Kristi Agata

Pulksten 4.50 no Pedingtonas

Agata Kristi

Pulksten 4.50 no Pedingtonas

Pirmā nodaļa

Misis Makdžilkode elsdama pūzdama klumburoja pa platformu nopakaļ nesējam, kurš stiepa viņas ceļojuma somu. Kundze bija neliela auguma, tukla, bet nesējs garš un ļoti veikls. Turklāt misis Makdžilkode pēc pamatīgas Ziemassvētku iepirkšanās stiepa lielu daudzumu dažādu paciņu un sainīšu, tāpēc viņas solis nebija nekāds raitais; kad nesējs platformas galā nogriezās, misis Makdžilkode bija krietni atpalikusi.

Uz 1. platformas nekādu īpašu sastrēgumu nejuta, jo vilciens nupat bija aizgājis, bet krietni tālāk varēja redzēt cilvēkus šaudāmies kā skudras pūzni, vieni steidzās uz mantu glabātuvēm pazemē, citi uz kafejnīcām, informācijas birojiem vai pie vilcienu saraksta izkārtnēm, daudzi drūzmējās pie divām izejām, no kurām viena bija paredzēta iebraucējiem, otra aizbraucējiem, kas devās plašajos pasaules ceļos.

Misis Makdžilkode kopā ar iepirkumu paciņām šūpojās no vieniem sāniem uz otriem, taču galu galā laimīgi nonāca pie ieejas, kas veda uz trešo platformu un, nolikusi vienu saini zemē, meklēja rokassomiņā biļeti, kas ļautu viņai paiet garām stingram, formas tērpā ģērbtam, kontrolierim.

Pēkšņi tieši virs galvas atskanēja piesmakusi, lietišķa balss.

"Vilciens, kas atrodas uz trešās platformas," balss vēstīja, "iet uz Brekhemptonu, Milčesteru, Vevertonu, Kārvilas dzelzceļa mezglu, Roksteru un tālāk uz Čedmausas stacijām. Pasažieri, kas dodas uz Brekhemptonu un Milčesteru, iekāpj vilciena pēdējos vagonos. Pasažieri, kas brauc uz Venekvaju, veic pārsešanos Roksterā." Balss apklusa ar skaļu klikšķi, tad atkal ieslēdzās, paziņojot, ka uz devītās platformas 4.35 pienāk vilciens no Birmingemas un Volverhemptonas.

Misis Makdžilkode atrada biļeti un pasniedza to kontrolierim. Vīrietis izsita biļetē caurumiņu un nomurmināja:

-    Pa labi… pašā aizmugurē.

Misis Makdžilkode uzkāpa uz platformas un ieraudzīja savu nesēju, kurš gurdi lūkojās tālumā, stāvēdams trešās klases vagona durvis.

-    Nu tad esam klāt, kundze!

-    Es ceļoju pirmajā klasē, sacīja misis Makdžilkode.

-    Jūs man to nepateicāt, nomurmināja nesējs. Viņa skatiens nicīgi pārslīdēja pār kundzes vīrišķīgā piegriezuma tvīda auduma mēteli sāls un piparu krāsā.

Misis Makdžilkode neiebilda. Viņa bija aizelsusies.

Nesējs paņēma ceļasomu un devās uz blakus vagonu, kur misis Makdžilkode varēja netraucēti baudīt visas ērtības. Vilciens 4.50 nebija pārāk iecienīts, pirmās klases pasažieri labprātāk izvēlējās vai nu rīta ekspresi, vai nu vilcienu 6.40 ar restorāna vagonu. Misis Makdžilkode pasniedza nesējam dzeramnaudu, kuru tas neapmierināti paņēma, uzskatīdams, ka tā drīzāk atbilst trešās klases pasažierim, nevis tādam ceļotājam, kas brauc pirmās klases vagonā. Misis Makdžilkode, kaut bija gatava izdot papildus naudu par ērtu ceļojumu pēc nakts brauciena no ziemeļu daļas un drudžainas iepirkšanās dienas, nepavisam nebija dāsna dzeramnaudas devēja.

Viņa nopūzdamās atspiedās greznajos spilvenos un atvēra avīzi. Pēc piecām minūtēm atskanēja svilpieni, un vilciens sakustējās. Avīze izslīdēja no Makdžilkodes rokām, galva noliecās sānis, un trīs minūtes vēlāk kundze bija aizmigusi. Viņa nogulēja trīsdesmit piecas minūtes un pamodās pilnīgi atspirgusi. Sakārtojusi cepuri, kas guļot bija sašķiebusies, viņa apsēdās taisni un lūkojās pa logu uz garām slīdošo ainavu. Bija kļuvis pavisam tumšs, drūma, dūmakaina decembra diena… Pēc piecām dienām klāt Ziemassvētki. Londona bija izskatījusies tumša un drūma, tāda pati šķita arī ainava, kaut ik pa laikam, vilcienam traucoties cauri pilsētām un stacijām, iezaigojās gaišas ugunis.

Kas vēlas pēdējo tēju? sauca pavadonis, ar troksni vērdams gaiteņa durvis.

Misis Makdžilkode bija jau gana baudījusi tēju lielveikalā. Šobrīd viņa nejuta ne mazāko vēlēšanos vēl pēc kaut kā. Pavadonis devās tālāk pa gaiteni, vienmuļi saukdams savu sakāmo. Misis Makdžilkode uzmeta apmierinātu skatienu bagāžas tīklam, kurā bija saliktas viņas daudzās iepirkumu paciņas. Sejas dvieļi ir ļoti vērtīgi, un gluži tādus vēlējās Mārgareta, gaisa pistole Robijam un trusis Džīnai ir lieliskas dāvanas, un tā jaka vakariem ir tieši tas, kas viņai pašai ir vajadzīgs, silta un eleganta. Pulovers Hektoram arī ir… Viņa klusībā atzinīgi novērtēja savus pirkumus.

Gandarīta viņa palūkojās pa logu, garām pretējā virzienā džinkstēdams brāzās vilciens, satricinot logu un likdams viņai satrūkties. Tas pabrauca garām stacijai, tad pēkšņi samazināja ātrumu, acīmredzot paklausot signālam.

Kādu brīdi vilciens slīdēja garām, līdz apstājās, pēc mirkļa tas atkal turpināja ceļu uz priekšu. Garām pabrauca vēl viens vilciens, šoreiz daudz rāmākā gaitā nekā pirmais.

Misis Makdžilkodes vilciens uzņēma ātrumu. Šajā brīdī parādījās vēl viens vilciens, kas brauca tajā pašā virzienā kā misis Makdžilkode, radot satriecošu sajūtu. Kādu brīdi abi vilcienu traucās viens otram līdzās, te viens mazliet palielināja ātrumu, te otrs. Misis Makdžilkode raudzījās līdzās braucošā vilciena vagonu logos. Lielākā daļa logu aizlaidnes bija nolaistas, taču ik pa laikam varēja manīt ari vagonu pasažierus. Paralēli braucošā vilciena vagonos nebija sevišķi daudz cilvēku, varēja redzēt, ka daži vagoni ir tukši.

Brīdī, kad šķita, ka abi vilcieni stāv uz vietas, loga aizlaidne vienā vagonā acumirkli uzšāvās augšā. Misis Makdžilkode ielūkojās gaiši apgaismotajā pirmās klases vagonā, kas atradās rokas stiepiena attālumā.

Tad viņa strauji ievilka elpu un pielēca kājās.

Kāds vīrietis stāvēja ar muguru pret logu. Vīrieša rokas bija iekrampējušās sievietes kaklā, kas bija pavērsusies ar seju pret logu, un viņš sievieti lēni un nežēlīgi žņaudza. Sievietes acis izvalbījās, seja kļuva tumši sārta, pieplūduši ar asinīm. Misis Makdžilkodes skatiens šķita piekalts notiekošajam, viņa redzēja traģēdijas iznākumu: sievietes ķermenis saļima vīrieša rokās.

Šajā brīdi misis Makdžilkodes vilciens piebremzēja, bet paralēli braucošais vilciens uzņēma ātrumu. Pēc dažiem mirkļiem tas jau bija pagaisis skatienam.

Misis Makdžilkodes roka automātiski pastiepās uz izsaukuma auklas pusi, tad apstājās. Galu galā kāda jēga ir paraut aukliņu vilcienā, kurā brauca viņa? Šausmas, ko viņa bija nupat redzējusi, turklāt tik ļoti neparastos apstākļos, lika viņai burtiski sastingt. Kaut kas ir nekavējoties jādara… Bet kas?

Kupejas durvis atvērās, un parādījās kontrolieris.

-    Lūdzu, biļeti.

Misis Makdžilkode strauji pagriezās.

-             Kāda sieviete tika nožņaugta, viņa iesaucās. Vilcienā, kurš tikko aizbrauca garām. Es to redzēju.

Biļešu kontrolieris šaubīdamies lūkojās uz viņu:

-    Atvainojiet, kundze?

-            Kāds vīrietis nožņaudza sievieti! Vilcienā. Es to redzēju… te. Viņa norādīja uz logu.

Biļešu kontroliera skatiens joprojām bija šaubu pilns.

-    Nožņaudza? viņš neticīgi pārjautāja.

-            Jā, nožņaudza! Es to redzēju pati savām acīm. Jums nekavējoties kaut kas ir jādara!

Biļešu kontrolieris it kā atvainodamies ieklepojās.

-           Vai jums nešķiet, kundze, ka bijāt nedaudz aizsnaudusies un… un, viņš smalkjūtīgi apklusa.

-            Es nosnaudos gan, bet, ja domājat, ka tas bija sapnis, jūs kļūdāties. Es redzēju to, ka es jums saku!

Biļešu kontroliera uzmanību piesaistīja avīze, kas atradās uz sēdekļa. Atvērtajā lapā varēja redzēt meiteni, kura tiek žņaugta, bet pavērtās durvis stāvēja vīrietis ar pistoli un draudēja attēlā redzamajam pārim. Kontrolieris pārliecinoši sacīja:

-            Paklausieties, kundze, varbūt jūs lasījāt neparastu stāstu, tad aizsnaudāties un pamodāties mazlietiņ apjukusi…

Misis Makdžilkode viņu pārtrauca:

-            Es to redzēju, viņa sacīja. Es negulēju. Un skatījos līdzās braucošā vilciena logā, un tur kāds vīrietis žņaudza sievieti. Un tagad es gribu zināt, kā jūs rīkosieties?

-    Saprotiet, kundze…

-    Jūs taču kaut ko darīsiet? Esmu pārliecināta.

Biļešu kontrolieris izturējās atturīgi un nopūties

paskatījās rokaspulkstenī.

-            Mēs būsim Brekhemptonā tieši pēc septiņām minūtēm. Es ziņošu par to, ko jūs man pastāstījāt. Kurā virzienā tas vilciens brauca?

-            Uz šo pusi, saprotams. Jūs taču nedomājat, ka es varētu notikušo redzēt, ja vilciens būtu pazibējis garām pretējā virzienā?

Biļešu kontrolieris bija pārliecināts, ka tā ir tikai misis Makdžilkodes iztēle, taču turpināja izturēties laipni.

-            Varat uz mani paļauties, kundze, viņš sacīja. Es ziņošu par to, ko jūs man pastāstījāt. Varbūt jūs varētu man pateikt savu vārdu un adresi… katram gadījumam…

Misis Makdžilkode iedeva adresi, kur uzturēsies dažas nākamās nedēļas un arī adresi Skotijā. Pēc tam kontrolieris atvadoties paklanījās un jutās pārliecināts, ka veiksmīgi ticis galā ar vienu no untumainajiem pasažieriem.

Misis Makdžilkode sarauca pieri un jutās mazliet neapmierināta. Vai tiešām biļešu kontrolieris izpildīs solīto? Varbūt kontrolieris gribēja vienkārši viņu nomierināt. Viņa pie sevis nodomāja, ka ir diezgan daudz vecu dāmu, kas dodas ceļojumos un kuras ir nešaubīgi pārliecinātas, ka atmaskojušas komunistu slepenos plānus, atradušās nāves briesmās, redzējušas apakštasēm līdzīgus kosmosa kuģus, kā arī ziņojušas par noziegumiem, kas nekad nav notikuši…

Vilciens samazināja ātrumu un slīdēja cauri lielas pilsētas gaismu mirdzumam.

Misis Makdžilkode atvēra rokassomu, izņēma iepirkumu čeku, citu papīra gabalu viņa nevarēja atrast, un ar lodīšu pildspalvu čeka otrā pusē steidzīgi uzrakstīja dažus vārdus, tad ielika to jaunā aploksnē, kas, par laimi, atradās somā, aizlīmēja un uzrakstīja adresātu.

"Uz 1. platformas pienāk vilciens uz Milčesteru, Vevertonu, Roksteru un Čedmousu. Pasažierus uz Mārketbeisingu gaida vilciens uz 3. platformas. Uz 1. dzelzceļa platformas atrodas vilciens, kas pieturēs Kārberijā."

Misis Makdžilkode bažīgi raudzījās uz platformu. Tik daudz pasažieru un tik maz nesēju. Ak, tur jau viens ir! Viņa sparīgi un svarīgi pamāja tam.

Nesēj! Lūdzu, nogādājiet šo stacijas priekšnieka birojā.

Viņa pasniedza nesējam aploksni kopā ar šiliņu.

Tad kundze ar apmierinātu nopūtu atlaidās sēdeklī. Tā, viņa ir izdarījusi visu, ko varēja. Apziņā pamodās nožēla par šiliņu… Būtu bijis gana ar sešiem pensiem…

Makdžilkodes prātā atausa aina, ko bija redzējusi pa logu. Šausmīgi… ārprātīgi šausmīgi… Lai gan viņai bija stipra nervu sistēma, pār muguru pārskrēja drebuļi. Cik savāda, ārkārtīgi savāda lieta ir atgadījusies ar viņu, Elspeti Makdžilkodi! Ja nu aizlaidne nebūtu pacēlusies uz augšu… Bet tas, protams, bija Liktenis.

Liktenis bija vēlējies, lai viņa, Elspete Makdžilkode, kļūst par nozieguma aculiecinieci. Lūpas drūmi savilkās.

Bija dzirdamas klaigas, atskanēja svilpieni, durvis ar troksni aizcirtās. Pulksten 5.38 vilciens lēnām izkustējās no Brekhemptonas stacijas. Pēc stundas un piecām minūtēm tas apstājās Milčesterā.

Misis Makdžilkode, savākusi savas paciņas un ceļasomu, izkāpa no vilciena. Viņa skatījās gan uz vienu, gan otru platformas galu. No prāta joprojām neizgāja iepriekšējais novērojums: trūkst nesēju. Izskatās, ka šejienes nesēji ir nodarbināti ar pasta pakām un bagāžas vagonu izkraušanu. Mūsdienās pasažieriem pašiem jātiek galā ar savām ceļojumu somām. Nekas cits neatliek kā gaidīt. Pēc kāda laika izdevās notvert nesēju.

-    Vai uz taksometru?

-    Domāju, ka kāds būs man atbraucis pretī.

Pie izejas no Milčesteras stacijas taksometra šoferis, kurš visu laiku bija vērojis atbraucējus, panāca uz priekšu. Viņš runāja piemīlīgā vietējā izloksnē.

-    Vai jūs ir misis Makdžilkode? Vai uz Santmerimīdu?

Misis Makdžilkode apstiprināja, ka ir tieši tā. Nesējam tika atbilstoši samaksāts, varbūt pat pārāk dāsni. Mašīna ar misis Makdžilkodi un viņas ceļojumu somu ienira nakts tumsā. Brauciens bija deviņas jūdzes garš. Misis Makdžilkode sēdēja taisni, kā mietu norijusi, un nespēja atslābināties. Viņā dega vēlēšanās izrunāties. Beidzot mašīna ripoja pa labi pazīstamo ciema ieliņu un tad arī sasniedza galamērķi. Misis Makdžilkode izkāpa un devās pa ķieģeļiem bruģēto celiņu uz durvju pusi. Kad durvis atvēra paveca kalpone, nesējs sanesa iekšā visas mantas. Misis Makdžilkode devās cauri hallei tieši uz viesistabas atvērtajam durvīm, kur viņu sagaidīja mājokļa saimniece trausla dāma cienījamos gados.

-    Elspete!

-    Džeina!

Bez liekiem vārdiem viņas noskūpstīja viena otru, un misis Makdžilkode iesaucās:

-    Ak, Džeina! viņa, gandrīz vai apraudādamās, iesaucās. Es nupat redzēju slepkavību!

Otrā nodaļa

Vērtīga dzīves gudrība, mantota no mātes un vecmāmiņas, vēsta: īsta lēdija nekad nav nedz pārāk saviļņota, nedz izbrīnījusies; tāpēc mis Mārpla nedaudz sarauca pieri, mazliet pašūpoja galvu un sacīja:

-     Tas tev, Elspete, bija liels pārdzīvojums un, protams, ārkārtīgi neparasts. Man liekas, tev tūlīt pat tas ir jāizstāsta.

Tieši to misis Makdžilkode arī vēlējās darīt. Ļaudama, lai mājasmāte aizved viņu tuvāk kamīnam, viešņa ieslīga krēslā, novilka cimdus un kaismīgi izklāstīja piedzīvoto.

Mis Mārpla uzmanīgi klausījās. Kad misis Makdžilkode beidzot pieklusa, lai ievilktu elpu, mis Mārpla sacīja:

-    Manuprāt, tagad tev būtu jāuzkāpj augšstāvā un jāsaved sevi kārtībā. Tad mēs ēdīsim vakariņas… un par to visu nerunāsim. Pēc vakariņām mēs varēsim visu sīki jo sīki apspriest.

Misis Makdžilkode bija ar mieru. Vēlāk abas lēdijas devās vakariņās. Ēdot viņas pļāpāja par dzīvi Sentmerimīdas ciemā. Mis Mārpla paīgņojās par jauno ērģelnieku, atstāstīja tenkas par aptiekāra sievu, pavēstīja par domstarpībām starp skolmeistariem un ciema valdi. Tad dāmas pievērsās dārzkopības jautājumiem.

-    Peonijas, sacīja mis Mārpla, pieceldamās no galda, ir neaprēķināmas. Tās vai nu aug, vai neaug. Un, ja nu tās tomēr iesakņojas, tad uz visu, tā teikt, tavu turpmāko dzīvi, un mūsdienās ir tik daudz skaistu šķirņu.

Tad viņas atkal iekārtojās pie kamīna, un mis Mārpla sadabūja no stūra trauku skapja divas vecas Waterford ražojuma kristāla glāzes un no cita skapja izņēma kādu pudeli.

-    Šovakar tev, Elspete, kafijas nebūs, viņa noteica. Tu jau tā esi pārāk satraukta un droši vien nevarēsi gulēt. Es tev ieliešu savu gaiļbiksīšu vīnu, bet vēlāk varbūt tasi kumelīšu tējas.

Misis Makdžilkode neiebilda, un mis Mārpla salēja glāzēs vīnu.

-      Džeina, misis Makdžilkode ierunājās, ar baudu iedzērusi malku vīna, tu taču nedomā, ka es to nosapņoju vai izgudroju, vai ne?

-    Protams, nē, iejūtīgi atteica mis Mārpla.

Misis Makdžilkode atviegloti nopūtās.

-     Tas biļešu kontrolieris, viņa sacīja, viņš gan tā nodomāja. Kaut arī izturējās ļoti saprotoši un laipni, taču…

-    Man šķiet, Elspete, ka viņa izturēšanās ir gluži saprotama, ņemot vērā apstākļus. Tas šķiet ārkārtīgi neparasts gadījums. Nē, man nav ne mazāko šaubu, ka tu redzēji to, par ko man stāstīji. Stāsts n bezgala neparasts. Atceros, ka reiz pati ar interesi vēroju notiekošo paralēli braucošajā vilcienā, un varēja gluži labi redzēt, kas notiek vismaz divos vagonos. Atceros, kāda maza meitenīte spēlējās ar lāci Tediju un pēkšņi ne no šā, ne no tā uzmeta to virsū resnam vīrietim, kas snauda kupejas stūrī, viņš, kā zibens ķerts, pielēca kājās un izskatījās pagalam sašutis, bet pārēji pasažieri pamatīgi uzjautrinājās. Es gluži skaidri redzēju viņus visus. Vēlāk varēju pastāstīt, kas cilvēkiem bija mugurā un kā katrs no viņiem izskatījās.

Misis Makdžilkode apmierināta pamāja.

-    Gluži pareizi.

-            Tu sacīji, ka vīrietis stāvēja ar muguru pret tevi. Tātad, viņa seju tu neredzēji?

-Nē.

-    Un sieviete? Vai tu vari viņu raksturot? Jauna

vai veca?

-           Diezgan jauna. Man liekas varēja būt starp gadiem trīsdesmit, trīsdesmit pieciem. Tā pavisam noteikti pateikt es nevaru.

-   Vai viņa bija izskatīga?

-            Arī to es nevaru pateikt. Viņas seja, saproti, bija sašķobīta un…

Mis Mārpla steidzīgi iesaucās:

-    Jā, jā, es saprotu. Kā viņa bija ģērbusies?

-           Viņai mugurā bija kažoks, kažokāda izskatījās pablāva. Cepures nebija. Mati blondi.

-    Vai neatceries kādas īpašas pazīmes, kas raksturotu vīrieti?

Misis Makdžilkode brīdi rūpīgi apdomājās.

-    Vīrietis bija diezgan pagarš, šķiet tumšmatis. Viņam mugurā bija liels mētelis, tāpēc grūti spriest par ķermeņa uzbūvi. Un misis Makdžilkode piebilda: Tas nav īpaši daudz, lai varētu ko iesākt.

-    Kaut kas jau ir, sacīja mis Mārpla. Brīdi klusējusi, viņa turpināja: Vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka sieviete… bija mirusi?

-    Viņa bija mirusi, par to esmu pilnīgi pārliecināta. Viņai no mutes iznāca ārā mēle… Es par to negribētu runāt…

-     Protams, ne, protams, ne, mis Mārpla steidzīgi iestarpināja. Vairāk par to mēs uzzināsim no rīta.

-    No rīta?

-     Es domāju, ka ziņa parādīsies rīta avīzēs. Pēc tam, kad vīrietis uzbruka sievietei un nogalināja to, ir jābūt līķim. Ko viņš ar to iesāka? Iespējams, viņš steigšus aizmuka no vilciena, izkāpjot pirmajā pieturā… Starp citu, tu ievēroji, vai vagoni bija ar gaiteņiem?

