika, vai ne?

—   O, tikai garāmejot, tā teikt, — no tā nekāda skāde necēlās, ser. Misters Viktors Estvels, tas nu gan ir iegrābies mis Lilijā.

Viņa ieķiķinājās.

—   Ak, vraiment'l

Gledisa atkal ieķiķinājās.

—   Viņš jau uzreiz meta uz viņu aci. Mis Lilija patiešām ir ka lilija, vai ne? Tik slaida, un tik brīnišķīgi zeltaini mati.

—  Viņai vajadzētu valkat zaļu vakarkleitu, — apcerēja I'uaro. — Ir viens tāds zaļais tonis…

—    Viņai jau ir zaļa kleita, ser, — teica Gledisa. — IVotams, pašlaik — sērās — viņa to nevar valkāt, bet tā viņai bija mugurā tieši tai vakarā, kad nomira sers Rubens.

—  Tai jābūt gaiši zaļai nevis tumši zaļai, — minēja Puaro.

—  Ta ir gaiši zaļa, ser. Ja jūs varētu mazliet uzgaidīt, es jums to parādītu. Mis Lilija pašlaik ir izgājusi pastaigāties ar suņiem.

I'uaro pamāja. Viņš to zināja tikpat labi kā Gledisa. Patiesību sakot, viņš uzmeklēja istabeni tikai pēc tam, kad bija pārliecinājies, ka Lilijas nav mājās. Gledisa aizsteidzās un pēc dažām minūtēm atgriezās ar pleciņos pakārtu zaļu vakarkleitu.

—    Exquis!2 — nomurmināja Puaro, apbrīnā pacēlis rokas. — Atļaujiet man uz bridi pienest to pie gaismas.

Viņš paņēma no Gledisas kleitu, pagriezās un steidzās pie loga. Viņš noliecās pār to, pēc tam paturēja to izstieptās rokās.

—    Tā ir lieliska, — viņš paziņoja. — Absolūti nepārspējama. Tūkstoškārt pateicos jums, ka jus man to parādijat.

—   Nav par ko, ser, — atbildēja Gledisa. — Mēs visi zinām, ka francūži interesējas par sieviešu kleitām.

—  Jūs esat ļoti laipna, — nomurmināja I'uaro.

Viņš noskatījās kā Gledisa aizgāja. Tad palūkojās uz savām rokām un pasmaidīja. Labajā rokā viņam bija mazītiņas nagu šķērites, bet kreisajā — glīti nogriezts zaļa Šifona gabaliņš.

'Patiešām (fr.) Smalka (fr.)

—   Un tagad, — viņš noteica pie sevis, — būsim varonīgi.

Viņš atgriezās sava istabā un paaičinaja Džordžu.

—    Uz tualetes galdiņa, manu labo Džordž, jūs atradīsit zelta šalles piespraudi.

—   Jā, ser.

—    Uz mazgājamā galda ir karbolskābes šķīdums. Iemērciet, lūdzu, tajā piespraudes galiņu.

Džordžs izdarīja, ko viņam lika. Viņš jau sen kā bija pārstājis brīnīties par saimnieka kaprīzēm.

—   Gatavs, ser.

—     Tres bien! Tagad nāciet šurp. Es jums pasniegšu savu rādītājpirkstu — jūs taja ieduriet piespraudes galiņu.

—   Piedodiet, ser, jus gribat, lai es jums ieduru, ser?

—   Taču jā, jus esat pareizi uzminējis. Jums jādabū asinis, bet ne pārāk daudz.

Džordžs saņēma saimnieka pirkstu, i'uaro aizvēra acis un atliecās. Sulainis iedūra pirkstā ar šalles piespraudi, un I'uaro nelabi iebrēcās.

—   ]e vous reinercieDžordž, — viņš teica. — Jūs tiešām esat izdarījis lielu lietu.

Paņēmis no kabatas zaļa šifona gabaliņu, viņš ar to uzmanīgi pieskārās pirkstam.

—     Operācija ir izdevusies brīnumaini, — viņš atzimēja, lūkodamies uz rezultātu. — Jums tas nemaz neinteresē, Džordž? Nē, tas ir vienreizīgi!.

Sulainis tikko kā bija piesardzīgi pavēries laukā pa logu.

—    Piedodiet, ser, viņš nomurminaja, — ir piebraucis kāds džentlmenis lielā mašīnā.

—      Ahā! Ahā! — teica Puaro. Viņš žigli piecēlās. — Nenotveramais misters Viktors Estvels. Eju lejā iepazīties ar viņu.

Sagadījās tā, ka Puaro dabūja dzirdēt misteru Viktoru Estvelu, vēl pirms viņš to redzēja. No vestibila atskanēja dimdoša balss.

—    Taču skaties, ko tu dari, nolādētais idiots! Koferi ir stikls. Velns lai parauj, Pārson, vācies nost no ceļa! Noliec to zemē, muļķis tāds!

Puaro veikli noskrēja pa kāpnēm. Viktors Estvels bija liela auguma virs. I'uaro viņam pieklājīgi paklanijās.

—   Kas jūs tāds esat, velns lai parauj? — rēca lielais vīrs.

Puaro vēlreiz paklanījās.

'Es jums pateicos (fr.)

—   Mans vārds ir Erkils I'uaro.

—     Ak kungs! — Viktors Estvels teica. — Tad Nensija tomēr aizsūtīja pēc jums?

Viņš uzlika roku I'uaro plecam un iestūrēja viņu bibliotēkā.

—   Tad jūs esat tas virs, ap kuru te sacelts tāds tracis? — viņš atzīmēja, noskatīdams viņu no galva* lidz kājām. — Piedodiet man manu izrunāšanos. Tas mans šoferis ir viens ēzelis, un Pārsons ar man vienmēr krīt uz nerviem, vecais muļķa idiots. Es nelabprāt panesu muļķus, saprotat, — viņš teica kā atvainodamies, — bet jus katrā ziņā neesat muļķis, vai ne, mesjē I'uaro?

Viņš jautri iesmējās.

—   Tie, kas tā ir domājuši, ir bēdīgā kārtā kļūdījušies, — Puaro rāmi teica.

—   Ak tā? Nu, tatad Nensija ir jūs atvilkusi uz šejieni — viņai ir tada mānija uz to sekretāru. Tur nekas nevar būt: Trefjusis ir mīksts ka piens, un laikam dzer ar tikai pienu. Tas puisietis ir nedzērājs. Tā ka tāda lieka laika tērēšana vien iznāk, vai ne?

—   ja ir iespēja novērot cilvēka dabu, to nekad nevar uzskatīt par veltīgu laika tērēšanu, — I'uaro klusi atteica.

—   Cilvēka dabu, ja?

Viktors Estvels kādu bridi skatījās viņā platām acīm, tad iegāzās krēslā.

—   Vai es varu kaut kā palīdzēt?

—   Jā, jūs varat man pastāstīt, par ko jūs tovakar stridējāties ar brāli.

Viktors Estvels pakratīja galvu.

—   Tam nav nekāda sakara ar šo notikumu, — viņš pārliecināti teica.

—   Nekad nevar but drošs, — atteica I'uaro.

—   Tam nebija nekada sakara ar Čārlzu Leversonu.

—    Pec lēdijas Estvelas domām, Čārlzam nav nekāda sakara ar slepkavību.

—   Ak, Nensija!

—   Pārsons pieļauj domu, ka tas bija mesjē Čārlzs Leversons, kas tonakt pārnāca mājās, taču viņš to neredzēja. Atcerieties — viņu neviens neredzēja.

—    Viss ir ļoti vienkārši. Rubens ņēmās strostēt jauno Čārlzu — jāatzīst, ņe jau bez iemesla. Pēc tam viņš mēģināja terorizēt mani. Es viņam atgādinaju dažas patiesības un, lai sakaitinātu, nolēmu atbalstīt to zēnu. Es gribēju viņu tovakar satikt, lai pastāstītu, kāda ir situācija.

Uzkāpis augšā savā istabā, es negāju gulēt. Es atstāju durvis pusvirus, sēdēju krēsla un smēķēju. Mana istaba ir trešajā stāvā, mesjē I'uaro, un Čārlza istaba ir tai blakus.

—   Piedodiet, ka es jUs pātraucu, — misters Trefjusis ari guļ tai pašā stāvā?

Estvels pamāja.

—  Jā, viņa istaba ir tieši aiz manējās.

—  Tuvāk kāpnēm?

—   Nē, uz otru pusi.

I'uaro acis uzplaiksnīja dīvaina gaismiņa, bet Estvels to neievēroja un turpināja: — Kā jau es teicu, es sēdēju un gaidīju Čārlzu. Es dzirdēju, kā aizcērtas parādes durvis, — kā man likās, apmēram bez piecām divpadsmitos, bet Čārlzs nerādījās kādas 10 minūtes. Kad viņš beidzot uzkāpa augšā, es redzēju, ka nav jēgas ar viņu runāt.

Viņš z.imigi pacēla elkoni.

—   Skaidrs, — nomurmināja I'uaro.

—   Nabaga velns nebija spējīgs noiet taisni, — teica Estvels. — Pie tam vēl izskatījās bāls kā liķis. Es to toreiz attiecināju uz viņa stāvokli. Protams, tagad es saprotu, ka viņš nāca tiešā ceļā no nozieguma izdalīšanas.

Puaro ātri iestarpināja jautājumu: — Jūs nekā nedzirdējāt no Torņa istabas?

—  Nē, bet neaizmirstiet, ka es atrados tieši ēkas otrā galā. Sienas ir biezas, un, man liekas, ka no turienes nevarētu dzirdēt pat pistoles šāvienu.

Puaro pamāja.

—   Es pajautāju, vai viņam palīdzēt tikt gultā, — turpināja Estvels. — Bet viņš teica, ka jūtoties labi, iegāja savā istabā un aizcirta durvis.

Puaro domīgi lūkojās uz paklāju.

—   Vai jus saprotat, mesjē Estvel, — viņš beidzot sacīja, — ka jusu liecība ir ļoti svarīga?

—  Nu ja, laikam jau, vismaz… bet ko jūs ar to gribat teikt?

—   Jūsu liecība par to, ka pagāja desmit minūtes starp laiku, kad aizcirtās parādes durvis, un to, kad Leversons parādījās augšā. Es tā saprotu, ka viņš pats saka, ka pārnācis mājās un tūlīt devies gulēt. Un vēl kaut kas. Es piekrītu, ka lēdijas Estvelas aizdomas pret sekretāru liekas nereālas, taču lidz šim neviens nav pierādījis, ka tas ir neiespējami. Bet jūsu liecība nodrošina ālibi.

—   Ka tā?

—    Lēdija Estvela saka, ka atstājusi vīru bez piecpadsmit divpadsmitos, bet sekretārs aizgāja gulēt vienpadsmitos. Vienīgais bridis, kad viņš varēja izdant noziegumu, bija starp ceturksni uz divpadsmitiem un Čārlza Leversona atgriešanos. Tagad, ja jus sakat, ka sēdējāt pie atvērtām durvīm, viņš taču nevarēja nepamanīts iznākt no savas istabas.

—   Tā ir, — otrs piekrita.

—   Vai nav vēl kādas kāpnes?

—  Ne, lai nokļūtu Torņa istabā, viņam butu jāpaiet garam manai istabai, taču tas nenotika, par to es esmu pilnīgi drošs. Un, šā vai tā, mesjē Puaro, kā jau es teicu, šis vīrs ir lēns kā jērs, ticiet man.

—  Jā, jau jā, — I'uaro samierinoši noteica. — To visu es saprotu. — Viņš uz bridi apklusa. — Tātad jūs man neteiksiet, par ko jūs strīdējāties ar seru Rubeņu?

Estvela seja tumši piesarka.

—  Jūs nekā no manis neizvilksit.

I'uaro paskatījās griestos.

—   Es vienmēr varu būt diskrēts, — viņš klusu teica, — ja iet runa par lēdiju.

Viktors Estvels pielēca kājās.

—   Velns lai parauj, ka jūs… ko jūs ar to gribat teikt?

—   Es domāju par mis Liliju Mārgreivu.

Viktors Estvels neuzņēmīgi pastavēja kadu bridi, tad sārtums pazuda, un viņš atkal apsēdās.

—    Mesjē Puaro, jūs esat par gudru priekš manis. Jā, mes strīdējāmies par Liliju. Rubens ņēmās viņu ķengāt: viņš kaut ko bija izošņājis par meiteni — viltotas atsauksmes vai kas tur. Es neticu nevienam viņa vārdam. Un pec tam jau viņš aizgāja par tālu — sāka stāstīt, ka viņa naktī izlavījusies no majas, lai satiktos ar kadu vīrišķi. Mans Dievs! Tad nu gan es viņam sadevu sutu: es pateicu, ka vēl labāki viri neka viņš ir tikuši nogalināti par vēl mazāku muldēšanu. Tad viņš aizvērās. Rubens mazlietiņ no manis baidījās, kad es uzvilkos.

—   Es par to nebrinos, — I'uaro pieklājīgi nomurminaja.

—    Es ļoti cienu Liliju Mārgreivu, — Viktors mainīja toni. — Caur un cauri jauka meitene.

Puaro neatbildēja. Viņš skatījās sev priekšā, it kā neko neredzētu. Te pēkšņi viņš salēcās un atgriezās īstenībā no pārdomām.

—  Man laikam jāiziet nedaudz pastaigāties. Te tuvumā ir viesnīca, vai ne?

—   Divas, — teica Viktors Estvels, — "Golfa Hotelis" augša pie golfa laukuma un "Mitra" leja pie stacijas.

—   Pateicos, — teica I'uaro. — Jā, protams, man jāiziet mazliet pastaigāt.

"Golfa Hotelis", kā jau tas pienākas, atradās uz golfa laukuma, gandrīz blakus klubam. Šajā viesnīcā Puaro savas "pastaigas" laikā iegriezās vispirms. Viņam bija savas metodes. Pec trim minūtēm viņš jau bija iegrimis privātā sarunā ar mis Lengdonu, viesnīcas direktori.

—   Man ļoti žēl, ka es jūs apgrūtinu, jaunkundz, — viņš teica, — bet, redziet, es esmu detektīvs.

Viņam vienmēr patika vienkāršība. Šajā gadījumā metode tūlīt deva rezultātus.

—    Detektīvs! — iesaucās mis Lengdona, šaubīgi uz viņu skatīdamās.

—    Ne iau no Skotlendjarda, — Puaro viņu nomierināja. — Patiesību sakot, — jUs jau varbūt ievērojāt — es neesmu anglis. Ne, es privāti veicu izmeklēšanu sera Rubeņa Estvela nāves gadījumā.

—   Ko jūs sakāt! — mis I.engdona ar interesi vērās viņa.

—   Tieši tā, — Puaro plati smaidīja. —Tikai tik diskrētai personai kā jūs es to varu atklat. Man liekas, jaunkundz, ka jUs varētu man palīdzēt. Vai jūs man varat pastāstīt par kādu džentlmeni, kas bija šeit apmeties slepkavības naktī, bet taja vakarā neatradās viesnīcā un atgriežas ta ap divpadsmitiem vai pusvieniem?

Mis Lengdona vēl vairāk iepleta acis.

—  JUs taču nedomājat… — viņa izdvesa.

—   Ka pie jums šeit bija slepkava? Nē, bet man ir iemesls domāt, ka kāds jūsu viesis taja vakarā devās pastaigā uz Monreposu, un, ja ta, tad viņš varbūt redzēja kaut ko tādu, kas viņam nenozīmē neko, bet man var ļoti palīdzēt.

Direktrise saprotoši pamāja ar galvu, it kā detektīvu loģikas annāles viņai butu labi pazīstamas.

—   Es pilnīgi saprotu. Paga — kas tad mums te uzturējās?

Viņa sarauca pieri, acīmredzot atsaukdama atmiņā visus uzvārdus pēc kārtas. Reizēm viņa sev piepalīdzēja, atliecot pirkstu galus.

—   Kapteinis Svons, misters Elkinss, majors Bļunts, vecais misters Bensosns. Nē, tiešām gan, ser, es nedomāju, ka kāds tovakar atstāja viesnīcu.

— Ja kāds būtu izgājis, jūs butu ievērojusi, vai ne?

—   O jā, ser, redziet, tas nenotiek visai bieži. Es gribu teikt — džentlmeņi iet ārā vakariņās un tā tālāk, bet viņi nekur neiet pēc

vakariņām, tāpēc ka… nu, tāpēc ka nav jau kur iet, vai ne?

Ebotskrosas vienīgā atrakcija bija golfs.

—  Tā ir, — piekrita Puaro. — Tātad, cik jus atceraties, jaunkundz, tai vakarā neviens no šejienes neizgāja?

—   Kapteinis Inglends ar sievu bija aizgājuši kaut kur vakariņās.

Puaro pakratīja galvu.

—  Nē, tas man neder. Es pamēģināšu otrajā viesnīcā — to laikam sauc "Mitra"?

—   O, "Mitra", — teica mis Lengdona. — No turienes, protams, jebkurš varēja iziet pastaigāties.

Viņas toni lai an tikko jūtams, parādījās nicinājums, un Puaro taktiski atvadījās.

Pēc desmit minūtēm viņš vēlreiz atkārtoja to pašu skatu, šoreiz ar mis Koulu, skarbo "Mitras" direktrisi. ŠĪ viesnīca bija mazāk pretencioza, lētāka un atradās netālu no stacijas.

—   Ja atmiņa mani neviļ, tad viens džentlmenis bija izgājis vēlu vakarā un atnāca tā ap pusvieniem. Viņam bija tāda mode — ap to laiku iet pastaigāties. Viņš jau iepriekš khdas pāris reizes tā bija darījis. Paga, kā tad viņu sauca? Es pašlaik nevaru atcerēties.

Viņa pievilka sev klat lielu ierakstu gramatu un sāka to pārlapot.

—  Deviņpadsmitais, divdesmitais, divdesmit pirmais, divdesmit otrais. Aha, re kur ir. Neilors, kapteinis Hamfrijs Neilors.

—   Vai viņš ari agrāk tika šeit apmeties? Jūs viņu labi pazīstat?

—  Vienreiz, — teica mis Koula, — pirms kādam divām nedēļām. Es atceros, ka viņš toreiz vakara gāja āra.

—   Vai viņš brauca šurp spēlēt golfu?

—   Jā, man liekas, — teica mis Koula, — lielākā daļa džentlmeņu jau brauc uz Šejieni golfa dēļ.

—   Jums taisnība, — teica I'uaro. — Labi, jaunkundz, bezgalīgi jums pateicos un novēlu jums labu dienu.

Ļoti domīgs viņš devās atpakaļ uz Monreposu. Pāris reižu viņš izņēma kaut ko no kabatas un paskatijas uz to.

—   Tas ir jāizdara, — viņš murmināja pie sevis, — un drīz, tik drīz, cik vien iespējams.

Pirmais, ko viņš izdarīja, atgriezies mājā, — pajautāja Pārsonam, kur varētu atrast mis Mārgreivu. Viņa esot mazaja kabinetā un apstrādājot lēdijas Estvelas korespondenci. Šī informācija šķita apmierinām I'uaro.

Viņš bez grūtībām atrada mazo kabinetu. Lilija Mārgreiva sēdēja aiz rakstāmgalda pie loga un rakstija. Izņemot viņu, istaba neviena

nebija. Puaro rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis un pienāca pie meitenes.

—   Vai jūs butu tik laipna un atvēlētu man pāris minūtes no sava laika, jaunkundz?

—   Protams.

Lilija Mārgreiva pabīdīja papīrus malā un pagriezās pret viņu.

—   Ko es varu jums palīdzēt?

—   Jaunkundz, es tā saprotu, ka taja traģēdijas vakarā, tiklīdz lēdija Estvela aizgaja pie vira, jūs uzreiz devāties gulēt? Vai pareizi?

Lilija Mārgreiva pamāja.

—  Jūs gadījumā nenokāpāt atkal lejā? Meitene pakratīja galvu.

—   Man šķiet, jaunkundz, jūs teicāt, ka taja vakarā vispār neesat bijusi Torņa istabā?

—   Es gan neatceros, ka būtu tā teikusi, bet faktiski tā tas ari bija. Tajā vakara es nebiju Torņa istabā.

Puaro pacēla uzacis.

—   Interesanti, — viņš nomurminaja.

—   Ko jūs gribat ar to teikt?

—    Ļoti interesanti, — vēlreiz nomurmināja I'uaro. — Kā jūs tādā gadījumā izskaidrojat šo te?

Viņš izvilka no kabatas nelielu aptraipītu zaļa šifona gabaliņu un ļāva to meitenei apskatīt.

Viņas sejas izteiksme nemainījās, taču viņš drīzāk sajuta neka dzirdēja, ka viņa dziļi ievelk elpu.

—   Es nesaprotu, mesjē Puaro.

—    Man tā liekas, jaunkundz, ka jums tajā vakarā bija mugurā zaļa šifona kleita. Šis te, — viņš viegli ar pirkstiem uzsita pa lupatiņu,

—   ir noplēsts no tās.

—    Un jūs to atradāt Torņa istabā? — meitene strupi noprasīja.

—   Kurā vieta?

Erkils Puaro paskatījās griestos.

—   Šobrīd teiksim vienkārši Torņa istabā, labi?

Pirmo reizi meitenes acis parādījās bailes. Viņa sāka runāt, tad saņēmās. Puaro redzēja, kā uz galda malas savilkās dūrē viņas mazās, baltās rokas.

—   Es tagad domāju, vai es tai vakarā iegāju vai neiegāju Torņa istabā? — viņa prātoja. — Tas ir, pirms vakariņām. Nē, neiegāju vis. Esmu gandrīz pārliecināta, ka ne. Ja tas drēbes gabaliņš visu laiku atradās Torņa istabā, tad man šķiet ārkārtīgi neizprotami, ka policija to tūlīt neatrada.

—    Policija, — teica Puaro, — nedomā par lietām, par kuram padomā Puaro.

—   Var jau būt, ka es tur ieskrēju uz brītiņu tieši pirms vakariņam, — prātoja Lilija Mārgreiva, — vai ari tas bija iepriekšējā vakarā. Tad man mugurā bija tā pati kleita. Jā, gandrīz droši, ka es tur biju iepriekšējā vakarā.

—   Nedomāju vis, — Puaro nosvērti teica.

—   Kāpēc?

Viņš tikai lēnām kratīja galvu.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — čukstus jautāja meitene.

Viņa bija sasvērusies uz priekšu un raudzījās viņā platam acīm, viss sārtums bija pilnīgi pazudis no sejas.

—    Vai tad jūs neredzat, jaunkundz, ka šis drēbes gabaliņš ir notraipīts? Un nav nekādu šaubu, ka tas ir cilvēka asiņu traips.

—   Jūs gribat teikt…

—     Ls gribu teikt, jaunkundz, ka jūs bijāt Torņa istabā pēc nozieguma izdarīšanas nevis pirms tam. Es domāju, ka jūs darīsit pareizi, izstāstīdama man visu patiesību, citādi jums var klāties slikti.

Viņš piecēlās — neliela auguma virs — un izsleja pret viņu apsūdzības pilnu pirkstu.

—   Kā jūs to uzminējāt? — Lilija izdvesa.

—    Tas nav svarīgi, jaunkundz. Es tikai jums saku, ka Erkils Puaro zina. Es zinu visu par kapteini Hamfriju Neiloru, ari to, ka jus tajā vakarā gājāt ar viņu satikties.

Pēkšņi Lilija nolieca galvu uz rokam un sāka nevaidami raudat. Puaro tūlīt atmeta apvainojošo toni.

—    Nu labi, labi, mazulit, — viņš sacija, noglaudīdams viņai plecu. — Nevajag uztraukties. Erkilu Puaro nav iespējams apmānīt. Kad jūs to sapratīsit, visas jūsu problēmas atkritis. Un tagad, lūdzu, pastāstiet man visu no sākuma līdz galam. Jūs taču pastāstīsit vecajam vīram I'uaro?

—    Tas nav tā, kā jūs domājat, patiešām nē. Hamfrijs — mans brālis — nekad nav aizticis pat matiņu uz viņa galvas.

—    Jūsu brālis? — pārjautaja Puaro. — Ak tad tādas tās lietas, labi, ja jūs gribat, lai uz viņu nekristu aizdomas, jums man tagad jāpastāsta itin viss, neko neslēpjot.

Lilija atkal apsēdās taisni un pastūma matus nost no pieres. Pēc britiņa viņa sāka stāstīt klusā, skaidrā balsi.

—    Es jums izstāstīšu patiesību, mesjē I'uaro. Es tagad saprotu, ka būtu muļķīgi darit citādi. Mans istais vārds ir Lilija Neilore, un Hamfrijs ir mans vienīgais brālis. Pirms dažiem gadiem, būdams Āfrika, viņš atrada zelta raktuves jeb, pareizāk sakot, uzgaja zelta āderi. Es jums nevaru ta sīki par to pastāstīt, jo ne visai saprotu visas tehniskās detaļas, bet pāris vārdos to var pateikt šadi: likās, ka tas varētu but viens liels pasākums, un Hamfrijs parbrauca mājas ar vēstulēm seram Rubenam Estvela m, cerēdams ieinteresēt viņu šajā lietā. Es vēl tagad nesaprotu, kas tur īsti bija, bet es ta secinu, ka sers Rubens aizsūtīja uz Āfriku kadu speciālistu ievākt ziņas un ka velak viņš pateica manam brālim, ka speciālista ziņojums esot negatīvs un ka viņš, Hamfrijs, esot kļūdījies. Mans brālis devās ekspedīcijā uz Āfrikas vidieni un pazuda no redzesloka. Mes pieņēmām, ka viņš un ekspedīcija ir gājuši boja.

Drīz pec tam, tika izveidota firma, kas gatavojas izmantot Mpalas zelta raktuves. Kad mans brālis atgriezās Anglijā, viņš momenta nonāca pie slēdziena, ka šīs zelta raktuves ir tās pašas, ko viņš bija atklājis. Seram Rubenam it kā nebija ar šo firmu nekada sakara, un tā it kā pati bija atklajusi šis raktuves. Taču manu brāli tas neapmierināja: viņš bija pārliecināts, ka sers Rubens viņu tīšām apkrapis.