-    Nē, nebija.

-    Tātad tas nebija tālsatiksmes vilciens. Tam noteikti vajadzēja apstāties Brekhemptonā. Pieņemsim, ka vīrietis izkāpa Brekhemptonā, atstājot līķi iestutētu sēdeklī un ieslēpjot seju kažoka apkaklē, lai aizkavētu līķa atklāšanu. Jā, es domāju tā viņš būtu varējis izdarīt. Protams, līķis tiks itin drīz atklāts… un es domāju, ka rīta avīzēs pavisam noteikti parādīsies ziņa par noslepkavotu sievieti… Nu, skatīsimies.

II

Bet rīta avīzēs nekādu ziņu nebija.

Mis Mārpla un misis Makdžilkode pārliecinājušās par to, beidza ēst brokastis klusēdamas un iegrimušas pārdomās.

Pēc maltītes abas izmeta līkumu pa dārzu. Pastaiga, kas citkārt radīja prieku un gandarījumu, šoreiz bija mazliet saspringta. Mis Mārpla patiešām pievērsa vērību dažiem retiem augiem, ko bija iegādājusies akmensdārzam, taču darīja to visai izklaidīgi. Misis Makdžilkode savukārt necentās, kā parasti, pārspēt draudzeni ar saviem pēdējiem jaunieguvumiem.

-    Dārzs nemaz nav tāds, kādam tam vajadzētu būt, izklaidīgi sacīja mis Mārpla, domādama pavisam par ko citu. Dakteris Heidoks man ir pilnīgi aizliedzis liekšanos un tupšanos; un ko gan lai es iesāku, ja nedrīkstu ne liekties, ne tupties? Un tas savukārt noved pie nelāgiem ieradumiem katliņa cilāšanas un tējas vārīšanas, bet tas jau nav nekāds darbs.

-   Ak, man tas ir labi zināms, atteica misis Makdžilkode. Protams, man pagaidām nav aizliegts liekties, jo sevišķi pēc maltītēm un pieņemšanās

svarā, viņa palūkojās uz saviem apaļumiem, bet tas ir apgrūtinoši sirdij.

Iestājās klusums. Tad misis Makdžilkode, uzmeklējusi līdzenu vietu un, nostājusies stabili, pagriezās pret draudzeni.

-    Nu? viņa izdvesa.

Tas bija mazs, nenozīmīgs vārdiņš, taču ārkārtīgi būtisks, un mis Mārpla to lieliski saprata.

-    Es zinu, viņa sacīja.

Abas kundzes skatījās viena uz otru.

-            Es domāju, turpināja mis Mārpla, ka mēs varētu iet uz policijas iecirkni un parunāt ar seržantu Kornišu. Viņš ir saprotošs un mierīgs, turklāt es ļoti labi pazīstu viņu, un viņš pazīst mani. Es domāju, ka viņš mūs uzklausīs un nodos informāciju vajadzīgajām iestādēm.

Tā četrdesmit piecas minūtes vēlāk abas dāmas sarunājās ar sārtvaidzi vecumā no trīsdesmit līdz četrdesmit gadiem, kurš bija gatavs uzmanīgi uzklausīt abas sievietes.

Frenks Kornišs uzņēma mis Mārplu sirsnīgi un ar zināmu godbijību. Viņš piestūma lēdijām krēslus un sacīja:

-    Kā varu jums palīdzēt, mis Mārpla?

Mis Mārpla teica:

-           Es gribētu, lai jūs noklausītos manas draudzenes misis Makdžilkodes stāstu.

Seržants uzmanīgi klausījās un tad, brīdi klusējis, sacīja:

-   Tas ir ārkārtīgi neparasts gadījums. Visu laiku, kamēr misis Makdžilkode runāja, viņš ne bridi nenolaida no viņas skatienu.

Visumā Kornišs bija noskaņots labvēlīgi. Sieviete ļoti emocionāla, spēj visu izstāstīt skaidri, cik var spriest, nav fantazētāja vai histēriķe. Turklāt, mis Mārpla tic draudzenes stāsta patiesīgumam, un viņš zina visu par mis Mārplu. Katrs cilvēks Sentmerimīdā pazīst mis Mārplu gan pēc ārējā izskata kā simpātisku un akurātu, gan pēc rakstura kā gudru, viedu un emocionālu sievieti.

Seržants nokrekšķinājās un tad ierunājās:

-    Protams, viņš bilda, jūs varējāt kļūdīties… Es nesaku, ka jūs kļūdljāties… bet tā varēja notikt. Ir daudz rupju izpriecu un nelāgu joku… tas varēja nebūt nopietni vai nāvējoši.

-     Es zinu, ko es redzēju, misis Makdžilkode drūmi iestarpināja.

"Un jūs no tā neatkāpsieties", Frenks Konišs nodomāja, "un ļoti iespējams, ka jums varētu būt taisnība." Bet skaļi seržants piebilda:

-    Jūs par to ziņojāt stacijas administrācijai, un tagad ziņojat man. Jūs varat paļauties uz mani, ziņojums ir pieņemts, un es to neatstāšu bez ievērības.

Viņš apklusa. Mis Mārpla apmierināta pamāja ar galvu. Misis Makdžilkode nejutās tik apmierināta, taču nebilda ne vārda. Seržants Kornišs vērsās pie mis Mārplas, jo gribēja zināt, ko viņa par to visu saka.

-     Galvoju, ka fakti atbilst patiesībai, noteica mis Mārpla bez mazākās vilcināšanās. Varētu domāt, ka līķis ir palicis vilcienā, bet tas nav iespējams, jo pagājušajā nakti tas būtu atrasts, to būtu uzgājis kāds cits pasažieris vai dzelzceļa darbinieki vilciena gala stacijā.

Frenks Konišs pamāja.

-    Protams, pastāv iespēja, ka slepkava izmeta līķi no vilciena, līdz ar to tas vēl arvien atrodas kaut kur sliežu malā, kaut šāda varbūtība ir ļoti niecīga. Taču es neredzu, kā citādi slepkava būtu varējis rīkoties.

-     Grāmatās raksta, ka līķis dažkārt tiek ielikts koferī, bilda misis Makdžilkode, taču mūsdienās neviens neceļo ar lieliem koferiem, bet nelielā ceļojumu somā līķi nevar ievietot.

-    Jā, atzina Kornišs. Es jums piekrītu. Līķim, ja tāds vispār ir, vajadzētu būt atklātam vai ari tas notiks visdrīzākajā laikā. Es jums ziņošu par jaunumiem… bet drīzāk jūs par to uzzināsiet no avīzēm. Protams, pastāv iespēja, ka sieviete īstenībā nav mirusi. Viņa varēja izkļūt no vilciena pati.

-    Šaubos, ka bez līdzdalības, sacīja mis Mārpla. Un, ja tā, cilvēki būtu to pamanījuši. Vīrietis, kas balsta sievieti, apgalvojot, ka viņa ir slima.

-    Jā, tas tiktu pamanīts, atzina Kornišs. Vēl varētu būt, ka sieviete tika atrasta vagonā bezsamaņā un tika nogādāta slimnīcā, ari tas būtu zināms. Es galvoju, ka jūs par šo lietu uzzināsiet visdrīzākajā laikā.

Pagāja diena, un pagāja vēl viena. Nākamās dienas vakarā mis Mārpla saņēma no seržanta Korniša vēstuli.

Sakarā ar lietu, par kuru jūs man ziņojāt, ir veiktas visas iespējamās pārbaudes, bet bez rezultātiem. Līķis nav atrasts. Neviena slimnīca nav sniegusi palīdzību sievietei, nav arī nekādas informācijas par sievieti, kura būtu piedzīvojusi šoku, tāpat nav liecību, ka sieviete būtu izkāpusi no vilciena vīrieša balstīta. Varat būt pārliecināta, ka tika veikta visa veida izmeklēšana. Domāju, ka Jūsu draudzene ir redzējusi minēto notikumu, taču tas nav bijis tik nopietns, kā viņai šķita.

Treša nodaļa

-    Nav bijis tik nopietns? Blēņas! iesaucās misis Makdžilkode. Tā bija slepkavība!

Viņa izaicinoši skatījās uz mis Mārplu, un mis Mārpla skatījās uz viņu.

-       Runā, Džeina, teica misis Makdžilkode. Pasaki, ka tā bija kļūda! Pasaki, ka es visu to iedomājos! Tieši tā tagad tu domā, vai ne?

-     Katrs var kļūdīties, mis Mārpla saudzīgi ierunājās. Katrs, Elspete, pat tu. Es tomēr domāju, ka tu neesi kļūdījusies… Tu lieto brilles lasīšanai, bet tālumā redzi ļoti labi; un tas, ko tu redzēji, atstāja uz tevi milzīgu iespaidu. Tev neapšaubāmi bija šoks, kad šeit ieradies.

-     Redzēto es nekad neaizmirsīšu, sacīja misis Makdžilkode nodrebinoties. Nelaime ir tā, ka es nezinu, kas man vēl būtu jādara!

-     Domāju, bilda mis Mārpla, ka tev nekas vairāk nav jādara. (Ja misis Makdžilkode būtu bijusi sevišķi vērīga, viņa būtu saklausījusi, ka tiek uzsvērts vārdiņš tev.) Tu esi ziņojusi par redzēto gan dzelzceļniekiem, gan policijai. Nē, tev nekas vairāk nav jādara.

-           Tas savā ziņā ir atvieglojums, noteica misis Makdžilkode. Jo, redzi, tūdaļ pēc Ziemassvētkiem es grasos braukt uz Ceilonu padzīvot pie Roderika, un es negribu šo apciemojumu atlikt, protams, es to darītu, ja pienākums prasītu.

-            Esmu pārliecināta, ka tu atliktu, Elspete, bet, kā jau teicu, domāju, ka tu esi izdarījusi visu iespējamo.

-            Lieta nu ir policijas ziņā, teica misis Makdžilkode. Un, ja policisti ir tik dumji…

Mis Mārpla noraidoši pakratīja galvu.

-           Ak nē, viņa iebilda, policisti nav dumji. Un tas padara lietu interesantu, vai ne?

Misis Makdžilkode raudzījās uz draudzeni ar neizpratni, bet mis Mārpla vēlreiz apstiprināja, ka viņas viešņa ir prātīga sieviete un neko nav izdomājusi.

-           Jānoskaidro, mis Mārpla piebilda, kas īsti notika.

-    Sievieti nogalināja.

-            Jā, bet kas viņu nogalināja un kāpēc, un kas notika ar līķi? Kur tagad tas ir?

-    Policijas uzdevums ir to noskaidrot.

-           Tieši tā. Un viņi nav to noskaidrojuši. Tas nozīmē, ka vīrietis bija ļoti gudrs, vai ne? Ļoti gudrs. Zini, es nevaru iedomāties, teica mis Mārpla, saraucot pieri, kā viņš atbrīvojās no līķa… Ja sievieti nogalina jūtu uzplūdā, tā ir neapdomīga rīcība, neviens taču neizvēlētos nogalināt kādu dažas minūtes pirms iebraukšanas lielā stacijā… Nē, ir noticis vai nu strīds, vai greizsirdības lēkme… kaut kas tamlīdzīgs. Tu viņu nožņaudz… un, lūk, kā jau es teicu, tavās rokās ir līķis brīdī, kad vilciens iebrauc stacijā. Kas varētu notikt tālāk? Pirmkārt, kā jau minēju, var iestutēt līķi sēdekļa stūrī kā iemigušu, aizsedzot seju, un tad, cik vien ātri iespējams, pamest vilcienu. Citu iespēju es neredzu, un tomēr ir bijusi cita iespēja…

Mis Mārpla aizdomājās.

Misis Makdžilkodei nācās divas reizes atkārtot vienu un to pašu, iekams mis Mārpla atbildēja.

-    Tu sāc kļūt kurla, Džeina.

-     Jā, iespējams, mazliet. Cilvēki vairs neizrunā vārdus tik skaidri, kā senāk to mēdza darīt. Bet tas nenozīmē, ka es tevi nedzirdēju. Man šķiet, es vienkārši biju izklaidīga.

-    Es tev jautāju par vilcieniem rīt uz Londonu. Vai pēcpusdienā ir kāds vilciens? Man jābrauc pie Mārgaretas, un ātrāk kā ap tējas laiku viņa mani negaida.

-      Vai tev, Elspete, nebūtu iebildumu braukt pulksten 12.15, mēs agrāk paēstu pusdienas? mis Mārpla turpināja, neņemot vērā draudzenes teikto. Vai Mārgareta neiebilstu, ja tu nebūtu uz tēju, bet atbrauktu pulksten septiņos?

Misis Makdžilkode izbrīnīti paraudzījās uz draudzeni.

-    Kas tev padomā, Džeina?

-    Domāju, Elspete, ka mēs varētu aizbraukt līdz Brekhemptonai, pēc tam tu dotos uz Londonu, bet es brauktu šurp. Es, protams, segtu ceļa izdevumus, mis Mārpla uzsvēra pēdējos vārdus.

Misis Makdžilkode ignorēja finansiālo aspektu.

-    Kas tev padomā, Džeina? viņa jautāja. Vēl viena slepkavība?

-    Noteikti nē, mis Mārpla pakratīja galvu. Es pati gribētu pārliecināties tavā klātbūtnē… kā tev lai skaidrāk to pasaka… par nozieguma rajonu.

Nākamajā dienā mis Mārpla un misis Makdžilkode sēdēja viena otrai iepretī pirmās klases vagonā. Vilciens pulksten 4.50 izbraucis no Pedingtonas stacijas, traucās prom no Londonas. Pedingtonā bija daudz vairāk ļaužu nekā iepriekšējā piektdienā, jo tagad līdz Ziemassvētkiem bija atlikušas vairs tikai divas dienas.

Šoreiz neviens vilciens nebrauca līdzās. Ik pa brīdim garām aiztraucās vilcieni, kas devās Londonas virzienā. Laiku pa laikam misis Makdžilkode bažīgi paskatījās savā pulkstenī.

-     Grūti pateikt tieši kad… mēs pabraucām garām stacijai… Viņas nepārtraukti brauca garām stacijām.

-    Pēc piecām minūtēm mēs būsim Brekhemptonā, pavēstīja mis Mārpla.

Durvīs parādījās biļešu kontrolieris. Mis Mārpla vaicājoši pacēla skatienu. Misis Makdžilkode pakratīja galvu. Tas nebija tas pats biļešu kontrolieris, kas iepriekš. Viņš nokompostrēja biļetes un devās tālāk zvāļodamies, jo vilciens, samazinot ātrumu, iebrauca garā likumā.

-        Liekas, ka mēs iebraucam Brekhemptonā, teica misis Makdžilkode.

Garām zibēja spuldžu gaismas, ēkas, ielas un tramvaji. Vilciena ātrums samazinājās. Sekoja dzelzceļa pārejas.

-     Mēs būsim klāt pēc minūtes, pavēstīja misis Makdžilkode. Un es patiešām neredzu nekādu jēgu mūsu ceļojumam. Vai tev, Džeina, ir radusies kāda apgaismība?

-    Laikam jau ne, šaubīdamās atteica mis Mārpla.

-     Zemē nomesta nauda, secināja misis Makdžilkode, taču ar mazāku nožēlu nekā tad, ja par braucienu būtu nācies maksāt viņai pašai.

-    Tik un tā, bilda mis Mārpla, gribas pašai savām acīm redzēt, kur risinājās notikumi. Šis vilciens nedaudz kavējas. Vai tavējais piektdien pienāca laikā?

-    Es tā domāju. īsti neievēroju.

Vilciens lēnām iebrauca Brekhemptonas stacijā. Skaļrunī atskanēja piesmakusi balss, durvis vērās vaļā un ciet, cilvēki kāpa ārā un iekšā, platforma bija ļaužu pilna. Visi steidzās.

Slepkavam bija viegli, nodomāja mis Mārpla, iejukt pūlī un cilvēku drūzmā pamest staciju, vai iekāpt citā vagonā, varbūt pat citā vilcienā, neraugoties uz to, kur ir tā galamērķis. Taču nebija viegli likt izgaist līķim. Līķim vajadzēja kaut kur būt.

Misis Makdžilkode bija izkāpusi no vilciena. Viņa stāvēja uz platformas un pa atvērto logu sacīja:

-             Esi uzmanīga, Džeina, nesaaukstējies. Šis ir nejauks gadalaiks, un tu vairs neesi tik jauna kā agrāk.

-   Es zinu, atteica mis Mārpla.

-           Un neraizēsimies vairs par notikušo. Mēs esam izdarījušas visu, ko varējām.

Mis Mārpla pamāja, sacīdama:

-           Nestāvi aukstumā, Elspete, jo citādi tu būsi tā, kura saslims. Ej iekšā un iedzer karstu tēju. Tavs vilciens atpakaļ uz pilsētu būs pēc divpadsmit minūtēm.

-   Tā arī darīšu. Uz redzēšanos, Džeina.

-            Uz redzēšanos, Elspete! Priecīgus tev Ziemassvētkus! Ceru, ka Mārgaretai klājas labi. Vēlu tev jauki pavadīt laiku Ceilonā, un pasveicini no manis Roderiku, ja viņš mani atceras.

-            Protams, ka atceras, ļoti labi atceras. Tu izpalīdzēji, kad viņš mācījās skolā, tas bija saistīts ar naudu, kas bija nozudusi no aizslēdzamā skapīša. Viņš to nekad nav aizmirsis.

-    Ak, viņš atceras to, sacīja mis Mārpla.

Misis Makdžilkode pagriezās, atskanēja svilpiens, vilciens sakustējās. Mis Mārpla noraudzījās, kā pamazām attālinās viņas draudzenes raženais, apaļīgas stāvs. Elspete var doties uz Ceilonu pilnīgi mierīgu sirdi viņa ir izpildījusi savu pienākumu un ir brīva no turpmākiem uzdevumiem.

Kad vilciens uzņēma ātrumu, mis Mārpla neatspiedās pret atzveltni, bet izslējās taisni un nopietni koncentrēja domas. Kaut arī reizēm mis Mārpla bija neuzmanīga un izklaidīga, viņas prāts bija skaidrs un ass. Viņai vajadzēja izdomāt, ko darīt, un, kaut arī tas varbūt izklausās savādi, viņai, tāpat kā misis Makdžilkodei, bija pienākuma apziņa.

Misis Makdžilkode bija teikusi, ka viņas abas ir izdarījušas visu iespējamo. Uz misis Makdžilkodi tas attiecās pilnā mērā, bet viņa, mis Mārpla, par sevi nebija pārliecināta.

Tas bija jautājums par dotību izmantošanu… Bet varbūt tā ir augstprātība… Galu galā ko viņa varētu darīt? Atmiņā atausa draudzenes vārdi: "Tu vairs neesi tik jauna …"

Mis Mārpla apsvēra visus par un pret un domās izveidoja sarakstu:

1.  Manas garās dzīves pieredze un raksturs.

2.   Sers Henrijs Kliterins un viņa krustdēls (manuprāt, viņš tagad strādā Skotlendjardā), kurš bija tik jauks un atsaucīgs, risinot Mazo zemesgabalu lietu.

3.    Mana māsas dēla Reimonda jaunākais dēls Deivids, kurš, esmu gandrīz pārliecināta, strādā Britu Dzelzceļā.

4.  Grizeldas dēls Leonards lieliski pārzina kartes.

Mis Mārpla jutās apmierināta. Uzskaitītie punkti bija ļoti nozīmīgi, sevišķi, ja ņem vērā viņas gadus un nespēku.

-    Nav tā, sprieda mis Mārpla, ka varu skraidīt šurpu turpu, lai visus iztaujātu un noskaidrotu lietas apstākļus.

Jā, tas bija liels traucēklis vecums un nespēks. Taču, ņemot vērā gadus, veselība turējās tīri laba, tomēr viņa bija veca. Ja dakteris Heidoks ir stingri aizliedzis strādāt dārzā, diez vai viņš atbalstīs slepkavas pēdu dzīšanu. Tālab mis Mārpla prātoja, ko darīt tālāk. Ja slepkavība, tā sakot, gūlās uz viņas pleciem, bija jādomā, kā to izmeklēt. Viņa pati vairs negrib to darīt… Viņa ir veca… veca un nogurusi. Šobrīd vispār nebija nekādas vēlmes iesaistīties šajā pasākumā. Viņa nevēlējās neko citu kā doties mājās, apsēsties pie kamīna ar vakariņu paplāti klēpi un pēc tam likties gultā, lai varētu iegrimt jaukās domās par sīkiem darbiņiem dārzā nākamajā dienā, tādiem prātīgiem, bez liekšanās un tupšanās, bez sasprindzinājuma…

-      Esmu pārāk veca, lai iesaistītos piedzīvojumos, mis Mārpla pie sevis noteica, domīgi lūkodamās ārā pa logu un domādama par uzbēruma izliekto līniju…

Uzbērums…

Kaut kas iešāvās prātā… Tieši pēc tam, kad biļešu kontrolieris bija nokompostrējis biļetes…

Radās ideja. Tikai ideja. Ļoti savāda ideja…

Mis Mārplas vaigos iesitās sārtums. Pēkšņi viņa vairs nemaz nejutās nedz veca, nedz nogurusi!

-    Rit no rīta es uzrakstīšu Deividam, viņa pie sevis nosprieda.

Un tajā pašā brīdī prātā ienāca vēl viena vērtīga doma.

-    Protams. Mana uzticamā Florense! II

Mis Mārpla ķērās pie sava plāna īstenošanas ļoti mērķtiecīgi, diemžēl nācās ņemt vērā Ziemassvētkus, kas radīja zināmus ierobežojumus.

Viņa uzrakstīja vēstuli māsas mazdēlam Deividam Vestam, apvienojot Ziemassvētku vēlējumus ar lūgumu sniegt steidzamu informāciju.

Laimīgā kārtā, tāpat kā iepriekšējā gadā, mis Mārpla bija uzaicināta palīgmācītāja mājā uz Ziemassvētku vakariņām, un šeit viņai radās izdevība noķert jauno Leonardu, kas bija atbraucis uz brīvdienām, un aprunāties par kartēm.

Kartes bija Leonarda aizraušanās. Vecās dāmas lūgums pēc detalizētas liela mēroga kartes, kas ietvertu noteiktu rajonu, jauneklī neizsauca nekādu izbrīnu. Viņš sadabūja tādu karti, kas pilnībā atbilda kundzes vēlmēm un aizdeva mis Mārplai. Viņa savukārt nosolījās būt ļoti uzmanīga un drīz atdot karti atpakaļ.

-      Kartes? brīnījās Leonarda māte Grizelda, kas, par spīti tam, ka dēls bija pieaudzis, izskatījās apbrīnojami jauna. Ko viņa grasās iesākt ar kartēm? Es gribētu zināt, kāpēc viņai tās vajadzīgas?

-    Nezinu, atteica Leonards. Man šķiet, viņa nekādu iemeslu neminēja.

-     Es brīnos… Grizelda nerimās. Tas man liekas ļoti jocīgi… Viņas gados vajadzētu jau beigt nodarboties ar tādām lietām.

Leonards jautāja, ar kādām lietām, un Grizelda izvairīgi atbildēja:

-    Bāzt savu degunu citu darīšanās. Kāpēc kartes, es brīnos?

Drīzumā mis Mārpla saņēma sirsnīgu vēstuli no māsas mazdēla Deivida Vesta.

Dārgā tante Džeina!

Kas Tev atkal padomā? Man ir informācija, kuru vēlējies saņemt. Ir tikai divi vilcieni, kas Tevi varētu interesēt 4.33 un pulksten 5.00. Pirmais ir lēnais vilciens, kas apstājas Holingbrovejā, Bārvelhītā, Brekhemptonā, tad dodas uz Mārketbeisingu. Otrais ir Velsas ekspresis, kas dodas uz Kārdifu, Ņuportu un Svonsī. Tevis minētais vilciens pirmo varētu panākt ap pulksten 5.50, kad tas pienāk Brekhemptonā, savukārt otrais vilciens pabrauc garām netālu no Brekhemptonas.

Tavā interesē jūtu kādu ciema skandālu, kam ir dāsna pikantēriju piedeva, vai ne? Vai Tu atgriezies no jautrā iepirkšanās karuseļa pilsētā un garāmbraucošajā vilcienā redzēji, kā birģermeistara sievu apskauj sanitārais uzraugs? Bet kāda gan tam nozīme, kurā vilcienā tas notika? Varbūt nedēļas nogalē Portševlā?

Paldies par puloveri. Tieši to es vēlējos. Kas notiek dārzā? Šķiet, šajā gadalaikā nekādas sevišķas aktivitātes.

Vienmēr Tavs,

Deivids.

Mis Mārpla pasmaidīja un apdomāja saņemto informāciju. Misis Makdžilkode tika teikusi, ka vagonam nebija gaiteņa. Tātad tas nevarēja būt Svonsl ekspresis. Atliek vilciens 4.33.

Izskatījās, ka būs nepieciešama neliela paceļošana. Mis Mārpla nopūtās, taču turpināja kaldināt plānus.

Viņa devās uz Londonu tāpat kā iepriekšējo reizi pulksten 12.15, bet šoreiz atgriezās Brekhemptonā nevis 4.50, bet gan 4.33. Brauciena laikā nekādi piedzīvojumi neatgadījās, taču viņa atklāja dažas detaļas. Vilciens nebija pārpildīts, 4.33 vēl nebija steigas laiks. Mis Mārpla brauca tukšā kupejā un divās stacijā Holingbrodvejā un Bārvelhītā izliecās ārā pa logu, lai pavērotu pasažierus. Pirmās klases vagonos atradās tikai viens pasažieris kāds vecs kungs, kuš lasīja Jauno Derību. Holingbrodvejā iekāpa neliels skaits trešās klases pasažieru. Bārvelhītā izkāpa daži trešās klases pasažieri. Neviens nedz iekāpa, nedz izkāpa no pirmās klases vagoniem, izņemot veco kungu, kurš nesa sev līdzi ļauno Derību.

Kad vilciens iebrauca līkumā, tuvojoties Brekliemptonai, mis Mārpla piecēlās kājās un nostājās ar muguru pret logu, iepriekš nolaidusi aizlaidni.

Viņa secināja, ka pēkšņais ceļa izliekums liek vilcienam samazināt ātrumu, līdz ar ko cilvēks zaudē līdzsvaru un, atsitoties pret logu, liek itin viegli uzšauties augšā aizlaidnim. Viņa raudzījās ārā pa logu tumsā. Bija krietni gaišāks nekā tad, kad brauca misis Makdžilkode. Vienkārši patumšs, bet nebija arī nekā īpaša, ko redzēt. Lai varētu labāk aplūkot apkārtni, viņai noteikti jābrauc gaišā dienas laikā.

Nākamajā dienā viņa devās uz pilsētu ar agro rīta vilcienu, nopirka četras lina spilvendrānas, lai apvienotu izmeklēšanu ar mājsaimniecībā noderīgu darbošanos, un atgriezās ar vilcienu, kas atiet no Pedingtonas 12.50. Atkal viņa brauca viena pati pirmās klases vagonā. "Lūk, ko nozīmē šīs cenas," sprieda mis Mārpla. "Neviens nevar atļauties ceļot pirmajā klasē, izņemot biznesmeņus sastrēgumstundās."

Kādu stundas ceturksni pirms vilciena pienākšanas Brekhemptonā mis Mārpla izņēma karti, ko

Leonards bija viņai sagādājis, un ņēmās pētīt apkārtni. Jau iepriekš viņa bija ļoti rūpīgi studējusi karti, un, kad tika nosaukta stacija, kurai vilciens brauca cauri, viņa drīz vien spēja noteikt vietu, kur vilciens sāka bremzēt, iebraucot līkumā. Tas patiešām bija pamatīgs līkums. Mis Mārpla, piespiedusi degunu loga stiklam, rūpīgi jo rūpīgi pētīja uzbēruma pakāji. Viņa vienlaikus pētīja gan karti, gan reālo apvidu, līdz vilciens sasniedza Brekhemptonu.

Tās pašas dienas vakarā viņa uzrakstīja un nosūtīja vēstuli, kas bija adresēta mis Florensei Hilai, Medisonroudā 4, Brekhemptonā. Nākamajā rītā, aizgājusi uz grāfistes bibliotēku, viņa rūpīgi izstudēja Brekhemptonas telefonu grāmatu, ģeogrāfisko nosaukumu rādītāju un grāfistes vēsturi.

Pagaidām nekas nebija pretrunā ar viņas ļoti vispārīgo pieņēmumu, kas bija ienācis prātā. Jāturpina strādāt pie šīs versijas.

Taču nākamajam gājienam bija nepieciešama noteikta rīcība tāda darbība, kuru veikt viņa fiziski nespēja. Lai pierādītu teorijas patiesīgumu vai aplamību, bija nepieciešama palīdzība. Jautājums bija kas varētu palīdzēt? Mis Mārpa pārdomāja iespējamo palīgu vārdus, taču tie visi tika noraidīti. Gudrie cilvēki, kuriem ir nepieciešamās zināšanas un izglītība, ir pārāk aizņemti. Ne tikai dažāda rakstura darbi, bet arī atpūta un izklaide šiem ļaudīm ir saplānota tālu uz priekšu. Nezinošajiem, neprasmīgajiem ir brīvs laiks, bet tiem prāts par vāju un rokas par īsu, tie nekam neder. Viņa satraukti un izmisīgi prātoja. Pēkšņi prāts apskaidrojās. Viņa skaļā balsī iesaucās, minot īsto vārdu:

Protams, mis Mārpla secināja. Lūsija Ailesbarova!

Ceturtā nodaļa

Lūsijas Ailesbarovas vārds zināmās aprindās nebija svešs.

Lūsijai Ailesbarovai bija trīsdesmit divi gadi. Viņa bija ieguvusi augstāko atzīmi matemātikā Oksfordā, iemantojusi atzinību ar savām prāta spējām, visi paredzēja, ka viņa turpinās akadēmisko karjeru.

Bet Lūsijai Ailesbarovai apvienojumā ar spožām zināšanām piemita arī lieliska intuīcija un veselais saprāts. Jaunā sieviete apzinājās, ka akadēmiskais darbs nenodrošinās pietiekami labus ienākumus. Viņa nevēlējās iesaistīties mācību darbā, bet izvēlējās saskarsmi ar cilvēkiem, kuri nav apveltīti ar tik spožu prātu kā viņa pati. Vārdu sakot, viņai patika kontaktēties ar dažādiem cilvēkiem, turklāt viņa nevēlējās visu laiku uzturēties vienā un tajā pašā vietā. Un, atklāti runājot, viņa mīlēja naudu.

Par izbrīnu saviem draugiem un studiju biedriem, Lūsija Ailesbarova pievērsās mājkalpotājas darbam.

Viņas panākumi bija žilbinoši un pārliecinoši. Pēc vairāku gadu darbošanās viņa bija pazīstama visās Britu salās. Sievas priecīgi mēdza paziņot saviem vīriem: "Viss būs vislabākajā kārtībā. Es varu braukt tev līdzi uz Savienotajām Valstīm. Esmu dabūjusi Lūsiju Ailesbarovu!" Bija skaidrs ja mājā parādās Lūsija, visas rūpes un raizes izgaist. Lūsija Ailesbarova darīja visu, nokārtoja visu. Lūsija apbrīnojami labi pārzināja visas iespējamās nozares, visas dzīves sfēras. Viņa pieskatīja nevarīgus vecākus, uzņēmās rūpes par maziem bērniem, kopa slimniekus, dievišķīgi gatavoja ēst, sadzīvoja ar visiem īgniem un iesīkstējušiem kalpotājiem, mierināja dzērājus, apburoši izturējās pret suņiem. Pats galvenais, viņai nekad nebija iebildumu pret to, ko nācās darīt. Viņa berza virtuves grīdas, raka dārzu, sakopa suņu radīto nekārtību, nesa akmeņogles.

Viņas noteikums bija nekad nepieņemt darbu uz ļoti ilgu laiku. Parastais termiņš bija divas nedēļas, mēnesis bija rets izņēmuma gadījums. Par šīm divām nedēļām viņa prasīja pamatīgu samaksu. Bet šo divu nedēļu laikā katra klienta dzīve pārtapa par paradīzi. Cilvēks varēja pilnīgi un pilnvērtīgi atpūsties, doties uz ārzemēm, sēdēt mājās, darīt, ko sirds vēlas un būt pilnīgi pārliecināts, ka Lūsija ar savām prasmīgajām rokām paveiks itin visu.

Saprotams, pieprasījums pēc viņas pakalpojumiem bija milzīgs. Ja vēlētos, viņa varētu nodrošināt sev darbu trīs gadus uz priekšu. Tika piedāvātas milzu summas, lai nolīgtu viņu pastāvīgā darbā. Taču Lūsijai tādas vēlēšanās nebija, viņa nepieņēma arī piedāvājumus sešus mēnešus uz priekšu. Viņa allaž saglabāja sev iespēju izbrīvēt laiku jaukām, karaliskām brīvdienām vai interesantam piedāvājumam, vai arī "izpalīdzēt cilvēkiem", kuri viņai patika. Tā kā pieprasījums bija tik liels, Lūsija izvēlējās piedāvājumus, kas viņai patika. Piedāvātās pasaulīgās bagātības par pakalpojumu Lūsiju Ailesbarovu nevilināja. Viņa varēja izvēlēties, un to arī darīja. Šāda dzīve sagādāja prieku un vienlaikus ari izklaidi.

Lūsija Ailesbarova vēl un vēlreiz pārlasīja mis Mārplas vēstuli. Viņas bija iepazinušās pirms diviem gadiem, kad rakstnieks Reimonds Vests bija nolīdzis viņu palīdzēt atkopties no plaušu karsoņa viņa vecajai tantei. Lūsija bija pieņēmusi darbu un devusies uz Santmerimldu. Mis Mārpla viņai ļoti iepatikās. Savukārt, mis Mārpla, noskatījusies pa savas guļamistabas logu, cik pareizi un prasmīgi Lūsija aprušina cukurzirņu dobi, bija sajūsmā par meiteni un mierīgi atslīga spilvenos, izdvesusi apmierinātības un atvieglojuma nopūtu. Viņa ar labpatiku baudīja nelielās maltītes, ko Lūsija gatavoja un ar pārsteigumu klausījās kā vecā, īgnā istabene klāstīja: "Es iemācīju mis Ailesbarovai tamborēšanu, par ko viņa savā mūžā nebija dzirdējusi. Viņa bija pienācīgi pateicīga." Bet mis Mārplas ārsts bija pārsteigts par viņas ātro atveseļošanos.

Vēstulē mis Mārpla lūdza, vai mis Ailesbarova nevar viņai izpalīdzēt un uzņemties kādu pienākumu ļoti neparastu pienākumu. Varbūt mis

Ailesbarova varētu noorganizēt tikšanos un sīkāk apspriest iespējamo uzdevumu.

Lūsija Ailesbarova, saraukusi pieri, brīdi apdomājās. Darbi saplānoti uz priekšu tā, ka viņa visu laiku ir aizņemta. Bet vārds neparasts un simpātijas pret mis Mārplu lika tūdaļ piezvanīt vecajai kundzei, lai pateiktu, ka viņa šobrīd nevar ierasties Santmerimīdā, jo ir aizņemta darbā, bet būs brīva no pulksten diviem līdz četriem pēcpusdienā nākamajā dienā, un tad viņas varētu satikties kaut kur Londonā. Lūsija piedāvāja tikties klubā savādā iestādījumā, kura priekšrocība bija tā, ka tajā bija vairākas nelielas, patumšas rakstīšanai paredzētas telpas, kas parasti stāvēja tukšas.

Mis Mārpla pieņēma piedāvājumu, un tikšanās notika nākamajā dienā.

Pēc sasveicināšanās Lūsija ieveda viešņu vienā no drūmākajām rakstāmistabām [1] , sacīdama:

-    Diemžēl šobrīd esmu aizņemta, bet varbūt jūs pastāstītu, ko tieši jūs no manis vēlaties?

-    Tas patiešām ir ļoti vienkāršs uzdevums, sacīja mis Mārpla. Neparasts, bet vienkāršs. Es gribu, lai tu atrodi līķi.

Uz mirkli Lūsijai iešāvās prātā, ka mis Mārpla ir sajukusi, bet tad viņa no šīs domas atteicās. Mis Mārpla ir pilnīgi normāla un pie pilna prāta. Viņa vēlas tieši to, ko saka.

-    Kādu līķi? ar apbrīnojamu nosvērtību jautāja Lūsija Ailesbarova.

-    Sievietes līķi, atbildēja mis Mārpla. Sieviete tika noslepkavota nožņaugta vilcienā.

Lūsija mazliet sarauca pieri.

-    Jā, tas patiešām ir kaut kas neparasts. Pastāstiet man par to.

Mis Mārpla izstāstīja. Lūsija uzmanīgi klausījās, nepārtraucot stāstītāju. Beigās viņa noteica:

-    Tas atkarīgs no tā, ko jūsu draudzene redzēja vai iedomājās, ka redz…

Viņa nepateica teikumu līdz galam.

-   Elspete Makdžilkode neko neiedomājas, atbildēja mis Mārpla. Tāpēc es ticu tam, ko viņa saka. Ja tā būtu bijusi Dorotija Kārtraita, tad viss būtu citādi. Dorotijai allaž ir pa rokai kāds izpušķots stāsts un itin bieži viņa pati tam notic, bet tajā ir tikai kāda sīka daļiņa patiesības. Taču Elspete ir pavisam citāda rakstura, viņai ir grūti noticēt, ka var notikt kas neparasts. Viņa stāsta tikai to, ko ir redzējusi.

-    Skaidrs, Lūsija domīgi noteica. Labi, pieņemsim. Kas man būtu jādara?

-     Tu esi atstājusi uz mani ļoti spēcīgu iespaidu, teica mis Mārpla. Saproti, man vairs nepietiek spēka iet un darīt visu, kas nepieciešams.

-     Jūs vēlaties, lai es sāku izmeklēt slepkavības apstākļus? Kaut ko tamlīdzīgu? Bet vai tad policija nav visu jau izdarījusi? Vai arī jūs domājat, ka viņi ir bijuši nolaidīgi?

-   Ak nē, atteica mis Mārpla, viņi nav bijuši nolaidīgi. Gluži vienkārši man ir sava teorija par sievietes līķi. Tam kaut kur ir jābūt. Tas netika atrasts vilcienā, tātad tas ir izmests no vilciena, bet arī uz dzelzceļa līnijas tas netika atrasts. Tāpēc es braucu pa to pašu maršrutu, lai saprastu, kur līķis varētu būt izsviests un tomēr netika atrasts, un tāda vieta patiešām ir. Pirms Brekhemptonas ir liels līkums, tas iet garām augstam uzbērumam. Ja līķis tika izmests tajā vietā, kur vilciens iegriezās līkumā, tas noripoja no augstā uzbēruma.

-    Bet arī tur tas noteikti tiktu atrasts?

-    Jā gan. Bet tas tika aizvākts prom… Un pie tā mēs šobrīd nonākam. Šeit uz kartes ir kāda vieta.

Lūsija noliecās un pētīja vietu, kurai mis Mārpla bija pielikusi pirkstu.

-       Tagad šeit ir Brekhepmtonas priekšpilsēta, norādīja mis Mārpla, bet sākotnēji te bija lauku māja ar plašu parku un lielu zemes gabalu, kas joprojām palicis neskarts, to ieskauj nekustamie īpašumi gan lielas celtnes, gan mazas priekšpilsētas mājeles. Šo vietu sauc Raterfordhola. To uzcēla kāds vīrs vārdā Krekentorps, ļoti bagāts fabrikants, 1884. gadā. Tagad tur dzīvo fabrikanta dēls vecs vīrs -, cik man zināms, ar meitu. Dzelzceļa sliedes met loku garām šim īpašumam.

-    Un jūs vēlaties… ko?

Mis Mārpla noteikti atbildēja:

-    Es vēlos, lai jūs iekārtotos tur darbā. Visi tagad vaimanā, ka vajadzīga palīdzība mājās… Es nedomāju, ka tas varētu būt grūti.

-    Nē, uzskatu, ka tas nebūs grūti.

-     Esmu dzirdējusi vietējos runājam, ka misters Krekentorps ir varens skopulis, ja saņemsiet mazu atalgojumu, es piemaksāšu attiecīgu summu, tā būs krietni lielāka par pašreizējo samaksu.

-    Vai tāpēc, ka paredzamas zināmas grūtības?

-    Ne tik daudz grūtības, cik bīstamība. Saproti, tas var būt bīstami. Tāpēc es jūs laikus brīdinu.

-    Nezinu, domīgi sacīja Lūsija, vai bīstamība būs tā, kas mani spēs atturēt.

-    Es domāju, ka ne, bilda mis Mārpla. Tu neesi tāds cilvēks.

-    Jūs uzskatāt, ka tas gluži otrādi var mani piesaistīt? Man dzīvē reti nācies saskarties ar briesmām. Vai jūs tiešām ticat, ka tas var būs bīstami?

-    Kāds, teica mis Mārpla, ir veiksmīgi izdarījis noziegumu. Nav bijis pat kliedziena, nav nekādu aizdomu. Divas vecas dāmas pastāstīja policijai neticamu stāstu, policija veica izmeklēšanu un neko neatklāja. Tāpēc viss ir mierīgi un jauki. Es nedomāju, ka šis kāds, lai kas tas būtu, staigā ar domu, ka var tikt atklāts, jo sevišķi tāpēc, ka līdz šim viss ir gājis tik gludi.

-    Kas man jāmeklē?

-     Jebkādas aizdomīgas pazīmes, varbūt drēbju strēmeles, aplauzti krūmi…

Lūsija pamaja.

-    Un tad?

-   Es būšu tuvumā, pavēstīja mis Mārpla. Viena no manām bijušajām istabenēm, uzticamā Florense, dzīvo Brekhemptonā. Viņa ilgus gadus kopa savus vecākus, abi nu ir miruši, un viņa ņem īrniekus, tie visi ir respektējami cilvēki. Viņa ir piekritusi uzņemt mani pie sevis. Tu varētu teikt, ka tev šajā apkaimē dzīvo veca tante un tāpēc vēlies atrast darbu kaut kur netālu, kā arī izvirzīt noteikumu, ka tev nepieciešams diezgan daudz brīva laika, lai varētu tanti apciemot.

Lūsija atkal pamāja.

-    Parīt es grasījos braukt uz Tojamu, viņa sacīja, bet brīvdienas un izklaide var pagaidīt. Taču es varu jums apsolīt tikai trīs nedēļas. Pēc tam esmu aizņemta.

-    Trīs nedēļas ir pilnīgi pietiekami, teica mis Mārpla. Ja mēs šajā laikā neko neatrodam, tad tā būs bijusi aplama ideja.

Mis Mārpla atvadījās, un Lūsija, brīdi padomājusi, piezvanīja uz Brekhemptonas Reģistrācijas biroju, kuru menedžerus viņa ļoti labi pazina. Viņa teica, ka vēlas atrast darbu šajā apkaimē, lai būtu savas "tantes" tuvumā. Pēc vairāku labu piedāvājumu noraidīšanas, izgudrojot dažādus ieganstus, beidzot tika pieminēta Raterfordhola.

-    Izklausās, ka tas ir tieši tas, ko es gribu, Lūsija sacīja pavisam noteikti.

Reģistrācijas birojs piezvanīja mis Krekentorpai, mis Krekentorpa savukārt piezvanīja Lūsijai.

Pēc divām dienām Lūsija no Londonas devās ceļā uz Raterfordholu.

II

Ar savu mazo automašīnu Lūsija Ailesbarova izbrauca cauri iespaidīgiem, lieliem divviru metāla vārtiem. Tūdaļ aiz vārtiem atradās neliels vārtsarga namiņš, kas tagad šķita pilnīgi nolaists un pamests; grūti spriest, vai tās bija kara sekas vai kāds cits iemesls. Piebrauktuves malās līdz pašai mājai kuploja drūmi rododendronu krūmi. Lūsijai aizrāvās elpa, ieraugot māju, kas bija Vindzoras pils miniatūrā. Kāpnēm parādes durvju priekšā bija nepieciešams remonts, uz grantētās piebrauktuves zaļoja nezāles.

Viņa pavilka vecmodīgu, izrakstītu dzelzs zvana auklu. Mājas iekšpusē atbalsojās skaļš troksnis. Pie durvīm, slaucīdama rokas priekšautā, pienāca nevīžīga sieviete, pavērusi durvis, viņa aizdomu pilna nopētīja Lūsiju.