Šai sakarība viņš kļuva aizvien niknāks un nelaimīgāks. Mes esam divi vien šai pasaulē, mesjē Puaro, un man vajadzēja iet un pelnīt pašai sev iztiku, un tad es iedomājos, ka varētu dabūt vietu šajā mājā un mēģināt kaut ka uzzināt, vai starp seru "Rubeņu un Mpalas zelta raktuvēm ir kaut kāds sakars vai nav. Protams, man vajadzēja noslēpt savu īsto vardu, un es atzīstos godīgi, ka es izmantoju viltotu rekomendāciju. Uz šo vietu bija daudz pretendentu un lielakai daļai no viņiem bija labaka kvalifikācijā nekā man… nu, mesjē Puaro, es uzrakstīju skaistu vēstuli no Pertšīras hercogienes, jo zināju, ka viņa aizbraukusi uz Ameriku. Es domāju, ka hercogienes vārds varētu atstāt iespaidu uz lēdiju Estvelu, un man izrādījās pilnīga taisnība. Viņa mani uz vietas pieņēma darba.

Kopš tā laika man ir bijis jāveic šis ienīstais spiega pienākums — un lidz pat pēdējam laikam bez panākumiem. Sers Rubens nebija no tiem cilvēkiem, kas atklās savus biznesa noslēpumus, taču, kad no Āfrikas atbrauca Viktors Estvels, viņš nebija tik piesardzīgs sava runā, un beigu beigās es sāku ticēt, ka Hamfrijam bijusi taisnība. Apmēram 2 nedēļas pirms slepkavības mans brālis atbrauca uz šejieni, es nakti izlavijos no mājas, lai slepeni ar viņu satiktos. Es viņam pastāstīju par to, ko bija teicis Viktors Estvels, un viņš ļoti uztraucās un mēģināja mani pārliecināt, ka es esmu uz pareizajam pedam.

Bet pēc tam viss saka iet greizi. Kāds laikam bija redzējis mani ejam ārā no majas un pastāstījis par to seram Rubenam. Viņš kļuva aizdomigs un uzmeklēja manas rekomendācijās, un drīz vien atklaja, ka tās ir viltotas. Lūzums iestājās slepkavības diena. Man šķiet, viņš domāja, ka gribu nozagt viņa sievas dārglietas. Lai nu kādas bija viņa aizdomas, bet viņš vairs negribēja man atļaut palikt Monreposā, lai ari piekrita nenodot mani tiesai par viltotajām rekomendācijām. Lēdija Estvela pilnīgi nostājās manā puse un drosmīgi mani aizstavēja.

Viņa apklusa. I'uaro izskatījās ļoti drūms.

—   Un tagad, jaunkundz, — viņš teica, — mēs esam tikuši līdz slepkavības vakaram.

Lilija norija siekalas un pamāja ar galvu.

—     Vispirms man jums, mesjē Puaro, japasaka, ka atkal bija atbraucis mans brālis un ka mums bija norunāts, ka es velreiz izlavīšos laukā un ar viņu satikšos. Kā jau teicu, es aizgāju uz savu istabu, taču gulēt negāju. Es nogaidīju, kamēr visi — kā man likās — aizgāja gulēt, un tad atkal nolavijos lejā pa trepēm un izgāju laukā pa sānu durvīm. Es satikos ar 1 Iamfriju un steigā paris vārdos iepazīstināju viņu ar radušos situāciju. Es viņam pateicu, ka, pēc manām domām, tie papiri, kas viņu, interesē, atrodas sera Rubeņa seifā Torņa istaba, un mes nolēmām, ka tonakt vēl jāizdara pēdējais izmisīgais mēģinājums dabūt tos papīrus roka.

Man bija jāiet pirmajai un jāpārliecinās, vai ceļš ir brīvs. Iedama iekšā pa sānu durvīm, es dzirdēju, kā baznīcas pulkstenis nosita divpadsmit. Kad es jau kāpu augšā pa trepēm uz Torņa istabu, es izdzirdu būkšķi, un kādu balsi iesaucamies "Mans Dievs!" Pēc pāris minūtēm Torņa istabas durvis atvērās un pa tām iznāca Čārlzs Leversons. Es skaidri varēju saskatīt viņa seju mēnesgaismā, taču pati es biju pieplakusi pie kāpnēm mazliet zemāk tumšā vietā, tā ka viņš mani redzēt nevarēja.

Kādu bridi viņš tur stāvēja šūpodamies un izskatījās liķa bālumā. Likās, ka viņš klausās, tad saņem sevi rokās, un, atvēris durvis uz Torņa istabu, viņš izsaucās, ka nekāds ļaunums nav nodarīts vai tamlīdzīgi. Viņa balss izklausījās gluži mundra un bezrūpīga, taču seja nodeva melus. Viņš pagaidīja kādu brītiņu, tad lēnam devās augšup pa kāpnēm un pazuda skatienam.

Kad viņš bija aizgājis, es mazliet pagaidīju un tad piezagos pie Torņa istabas durvīm. Man bija tada sajūta, ka noticis kaut kas traģisks. Griestu lampa bija izslēgta, bet dega galda lampa, un tās gaismā es redzēju seru Rubeņu guļam uz grīdas pie rakstāmgalda. Es nezinu, ka man tas izdevās, bet es beidzot saņēmos un piegāju, un noliecos pie viņa. Es tūlīt redzēju, ka viņš ir miris, nogāzts zemē no mugurpuses, un ka nave iestājusies nesen: es pataustīju viņa roku, un ta bija vel gluži silta. Tas bija vienkārši šausmigi, mesje I'uaro. Šausmīgi!

Viņa nodrebinājās.

—   Un pēc tam? — I'uaro jautāja, vēngi viņā raudzidamies.

Lilija Margreiva pamāja.

—  ]ā, mesje Puaro, es zinu, par ko jus domājat. Kāpēc es necēlu trauksmi un neuzmodināju mājiniekus? Jā, es zinu, ka man to vajadzēja darīt, bet, kamēr es tur tupēju, man iešāvās prata, ka mans strids ar seru Rubeņu, tas, ka es slepeni biju tikusies ar Hamfriju un ka jau nakamajā dienā man bija japamet šis darbs, — tas viss izskatījās pēc liktenīgas sakritības. Viņi varētu teikt, ka es esmu ielaidusi Ilamfriju un ka viņš aiz atriebības nogalinājis seru Rubeņu. Ja es teiktu, ka redzēju Čārlzu Leversonu izejam no istabas, neviens man neticētu.

Tas bija briesmīgi, mesjē Puaro! Es tur tupēju un domāju, un domāju, un, jo vairāk domāju, jo vairāk es sāku nervozēt. Tad es ieraudzīju sera Rubeņa atslēgas, kas bija izkritušas no kabatas, viņam krītot. Starp tām bija ari seifa atslēga, šifru es jau zināju, jo lēdija Estvela to reiz mana klātbūtnē bija pieminējusi. Es piegāju pie seifa, mesje Puaro, atslēdzu to un pārmeklēju papīrus, kas tur atradās.

Beidzot es atradu to, ko meklēju. Hamfrijam izrādījās pilnīga taisnība. Sers Rubens bija saistīts ar Mpalas zelta raktuvēm, un viņš bija tīšām apkrāpis I Iamfriju. Tas padarīja lietas vēl Jaunākas: te taču bija skaidri saskatāms iemesls Llamfrijam nogalināt seru Rubeņu. Es noliku papīrus atpakaļ seifā, atstāju atslēgu durvis un tiešā ceļā devos augšā uz savu istabu. No rita es izlikos pārsteigta un satriekta, tapat ka pārējie, kad istabene atrada līķi.

Viņa apklusa un žēlabaini paskatijas uz I'uaro.

—   Jūs taču ticat man, mesjē Puaro. Ak, lūdzu pasakiet, ka jus man dcat!

—   Es jums ticu, jaunkundz, — teica I'uaro. — Jūs noskaidrojāt man daudzas nesaprotamas lietas. Piemēram, jūsu absolūto pārliecību par Čārlza Leversona vainu un tai pašā laikā jūsu neatlaidīgās pulēs atturēt mani no braukšanas uz šejieni.

Lilija pamaja.

—    Man bija bailes no jums, — viņa atklāti atzinās. — Lēdija Estvela nevareja zināt — kā es —, ka Čārlzs ir vainīgs, taču es neko nedrīkstēju teikt. Es veltīgi cerēju, ka jus neuzņemsities šo lietu.

—   Ja jūs nebutu tik ļoti izrādījusi savu nemieru, tad varbūt tā ari

butu noticis, — Puaro sausi noteica.

Lilija uzmeta viņam acis, viņas lūpas nedaudz trīcēja.

—   Bet tagad, mesjē Puaro… ko jūs taisāties darit?

—    Kas attiecas uz jums, jaunkundz, — neko. Es ticu jūsu stāstījumam, un es to pieņemu. Tagad jādodas uz Londonu un jātiekas ar inspektoru Milleru.

—   Bet pēc tam? — jautāja Lilija.

—   Bet pēc tam, — teica Puaro, —jau redzēsim.

Izgājis pa kabineta durvīm, viņš vēlreiz paskatījās uz notraipīto šifona gabaliņu, ko viņš turēja rokā.

—     Erkila Puaro izdomas spēja ir apbrīnojama, — viņš pašapmierināti noteica.

Detektīvam-inspektoram Milleram ne visai patika mesjē Erkils Puaro. Viņš nepiederēja pie tās nelielās inspektoru grupas Skotlendjardā, kas atzinīgi vērtēja sadarbību ar nelielā auguma beļģieti. Viņš mēdza sacit, ka Erkils Puaro tiekot stipri pārvērtēts. Šajā lietā viņš jutās par sevi diezgan pārliecināts un tādēļ sagaidīja Puaro labā noskaņojumā.

—   Ak jūs darbojaties lēdijas Estvelas interesēs? Nu, tādā gadījumā man jāsaka, ka jūs esat noticējis murgojumiem.

—   Tatad šajā lietā nevar būt nekādu šaubu?

Millers piemiedza acis. — Nekad vēl nav bijis skaidrakas lietas par šo: slepkava gandrīz vai noķerts nozieguma vieta.

—   Es tā saprotu, ka mesjē Leversons ir atzinies?

—   Labāk viņš būtu turējis muti, — detektīvs teica.— Viņš visu laiku atkarto, ka esot aizgājis tiešā ceļā uz savu istabu un savam tēvocim neesot ne tuvumā nācis. Jau pirmajā acu uzmetienā skaidrs, ka viņš ķer uz muļķi.

—  Tas, protams, runā preti liecībām, — nomurmināja I'uaro. — Kāds viņš jums liekas, šis jaunais mesjē Leversons?

—   Nolādēts jauns stulbenis.

—   Vājš raksturs, vai ne?

Inspektors pamāja.

—   Grūti iedomāties, ka tāda tipa jauneklim varētu būt — ka jūs to sakāt? — iekšas, lai izdarītu šādu noziegumu.

—   No pirmā acu uzmetiena varbūt ne, — piekrita inspektors.

—   Bet, velns lai rauj, cik reižu jau es esmu sastapies ar vienu un to pašu. Iedzen tikai nevarīgu, izlaidīgu dēlieti stūri, sagāz viņam nkle mazliet vairāk ļurbas, un uz kādu bridi tu viņu vari pataisīt par

uguns rijēju. Stūn iedzīts nevarīgs cilvēks ir bistamaks par stipru.

—  Tas ir tiesa, jā, tas, ko jūs sakat, ir tiesa.

Millers kļuva vel laipnāks.

—   Protams, mesjē I'uaro, kas tad jums, — viņš teica. — Jus jau tik un tā saņemsit savu honorāru, un, dabiski, jums jārada iespaids, ka jūs pētāt pierādījumus, — lai viņas augstība būtu apmierinata. Es to visu saprotu.

—   Jūs saprotat tik interesantas lietas, — nomurminaja I'uaro un atvadījās.

Nākošo viņš apmeklēja advokatu, kas pārstāvēja Čārlzu Leversonu. Misters Meihjū bija kalsns, sauss, piesardzīgs džentlmenis. Puaro viņš uzņēma rezervēti. Tomēr mazais beļģis zināja, kā viest uzticību. Pēc desmit minūtēm jau abi tīri draudzīgi sarunājās.

—    Saprotat, — sacīja I'uaro, — šajā lietā es darbojos vienīgi mistera Leversona interesēs. Tada ir lēdijas Estvelas vēlēšanās. Viņa ir pārliecināta, ka viņš nav vainīgs.

—  Jā, jā, tieši tā, — bez entuziasma teica misters Meihjū.

Puaro samiršķināja acis. — Jūs varbūt īpaši neņemat vēra, ko

domā lēdija Estvela? — viņš ieminejās.

—     Rit viņa varbūt būs tikpat pārliecināta par viņa vainu, — advokāts sausi noteica.

—   Protams, viņas intuīcija vel nav nekāds pierādījums, — piekrita I'uaro, — un no pirmā acu uzmetiena rodas iespaids, ka nabaga jaunajam cilvēkam no šis lietas neizdosies izķepuroties.

—    Žēl, ka viņš policijai sastastīja visas tas blēņas, — sacīja advokāts, — nebūs prāta darbs turēties pie šī stāsta.

—  Vai viņš ari jums stāsta to pašu? — painteresējās Puaro.

Meihjū pamaja. — Viņš ne par matu no tā neatkāpjas. Viņš to

atkārto kā papagailis.

—    Un tas iznīcina jūsu ticību viņam? — prātoja I'uaro. — Ak, lūdzu nenoliedziet to, — viņš ātri piebilda, paceldams roku. — Es to redzu pārāk skaidri. Sirds dziļumos jus ticat, ka viņš ir vainīgs. Bet paklausieties tagad, ko jums teikšu es, Erkils Puaro. Es jums lieku priekšā Šādu notikumu secību.

Šis jaunais cilvēks parnak mājās, viņš ir iedzēris kokteili, kokteili un vēlreiz kokteili un, bez šaubām, an vairakus viskijus ar sodu. Viņš ir — kā jūs to saucat? — vīra dūšā, un šādā noskaņojuma viņš atslēdz durvis un ieiet māja, un grīļīgiem soļiem dodas uz Torņa istabu. Viņš palūkojas pa durvīm un nespodrajā gaismā redz savu tēvoci pārliekušos pār rakstāmgaldu.

Kā jau es teicu, mesjē Leversons ir vira dušā. Viņš palaiž vaļā grožus un pasaka tēvocim visu, ko par viņu domā. Viņš viņu izaicina, viņš viņu apvaino, un, jo ilgāk tēvocis neko neatbild, jo vairāk viņam rodas drosmes turpināt, atkārtoties, sacīt vēlreiz un vēlreiz vienu un to pašu — ar katru reizi aizvien skaļāk. Taču ieilgusi klusēšana beidzot atmodina viņa uztveres spēju. Viņš pieiet tuvāk, uzliek roku uz tēvoča pleca, un tēvoča ķermenis no viņa rokas pieskāriena saraujas un sabriik uz grīdas.

Tagad šim mesjē Leversonam ir pārgājis viss reibonis. Krēsls ar troksni nogāžas, un viņš pārliecas par seru Rubeņu. Viņš apjēdz, kas ir noticis, viņš paskatās uz savu roku un ierauga uz tas kaut ko siltu un sarkanu. Nu viņš nonāk panika, viņš atdotu jebko, ja varētu atsaukt vārdus, ko izkliedzis un kuri vel atbalsojas pa visu māju. Mehāniski viņš paceļ krēslu, tad izsteidzas pa durvim un klausas. Viņam šķiet, ka viņš dzird kādus soļus, un tūlīt, gluži automātiski, viņš pa atvērtajām durvīm izliekas runājamies ar tēvoci.

Skaņa vairs neatkārtojas. Viņš ir pārliecināts, ka viņam tikai izlicies. Tagad visapkārt ir klusums, viņš aizvelkas lidz savai istabai, un viņam pēkšņi ienāk prāta, ka būs daudz labāk, ja viņš teiks, ka tajā nakti vispār nav bijis tēvoča tuvuma. Un ta viņš arī stāsta. Atcerieties, ka Pārsons tai laikā vēl nav nevienam pastāstījis, ko viņš dzirdēja. Bet, kad viņš to izdara, mesjē Leversonam jau ir par vēlu atkāpties no saviem vārdiem. Viņš ir dumjš, viņš ir ari ietiepīgs, un viņš neatkāpjas no saviem vārdiem. Tagad pasakiet man, mesjē, vai tas viss nav iespējams?

—  Jā, — teica advokāts, — es domāju, ka ta, kā jūs to izskaidrojat, tas ir iespējams.

Puaro piecēlās.

—   Jums ir tā priekšrocība tikties ar mesjē Leversonu, — viņš teica. Piedāvājiet viņam šo stāstiņu un pajautajiet, vai tā nav taisnība.

Izgājis no advokata kabineta, Puaro apturēja taksi.

—   Hārlija iela 348, — viņš nomurmināja.

Puaro aizbraukšana uz Londonu bija pārsteigusi lēdiju Estvelu, jo mazais vīrs nebija neko pateicis par saviem nodomiem. Kad viņš pēc 24 stundām atgriezās, Pārsons viņam ziņoja, ka lēdija Estvela gribot viņu redzēt, cik drīz vien iespējams. Puaro atrada lēdiju buduārā. Viņa gulēja uz dīvāna, uzstutējusi galvu uz spilveniem, un izskatījās biedējoši slima un sakritusies — daudz vairāk neka tai dienā, kad Puaro bija ieradies.

Tātad jūs esat atbraucis atpakaļ, mesjē Puaro?

—    Es esmu atgriezies, kundze.

—  Jūs bijāt Londonā?

Puaro pamāja.

—   Jūs man neteicāt, ka brauksit uz Londonu, — lēdija Estvela strupi teica.

—    Tūkstoškārt atvainojos, kundze, tā bija mana kļūda, man vajadzēja jums pateikt. La prochaine fois1 …

—    Jūs darīsit tieši tāpat, — lēdija Estvela viņu pārtrauca ar melna humora pieskaņu balsi. — Vispirms darīt, pēc tam pateikt cilvēkiem — tieši tāds ir jūsu moto.

—  Varbūt tas ir arī kundzes moto? — viņš piemiedza acis.

—   Šad un tad, varbūt, — viņa piekrita. — Ar kādu nolūku jūs braucāt uz Londonu, mesjē Puaro? Tagad taču jūs varat man pateikt?

—   Man bija saruna ar lāga inspektoru Milleru, kā arī ar lielisko misteru Meihjū.

Lēdija Estvela cerīgi lūkojās viņam sejā.

—   Un jūs domājat, ka tagad…? — viņa lēni teica.

Puaro cieši viņā raudzījās.

—   Ka Čārlza Leversona nevainība ir iespējama, — viņš nopietni teica.

—   Nu redzat! — I.edija Estvela piecēlās sēdus, aizsviedusi pa roku galam divus spilvenus. — Tātad man bija taisnība, man bija taisnība!

—  Es tikai teicu "ir iespējama", kundze, tas ir viss.

Kaut kas viņa balsī lika viņai saausīties. Viņa pacēlās uz elkoņa un caururbjošu skatienu raudzijās viņā.

—   Vai es varu kaut kā palīdzēt? — viņa jautāja.

—  Jā, — viņš pamāja, — jūs man varat pastāstīt, kāpēc jūs turat aizdomās Ouenu Trefjusi.

—   Es jau jums teicu, ka es zinu, — un tas ir viss.

—   Diemžēl, ar to nepietiek, — sausi atteica Puaro. — Atsauciet atmiņā to vakaru, kundze. Ko jūs pamanījāt vai novērojāt sekretāra uzvedībā? Es, Erkils Puaro, jums saku, ka kaut kam bija jābūt.

Lēdija Estvela papurināja galvu.

—   Es viņu tajā vakarā tikpat kā neievēroju, — viņa teica un es, protams, par viņu nemaz nedomāju

—   Vai jūsu domas bija aizņemtaS ar kaut ko citu?

'Nākošo reizi (fr.)

-Jā.

—  Ar jūsu vīra naidīgo noskaņojumu pret mis Liliju Mārgreivu?

—   Jā gan, — lēdija Estvela pamaja, — šķiet, jums viss par to zināms, mesjē I'uaro.

—    Man ir zināms itin viss, — mazais virs paziņoja ar aplam svirugu sejas izteiksmi.

—   Es esmu pieķērusies Lilijai, mesjē I'uaro, — jus jau pats redzat. Rubens sāka celt traci ap kaut kādām tur viņas rekomendācijām. Ņemiet vēra, es jau nesaku, ka viņa nebija mānījusies. Bija. Bet, velns parāvis, es savā laikā esmu darījusi vēl ko sliktāku. Kādus tik trikus nevajadzēja izdomāt, lai apvestu ap stūri teātru vadītājus. Savā laikā nebija nekā tada, ko es nebūtu rakstījusi, teikusi vai darījusi. Lilija gribēja dabūt šo darbu, un viņa izmanījās izdarīt šo to tādu, kas… nu, teiksim, nebija gluži cildināms. Virieši šai ziņā ir tik dumji: viņš sacēla tādu traci, ka varētu padomāt, ka Lilija ir kāds bankas ierēdnis, kas aizlaidies ar miljoniem. Es visu vakaru biju ļoti uztraukta, jo, lai gan es parasti pratu tikt galā ar Rubeņu, reizēm viņš, nabadziņš, mēdza būt traki ietiepīgs. Tāpēc man, protams, nebija laika pievērst u/manibu sekretāriem, kaut gan jāsaka, neviens jau tāpat neievēro misteru Trefjusi. Viņš vienkārši ir, un beigta balle.

—   Ja, es esmu to ievērojis, — teica I'uaro, — misters Trefjusis nav no tiem, kas kaut kā izceļas, kas spīd vai "gāž gar zemi".

—  Nē, viņš nav tāds kā Viktors, — teica lēdija Estvela.

—   Mesjē Viktors Estvels ir, es teiktu, eksplozīvs.

—   Šis vārds viņu ļoti labi raksturo, — teica lēdija Estvela. — Viņš eksplodē pa visu māju — kā tās švirkstošās raķetes.

—   Laikam nedaudz ātras dabas? — minēja I'uaro.

—O, viņš ir īsts satans, kad viņu iztramda, — teica lēdija Estvela, — bet, velns lai parauj, es no viņa nebaidos. Viktors ir suns, kas rej, bet nekož.

I'uaro palūkojās griestos.

—   Tatad jūs man nevarat pateikt neko par sekretāru tajā vakarā? — viņš klusi nomurminaja.

—   Es jums saku, mesjē I'uaro, es zinu. Tā ir intuīcija. Sievietes intuīcija…

—    Cilvēku nepakārs, — pārtvēra Puāro, — bet, izsakoties precīzāk, neglābs cilvēku no pakāršanas. Lēdija Estvela, ja jus no tiesas ticat, ka mesjē Leversons ir nevainigs un ka jūsu aizdomas par sekretāru ir pamatotas, vai jūs piekritisit nelielam eksperimentam?

—  Kādam eksperimentam? — lēdija Estvela aizdomīgi noprasīja.

—  Vai jūs atļausit novest sevi hipnozes stāvokli?

—   Kāda velna pec?

i'uaro paliecas uz priekšu.

—   Kundze, ja es jums teikšu, ka jūsu intuīcijas pamatā ir noteikti zemapziņā fiksēti fakti, jūs varbūt tam neticēsiet. Xa( Jeļ es tikai teikšu, ka šis eksperiments, ko es jums piedāvāju, var but no liela svara nabaga nelaimīgajam Čarlzam Leversonam. Vai jUs neatteiksities?

—   Kurš tad novedis mani lidz transam? — aizdomigi apjautājās lēdija Estvela. —Jūs?

—   Ja es nemaldos, lēdij Estvela, tad kuru katru bridi jāierodas vienam manam draugam. Es jau dzirdu piebraucam mašinu.

—  Kas viņš tāds ir?

—   Kāds doktors Sezlits no Hārlija ielas.

—   Vai viņš ir… kārtīgs?

—   Viņš, kundze, nav pūšļotājs, ja to jūs domājat. Jūs varat droši nodot sevi viņa rokās.

—    Nu labi, — lēdija Estvela nopūtās, — manuprāt, tas viss ir blēņas, bet var jau pamēģināt, ja jūs tā gribat. Tad neviens nevarēs teikt, ka es stājos ceļā.

—  Tūkstoškārt pateicos, kundze.

puaro izsteidzās no istabas. Pēc dažām minūtēm viņš atgriežas kopā ar jautru mazu viru ar apaļu seju un brillēm, kas galīgi nesaderēja ar lēdijas Estvelas priekšstatiem par to, kādam jāizskatas hipnotizētājam. I'uaro viņus iepazistinaja.

—   Labi, — lēdija Estvela labsirdīgi teica, kā tad mēs sāksim to ērmošanos?

—    Ļoti vienkārši, lēdij Estvela, ļoti vienkārši, — teica mazais ārsts. Tagad vienkārši atlaidieties — tā, labi, labi. Nevajag sasprindzināties.

—    Es nebūt neesmu sasprindzinājusies, — teica lēdija Estvela. — Es gribētu redzēt to, kurš varētu mani nohipnotizēt pret manu gribu.

Doktors Sezlits plati pasmaidīja.

—    Nu jā, bet ja jau jūs piekrītat, tad jau tas nebūs pret jUsu gribu, vai ne? — viņš jautri teica. — Labi. Lūdzu nodzēsiet to otro gaismu, mesjē I'uaro. Tagad laidieties miegā, ledij Estvela.

Viņš mazliet izmainīja atrašanās vietu.

—    Ir vēls. Jums nāk miegs… ļoti nak miegs. Jūsu plaksti ir smagi, tie veras ciet… ciet… ciet. Drīz jūs būsit aizmigusi…

Viņa balss dū'ca tālāk, klusa, nomierinoša un vienmuļa. Pēc brīža viņš paliecās uz priekšu un nedaudz pacēla uz augšu lēdijas Estvelas labo plakstiņu. Tad viņš pagriezās pret Puaro, apmierināti pamādams.

—   Viss kārtībā, — viņš klusu teica. — Vai turpināt?

—   Esiet tik laipns.

Ārsts ierunājās noteiktā un valdonīgā balsī: — Jus esat aizmigusir lēdij Estvela, bet jūs mani dzirdat un jūs varat atbildēt uz maniem jautājumiem.

Acis neatvērdama, sastingušiem plakstiem, uz dīvāna nekustīgi gulošā sieviete atbildēja klusā, vienmuļā balsi: — Es jūs dzirdu. Es varu atbildēt uz jūsu jautājumiem.

—    Lēdij Estvela, es gribu, lai jūs atgriežaties tajā vakarā, kad nogalināja jūsu vīnu Vai jūs atceraties to vakaru?

-Jā.

—  Jus sēžat pie pusdienu galda. Pastāstiet man, ko jus redzat un jūtat.

Gulošais ķermenis mazliet nemierīgi sakustējās.

—   Es esmu dziļi nelaimīga. Es pārdzīvoju par Liliju.

—   To mēs zinām; pastāstiet mums, ko jūs redzat.