-    Tiekat gaidīta, vai ne? sieviete teica. Kaut kāda tur Barova, man tika sacīts.

-   Tieši tā, atteica Lūsija.

Māja likās ārkārtīgi auksta. Pavadone vadīja viņu pa garu, tumšu gaiteni, tad pavēra kādas durvis pa labi. Lūsijai par pārsteigtumu tā izrādījās gluži tīkama dzīvojamā istaba, gar sienām slējās grāmatplaukti, krēsli pārvilkti ar raibu kokvilnas mēbeļdrānu.

-           Es viņai pateikšu, sieviete nomurmināja, veltot Lūsijai nelabvēlīgu skatienu, un tad aizgāja, aizvērdama durvis.

Pēc dažām minūtēm durvis atkal atvērās. Jau no pirmā acu skatiena Lūsija secināja, ka jūt simpātijas pret Emmu Krekentorpu.

Viņa bija vidējos gados, ļoti savdabīga, nebija nedz skaista, nedz arī neglīta, ģērbusies tvīda svārkos un puloverā, tumšie mati atglausti no pieres, lielas gaiši brūnas acis un ļoti patīkama balss.

-             Mis Ailesbarova? viņa teica, pastiepdama roku.

Tad viņas skatienā parādījās šaubas.

-            Nezinu, vai šis darbs, viņa sacīja, ir tas, kādu jūs meklējat? Man nevajag mājas pārvaldnieci, kas uzrauga, man vajadzīgs cilvēks, kas strādā dara dažādus darbus.

Lūsija atbildēja, ka tieši tas arī ir vajadzīgs vairumam cilvēku.

Emma Krekentorpa kā atvainodamās piebilda:

-           Daudzi cilvēki uzskata, ka putekļu notraukšana ir darbs, bet to es varu izdarīt pati.

-            Es saprotu, sacīja Lūsija, jums nepieciešama ēst gatavošana, mazgāšana un tvaika katla uzpildīšana.

-           Šī ir liela māja, un nav sevišķi viegli. Protams, mēs mans tēvs un es dzīvojam tikai vienā mājas daļā. Tēvs ir invalīds. Mēs dzīvojam klusi un mierīgi. Mums ir Aga firmas plīts. Man ir vairāki brāļi, bet viņi šeit neierodas sevišķi bieži. Mājas darbos palīdz divas sievietes, misis Kidere nāk no rītiem un misis Hārta ierodas trīs reizes nedēļā, lai notīrītu misiņa traukus un tamlīdzīgas lietas. Jums ir savs auto?

-   Jā. Bet tā var palikt ārā, ja to nav kur novietot. Pie tā ir pierasts.

-    Ak, mums te ir daudz vecu staļļu. Par to nav jāraizējas. Viņa nedaudz sarauca pieri, tad sacīja: Ailesbarova ir neparasts uzvārds. Vieni no mūsu draugiem stāstīja par Lūsiju Ailesbarovu un Kenedijiem.

-   Jā, es biju pie viņiem Ziemeļdevonā, kad misis Kenedijai piedzima bērniņš.

Emma Krekentorpa pasmaidīja.

-    Es zinu, viņi stāstīja, ka nekad nebija piedzīvojuši tik brīnišķīgu laiku, jūs esot par visu parūpējusies. Bet man bija priekšstats, ka jūs esat ārkārtīgi dārga. Summa, ko es minēju…

-    Tā patiešām ir, sacīja Lūsija. Bet es gribu būt Brekhemptonā. Man ir veca tante, kurai ir nelāgi ar veselību, un es vēlos būt viņas tuvumā. Tāpēc samaksai ir otršķirīga nozīme. Es nevaru atļauties nedarīt neko. Vienīgi es gribētu diezgan daudz brīva laika?

-   Ak, protams. Katru pēcpusdienu līdz pulksten sešiem, ja tas jūs apmierina?

-   Tas izklausās lieliski.

Misis Krekentorpa, brīdi vilcinājusies, piebilda:

-           Mans tēvs ir diezgan vecs un reizēm mazliet… sarežģīts. Viņš ir apsēsts ar taupību un aizvaino cilvēkus. Es gribētu…

Lūsija viņu pārtrauca:

-           Esmu pieradusi pie veciem cilvēkiem. Es ar viņiem labi saprotos.

Emma Krekentorpa jutās atvieglota.

-             Jums ir problēmas ar tēvu! Lūsija noteica diagnozi. Galvoju, ka viņš ir vecs un nevaldāms.

Viņai tika ierādīta liela padrūma guļamistaba, kuru padarīt mīlīgāku centās mazs elektriskais sildītājs.

Kad abas sievietes gāja cauri hallei, aiz kādām durvīm atskanēja balss:

-           Vai tā esi tu, Emma? Vai dabūji jauno meiteni? Ieved viņu pie manis. Es gribu viņu apskatīt.

Emma nosarka un vainīgi paskatījās uz Lūsiju.

Abas sievietes iegāja istabā. Tā bija bagātīgi dekorēta ar tumšu samtu, pa šaurajiem logiem ieplūda vāja gaisma, istaba bija pilna ar smagām Viktorijas laikmeta sarkankoka mēbelēm.

Vecais misters Krekentorps bija atlaidies invalīda krēslā, līdzās stāvēja spieķis ar sudraba galvu.

Viņš bija liels, vājš vīrs, šķiet, ka āda burtiski karājās uz kauliem. Seja līdzinājās buldogam ar izteikti niknu zodu. Biezie, tumšie mati metās sirmi, mazajās acīs vidēja aizdomīgums.

-    Paskatīsimies, kāda tu esi, jaunkundzi

Lūsija pienāca klāt pilnīgi mierīga un smaidīga.

-     Tev jāsaprot viena lieta jau no paša sākuma. Tas, ka mēs dzīvojam lielā mājā, nenozīmē, ka esam bagāti. Mēs neesam bagāti. Mēs dzīvojam vienkārši, vai dzirdi? Vienkārši! Nav nekāda jēga nākt šurp, lolojot kādas cerības. Nesapņo te noķert lielo zivi. Aizmirsti par to. Dievs mums katru dienu nedod neko citu kā vien āti. Es neesmu nekāds izšķērdētājs. Es te dzīvoju tāpēc, ka šo māju uzcēla mans tēvs, un tā man patīk. Pēc manas nāves viņi var to pārdot, ja grib, un es domāju, ka viņi gribēs. Nav ģimeniskuma sajūtas. Māja ir labi celta, tā ir iespaidīga, un mums visapkārt ir daudz zemes, tas nodrošina savrupību. Te varētu izveidot daudz būvlaukumu, bet ne tagad, kamēr esmu vēl dzīvs. Mani no šejienes dabūs laukā vienīgi ar kājām pa priekšu.

Viņš cieši skatījās uz Lūsiju.

-    Jūsu māja ir jūsu pils, sacīja Lūsija.

-    Smejies par mani?

-    Protams, ne. Es domāju, ka tas ir lieliski dzīvot lauku klusumā, ko no visām pusēm ielenkusi pilsēta.

-    Tā ir. No šejienes nav redzama neviena māja, vai ne? Pļavas ar govīm un tieši Brekhemptonas vidū. Mašīnu troksnis dzirdams vienīgi tad, kad vējš pūš uz šo pusi, citādi te ir īsti lauki.

Un tad, nemainījis ne balss toni, ne stāvokli ratiņkrēslā, viņš teica meitai:

-            Piezvani tam dulburim dakterim. Pasaki, ka pēdējās zāles it nekam neder.

Emma ar Lūsiju izgāja. Vecais virs nopakaļ nokliedza:

-            Un neļauj te ienākt tai nolādētai sievietei, kas dzenā putekļus. Viņa ir sajaukusi manas grāmatas.

Lūsija jautāja:

-    Vai misters Krekentorps jau sen ir invalīds?

Emma izvairīgi atbildēja:

-    Ak, gadiem… Šeit ir virtuve.

Virtuve bija milzīga. Vecā plīts iekārta stāvēja auksta un neskarta. Blakus bikli gozējās Aga.

Lūsija apvaicājās par ēdienreizēm un aplūkoja pieliekamo, tad mundri noteica:

-            Tagad man viss ir skaidrs. Neraizējieties. Atstājiet visu manā ziņā.

Tovakar, ejot gulēt, Emma izdvesa patiesa atvieglojuma pilnu nopūtu.

-          Kenedijiem bija taisnība, Emma noteica. Viņa ir brīnišķīga.

Nākamajā rītā Lūsija piecēlās pulksten sešos. Viņa sakopa māju, sagatavoja saknes, pagatavoja brokastis un pasniedza tās. Kopā ar misis Kideri saklāja gultas un pulksten vienpadsmitos apsēdās virtuvē, lai iedzertu stipru tēju ar cepumiem. Lūsijas labestības un saldās tējas ietekmēta, misis Kidere ņēmās klāstīt klačas, turklāt pie tējas nebija lieku ausu. Viņa bija maza auguma, kalsna sieviete ar dzēlīgu acu skatienu un cieši sakniebtām lūpām.

-    Viņš ir īsts vecs skopulis. Viņai ar to jāsamierinās! Taču viņa tomēr nav zemē iemita. Kad vajag var izliekt muguru un uzdot garu. Kad sabrauc kungi, viņa gādā, lai maltītes būtu kā pieklājas.

-    Kungi?

-    Jā. Ģimene ir liela. Vecākais, misters Edmunds krita karā. Sedriks, tas klīst kaut kur ārzemēs. Viņš nav precējies. Mālē bildes svešās zemēs. Misters Herolds ir pilsētā, dzīvo Londonā, precējies ar grāfa meitu. Vēl ir misters Alfrēds, tas kuļas kā pliks pa nātrēm, viņš ir ģimenes melnā avs, kādas pāris reizes iekūlies ķezā… Misters Braiens, Edītes vīrs, gan ir jauks, viņa nomira pirms dažiem gadiem, bet šis vienmēr turas kopā ar ģimeni, tāpat kā Aleksandra jaunskungs Edītes mazais puisītis. Viņš iet skolā, un šite pavada daļu no saviem brīvlaikiem. Mis Emma ir pārņemta ar viņu.

Lūsija uzmanīgi uzklausīja informāciju, turpinot papildināt savu tējas tasi. Beidzot misis Kidere negribīgi piecēlās.

-   Nu gan šorīt bija ilga pasēdēšana, viņa izbrīnījusies sacīja. Vai gribat, lai piepalīdzu nomizot kartupeļus, dārgā?

-    Tas jau ir izdarīts.

-    Redzu, ka jūs pati tiekat galā ar visu. Es varētu doties prom, tā kā nekā darāma vairs nav.

Misis Kidere aizgāja, un Lūsija ņēmās berzt virtuves galdu, kas prasīt prasījās pēc notīrīšanas, taču Lūsija to bija atlikusi uz vēlāku laiku, negribēdama aizvainot misis Kideri, kuras pienākumos ietilpa šī nodarbe. Tad viņa nospodrināja sudrablietas, līdz tās spoži mirdzēja. Pēc tam pagatavoja pusdienas, nokopa traukus un divos trīsdesmit bija gatava apkārtnes izlūkošanai. Viņa bija salikusi uz paplātes visu nepieciešamo tējas dzeršanai, sviestmaizes ieskaitot, un pārklājusi tām mitru salveti, lai neapkalst.

Lūsija apstaigāja dārzu. Virtuves dārzs nebija sevišķi bagātīgs, tur auga tikai daži no dārzeņiem. Siltumnīcas bija sabrukušas. Celiņi aizauguši ar nezālēm, puķu apmale gar celiņu izskatījās sakopta, un Lūsija secināja, ka te savu roku pielikusi Emma. Dārznieks bija vecs vīrs, nedaudz pakurls, un darbojās vienīgi izskata pēc. Lūsija ar viņu mīlīgi aprunājās. Viņš mita nelielā mājiņā līdzās lielajam stallim.

No staļļu pagalma sākās aizmugures piebrauktuve, tā vijās cauri parkam, kas bija nožogots no visām pusēm, un aizveda uz dzelzceļa pārbrauktuvi, kuras galā atradās neliels ceļš.

Katras piecas minūtes pa dzelzceļa ieloku aiztraucās kāds vilciens. Lūsija vēroja, ka tie, braucot pa ieloku, kas ieskāva Krekentorpu īpašumu, samazina ātrumu. Viņa izgāja cauri tunelim zem sliedēm un pa nelielo ceļu devās uz priekšu. Izskatījās, ka šis ceļš reti tiek izmantots. To no vienas puses ieskāva dzelzceļa uzbērums, bet no otras augsta siena, kas apjoza kādas rūpnīcas korpusus. Pa mazo ceļu Lūsija nonāca uz pilsētas ielas ar nelielām mājām. Varēja dzirdēt, kā tālumā pa galveno maģistrāli dūkdamas traucas automašīnas. Viņa paskatījās pulkstenī. No tuvējās mājas iznāca kāda sieviete, un Lūsija viņu apturēja.

-    Atvainojiet, vai jūs nevarētu man pateikt, kur šajā apkaimē atrodas sabiedriskais telefons?

-    Pastā, tepat aiz stūra.

Lūsija pateicās un devās tālāk, līdz nonāca pie pasta. Pasts bija apvienots ar veikalu. Iekšā atradās telefona būdiņa. Viņa iegāja būdiņā un piezvanīja, sacīdama, ka grib runāt ar mis Mārplu. Sievietes balss asi atcirta.

-   Viņa atpūšas. Un es viņu netraucēšu! Viņai nepieciešams miers, viņa ir veca dāma. Ko lai pasaku, kas zvana?

-    Mis Ailesbarova. Nav nepieciešams viņu traucēt. Vienkārši pasakiet, ka esmu ieradusies, viss noris labi, un es viņai darīšu zināmu, kad man būs kādi jaunumi.

Viņa nolika klausuli un devās atpakaļ uz Raterfordholu.

Piektā nodaļa

-    Es ceru, ka jums nebūs iebildumu, ja es padzenāšu bumbiņu parkā? Lūsija jautāja.

-    Ak, jā, protams. Vai tu aizraujies ar golfu?

-      Neesmu nekāda spožā spēlētāja, bet gribu tāpat vien patrenēties. Un šī nodarbe ir daudz patīkamāka un interesantāka, nekā vienkārši pastaiga.

-     Un nav jau arī kur pastaigāties ārpus šīs vietas, norūca misters Krekentorps. Nekā vairāk nav, ir vienīgi ielas un nožēlojamas mazas mājeles, kas izskatās pēc kastēm. Daudziem kārojas dabūt manu zemi un uzbūvēt vēl vairāk kastēm līdzīgu māju. Bet tas nenotiks, kamēr esmu dzīvs. Un es netaisos mirt, lai kādam dotu šo iespēju. Tā ir! Nedošu nevienam pašam tādu iespēju!

-     Ko tu, tēvs, Emma Krekentorpa mierinoši ierunājās.

-     Es zinu, ko viņi domā un ko viņi gaida. Visi viņi. Sedriks un tas lapsa Herolds ar pašapmierināto ģīmi. Par Alfrēdu es visu zinu. Parādījās te uz Ziemassvētkiem. Klīda apkārt kā Dieva nepieņemts. Okšķeris. Ko visu viņš gribēja zināt!

-    Tēvs, katrs laiku pa laikam uzdod nepiedienīgus jautājumus.

-     Labi, jau labi. Saki skaidri un gaiši, ka es par daudz ēdu. Tieši tā tu domā. Un kāpēc es ēdu pārāk daudz? Tāpēc, ka uz galda ir pārāk daudz ēdamā. Tā ir izšķērdība. Un tas attiecas uz tevi, jaunā sieviete. Kam pusdienās vajag piecus prāvus kartupeļus? Katram cilvēkam ir diezgan ar diviem kartupeļiem. Tā kā turpmāk vairāk par četriem man nenes. Liekie kartupeļi šodien gāja zudībā.

-      Nekas nav gājis zudībā, mister Krekentorp. Esmu ieplānojusi tos izmantot šovakar spāņu omletē.

-     Raugi! Ejot ārā no istabas ar kafijas paplāti, Lūsija dzirdēja, kā viņš nosaka: Cik izveicīga un apsviedīga ir tā jaunā sieviete. Vienmēr viņai ir atbilde gatava. Labi taisa ēst, un smuka arī.

Lūsija izņēma no golfa nūju komplekta somas vieglu nūju (viņa jau iepriekš bija visu apdomājusi un paņēmusi līdzi golfa komplektu) un iegāja parkā.

Spēli viņa uzsāka, izdarot vairākus sitienus pēc kārtas. Apmēram pēc piecām minūtēm bumbiņa novirzījās un trāpīja pa dzelzceļa uzbēruma malu. Lūsija devās uz dzelzsceļa pusi, un meklēšana sākās. Viņa palūkojās atpakaļ uz māju. Attālums bija pietiekami liels, un neviens neizrādīja nekādu interesi par viņas nodarbi. Viņa turpināja meklēšanu, šad un tad iesitot bumbiņu no uzbēruma zālē. Pēcpusdienā viņa pārmeklēja apmēram trešo daļu no uzbēruma. Nekā. Tad viņa aizsita bumbiņu atpakaļ uz mājas pusi.

Nākamajā dienā viņai izdevās kaut ko atrast. Ērkšķu krūms, kas auga uzbēruma nogāzē bija aplauzts. Zari mētājās uz visām pusēm. Lūsija nopētīja krūmu. Uz viena no ērkšķiem bija uzdūries kažokādas gabaliņš. Tas bija gandrīz tādā pašā krāsā kā krūms gaiši brūns. Lūsija brīdi to pētīja, tad izņēma no kabatas šķēres un rūpīgi nogrieza pusi no gabaliņa un ielika to aploksnē, kas bija paņemta līdzi. Tad viņa kāpa lejā pa stāvo nogāzi, meklējot vēl kaut ko. Viņa uzmanīgi šķīra aso, garo zāli, cerot uziet kādas pēdas, bet tās bija ļoti vāji saredzamas, gandrīz tikpat neskaidras kā viņas pašas pēdu nospiedumi. Iespējams, tās bija iemītas daudz agrāk, bet iespējams, ka tās bija tikai viņas iedomas. Lūsija rūpīgi nopētīja zāli lejā pie uzbēruma, tieši zem aplauztā krūma. Pēkšņi meklējumi vainagojās panākumiem. Lūsija uzgāja mazu, lētu pūdernīcu ar emaljētu vāciņu un presēto pūderi iekšā. Viņa ietina atradumu kabatlakatiņā un ielika kabatā. Viņa turpināja meklēšanu, taču vairāk neko neatrada.

Nākamās dienas pēcpusdienā viņa iekāpa mašīnā un devās apciemot savu slimo tanti.

-    Nesteidzies atpakaļ. Tu mums līdz vakariņām nebūsi vajadzīga.

-    Paldies, es atgriezīšos, vēlākais, sešos.

Medisonrouda 4 bija necila mājele ar spoži noberztu slieksni. Pie logiem vidēja ļoti spodri Notingemas mežģīņu aizkari, ari misiņa durvju rokturis bija spoži nopulēts. Durvis atvēra gara, drūma izskata sieviete ar iesirmu matu copi pakausī.

Viņa aizdomīgi nopētīja Lūsiju, pirms ielaida pie mis Mārplas.

Mis Mārpla bija apmetusies nelielā viesistabā, pa kuras logiem varēja lūkoties uz mazu, sakoptu kvadrātveida dārziņu. Istaba bija uzposta, uz iespaidīgajām Jēkaba laika ozolkoka mēbelēm bija izklātas sedziņas un sakārtoti porcelāna trauciņi. Mis Mārpla sēdēja lielā zvilnī pie kamīna un cītīgi tamborēja.

Lūsija ienāca, aizvēra durvis un apsēdās krēslā iepretī mis Mārplai.

-    Lūk, tā, viņa sacīja. Izskatās, ka jums bija taisnība.

Viņa izrādīja savus atradumus un sīki izstāstīja visu par meklējumiem.

Mis Mārplas vaigos iesitās panākumu prieka radīts sārtums.

-    Var jau būt, ka nevajag tik ļoti priecāties, viņa bilda, bet ir liels gandarījums, ja tevis izvirzītā teorija izrādās pareiza!

Viņa aptaustīja mazo kažokādas gabaliņu.

-     Elspete sacīja, ka sievietei mugurā bija gaišas krāsas kažoks. Domāju, ka presētais pūderis atradās kažoka kabatā un izkrita, kad līķis vēlās lejā

pa uzbēruma nogāzi. Vai paņēmi visu kažokādas gabaliņu?

-    Nē, pusi no tā atstāju uz ērkšķa.

Mis Mārpla atzinīgi pamāja ar galvu.

-           Pilnīgi pareizi. Tu esi ļoti gudra, mana dārgā. Policija gribēs visu pārbaudīt.

-    Jūs iesiet uz policiju ar šim lietiņām?

-           Ne gluži tūlīt… mis Mārpla nolēma. Būtu labāk, ja vispirms tiktu atrasts līķis. Vai ne?

-            Jā… Bet vai tas ir droši? Es domāju, vai esat pārliecināta, ka mēs atradīsim līķi? Slepkava izgrūda sievieti no vilciena, pats izkāpa Brekhemptonā… un droši vien tanī pašā vakarā ieradās, lai aizvāktu līķi. Bet kas notika pēc tam? Viņš varēja aizgādāt to uz jebkuru vietu.

-            Nē! Uz jebkuru nevarēja, noteica mis Mārpla. Tu laikam esi aizmirsusi par loģiku, mis Ailesbarova.

-             Sauciet mani par Lūsiju. Kāpēc nevarēja uz jebkuru vietu?

-           Ja tā, tad viņš mierīgi varēja nogalināt meiteni kādā citā vientuļā vietā un pēc tam aizvākt līķi. Vai neesi apsvērusi…

Lūsija pārtrauca mis Mārplu:

-            Vai jūs gribat teikt… ka tas bija iepriekš plānots noziegums?

-             Sākumā es tā nedomāju, atteica mis Mārpla. Šķita, ka noticis strīds, vīrietis zaudējis savaldīšanos, nožņaudzis meiteni, un dažu minūšu

laikā viņam vajadzēja atrisināt problēmu, ko iesākt ar līķi. Bet īstenībā ir pārāk daudz sakritību, kas liecina, ka noziegums bijis plānots.