—   Viktors viens pats ēd visas sālītās mandeles: viņš ir rijīgs. Rit es pateikšu Pārsonam, lai neliek bļodu tanī galda pusē.

—   Turpiniet, lēdij Estvela.

—    Rubens šovakar ir sliktā garastāvoklī. Man liekas, tam nav nekāda sakara ar Liliju. Tas ir sakarā ar viņa darba lietām. Viktors tā dīvaini uz viņu skatās.

—   Pastāstiet mums par misteru Trefjusi, ledij Estvela.

—  Viņa kreisā manšete ir nodilusi. Viņš pārāk stipri ieeļļo matus. Butu labāk, ja vīrieši neeļļotu matus, tas bojā pārklājus viesistabā.

Sezlits paskatījās uz Puaro — tas pamāja ar galvu.

—   Tagad vakariņas ir paēstas un jUs dzerat kafiju. Pastāstiet, ko jūs redzat.

—   Šovakar kafija ir laba. Citreiz tā ir laba, citreiz slikta. Uz to ķēkšu nevar palaisties. Lilija visu laiku skatās ārā pa logu, es nezinu, kāpēc. Istabā ienāk Rubens; viņš šovakar ir vienā no saviem vissliktākajiem noskaņojumiem un metas virsū nabaga Trefjusim, ķengādamies kā traks. Misteram Trefjusim rokā ir papīmazis, tas lielais asais. Cik cieši viņš to ir satvēris: viņa pirkstu kauliņi ir gluži balti. Re, viņš to ir tik stipri iespiedis galdā, ka nolūst gals. Viņš to tur tā, kā parasti tur dunci, kad taisās kādam iedurt. Tagad viņi abi iziet laukā no istabas. Lilijai mugurā ir zaļā vakarkleita — viņai tik ļoti piestāv zaļā krāsa, izskatās kā lilija. Nākošnedēļ jādod iztīrīt pārvalki.

—  Pagaidiet mazliet, ledij Estvela.

Ārsts noliecas pie I'uaro. v

—    Man šķiet, mums tas ir roka, — viņš nomurminaja, — tā darbošanās ar papirnazi — tas pārliecināja viņu, ka to ir izdarījis sekretārs.

—   Tagad pārcelsimies uz Torņa istabu.

Ārsts pamāja un vēlreiz sāka izjautāt lēdiju Estvelu stingrā, noteikta balsi.

—  Tagad ir vēls vakars; jūs esat Torņa istabā pie vira. Jūs briesmīgi saķildojāties, vai ne?

Guloša atkal nemierīgi sakustējās.

—  Jā, briesmīgi… briesmīgi. Mēs viens otram sarunājām šausmu lietas.

—   Nedomājiet tagad par to. JUs skaidri varat redzēt visu istabu, aizkari ir aizvilkti, gaismas ieslēgtas.

—   Augšējā ne, tikai galda lampa.

—   Tagad jus atstajat vīru, jUs sakāt viņam arlabunakti.

—   Nē, es biju pārāk dusmīga.

—   Ta ir pēdējā reize, kad jūs viņu redzat, — ļoti dnz viņš tiks nogalinats. Vai jus zināt, kas viņu nogalinaja, lēdij Estvela7

—  Ja. Misters Trefjusis.

—   Kādēļ jus tā domājāt?

—  Dēļ tā izliekuma… tā izliekuma aizkarā.

—   Aizkarā bija izliekums?

-Ja.

—   Jūs to redzējāt?

—  Jā. Es gandrīz tam pieskāros.

—   Vai tur bija noslēpies vīrietis… misters Trefjusis? -Jā.

—   Ka jus zināt?

Pirmo reizi vienmuļā balss kļuva svārstīga un neskanēja tik pārliecinoši.

—   Es… es… tas papīrnazis.

Puaro un ārsts atkal aši pārmija skatienus.

—    Es jūs nesaprotu, lēdij Estvela. Jūs sakāt, ka aizkarā bija izliekums. Vai kāds tur bija noslēpies? Jūs viņu neredzējāt?

—  Nē.

—  Jus domājat, ka tas bija misters Trefjusis, tāpēc ka viņš iepriekš tā bija satvēris papīmazi?

-Jā.

—   Bet misters Trefjusis taču bija aizgajis gulēt?

—  Jā, jā, tiesa… viņš bija aizgājis uz savu istabu.

—   Tad taču viņš nevarēja but aiz aizkara?

—  Nē… ne, protams, nē, viņa tur nebija.

—   Viņš pirms kāda laiciņa bija pateicis arlabunakti jūsu vīram, vai ne?

-Jā.

—   Un jus viņu vairāk neredzējāt?

—  Nē.

Tagad viņa saka kusteties — svaidījās un viegli vaidēja.

—   Viņa iziet no hipnozes, — teica ārsts. — Nu, man liekas, mēs esam izspieduši visu, ko varējām, vai ne?

Puaro pamaja. Ārsts pārliecās pār lēdiju Estvelu.

—  Jūs mostaties, — viņš klusi murmināja. — Jūs tagad mostaties. Pēc brīža jūs atvērsit acis.

Abi viri gaidīja, un drīz vien lēdija Estvela piecēlās sēdus un platām acīm uz viņiem skatijas.

—  Vai es biju iesnaudusies?

—    Ja, lēdij Estvela, tieši ta — neliels nomiedzis, — atbildēja ārsts.

Viņa raudzijas viņā.

—   Viens no jūsu trikiem, ja?

—   Es ceru, ka no tā jūs nejūtaties sliktāk? — viņš pajautāja.

Lēdija Estvela nožāvājās.

—   Es jūtos diezgan nogurusi un vārga.

Ārsts piecēlās.

—   Es palūgšu uznest jums kafiju, — viņš teica, — un pagaidam atstašu jūs vienu.

—    Vai es… kaut ko pateicu? — lēdija Estvela sauca viņiem pakaļ, kad viņi bija aizgājuši līdz durvīm.

Puaro viņai uzsmaidīja.

—   Neko īpaši svarīgu, kundze. Jūs mūs informējāt par to, ka viesistabas pārvalkiem vajadzīga tīrīšana.

—    Tā ari ir, — teica lēdija Estvela. — Tādēļ jau nevajadzēja ievest mani transā, lai es to pateiktu. — Viņa labsirdīgi pasmējās. — Vēl ko?

—   Vai jūs atminaties, ka mesjē Trefjusis tajā vakarā viesistaba bija paņēmis rokā papīrnazi? —jautāja Puaro.

—   Es īsti nezinu, — teica lēdija Estvela. — Varbūt, ka ta ari bija.

—   Vai jums kaut ko izsaka izliekums aizkara?

Lēdija Estvela sarauca pieri.

—   Šķiet, ka es atceros, — viņa lēni teica. — Ne, laikam ne… un tomēr…

—   Nomierinieties, lēdij Estvela, — I'uaro ātri teica, — tam nav nozīmes… tam nav nekādās nozīmes.

Ārsts kopa ar Puaro aizgāja uz I'uaro istabu.

—   Nu, — teica Sezlits, — man liekas, ka tas šo to izskaidro. Nav šaubu, ka tad, kad sers Rubens strostēja sekretāru, pēdējais pagrāba papirnazi un tikko valdījās, lai dotu viņam pretī. Lēdijas Estvelas apziņa bija pilnībā aizņemta ar Lilijas Mārgreivas problēmu, taču viņas zemapziņa Šo darbību ievēroja un nepareizi iztulkoja. Tas viņa radīja šo stingro pāliecibu, ka Trefjusis ir nogalinājis seru Rubeņu. Tagad par izliekumu aizkara. Tas ir interesanti. No tā, ko jus man esat stāstījis par Torņa istabu, es saprotu, ka rakstāmgalds atrodas tieši pie loga. Un logam priekšā ir aizkari, vai ne?

—  Jā, mou ami, melni samta aizkari.

—   Un loga ailē ir pietiekoši daudz vietas, lai varētu aizslēpties aiz aizkariem?

—  Jā, man liekas, tieši tik daudz vietas.

—   Tad varētu but iespējams, — ārsts lēni teica, — ka kads istabā bija noslēpies, bet, ja tā, tad tas nevarēja but sekretārs, jo viņi abi redzēja viņu izejam no istabas. Tas nevarēja but Viktors Estvels, jo Trefjusis, ejot āra, viņu satika, un tā nevarēja but Lilija Margreiva. lai ari kas tas nebutu, bet viņš bija noslēpies tur, pirms sers Rubens ienāca istabā. Jus man esat pietiekoši labi apskaidrojis situāciju. Teiksim, kā ar kapteini Neiloru? Vai tas varētu but viņš, kas tur bija noslēpies?

—  Viss ir iespējams, — pieļāva Puaro. — Protams, viņš vakariņoja viesnīcā, bet tieši cikos viņš no turienes aizgaja, ir grūti pateikt. Viņš atgriezās ap pusvieniem.

—    Tad tas varēja būt viņš, — ārsts teica, — un, ja tā, tad noziegumu ir izdarījis viņš. Viņam bija iemesls un ierocis pa rokai. Šķiet, jums ne visai patīk šis pieņēmums?

—   Man ir drusku citādas domas, — atzinās Puaro. — Tagad pasakiet man, Monsiciir le Docteur, ja mēs uz bridi pieļaujam, ka lēdija Estvela pati ir izdarījusi šo noziegumu, vai viņa hipnozes stāvokli obligāti būtu atklājusi šo faktu?

Ārsts iesvilpās.

—   Tad redz uz ko jūs tēmējat! Lēdija Estvela — noziedzniece? Protams, tas ir iespējams. Man tas vienkārši nebija ienācis prāta.

Viņa bija pēdējā, kas palika ar viņu kopa, un pēc tam viņu dzīvu neviens vairs neredzēja. Kas attiecas uz jūsu jautājumu, tad man gribētos teikt — nē. I.ēdija Estvela ieietu hipnozes stāvokli ar stingru garigu apņemšanos neko neteikt par savu dalību slepkavība. Viņa patiesīgi atbildētu uz maniem jautājumiem, bet šai vienā punktā viņa butu mēma. Taču es nebūtu gaidījis, ka viņa tik ļoti pastāvētu uz mistera Trefjuša vainu.

—   Es saprotu,— teica Puaro. — Bet es neesmu teicis, ka uzskatu lēdiju Estvelu par vainīgu šai noziegumā. Es tikai lieku to priekšā kā varbutibu.

—    Tas ir interesants gadījums, — ārsts pēc brīža teica. — Ja pieņem, ka Čārlzs Leversons ir nevainīgs, vel ir tik daudzas iespējamības — Hamfrijs Neilors, lēdija Estvela un pat Lilija Margreiva.

—    Vēl ir viens, ko jūs nenosaucāt, — I'uaro mierīgi teica. — Viktors Estvels. Pēc viņa paša stāstījuma, viņš sēdēja savā istaba pie atvērtām durvīm un gaidīja atgriežamies Čārlzu Leversonu, bet tie ir tikai viņa paša vārdi, saprotat?

—    Viņš ir tas viegli aizkaitināmais puisis? — ārsts jautāja. — Tas, par kuru jūs man stāstījāt?

—  Jā, tas pats, — piekrita I'uaro.

Ārsts piecēlās.

—   Labi, man jādodas atpakaļ uz pilsētu. Jus man darīsit zināmu, kā te viss veidosies, labi?

Pēc tam, kad ārsts bija aizgājis, I'uaro izsauca Džordžu.

—  Tasi zāļu novārījuma, Džordž. Mani nervi ir stipri uzbudināti.

—   Protams, ser, — teica Džordžs. — es to tūdaļ pagatavošu.

Pēc desmit minūtēm viņš ienesa saimniekam kūpošu tasi. I'uaro

ar baudu ieelpoja riebīgos garaiņus. Dzerdams maziem malkiem, viņš skaļi runājās pats ar sevi.

—   Medibas mēdz būt dažādas. Lai noķertu lapsu, lielā ātrumā jādzenas pakiļ ar suņiem. Jākliedz, jājoņo, visu izšķir ātrums. Es pats neesmu nošāvis briedi, bet es tā saprotu, ka, lai to izdarītu, stundām jālien uz vēdera. Mans draugs Heistingss man par to stastīja. Šajā gadījumā, manu labo Džordž, mēs nevaram izvēlēties nevienu no šīm metodēm. Paskatīsimies uz mājas kaķi. Garas, nogurdinošas stundas viņš vēro peles alu, viņš nepakustina ne asti, viņš neizrāda ne mazāko dzīvības zīmi, bet… prom viņš neiet.

Viņš nopūtās un nolika tukšo tasi uz apakštasītes.

—   Es jums liku sapakot mantas uz dažām dienām. Rīt, manu labo Džordž, jūs brauksit uz Londonu un atvedisit visu, kas nepieciešams divām nedēļām.

—   Labi, ser, — Džordžs teica. Kā parasts, viņš neizradīja nekādās emocijas.

Šķietami pastāvīgā Puaro klātbūtne Monreposā darīja nemierīgus daudzus. Viktors Estvels šai sakarā vārdoja savu brāļasievu.

—   Viss jau ir ļoti labi, Nensij. Tu vienkārši nezini, uz ko šitādi viri ir spējīgi. Viņš šite ir atradis baigi ērto apmešanās vietiņu, un tā rādās, ka viņš te taisās ieriktēties uz kādu mēnesi, katru dienu kāsdams no tevis vairākas ginejas.

Lēdijas Estvelas atbilde nozīmēja apmēram to, ka viņa pati bez citu palīdzības varot tikt galā ar savām lietam.

Lilija Margreiva cītīgi mēģināja noslēpt savu satraukumu. Agrak viņa bija pārliecināta, ka I'uaro tic viņas stāstītajam. Tagad viņa vairs nebija par to droša.

I'uaro neizturējās gluži pasīvi. Savas pagaidu uzturēšanās piektajā dienā viņš uz vakariņām atnesa nelielu pirkstu nospiedumu albumu. Tā nelikās diez ko parociga metode mājinieku pirkstu nospiedumu iegūšanai, tomēr tā Šķita tikai pirmajā acu uzmetienā, jo neviens neuzdrīkstējās atteikties dot savus pirkstu nospiedumus. Tikai pēc tam, kad Puaro bija aizgājis gulēt, Viktors Estvels izteica savu viedokli.

—    Tu redzi, ko tas nozīmē, Nensij. Viņš mērķē uz vienu no mums.

—  Nerunā muļķības, Viktor.

—  Nu ko tad citu nozīmē ta viņa sasodītā grāmatiņa?

—  Mesjē Puaro zina, ko dara, — lēdija Estvela bezrūpīgi noteica un nozīmīgi paskatījās uz Ouenu Trefjusi.

Kādā citā reizē Puaro iepazīstināja viņus ar pēdu dzīšanas spēli uz papīra. Nākošajā ritā, savā kaķa gaitā ieiedams bibliotēkā, viņš izbiedēja Ouenu Trefjusi, kurš pielēca no krēsla tā, it kā būtu sašauts.

—   Lūdzu piedodiet, mesje I'uaro, — viņš stīvi teica, — bet jūs mums liekat satrūkties.

—  Tiešām. Kā tad ta? — nevainīgi apvaicājās I'uaro.

—    Es atzīšos, — teica sekretārs, — man likās, ka pierādījumi pret Čārlzu Leversonu ir pārliecinoši. Jūs acīmredzot tā nedomājāt.

Puaro stāvēja, lūkodamies ārā pa logu. Tad viņš strauji pagriezās pret sekretāru.

—   Es jums kaut ko pateikšu, mesjē Trefjusi, — konfidenciāli.

-Jā?

Puaro nesteidzas ar atbildi. Viņš bridi svārstījās. Kad viņš beidzot ierunājās, tas sakrita ar parades durvju atvēršanos un aizvēršanos.

Viņš runāja diezgan skaļi priekš cilvēka, kas uztic kādam noslēpumu, un viņa balss pārmāca soļu troksni vestibilā.

—    Es jums uzticēšu noslēpumu, mister Trefjusi. Ir atklājušies jauni fakti. Tie norāda, ka tad, kad Čārlzs Leversons tajā vakarā iegāja Torņa istabā, sers Rubens jau bija miris.

Sekretārs lūkojās viņā platām acīm.

—   Bet kādi fakti? KāpēĶ mēs nekā par tiem neesam dzirdējuši?

—   Jūs par tiem vēl dzirdēsit, — detektīvs mīklaini noteica. — Pagaidām šis noslēpums ir zināms tikai jums un man.

Viņš veikli izsteidzās no istabas, un-vestibilā gandrīz saskrējās ar Viktoru Estvelu.

—  Jūs tikko kā pāmācāt, mesjē?

Estvels pamāja.

—    Riebīgs laiks, — viņš teica, smagi elpodams, — auksts un vējains.

—    Aha, — teica Puaro, — es šodien neiešu pastaigāties — es esmu kā kaķis, es mīlu sēdēt siltumā pie kamīna.

—   Ģa marche\ Džordž, — vakarā viņš teica uzticamajam sulainim, berzēdams rokas, — viņi sēž kā uz adatām! Ir ļoti grūti tēlot kaķi, Džordž, bet tas atmaksājas, jā gan, tas lieliski atmaksājas. Rītdien mēs darbosimies tālāk.

Nākošajā dienā Trefjusim bija jābrauc uz pilsētu. Viņš devās ceļā ar to pašu vilcienu, ar ko Viktors Estvels. Tiklīdz viņi bija izgājuši no mājas, Puaro sāka drudžaini darboties.

—  Nāciet, Džordž, ķersimies pie lietas. Ja gadījumā nāks istabene, jums viņa jāaiztur. Aprunājieties ar viņu par visādiem niekiem, Džordž, un aizkavējiet viņu koridorā.

Vispirms viņš devās uz sekretāra istabu un sāka to pamatīgi pārmeklēt. Viņš ielūkojās visās atvilktnēs pēc kārtas. Tad viņš steidzīgi salika visu atpakaļ un paziņoja, ka meklēšanu esot pabeidzis. Džordžs, stāvēdams sardzē pie durvīm, godbijīgi ieklepojās.

—  Lūdzu atvainojiet, ser.

—Jā, manu labo Džordž?

—   Kurpes, ser. Abi pāri brūno kurpju bija uz otrā plaukta, un lakādas kurpes bija uz apakšējā plaukta. Jūs esat tās samainījis vietām.

—   Lieliski, — teica Puaro, paceldams rokas. — Bet par to mēs neuztrauksimies. Esiet mierīgs, Džordž, tam nav nozīmes. Mesjē Trefjusis nemaz neievēros tādus sīkumus.

'Viss kārtībā (fr.)

—   Labi — ja jums tā liekas, ser, — teica Džordžs.

—    Protams, tas ir labi, ka jūs ievērojat tādas lietas, — Puaro uzmundrinoši teica, uzsizdams Džordžam pa plecu. — Tas dara jums godu.

Sulainis neatbildēja, un, kad vēlāk tā pati procedūra atkārtojās Viktora Estvela istabā, viņš neko neteica, kad mistera Estvela apakšveļa netika salikta atpakaļ atvilktnēs iepriekšējā kārtībā. Taču vismaz pēdējā gadījumā notikumi parādīja, ka taisnība bijusi sulainim, bet nevis Puaro. Vakarā Viktors Estvels uzbudināts iedrāzās viesistabā.

—    Paklausieties, jūs mazais beļģu ampelmani, ko nozīmē tā rakņāšanās manā istabā? Ko jūs, velns parāvis, cerat tur atrast? Es to nepieļaušu, vai jūs dzirdat? Redz, pie kā noved šitāda okšķera izmitināšana mājā!

Puaro daiļrunīgi žestikulēja, bērtin bērdams vārdus. Viņš simtkārt, tūkstoškārt, miljonkārt atvainojoties. Viņš esot rīkojies netaktiski, uzmācīgi un jūtoties apmulsis. Beigās saniknotais džentlmenis bija spiests norimties, lai gan joprojām rūca.

Vakarā, atkal malkodams zāļu novārījumu, Puaro teica Džordžam: — Lieta iet uz priekšu, manu labo Džordž, jā gan — uz priekšu.

—   Piektdiena, — domīgi atzīmēja Puaro, — man ir veiksmīga diena.

—  Tiešām, ser.

—  Jūs neesat māņticīgs, manu labo Džordž?

—   Es cenšos nesēdēt pie galda ar trīspadsmit cilvēkiem, ser, un neiet apakš pieslienamām kāpnēm. Bet attiecībā uz piektdienu es neesmu māņticīgs, ser.

—   Tas ir labi, — teica Puaro, — jo, redziet, šodien būs mūsu Vaterlo kauja.

—  Tiešām, ser.

—   Manu labo Džordž, es dzirdu tik maz entuziasma jūsu balsī, jūs pat nepajautājat, ko es domāju darit.

—   Kas tas būtu, ser?

—   šodien, Džordž, es vēlreiz pamatīgi pārmeklēšu Torņa istabu.

Tik tiešām, pēc brokastīm ar lēdijas Estvelas atļauju Puaro devās

uz nozieguma vietu. Mājinieki dažādos laikos redzēja viņu te rāpojam un ļoti rūpīgi pētām melnos samta aizkarus, te stāvam uz augstiem krēsliem un pētām gleznu rāmjus. Lēdija Estvela pirmo reizi izskatījās nemierīga.

—    Man jāatzīstas, — viņa teica, — ka beidzot viņš man sāk krist uz nerviem. Viņam ir kaut kas aiz ādas, bet es nezinu, kas. Un tas, kā viņš tur pa suņu modei ložņā pa gndu, uzdzen man šermuļus. Es gribētu zināt, ko viņš tur meklē? Lilij, dārgumiņ, uzej, ludzu, augšā un paskaties, ko viņš tur tagad dara. Nē, labak tomēr paliec pie manis.

—    Varbūt man uziet, lēdij Estvela? — jautāja sekretārs, pieceldamies no rakstāmgalda.

—   Esiet tik laipns, mister Trefjusi.

Ouens Trefjusis izgāja no istabas un uzkāpa līdz Torņa istabai. Pirmajā acu uzmetienā viņam likās, ka istabā neviena nav, katrā ziņā Puaro nebija redzams. Viņš jau gribēja iet atpakaļ, kad viņa ausis uztvēra kādu skaņu, un viņš ieraudzīja mazo detektīvu uz vītņu kāpnēm, kas veda uz guļamistabu.

Viņš bija nometies četrrāpus; kreisajā rokā viņš turēja nelielu lupu un ar to pētīja kaut ko uz koka daļam, kas atradās blakus kāpņu paklājam.

Kamēr sekretārs viņu ta vēroja, viņš pēkšņi apmierināti kaut ko noņurdēja un ieslidināja lupu kabatā. Tad piecēlās kājās, turēdams kaut ko rokā starp rādītājpirkstu un īkšķi. Tai bridi viņš pamanīja sekretāru.

—   Ahā! Mesjē Trefjusis, es nedzirdēju, kā jūs ienācāt.

Tagad viņš bija pavisam cits cilvēks. Viņa seja staroja triumfs un līksme. Trefjusis izbrīnījies skatījās uz viņu.

—   Kas noticis, mesjē Puaro? Jūs izskatāties ļoti apmierināts.

Mazais vīrs izrieza krūtis.

—  Jā, patiešām. Redziet, beidzot es esmu atradis to, ko meklēju no paša sākuma. Te starp manu rādītājpirkstu un ikšķi es turu lietiņu, kas pierāda noziedznieka vainu.

—  Tātad, — sekretārs pacēla uzacis, — tas nav Čārlzs leversons.

—   Nē, tas nav Čārlzs Leversons, — teica I'uaro. — Pagaidām es gan vēl nezinu viņa vārdu, bet vismaz viss ir skaidrs.

Viņš nokāpa pa kāpnēm un uzsita sekretāram uz pleca.

—  Man tūdaļ pat jābrauc uz Londonu. Pasakiet to lēdijai Estvelai. Vai jUs viņai nepateiktu, lai šovakar deviņos viši sanak kopā Torņa istabā? Es tad būšu te un pastāstīšu patiesību. Vai dieniņ, nu gan es esmu apmierināts.

Un, dejodams kādu jocīgu deju, viņš pameta Torņa istabu. Trefjusis palika, nolūkodamies viņam pakaļ.

Pēc pāris minūtēm Puaro parādījās bibliotēkas istaba un lūdza vai kads nevarot iedot viņam kartona kastīti.

—   Diemžēl man neka tāda nav līdzi, — viņš paskaidroja, — un ir viena ļoti vērtīga lietiņa, kas tur butu jāieliek.

Trefjusis no kadas rakstamgaida atvilktnes izņēma mazu kastīti, un Puaro atzina to par ļoti piemerotu.

Puaro ar visu dārgumu uzsteidzās pa kāpnēm; ieraudzījis Džordžu kāpņu laukumiņā, viņš to nodeva tam.

—    Tur iekša ir kaut kas ļoti svarīgs, — viņš paskaidroja, — ielieciet to, manu labo Džordž, mana tualetes galdiņa otraja atvilktne, blakus dārglietu karbiņai ar manam pērļu aproču podziņām.

—   Labi, ser, — teica Džordžs.

—    Nesaplēsiet to, — teica Puaro. — Esiet ļoti uzmanīgs. Šai kastītē atrodas kaut kas tāds, kas pakars noziedznieku.

—   Ko jus sakāt, ser, — teica Džordžs.

Puaro atkal noskrēja pa kāpnēm un, paķēris platmali, mundrā

solī izsteidzās no mājas.

Viņa atgriešanās bija mazāk pamanāma. Uzticamais Džordžs, sekodams norādījumiem, ielaida viņu pa sānu durvīm.

—   Vai visi sapulcējušies Torņa istaba? — Puaro jautāja.

—  Jā, ser.

Viņi klusītiņām pārmija dažus vārdus, un tad Puaro uzvarētāja soli devās augšā uz istabu, kura pirms nepilna meneša bija notikusi slepkavība. Viņš parlaida skatu istabai. Bija ieradušies visi — lēdija Estvela, Viktors Estvels, Lilija Margreiva, sekretārs un sulainis Parsons. Pēdējais nedroši grozījās pie durvīm.

—   Džordžs, ser, man teica, ka es šeit būšot vajadzīgs, — Pārsons sacīja, kad paradījas Puaro. — Es nezinu, vai tā ir pareizi, ser?

—   Pilnīgi pareizi, — teica Puaro. — Es jus lūdzu, palieciet. Viņš devās uz istabas vidu.

—   Ši bija ļoti interesanta lieta, — viņš teica lēnā, apcerīgā balsī. Tā bija interesanta tādēļ, ka ikviens varēja but nogalinājis seru Rubeņu Estvelu. Kas manto viņa naudu? Čārlzs Leversons un lēdija Estvela. Kas bija ar viņu kopā tanī vakarā? Lēdija Estvela. Kas pamatīgi ar viņu sastrīdējās? Atkal lēdija Estvela.