Mis Mārpla uz bridi apklusa. Lūsija vaicājoši skatījās uz viņu.

-    Saproti, mis Mārpla domīgi turpināja, noziegums ir ļoti gudri izplānots. Vilciens ir bezpersoniska vieta. Ja viņš nogalinātu meiteni tur, kur tā dzīvoja vai uzturējās, kāds varētu pamanīt vīrieti nākam vai ejam prom. Ja viņš nogalinātu savu upuri kaut kur laukos, kāds varētu pamanīt noziedznieka auto, iegaumēt numuru. Bet vilciens ir pilns ar svešiem ļaudīm, kas nāk un iet. Vagonā bez gaiteņa, kur viņš atradās viens ar meiteni, bija ļoti viegli realizēt noziedzīgo plānu, jo sevišķi zinot, ko iesāks tālāk. Viņš zināja, noteikti zināja par Raterfordholu, par tās ģeogrāfisko izvietojumu, es domāju tās izolētību. Tā ir kā sala, ko norobežo dzelzceļa līnija.

-    Tas patiešām tā ir, Lūsija iesaucās. Visapkārt kūsā pilsētas trokšņainā dzīve, bet Raterfordholu tā neskar. Vienīgi no rītiem iebrauc veikalnieki, un tas arī ir viss.

-   Tātad mēs pieņemam, ka slepkava tovakar dodas uz Raterfordholu. Ir jau tumšs, kad līķis izkrīt no vilciena, un līdz nākamajai dienai to neviens nepamanīs.

-    Patiešām nepamanīs.

-    Kā slepkava nokļūst līdz līķim? Vai ar mašīnu? Pa kādu ceļu?

Lūsija apdomājās.

-     Gar rūpnīcas sienu ved neliels zemes ceļš. Droši vien viņš brauca pa to, tad caur tuneli zem dzelzceļa izbrauca uz Raterfordholas nomaļā piebraucamā ceļa. Pēc tam pārkāpa pāri žogam, gāja kājām gar dzelzceļa uzbērumu, sameklēja līķi un aiznesa atpakaļ uz mašīnu.

-    Un tad, turpināja mis Mārpla, viņš to noglabāja kādā vietā, ko jau agrāk bija nolūkojis. Tas viss bija iepriekš izdomāts. Un, kā jau minēju, manuprāt, viņš nepaslēpa līķi ārpus Raterfordholas, bet, ja tomēr ārpus tās, tad kaut kur ļoti netālu. Ļoti iespējams, viņš to kaut kur apraka? mis Mārpla jautājoši lūkojās uz Lūsiju.

-    Man šķiet, Lūsija domīgi sacīja, tas nevarēja būt tik vienkārši kā izklausās.

Mis Mārpla piekrita.

-    Viņš nebūtu varējis to aprakt parkā. Tas ir pamatīgs darbs, un tas būtu pamanāms. Varbūt tādā vietā, kur zeme jau ir uzirdināta?

-     Virtuves dārzā varbūt, bet tas ir pārāk tuvu dārznieka namiņam. Viņš gan ir vecs un kurls, bet tomēr tas būtu riskanti.

-    Vai suns tur ir?

-Nē.

-      Tad varbūt kādā nojumē vai saimniecības ēkā?

-    Tas būtu vienkāršāk un ātrāk… Tur ir daudz vecu, neizmantojamu ēku, sabrukušas cūkkūtis, zirgu staļļi, darbnīcas, uz kurām neviens neiet. Vai varbūt viņš varēja iegrūst līķi zem kāda rododendronu krūma vai kur citur.

Mis Mārpla piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Jā, domāju, ka tas ir iespējams.

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un ienāca nīgrā Florense ar paplāti rokās.

-           Jauki, ka jums ir ciemiņš, viņa teica mis Mārplai. Es izcepu īpašos plāceņus, kas jums garšo.

-           Florense allaž cep ļoti gardas tējas kūkas, atzina mis Mārpla.

Florense jutās gandarīta, viņas sejā uzplauka pārsteidzošs smaids, un viņa izgāja no istabas.

-           Domāju, mana dārgā, teica mis Mārpla, ka tējas laikā vairs nerunāsim par slepkavību. Tik nepatīkama sarunu tēma.

II

Kad viņas bija padzērušas tēju, Lūsija piecēlās kājās.

-             Man jābrauc atpakaļ, viņa sacīja. Es jau jums stāstīju, ka Raterfordholā nedzīvo tāds vīrietis, kādu mēs meklējam. Tur ir tikai viens vecs vīrs un sieviete pusmūža gados, un vēl vecs, kurls dārznieks.

-           Neesmu teikusi, ka viņš tieši tur dzīvo, bilda mis Mārpla. Es uzskatu, ka tas ir kāds, kurš ļoti labi pārzina apstākļus Raterfordholā. Bet to mēs apspriedīsim pēc tam, kad tu būsi atradusi līķi.

-    Šķiet, jūs esat pilnīgi pārliecināta, ka es to atradīšu, Lūsija brīnījās. Es neesmu tik optimistiski noskaņota.

-     Esmu pārliecināta, mana dārgā Lūsija, ka tev veiksies. Tu esi gudra un izveicīga.

-    Savā ziņā jā, bet man nav pieredzes līķu meklēšanā.

-    Domāju, ka te nepieciešama loģiskā domāšana, mis Mārpla smaidīdama atteica.

Nākamajā dienā Lūsija neatlaidīgi un sistemātiski ķērās pie darba. Viņa izpētīja saimniecības ēku apkārtni, pārlūkoja mežrozīšu krūmus, kas bija ieskāvuši vecās cūkkūtis, apskatīja tvaika katla telpu zem siltumnīcām, tad izdzirda kādu klepojam un pagriezusies ieraudzīja veco Hilmenu, dārznieku, kurš nosodoši lūkojās uz viņu.

-      Esiet uzmanīga, mis, ka nepakrītat, viņš brīdināja. Tie pakāpieni nav droši, apakšā ir pagrabs, un šitā grīda ar' nav droša.

Lūsija centās neizrādīt uztraukumu, ka pēkšņi ir pārsteigta.

-    Man šķiet, jūs domājat, ka esmu pārāk ziņkārīga, bāžu degunu, kur nevajag, viņa jautri uzspurdza. Es skatos, vai ar šo vietu nevar kaut ko iesākt… audzēt sēnes tirgum vai kaut ko tamlīdzīgu. Viss izskatās tik pamests un šausmīgi nolaists.

-    Tā ir kunga teikšana. Negrib izdot ne penija. Vajadzētu būt diviem vīriem un vēl puikam. Es varētu uzturēt visu kārtībā. 'Iak viņš par to negrib ne dzirdēt, pagalam negrib. Man izdevās vienīgi panākt, lai iegādājas zāles pļāvēju. Viņš gribēja, lai es visu mājas priekšpusi nopļauju ar izkapti, tā viņš gribēja.

-    Un ja pēc dažiem atjaunošanas darbiem šī vieta nestu peļņu?

-    Nekādu peļņu šī vieta vairs nevar nest… viss pārāk nolaists. Un viņam viss ir vienalga. Domā tikai par ietaupīšanu. Labi zina, kas notiks, kad viņš aizies… jaunie kungi visu izpārdos uz karstām pēdām. Šie tikai gaida, kad vecais atstieps kājas, tādas tās lietiņas. Dabūšot kaudzi naudas, kad viņš nomirs, tā esmu dzirdējis.

-    Man liekas, ka viņš ir ļoti bagāts cilvēks? Lūsija sacīja.

-     Krekentorpu murgi, un nekas vairāk. Vecais kungs, mistera Krekentorpa tēvs, te visu sāka. Viņš bija apsviedīgs cilvēks visās jomās, tāds viņš bija. Uztaisīja mēbeles, uzbūvēja šo saimniecību. Ciets kā rieksts, tā par viņu saka, nekad neaizmirsa aizvainojumu. Bet tik un tā viņam bija devīga roka. Runā, ka bijis neapmierināts ar abiem dēliem. Devis izglītību, uzaudzinājis par džentlmeņiem… Oksfordas un tādas vietas. Tak šie izrādījās pārāk lieli džentlmeņi, lai iesaistītos biznesā. Jaunākais apprecējās ar aktrisi un dzērumā nositās autokatastrofā. Par vecāko, tas ir mūsējo, tēvs nebija sevišķā sajūsmā. Daudz klīda pa ārzemēm, tādas tās lietas bija, sapirkās pagāniskas statujas,

sūtīja tās uz mājām. Kad bija jauns, nauda viņa rokās neturējās… Atbrauca uz šejieni pusmūža gados, tā bija… Viņi ar tēvu nekad sevišķi labi nesapratās.

Lūsija smaidīdama uzklausīja stāstu. Vecais dārznieks atspiedās pret sienu, lai būtu ērtāk turpināt savu vēstījumu. Acīmredzot viņš vairāk deva priekšroku runāšanai, nevis darīšanai.

-            Vecais kungs nomira pirms kara, tā bija. Viņam bija negants raksturs. /

-            Un pēc viņa nāves tagadējais misters Krekentorps atbrauca uz šejieni un sāka šeit dzīvot.

-           Jā, viņš un viņa ģimene. Bērni bija jau gandrīz pieauguši.

-            Saprotams… jūs domājat tūkstoš deviņi simti četrpadsmitajā gadā.

-           Nē, ne jau par to karu es runāju. Vecais nomira tūkstoš deviņi simti divdesmit astotajā gadā.

Viņa sacīja:

-            Nu, man šķiet, ka jūs gribat ķerties pie darba. Jums nevajadzēja man ļaut sevi tik ilgi aizkavēt.

-            Nav jau, vecais Hilmens nīgri atrūca, šajā dienas laikā daudz ko darīt. Gaisma švaka.

Lūsija devās atpakaļ uz māju, pa ceļam pārlūkodama bērzu jaunaudzi un acāliju krūmus.

Atgriezusies mājās, viņa sastapa Emmu Krekentorpu hallē, viņa stāvēja un lasīja vēstuli.

-            Rīt atbrauks mans brāļadēls… un viņa skolasbiedrs. Aleksandra istaba atrodas virs lieveņa. Blakus istaba būs Džeimsam Stodertam-Vestam. Viņi izmantos pretī esošo vannasistabu.

-           Jā, mis Krekentorpa, es parūpēšos un sakopšu istabas.

-             Viņi ieradīsies rīta pusē, pirms pusdienām. Bridi vilcinājusies, Emma piebilda: Domāju, ka viņi būs izsalkuši.

-            Uz galvošanu būs, sacīja Lūsija. Liellopu gaļas cepetis, jūsuprāt, derēs? Un varbūt sīrupa pīrāgs?

-    Aleksandram ļoti garšo sīrupa pīrāgs.

Zēni ieradās nākamās dienas rītā. Abi bija ar priekšzīmīgi sasukātiem matiem, aizdomīgi līdzīgām eņģeļu sejām un nevainojamām manierēm. Aleksandram īstlejam bija gaiši mati un zilas acis, Stodertam-Vestam tumši mati un brilles.

Pusdienojot viņi gari un plaši apsprieda sporta dzīves notikumus un ik pa laikam pārrunāja zinātniskās fantastikas romānus. Viņi izturējās kā veci viszinoši profesori, kas pārspriež paleontoloģijas projektus. Salīdzinājumā ar viņiem Lūsija jutās gluži jauna.

Liellopu gaļas fileja pazuda acumirklī, ātri tika notiesāts arī sīrupa pīrāgs.

Misters Krekentorps norūca:

-    Jūs man noēdīsiet matus no galvas vienā pa-

nēmienā.

»

Aleksandrs vainīgi nolaida skatienu.

-           Labi jau labi, mēs ēdīsim maizi ar sieru, vecotēv, ja tu nevari atļauties gaļu.

-           Atļauties? Es varu atļauties. Man nepatīk naudu šķiest vējā.

-            Mēs neko neesam izšķieduši, ser, pārliecinoši piebilda Stoderts-Vests, skatīdamies uz tukšo šķīvi.

-    Puikas, jūs abi ēdat divreiz vairāk nekā es.

-           Mēs esam augoši, organisms ir veidošanās stadijā, Aleksandrs skaidroja. Mums vajag daudz proteīna.

Vecais virs kaut ko pie sevis noņurdēja.

Kad abi zēni piecēlās no galda, Lūsija dzirdēja, ka Aleksandrs saka draugam:

-            Nepievērs vērību manam vectēvam. Viņam ir diēta, un tas padara viņu īpatnēju. Viņš ir ari ļoti skops. Es domāju, ka tas ir sava veida komplekss.

Stoderts-Vests saprotoši piebilda:

-            Man bija tante, kura domāja, ka viņa bankrotēs. īstenībā viņai bija kaudze naudas. Pataloģija, skaidroja dakteris. Vai tev ir futbolbumba, Aleks?

Nokopusi galdu un nomazgājusi pusdienu traukus, Lūsija izgāja ārā. Viņa dzirdēja, kā zēni tālumā klaigā, draiskodamies zālienā. Viņa devās uz pretējo pusi pa piebraucamo ceļu, gar kura malām auga rododendronu krūmi. Ar golfa nūju rūpīgi šķirot zarus, viņa pārmeklēja krūmus, kad pēkšņi satrūkās, izdzirdot Aleksandra īstleja laipno balsi.

-    Jūs kaut ko meklējat, mis Ailesbarova?

-            Golfa bumbiņu, Lūsija skublgi atteica. Īstenībā vairākas golfa bumbiņas. Pēcpusdienās es vingrinājos, cenšoties izstrādāt sitienu, un esmu pazaudējusi daudzas bumbiņas. Nolēmu šodien sameklēt vismaz dažas no tām.

-           Mēs jums palīdzēsim, vēlīgi piedāvājās Aleksandrs.

-            Ļoti laipni no jūsu puses. Es domāju, ka jūs spēlējat futbolu.

-           Nevar futeni spēlēt, skaidroja Stoderts-Vests. Esam pārkarsuši. Vai jūs aizraujieties ar golfu?

-           Tas man gluži labi patīk, bet nav daudz iespēju ar to nodarboties.

-             Es domāju gan, ka nav. Jūs šeit gatavojat ēst, vai ne?

-Jā-

-    Vai jūs šodien gatavojāt pusdienas?

-    Jā. Vai bija labas?

-           Vienkārši lieliski, jūsmoja Aleksandrs. Skolā mums ir briesmīga gaļa, pilnīgi sausa. Man patīk liellopu gaļa ar sārtumiņu iekšpusē un sulīga. Arī sīrupa pīrāgs bija satriecošs.

-             Jums noteikti jāpastāsta, kas jums vislabāk garšo.

-    Vai kādu dienu varētu dabūt ābolu uzpūteni?

-    Protams.

Aleksandrs priecīgi noelsās.

-            Zem trepēm stāv minigolfa pulkstenis, viņš stāstīja. Mēs varētu to novietot zālienā un tad dot vaļā. Ko tu par to saki, Stodert?

-   Vai! J-ā-ā-ā! Stoderts-Vests iesaucās.

-             Viņš nav īsts austrālietis, skaidroja Aleksandrs, bet cenšas par tādu izlikties gadījumā, ja tiks uzaicināts noskatīties izmēģinājuma spēli nākamgad.

Lūsijas rosināti, zēni devās pēc minigolfa pulksteņa un aprīkojuma. Vēlāk, kad viņa nāca atpakaļ uz māju, zēni jau sēdēja zālienā un strīdējās par ciparu izvietojumu.

-           Mēs negribam to izmantot kā pulksteni, teica Stoderts-Vests. Tas nekam neder. Mēs gribam spēlēt pa īstam. Tālās bedrītes un tuvās. Žēl, ka cipari ir tik ļoti aprūsējuši, ka tos gandrīz nevar redzēt.

-           Tos vajadzētu nokrāsot, Lūsija secināja. Jūs varētu rīt kaut kur sadabūt krāsu un nokrāsot.

-             Laba doma, Aleksandrs atplauka priecīgā smaidā. Esmu pārliecināts, ka garajā noliktavā vajadzētu būt kādiem krāsu podu pārpalikumiem. Pameklēsim?

-    Kas ir garā noliktava? jautāja Lūsija.

Aleksandrs norādīja uz garu akmens celtni, tā

atradās patālāk no dzīvojamās mājas, tieši pie mājas gala piebraucamā ceļa.

-           Tā ir diezgan veca ēka, viņš skaidroja. Vectēvs to dēvē par Elizabetes laika pieminekli, bet tā ir vienkārši dižošanās. Tā piederēja fermai, kas te senos laikos atradās. Mans vecvectēvs fermu nojauca un uzbūvēja šo briesmīgo māju. Viņš piebilda: Noliktavā atrodas daudz kas no vectēva kolekcijas. Tās lietas viņš sasūtīja no ārzemēm, kad bija jauns. Daudzas no tām ir arī atbaidošas. Senāk garajā noliktavā tika spēlēts vists* un tamlīdzīgas padarīšanas. Visādi sieviešu kursi, rokdarbu izpārdošana. Nāciet paskatīties.

Lūsija labprāt pievienojās viņiem.

Noliktavas ozolkoka durvis bija bagātīgi rotātas ar lielām kniedēm. Aleksandrs pastiepa uz augšu roku un sameklēja atslēgu, kas karājās durvju labajā pusē, augšējā stūrī uz naglas zem efejām. Viņš atslēdza durvis, atgrūda tās vaļā, un viņi iegāja iekšā.

No pirmā acu uzmetiena Lūsijai šķita, ka atrodas savdabīgā muzejā. Viņai pretī vērās divas romiešu imperatoru marmora galvas ar izvalbītām acīm. Netālu atradās milzīgs grieķu-romiešu mākslas pagrimuma perioda sarkofāgs, muļķīgi smaidīdama, uz kāda podesta stāvēja Venera, pieturēdama sava tērpa krītošās krokas. Līdzās šiem mākslas darbiem atradās pāris galdi, vairāki kaudzē sakrauti krēsli, kā arī dažādi krāmi, piemēram, sarūsējis, ar roku stumjams mauriņa pļāvējs, divi spaiņi, pāris kožu saēsti mašīna sēdekļi, zaļi krāsots dzelzs dārza sols, kuram trūka vienas kājas.

'Angļu kāršu spēle.

-     Man liekas, ka te kaut kur es redzēju krāsu podus, domīgi sacīja Aleksandrs. Viņš devās uz telpas kaktu un pavilka sānis skrandainu aizkaru, kas to aizsedza.

Viņi sameklēja divus krāsu podus, kā arī otas, kas bija pavisam sakaltušas.

-    Jums patiešām ir vajadzīgs terpentīns, Lūsija secināja.

Terpentīnu viņi nevarēja atrast. Zēni nolēma ar divriteņiem aizbraukt tam pakaļ, Lūsija šo domu dedzīgi atbalstīja. Golfa pulksteņa ciparu krāsošana uz brīdi nodarbinās jaunos cilvēkus, viņa pie sevis sprieda.

Zēni grasījās doties prom, atstājot Lūsiju noliktavā.

-     Šeit patiešām nepieciešama pamatīga tīrīšana, viņa domīgi secināja.

-    Nav vērts noņemties, teica Aleksandrs. To iztīrīs, ja būs nepieciešams, taču šajā gadalaikā noliktava praktiski netiek izmantota.

-     Vai atslēgu pakārt turpat pie durvīm uz naglas? Vai tā vienmēr tur tiek turēta?

-    Jā. Šeit nekā čiepjama nav. Nevienam tie šausmīgie marmora krāmi nav vajadzīgi, turklāt tie sver kādu tonnu.

Lūsija piekrita. Viņa neizprata vecā mistera Krekentorpa gaumi un uzskatus par mākslu. Šķiet, viņš nekļūdīgi izvēlējās vissliktākos eksemplārus no attiecīgā mākslas perioda.

Kad zēni bija aizbraukuši, viņa kādu bridi stāvēja, lūkodamās apkārt. Lūsijas uzmanību piesaistīja sarkofāgs.

Sarkofāgs…

Gaiss noliktavā bija sastāvējies, oda pēc pelējuma, acīmredzot nav ilgi vēdināts. Viņa piegāja pie sarkofāga. Tam bija smags, cieši piegulošs vāks.

Lūsija izgāja no noliktavas, devās uz virtuvi, sameklēja pamatīgu lauzni un atgriezās noliktavā.

Tas nebija viegls uzdevums, bet Lūsija pamatīgi nopūlējās.

Pamazām vāks, laužņa balstīts, sāka celties uz augšu.

Tas atvērās pietiekami, lai Lūsija varētu ieraudzīt, kas ir sarkofāgā…

Sestā nodaļa

/

Pēc dažām minūtēm Lūsija, bāla kā krīts, izskrēja no noliktavas, aizslēdza durvis un pakāra atslēgu atpakaļ uz naglas.

Viņa aizsteidzās uz staļļiem, izbrauca mašīnu un devās prom pa aizmugures piebraucamo ceļu. Viņa apstājās ceļa galā pie pasta kantora, iegāja telefona būdā, iemeta monētu un uzgrieza numuru.

-    Es gribu runāt ar mis Mārplu.

-           Mis, viņa atpūšas. Vai jūs esat mis Ailesbarova, ko?

-Jā.

-           Es netaisos viņu traucēt, tā nu tas ir, mis. Viņa ir veca dāma, kurai ir nepieciešama atpūta.

-    Jums ir jātraucē viņa. Tas ir steidzami.

Kad Lūsija vēlējās, viņas balss varēja skanēt cieti kā tērauds. Florense, to dzirdot, saprata, ka viņai ir jāpakļaujas.

Drīz atskanēja mis Mārplas balss:

-    Jā, Lūsija?

Lūsija dziļi ievilka elpu:

-            Jums bija taisnība, viņa nobēra. Es to atradu.

-    Sievietes līķi?

-             Jā. Sievieti kažokā. Viņa ir akmens sarkofāgā, kas atrodas muzejam līdzīgā noliktavā netālu no mājām. Ko jūs gribat lai es daru? Šķiet, ka man būtu jāziņo policijai.

-    Jā. Jums jāziņo policijai. Tūlīt pat.

-            Kā ar visu pārējo? Kā ar jums? Pirmais, ko policija gribēs zināt, būs kāpēc es pacēlu vāku, kas sver vismaz tonnu. Vai vēlaties, lai es izdomāju iemeslu? Es to varu.

-           Nē. Domāju, nosvērtā un mierīgā balsi sacīja mis Mārpla, ka vienīgā pareizā rīcība ir teikt visu patiesību.