—   Par ko jus runājāt? — iekliedzās lēdija Estvela. — Es nesaprotu,

es…

—   Bet kads cits arī ar viņu sastrīdējās, — Puaro turpināja domīgā balsī. — Kāds cits padarīja viņu niknu līdz nāvei, ja pieņem, ka lēdija Estvela aizgāja no viņa bez piecpadsmit divpadsmitos, tad paliek desmit minūtes pirms mistera Čārlza Leversona pārnākšanas, desmit minūtes, kuru laikā kāds varētu nonākt leja no trešā stāva un izdarīt noziegumu, bet pēc tam atkal atgriezties savā istabā.

Viktors Estvels iekliegdamies pielēca kājās.

—   Ko, velns parāvis… — viņš apklusa, aizelsies no niknuma.

—   Mister Estvel, reiz Rietumāfrikā niknuma lēkmē jūs nogalinajāt cilvēku.

—   Es tam neticu! — iesaucās Lilija Mārgreiva.

Sažņaugtām rokām viņa panacās uz priekšu, un viņas vaigos parādījās spilgts sārtums.

—     Es tam neticu, — meitene atkartoja. Viņa nostājās blakus Viktoram Fstvelam.

—    Tā ir taisnība, Lilij, — teica Estvels, — bet ir lietas, kas šim vīram nav zināmas. Tas vīrišķis, ko es nogalināju, bija pūšļotājs, kas tikko bija noslaktējis piecpadsmit bērnus. Es uzskatu, ka manu rīcību var attaisnot.

Lilija pienāca pie Puaro.

—    Mesjē Puaro, — viņa nopietni teica, — jūs kļūdāties. Tas, ka cilvēks ir viegli aizkaitināms, ka viņš ātri aizsvilstas un sarunā nezin ko, tas vēl nenozīmē, ka viņš varētu izdarīt slepkavību. Es zinu, es saku jums, ka es zinu — misters Estvels nav spējīgs neko tādu izdarīt.

I'uaro lūkojās uz viņu ar dīvainu smaidu sejā. Tad viņš saņēma viņas roku un maigi to noglāstīja.

—    Redziet, jaunkundz, — viņš klusi teica, — jums arī ir sava intuīcija. Tatad jus ticat misteram Estvelam?

Lilija lēni teica: — Misters Estvels ir labs cilvēks, un viņš ir godīgs. Viņam nebija nekāda sakara ar intrigām Mpalas zelta raktuvēs. Viņš ir lādzīgs caur un cauri, un… es esmu apsolījusies kļūt par viņa sievu.

Viktors Estvels arī pienāca viņai klāt un saņēma viņas otru roku.

—     Zvēru Dieva priekšā, mesjē Puaro, — viņš teica, — es nenogalināju savu brāli.

—   Es zinu, ka jūs to neizdarījāt, — Puaro teica.

Viņš pārlaida skatienu istabai.

—    Paklausieties, mani draugi. Hipnotiskā miegā lēdija Estvela ieminējās, ka tajā vakarā redzējusi izliekumu aizkarā.

Visu acis pievērsās logam.

—    Jūs gribat teikt, ka tur bija noslēpies laupītājs? — iesaucās Viktors Estvels. — Cik lielisks atrisinājums!

—   A! — Puaro klusu teica. — Bet tas nebija tas aizkars.

Viņš apgriezās un norādīja uz aizkaru, kas aizsedza mazo kāpņu laukumiņu. 144

—   Sers Rubens iepriekšējā nakti gulēja taja guļamistaba. Viņš brokastoja gultā un bija ataicinājis misteru Trefjusi, lai dotu viņam norādījumus. Es nezinu, ko misters Trefjusis bija aizmirsis guļamistaba, bet, kad viņš pateica arlabunakti seram Rubenam un lēdijai Estvelai, viņš to atcerējās un uzskrēja pa kāpnēm, lai paņemtu. Man šķiet, viņi to neievēroja, jo jau bija uzsākuši strīdu. Stnda vidu misters Trefjusis atkal nokāpa leja pa kāpnēm. Tas, ko viņi sacīja viens otram, bija tik intīms un personisks, ka misters Trefjusis nokļuva ļoti neērtā situācijā. Viņš saprata, ka viņi domā, ka viņš jau ir aizgājis. Baidīdamies izsaukt uz sevi sera Rubeņa dusmas, viņš nolēma palikt stāvam un aizzagties prom vēlāk. Viņš stavēja aizslēpies aiz aizkara, un, kad lēdija Estvela devās projām, viņas zemapziņa nofiksēja viņa auguma kontūras. Kad lēdija Estvela bija aizgājusi, Trefjusis mēģinaja nepamanīts nozust, bet tieši tai bndi sers Rubens pagrieza galvu un ieraudzīja sekretāru. Jau būdams sakaitināts, sers Rubens saka lādēties un apvainoja viņu, ka viņš slepeni noklausas un izspiego.

Kungi un damas, es esmu studējis psiholoģiju. Un visa šajā lieta es meklēju ne jau to, kas ir viegli aizkaitināms, jo aizkaitinamībai ir pašai savs drošības ventilis. Tas, kurš rej, nekož. Nē, es meklēju miermīlīgo, to, kurš ir pacietīgs un savaldīgs, to, kurš deviņus gadus ir bijis vājākā kucēna lomā. Neviens sasprindzinājums nav lielāks par to, kas audzis gadiem, neviens aizvainojums nav lielāks par to, kas sakrājies lēnām.

Deviņus gadus sers Rubens bija terorizējis un tramdijis savu sekretāru, un deviņus gadus šis cilvēks bija visu pacietis klusēdams, liet reiz pienāk diena, kad sasprindzinājums sasniedz galējo robežu. Kaut kas pārtrūkst! Tā notika tajā nakti. Sers Rubens atkal apsēdās pie rakstāmgalda, bet sekretārs, tai vieta, lai pazemīgi un rāmi dotos uz durvīm, paķer smago koka vali un gāž cilvēkam, kas viņu visu laiku ir tiranizējis.

Viņš pagriezās pret Trefjusi, kas lūkojās viņā kā pārakmeņots.

—   Jūsu alibi bija tik vienkāršs. Misters Estvels domāja, ka jus esat savā istaba, bet neviens neredzēja jūs tur ieejam. Iezvēlis seram Rubenam, jūs zagaties ārā no istabas, kad izdzirdējāt soļus un steidzāties atpakaļ uz slēptuvi, aiz aizkara. Jūs bijāt tur, kad istabā ienaca Čarlzs Leversons, jus bijāt tur, kad atnāca Lilija Mārgreiva. Tikai daudz vēlāk cauri apklusušajai mājai jūs aizlavījāties uz savu istabu. Vai jūs to noliedzat?

Trefjusis sāka stostīties.

— Es… es nekad…

—    Ak! Pietiek. Divas nedēļas es te tēloju komēdiju. F.s jums rādiju, kā pamazām ap jums savelkas tīkls. Pirkstu nospiedumi, pēdas, jūsu istabas pārmeklēšana, kur es speciāli samainīju lietas vietām. Ar visu to es pamodināju jūsos bailes: naktīs jus gulējāt vaļējām acīm, šausmās domādams, vai tikai neesat atstājis kaut kur istaba kādu pirkstu nospiedumu vai kādas pēdas. Atkal un atkal jūs pārcilājat atmiņā tās nakts notikumus, gudrodams, ko esat izdarījis vai atstajis neizdarītu, un tā es jūs novedu līdz stāvoklim, kad jūs pieļāvāt kļūdu, jūsu acīs uzplaiksnīja bailes, kad jūs redzējāt, kā es šodien kaut ko pacēlu uz kāpnēm, kur jūs tovakar noslēpies stāvējāt. Tad es uztaisīju izrādi ar mazo kastīti, uzticēju to Džordžam un pats izgāju āra.

Puaro pagriezās pret durvīm.

—   Džordž?

—   Es esmu šeit, ser.

Sulainis panāca uz priekšu.

—    Pastāstiet, lūdzu, šīm dāmām un džentlmeņiem, kādi bija mani norādījumi.

—   Man bija jānoslēpjas skapī jūsu istabā, ser, atstājot kartona kastīti tur, kur jūs teicāt. So pēcpusdien pusčetros, ser, misters Trefjusis ienāca istabā; viņš piegāja pie atvilktnes un izņēma jau minēto kastīti.

—   Un tajā kastītē, — turpināja Puaro, — bija parasta kniepadata. Es vienmēr runāju patiesību. šorīt es tiešām uz kāpnēm kaut ko pacēlu. Liekas, tas ir jūsu, angļu, teiciens: "Ja redzat kniepadatu, tad paceliet to, un visu dienu jūs pavadīs veiksme." Man tiešam šodien ir paveicies: es esmu atradis slepkavu.

Viņš pagriezās pret sekretāru.

—  Jūs saprotat? — viņš klusu teica. — jūs pats sevi nodevāt.

Pēkšņi Trefjusis sabruka. Viņš šņukstēdams ieslīga krēslā, paslēpis seju rokās.

—    Es biju zaudējis prātu, — viņš stenēja, — es biju zaudējis prātu. Bet, ak, mans Dievs, viņš mani tirdīja un terorizēja tā, ka es vairs nevarēju paciest. Gadiem es viņu ienīdu un neieredzēju.

—   Es zināju! — iesaucās lēdija Estvela.

Viņa metās uz priekšu, un mežonīgs triumfs apgaismoja viņas seju.

—   Es zināju, ka šis cilvēks ir to izdarījis.

Viņa tur stāvēja, nežēlīga un triumfa pilna.

—     Un jums bija taisnība, — teica Puaro. — Var jau to nosaukt, . kā grib, bet fakts paliek fakts. Jūsu "intuīcija", lēdij Estvela, izrādījās pareiza. Es jūs apsveicu.

SAPNIS

Erkils Puaro pamatīgi nopētīja māju. Viņa acis uz brīdi pievērsās apkārtnei: veikaliem, lielās fabrikas ēkām pa labi, lētajām ģimeņu mājām pretī.

Tad viņa skats vēlreiz atgriezās pie Ziemejceļa Mājas, kas liecināja par agrākajiem laikiem — laikiem, kad bija plašums un vaļa, kad tās tīrasiņu iedomību apņēma zaļi lauki. Tagad tā bija anhronisms, nogrimis un aizmirsts modernās Londonas drudžainajā jūklī, un neviens piecdesmitgadnieks jums nepateiktu, kur tā atrodas.

Vēl jo vairāk, retais jums pateiktu, kam tā pieder, pat ja tās īpašnieks būtu pazīstams kā viens no bagātākajiem pasaules cilvēkiem. Taču nauda spēj reklāmai aizbāzt tikpat labi muti, kā to uzpūst. Benedikts Eārlijs, šis ekscentriskais miljonārs, bija nolēmis neafišēt savas rezidences izvēli. Viņš pats bija reti redzams, jo sabiedrībā neparadījās bieži, reizēm viņu redzēja valdes sēdēs, kur viņa kalsnais stāvs, līkais deguns un griezīgā balss bez pūlēm pacēlās pāri sapulcinātajiem direktoriem. Neskatoties uz to, ap viņa personu vijās labi pazīstamas leģendas. Tika stāstīts par viņa savādo skopumu, par viņa neticamo devīgumu, kā ari vienu otru personīgu sīkumu — par viņa slavenajiem lupatu rītasvārkiem, kam tagad esot jau 28 gadi, par viņa nemainīgo ēdienkarti, kas sastāvot no kāpostu zupas un kaviāra, par viņa naidu pret kaķiem. Visas šīs lietas sabiedrībai bija zināmas.

Erkils Puaro ari bija par to dzirdējis. Tas bija viss, ko viņš zināja par cilvēku, ko taisījās apmeklēt. Vēstule viņa moteļa kabatā neko daudz vairāk nepasacīja.

Kādu bridi ldusumā aplūkojis šo skumjo agrāko laiku liecinieku, viņš uzkāpa pa parādes ieejas kāpnēm un nospieda zvana pogu, pie viena uzmezdams acis jaukajam rokas pulkstenim, kas beidzot bija nomainījis veco mīluli — pulksteni ar lielo runkuļveidīgo ciparnīcu. Jā, bija tieši pusdesmit. Kā parasti, Erkils Puaro bija precīzs …

Durvis atvērās tikai pēc pienācīgas pauzes. Pret apgaismoto vestibilu skaidri izcēlās sulaiņu sugas nevainojama eksemplāra kontūras.

— Misters Benedikts Fārlijs? — jautāja Erkils Puaro.

Bezpersonisks skatiens nomērīja viņu no galvas līdz kājām, ne aizvainojoši, bet efektīvi.

En gros et en detaiP, Puaro atzinīgi pie sevis nodoma ja.

—Jums ir norunāta tikšanās, ser? — pieklājīga balss jautāja. -Jā.

—Jūsu vārds, ser?

—  Mesjē Erkils Puaro.

Sulainis palocījās un paspēra soli atpaka). Erkils Puaro iegāja mājā. Sulainis aizvēra aiz viņa durvis.

Taču bija vēl viena formalitāte, iekams viņš veikli paņēma platmali un spieķi no apmeklētāja.

—Jūs mani atvainosit, ser? Man bija jāpalūdz jums vēstule.

Puaro nesteidzīgi izņēma no kabatas salocīto vēstuli un sniedza to sulainim. Pēdējais uzmeta tai skatienu un paklanīdamies atdeva to atpaka). Erkils Puaro ielika to atpaka) kabatā. Tās saturs bija ļoti vienkāršs.

Ziemeļceļa Māja, V. 8

Mesjē Erkilam Puaro

Godātais ser,

misters Benedikts Fārlijs gribētu saņemt Jūsu padomu. Ja Jums tas būtu ērti, viņš būtu priecīgs, ja Jūs varētu iegriezties pie viņa pēc augšminētās adreses rīt (ceturtdien) vakarā pusdesmitos.

Jūsu padevīgais

Hugo Komvortijs (sekretārs)

P.S. Lūdzu paņemiet šo vēstuli sev līdzi.

Sulainis veikli atbrīvoja Puaro no cepures, spieķa un mēteļa. Tad teica:

—  Tagad, lūdzu, nāciet uz mistera Kornvortija istabu.

Viņš gāja pa priekšu augšā pa platajām kāpnēm. Puaro viņam sekoja, atzinīgi lūkodamies uz krāšņajiem, greznajiem objets d'art. Viņa gaume mākslā vienmēr bija bijusi nedaudz buržuāziska.

Otrajā stāvā sulainis pieklauvēja pie durvīm.

Erkila Puaro uzacis nedaudz pacēlās. Tā bija pirmā griezīgā nots. Jo labākie sulaiņi pie durvīm neklauvē — un tomēr šis, bez šaubām, bija pirmklasīgs sulainis!

Tas bija, tā teikt pirmais mājiens par saskarsmi ar miljonāra ekscentriskumu.

Balss iekšpusē kaut ko nokliedza. Sulainis atrāva vaļā durvis.

'Gan lielās lietās, gan sīkumos (fr.)

Viņš paziņoja (un atkal Puaro juta atkāpšanos no vispārpieņemtā):

—   Džentlmenis, ko jūs gaidāt, ser.

Puaro iegāja istabā. Tā bija paliela, ļoti vienkārši mēbelēta — amatnieka stilā. Kartotēku kastītes, rokasgrāmatas, pāris klubkrēslu un liels, iespaidīgs rakstāmgalds ar kārtīgi marķētiem dokumentiem. Istabas stūri grima pustumsā, jo vienīgā gaisma nāca no lielas lasāmlampas ar zaļu abažūru, kas stāvēja uz maza galdiņa blakus klubkrēsla roku balstam. Tā bija novietota tā, lai gaisma kristu uz ikvienu, kas ienāca pa durvīm. Erkils Puaro mazliet samiedza acis, atskārzdams, ka spuldzei ir vismaz 150 vatu. Klubkrēslā sēdēja tievs vīrs lupatu ritasvārkos — Benedikts Fārlijs. Viņa galva bija izvirzīta uz priekšu viņam raksturīgajā manierē, un līkais deguns izbīdīts kā putna knābis. Balti mati kā kakadū cekuls pacēlās virs pieres. Acis aiz biezajiem briļļu stikliem spīdēja, kamēr viņš aizdomīgi vērās atnācējā.

—  Ei, — viņš beidzot teica griezīgā, spalgā balsī ar aizsmakumu. — Ei, tātad jūs esat Erkils Puaro?

—    Esmu jūsu rīcībā, — Puaro pieklājīgi teica un paklanījās, turēdams vienu roku uz krēsla atzveltnes.

—  Sēdieties… sēdieties, — vecais vīrs īgni teica.

Erkils Puaro apsēdās lampas spožajā gaismā. Vecais vīrs aiz lampas šķita viņu uzmanīgi nopētām.

—    Kā es varu zināt, ka jūs esat Erkils Puaro, ei? — viņš neapmierināti noprasīja. — Varbūt jūs man to pateiksiet, ei?

Puaro vēlreiz izņēma no kabatas vēstuli un pasniedza to Fārlijam.

—Jā, — miljonārs nelabprāt atzina. — Ir gan tā pati. Es Kornvortijam liku to uzrakstīt. — Viņš to salocīja un pameta atpakaļ. — Tātad jūs tas esat, ja?

Viegli pamādams ar roku, Puaro teica: — Varat būt drošs, ka te nav nekāda krāpšana.

Benedikts Fārlijs pēkšņi ieķiķinājās.

—   Tā saka burvju mākslinieks, pirms viņš izņem no platmales zelta zivtiņu. Zināt, runā, ka tas piederot pie trika!

Puaro neatbildēja. Fārlijs pēkšņi teica:

—  Jums laikam liekas, ka es esmu aizdomīgs vecis, ei? Jā, tāds es esmu. Netici nevienam! Tā ir mana devīze. Kad ir daudz naudas, nevienam nevar uzticēties. Nē, nē, tas neiet cauri.

—  Jūs vēlējāties, — Puaro smalkjūtīgi aizrādīja, — konsultēties ar mani?

Vecais vīrs pamāja.

—   Ej pie speciālista un neskaiti izdevumus! Jūs varbūt ievērojāt, mesjē i'uaro, ka es neesmu jums prasījis, kāda ir jūsu takse? Un es to ar nedarīšu! Vēlāk atsūtiet man rēķinu — es zemes gaisā nesperšu. Tie nolādētie muļķi no piena veikala domā, ka var man noplēst 2 šiliņus un deviņus pensus par olām, kad tirgus cena ir divi un septiņi, blēži tādi! Es neļaušu sevi apkrāpt. Bet labs speciālists — tas ir citādāk. Viņš ir tā vērts. Es ari esmu labs speciālists — es to zinu.

Erkils Puaro neatbildēja. Viņš uzmanīgi klausījās, mazliet piešķiebis galvu.

lai arī Puaro to neizrādīja, viņš jutās vīlies. Viņš nevarēja konkrēti pateikt, kas tas bija. Līdz šim brīdim Benedikts Fārlijs bija uzvedies atbilstoši savam tēlam — tas ir, viņa izturēšanās sakrita ar vispārzināmo raksturojumu; un tomēr Puaro bija vīlies.

—  Šis vīrs, — viņš ar riebumu sev teica, — ir āksts, nekas cits kā āksts!

Viņš bija pazinis citus miljonārus, ari ekscentriskus virus, bet gandrīz vienmēr viņiem piemita kaut kāds spēks, iekšēja enerģija, kas lika sevi respektēt. Ja viņi valkāja lupatu ritasvārkus, tad tikai tāpēc, ka viņiem patika valkāt tādus ritasvārkus. Bet Benedikta Pārlija ritasvārki, vismaz I'uaro tā šķita, būtībā bija tikai butaforija. Un pats šis vīrs būtībā bija teatrāls. Katrs vārds, ko viņš izteica — Puaro to juta — bija domāts tikai efekta radīšanai.

Viņš vēlreiz vēsi atkārtoja: — Jūs vēlējāties konsultēties ar mani, mister Eārlij?

Miljonāra izturēšanās piepeši izmainījās.

Viņš paliecās uz priekšu un sāka runāt žēlabainā balsī.

—  Jā. Jā… Es gribu dzirdēt, ko jūs teiksit… kādas ir jūsu domas… Ej tikai pie labākajiem! Es daru tikai tā! Labākais ārsts… labākais detektīvs — tas ir kaut kur starp viņiem abiem.

—   Pagaidām, mesjē, es nesaprotu.

—  Dabiski, — atcirta Fārlijs. — Es vēl neesmū sācis jums stāstīt.

Viņš vēlreiz paliecās uz priekšu un izgrūda strupu jautājumu.

—   Ko jūs, mesjē Puaro, zināt par sapņiem?

Mazā vīra uzacis pacēlās. Lai ko viņš bija gaidījis, tikai ne to.

—    Šai jautājumā, mesjē Fārlij, es jums varu rekomendēt Napoleona "Sapņu grāmatu" vai ari kādu praktizējošu psihologu no Hārlija ielas.

Benedikts Fārlijs atturīgi noteica: — Es esmu izmēģinājis abus…

Pēc īsa klusuma brīža miljonārs sāka runāt, sākumā gandrīz čukstus, tad aizvien skaļākā un skaļākā balsi.

—   Tas ir viens un tas pats sapnis — katru nakti. Un man ir bailes, es jums teikšu, man ir bailes… Katru reizi viens un tas pats. Es sēžu savā istabā — blakus šai. Sēžu pie rakstāmgalda un rakstu. Tur ir pulkstenis — es paskatos tajā un redzu, ka tas rāda… tieši divdesmit astoņas minūtes pāri trijiem. Vienmēr viens un tas pats laiks, saprotat.

Un, kad es redzu, cik tas rāda, mesjē Puaro, es zinu, ka man tas jādara. Es negribu to darīt… man riebjas to darit… bet man tas jādara…

Viņa balss bija kļuvusi pavisam spalga.

Puaro mierīgi teica: — Un kas tas ir, kas jums jādara?

—   Divdesmit astoņas minūtes pari trijiem, — Benedikts Fārlijs aizsmacis teica, — es attaisu otro atvilkni pa labi manā rakstāmgaldā, izņemu no turienes revolveri, pielādēju to un dodos pie loga. Un tad… un tad…

-jā?

Benedikts Fārlijs čukstus teica: — Tad es nošaujos…

Iestājās klusums.

Tad Puaro jautāja: — Tas arī ir jusu sapnis?

-Jā.

—   Katru nakti viens un tas pats?

-Jā.

—   Kas notiek pec tam, kad jus nošaujaties?

—  Es pamostos.

Puaro lēni un domīgi māja ar galvu. — Intereses pēc — vai jūs tajā atvilktnē glabājat revolveri?

-Jā.

—   Kapec?

—   Es vienmēr esmu to darījis. Vienmēr jābūt uz visu gatavam.

—  Gatavam uz ko?

Fārlijs aizkaitināti teica: — Cilvēkam manā stāvokli jābūt modram. Visiem bagātniekiem ir ienaidnieki.

Puaro neturpināja apspriest šo jautājumu. Viņš brīdi klusēja, tad teica: — Kādēļ jūs atsūtījāt man pakaļ?

—   Es jums pateikšu. Vispirms es konsultējos ar ārstu… taisnību sakot, ar trim.

-Jā?

—   Pirmais man teica, ka tas viss esot saistīts ar dietu. Viņš bija vecāks vīrs. Otrs bija jauns — modernās skolas pārstāvis. Viņš mani centās pārliecināt, ka visam saknes meklējamas kadā bērnības notikumā tieši šajā laikā — trijos un divdesmit astoņās minūtēs. Viņš saka, ka es tik ļoti nevēloties atcerēties šo notikumu, ka simbolizējot šo nevēlēšanos ar sevis iznicināšanu. Tas ir viņa skaidrojums.

—   Un trešais ārsts? — jautāja Puaro.

Benedikts Fārlijs dusmas pacēla balsi.

—   Viņš arī ir jauns cilvēks. Viņa teorija ir absurda! Viņš apgalvo, ka es esot noguris no dzīves — mana dzive esot tik nepanesama, ka es labprātīgi vēloties to izbeigt! Bet, tā kā atzīt šo faktu nozīmētu atzīt, ka mana dzīve īstenībā ir neizdevusies, tad nomoda brīžos es atsakoties skatīties patiesībai acis. Taču miega jebkura aizture tiekot noņemta, un es darot to, ko es patiešām vēloties darīt. F.s padarot sev galu.

—   Tātad viņš uzskata, ka istenibā jus, pats to neapzinadamies, vēlaties izdarīt pašnāvību? — jautaja Puaro.

Benedikts Fārlijs kliedza spalgā balsī: — Bet tas nav iespējams… nav iespējams! Es esmu pilnīgi laimīgs! Man ir viss, ko es vēlos — viss, ko var dabūt par naudu! Tas ir nereāli — tāda lieta nav pat iedomājama!

Puaro ar interesi vēroja viņu. Varbūt kaut kas viņa trīcošajās rokas, spalgajā drebošajā balsī brīdināja viņu, ka šī noliegšana bija pārāk aizrautīga, ka šī uzstājiba jau pati par sevi bija aizdomīga. Taču viņš vienīgi pajautāja: — Un kada loma visā šai lietā ir man, mesjē?

Benedikts Fārlijs pēkšņi nomierinājās. Viņš izteiksmīgi uzsita ar pirkstu pa galdiņu, kas atradās blakus.

—    Ir vēl viena iespēja. Un, ja tā tiešām ir, tad jūs esat tas vīrs, kurš to varētu zināt! Jūs esat slavens, jūs esat izmeklējis simtiem lietu — neiedomājamas, neiespējamas lietas! Ja to vispār kāds zina, tad tas esat jūs.

—  Zina ko?

Fārlijs pārgāja uz čukstiem.

—   Ja nu kads grib mani nogalināt… Viņš to varētu izdarīt šadā veidā? Likt man sapņot katru nakti vienu un to pašu?

—  JUs domājat hipnotizēšanu? -Jā.

Erkils I'uaro pārdomaja.

—   Man liekas, tas būtu iespējams, — viņš beidzot teica. — Šis jautājums drīzāk jāuzdod ārstam.

—  Vai jūsu praksē nav bijis šāda gadījuma?

—  Nē, tieši tada veidā ne.

—  Jus saprotat, ko es gribu teikt? Man katru nakti — katru nakti — liek sapņot vienu un to pašu, un tad… kādu dienu šī doma mani pārņem… uti es tā arī izdaru. Es izdaru to, par ko tik bieži esmu sapņojis — padaru sev galu!

Erkils Puaro lēnām pakratīja galvu.

—  jūs nedomājat, ka tas varētu but iespējams? — Fārlijs jautāja.