-    Par jums?

-    Par visu.

Lūsijas bālajā sejā atplauka plats smaids.

-            Man tas ir ļoti vienkārši, viņa noteica. Bet varu iedomāties, ka viņiem būs diezgan grūti tam visam noticēt!

Lūsija nolika klausuli, brīdi pagaidījusi, viņa uzgrieza numuru un piezvanīja policijas iecirknim.

-           Es nupat atklāju līķi sarkofāgā, kas atrodas garajā noliktavā Raterfordholā.

-    Kas tad tas?

Lūsija atkārtoja savu paziņojumu un, nojauzdama kāds varētu būt nākamais jautājums, nosauca savu uzvārdu.

Viņa atbrauca atpakaļ, nolika mašīnu un iegāja mājā.

Uz bridi apstājusies hallē, viņa apdomājās. Tad strauji pamāja ar galvu un devās uz bibliotēku, kur sēdēja mis Krekentorpa un palīdzēja tēvam risināt avīzē The Times publicēto krustvārdu miklu.

-    Vai varu brīdi parunāt ar mis Krekentorpu?

Emma neizpratnē palūkojās uz atnācēju. Neizpratne, pēc Lūsijas domām, bija ikdienišķa, tā parasti raugās uz kalpotājiem.

-            Nu, runā, meitēn, runā, aizkaitināti noteica vecais misters Krekentorps.

Lūsija sacīja Emmai:

-    Es gribu runāt ar jums vienatnē, lūdzu.

-            Blēņas, norūca misters Krekentorps. Saki, kas tev sakāms.

-            Acumirkli, tēvs, Emma piecēlās un gāja uz durvju pusi.

-            Blēņas. Tās var pagaidīt, nu jau vecais vīrs dusmojās.

-    Es baidos, ka nevar, gaidīt, sacīja Lūsija.

-           Tīrā bezkaunība! misters Krekentorps iesaucās.

Emma izgāja hallē, Lūsija viņai sekoja, aizvērdama aiz sevis durvis.

-            Jā? sacīja Emma. Kas ir? Jā uzskatāt, ka ar zēniem ir pārāk daudz darba, es jums palīdzēšu un…

-            Par to nav runa, teica Lūsija. Es negribēju runāt jūsu tēva klātbūtnē, jo saprotu, ka viņš ir invalids un varētu dabūt sirdslēkmi. Saprotiet, es tikko atklāju noslepkavotas sievietes līķi, tas ir lielajā sarkofāgā garajā noliktavā.

Emma izbrīnīti skatījās uz Lūsiju.

-            Sarkofāgā? Noslepkavota sieviete? Tas nav iespējams!

-           Diemžēl tā ir patiesība. Es piezvanīju policijai. Viņi būs klāt kuru katru brīdi.

Emmas vaigos iesitās viegls sārtums.

-             Pirms zvanījāt policijai, jums vispirms vajadzēja pateikt man.

-    Piedodiet.

-            Es nedzirdēju, ka jūs būtu zvanījusi, Emma paskatījās uz telefonu, kas stāvēja hallē uz galdiņa.

-           Es piezvanīju no pasta kantora, kas atrodas zemes ceļa malā.

-    Cik savādi! Kāpēc ne no šejienes?

Lūsija steidzīgi gudroja.

-            Es baidījos, ka zēni varētu būt klāt… varētu dzirdēt, ja zvanu no halles.

-           Skaidrs… jā… skaidrs. Viņi brauks šurp… Policija brauks šurp?

-           Viņi jau ir klāt, noteica Lūsija, izdzirdusi mašīnu bremzes nokaucamies parādes durvju priekšā. Tajā pašā laikā visā mājā atskanēja parādes durvju zvans.

-    Man ir žēl, ļoti žēl, ka nācās to jautāt, sacīja inspektors Beikons.

Paņēmis Emmu Krekentorpu zem rokas, inspektors izveda viņu no noliktavas. Emmas seja bija ļoti bāla, izskatījās, ka viņai ir nelabi, taču sieviete gāja taisni izslējusies.

-    Esmu pilnīgi pārliecināta, ka nekad iepriekš šo sievieti neesmu redzējusi.

-     Mēs esam jums ļoti pateicīgi, mis Krekentorpa. Tas ir viss, ko es vēlējos zināt. Varbūt gribat atgulties?

-      Man jāiet pie tēva. Es piezvanīju doktoram Kvimperam, tiklīdz uzzināju par šo, un doktors ir pie viņa.

Kad viņi šķērsoja halli, ārsts Kvimpers iznāca no bibliotēkas. Viņš bija gara auguma vīrietis, izturējās ļoti nepiespiesti, nedaudz ciniski.

Ārsts un inspektors sasveicinājās, pamājot viens otram ar galvu.

-     Mis Krekentorpa ļoti varonīgi izpildīja nepatīkamu pienākumu, sacīja Beikons.

-     Lieliski, Emma, paslavēja ārsts, paklapējot viņai pa plecu. Jūs varat daudz izturēt. Esmu vienmēr to zinājis. Ar jūsu tēvu viss ir kārtībā. Ieejiet un vienkārši pārmijiet kādu vārdu ar viņu, un pēc tam dodieties uz ēdamistabu un ielejiet sev glāzi kaut kā stiprāka. Tāda ir zāļu recepte.

Emma pateicīga uzsmaidīja ārstam un iegāja bibliotēkā.

-    Tā sieviete ir zemes sāls, sacīja ārsts, noskatīdamies viņai nopakaļ. Tūkstoškārt žēl, ka viņa nekad nav bijusi precējusies. Tā ir sodība būt vienīgajai sievietei ģimenē, kurā ir tikai vīrieši. Otra māsa tika prom, ja nemaldos, apprecējās septiņpadsmit gadu vecumā. Emma varētu būt lieliska, veiksmīga sieva un māte.

-    Pārāk ziedojas savam tēvam, man šķiet, secināja inspektors Beikons.

-    Tā nav tik daudz ziedošanās, cik sievišķīgs instinkts padarīt savas dzimtas vīriešus laimīgus. Viņa redz, ka tēvam patīk būt invalīdam, un viņa ļauj tam būt invalīdam. Tāpat viņa izturas pret brāļiem. Sedrikam ļauj justies kā labam gleznotājam… Kā viņu sauc… Herolds zina, ka viņa atbalstīs tā spriedumus… Viņa ļauj Alfrēdam pārsteigt sevi ar stāstiem par tā gudrajiem darījumiem. Jā, viņa ir gudra sieviete. Vai varu būt jums noderīgs, kaut ko vēlaties? Vai vēlaties, lai uzmetu acis jūsu līķim tagad, kad policijas ārsts Džonstouns to ir izdarījis, lai redzētu, vai tā nav kāda no manām pacientēm un nav viena no manām medicīniskajām kļūdām.

-      Jā, doktor, es gribētu, lai jūs viņu apskatāt. Mums viņa jāidentificē. Šķiet, ka misteru Krekentorpu nedrīkst traucēt? Pārāk liels stress?

-    Stress? Muļķības. Viņš nekad nepiedos, ja neļausiet viņam kaut ar vienu aci palūrēt. Viņš deg nepacietībā. Tas ir pats interesantākais, kas noticis viņa dzīvē piecpadsmit gadu laikā… un tas viņam neko nemaksā!

-    Tad ar viņu nav tik ļauni?

-    Viņam ir septiņdesmit divi gadi, sacīja ārsts. Tas patiešām ir vienīgais, kas viņam kaiš. Vecajam vīram ir dīvainas reimatiskas sāpes, bet kuram gan nav? Viņš to sauc par artrītu. Pēc maltītēm viņam ir palpilācija, to viņš "pieraksta" sirdij. Bet viņš var darīt visu, ko vien vēlas! Man daudz tādu pacientu. Tie, kuri ir patiešām ļoti slimi, cenšas apgalvot, ka viņiem nekas nekaiš. Ejam, paskatīsimies to jūsu līķi. Nepatīkami droši vien?

-     Džonstouns uzskata, ka viņa ir mirusi divas vai trīs nedēļas.

-    Tas ir ļoti nepatīkami.

Ārsts apstājās pie sarkofāga un skatījās ar neslēptu ziņkāri, profesionāli neizrādot, kā iepriekš teica, ka ir "nepatīkami".

-    Nekad agrāk neesmu viņu redzējis. Nav mana paciente. Neatceros, ka būtu viņu manījis Brekhemptonā. Kādreiz viņai vajadzētu būt pat skaistai… jā, kāds viņu reiz ir mīlējis.

Inspektors un ārsts izgāja svaigā gaisā. Ārsts Kvimpers atskatījās uz ēku.

-    Kur viņu atrada? Kā to sauc? Garajā noliktavā… sarkofāgā! Fantastiski! Kas atrada?

-    Mis Lūsija Ailesbarova.

-           O! Lēdijas jaunā izpalīdze? Ko viņa darīja? Kāpēc okšķerēja sarkofāgā?

-             Tieši to, inspektors Beikons drūmi atteica, es grasos viņai jautāt. Kā ar misteru Krekentorpu? Vai jūs viņu… ?

-    Es viņu atvedīšu šurp.

Misters Krekentorps, ietinies šallēs, raitā solī gāja blakus ārstam.

-           Kaunpilns gadījums, viņš piktojās, absolūti kaunpilna rīcība! Es atvedu to sarkofāgu no Florences, ja nemaldos, tas notika 1908. vai 1909. gadā?

-           Saturieties, ārsts brīdināja, saprotiet, skats nebūs sevišķi jauks.

-            Nav svarīgi, cik slims esmu, man ir jāizpilda pienākums, vai ne?

Īslaicīgais garās noliktavas apmeklējums izvērtās par diezgan ilgu pasākumu. Galu galā misters Krekentorps izmetās svaigā gaisā.

-            Nekad mūžā neesmu viņu redzējis, viņš sacīja. Ko tas nozīmē? Absolūti kaunpilna rīcība! Nē, tā nebija Florence, es tagad atceros tā bija Neapole. Lielisks eksemplārs. Un uzrodas kāda muļķa sieviete un izdara pašnāvību tajā.

Viņš satvēra mēteļa atloku kreisajā pusē.

-            Man tas ir par daudz… Mana sirds… Kur ir Emma? Doktor…

Ārsts Kvimpers saņēma mistera Krekentorpa roku.

-             Ar jums viss būs kārtībā, viņš sacīja. Es jums izrakstu nelielu stimulatoru. Brendiju.

Abi kungi devās uz mājas pusi.

-    Ser, lūdzu, ser!

Inspektors Beikons pagriezās. Bija ieradušies divi zēni uz divriteņiem, pagalam aizelsušies. Viņu sejas izskatījās kā lūdzošiem suņiem.

-    Lūdzu, ser, vai mēs varam apskatīt līķi?

-           Nē, jūs nevarat, inspektors Beikons strupi atteica.

-Vai, ser, lūdzu! Nevar zināt, varbūt mēs zinām, kas viņa ir. Esiet lāga cilvēks. Tas nav godīgi. Notikusi slepkavība, un tieši mūsu noliktavā. Tāda iespēja varbūt nekad vairs neradīsies! Esiet lāga cilvēks!

-    Kas jūs abi esat?

-             Es esmu Aleksandrs īstlejs, un tas ir mans draugs Džeimss Stoderts-Vests.

-            Vai esat redzējuši blondu sievieti gaišā vāverādas kažokā?

-             Es tā tieši nevaru atcerēties, viltīgi bilda Aleksandrs. Ja es varētu paskatīties…

-            Ieved viņus, Sanders, inspektors teica policistam, kas stāvēja pie noliktavas durvīm. Jaunieši ir jaunieši.

-    Vai, ser, paldies jums, ser.

Beikons pagriezās uz mājas pusi.

-            Un tagad, viņš pie sevis drūmi noteica, jāpievēršas mis Lūsijai Ailesbarovai.

Aizvedusi policiju uz garo noliktavu un īsumā pastāstījusi par savu atradumu, Lūsija devās prom, taču zināja, ka vēl tiks izjautāta.

Viņa tikko bija beigusi gatavot kartupeļus čipsiem, kad saņēma vēsti, ka inspektors Beikons grib ar viņu runāt. Nolikusi sānis lielo katlu ar sālsūdeni, kurā bija samērkti pusgatavie čipsi, Lūsija sekoja policistam uz vietu, kur gaidīja inspektors. Viņa apsēdās un mierīgi gaidīja jautājumus.

Viņa nosauca savu vārdu un uzvārdu, pateica adresi Londonā, kā arī piebilda:

-    Es jums nosaukšu dažus vārdus un adreses, ja vēlaties par mani iegūt kādu informāciju.

Vārdi izrādījās ārkārtīgi iespaidīgi: flotes admirālis, Oksfordas koledžas rektors, dāma, kas ieguvusi Britu impērijas ordeņa kavalieres titulu. Gribot negribot inspektors Beikons jutās pārsteigts.

-    Tātad, mis Ailesbarova, jūs devāties uz garo noliktavu, lai sameklētu krāsu. Vai tā ir? Un, kad bijāt atradusi krāsu, paņēmāt ceļamo bomi, pacēlāt sarkofāga vāku un atradāt līķi. Ko jūs meklējāt sarkofāgā?

-    Es meklēju līķi, paskaidroja Lūsija.

-    Jūs meklējāt līķi, un jūs to atradāt! Vai jums nešķiet, ka tas ir ļoti dīvains stāsts?

-   Ak jā, tas patiesi ir dīvains stāsts. Varbūt ļaujiet man jums visu paskaidrot.

-    Jums tas noteikti ir jādara.

Lūsija sīki un smalki izstāstīja visu, kas noveda viņu pie neparastā atklājuma.

Inspektors bargi secināja:

-            Jūs nolīga paveca dāma, lai jūs iekārtotos šeit darbā ar nolūku pārmeklēt māju un tās apkārtni? Jūsu uzdevums bija atrast līķi? Vai man taisnība?

-Jā.

-    Kas ir šī pavecā dāma?

-            Mis Džeina Mārpla. Šobrīd viņa dzīvo Medisonroudā 4.

Inspektors pierakstīja.

-    Jūs gribat, lai es noticu šim stāstam?

-            Nē, pirms jūs neesat sazinājies ar mis Mārplu un saņēmis no viņas apstiprinājumu.

-           Es noteikti ar viņu runāšu. Tai kundzei ir jābūt pavisam jukušai.

Lūsija necentās nevienu pārliecināt, viņu interesēja kas cits.

-            Ko jūs grasāties ieteikt mis Krekentorpai? Es domāju attiecībā uz mani?

-    Kāpēc jūs to jautājat?

-            Saprotiet, kas attiecas uz mis Mārplu, es esmu izpildījusi savu uzdevumu, esmu atradusi līķi, kā viņa to vēlējās. Bet mani ir nolīgusi darbā mis Krekentorpa, un mājā ir divi izsalkuši jaunieši, iespējams, pēc šī negadījuma ieradīsies arī citi ģimenes locekļi. Viņai ir vajadzīga palīdzība mājas solī. Ja jūs iesiet un pateiksiet viņai, ka es pieņēmu šo darbu tāpēc, lai sameklētu līķi, viņa mani izmetīs laukā. Taču es varētu turpināt savus pienākumus mājā un būt noderīga.

Inspektors cieši paskatījās uz Lūsiju.

-            Šobrīd es nevienam neko neteikšu, viņš sacīja. Es neesmu pārbaudījis jūsu paziņojumu.

Lūsija piecēlās.

-            Paldies. Tad es varu doties uz virtuvi un turpināt darbu.

Septītā nodaļa

-            Varbūt mums vajadzētu iesaistīt Jardu,* vai tā jūs domājat, Beikon?

Policijas prefekts vaicājoši lūkojās uz inspektoru Beikonu. Inspektors bija liela auguma, flegmātisks vīrietis, viņa sejas izteiksme liecināja par pilnīgu noliegumu.

-            Sieviete nav vietējā, ser, viņš sacīja. Spriežot pēc apakšveļas, viņa ir ārzemniece. Protams, inspektors Beikons steidzīgi piebilda, es negrasos pagaidām nevienu iesaistīt. Mēs paturēsim to prātā, līdz beigsies pratināšana.

Policijas prefekts piekrītoši pamāja ar galvu.

-              Nopratināšana būs tīrā formalitāte, manuprāt?

-    Jā, ser. Esmu ticies ar kriminālizmeklētāju.

-    Un tā notiks kad?

-            Rīt. Noprotu, ka pārējie Krekentorpu ģimenes locekļi būs ieradušies. Iespējams, viens no viņiem varēs sievieti identificēt. Viņi visi būs šeit.

Viņš paskatījās sarakstā, ko turēja rokā.

"Skotlendjards tradicionālais Londonas policijas nosaukums.

-     Herolds Krekentorps, viņš ir no Sitijas,* cik man zināms, skaitās liels virs. Alfrēds nezinu, ar ko īsti viņš nodarbojas. Sedriks ir tas, kurš dzīvo ārzemēs. Glezno! Inspektors izrunāja šo vārdu izteikti nievājoši.

Policijas prefekts savilka ūsas smaidā un jautāja:

-    Nav iemesla uzskatīt, ka Krekentorpu ģimene būtu kaut kādi saistīta ar šo noziegumu, vai ne?

-    Nē, izņemot faktu, ka līķis ir atrasts viņu īpašumā, sacīja inspektors Beikons. Un protams, ļoti iespējams, ka tas ģimenes loceklis, kurš ir mākslinieks, varētu sievieti identificēt. Man visvairāk netīk tās tukšās pļāpas, kas saistītas ar vilcienu.

-Ak jā. Jūs bijāt uz tikšanos ar to veco dāmu… to… kā viņu sauc… viņš ieskatījās ziņojumā, kas gulēja uz galda viņa priekšā, mis Mārplu?

-     Jā, ser. Un viņa ir pilnīgi pārliecināta par notikušo. Vai kundze ir ķerta vai nav, es nezinu, bet viņa ir pārliecināta par stāsta patiesīgumu, ko redzēja un pastāstīja viņas draudzene. Es atļaušos piezīmēt, ka tas ir kaut kas līdzīgs tam, ko vecas dāmas mēdz apgalvot par redzētiem lidojošiem šķīvīšiem savā dārzā vai krievu aģentiem bibliotēkā. Bet ir skaidrs kā diena, ka viņa patiešām nolīga jauno sievieti, izpalīdzi, un lika tai meklēt līķi, ko tā arī darīja.

-    Un atrada, atzina policijas prefekts. Jā, tas ir iespaidīgs stāsts. Mārpla, mis Mārpla vārds

"Londonas vēsturiskais centrs.

86

kaut kur dzirdēts… Lai vai kā, bet es saistīšos ar Jardu. Domāju, jums ir taisnība, šī nav vietēja mēroga lieta… Taču pagaidām mēs par šo faktu nerunāsim. Šobrīd stāstīsim presei, cik maz vien iespējams.

II

Nopratināšana bija tīri formāla. Neviens nenāca klajā ar paziņojumu, ka pazīst mirušo sievieti. Tika izsaukta Lūsija, lai pastāstītu, kā atrada līķi, un medicīniskā ekspertīze noteica nāves cēloni nožņaugšana. Lietas turpmākajā izmeklēšanā tika pasludināts pārtraukums.

Bija auksta un vējaina diena, kad Krekentorpu ģimene iznāca no zāles, kurā notika nopratināšana. Viņi bija pieci Emma, Sedriks, Herolds, Alfrēds un Braiens īstlejs, mirušās meitas Edītes vīrs. Klāt bija arī misters Vimborns, advokātu firmas, kura nodarbojās ar Krekentorpu ģimenes juridiskajām lietām, vecākais partneris. Neraugoties uz lielām neērtībām, viņš bija speciāli ieradies no Londonas, lai būtu klāt nopratināšanā. Kādu brīdi visi stāvēja uz ietves drebinādamies. Bija sapulcējies krietns pūlis; intriģējošā ziņa "Līķis sarkofāgā" bija plaši izklāstīta gan Londonas, gan vietējā presē.

Skanēja čalas:

-    Tie ir viņi…

Emma steidzīgi teica:

-    Iesim prom!

Liels īrēts Daimlers* piestāja ietves malā. Emma iekāpa un pasauca Lūsiju. Misters Vimborns, Sedriks un Herolds viņām sekoja. Braiens īstlejs sacīja:

-    Es paņemšu Alfrēdu savā mazajā busiņā. Šoferis aizvēra durvis, un Daimlers bija gatavs

ripot prom.

-           Vai! Apstājieties! iesaucās Emma. Lūk, šeit ir zēni!

Zēni, par spīti kaismīgiem iebildumiem, tika atstāti Raterfordholā, taču tagad viņi parādījās uz ietves, nebēdnīgi smaidīdami.

-              Mēs atbraucām ar divriteņiem, pavēstīja Stoderts-Vests. Policists bija tik laipns un ielaida mūs zāles aizmugurē. Es ceru, ka jūs nedusmojaties, mis Krekentorpa, viņš mīlīgi piebilda.

-             Viņa nedusmojas, sacīja Sedriks, atbildot Emmas vietā. Jūs vēl esat tik jauni. Jums šī ir pirmā nopratināšana, vai ne?

-            Tas bija tik bezjēdzīgi, atzina Aleksandrs. Viss tik ātri beidzās.

-            Mēs nevaram te stāvēt un pļāpāt, uzbudināti aizrādīja Herolds. Te ir tāds pūlis. Un visi tie cilvēki ar kamerām.

Šoferis iedarbināja mašīnu un brauca prom. Zēni jautri pamāja ardievas.

-           Viss tik ātri beidzās! atkārtoja Sedriks. Tā domā viņi, jaunie nezinīši! Tagad viss tikai sākas.

"Dārgas markas vieglais automobilis.

88

-    Tas viss ir tik nelāgi. Ārkārtīgi nelāgi, sacīja Herolds. Es domāju… Viņš paskatījās uz Vimbornu, kurš, sakniebis šaurās lūpas, nepatikā pašūpoja galvu.

-    Es ceru, viņš svarīgi bilda, ka viss drīz vien noskaidrosies. Policija bija ļoti prasmīga. Taču, kā Herolds teica, visa šī lieta ir ļoti nelāga.

Runājot viņš skatījās uz Lūsiju, un viņa skatiens pauda nosodījumu. Šķiet, viņa acis sacīja: "Ja nebūtu šīs jaunās sievietes, kas bāza degunu, kur nevajag, nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis".

Šādu atzinumu, vai ļoti līdzīgu, izteica Herolds Krekentorps:

-    Starp citu… jūs… mis… mis Ailesbarova, tieši kas lika jums apskatīt to sarkofāgu?

Lūsija jau bija gaidījusi šādu jautājumu. Viņa zināja, ka tas būs pirmais, ko jautās policija; viņu pārsteidza vienīgi apstāklis, ka līdz šim brīdim tas nevienam nebija ienācis prātā.

Sedriks, Emma, Herolds un misters Vimborns visi skatījās uz viņu.

Atbilde jau bija gatava.

-    Patiešām, viņas balss skanēja domīgi. Es tā īsti nezinu… Man bija tāda sajūta, ka to vietu vajadzētu sakārtot un iztīrīt. Un tur bija… viņa vilcinājās, tur bija ļoti īpatnēja, nepatīkama smaka….

Viņa bija pārliecināta, ka sacītais ikvienam liks satrūkties nepatikā…

Misters Vimborns nomurmināja:

-      Jā, jā, protams… policijas ārsts teica, ka ir kādas trīs nedēļas… Es domāju, saprotiet, mums vajadzētu par šo lietu nedomāt. Viņš pasmaidīja un uzmundrinoši palūkojās uz Emmu, kas bija kļuvusi pilnīgi bāla. Atcerieties, viņš piebilda, nevienam no mums nav nekāda sakara ar to jauno sievieti.

-    Ak, bet jūs nevarat būt par to tik pārliecināts, vai jūs varat? sacīja Sedriks.

Lūsija Ailesbarova ieinteresēti palūkojās uz Sedriku. Viņa jutās pārsteigta par lielo atšķirību starp trim brāļiem. Sedriks bija liela auguma vīrietis ar raupju, vēju appūstu seju, tumšiem, spurainiem matiem, dzīvespriecīgs. No lidostas viņš bija ieradies neskuvies. Pirms došanās uz nopratināšanu viņš noskuvās, bet drēbes nenomainīja, un šķita, ka tās viņam ir vienīgās; vecas, pelēkas vilnas flaneļa bikses, salāpīta, novalkāta, maisveidīga žakete. Izskatījās, ka viņam tuvs ir bohēmisks dzīves veids, un viņš ar to lepojas.

Viņa brālis Herolds turpretī bija nevainojama Sitijas džentlmeņa paraugs un nozīmīgas kompānijas vadītājs. Garš, staltu stāju, tumšie mati sākuši nedaudz no deniņiem atkāpties, mazas melnas ūsas, nevainojami ģērbies tumšā, lieliski piegrieztā uzvalkā, ar pērļu krāsas kaklasaiti. Viņa izskats liecināja, kas viņš ir apsviedīgs, veiksmīgs biznesmenis.

Herolds pikti teica:

-    Sedrik, šī piezīme patiešām ir galīgi nevietā.

-            Neredzu kāpēc? Galu galā viņa bija mūsu noliktavā. Kāpēc viņa uz turieni atnāca?

Misters Vimborns noklepojās un sacīja:

-            Iespējams, kāda… kāda slepena tikšanās. Es noprotu, ka tā saistīta ar vietējo apstākļu zināšanu un to, ka atslēga glabājas ārpusē uz naglas.

Viņa balss tonis liecināja, ka tādā veidā glabāt atslēgu ir smags pārkāpums. Aizrādījums izskanēja tik nepārprotami, ka Emma steidzās taisnoties:

-            Tas sākās kara laikā. Tā tika darīts civilās aizsardzības organizācijas vajadzībām. Tur atradās maza spirta krāsniņa, un viņi noliktavā vārīja kakao. Un galu galā, tā kā tur nebija nekā tāda, ko kāds gribētu paņemt, mēs atstājām atslēgu turpat uz naglas. Tas bija ērti Sieviešu institūta dalībniecēm. Ja mēs turētu atslēgu mājās, tas radītu neērtības, kad neviena nav mājās, bet sievietes gribētu iekļūt telpā. Kad ir tikai viena izpalīdze, kas atnāk pa dienu, un nav neviena pastāvīga kalpotāja…

Viņas balss aizlūza un apklusa. Vārdi tika nobērti mehāniski, taču domas kavējās kur citur.

Sedriks steidzīgi neizpratnē paskatījās uz viņu.

-            Tu izskaties noraizējusies, māsiņ. Kas par lietu?

Herolds nikni iesaucās:

-    Patiešām, Sedrik, kā tu vari tā jautāt?

-            Jā, es varu tā jautāt. Sveša sieviete tiek atrasta Raterfordholas noliktavā (izklausās pēc Viktorijas laikmeta melodrāmas), un tas Emmā izraisa šoku… Es nesaprotu, kāpēc viņai būtu par to jāuztraucas tagad. Muļķības, cilvēks pie visa pierod.

-            Slepkavība nav tā lieta, pie kuras cilvēki pierod, kā tas ir ar tevi, dzēlīgi teica Herolds. Es atļaušos piebilst, ka slepkavība ir viens spļāviens Maljorkā un…

-    Ibizā nevis Maljorkā.

-    Tas ir viens un tas pats.

-    Nemaz ne, tā ir pilnīgi cita sala.

Herolds turpināja runāt.

-             Manuprāt, tev slepkavība var būt ikdienišķs notikums, jo tu dzīvo starp karstasinīgajiem dienvidniekiem, taču to nevar attiecināt uz Angliju, mēs tādas lietas uztveram ļoti nopietni. Ar augošām dusmām viņš piebilda: Un patiešām, Sedrik, ierasties uz nopratināšanu tādās drēbēs…

-    Kas vainas manām drēbēm? Tās ir ērtas.

-    Tas ir nepiedienīgi.

-           Nu un tad, tās ir vienīgās drēbes, kas man ir līdzi. Es nepakoju milzu ceļasomas, kad steidzos uz mājām, lai būtu kopā ar ģimeni ķezā. Esmu gleznotājs, un gleznotājiem patīk justies ērti.

-    Tātad tu aizvien mēģini gleznot?

-            Paklausies, Herold, kad tu saki mēģini gleznot…

Misters Vimborns daudznozīmīgi ieklepojās.

-             Šī ķilda ir bezjēdzīga, viņš pārmetoši aizrādīja. Es ceru, mana dārgā Emma, ka jūs man

darīsiet zināmu, vai varu būt jums vēl kā noderīgs pirms atgriežos pilsētā?

Pārmetums bija vietā. Emma Krekentorpa steidzīgi sacīja:

-    Bija ļoti laipni no jūsu puses, ka atbraucāt.

-    Sīkums. Kādam bija jābūt klāt nopratināšanā. Esmu sarunājis tikšanos ar inspektoru. Nešaubos, ka situācija drīz vien noskaidrosies. Kā Emma mums pastāstīja, vietējiem bija zināms, ka atslēga karājas ārpusē pie durvīm. Šķiet ļoti iespējams, ka ziemas mēnešos vietu izmantoja vietējie pārīši, lai slepeni tiktos. Nav šaubu, ka notikusi ķilda, un kāds jauns vīrietis zaudēja kontroli pār sevi. Apjautis, kādu šausmu darbu pastrādājis, viņa skatiens pievērsās sarkofāgam, un viņš nolēma, ka tas ir ideāla vieta nozieguma slēpšanai.

Lūsija pie sevis nodomāja: "jā, izklausās ļoti ticami. Tieši tā var nodomāt."

Sedriks sacīja:

-    Jūs pieminējāt vietējos pārīšus, bet neviens no vietējiem nevarēja meiteni identificēt.

-     Vēl ir tikai izmeklēšanas sākums. Nav šaubu, ka drīz vien identifikācija notiks. Ļoti iespējams, ka vīrietis bija vietējais iedzīvotājs, bet meitene ieradusies no citurienes, varbūt no Brekhemptonas attālākas daļas. Brekhemptona ir liela… pēdējos divdesmit gados tā ir ārkārtīgi izaugusi.

-    Ja es būtu meitene un tiktos ar to jauno vīrieti, es nekādā ziņā negribētu, lai mani aizved jūdzēm tālu uz izsalušu aukstu noliktavu, Sedriks iebilda. Es izvēlētos, lai mani apskauj kādā kinoteātri, vai ne tā, mis Ailesbarova?

Vai mums vajag to visu apspriest? Herolds žēlabaini ierunājās.

Izskanot šim jautājumam, mašīna piebrauca pie Raterfordholas parādes durvīm, un visi izkāpa.

Astotā nodaļa

Ieejot bibliotēkā, misters Vimborns mazliet samirkšķināja vecās, vērīgās acis, viņa skatiens paslīdēja garām inspektoram Beikonam, kuru jau bija saticis, un pievērsās gaišmatainam, izskatīgam vīrietim, kas stāvēja aiz inspektora.

Inspektors Beikons viņus iepazīstināja:

-            Tas ir inspektors Kredoks no Jaunā Skotlendjarda.

-           Jaunā Skotlendjarda… hm. Mistera Vimborna uzacis pacēlās uz augšu.

Dermots Kredoks, kas izcēlās ar labām manierēm, uzsāka sarunu.

-            Mūs aicināja būt klāt šajā lietā, mister Vimborn, viņš sacīja. Tā kā jūs pārstāvat Krekentorpu ģimeni, uzskatu, ka būs godīgi, ja sniegšu jums nelielu konfidencionālu informāciju.

Neviens labāk par Kredoku nebūtu varējis nospēlēt šo mazo izrādi.

-             Esmu pārliecināts, inspektors Beikons man piekritīs, viņš piebilda, paskatīdamies uz savu kolēģi.

Inspektors Beikons visā nopietnībā piekrita, neradot ne mazākās aizdomas, ka par visu ir notikusi iepriekšēja vienošanās.

-      Lietas apstākļi ir sekojoši, teica Kredoks, pamatojoties uz mūsu rīcībā esošo informāciju, ir pamats uzskatīt, ka mirusī sieviete nav vietējā, nav šejieniete, ka atbraukusi uz šejieni no Londonas, bet Londonā nesen ieradusies no ārzemēm. Iespējams, kaut neesam par to pārliecināti, no Francijas.

Mistera Vimborna uzacis atkal pacēlās uz augšu.

-    Patiešām, viņš noteica. Patiešām?

-     Policijas prefekts, skaidroja inspektors Beikons, uzskata, ka šīs lietas izmeklēšana labāk piederas Jardam.

-     Man atliek tikai cerēt, sacīja misters Vimborns, ka lieta tiks ātri atrisināta. Kā jūs varat iedomāties, visa šī jezga ģimenei ir radījusi lielas ciešanas. Kaut arī personiski viņi nekādā veidā nav iesaistīti, viņi ir…

Advokāts uz sekundi apklusa, un šo mazo pauzi steidzīgi aizpildīja inspektors Kredoks.

-    Tā nav nekāda patīkamā lieta atrast noslepkavotu sievieti savā īpašumā? Tomēr es gribētu nedaudz aprunāties ar katru ģimenes locekli…

-    Es patiešām neredzu…

-     Ko viņi var man pastāstīt? Iespējams neko interesantu, taču nekad nevar zināt. Atļaušos piezīmēt, ser, ka galveno informāciju es iegūšu no jums. Informāciju par šo māju un ģimeni.

-    Un kāda tam varētu būt saistība ar jauno sievieti, kura ieradusies no ārzemēm un šeit mirusi?

-    Nu, kā uz to raugās, atteica Kredoks. Kāpēc viņa šeit ieradās? Vai viņai kādreiz ir bijusi kāda saistība ar šo māju? Varbūt bijusi kundzes istabene. Vai varbūt viņa ieradās šeit, lai tiktos ar kādu Raterfordholas bijušo iedzīvotāju?

Misters Vimborns vēsi paskaidroj a, ka Krekentorpi dzīvo Raterfordholā kopš tā laika, kad 1884. gadā Džosiaks Krekentorps uzcēla šo māju.

-    Tas ir ļoti interesanti, atzina Kredoks. Vai jūs nevarētu man īsumā pastāstīt par ģimenes vēsturi?

Misters Vimborns paraustīja plecus.

-     Nav nekā daudz ko stāstīt. Džosiaks Krekentorps bija fabrikants. Viņš ražoja saldos un vircotos cepumus, garšvielas, marinējumus un citus produktus. Viņš sapelnīja un sakrāja milzu bagātību, uzcēla šo māju. Luters Krekentorps, viņa vecākais dēls, tagad dzīvo šeit.

-    Un pārējie dēli?

-    Otrs dēls bija Henrijs, viņš gāja bojā autokatastrofā 1911. gadā.

-      Un pašreizējais misters Krekentorps nekad nav domājis par mājas pārdošanu?

-    Viņš to nevar izdarīt, sausi noskaldīja advokāts. To nosaka viņa tēva testaments.

-    Varbūt jūs man pastāstītu par testamentu?

-    Kāpēc man tas būtu jādara?

Inspektors Kredoks pasmaidīja.

-            Tāpēc, ka es, ja vēlos, pats to varu sameklēt Somersithausā. [2]

Misters Vimborns neapmierināts īgni pasmaidīja.

-            Labi, inspektor. Es vienkārši uzskatīju, ka informācija, kuru jūs prasāt, ir nevajadzīga. Kas attiecas uz Džosiaka testamentu, tur nav nekādu noslēpumu. Viņš atstāja savu ievērojamo mantojumu pārvaldīšanā ar noteikumu, ka Luteram līdz mūža galam ir izmaksājami procenti no uzkrājuma, un pēc Lutera nāves kapitāls jāsadala līdzīgās daļās starp Lutera bērniem Edmundu, Sedriku, Heroldu, Alfrēdu, Emmu un Edīti. Edmunds krita karā, un Edīte nomira pirms četriem gadiem, tādējādi pēc Lutera Krekentorpa aiziešanas viņsaulē nauda tiks sadalīta starp Sedriku, Heroldu, Alfrēdu, Emmu un Edītes dēlu Aleksandru īstleju.

-    Un māja?

-             Tā pāriet Lutera Krekentorpa vecākā dzīvā dēla īpašumā.

-    Vai Edmunds Krekentorps bija precējies?

-Nē.

-    Tātad īpašums īstenībā nonāks…

-    Nākamajam dēlam Sedrikam.

-     Misters Luters Krekentorps pats nevar brīvi rīkoties ar to?

-Nē.

-    Un viņš nevar kontrolēt kapitālu? -Nē.

-     Vai tas nav diezgan neparasti? Man liekas, teica inspektors Kredoks, ka tēvam viņš nepatika.

-     Jums liekas pareizi, atbildēja misters Vimborns. Vecais Džosiaks bija ļoti neapmierināts, ka viņa vecākais dēls neizrāda nekādu interesi par ģimenes biznesu, vai jebkādu cita veida biznesu. Luters pavadīja laiku, ceļojot pa ārzemēm un vācot mākslas priekšmetus. Tas vecajam Džosiakam ļoti nepatika. Tāpēc viņš atstāja naudu pārvaldījumā, lai tā nonāktu nākamajai paaudzei.

-    Bet šobrīd nākamajai paaudzei nav citu ienākumu kā vienīgi tie, ko viņi paši nopelna vai ko iedod tēvs, un tēvam ir ievērojami ienākumi, bet nav teikšanas pār kapitālu.

-    Tieši tā. Un kāds te sakars ar nezināmās jaunās sievietes, kas turklāt ir ārzemniece, slepkavību, es nevaru iedomāties!

-    Nešķiet, ka te ir kāds sakars, inspektors Kredoks skubīgi piekrita. Es gluži vienkārši gribēju noskaidrot visus faktus.

Misters Vimborns dzēlīgi paskatījās uz viņu, tad, juzdamies apmierināts ar sniegto apskatu, piecēlās kājās.

-            Es ierosinu tagad atgriezties Londonā, viņš teica. Ja vien jūs nevēlaties vēl kaut ko zināt.

-    Nē, paldies, ser.

Gongs pie ieejas hallē sasniedza fortisimo.

-             Ak, šausmas, iesaucās misters Vimborns. Es domāju, ka to demonstrē viens no zēniem.

-            Mēs ļausim ģimenei netraucēti paēst pusdienas, bet inspektors Beikons un es gribētu pēc tam atgriezties, sacīsim divos piecpadsmit, un izrunāties ar katru ģimenes locekli.

-    Jūs domājat, ka tas ir nepieciešams?

-            Nu… Kredoks paraustīja plecus. Tā ir papildus iespēja. Kāds varētu kaut ko atcerēties, un tas dotu mums pavedienu sievietes identificēšanā.

-            Es par to šaubos, inspektor. Ļoti šaubos. Bet vēlu jums veiksmi. Kā jau teicu, jo ātrāk šī nepatīkamā jezga noskaidrosies, jo labāk visiem.

Šūpodams galvu, viņš lēnām izgāja no istabas.

II

Atgriezusies no nopratināšanas, Lūsija devās tieši uz virtuvi un steidzīgi gatavoja pusdienas, kad Braiens īstlejs pabāza galvu pa durvju spraugu.

-            Vai varu jums kaut kā palīdzēt? viņš vaicāja. Esmu radis darīt mājas darbus.

Lūsija ar zināmu interesi paskatījās uz viņu. Braiens bija ieradies uz nopratināšanu ar savu mazo M.G. mašīnu*, un viņai nebija iznācis tuvāk to iepazīt.

*Morris Garrages sporta mašīna, nosaukta ražotāja vārdā.

100

Tas, ko viņa redzēja, bija acij tīkams. īstlejs bija simpātisks jauns vīrietis, viņam varēja būt mazliet pāri trīsdesmit gadiem, brūnēts, ar sērīgām acīm un milzīgām gaišām ūsām.

-            Zēni vēl nav atgriezušies, viņš sacīja, ienākdams un apsēzdamies uz virtuves galda gala. Ar divriteņiem tiem būs vajadzīgas vēl kādas divdesmit minūtes.

Lūsija smaidīja.

-    Viņi ir apņēmušies neko nepalaist garām.

-           Puikām nevar neko pārmest. Viņiem tā ir pirmā nopratināšana, turklāt saistīta ar ģimeni.

-           Vai jūs nebūtu tik laipns un nenokāptu no galda, mister īstlej? Es gribu tur nolikt cepešpannu.

Braiens paklausīja.

-            Redzu, ka tauki ir pamatīgi uzkarsuši. Ko jūs tur liksiet iekšā?

-    Jorkšīras pudiņu.*

-           Vecais labais jorkšīrietis. Tātad šodienas ēdienkartē būs vecās labās Anglijas ēdiens liellopu gaļas cepetis?

-Jā.

-              Faktiski bēru mielasts viela pārdomām. Smaržo labi, viņš labpatikā paošņāja gaisu. Vai jūs uztrauc mana pļāpāšana?

-           Ja esat nācis palīdzēt, tad palīdziet. Lūsija izņēma no cepeškrāsns vēl vienu pannu. Lūk, apgrieziet visus kartupeļus uz otru pusi, lai tie apbrūninās no abām pusēm.

Braiens dedzīgi ķērās pie uzdevuma pildīšanas.

-            Vai tas viss te čurkstinājās, kamēr mēs bijām nopratināšanā? Šķiet, tam visam vajadzētu būt sadegušam.

-            Nē! Nekādā ziņā ne. Cepeškrāsns ir regulējama.

-           Tai ir sava veida elektriskās smadzenes, vai ne? Vai tā ir?

Lūsija uzmeta Braienam skatienu.

-              Tieši tā. Tagad ielieciet pannu cepeškrāsni. Lūk, te ir drāniņa. Uz otrā plaukta… augšējo plauktu es taupu Jorkšlras pudiņam.

Braiens atkal paklausīja, šoreiz neiztikdams bez iekliegšanās.

-    Apdedzinājāties?

-            Mazliet. Tas nekas. Kāda bīstama lieta ir ēst gatavošana!

-    Man liekas, ka jūs pats neko negatavojat?

-             Patiesībā es to daru, turklāt diezgan bieži. Bet ne jau tādu maltīti. Es varu uzvārīt olas, ja neaizmirstu paskatīties pulkstenī. Un es varu pagatavot olas ar bekonu. Un vēl varu gaļu ielikt grilā un attaisīt zupas skārdeni. Man dzīvokli ir maza elektriskā plīts, kas paredzēta visām vajadzībām.

-    Jūs dzīvojat Londonā?

-    Ja to var saukt par dzīvi… jā.

Viņa balss skanēja grūtsirdīgi. Viņš noraudzījās, kā Lūsija iešauj krāsni trauku ar Jorkširas pudiņa sastāvdaļām.

-    Cik jauka burvestība, viņš nopūzdamies sacīja.

Lūsija, rosīdamās pa virtuvi, vērīgi palūkojās uz Braienu.

-    Kas? Vai šī virtuve?

-     Jā. Atgādina man mūsu virtuvi, kad es biju mazs zēns.

Lūsiju pārsteidza, ka Braienā jaušama kaut kāda bezcerība, pamestība. Ciešāk ielūkojusies, viņa atskārta, ka viņš ir vecāks, nekā sākumā šķita. Bija grūti iedomāties viņu kā Aleksandra tēvu. Viņš līdzinājās tiem neskaitāmajiem jaunajiem lidotājiem, kurus nācās redzēt kara laikā, kad viņai bija četrpadsmit jūtīgais, viegli ietekmējamais vecums. Viņa bija pārdzīvojusi karu un iedzīvojusies pēckara pasaulē, bet Braiens joprojām atradās pagājušajā laikā. Viņa nākamie vārdi to apliecināja. Viņš atkal bija apsēdies uz galda malas.

-     ŠI ir ļoti sarežģīta pasaule, vai ne? viņš sacīja. Grūti iedzīvoties. Saprotiet, šajā ziņā mums nekādu treniņu nebija.

Lūsija atcerējās Emmas stāstīto.

-     Jūs bijāt kara lidotājs, lidojāt uz iznicinātāja, vai ne? viņa teica. Jūs esat apbalvots ar Atzinības Krustu.

-    Tieši tas rada sarežģījumus. Tu esi izpelnījies slavu, un cilvēki tevi cenšas balstīt. Tiek nodrošināts darbs. Viss jau būtu labi. Bet tas ir administratīvais darbs, un tu neesi radis pie tā. Jāsēž pie galda, jārokas pa papīriem, pa dažādiem skaitļiem. Man ir bijušas vairākas idejas, esmu mēģinājis kādas pāris realizēt. Bet trūkst atbalstītāju. Nevar panākt, lai vīri nāk un iegulda naudu. Ja man būtu neliels kapitāls…

Viņš iegrima pārdomās.