—    Iespējams? — Puaro papurinaja galvu. — Šo vārdu es te negribetu jaukt iekšā.

—   Bet jūs domājat, ka tas nav ticami?

—   Ļoti mazā mērā ticami.

Benedikts Fārlijs nomurmināja: — Ārsts an teica to pašu… — Tad viņa balss kļuva spalga, un viņš kliedza: — Bet kāpēc es redzu šo sapni? Kāpēc? Kāpēc?

Erkils Puaro kratīja galvu. Benedikts Fārlijs strupi pajautāja: — Jūs esat pārliecināts, ka jūsu praksē nekad nekas tamlīdzīgs nav atgadījies?

—  Nekad.

—  To es ari gribēju zināt.

Puaro smalkjūtīgi ieklepojas.

—   Atļausit, — viņš teica, — uzdot jums jautajumu?

—   Kas tas ir? Kas tas ir? Prasiet visu, ko gribat.

—   Ko jūs turat aizdomas par vēlēšanos jūs nogalinat?

Fārlijs atcirta: — Nevienu. Itin nevienu.

—   Bet šī doma jums ienāca prata? — Puaro uzstaja.

—  Es tikai gribēju zināt… vai tas ir iespējams.

—   Runājot no savas pieredzes, es teiktu — ne. Starp citu, vai jūs kādreiz ir hipnotizējuši?

—   Protams, ne. Domājat, es ļautu ar sevi tā ākstīties?

—  Tad, es domāju, var teikt, ka jūsu teorija noteikti ir neticama.

—   Bet sapnis, jūs muļķi, sapnis.

—    Sapnis, protams, ir ievērības cienīgs, — Puaro domīgi teica. Viņš apklusa un pēc brīža turpināja: — Es gribētu redzēt šis drāmas darbības vietu — galdu, pulksteni un revolveri.

—   Protams, es jūs ievedīšu blakus istaba.

Vīstīdams sev apkārt ritasvarku krokas, vecais vīrs pa pusei piecēlās no krēsla. Tad pēkšņi, it ka kaut ko atcerējies, viņš atkrita atpakaļ krēslā.

—  Nē, — viņš teica. — Tur nav ko redzēt. Es jums esmu pastāstījis visu, kas stāstāms.

—   liet es pats gribētu redzēt…

—    Nav nekādas vajadzības, — Fārlijs noskaldīja. — Jūs man esat izteicis savas domas. Viss.

I'uaro paraustīja plecus: — Kā vēlaties. — Viņš piecēlās. — Piedodiet, mister Fārlij, ka neesmu varējis jums nekā palīdzēt.

Benedikts Fārlijs lūkojās sev tieši priekšā.

—   Man te nekādi triki nav vajadzīgi, — viņš norūca. — Es jums pastāstīju faktus — jūs nekā nespējat no viņiem secināt. Un beigta balle. Jūs varat man atsūtīt rēķinu par konsultāciju.

—   Es to noteikti izdarīšu, — detektīvs sausi noteica. Viņš devās uz durvīm.

—   Pagaidiet! — Miljonārs viņu sauca atpakaļ. — Tā vēstule… atdodiet man to.

—   Vēstule no jūsu sekretāra?

-Jā.

Puaro sarauca uzacis. Viņš ielika roku kabatā, izņēma salocīto lapu un sniedza to vecajam virām. Pēdējais to nopētīja, tad, pamājis ar galvu, nolika to sev blakus uz galda.

Puaro vēlreiz devās uz durvīm. Viņš bija apmulsis. Viņa darbīgais prāts atkal un atkal parcilāja dzirdēto stāstu. Taču viņa prātojumos iezagās nepatīkami uzmācīga sajuta, ka kaut kas nav tā, kā vajag. Un tam bija sakars ar viņu — nevis ar Benediktu Fārliju.

Kad viņa roka atradās jau uz durvju roktura, pār viņu nāca apskaidrība. Viņam, Erkilam I'uaro, bija gadījies misēklis. Viņš velreiz griezās atpakaļ.

—    Tūkstoškārt atvainojos! F)omādams par jūsu problēmu, es esmu pastrādājis muļķību! Tā vēstule, ko es jums pasniedzu… pārskatīšanās pēc es iebāzu roku labajā kabatā kreisās vietā…

—   Ko tas viss nozīmē? Ko tas viss nozīmē?

—   Tā vēstule, ko es jums nupat iedevu — tā ir atvainošanās no manas veļas mazgātājas sakarā ar manu krādziņu mazgāšanu. — I'uaro smaidīdams atvainojās. Viņš iebrauca roku kreisajā kabatā. — Lūk, jūsu vēstule.

Benedikts Fārlijs to paķēra un norūca: — Velns parāvis, vai jūs nevarat skatīties, ko jūs darāt?

Puaro paņēma atpakaļ veļas mazgātājas vēstuli, vēlreiz pieklājīgi atvainojās un izgāja no istabas.

Ārpusē uz kāpņu laukuma viņš uz brīdi apstājās. Kāpņu laukums bija plašs. Tieši viņam pretī atradās sols ar atzveltni un atspirdzinājumu galds. Uz galdiņa bija žurnāli. Tur bija arī divi klubkrēsli un galdiņš ar puķēm. Tas viss viņam nedaudz atgadināja zobārsta uzgaidāmo telpu.

Sulainis vestibilā viņu gaidija, lai izlaistu laukā.

—   Vai izsaukt jums taksi, ser?

—   Nē, paldies. Ir jauks vakars. Es iešu kājām.

Erkils Puaro kādu laiciņu pastāvēja uz trotuārā, gaidīdams, kamēr apsīks mašīnu straume, lai tiktu pāri dzīvajai ielai.

Viņa piere bija saraukta.

—   Nē, — viņš sev teica. — Es nekā nesaprotu. Es neredzu tam visam nekādas jēgas. Diemžēl man jaatzīst, ka es, Erkils Puaro, esmu iedzīts strupceļā.

To varētu nosaukt par drāmas pirmo cēlienu. Otrais sekoja pēc nedēļas. Tas sākās ar telefona zvanu no kada medicīnas zinātņu doktora Džona Stilingflita.

Viņš iesāka bez jebkādas medicīniskās etiķetes ievērošanas: — Tas esat jūs, Puaro, vecais draugs? Te Stilingflīts.

—  Jā, draugs. Kas par lietu?

—   Es runāju no Ziemeļceļa Nama — no Benedikta Fārlija mājas.

—   Ak tā? — Puaro balss atdzīvojās. — Kas ir… ar misteru Eārliju?

—   Fārlijs ir pagalam. Šopēcpusdien nošāvies.

Pēc īsa klusuma brīža Puaro noteica: — Jā …

—    Es tā jūtu, ka jūs neesat pārsteigts. Jums par to kaut kas zināms, vecais draugs?

—   Kāpēc jūs tā domājat?

—   Nu, tā nav nekāda spīdoša dedukcija vai telepātija, vai kaut kas tamlīdzīgs. Mēs atradam Fārlija zīmīti, adresētu jums, kurā viņš jums nozīmējis tikšanos pirms apmēram nedēļas.

—   Skaidrs.

—    Mums te ir viens rāms policijas inspektors — zināt, jābūt uzmanigam, kad šitāds miljonārzellis padara sev galu. Mēs domājam, varbūt jūs varētu kaut ko izskaidrot šajā lietā. Ja tā, varbūt jūs varētu pieskriet?

—   Es tūlīt atnākšu.

—   Labs ir, veco zēn. īsta cūcība tur uz tā krustojuma, vai ne?

Puaro tikai atkārtoja, ka tūlīt dosies ceļā.

—   Negribat izpļāpāties pa telefonu? Pilnīgi pareizi. Uz redzi!

Pēc stundas ceturkšņa Puaro sēdēja bibliotēkas istabā — garā

telpā Ziemeļceļa Nama dziļumā pirmajā stāvā. Istabā atradās pieci cilvēki. Inspektors Barnets, doktors Stilingflīts, misis Fārlija — miljonāra atraitne, Džoanna Fārlija — viņa vienīgā meita, un Hugo Kornvortijs, viņa privātsekretārs.

Inspektors Barnets bija piesardzīgs virs, kas izskatijas pēc karavīra. Doktors Stilingflīts, kura profesionālais stils pilnīgi atšķīrās no telefona sarunu stila, bija liela auguma trīsdesmit gadus vecs virietis ar garenu seju. Misis Fārlija bija manāmi jaunāka par savu viru. Viņa bija skaista tumšmataina sieviete. Viņai bija stingri izteikta mutes līnija, bet no melnajām acīm nekādi nevareja nolasīt, ko viņa jūt. Likās, ka viņa pilnīgi valda pār sevi. Džoannai Fārlijai bija gaiši mati un vasarraibumaina seja. Skaidri bija redzams, ka izvirzītais deguns un zods mantoti no tēva. Acis atstaja inteliģentas, gudras sievietes iespaidu. Hugo Kornvortijs bija ļoti pieklājīgi ģerbies, izskatīgs j^uns cilvēks. Viņš likās gudrs un lietpratīgs.

Pēc apsveicināšanas un iepazīšanās Puaro īsos un skaidros teikumos pastāstīja par savu apmeklējumu un Benedikta Fārlija teikto. Viņš nevarēja sūdzēties par intereses trūkumu.

—    Visneparastākais stāsts, ko es jebkad esmu dzirdējis! — inspektors atzīmēja. — Sapnis, jūs sakāt? Vai jus kaut ko par to zinājāt, misis Farlija?

Viņa palocīja galvu.

—   Mans virs man par to ieminējās. Tas viņu ļoti nomāca. Es… es viņam teicu, ka tas saistīts ar gremošanas traucējumiem — redzat, viņa ēdienkarte bija diezgan savdabīga — un ieteicu ataicinat doktoru Stilingflltu.

ļaunais cilvēks pakratīja galvu.

—   Viņš pie manis nav griezies. Es tā saprotu no mesjē I'uaro stāstijuma, ka viņš bijis Harlija ielā.

—   Šai sakarība man vajadzīgs jūsu padoms, doktor, — Puaro teica. — Misters Fārlijs man sacīja, ka griezies pie trim ārstiem. Ko jūs sakāt par viņu teorijām?

Stilingflits sarauca pieri.

—   Grūti, pateikt. Jāņem vērā, ka tas, ko viņš pastāstīja jums, varbūt ne gluži sakrita ar to, ko viņam bija teikuši ārsti. Ta bija nespeciālista interpretācija.

—  Jūs gribat teikt, ka viņš nelietoja pareizu terminoloģiju?

—  Ne gluži. Es domāju, ka viņi tam visu izklāstīja profesionālā terminoloģijā, viņš varbūt to īsti pareizi nesaprata un pārstāstīja to pats saviem vārdiem.

—   Tātad tas, ko viņš pastāstīja man, nebija gluži tas pats, ko teica ārsti.

—  Jā, tā iznāk. Viņš vienkārši visu ir nedaudz nepareizi uztvēris — ja jūs saprotat, ko es ar to domāju.

Puaro domīgi pamaja. — Vai ir zināms, pie kā misters Fārlijs griezās? — viņš pajautaja.

Misis Farlija pakratīja galvu, un Džoanna Farlija piemetināja: — Nevienam no mums nebija ne jausmas, ka viņš pie kada griezies.

—   Vai viņš jums stāstīja par savu sapni? —jautāja Puaro.

Meitene noliedzoši pakratīja galvu.

—   Un jums, mister Kornvortij?

—    Nē, viņš neko netika teicis. Viņš man nodiktēja jūsu vēstuli, bet man nebija ne jausmas, kādēļ viņš vēlas konsultēties ar jums. Fs domāju, ka varbūt tam ir kāds sakars ar nekārtībām biznesā.

Puaro pajautāja: — Kā īsti misters Fārlijs nošāvās?

Inspektors Barnets jautājoši palūkojās uz misis Fārliju un doktoru Stilingflitu un tad pats uzņēmās stāstītājā lomu.

—    Misteram Fārlijam bija ieradums katru pēcpusdienu strādāt savā kabineta otraja stāvā. Fs ta saprotu, ka bija gaidāma liela biznesa apvienošana…

Viņš paskatījās uz I Iugo Kornvortiju, un tas pateica priekša: — Apvienotās Autobusu Līnijas.

—   Šai sakarībā, — turpināja inspektors Barnets, — misters Fārlijs bija piekritis sniegt interviju diviem preses pārstāvjiem. Viņš reti atļāvās kaut ko tamlīdzīgu — tikai kadu reizi piecos gados, cik man zināms. Tātad šie divi korespondenti, viens no Associated Neivsgrouf>$ un otrs no Amalgamated Press-sheets, ieradās, ka nolikts, trijos piecpadsmit. Viņi gaidīja pie mistera Fārlija durvīm otrajā stāvā — tur parasti gaidīja cilvēki, kam bija norunāta tikšanas ar misteru Fārliju. Divdesmit pāri trijiem ieradās kurjers no Apvienotajām Autobusu Līnijām ar kaut kādiem steidzamiem papīriem. Viņš tika ielaists mistera Fārlija kabinetā, kur nodeva dokumentus. Misters Fārlijs pavadīja viņu līdz durvīm un no turienes vērsās pie abiem preses pārstāvjiem. Viņš teica:

—    Piedodiet, kungi, ka lieku jums gaidīt, bet man ir jānokārto kāda steidzama, lieta. Fs mēģināšu tikt gala, cik atri vien iespējams.

Abi džentlmeņi, misters Adamss un misters Stodarts, atbildēja, lai misters Fārlijs rīkojoties, kā pašam ērtāk, — viņi pagaidīšot. Viņš iegāja atpakaļ savā kabinetā, aizvēra durvis un … tā bija pēdējā reize, kad kāds viņu redzēja dzīvu!

—   Turpiniet, — Puaro lūdza.

—     Mazliet pāri četriem, — turpināja inspektors, — misters Kornvortijs iznaca no sava kabineta, kas atrodas blakus mistera Fārlija kabinetam, un bija izbrīnījies, redzot abus korespondentus joprojām gaidām. Viņam bija nepieciešams mistera Farlija paraksts uz dažam vēstulēm, un viņš arī velējās viņam atgādināt par abiem korespondentiem. Tātad viņš iegāja mistera Fārlija kabinetā. Viņš bija pārsteigts, neredzot misteru Fārliju, un domāja, ka kabinets ir tukšs. Tad viņš pamanīja zābaku, kas rēgojās no rakstāmgalda apakšas (tas atrodas pie loga). Viņš ātri šķērsoja istabu un ieraudzīja misteru Fārliju mirušu guļam zemē, bet blakus — revolveri.

Misters Kornvortijs izteidzās no kabineta un lika sulainim piezvanīt doktoram Stilingflītam. Sekojot pēdējā padomam, misters Kornvortijs informēja an policiju.

—  Vai šāvienu kāds dzirdēja?

—    Nē. Te ir liels troksnis no garāmbraucošajām mašinām — kāpņu laukuma logs bija atvērts. Ņemot vērā smago mašīnu un signāltauru sacelto troksni, diez vai kads butu varējis ko dzirdēt.

Puaro domīgi pamāja.

—  Cikos viņš varētu būt nomiris? — viņš pajautāja.

Stilingflīts teica: — Es apskatiju līķi, tiklīdz šeit ierados, tas ir,

tnsdesmit divas minūtes pāri četriem. Misters Fārlijs bija miris vismaz pirms stundas.

I'uaro rādija ļoti drūmu seju.

—   Tātad liekas iespējams, ka nāve iestājusies tajā laikā, ko viņš man minēja, tas ir, 28 minūtes pāri trijiem.

—  Tieši tā, — teica Stilingflīts.

—   Vai uz revolvera atrada kādus pirkstu nospiedumus?

—  Jā, viņa paša.

—   Un kas tas bija par revolveri?

Inspektors atkal sāka stāstīt.

—   Tas bija revolveris, ko viņš glabāja rakstāmgalda labajā pusē otrajā atvilktne, tieši kā viņš jums teica. Misis Fārlija to zina. Vēl jo vairāk, kā jau jus saprotat, kabinetam ir tikai viena ieeja, un durvis iziet uz kāpņu laukumu. Abi korespondenti sēdēja tieši pretī durvīm, un viņi apzvēr, ka neviens nav iegājis kabinetā kopš tā brīža, kad misters Fārlijs ar viņiem runāja, lidz brīdim, kad mazliet pāri četriem iegāja misters Kornvortijs. Tā ka ir pilnīgs pamats domāt, ka misters Fārlijs izdartja pašnāvību.

Inspektors Bamets mazliet pasmaidīja.

—  Nebutu ne mazāko šaubu, ja vien nebutu kāda lieta.

—   Un tā būtu?

—  Vēstule, ko viņš uzrakstīja jums.

Puaro ari pasmaidīja.

—   Skaidrs! Tur, kur ir iejaukts Erkils I'uaro, tūlīt rodas aizdomas par slepkavību!

—   Tieši tā, — inspektors sausi noteica. — Tomēr, pēc tam kad jus izskaidrojat situāciju…

Puaro viņu partrauca. — Acumirkli. — Viņš pagriezās pret misis Fārliju. — Vai jūsu virs kādreiz ir hipnotizēts?

—  Nekad.

—   Vai viņš bija iedziļinājies hipnozes jautājumos? Vai viņu šī lieta intereseja?

Viņa pakratīja galvu. — Nedomāju vis.

Pēkšņi viņa zaudēja savaldīšanos. — Tas šaušalīgais sapnis! Tas ir baismīgi! Ka viņš par to sapņoja — vienu nakti pec otras… un tad… tas ir tā, it kā viņš tiktu… vajāts, līdz izlaiž dzīvību!

Puaro atcerējās Benedikta Fārlija vārdus: "Es izdaru to, ko es īstenībā vēlos izdarīt. Es padaru sev galu."

Viņš sacīja: — Vai jums kādreiz nav licies, ka jusu vīram varētu būt vilinājums padarīt sev galu?

—  Nē… vismaz… reizēm viņš bija ļoti dīvains…

Atskanēja Džoannas Fārlijas balss — skaidra un nicinājuma pilna. — Tēvs nekad nebūtu sevi nogalinājis. Viņš pārāk stipri par sevi rūpējās.

Doktors Stilingflits teica: — Zināt, mis Fārlija, ne jau tie vienmēr izdara pašnāvību, kas draud to izdarīt. Tādēļ jau pašnāvības reizēm šķiet neaprēķināmas.

Puaro piecēlās. — Vai būtu atļauts, — viņš jautāja, — apskatīt istabu, kur notika pašnāvība?

—   Protams. Doktor Stilingflīt…

Ārsts uzveda Puaro augšā pa kāpnēm.

Benedikta Farlija kabinets bija daudz lielāks nekā blakus esošā sekretāra istaba. Tas bija grezni mebelets: dziļi ādas klubkrēsli, biezs sārts paklajs un lielisks milzu izmēru rakstamgalds.

Puaro pagāja garām rakstāmgaldam un apstājās vietā, kur uz paklāja tieši pie loga rēgojās traips. Viņš atcerejas, kā miljonārs teica: "Divdesmit astoņas minūtes pāri trijiem es attaisu sava rakstāmgalda otro atvilktni labajā pusē, izņemu revolveri, pielādēju to un pieeju pie loga. Un tad… tad es nošaujos.

Viņš lēnam maja ar galvu, Tad sacīja:

—   Vai logs bija atvērts — tā kā tagad?

—  jā. Bet neviens nevarētu pa to iekļūt.

Puaro izbāza galvu pa logu. Nebija ne palodzes, ne aizsargmargu, nedz ari kādas caurules tuvuma. Pat kaķis te nebūtu varējis piekļūt. Pretējā pasē pacēlās fabrikas aklais mūris bez logiem.

Stilingflīts teica: — Dīvaina iedoma tādam bagātniekam izvēlēties savam kabinetam istabu ar tik neglītu skatu. Tada sajūta, it ka skatītos uz cietuma sienu.

—   Ja, — piekrita Puaro. Viņš ievilka galvu atpakaļ istabā un lūkojās uz pamatīgo ķieģeļu sienu. — Man šķiet, — viņš teica, — ka Šai sienai ir liela nozīme.

Stilingflīts uz viņu jautājoši palūkojās. — Jūs domājāt psiholoģiskā ziņā?

Puaro bija atgriezies pie rakstāmgalda. Dīki, vai vismaz tā likās, viņš paņēma instrumentu, ko mēdz saukt par slinkajam knaiblēm. Viņš saspieda rokturus, un knaibles strauji atvēras lidz galam. Ar tām Puaro uzmanīgi satvēra sērkociņu izdeguli, kas gulēja paris sprīžu tālāk blakus krēslam, un lēnām iemeta to papīrgroza.

—    Kad jūs būsit beidzis spēlēties ar to lietiņu… — Stilingflīts pikti teica.

Erkils Puaro nomurmināja: — Asprātīgs izgudrojums, — un kārtīgi novietoja knaibles atpakaļ uz rakstamgalda. Tad pajautāja: — Kur atradās misis un mis Eārlijas nāves brīdī?

—  Misis Fārlija atpūtās savā istaba vienu stāvu virs ši.Mis Fārlija gleznoja savā studijā mājas augšstavā.

Puaro pāris minūtes bezdarbīgi bungoja ar pirkstiem pa galdu. Tad teica: — Es gribētu aprunaties ar mis Fārliju. Vai jūs varētu viņai palūgt uznākt šeit uz kādu bridi?

—  Ja jūs tā vēlaties.

Stilingflīts uzmeta viņam jautājošu mirkli, tad aizgāja. Pēc brīža durvis atvērās un ienāca Džoanna Fārlija.

—  Jums nebutu nekas pretī, jaunkundz, ja es jums uzdotu dažus jautajumus?

Viņa vēsi palūkojās viņam pretī. — I.ūdzu, jautājiet visu ko vēlaties.

—   Vai jūs zinājāt, ka jusu tēvs atvilktnē glabā revolveri?

—   Nē.

—    Kur bijāt jūs un jUsu māte… tas ir, jūsu pamāte, ta laikam pareizi?

—   Jā, Luiza ir mana tēva otrā sieva. Viņa ir tikai astoņus gadus vecāka par mani. Jūs gribējāt vaicāt…?

—   Kur bijāt jus un viņa pagajušās nedēļas ceturtdienā? Pareizāk sakot, ceturtdienas vakarā?

Viņa kadu bridi padomāja.

—    Ceturtdien? I'aga… Ak jā, mēs bijām aizgājušas uz teātri. Noskatīties "Sunītis pasmējās".

—   Vai jūsu tevs nevēlējās iet jums līdzi?

—   Viņš nekad negāja uz teātri.

—   Ko viņš vakaros parasti darīja?

—   Viņš sēdēja šeit un lasīja.

—   Viņš nebija īsti sabiedrisks cilvēks?

Meitene skatījās viņam tieši acīs. — Mans tēvs, — viņa teica, — bija izcili nepatīkama personība. Nevienam, kas ar viņu bija ciešā kontaktā, viņš nevareja patikt. *

—   Tas, jaunkundz, ir ļoti vaļsirdīgs apgalvojums.

—   Mesjē Puaro, es ietaupu jūsu laiku. Es ļoti labi apzinos, uz ko jūs tēmējat. Mana pamate apprecēja manu tevu naudas dēļ. Es dzīvoju šeit tāpēc, ka man nav naudas, lai dzīvotu kur citur. Ir kāds vīrietis, ar ko es gribu apprecēties — viņš ir nabadzīgs; mans tevs parūpējās, lai viņš zaudētu darbu. Redzat, viņš gribēja, lai es taisu labu partiju — tas nebutu grūti izdarāms, jo es būtu viņa mantiniece!

—   Vai jūsu tēva manta tiek jums?

—    Jā. Tas ir, viņš atstāja Luīzei, manai pamātei, ceturto daļu miljona bez aplikšanas ar nodokļiem un vēl šādu tadu mantojumu, bet pārējā mantojuma daļa ir norakstīta man. Viņa pēkšņi pasmaidīja. — Tā ka, redzat, mesje Puaro, man bija pilnīgs iemesls vēlēties sava tēva nāvi!

—   Es redzu, jaunkundz, ka jus esat mantojusi sava tēva gudrību.

Viņa domīgi teica: — Tevs bija gudrs… Varēja just, ka viņā ir

spēks… liels spēks, bet tas viss bija kļuvis rugrs… skarbs… nekādas cilvēcības…

Erkils Puaro klusi noteica: — Grand Dicu, kāds es esmu idiots…

Džoanna Fārrlija pagriezās uz durvīm. — Vai ir vēl kaut kas?

—    Divi nelieli jautājumi. Šis knaibles, — viņš paņēma tās rokā, — vai tas vienmēr te uz galda stāvējušas?

—  Jā. Tēvs tās izmantoja dažādu lietu pacelšanai. Viņam nepatika liekties.

—   Vēl viens jautājums. Vai jūsu tēvam bija laba redze?

Viņa lūkojās uz Puaro.

—    Ai, nē, viņš nemaz neredzēja… tas ir, es gribu teikt, viņš neredzēja bez brillēm. Viņam bija slikta redze jau kopš bērnības.

—   Bet ar brillēm?

—  O, ar brillēm viņš, protams, varēja labi redzēt.

—   Vai viņš varēja lasīt avīzes un sīko druku?

—   0,jā.

—  Tas ir viss, jaunkundz.

Viņa izgāja no istabas.

I'uaro nomurmināja: — Es nu gan biju muļķis. Tas visu laiku bija tik tuvu.

Viņš vēlreiz izliecās pa logu. Lejā, šaurajā ejā starp maju un fabriku, viņš ieraudzīja kādu tumšu priekšmetu.

Apmierināts viņš pamāja un atkal nokāpa leja.

Pārējie vēl joprojām bija bibliotēkas istaba. Puaro griezās pie sekretāra.

—   Es gribētu, mister Kornvortij, lai jus man sīki pārstāstītu visus apstākļus, kā misters Fārlijs mani uzaicināja. Piemēram, kad viņš nodiktēja vēstuli?

—  Trešdienas pēcpusdienā… pussešos, ja es pareizi atceros.

—   Vai viņš deva kādus īpašus norādījums attiecība uz vēstules nosūtīšanu?

—  Viņš teica, lai es pats to nosūtot.

—   Un jūs tā ari izdarījāt? -Jā.

—   Vai viņš deva kādus īpašus norādījumus sulainim attiecībā uz manu pieņemšanu?

—  Jā. Viņš lika man pateikt Holmsam (1 īolmss ir sulaiņa vārds), ka pusdesmitos ieradisies kāds džentlmenis. Viņam bija japajautā, kā sauc džentlmeni. Viņam bija ari jāprasa, lai parada vēstuli.

—  Diezgan īpatnējs piesardzības solis, jums tā neliekas?

Kornvortijs paraustīja plecus.

—  Misters Fārlijs, — viņš uzmanīgi teica, —bija diezgan īpatnējs cilvēks.

—  Vai bija vēl kādi norādījumi?

—  Jā. Viņš pateica man, ka es varot paņemt brīvu vakaru.

—  Jūs tā ari izdalījāt?

—  Jā, tieši pēc vakariņām es aizgāju uz kino.

—   Kad jūs atgriezāties?

—  Es pārnācu apmēram piecpadsmit pāri vienpadsmitiem.

—   Vai-jūs tajā vakarā vēl redzējāt misteru Fārliju?

—  Nē.

—   Un viņš nākošajā rītā neko nepieminēja?

—  Nē.

I'uaro bridi klusēja, tad teica: — Kad es atnācu, mani neaizveda uz mistera Fārlija kabinetu.

—   Nē. Viņš lika man pateikt I lolmsam, lai vedot jūs uz manu kabinetu.

—  Kādēļ tā? Vai jums tas zināms?

Kornvortijs pakratīja galvu. — Es nekad neapspriedu nevienu mistera Fārlija pavēli, — viņš sausi noteica. — Viņš butu ņēmis ļauna, ja es to būtu darījis.

—  Vai viņš parasti pieņēma apmeklētājus savā kabinetā?

—    Parasti, bet ne vienmēr. Kādreiz viņš tos veda uz manu kabinetu.

—  Vai tam bija kāds iemesls?

Flugo Kornvortijs bridi padomāja.

—  Nē… diez vai… istenibā es nekad neesmu par to domājis.

Pagriezies pret misis Fārliju, Puaro jautāja: — Vai jUs man

neatļautu izsaukt jusu sulaini?

—   Protams, mesjē Puaro.

Holmss atsaucās uz zvanu ļoti korekti, demonstrēdams labās manieres.

—  Jūs mani izsaucāt, kundze?

Misis Fārlija ar žestu norādīja uz Puaro. Holmss pieklājīgi pagriezās. — Jā, ser?

—  Kādi jums bija doti norādījumi attiecībā uz ceturtdienas vakaru, kad es šeit ierados?

Holmss noklepojās, tad teica: — Pēc vakariņām misters Kornvortijs man pateica, ka misters Fārlijs pusdesmitos gaidot kādu misteru Erkilu I'uaro. Man bija jānoskaidro džentlmeņa vārds un jāpārbauda šī informācija, uzmetot acis vēstulei. Tad man bija jāpavada viņš lidz mistera Kornvortija kabinetam.

—  Vai jums arī lika pieklauvēt pie durvīm?

Sulaiņa sejai pārslīdēja nepatikas ēna.

—  Tāda bija mistera Fārlija pavēle. Man vienmēr bija jāpieklauvē, piesakot apmeklētājus… tas ir, apmeklētājus dažādās darīšanās, — viņš piebilda.

—   Jā, tas mani patiešām samulsināja! Vai jums tika doti vēl kādi norādījumi attiecībā uz mani?

—   Nē, ser. Kad misters Kornvortijs bija man pateicis to, ko es jums nupat atkārtoju, viņš aizgāja.

—  Cikos tas bija?

—   Bez desmit deviņos, ser.

—  Vai jūs pēc tam redzējāt misteru Fārliju?

—   Jā, ser, es viņam deviņos, kā parasti, uznesu glāzi karsta ■ idens.

—  Vai viņš tad bija savā vai mistera Kornvortija kabinetā?

—   Viņš bija savā kabinetā, ser.

—   Vai jūs kabinetā neievērojat neko neparastu?

—   Neparastu? Nē, ser.

—   Kur bija misis Fārlija un mis Fārlija?

—   Viņas bija aizgājušas uz teātri, ser.

—   Paldies, Holmss, pietiks.

Holmss palocijas un izgāja no istabas. Puaro pagriezās pret miljonāra atraitni.

—    Vel viens jautājums, misis Farlija. Vai jūsu vīram bija laba redze?

—   Nē. Bez brillēm viņš neredzēja.

—   Vai viņš bija ļoti tuvredzīgs?

—   O ja, bez brillēm viņš bija gluži bezpalīdzīgs.

—   Vai viņam bija vairāki pāri briļļu?

-Ja.

—    Aha, — noteica Puaro. Viņš atslīga krēslā. — Es domāju, ka ar to ari lieta ir izbeigta…

Istabā iestājās klusums. Visi lūkojās uz mazo viru, kas sēdēja, apmierināti braucīdams ūsas. Inspektora sejā bija neizpratne, doktors Stilingflīts rauca pieri, Komvortijs tikai blenza trulam acīm, misis Farlija vērās viņā ar izbailēm, Džoanna Farlija izskatījās ieinteresēta.

Misis Farlija pātrauca klusumu.

—    Es nesaprotu, mesjē Puaro, — viņa teica kaprīza balsi. — Sapnis…

—  Jā, — teica Puaro. Šis sapnis bija ļoti nozīmīgs.

Misis Farlija nodrebinājās. Viņa teica: — Es nekad agrāk neesmu ticējusi nekam pārdabigam… bet tagad… visu iepriekš nosapņot… nakti pēc nakts…

—    Tas ir kaut kas ārkārtējs, — teica Stlingflīts. — Kaut kas ārkārtējs! Ja jus mums to nebūtu pastāstījis, Puaro, un ja jus to nebūtu dzirdējis no pirmās mutes…, — viņš apmulsis iekrekstējās un turpināja savā profesionālajā stilā, — piedodiet, misis Fārlija. Ja misters Fārlijs pats nebūtu jums to pastāstījis…

—    Pilnīgi pareizi, — teica Puaro. Viņa pusaizvērtās acis pēkšņi plaši atvērās. Tajās bija zaļš spīdums. — Ja Benedikts Fārlijs man nebūtu Iestāstījis…

Viņš uz bridi apklusa, palūkodamies apkārt uz apmulsušajām sejām.

—     Saprotat, tajā vakarā notika viena otra lieta, ko es nekādi nevarēju izskaidrot. Pirmām kārtām, kādēļ bija vajadzīgs likt man paņemt līdzi to vēstuli?

—   lai jūs identificētu, — minēja Kornvortijs.

—    Nē, nē, mans dārgais jaunais cilvēk. Tik tiešam ši doma ir vienkārši smieklīga. Jābūt kadam svarīgākam iemeslam. Jo misters Fārlijs ne tikai lika uzradīt vēstuli, bet ari pieprasija, lai es to atstaju viņam. Vel jo vairak — viņš to nav iznicinājis! Ta šopēcpusdien tika atrasta starp viņa papīriem.

Kāpēc viņš to saglabāja?

Džoanna iejaucās sarunā. — Viņš gribēja, lai fakti par viņa dīvaino sapni kļutu zināmi — ja gadījuma ar viņu kaut kas notiktu.

Puaro piekrītoši pamaja.

—   Jūs esat ļoti gudra, jaunkundz. Tikai tas ir… tikai tas var būt par iemeslu vēstules saglabāšanai. Kad misters l arlijs bija miris, šim stāstam par viņa dīvaino sapni bija jātop zināmam! Šis sapnis bija ļoti svarīgs. Šis sapnis, jaunkundz, bija visa kodols!

—   Un tagad, — viņš turpinaja, — mēs nonākam pie otra punkta. Pēc tam kad es esmu uzklausījis mistera Fārlija stāstu, es viņam lūdzu parādīt rakstāmgaldu un revolveri. Viņš jau taisās celties kājās, lai to izdarītu, bet tad pēkšņi atsakās. Kāpēc viņš atteicās?

Šoreiz neviens neizteica nekādu pieņēmumu.

—   Es uzdušu šo jautajumu citādāk. Kas tāds atradās blakus istabā, ko misters Fārlijs negribēja man rādīt?

Joprojām valdīja klusums.

—    Jā, — teica Puaro, — tas patiešām ir grūti pasakāms. Un tomēr kaut kāds iemesls bija — kāds nozīmīgs iemesls, kāpēc misters Fārlijs pieņēma mani sava sekretāra kabinetā un kāpēc viņš kategoriski atteicās man rādīt savu kabinetu. Tajā kabinetā bija kaut kas tāds, ko viņš nevarēja atjauties man rādīt. Un tagad mēs nonākam pie trešās neizskaidrojamās lietas, kas notika tajā vakarā. Kad es devos projām, misters Fārlijs lūdza man atdot viņam vēstuli, ko es biju saņēmis. Neuzmanības dēļ es viņam pasniedzu vēstuli no savas veļas mazgātājas. Viņš paskatījās uz to un nolika uz galda. Pirms iziešanas no istabas es atķlāju savu kļūdu — un izlaboju to! Pēc tam es pametu šo māju un — man tas jāatzīst — galīgi nekā nesapratu. Visa tā lieta un jo ipaši pēdējais gadījums man šķita pilnīgi neizskaidrojami.

Viņš palūkojās uz visiem pēc kārtas.

—  Jūs nesaprotat?

Stilingflīts teica: — Es tā īsti nesaprotu, kāds te sakars ar jūsu veļas mazgātāju, Puaro?

—  Manai veļas mazgātājai, — teica Puaro, — bija ļoti liela nozīme, ši nelaimīgā sieviete, kas sabojā manas apkaklītes, pirmoreiz dzīvē bija kādam noderīga. Nu, protams, ka jūs saprotat — tas taču ir tik vienkārši. Misters Fārlijs paskatījās uz vēstuli — pietiktu tikai uzmest aci, lai redzētu, ka tā nav īstā — un nekā nemanīja. Kāpēc? Tāpēc ka viņš to nevarēja labi saskatīti

Inspektors Barnets strupi pajautāja: — Vai tad viņam nebija brilles uzacīm?

Erkils Puaro pasmaidīja. —Jā, — viņš teica, — viņam bija brilles uz acīm. Tieši tas jau liek brīnīties.

Viņš paliecās uz priekšu.

—  Mistera Fārlija sapnim bija ļoti liela nozīme. Redzat, viņš taču sapņoja, ka izdara pašnāvību. Un pēc kāda laiciņa viņš tiešām izdarīja pašnāvību. Pareizāk sakot, viņš kabinetā atradās viens pats un viņu vēlāk atrada ar revolveri blakus, bet neviens neiegāja un neiznāca no istabas tai laikā, kad atskanēja šāviens. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē to, ka tai jābūt pašnāvībai, vai ne?

—Jā, — teica Stlingflīts.

Erkils Puaro pakratīja galvu.

—  Gluži otrādi, — viņš teica, — tā bija slepkavība. Neparasta un ļoti gudri izplānota slepkavība.

Viņš atkal paliecās uz priekšu, bungodams ar pirkstiem pa galdu, un acis zaļi spīdēja.

—  Kāpēc misters Fārlijs man neļāva tovakar ieiet savā kabinetā? Kas tur tāds bija, ko es nedrīkstēju redzēt? Man šķiet mani draugi, ka tur atradās… pats Benedikts Fārlijs!

Viņš uzsmaidīja apmulsušajām sejām.

—   Jā, jā, tie nav nekādi nieki, ko es jums te stāstu. Kāpēc tas misters Fārlijs, ar ko es runāju, nespēja saskatīt atšķirību starp divām pilnīgi dažādām vēstulēm? Tāpēc, mes amis1 , ka tas bija cilvēks ar normālu redzi, kas bija uzlicis ļoti stipras brilles. Tādas brilles padara cilvēku ar normālu redzi praktiski aklu. Vai ne tā, doktor?

Stilingflīts nomurmināja: — Tā ir… protams.

Kāpēc man bija tāda sajūta, ka, runājot ar misteru Fārliju, es runāju ar ākstu, ar aktieri, kas spēlē kādu lomu? Padomājiet par māksliniecisko noformējumu. Pustumšā istaba, lampa ar zaļo abažūru, kas aizgriezta prom no krēslā sēdošās figūras. Ko es redzēju — slavenos lupatu rītasvārkus, līko degunu (uzlipinātu ar deguna mastiku), balto matu cekulu, biezos briļļu stiklus, kas noslēpa acis. Kādi ir pierādījumi, ka misteram Fārlijam vispār kādreiz ir bijis tāds

'Mani draugi (fr.) sapnis? Tikai tas stāsts un misis Fārlijas liecība. Kādi ir pierādījumi, ka Benedikts Fārlijs turēja rakstāmgaldā revolveri? Atkal tikai tas, ko man pastāstīja, un misis Fārlijas vārdi. Šo blēdību realizēja divi cilvēki — misis Fārlija un Hugo Kornvortijs. Kornvortijs uzrakstīja man vēstuli, deva norādījumus sulainim, it kā aizgāja uz kino, bet tūlīt itkal ienāca atpaka) pats ar savu atslēgu, devās uz savu kabinetu, logrimējās un notēloja mistera Fārlija lomu.

Un tagad mēs nonākam pie šīs pēcpusdienas. Parādās iespēja, uz kuru ir gaidījis misters Kornvortijs. Kāpņu laukumā atrodas divi liecinieki, kas varētu apzvērēt, ka neviens nav ne iegājis, ne iznācis no Benedikta Fārlija kabineta. Kornvortijs pagaida, kad garām tūlīt jādrāžas mašīnu straumei. Tad viņš izliecas pa logu un ar knaiblēm, ko paņēmis no blakus istabas, tur pretī mistera Fārlija kabineta logam kaut kādu priekšmetu. Benedikts Fārlijs pienāk pie loga. Kornvortijs parauj atpaka) knaibles, un tajā brīdī, kad Fārlijs izliecas pa logu un pa ielu drāžas smagās mašīnas, viņš to nošauj ar revolveri, ko tur gatavībā. Atcerieties, ka pretī atrodas akls mūris. Nav neviena nozieguma liecinieka. Kornvortijs pagaida kādu pusstundu, tad paņem kaut kādus dokumentus, noslēpj starp tiem knaibles un revolveri un iziet kāpņu laukumā, bet pēc tam blakus kabinetā. Viņš noliek knaibles uz galda, iespiež mirušajam pirkstos revolveri un izsteidzas no kabineta ar ziņu par mistera Fārlija "pašnāvību".

Viņš izkārto tā, lai tiktu atrasta man adresētā vēstule un es ierastos ar savu stāstījumu — stāstījumu, ko esmu dzirdējis no paša mistera Fārlija lūpām, — par viņa neparasto "sapni" un dīvaino dziņu sevi nogalināt! Daži lētticīgie apspriedīs teoriju par hipnozi, bet pats galvenais nolūks būs nešaubīgi apstiprināt, ka roka, kas turējusi revolveri, piederējusi pašam Benediktam Fārlijam.

Puaro acis pievēršas atraitnei — apmierināts viņš ieraudzīja viņas sejā apmulsumu… līķa bālumu… aklas bailes…

—   Un pēc neilga laiciņa, — viņš klusā balsī pabeidza stāstījumu, — būtu sasniegtas laimīgās beigas. Ceturtdaļa miljona un divas sirdis, kas pukst vienā ritmā…

Džons Stilingflīts, medicīnas doktors, un Erkils Puaro soļoja gar Ziemeļceļa Namu. Pa labi pacēlās fabrikas augstais mūris. Virs viņiem, pa kreisi, atradās Benedikta Fārlija un Hugo Kornvortija kabinetu logi. Erkils Puaro apstājās un pacēla nelielu priekšmetu — melnu izbāztu kaķi.

—    Voilā, — viņš teica. — Lūk, ko Kornvortijs turēja knaiblēs

Farlija logu. jus atceraties — viņš necieta kaķus. Protams, ka viņš tūlīt steidzās pie loga.

—   Kāpēc gan Kornvortijs neiznāca lauka un to nepacēla?

—   Kā tad viņš to varēja izdant? Tas patiešām būtu bijis aizdomīgi. Galu galā, ja to butu atraduši, būtu vienkārši nodomājuši, ka garām gājis kāds bērns un to nometis.

—  Jā, — Stilingflīts nopūzdamies noteica. — Parasts cilvēks droši vien tā ari būtu padomājis. Bet ne jau vecais labais F.rkils Puaro! Zināt, veco zēn, līdz pat pēdējam brīdim man likās, ka jūs gatavojaties atklāt kadu smalku teoriju par kādu pompozu psiholoģiski "ierosinātu" slepkavību. Varu derēt, ka šie divi ari domāja tapat. Tā tik ir viena maita, tā Farlija. Tētīt, kā viņa ķērca! Kornvortijs butu ticis cauri ar veselu ādu, ja viņai nebutu uznākusi tā histērija un viņa nebūtu mēģinājusi sabojāt jūsu skaistumu ar saviem nagiem. Es pēdēja brīdī paspēju viņu dabūt nost no jums.

Viņš bridi klusēja, tad teica: — Tā meitene man diezgan labi patīk. Stingrs raksturs un galva uz pleciem. Vai izskatītos, ka es dzenos pēc naudas, ja es tagad mestu uz viņu acis…?

—  Mans draugs, jūs esat nokavējis. Kāds jau ir sur le tapis.' Viņas teva nave ir pavērusi ceļu laimei.

—  Ja tā labi padoma, tad viņai bija spēcīga motivācija, lai novāktu nepatīkamo senci.

—   Ar motivāciju un iespeju vien vēl nepietiek, — teica Puaro. — Vel jābūt noziedzīgam temperamentam!

—    Interesanti, vai jūs kādreiz izdarīsit noziegumu, Puaro? — jautāja Stilingflīts. — Varu derēt, ka jūs tiktu cauri ar veselu ādu. Taisnību sakot, priekš jums tas būtu par vieglu — es gribu teikt, ka šī doma tiktu atmesta jau sākumā — ka pārak neazartiska.

—   Tas, — teica Puaro, — ir tipiski anglisks uzskats.

'Uz paklāja (fr.)

MISTERA GRĪNŠOVA NEDARBS

Abi vīri apmeta līkumu ap krūmāju.

—  Nu, te nu mēs esam, — Raimonds Vests teica. — Te tā ir — Horass Bindlers atzinīgi noelsās.

—  Mans kungs, — viņš iesaucās, — cik skaisti. Viņa balss pacēlās līdz estētiskas sajūsmas augstumiem, tad pieklusa godbijībā. — Tas ir kaut kas neticams! Debešķīgi! Stila paraugs.

—  Es jau domāju, ka jums patiks, — Raimonds Vests apmierināts teica.

—Patiks? Mans Dievs… — viņam trūka vārdu. Viņš atpogāja fotoaparāta siksniņu un ķērās pie darba. — Tā būs viena no manas kolekcijas pērlēm, — viņš laimīgā balsi teica. — Man Šķiet, ka ir diezgan interesanti krāt ērmīgas celtnes? Šī doma man iešāvās prātā pirms septiņiem gadiem, guļot vannā. Mana pēdējā īstā pērle bija Kamposanto Dženovā, bet man liekas, ka šī sit pušu. Kā to sauc?

—  Man nav ne jausmas, — teica Raimonds.

—  Bet tai taču jābūt nosaukumam?

—   Droši vien. Bet lieta tā, ka šeit apkartnē to neviens citādāk nav saucis ka par Grinšova Nedarbu.

—  Tāpēc, ka to cēlis Grīnšovs?

—    jā. Apmēram 1860. gadā. Tālaika leģenda par veiksmi. Baskājains zēns, kurš pacēlies līdz neizmērojamai bagātībai. Domas dalās jautājumā par mājas uzcelšanas iemesliem: vai nu aiz naudas pārpilnības vai ari, lai atstātu labu iespaidu uz. kreditoriem, ja pēdējais, tad jāsaka, ka nekādu iespaidu tā uz viņiem neatstāja. Viņš bankrotēja, vai kaut kas līdzīgs. No šejienes ari tas nosaukums, Grinšova Nedarbs.

Horass klikšķināja fotoaparātu. Tā, — viņš teica apmierinātā balsī. — Atgādiniet, lai es jums parādu 310. numuru savā kolekcijā. Tiešām pārsteidzoša itāliešu skolas marmora kamīna dzega. — Viņš piebilda, lūkodamies uz māju: — Nav aptverams, kā misters Grīnšovs varēja to visu izdomāt.

—  Dažviet tas ir pats par sevi saprotams, — Raimonds teica. — Vai jums neliekas, ka viņš bija apmeklējis Lurfas pili. Lūk, šie torruši. Un tad, par nelaimi, viņš, šķiet, apmeklējis ari Austrumus. Tadžmahala iespaids ir nepārprotams. Man diezgan labi patīk tas mauru spārns, — viņš piebilda, — un tās venēciešu pils iezīmes.

—  Jābrīnās, kur viņš vispār atrada tādu arhitektu, kas iedzīvinātu viņa idejas.

Raimonds paraustīja plecus.

—    Man liekas, šai ziņā nekādu grūtību nevareja būt, — viņš teica. — Varbūt arhitekts aizgaja pensija, nodrošināts lidz mūža galam, kamēr vecais Grinšovs bankrotēja.

—   Vai mēs varētu paskatīties uz to no otras puses? — pajautaja Horass. — Vai ari tā skaitas robežas pārkapšana?

—   Droši vien, ka skaitās, — teica Raimonds, — bet diez vai tam kāda liela nozīme.

Viņš devās majas stūra virzienā, un 1 Iorass palekdamies sekoja.

—   Kas te dzīvo, mans draugs? Bāreņi vai atpūtnieki? Pēc skolas neizkatās. Nav nekāda spēļu laukuma, ne dzīvības.

—   O, te vēl dzivo kāds Grinšova pēctecis. — Raimonds izmeta pār plecu. — Neskatoties uz bankrotu, pati maja palika. To mantoja Grinšova dēls. Viņš bija nedaudz sikstulīgs un apmetās te viena stūri. Neizdeva ne penija. Varbūt viņam nemaz nebija, ko izdot. Tagad te dzīvo viņa meita. Veca lēdija, ļoti ekscentriska.

Runādams Raimonds sevi apsveica, ka viņam prātā iešāvusies doma parādīt savam viesim Grinšova Nedarbu. Šie literatūras kritiķi vienmēr skandināja, ka ilgojoties pavadīt nedēļas nogali laukos, bet, tiklīdz tur nokļuva, tā briesmīgi garlaikojās. Rītdien jau pienāks svētdienas laikraksti, bet šodien Raimonds Vests varēja sevi apsveikt ar ieteikumu apmeklēt Grinšova Nedarbu, lai papildinatu 1 lorasa Bindlera pazīstamo ērmoto celtņu kolekciju.

Viņi pagriezās ap stūri un iznāca uz nolaista mauriņa. Vienā stūri bija liels mākslīgais akmensdārzs, un taja likāja kads stāvs. To ieraugot, Horass sajūsmā satvēra Raimonda roku.

—    Vai,— viņš iesaucās, — redzat, kas viņai mugurā? Kleita ar zariņu rakstu. Tieši ka kalponei — tad, kad vēl bija kalpones. Viena no manām mīļākajām atmiņām ir, ka es, būdams zēns, uzturos lauku mājās, kur no rita pie galda aicināja ista kalpone, sastivinātā apdrukatā kleitā un aubē. Jā, veco zēn, tieši aubē. Muslina ar lentītēm. Vai varbūt tā bija istabas meita, kurai bija lentītes? Nu vienalga, viņa bija īsta kalpone un ienesa milzīgu misiņa trauku ar karstu ūdeni. Cik aizraujoša diena!

Tagad stāvs apdrukātajā kleitā bija iztaisnojies un pagriezās pret viņiem, rokā turot lāpstiņu. Tas atstaja pietiekoši pārsteidzošu iespaidu. Uz pleciem kušķiem krita nesukātas tēraudpelēkas cirtas, galvā bija uzstūķēta salmu platmale — tādas parasti nēsā zirgi.

Apdrukātā kleita sniedzās gandrīz lidz potītēm. No vēju appūstas, ne pārāk tīrās sejas viņos vērtējoši noraudzījās vērīgas acis.

—    Man jāatvainojas par ielaušanos, mis Grinšova, — teica Raimonds Vests, iedams viņai klāt, — bet misters 1 Iorass Bindlers, kas pašlaik uzturas pie manis…

Horass palocijas un pacēla cepuri.

—   …ļoti interesejas par … ē … seno vēsturi un … ē … skaistām celtnēm.

Raimonds Vests runāja ar labi pazīstama rakstnieka vieglumu, kurš zina, ka ir slavenība un var uzdrošināties vairāk nekā citi cilvēki.

Mis Grinšova atskatijas uz pārpilnību, kas plauka viņai aiz muguras.

—    Tā patiešām ir skaista māja, — viņa atzinīgi teica. — To uzcēla mans vecaistēvs — protams, kad manis vēl nebija. Runā, viņš esot teicis, ka gribot pārsteigt vietejos iedzīvotājus.

—   Jāsaka, ka tas viņam ir izdevies, kundze, — teica Horass Bindlers.

—    Misters Bindlers ir labi pazīstams literatūrkritiķis, — piebilda Raimonds Vests.

Mis Grinšova acīmredzot neizjūta nekādu cieņu pret literatūrkritiķiem. Teiktais uz viņu neatstaja ne mazāko iespaidu.

—   Es to uzskatu, — mis Grinšova teica,pamādama uz māju, — par pieminekli mana vectēva ģēnijam. Visādi muļķi te staigā apkārt un prasa man, kāpēc es to nepardodu un nepārceļos uz dzīvokli. Ko gan es dzīvokli darītu? Te ir manas majas, un es te dzīvoju, — mis GnnŠova teica. — Un vienmēr esmu šeit dzīvojusi. — Viņa pievērsās pagātnes atminam. — Mēs bijām trīs. Laura apprecēja mācītājā palīgu. Paps negribēja dot viņai nekādu naudu — viņš teica, ka mācītajiem esot jāatsakās no šis zemes priekiem. Viņa dzemdības nomira. lk:rns ari nomira. Netija aizbēga ar jāšanas instruktoru. Paps viņu, protams, izslēdza no testamenta. Harijs Henčers gan bija skaists puisis, bet no viņa nebija nekāda labuma. Nedomājiet, ka Netija bija laimīga ar viņu. Vienalga, viņa ilgi nenodzīvoja. Viņiem bija dēls. Viņš man reizēm atraksta, bet, protams, viņš jau nav Grinšovs.Es esmu pēdējā no Grinšoviem. Viņa ar zināmu lepnumu atlieca salikušos plecus un sakārtoja salmu cepures švītīgo izliekumu. Tad, pagriezusies, strupi noprasīja: — Jā, misis Kresvela, kas ir?

No mājas puses viņiem tuvojās stāvs, kas dīvaini kontrastēja ar mis Grīnšovas izskatu. Misis Kresvelai bija lieliski safrizēta galva ar rūpīgi ietonētiem matiem, kas bija sacelti uz augšu nevainojami sakartotās sprogās un cirtās. Izskatījās tā, it ka viņa būtu veidojusi matus, lai franču marķīzes izskatā dotos uz masku balli. Pārējā viņas vidēja vecuma būtne bija ietērpta iekš kaut ka tāda, kas skaitijas čaukstošs melns zīds, bet īstenībā bija viena no visspīdīgākajam melnajām viskozēm. Lai gan viņa nebija liela auguma sieviete, viņai bija labi attīstītas, krāšņas krūtis. Viņas balss, kad viņa ierunājas, bija negaiditi zema. Viņa runāja ar izcilu dikciju, tikai neliela saminstinašanās pie vārdiem, kas sākās ar "h", un pārspīlēta aspirācija, ar kuru viņa tos beidzot izrunaja, radīja aizdomas, ka kādreiz viņai varbūt bijušas problēmas ar šīs skaņas veidošanu.

—  Tā zivs, kundze, — misis Kresvela teica, — tas mencas gabals. Tas nav atgadāts. Es lūdzu Alfrēdam aiziet tam pakaļ, bet viņš atsakās to darīt.

Mis Grinšova diezgan negaidīti iespurdzās.

—   Ak atsakās?

—   Alfrēds, kundze, ir ļoti neizpalīdzīgs.

Mis Grinšova pacēla pie lūpām divus ar zemem nosmērētus pirkstus, griezīgi iesvilpās un tai pašā laikā ieaurojās:

—   Alfred! Alfrēd, nāciet šurpu!

Ap mājas stūri uz izsaukumu parādījās jauns vīrietis, nesdams lāpstu. Viņam bija bezkaunīga, skaista seja, un, pienācis tuvāk, viņš uzmeta misis Kresvelai nepārprotami nelabvēlīgu skatienu.

—  jūs mani saucāt, mis — viņš jautāja.

—  Jā, Alfred. Es dzirdēju, ka jūs esot atteicies aiziet pec zivs. Kā tad tur bija?

Alfrēds ierunājās īgnā balsī.

—   Es aiziešu, ja jūs tā gribat, mis. Jums tikai vajag pateikt.

—   Es to gribu. Es to gribu vakariņās.

—   Labi, mis. Tūlīt aiziešu.

Viņš uzmeta misis Kresvelai aizvainotu skatu. Viņa piesarka un nomurmināja pie sevis: — Tik tiešām! Tas nav izturams.

—   Kad tā padomā, — teica mis Grinšova, — pāris nepazīstamu ciemiņu ir tieši tas, kas vajadzīgs, vai ne, misis Kresvela?

Misis Kresvela samulsusi skatījās.

—   Piedodiet, kundze…

—  Jo zināt ko, — mis Grinšova sacīja, mādama ar galvu, — tas, kurš gust labumu no testamenta, nedrīkst būt par liecinieku. Tā ir, vai ne? — Viņa griezās pie Raimonda Vesta.

—   Pilnīgi pareizi, — atteica Raimonds.

—    Es pietiekoši labi zinu likumus, lai to pateiktu, — mis Grinšova teica. — Un jūs abi esat viri ar stāvokli.

Viņa iesvieda lāpstiņu nezāļu grozā.

—   Vai jus, ludzu, nevarētu nakt man līdz uz bibliotēku?

—   Ar lielāko prieku, — Horass noteica ar entuziasmu.

Viņa tos ieveda pa divviru durvim plašā dzelteni zeltaina viesistabā ar izbalējušu brokātu uz sienam un putekļu pārklātām mēbelem, tad cauri lielam patumšam vestibilam, augšā pa kāpnēm, līdz viņi nonaca kādā istabā otrajā stāvā.

—   Mana vectēva bibliotēka, — viņa paziņoja.

Horass ar izteiktu patiku aplūkoja istabu. Pēc viņa domām ši istaba bija pilna ar ērmotām lietām. Sfinksu galvas bija redzamas uz mēbelēm visneiedomājamākās vietās, milzīgā bronzas statuja, viņaprāt, attēloja Polu un Virdžīniju, tur bija an pamatīgs bronzas pulkstenis, kura līnijas viņš ļoti vēlējas nofotografēt.

—   Milzum daudz grāmatu, — teica mis Grinšova.

Raimonds jau apskatīja grāmatas. Uzmetis paviršu skatienu, viņš

konstatēja, ka neviena grāmata nebija īpašas intereses vērta, turklāt radās iespaids, ka neviena no tām ari nav ne reizes lasīta. Tie visi bija krāšņi iesieti klasiķu komplekti, pirms deviņdesmit gadiem sagādāti džentlmeņa bibliotēkas iekārtošanai. Tur atradās an viens otrs veclaiku romāns. Taču ari tos acīmredzot neviens nebija lasījis.

Mis Grinšova meklejās pa liela rakstamgalda atvilktnēm. Beidzot viņa izvilka uz pergamenta rakstītu dokumentu.

—   Tas ir mans testaments, — viņa paskaidroja. — Vajagot kādam norakstīt savu naudu — tā saka. ja es nomirtu bez testamenta, tad to laikam dabutu tas zirgu tirgotājā dēls. Smuks puisis tas 1 Iarijs Flenčers, bet tāds palaidnis, kads vel nav redzēts. Un es nesaprotu, kāpēc viņa dēlam būtu jāmanto šī vieta. Nē, — viņa turpināja, it ka atbildot uz kādu neizteiktu iebildumu. — es esmu izlēmusi. Es to atstašu Kresvelai.

—  Jūsu saimniecības vadītājai?

—    Jā. Es viņai esmu paskaidrojusi. Es ar testamentu norakstu viņai visu, kas man pieder, un tad man vairs nav jāmaksa viņai nekada alga. Tā es ietaupu daudzus no tekošajiem izdevumiem, savukārt viņu tas notur līmenī. Nekādu atlugumu un aiziešanas jebkurā bridi. Misis Kresvela ir lēdija ar ļoti smalkam manierēm, kā jums šķiet? Bet viņas tēvs bija parasts necils santehniķis. Viņai jau nu nav par ko celt degunu gaisā.

Tagad viņa bija atlocījusi pergamentu. Paņēmusi spalvu, iemērca to tintnīcā un parakstījās: Katrīna Doroteja Grinšova.

—   Tā, — viņa teica. — Jūs redzējāt, kā es to parakstu, tagad jūs abi to parakstiet, un tad tas skaitīsies likumīgs.

Viņa sniedza spalvu Raimondam Vestam. Viņš mazliet vilcinājās, izjuzdams pēkšņu riebumu pret to, ko no viņa prasīja. Tad viņš ātri uzskricelēja labi pazīstamo parakstu, pēc kura ikrita pastā bija vismaz seši lūgumi.

Horass paņēma no viņa spalvu un pievienoja savu īsāko parakstu.

—   Tas nu ir padarīts, — mis Grinšova teica.

Viņa piegāja pie grāmatu skapja un svārstīdamās paskatījās uz viņiem, tad atvēra stikla durvis, izņēma kādu grāmatu un ielika tajā salocīto pergamentu.

—   Man pašai vien zināmas vietas, kur glabāt svarīgas lietas, — viņa noteica.

—    "Lēdijas Odlijas noslēpums", — Raimonds Vests atzīmēja, pamanijis grāmatas virsrakstu brīdī, kad viņa to lika atpakaļ.

Mis Grinšova atkal iespurdzās.

—   Kādreiz tas bija bestsellers, — viņa piezīmēja. — Nevis tā kā jūsu grāmatas, vai ne? .

Viņa pēkšņi iedunkaja Raimondam sānos. Raimonds bija diezgan pārsteigts, ka viņa zina par viņa nodarbošanos. Lai ari Raimonds Vests bija literatūrā diezgan pazīstama figūra, viņu nevareja saukt par bestselleru autoru. lai ari brieduma gados viņa grāmatas kļuva nedaudz mierīgākas, tās tomēr aprakstīja tikai dzīves netīro pusi.

—    Sakiet lūdzu, Horass jautāja, aizturēdams elpu, — vai es varētu nofotografēt to pulksteni?

—   Katrā ziņā. — mis Grinšova teica. — Man šķiet, ka tas ir nācis no Parīzes izstādes.

—   Ļoti iespejams, — atbildēja I lorass. Viņš uzņēma fotogrāfiju.

—   Šī telpa netiek bieži izmantota kopš mana vectēva nāves, — mis Grinšova teica. Šis rakstāmgalds ir pilns ar viņa vecajām dienasgrāmatam. Jādomā, ka tās ir interesantas. Man nav tik laba redze, lai es pati tās lasītu. Es gribētu tās publicēt, bet man liekas, ka pie tām būtu krietni jāpiestrādā.

—Jūs varētu sarunat kādu, kas to izdara, — Raimonds Vests teica.

—   Tiešām? Zināt, tā ir laba ideja. Es par to padomāšu.

Raimonds Vests paskatijās pulkstenī.

—   Mēs nedrīkstam vairak izmantot jusu laipnību, — viņš sacīja.

—   Man bija prieks ar jums iepazities, — mis Grinšova pieklājīgi teica. — Es domāju, ka jūs esat policists, kad redzēju jūs nākam ap mājas stūri.

—   Kāpēc policists? — jautāja Horass, kam vienmēr patika uzdot jautājumus.

Mis Grinšovas atbilde bija negaidīta.

—   Ja tev interesē, cik laiks, pajautā to policistam, — viņa jautri nodziedaja vecmodīgu pantiņu un iebukņīja Horasam ribās, smiedamās pilnā kakla.

—   Ta bija brīnišķīga pēcpusdiena, — nopūtas Horass, kad viņi soļoja uz mājām. — Tiešām, šai vieta netrūkst nekā. Vienīgais, kā pietrūkst bibliotēkas istaba, ir līķis. Tie vecmodīgie detektivstāsti par slepkavību bibliotēkas istabā — tieši šādu bibliotēku laikam autori bija iedomājušies.

—   Ja jūs gribat runāt par slepkavībām, — teica Raimonds, — tad jums jaaprunajas ar manu tanti Džeinu.

—    Jūsu tanti Džeinu? Jūs domājāt mis Mārplu? — Viņš bija nesaprašanā.

Apburošā vecā dāma, ar kuru viņš tika iepazīstināts vakarvakarā, šķiet, bija vismazāk pieminama slepkavību sakarā.

—  O jā, — atteica Raimonds. — Slepkavības ir viņas specialitāte.

—   Vai dieniņ, cik intriģējoši. Ko jus īsti gribat teikt?

—   Es gribu teikt tikai vienu, —. Viņš pārfrāzēja: — Daži izdara slepkavības, daži tiek iejaukti slepkavības, bet citiem tiek uzspiestas slepkavības. Mana tante Džeina pieder pie trešās kategorijas.

—  Jūs jokojat.

—   Ne mazākā mērā. Jūs varat pajautāt bijušajam Skotlendjarda pilnvarotajam, vairākiem policijas prefektiem un vienam otram darbīgam Kriminālas izmeklēšanas daļas inspektoram.

Horass priecīgs atzīmēja, ka brīnumiem neesot gala. Pie tējas viņi atstāstīja pēcpusdienas notikumus Džounai Vestai, Raimonda sievai, Lū Okslijai, viņas māsasmeitai, un vecajai mis Mārplai, neaizmirsdami nevienu sīkumu no tā, ko mis Grinšova viņiem bija teikusi.

—   Bet tomēr domāju, — teica Horass, — ka visā taja lietā ir kaut kas draudīgs. Ta hercogienei līdzīgā būtne, tā saimniecības vadītāja — tagad, kad viņa zina, ka saimniece novēlējusi viņai mantu — varbūt piešauj arsēnu pie tējas?

—    Pasakiet mums, tante Džeina, jautāja Raimonds. — Būs slepkavība vai nebūs? Kā jūs domājāt?

—    Es domāju, — teica mis Mārpla, tldama dziju ar diezgan bargu sejas izteiksmi, — ka jums, Raimond, nevajadzētu par šīm lietām tā jokoties. Arsēns, protams, ir pilnīgi iespejams. To taču tik viegli dabūt. Varbūt, ka tas tagad jau stāv šķūnītī kā nezāļu nīdētājs.

—   Ei nu, mīļa, — Džouna Vesta maigi teica. — Vai tas nebūtu pārak uzkrītoši?

—   Ir jau ļoti labi sastadīt testamentu, — teica Raimonds, — tikai man liekas, ka nabaga večiņai īstenībā nav neka ko atstāt, izņemot to briesmīgo balto ziloņmāju, un kas gan to gribēs?

—   Varbūt filmu studija? — minēja Horass, — vai kāds hotelis, vai kāda iestāde?

—   Viņi cerētu to dabūt par skaistam acim, — teica Raimonds, bet mis Marpla kratīja galvu.

—    Zināt, dārgo Raimond, te es jums nevaru piekrist. Tas ir, attiecībā uz naudu. Acīmredzot vectēvs bija viens no tiem izšķērdīgajiem tērētājiem, kas gan ātri taisa naudu, bet neprot to paturēt. Var jau but, ka viņš kļuva galīgs tukšinieks, ka jūs sakāt, bet diez vai viņš bankrotēja, jo citādi viņa dēls nebūtu dabūjis māju. Taču dēlam, ka jau bieži gadas, bija pavisam citāds raksturs neka tēvam. Skopulis. Vīrs, kurš krāja katru peniju. Es uzdrošinos teikt, ka viņš savas dzīves laikā varbūt ietaupīja glītu summiņu. Izskatās, ka šī mis Grinšova ir līdzīga viņam, tas ir, viņai nepatīk izdot naudu, ja, man liekas pilnīgi iespējams, ka viņa ir noglabajusi tīri smuku summiņu.

—   Tādā gadījumā, — teica Džouna Vesta, — interesanti — ko doma Lū?

Viņi paskatījās uz Lū, kas klusu sēdēja pie kamīna.

Lu bija Džounas Vestas māsasmeita. Viņas laulība nesen bija, ka viņa pati teica, atlīmējusies, atstājot viņu ar diviem maziem bērniem un naudu, kuras tikko pietika viņu uzturēšanai.

—    Es domāju, — Džouna teica, — ja ši mis Grinšova tiešām veļas, lai kāds parskatitu dienasgrāmatas un sagatavotu tās publicēšanai …

—   Tā ir ideja, — teica Raimonds.

Lū klusi teica: — Tas ir tads darbs, ko es varētu darīt — un man tas patiktu.

—   Es viņai aizrakstīšu, — sacīja Raimonds.

—   Interesanti, — mis Mārpla domīgi teica, — ko gan vecā dāma domāja ar piezīmi par policistu?

—   Ak, tas bija tikai joks.

—   Tas man atgādina, — mis Mārpla sacīja, enerģiski pamādama ar galvu, — jā, tas mani stipri atgādinātu misteru Neismitu.

—   Kas bija misters Neismits? — ieinteresēti jautāja Raimonds.

—    Viņš turēja bites, — teica mis Mārpla, — un sastādīja ļoti labas krustvārdu miklas svetdiens avīzēm. Un viņam patika joka pēc dot cilvēkiem nepareizus mājienus. Bet reizēm tas noveda pie nepatikšanām.

Visi kādu bridi klusēja, domadami par misteru Neismitu, bet tā ka šķita, ka starp viņu un mis Cnnšovu nekādu līdzību atrast nevar, tad viņi nosprieda, ka mija tante Džeina uz vecumu varbūt kļūst mazdrusciņ nesakarīga.

II

Horass Bindlers aizbrauca atpakaļ uz l.ondonu, nesavacis vairs nevienu ērrnibu savai kolekcijai, bet Raimonds Vests uzrakstīja mis Grīnšovai vēstuli, pastāstīdams, ka pazīst Lidu Luīžu Oksliju, kas būtu gatava uzņemties darbu pie dienasgrāmatam. Pēc dažām dienām pienaca smalkā vecmodīgā rokraksta uzrakstīta vēstule, kura mis Grinšova paziņoja, ka ļoti vēloties izmantot misis Okslijas pakalpojumus, un darīja zināmu, kad misis Okslijai pie viņas jāierodas.

Lu devās pie viņas norādītajā laika, tika sarunāti izdevīgi noteikumi, un jau nākamajā dienā viņa sāka strādāt.

—    Esmu tev ārkārtīgi pateicīga, — viņa teica Raimondam. — Viss sanāk ļoti labi. Es varu aizvest bērnus uz skolu, doties uz Grīnšovu Nedarbu un atkal izņemt viņus no skolas pa ceļam uz mājām. Cik tur ir interesanti! Liii noticētu, šī vecā sieviete ir jāredz savām acim.

Pirmās darba dienas vakara viņa pastāstīja, kā tai gājis.

—   Saimniecības vadītāju es tikpat ka neredzeju, — viņa teica. — Pusdivpadsmitos tā ienāca ar kafiju un cepumiem, pārspīlētā maniere sasveicinājās un vairāk neteica gandrīz ne vārda. Man šķiet, viņai arkārtigi nepatīk, ka esmu pieņemta darba. Tad viņa turpināja: — Izskatās, ka starp viņu un dārznieku Alfrēdu valda naids. Viņš ir vietējais un šķiet diezgan slinks, viņi ar saimniecības vadītāju savā starpa nesarunājas. Mis Grinšova izteicās savā diezgan uzpūtīgajā maniere: "Cik vien es varu atcerēties, starp dārza un mājas personālu vienmēr ir pastāvējis naids. Toreiz dārzā strādāja trīs vīri un viens zēns, bet maja astoņas meičas, un vienmēr bija kaut kada berzēšanās.

Nākošajā dienā Lū atkal paziņoja jaunumus.

—   Iedomājieties tikai, — viņa teica, — rit man palūdza piezvanīt māsasdēlam.

—   Mis Grinšovas māsasdēlam?

—    Jā. Šķiet, viņš ir aktieris, un spēlē trupā, kas vasaras sezonā sniedz izrādes Borhema-pie-Jūras. Es piezvanīju uz teātri un paludzu pateikt, lai viņš ierodas rit uz pusdienām. Tiešām interesanti. Vecā dāma negribēja, lai saimniecības vadītāja zinātu. Man liekas, misis Kresvela ir izdarījusi kaut ko, kas viņu ir sadusmojis.

—   Rītdien sekos šī detektīvseriāla nākošā daļa, — nomurmināja Raimonds.

—  Tas tiešām izskatās pēc seriāla, vai ne? Salabšana ar māsasdēlu, asinis ir biezākas nekā ūdens — tiek uzrakstīts cits testaments un vecais iznīcināts.

—  Tante Džeina, jūs izskatāties ļoti nopietna.

—   Vai tiešām, rruļā? Vai par policistu vairs nekas nav dzirdēts?

Lū izskatījās samulsusi. — Par policistu es nekā nezinu.

—Tā viņas piezīme, mīlulīt, — sacīja mis Mārpla, — noteikti kaut ko nozīmēja.

Lū nākamajā dienā ieradās darbā priecīgā noskaņojumā. Viņa iegāja pa atvērtajām parādes durvīm — mājai durvis un logi vienmēr bija vajā. Mis Grīnšovai, šķiet, nebija bailes no laupītajiem, un droši vien viņai bija taisnība, jo lielākā daļa mantu mājā svēra vairākas tonnas un tām nebija tirgus vērtības.

Lū ar mašīnu bija pabraukuši garām Alfrēdam. Kad viņa to pamanīja, viņš stāvēja atspiedies pret koku un smēķēja cigareti, bet, tiklīdz viņš ieraudzīja Lū, tā paķēra slotu un sāka cītīgi slaucīt lapas. Dīkdienīgs jauneklis, viņa nodomāja, bet izskatīgs. Viņa sejas panti viņai kaut ko atgādināja. Pa ceļam uz bibliotēku, ejot cauri vestibilam, viņa uzmeta acis Nātaniela Grinšova lielajam portretam, kurš karajās virs kamīna dzegas, parādīdamies visa viktoriāņu laikmeta spožumā — atgāzies lielā klubkrēslā un salicis rokas uz zelta arbaleta pari apjomīgajam vēderam. Skatienam slidot no vēdera uz seju ar smagajiem žokļiem, biezajām uzacīm un kuplajām ūsām, viņai ienāca prātā, ka Nātaniels Grīnšovs jaunības dienās droši vien ir bijis līdzīgs Alfrēdam …

Viņa iegāja bibliotēkā, aizvēra durvis, noņēma rakstāmmašīnai vāku un izņēma dienasgrāmatas no atvilktnes rakstāmgalda sānos. Caur atvērto logu viņa uz bridi ieraudzīja mis Grinšovu sarkanbrūnajā zariņu raksta kleitā, noliekušos pār akmensdārzu, cītīgi ravējam.Divas iepriekšējās slapjās dienas, bija ļāvušas nezālēm krietni saņemties.

Lū bija uzaugusi pilsētā,tāpēc nosprieda, ka viņas dārzā — ja tāds vispār kādreiz būs — noteikti nebūs akmensdārza, kurš prasīja ravēšanu ar rokām. Tad viņa ķērās pie darba.

Kad misis Kresvela pusdivpadsmitos ienāca bibliotēkā ar kafijas paplāti, bija skaidri redzams, ka viņa ir ļoti sliktā garastāvokli. Viņa nosvieda paplati uz galda un vērsās ar saviem vārdiem pie Visuma.

—    Uz pusdienām gaidami viesi, bet mājā neka nav! Es gribētu zināt, kas man tagad jadara? Un no Alfrēda ne ziņas, ne miņas.

—   Kad es braucu uz šejieni, viņš slaucīja piebraucamo ceļu, — ieminējās Lū.

—   Katrā ziņā. Tāds svarigs darbs.

Misis Kresvela cēli izslīdēja no istabas un aizcirta durvis. Lū pasmīkņāja. Viņa domāja,kāds gan būs tas "māsasdēls".

Viņa izdzēra kafiju un atkal ķērās pie darba. Tas bija tik aizraujošs, ka laiks pagāja ātri. Nātaniels Grīnšovs, uzsācis rakstit dienasgrāmatu, bija ļāvies vaļsirdības baudai. Izskatījusi fragmentu, kas attiecās uz kaimiņppilsētas bufetnieces personīgo valdzinājumu, Lu nodomāja, ka te būs nepieciešama diezgan pamatiga rediģēšana.

Šajā brīdī, viņu pēkšņi izbiedēja kliedziens no dārza. Pielēkusi kājās, Lū pieskrēja pie vaļēja loga. Mis Grinšova grīļodamās streipuļoja no akmensdārza puses uz māju. Viņas rokas bija piespiestas pie krūtīm, no tām rēgojās laukā kāts ar putna spalvu, un Lū apstulbumā pazina tajā bultas kātu.

Mis Grinšovas galva samīcītajā salmu platmalē noslīga uz krūtīm. Viņa pēdējiem spēkiem sauca Lū: — … sašāva… viņš sašāva mani … ar bultu … sauciet palīgā…

Lū metās pie durvīm. Viņa pagrieza rokturi, taču durvis vaļā nevērās. Viņa vēl kādu bridi veltīgi nopūlējās tās atvērt, lidz saprata, ka ir ieslēgta. Viņa metās atpakaļ pie loga.

—   Es esmu ieslēgta.

Mis Grinšova, pagriezusi Lū muguru, nedaudz šūpodamās, sauca saimniecības vadītāju pa logu, kas atradās tālāk.

—  Piezvaniet policijai …pa telefonu …

Tā, ļodzīdamās no vieniem sāniem uz otriem kā piedzērusies, viņa nozuda Lū skatienam, ieiedama pa durvim apakšstāva viesistabā. Brītiņu vēlāk Lū dzirdēja plīstoša porcelāna troksni, tad kaut kas smagi nogāzās un iestājās klusums. Mis Grinšova droši vien bija uzstreipuļojusi galdiņam ar tējas servīzi un apgāzusi to.

Lū izmisumā dauzīja pa durvīm, saukdama un kliegdama pilnā balsī. Ārpusē nebija ne vīteņauga, ne notekcaurules, kas varētu palīdzēt viņai tikt laukā.

Beidzot, piekususi no durvju dauzīšanas, viņa atgriezās pie loga. Dzīvojamās istabas logā parādījās saimniecības vadītājas galva.

—  Nāciet un izlaidiet mani laukā, misis Okslija. Es esmu ieslēgta.

—   Es tāpat.

—   Ārprāts, vai tas nav šausmīgi? Es piezvanīju policijai. liet es nekādi nevaru saprast, misis Okslija, ka mēs esam ieslēgtas. Es nedzirdēju atslēgu pagriežamies, un jus?

—   Nē. Es galīgi nekā nedzirdēju, vai dieniņ, ko lai mēs tagad darām? Varbūt Alfrēds mūs varētu sadzirdēt? — Lū kliedza, cik vien spēka: — Alfred! Alfred!

—   Laikam jau aizgājis pusdienās. Cik pulkstenis?

Lū paskatījās pulksteni.

—   Divdesmit piecas pari divpadsmitiem.

—   Viņam nav paredzēts iet ātrāk ka pusvienos, bet viņš mēģina aizlavīties agrāk, kad vien var.

—   Vai jūs domājāt… vai jūs domājat…

Lū gribēja jautāt "Vai jus domājāt, ka viņa ir mirusi?", taču vardi iesprūda rīkle.

Neatlika nekas cits kā gaidīt. Viņa apsēdās uz palodzes. Šķita pagājusi vesela mūžība, pirms viņa ieraudzīja ap mājas stūri nākam flegmātisko policistu ar ķiveri galva. Viņa izliecas pa logu, un viņš paskatījās augšup, ar roku aizsargādams acis pret gaismu. Kad viņš ierunājās, balsī jautās pārmetums.

—   Kas te notiek? — viņš nosodoši vaicāja.

Katra no sava loga Lū un misis Kresvela viņu applūdināja ar informāciju.

Policists izņēma piezīmju grāmatiņu un zīmuli. — jūs, dāmas, uzskrējāt augšā un ieslēdzāties? Kā jūs, ludzu, sauc?

—  Nē. Kads cits mūs ieslēdza. Nāciet un izlaidiet mūs laukā.

Policists pārmetoši teica: — Visam savs laiks, — un iegāja pa

apakšējām durvīm.

Atkal laiks šķita velkamies bezgalīgi. Lū dzirdēja piebraucam mašīnu un pēc brīža, kas šķita ka mūžība, bet īstenībā bija tikai trīs minūtes, vispirms misis Kresvelu un pēc tam Lū izlaida policijas seržants, kas bija drusku veiklāks nekā pirmais policists.

—   Mis Grinšova? — Lū balss trīcēja. — Kas… kas noticis?

Seržants noklepojās.

—   Diemžēl, kundze, man jums jāsaka, — viņš teica, — tas pats, ko jau es te pateicu misis Kresvelai. Mis Grinšova ir mirusi.

—   Noslepkavota, — teica misis Kresvela. — Lūk, kas tas ir — slepkavība.

Seržants teica šaubīdamies: — Var jau būt, ka tikai nelaimes gadījums — kādi puišeļi šaudījušies ar loku un bultām.

Atkal piebrauca kaut kāda mašīna. Seržants teica: — Tas bus sanitārais inspektors, — un devās lejup pa trepēm.

Taču tas nebija sanitārais inspektors. Kad Lu un misis Kresvela nokāpa pa trepem, pa parādes durvīm nedroši ienāca jauns cilvēks un apstājās, lūkodamies apkārt nedaudz apmulsis.

Tad, viņš patīkama balsi, kas kaut kadā ziņā likās Lu pazīstama — varbūt, ka tas bija tādēļ, ka viņš piederēja pie mis Grinšovas ģimenes, — pajautaja: — Piedodiet, vai… e… vai šeit dzivo mis Grinšova?

—   Vai es drīkstētu uzzināt jūsu vārdu? — savukārt pajautāja seržants, viņam tuvodamies.

—   Hečers, — atbildēja jaunais cilvēks. — Nats Hečers. Faktiski es esmu mis Grinšovas māsasdēls.

—   Tiešam, ser, nu… atvainojiet… laikam…

—   Vai kaut kas noticis? — jautāja Nats Flečers.

—  Notika… nelaimes gadījums… jusu tanti sašāva ar bultu… ta iegāja jūga vēnā…

Misis Kresvela runāja histēriski un bez parastās izsmalcinātības: — Jusu tante ir nomušīta, luk, kas ir noticis. Jūsu tante ir nomušita.

III

Inspektors Velčs pievilka krēslu nedaudz tuvāk galdam un parlaida skatienu visiem četriem, kas atradās telpa. Bija tas pašas dienas vakars. Viņš bija ieradies Vestu mājās, lai velreiz noklausītos Lū Okslijas stāstījumu.

—Vai esat pārliecināta, ka viņa teica tieši ta: "Sašāva… viņš mani sašāva… ar bultu… sauciet palīgā"?

Lū pamaja.

—   Cikos tas bija?

—   Es pēc kādam pāris minūtēm paskatījos pulkstenī — tad bija divpadsmit divdesmit piecas.

—   Vai jūsu pulkstenis rada pareizu laiku?

—   Es paskatījos ari uz lielo pulksteni.

Inspektors pievērsās Raimondam Vestam.

—   Šķiet, jūs, ser, un misters Horass Bindlers apmēram pirms nedēļas kā liecinieki parakstijāt mis Grinšovas testamentu?

Raimonds īsumā pārstāstīja notikumus, kas atgadījās taja pēcpusdienā, kad Horass Bindlers un viņš apmeklēja Grinšova Nedarbu.

—   Ši jūsu liecība var izrādīties ļoti svarīga, — Velčs teica. — Mis Grinšova jums skaidri pateica, ka novēl savu mantu misis Kresvelai — saimniecības vadītājai — un ka nemaksās viņai nekādu algu, ņemot vērā gaidāmo mantojumu viņas nāves gadījumā?

—   Jā, tā viņa man teica.

—   Vai jūs domājat, ka misis Kresvela par to bija lietas kursā?

—  Es teiktu, bez šaubām. Mis Grinšova manā klātbūtnē ieminējās par to, ka mantotāji nevar parakstīt testamentu kā liecinieki, un misis Kresvelai bija pilnīgi skaidrs, ko viņa ar to domā. Mis Grinšova pati man pateica, ka viņām ar misis Kresvelu esot tāda noruna.

—    Tatad misis Kresvelai bija iemesls domāt, ka viņa pārstāv ieinteresēto pusi. Šinī gadījumā motivācija ir skaidri saskatāma, un es baidos, ka viņa būtu galvenā aizdomās turamā persona, ja vien nebūtu zināms fakts, ka viņa bija ieslēgta savā istabā tāpat kā, lūk, misis Okslija, un ari tas, ka mis Grinšova teica, ka viņu sašāvis vīrietis…

—   Vai viņa tiešām bija ieslēgta?

—   O, jā. Seržants Keilijs viņu izlaida laukā. Tā bija liela veclaiku slēdzene ar lielu veclaiku atslēgu. Atslēga atradās slēdzenē, un nebija nekādu iespēju to pagriezt no iekšpuses vai izdarīt vēl kādas tamlīdzīgas mahinācijas. Nē, var droši teikt, ka misis Kresvela bija ieslēgta istaba un ara izkļūt nevarēja. Un istabā nebija nekādu loku vai bultu, un šā vai tā mis Grinšovai nevarēja trāpīt, šaujot no loga — leņķis to neatļauj…nē, misis Kresvela atkrīt.

Viņš paklusēja, tad turpināja: — Vai jūs varētu teikt, ka, jūsuprāt, mis Grinšovai patika taisīt jokus?

Mis Mārpla cieši lūkojās no savas vietas stūri. — Tātad novēlējums nemaz nav misis Kresvelai? — viņa jautāja.

Inspektors Velčs paskatījās uz viņu diezgan izbrīnīti.

—    Ļoti trāpīgs minējums, kundze, — viņš sacīja. — Nē, misis Kresvela nav minēta kā mantiniece.

—  Gluži tāpat kā misters Neismits, — noteica mis Mārpla, mādama ar galvu. — Mis Grinšova pateica misis Kresvelai, ka atstās viņai visu savu mantu, un tādējādi tika vaļā no algas maksāšanas; bet pēc tam viņa norakstīja naudu citai personai. Bez šaubām, viņa bija ļoti apmierināta ar sevi. Nav jābrīnās, ka viņa nosmējās, likdama testamentu "Lēdijas Odlijas noslēpumā".

—     Labi vēl, ka misis Okslija mums varēja pateikt, kur tas testaments ir noslēpts, — inspektors teica. — Citādi mēs to vēl ilgi būtu medījuši.

—   Viktoriāņu humors, — nomurmināja Raimonds Vests.

—   Tātad viņa tomēr atstāja visu savu naudu māsasdēlam, — noteica Lū.

Inspektors papurināja galvu. — Nē, — viņš teica, — viņa to neatstāja Natam llečeram. Te klist tadas runas — protams, esmu šeit jaunatnācējs un es dzirdu tikai, par ko baumo —, bet šķiet, ka reiz vecos laikos mis Grinšova un viņas māsa abas bija uzdomājušas uz to skaisto jāšanas instruktoru, bet viņš tika māsai. Nē, viņa neatstāja naudu māsasdēlam… — Viņš teica.

—   Alfrēdam — dārzniekam? — Džouna vaicaja pārsteigtā balsī.

—  Jā, misis Vesta. Alfrēdam Polokam.

—   Bet kāpēc? — iesaucās Lū.

Mis Mārpla ieklepojās un nomurmināja: — Man ta šķiet, kaut ari man varbūt nav taisnība, ka tur bija… tas, ko mēs sauktu par ģimeniskiem iemesliem.

—   Var to saukt arī tā, — inspektors piekrita. — Ciematā,šķiet, katram labi zināms, ka Tomass Poloks, Alfrēda vectēvs ir bijis viens no vecā mistera Grinšova ārlaulības bērniem.

—  Nu protams! — iesaucās Lū, — Ta līdzība! Es to šorīt ievēroju.

Viņa atcerējās, ka, pagājusi garām Alfrēdam un iegājusi majā,

bija paskatījusies uz vecā Grinšova portretu.

—   Man liekas, — teica mis Mārpla, — viņa domāja, ka Alfrēds Poloks varētu būt lepns uz to māju, varbūt pat pārceltos uz turieni dzīvot, kamēr māsasdēlam tā nebūtu vajadzīga, un viņš to pārdotu, cik drīz vien varētu. Viņš taču ir aktieris, vai ne? Kādā lugā viņš pašreiz spēlē?

Atļauj tikai vecai dāmai novirzīties no temata, nodomāja inspektors Velčs, taču atbildēja pieklājīgi: — Ja nemaldos, kundze, Šosezon viņi spēlē Džeimsa Bārija lugas.

—   Bārijs, — mis Mārpla domīgi noteica.

—  "Ko zina katra sieviete", — inspektors Velčs teica, tad nosarka.

—    Tas ir lugas nosaukums, — viņš ātri piebilda. — Es pats neeju bieži uz teātri, bet sieva bija aizgājusi un redzēja to pagājšnedēļ. Viņa teica, ka esot diezgan labs uzvedums.

—   Bārijs ir sarakstījis diezgan jaukas lugas, — mis Mārpla teica,

—    lai gan man jāsaka, kad es ar kādu savu vecu draugu, ģenerāli īsterliju, aizgājām uz Bārija "Mazo Mēriju", — viņa bēdīgi pakratīja galvu, — mēs abi nezinājām, kur likt acis.

Inspektors, kuram luga "Mazā Mērija" nebija zināma, bija nesaprašanā. Mis Mārpla paskaidroja: — Kad es vēl biju meitene,

inspektor, neviens pat nepieminēja vardu "vēders".

Inspektors bija vēl lielāka nesaprašanā. Mis Marpla klusiņām murmināja lugu nosaukumus.

—     "Apbrīnojamais Kričtons". Ļoti gudra. "Mērijas Roze" — apburoša luga. Es atceros, ka es raudāju taja izrāde. "Lieliskā iela" man tik labi nepatika. Un tad vel bija "Skūpsts Pelnrušķītei". O, jā, protams.

Inspektoram Velčam nebija laika nodoties diskusijām par teātri. Viņš atgriezās pie lietas, kas bija risināmā.

—  Jautājums ir, lūk, kads, — viņš teica, — vai Alfrēdam Polokam bija zināms, ka vecā dāma norakstījusi testamentu viņam? Vai viņa tam pateica? — Viņš piebilda: — Redziet — Borhemlovelā ir stopa šaušanas klubs, un Alfrēds Poloks ir tā kluba biedrs. Viņš ļoti labi šauj ar loku un bultām.

—   Tadā gadījuma taču viss ir skaidrs, — teica Raimonds Vests. — Tas ari izskaidrotu abas aizslēgtās durvis — viņš labi zināja, kur atrodas abas sievietes.

Inspektors paskatījās uz viņu. Viņa balsī bija dziļas skumjas.

—  Viņam ir alibi, — inspektors teica.

—   Alibi man vienmer rada aizdomas.

—   Var jau būt, ser, — teica inspektors Velčs. — Jūs runājāt ka rakstnieks.

—    Es nerakstu detektīvstāstus, — Raimonds Vests atbildēja, noskurinādamies pat no domas par tādu iespēju.

—   Var jau teikt, ka alibi rada aizdomas taču mums ir jārēķinās ar faktiem.

Viņš nopūtās.

—    Mums ir trīs vērā ņemamas aizdomīgas personas, — viņš teica, — Trīs cilvēki, kam tai laikā gadījās but notikuma vietas tuvumā. Bet visdīvainākais ir tas, ka izskatās, ka neviens no viņiem trijiem to nevar but izdarījis. Par saimniecības vadītaju es jau runāju, māsasdēls Nats Elečers tajā brīdi, kad mis Grinšova tika sašauta, atradās pāris judžu attālumā — uzpildīja mašīnā benzīnu pie kadas garāžas un prasīja ceļu, un, kas attiecas uz Alfrēdu Poloku, seši cilvēki jums apzvērēs, ka viņš divdesmit pāri divpadsmitiem iegāja "Suni un Pīlē" un uzturējās tur veselu stundu, ēzdams savu parasto maizi ar sieru un piedzerdams alu.

—    Varbūt speciāli nodrošināja sev alibi, — cerīgi iejautājās Raimonds Vests.

—     Iespējams, — inspektors Velčs teica, — bet ja ari tā, tad viņš to ir nodrošinājis.lestā\as ilgs klusums. Tad Raimonds pagrieza galvu uz to pusi, kur izslējusies un domās nogrimusi sēdēja mis Mārpla.

—   Tas ir priekš jums, tante Džeina, — viņš teica. — Inspektors ir iedzits strupceļā, seržants ir iedzīts strupceļā es esmu iedzīts strupceļā, Džouna ir iedzīta strupceļā, Lū ir iedzīta strupceļā. Tikai jums, tante Džeina, viss ir skaidrs kā diena. Vai nav tiesa?

—   Es nu gan tā neteiktu, dārgais, — mis Mārpla sacīja, — ne nu gluži kā diena, bez tam, miļo Raimond, slepkavība nav nekāda spele. Es nedomāju, ka nabaga mis Grinšova gribēja mirt, un ta bija īpaši nežēlīga slepkavība. Ļoti labi izplānota un pilnīgi aukstasinīga. Tā nav lieta, par kuru varētu dzīt jokus.

—  Es atvainojos, — Raimonds nokaunējies teica. — Es jau istenibā nemaz neesmu tik bezsirdīgs ka izklausās. Reizēm mēģini uzņemt kaut ko viegli, lai aizdzītu… nu, lai aizdzītu šausmas.

—   Tā, man šķiet, ir jaunmodīga tendence, — mis Marpla teica, —visi tie kari un jokošanās par bērēm, ļā, varbūt es mazliet neapdomīgi nosaucu tevi par cietsirdīgu.

—   Ja mēs būtu viņu labi pazinuši, — teica Džouna, — tas butu citādāk.

—   Tas ir ļoti pareizi, — mis Mārpla sacīja. — Tu, mīļā Džouna, viņu nemaz nepazini. Es an viņu nemaz nepazinu. Raimondam radās iespaids par viņu tikai no vienas pēcpusdienas sarunas. Un Lu viņu pazina divas dienas.

—   Nu, tante Džeina, — Raimonds teica, — pastāstiet mums, ko jūs par to visu domājat. Jums nekas nav pretī, inspektor?

—  Nebūt ne, — inspektors pieklājīgi teica.

—    Nu mani mīļie, mums ir trīs cilvēki, kuriem bija vai tikai likās, ka bija iemesls nogalināt veco dāmu. Un trīs vienkārši cēloņi, kādēļ neviens no trim to nevarēja izdarīt. Saimniecības vadītāja to nevarēja izdarīt, tāpēc, ka bija ieslēgta istabā un tāpēc ka mis Gnšova noteikti minēja vīrieti, kas viņu sašāvis. Dārznieks to nevarēja izdarīt tāpēc, ka tai laika, kad notika slepkavība, atradās "Sunī un Pīlē", māsasdēls to nevarēja izdarīt, tāpēc ka tai laika atradās savā mašīna zināmā attalumā no notikuma vietas.

—   Ļoti skaidri pateikts, kundze, — inspektors teica.

—   Un ta kā šķiet neticami, ka to varētu būt izdarījis kāds cilvēks no malas, pie kā tad mes galu galā nonakam?

—    Inspektors an vēlētos to zināt, — teica Raimonds Vests. — Bieži vien mes pieejam lietai no nepareizās puses, — mis Marpla samierinoši teica. — Ja mēs nevaram izmainīt šo cilvēku darbību vai

stāvokli, tad varbūt mēs varam izmainīt slepkavības laiku?

—    Jūs gribat teikt, ka gan mans rokas pulkstenis, gan lielais pulkstenis bija nepareizi? — jautāja Lū.

—   Nē, mijā, — mis Mārpla teica, — tā es nepavisam nedomāju. Es gribu teikt, ka slepkavība nenotika tad, kad jūs domājat.

—   Bet es to redzēju, — iesaucās Lū.

—   Redziet, es visu laiku domāju, vai tikai tā nebija paredzēs, ka tev tā jāredz? Es uzdodu sev jautājumu, vai tas īstenībā nebija īstais iemesls, kāpēc tevi pieņēma tur darbā?

—   Ko jūs īsti gribat teikt, tante Džeina?

—   Nūjā, mīlulīt, tas šķiet dīvaini. Mis Grinšovai nepatīk tērēt naudu, un tai pašā laikā viņa pieņem tevi darbā un piekrīt visiem taviem noteikumiem. Izskatās, ka tev bija paredzēts atrasties tur taja bibliotēkas istabā otrajā stāvā un paskatīties pa logu, tā lai tu būtu galvenā lieciniece — kāds no ārpuses ar nevainojamu reputāciju — lai fiksētu noteiktu slepkavības laiku un vietu.

—    Bet jūs taču negribat teikt, — Lū neticīgi teica, — ka mis Grinšova gribēja, lai viņu nogalina.

—   Es gribu teikt tikai to, mīļumiņ, — mis Mārpla teica, — ka tu jau īstenībā nepazini mis Grinšovu. Kāpēc gan tā mis Grinšova, ko tu ieraudzīji, kad parādījies tajā mājā, nevarētu būt cita, nevis tā, ko bija redzējis Raimonds pirms pāris dienām? O, jā, es zinu, — viņa turpināja, aizsteigdamās priekšā Lū iebildumiem, — viņai bija mugurā tā īpatnējā vecmodīgā apdrukātā kleita, galvā salmu platmale, mati nesukāti. Viņa precīzi atbilda tam raksturojumam, ko pagājušās nedēļas nogalē deva Raimonds. Bet tās abas sievietes, kā jūs zināt, bija gandrīz vienāda vecuma, garuma un apmēra. Tas ir, saimniecības vadītāja un mis Grinšova.

—    Bet saimniecības vadītāja taču ir resna! — Lū iesaucās. — Viņai ir milzīgas krūtis.

Mis Mārpla ieklepojās.

—  Bet, mīlulīt, katrā ziņā es pati esmu redzējusi… ē… tās izliktas veikalos visnepieklājīgākajā veidā. Ikviens var viegli uztaisīt sev jebkura izmēra un apjoma… hm… krūtis.

—   Ko jūs gribat pateikt? — Raimonds jautāja.

—   Es tikai domāju, dārgais, ka pa tām divām vai trim dienām, kamēr Lū tur strādāja, viena sieviete varēja nospēlēt abas lomas. Lu, tu pati teici, ka tik tikko redzēji saimniecības vadītāju, — izņemot tikai to bridi no rīta, kad viņa ienesa paplāti ar kafiju. Kādreiz var redzēt tos talantīgos aktierus uznākam uz skatuves ik pēc pāris minūtēm citā lomā, un man šķiet, ka pārģērbties var itin viegli. Marķīzes frizūra varētu būt tikai parūka, ko te uzliek, te noņem.

—    Tante Džeina! Vai jūs gribat teikt, ka mis Grinšova bija jau mirusi, kad es tur sāku strādāt?

—    Ne jau mirusi. Bet es gribu teikt, ka viņai deva miega zāles. Tādai negodīgai sievietei kā šī saimniecības vadītāja tas nebūtu grūti izdarāms. Tad viņa sarunaja ar tevi un vēlāk palūdza piezvanīt māsasdēlam, lai uzaicinātu viņu noteiktā laikā pusdienās. Vienīgais, kurš varētu zināt, ka šī mis Grinšova nav īstā mis Grinšova, ir Alfrēds. Un, kā tu atceries, pirmajās divās dienās, kad tu tur strādāji, bija slapjš, un mis Grinšova negāja laukā no mājas. Un Alfrēds nekad negāja iekšā mājā, tāpēc ka starp viņu un saimniecības vadītāju valdīja ienaids. Un beidzamajā rītā Alfrēds atradās uz piebraucamā ceļa, kamēr mis Grinšova strādāja akmensdārzā — es gribētu paskatīties uz to akmensdārzu.

—   Jūs gribat teikt, ka mis Grinšovu nogalināja misis Kresvela?

—    Es domāju, ka, ienesusi tev kafiju, viņa iziedama aizslēdza durvis, aiznesa bezsamaņā esošo mis Grinšovu uz viesistabu, tad pārģērbās par "mis Grinšovu" un aizgāja strādāt uz akmensdārzu, kur tu viņu varētu redzēt no loga. Pēc kāda brītiņa viņa sāka kliegt un grīļodamās devās uz mājas pusi, saķērusi bultu, it kā tā būtu iešauta viņai rīklē. Viņa sauca pēc palīdzības' un bija pietiekoši uzmanīga, lai pateiktu "viņš mani sašāva", — lai novērstu aizdomas no saimniecības vadītājas. Viņa ari kliedza pret saimniecības vadītājas logu, it kā redzētu viņu tur. Iegājusi viesistabā, viņa apgāza galdiņu ar porcelāna traukiem, tad ātri uzskrēja augšā, uzlika marķīzes parūku un pēc pāris mirkļiem bija gatava parādīties savas istabas logā un stāstīt tev, ka viņa ari ir ieslēgta.

—   Bet viņa tiešām bija ieslēgta.

—   Es zinu. Te nu parādās policists.

—   Kāds policists?

—    Pilnīgi pareizi — kāds policists? Vai jūs, lūdzu, inspektor, nepastāstītu man, kā un kad jūs parādījāties darbības vietā?

Inspektors izskatījās nedaudz apmulsis.

—     Divpadsmitos divdesmit deviņās mēs saņēmām telefona zvanu no nāsis Kresvelas, mis Grinšovas saimniecības vadītājas, par to, ka viņas saimniece esot nošauta. Seržants Keilijs un es tūlīt devāmies uz turieni, un ieradāmies majā divpadsmitos trīsdesmit piecas. Mēs konstatējām, ka mis Grinšova ir mirusi un abas dāmas ieslēgtas.

—      Nu redzi, mana mīļā, — mis Mārpla teica Lū. — Tas policists, ko tu redzēji, nebija īstais. Tu viņu vairs neatcerējies — tā jau parasti notiek: vēl viena uniforma tiek uztverta kā likuma sastāvdaļa.

—   Bet kurš tad… kāpēc?

—   Runājot par "kas" — nu, ja viņi spēlē "Skūpstu Pelnrušķītei", tad policists ir galvenā persona. Tādā gadījumā Natam Hečeram tikai vajag paņemt kostīmu, ko viņš nēsā uz skatuves. Viņam garāžā jāpaprasa ceļš, pievēršot uzmanību laikam: divpadsmit divdesmit piecas, tad ātri jābrauc tālāk, jāatstāj mašīna aiz stūra, jāuzvelk policista uniforma un jānospēlē "aina".

—   Bet kāpēc… kāpēc?

—   Kādam taču bija jāaizslēdz saimniecības vadītājas durvis no ārpuses, un kādam bija jāizdur bulta cauri mis Grinšovas rīklei. Kādam var iedurt bultu tikpat labi kā iešaut — tikai vajadzīgs vairāk spēka.

—  Jūs gribat teikt, ka viņi abi ir iepīti šai lietā?

—  O jā, es tā domāju. Māte un dēls — kāpēc ne?

—   Bet mis Grinšovas māsa taču nomira pirms daudziem gadiem.

—  Ja, bet man nav ne mazāko šaubu, ka misters Hečers apprecējās otrreiz. Viņš pēc tada izklausās, un pilnīgi iespējams, ka ari bērns nomira, un šis tā saucamais māsasdēls ir otrās sievas dēls un nav nekāds radinieks. Sieviete iestājās darbā par saimniecības vadītāju un visu izspiegoja. Tad viņš uzrakstīja vēstuli kā māsasdēls un izteica priekšlikumu viņu apciemot — varbūt, ka viņš pajokoja par ierašanos savā policista uniformā vai ari uzaicināja viņu noskatīties izrādi. Bet man liekas, ka viņa nojauta patiesību un atteicās ar viņu tikties. Viņš būtu bijis viņas mantinieks, ja viņa būtu nomirusi, neatstājot testamentu, bet tā kā viņa bija norakstījusi mantu saimniecības vadītājai (ka viņi domaja), tad ceļš bija brīvs.

—  Bet kādēļ bija jālieto bulta? — iebilda Džouna. — Tik nedabiski.

—   Nemaz nav nedabiski, mīļā. Alfrēds bija loka šaušanas kluba biedrs — viņam bija jāizskatās pēc slepkavas. No viņu viedokļa viņa atrašanās krogā jau divpadsmitos divdesmit bija galīga izgāšanās. Viņš vienmēr devās projām mazliet agrāk nekā paredzēts, un viss būtu bijis kartība, — papurināja galvu. — Tas nu gan ir aplam — es domāju morālā ziņā, — ka Alfrēda slinkums izglāba viņam dzīvību.

Inspektors ieklepojās.

—   Labi, kundze, visas šis jūsu domas ir ļoti interesantas. Man, protams, vajadzēs visu pārbaudīt…

Mis Marpla un Raimonds Vests stāvēja pie akmensdārza un lūkojās lejup uz ravējamo grozu, kas bija pilns ar vīstošiem augiem.

Mis Marpla nomurmināja: — Alises, akmeņlauzītes, uzpirkstītes, muskares… Tie ir visi pierādījumi, kas ttmn vajadzīgi. Lai kas ari te vakar ravēja — tas nebija nekāds dārznieks: viņa ir izravējusi puķes kopā ar nezālēm. Tagad es zinu, ka man taisnība. Paldies, dārgo Raimond, ka tu mani uz šejieni atvedi. Es gribēju redzēt šo vietu pati savām acīm.

Viņi abi paskatijas augšup uz Grinšova Nedarba briesmīgo milzeni.

Kāds ieklepojas, un viņi pagriezās. Kads skaists jauns cilvēks an skatījās uz māju.

—  Sasodīti milzīga būve, — viņš teica. — Pārāk liela mūsdienām — tā vismaz saka. Es nezinu. Ja es vinnētu futbola totalizatorā un dabūtu daudz naudas, tad šitādu maju es gribētu uzbūvēt.

Viņš tiem kautngi uzsmaidīja.

—    laikam jau es to tagad varu pasacīt — šito māju uzbuvēja mans vecvectēvs, — teica Alfrēds Poloks. — Un smuka maja, kauč ari to sauc par Gnnšova Nedarbu!

Saturs

Piedzīvojums ar Ziemassvētku pudiņu……………………………………… 5

Spāņu lādes noslēpums……………………………………………………………. 44

Divdesmit četri melni strazdi………………………………………………….. 80

Vājākais kucēns……………………………………………………………………….. 94

Sapnis…………………………………………………………………………………….. 147

Mistera Grinšova nedarbs……………………………………………………… 169

1 Kas tur ir? (fr.)

'Mans Dievs (fr.)

1 Šis dargais Heisringss (fr.)

'Labi (fr.)

2 Šis kungs (fr.)

'viss modernais komforts (fr.)

[2] Tas viss ir dabiski (fr.)

[4] Ļoti labi (fr.)

[5] tā puaro dēvē smadzenes

[6]Ļoti labi (fr.)

Content

Kristi Agata Piedzīvojums ar ziemassvētku pudiņu

PIEDZĪVOJUMS AR ZIEMASSVĒTKU PUDIŅU

SPĀŅU LĀDES NOSLĒPUMS

DIVDESMITČETRI MELNIE STRAZDI

VĀJĀKAIS KUCĒNS

SAPNIS

MISTERA GRĪNŠOVA NEDARBS

Saturs