-    Jūs nepazināt Edīti, vai ne? Manu sievu. Nē, protams, jūs nepazināt. Viņa bija pavisam citāda nekā visi pārējie. Pirmkārt jaunāka. Viņa dienēja Sieviešu gaisa papildspēku vienībā. Viņa allaž teica, ka viņas vecais ir knauzers, īsts sausiņš. Ziniet, tāds viņš arī ir. Žņaudzas ar naudu. It kā viņš varētu to paņemt sev kapā līdzi. Kad viņš nomirs, tā tiks sadalīta. Edītes daļu saņems Aleksandrs, protams. Taču viņš mantojumu nevarēs izmantot, kamēr nebūs sasniedzis divdesmit viena gada vecumu.

-    Piedodiet, bet vai jūs atkal nenokāptu nost no galda? Es gribu tur uzlikt katlu un pagatavot mērci.

Šajā brīdī ieradās Aleksandrs un Stoderts-Vests, abi sārtiem vaigiem un aizelsušies.

-    Sveiks, Braien, Aleksandrs mīlīgi uzsauca tēvam. Ak re, kur tu esi iekārtojies. Kāds lielisks gaļas gabals! Vai būs Jorkširas pudiņš?

-    Jā, būs gan.

-           Skolā mums ir šaušalīgs Jorkšīras pudiņš samircis un ļengans.

-            Nemaisieties pa kājām. Es gribu uztaisīt mērci.

-            Uztaisiet daudz mērces. Vai mēs varam dabūt divas pilnas mērces bļodiņas?

-Jā.

-             Lieliski! noteica Stoderts-Vests, rūpīgi uzsverot katru zilbi.

-            Man nepatīk, ka tā ir gaiša, Aleksandrs dedzīgi piebilda.

-    Tā nebūs gaiša.

-            Viņa ir satriecoša pavāre, Aleksandrs sacīja tēvam.

Lūsijai radās iespaids, ka viņi abi ir mainītās lomās. Aleksandrs runāja ar tēvu kā ar savu dēlu.

-             Vai varam jums palīdzēt, mis Ailesbarova? laipni, apjautājās Stoderts-Vests.

-           Jā, jūs varat. Aleksandr, ej un iedarbini gongu. Džeims, vai tu neaiznestu šo paplāti uz ēdamistabu? Mister Istlej, vai jūs nepaņemtu cepeti, es aiznesīšu kartupeļus un Jorkšīras pudiņu.

-             Pie mums ir vīrs no Skotlendjarda, sacīja Aleksandrs. Vai jūs domājat, ka viņš pusdienos kopā ar mums?

-            Tas atkarīgs no tā, kā būs noorganizējusi tava tante.

-            Es nedomāju, ka tantei Emmai varētu būt iebildumi… Viņa ir ļoti viesmīlīga. Bet tēvocim Heroldam, man šķiet, tas varētu nepatikt. Viņš ļoti uztraucas par šo slepkavību.

Aleksandrs izgāja pa durvīm ar paplāti rokās, pāri plecam paziņojot:

-           Misters Vimborns ir bibliotēkā kopā ar vīru no Skotlendjarda. Bet viņš uz pusdienām nepaliks, jo sacīja, ka jābrauc atpakaļ uz Londonu. Nāc, Stodert. Ak, viņš jau aizgājis iedarbināt gongu.

Šajā mirklī atskanēja gongs. Stoderts-Vests bija mākslinieks. Viņš deva vaļā no visa spēka, un līdz ar to turpmākās sarunas tika apslāpētas.

Braiens nesa cepeti, Lūsija sekoja ar dārzeņiem, tad atgriezās virtuvē pēc diviem līdz malām pilniem mērces traukiem.

Misters Vimborns stāvēja hallē, vilkdams rokās cimdus, un pa kāpnēm lejā nosteidzās Emma.

-           Vai jūs tiešām nevēlaties palikt uz pusdienām, mister Vimborn? Tās jau ir gatavas.

-           Nē. Man ir norunāta tikšanās Londonā. Vilcienam ir restorānvagons.

-            Ļoti labi, ka jūs atbraucāt, Emma pateicīgi bilda.

Abi policijas virsnieki iznāca no bibliotēkas.

Misters Vimborns saņēma Emmas roku savējā.

-            Jums nav nekāda iemesla uztraukties, mana dārgā, viņš sacīja. -Tas ir detektīvs, inspektors Kredoks no Jaunā Skotlendjarda, kas ieradies, lai pārņemtu lietu. Viņš atgriezīsies divos piecpadsmit un uzdos dažus jautājumus par faktiem, kas varētu veicināt lietas izmeklēšanu. Bet, kā jau es teicu, jums nav nekāda iemesla uztraukties. Viņš palūkojās uz Kredoku. Es drīkstu atkārtot mis Krekentorpai to, ko jūs man nupat sacījāt?

-    Protams, ser.

-             Inspektors Kredoks nupat man teica, ka šis gandrīz noteikti nav vietējais noziegums. Noslepkavotā sieviete ir ieradusies no Londonas, un ļoti iespējams ir ārzemniece.

Emma Krekentorpa steidzīgi ierunājās:

-    Ārzemniece. Vai viņa bija francūziete?

Misters Vimborns pilnīgi noteikti uzskatīja, ka

viņa paziņojums būs mierinošs. Tagad viņš jutās mazliet pārsteigts. Dermota Kredoka skatiens acumirklī pievērsās gan Vimborna, gan Emmas sejas izteiksmei.

Viņš brīnījās, kāpēc Emma pēkšņi izdarīja secinājumu, ka nogalinātā varētu būt francūziete, un kāpēc tas viņu tik ļoti uztrauca.

Devītā nodaļa

Vienīgie, kas novērtēja Lūsijas izcilās pusdienas, bija abi zēni un Sedriks Krekentorps, kuru, kā šķita, nemaz neietekmēja apstākļi, kas kļuva par iemeslu viņa atbraukšanai uz Angliju. Likās, ka viņš visu notikušo uztver drīzāk kā pamatīgu joku ar šaušalīgu nokrāsu.

Šāda attieksme, kā Lūsija ievēroja, tracināja viņa brāli Heroldu. Rādījās, ka Herolds slepkavību uztver kā aizvainojumu Krekentorpu ģimenei, turklāt tik milzīgu, ka viņš gandrīz nepieskārās maltītei. Arī Emma izskatījās noraizējusies un nelaimīga un ēda ļoti maz. Alfrēds, šķiet, bija iegrimis savās domās un gandrīz neko nerunāja. Viņš bija izskatīgs vīrietis ar tumsnēju sejas krāsu un pārāk cieši kopā iegūlušām acīm.

Pēc pusdienām atgriezās policijas darbinieki un laipni jautāja, vai būtu iespējams dažus vārdus pārmīt ar misteru Sedriku Krekentorpu.

Inspektors Kredoks izturējās ļoti pieklājīgi un draudzīgi.

Apsēdieties, mister Krekentorp. Es noprotu, ka jūs nupat esat atgriezies no Baleāru salām? Vai jūs tur dzīvojat?

-   Esmu tur sabijis pēdējos sešus gadus. Ibizā. Jūtos tur labāk nekā šajā drūmajā zemē.

-    Jums tur ir daudz vairāk saules nekā mums, vai ne, inspektors Kredoks rimti noteica. Jūs bijāt atbraucis uz mājām pavisam nesen, precīzāk runājot, uz Ziemassvētkiem. Kas jums lika tik atri atgriezties?

Sedriks pasmaidīja.

-    Saņēmu telegrammu no Emmas manas māsas. Mūsu īpašumā agrāk nekad nebija notikusi slepkavība. Negribēju neko palaist garām, tāpēc arī atbraucu.

-    Vai jums interesē kriminoloģija?

-    Ak, nerunāsim tik augstos toņos! Man patīk slepkavības detektīvromāni un tamlīdzīgas lietas! Detektīvromāns, kas risinās uz ģimenes ligzdas sliekšņa, ir kaut kas sevišķs. Turklāt, es nodomāju, ka nabaga Emmai ir nepieciešama kāda kripāta palīdzības, nav nekāds joks noņemties ar veco vīru, policiju un visu pārējo.

-    Skaidrs. Jūs rīkojāties saskaņā ar savām interesēm un atbildības sajūtu pret ģimeni. Es nešaubos, ka māsa būs ļoti pateicīga, kaut abi pārējie brāļi arī ir ieradušies.

-    Bet ne jau lai iepriecinātu un mierinātu, atteica Sedriks. Herolds nav savā ādā. Būt iejauktam apšaubāmas sievietes slepkavībā nepavisam neiederas Sitijas magnāta dzīves redzējumā.

Sedrika uzacis mazlietiņ pacēlās uz augšu.

-    Vai viņa bija apšaubāma sieviete?

-   Nu, jums kā autoritātei tas labāk zināms. Spriežot pēc faktiem, man tā šķiet.

-    Es domāju, varbūt jums ir nojausma, kas viņa varētu būt?

-     Paklausieties, inspektor, jūs jau zināt vai ari kolēģi būs jums pastāstījuši, ka es nevarēju viņu identificēt.

-    Es sacīju, ka domāju, mister Krekentorp. Jūs varbūt neesat redzējis šo sievieti nekad agrāk, taču varētu iedomāties, kas viņa bija?

Sedriks pakratīja galvu.

-     Jūs stūrējat nepareizā virzienā. Man nav ne mazākās nojausmas. Jūs varbūt iedomājieties, ka viņa ieradās noliktavā, lai slepeni tiktos ar kādu no mums? Bet mēs šeit nedzīvojam. Vienīgie šīs mājas iemītnieki ir sieviete un viens vecs vīrs. Jūs taču nedomājat, ka viņa būtu nākusi, lai satiktos ar manu godāto senci?

-    Mēs domājam, ka viņai varētu būt bijis kāds sakars ar šo māju. Varētu būt pirms ļoti daudziem gadiem. Padomājiet par tālu pagātni, mister Krekentorp.

Sedriks kādu brīdi domāja, tad pakratīja galvu.

-     Reizēm mums, kā daudziem citiem, bija izpalīgi no ārzemēm, bet es nevaru iedomāties nevienu, kas līdzinātos šai sievietei. Labāk pajautājiet pārējiem, viņi varbūt zinās vairāk nekā es.

-    Mēs to darīsim, protams.

Kredoks atspiedās pret krēsla atzveltni un turpināja:

-             Kā jūs dzirdējāt nopratināšanā, medicīniskā ekspertīze nevar precīzi noteikt, kad iestājusies nāve. Pirms vairāk nekā divām nedēļām un ātrāk nekā pirms četrām nedēļām. Tas nozīmē, ka kaut kad ap Ziemassvētku laiku. Jūs sacījāt, ka Ziemassvētkos atbraucāt mājās. Kad jūs ieradāties Anglijā un kad no tās izbraucāt?

Sediks prātoja.

-            Ļaujiet padomāt… Es lidoju… ielidoju sestdienā pirms Ziemassvētkiem… tas iznāk divdesmit pirmajā.

-    Jūs ielidojāt tieši no Maljorkas?

-            Jā. Izlidoju piecos no rīta un ierados šeit dienas vidū.

-    Un aizbraucāt?

-           Es aizlidoju atpakaļ nākamajā piektdienā, divdesmit septītajā.

-    Paldies.

Sedriks pasmīnēja.

-           Diemžēl sanāk, ka esmu atradies šeit tajā laikā. Bet patiešām, inspektor, jaunu sieviešu nožņaugšana nav mana iecienītākā Ziemassvētku nodarbošanās.

-    Ceru, ka nav, mister Krekentorp.

Inspektors Beikons izturējās nosodoši.

-            Šāda rīcība neradītu vis mieru un labu prātu, vai jūs man piekrītat?

Sedriks šo jautājumu adresēja inspektoram, kas kaut ko nomurmināja. Inspektors Kredoks laipni sacīja:

-    Labi, paldies, mister Krekentorp. Tas ir viss.

-            Ko tu par viņu domā? Kredoks jautāja, kad Sedriks bija aizvēris aiz sevis durvis.

Beikons atkal nomurmināja:

-            Zibenszellis, kas var būt gatavs uz visu, viņš atrūca. Man tādi tipi nepatīk. Uzdzīvotāji, tādi ir šie mākslinieki, un ļoti iespējams, ka itin bieži atrodas apšaubāmas reputācijas sieviešu sabiedrībā.

Kredoks smaidīja.

-             Man ari nepatīk, kā viņš ģērbjas, Beikons turpināja. Nekāda respekta… ierasties nopraj tināšanā tādā izskatā. Visnetīrākās bikses, kādas pēdējā laikā nācies redzēt. Un vai tu ievēroji viņa kaklasaiti? Izskatījās, ka tā gatavota no krāsainiem striķlšiem. Ja tu jautā man, es saku, ka tāds tips var itin viegli nožņaugt sievieti un ne čiku, ne grabu dzīvot nost.

-            Šo viņš nenožņaudza, ja nepameta Maljorku pirms divdesmit pirmā decembra. Un šo faktu mēs varam viegli pārbaudīt.

Beikons steidzīgi paraudzījās uz Kredoku.

-           Es ievēroju, ka tu pagaidām neatklāj nozieguma datumu.

-     Nē, mēs to pagaidām paturēsim noslēpumā. Sākotnējā posmā man allaž patīk šo un to neizpaust.

Beikons piekrītoši pamāja.

-     Un izšaut, kad pienāk laiks, viņš piebilda. Tas ir vislabākais plāns.

-     Un tagad, teica Kredoks, paklausīsimies, ko mums par to visu teiks akurātais Sitijas džentlmenis.

Heroldam Krekentorpam nebija nekā daudz ko teikt.

-     Tas ir pretīgs, ļoti nelāgs gadījums. Avīzes… Reportieri jau uzoduši un prasa intervijas… Tā viss sagriezies. Ārkārtīgi nepatīkami.

Herolda īsie, aprautie teikumi beidzās. Viņš atspieda muguru pret krēsla atzveltni ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš justu sliktu smaku.

Inspektora iztaujāšanai nebija nekādu rezultātu. Nē, viņam nav ne jausmas, kas šī sieviete varētu būt. Jā, viņš bija ieradies Raterfordholā uz Ziemassvētkiem. Ātrāk kā svētku vakarā nebija iespējas atbraukt, toties viņš varēja palikt līdz nākamās nedēļas nogalei.

-    Tas būtu viss, sacīja inspektors Kredoks, necenšoties uzdot vēl kādus jautājumus. Viņš nolēma, ka Herolds Krekentorps neko vairāk nepateiks.

Nākamais sekoja Alfrēds, viņš ienāca istabā tik bezrūpīgi, ka tas likās nedaudz uzspēlēti.

Kredoks paskatījās uz Alfrēdu Krekentorpu, un viņam šķita, ka šis cilvēks ir kaut kur redzēts. Vai tiešām viņš šo ģimenes locekli ir sastapis jau agrāk? Varbūt vienkārši redzējis viņa attēlu avīzē? Atmiņā saistībā ar viņu uzpeldēja kaut kas nelāgs. Uz jautājumu par Alfrēda nodarbošanos sekoja izvairīga atbilde.

-    Esmu apdrošināšanas biznesā. Līdz šim tiku nodarbojies ar jauna atskaņotāja ieviešanu tirgū. Gluži revolucionāra. Būtībā krietni uzvārījos.

Inspektors Kredoks vērtējoši aplūkoja Alfrēdu, un bija acīmredzams, ka viņa uzvalks ir pavisam lēts. Sedrika drēbes bija novazātas, gandrīz skrandainas, taču tās bija no laba materiāla, nevainojami piegrieztas. Alfrēda gadījumā tā bija lēta elegance. Sedriks vienaldzīgi atbildēja uz standarta jautājumiem, bet Alfrēds šķita ieinteresēts, iepriecināts.

-    Tā ir ļoti laba ideja, ka sieviete šeit ir kādreiz strādājusi. Ne jau kā istabene; es šaubos, vai manai māsai jebkad ir bijusi istabene. Es domāju, ka šodien tādu vairs nav. Bet, protams, ārzemju darbaspēks sastopams ļoti bieži. Mums ir bijuši poļi un kāds temperamentīgs vācietis, varbūt divi. Bet, tā kā Emma pavisam noteikti neatpazina sievieti, es domāju, ka jūsu ideja, inspektor, atkrīt. Emmai ir ļoti laba atmiņa, viņa lieliski iegaumē sejas. Nē, bet, ja sieviete ir braukusi no Londonas… Starp citu, kas jums lika secināt, ka sieviete ir no Londonas?

Viņš, it kā starp citu, izmeta šo jautājumu, taču viņa acu skatiens bija pētīgs un ieinteresēts.

Inspektors Kredoks pasmaidīja un pakratīja galvu.

Alfrēds vērīgi paskatījās uz inspektoru.

-           Negribat teikt, vai ne? Varbūt viņas kabatā bija biļete atpakaļceļam, ko?

-    Tā varētu būt, mister Krekentorp.

-             Nu ja viņa brauca no Londonas, iespējams, ka viņas pavadonis uzskatīja, ka garā noliktava ir jauka vietiņa klusai slepkavībai. Acīmredzot viņš zināja vietējos apstākļus. Ja es būtu jūsu vietā, inspektor, es viņu meklētu rokā.

-            Mēs to darām, atteica inspektors, un šie nedaudzie vārdi skanēja ļoti pārliecinoši.

Viņš pateicās Alfrēdam un ļāva iet.

-            Zini, Kredoks teica Beikonam, es šo puisi kaut kur esmu redzējis iepriekš…

Inspektors Beikons pavēstīja savu slēdzienu.

-            Āķīgs klients, viņš sacīja, tik āķīgs, ka reizēm uzķeras pats uz sava āķa.

II

-            Es nedomāju, ka jūs vēlaties mani redzēt, it kā atvainodamies sacīja Braiens īstlejs, pavēris durvis un stāvot uz sliekšņa. Es tā īsti nepiederu pie ģimenes…

-            Acumirkli, jūs esat misters Braiens īstlejs, mis Edītes Krekentorpas, kas nomira pirms pieciem gadiem, vīrs?

-    Tieši tā.

-           Ļoti laipni no jūsu puses, mister īstlej, jo sevišķi, ja varat mums patāstlt ko noderīgu.

-             Bet es nezinu. Vēlos, kaut zinātu. Šī lieta izskatās tik mīklaina, vai ne? Braukt ziemas vidū, lai tiktos ar kaut kādu puisi vecajā noliktavā, kur staigā vēji. Tas ir ārpus mana saprāta robežām!

-           Tas patiešām ir ļoti neizprotami, piekrita inspektors Kredoks.

-           Vai tā ir taisnība, ka viņa bija ārzemniece? Klīst tādas runas.

-            Vai šis apstāklis jums kaut ko izsaka? inspektors pētoši lūkojās, bet Braiens izskatījās apbrīnojami vienaldzīgs.

-    Nē, neko neizsaka.

-            Varbūt viņa bija francūziete, inspektors Beikons aizdomīgi piebilda.

-             Patiešām? Parīziete? Braiens pašūpoja galvu. Tas šķiet vēl neiespējamāk, vai ne? Es domāju mīcīties pa noliktavu. Iepriekš jums nav gadījušās slepkavības sarkofāgā, vai ne? Tam puisim vai nu viss nav mājās, vai ir kāds komplekss. Varbūt iedomājas, ka ir Kaligula vai kas tamlīdzīgs?

Inspektors Kredoks nemaz nevēlējās apstrīdēt šos spriedelējumus, viņš vienkārši pajautāja:

-           Vai nevienam ģimenē nav kādi sakari ar Franciju? Vai nav kādi radi Francijā?

Braiens atzina, ka Krekentorpi nav sevišķi jautri cilvēki.

Herolds ir precējies, viņš teica. Noprecēja sievieti ar putna ģīmi, kāda paputējuša pēra meitu. Alfrēdu sievietes īpaši neinteresē, viņš iesaistās visādos šaubīgos darījumos, kas parasti izrādās neveiksmīgi. Sedrikam, atļaušos izteikties, Ibizā ir vairākas spāņu senjoritas, kas gatavas lēkt cauri liesmojošam aplim. Sedriks sievietēm patīk. Vienmēr neskuvies, izskatās, it kā nekad nemazgātos. Nesaprotu, kāpēc sievietēm tas liekas tik pievilcīgi, bet acīmredzot tā ir. Es nevaru jums nekā palīdzēt, vai ne? viņš pasmaidīja. Labāk iesaistiet Aleksandru. Viņš un Džeimss Stoderts-Vests skrien kā sadeguši, lai atrastu kādu lietisko pierādījumu. Galvoju, ka viņi kaut ko patiešām arī atradīs.

Inspektors Kredoks izteica cerību, ka zēni to izdarīs. Tad viņš pateicās Braienam īstlejam un sacīja, ka vēlas runāt ar mis Emmu Krekentorpu.

III

Inspektors nolūkojās uz Emmu Krekentorpu daudz vērīgāk, nekā bija to darījis iepriekš. Viņš joprojām domāja par Emmas pārsteidzošo sejas izteiksmi pirms brīža.

Klusa sieviete. Nav muļķe. Nav arī nekāda spožā zvaigzne. Viena no daudzajām patīkamajām sievietēm, kuras vīrieši uzskata par uzticamām un kurām piemīt talants padarīt māju omulīgu, ienesot dzīvē harmoniju. Tāda, viņaprāt, bija Emma Krekentorpa.

Tādas sievietes bieži paliek līdz galam nenovērtētas. Aiz rāmās ārienes slēpjas spēcīgs raksturs. Iespējams, Kredoks domāja, ka sarkofāgā gulošās beigtās sievietes mistērija ir kaut kā saistīta ar Emmu.

Kamēr šis domas nodarbināja Kredoka prātu, viņš uzdeva dažādus nenozīmīgus jautājumus.

-    Es domāju, ka nav nekā daudz, ko jūs jau nebūtu pastāstījusi inspektoram Beikonam, viņš sacīja. Tāpēc neapgrūtināšu jūs ar daudziem jautājumiem.

-    Lūdzu, jautājiet.

-    Kā misters Vimborns jums teica, mēs nācām pie secinājuma, ka mirusī sieviete nav vietējā. Tas droši vien jums ir atvieglojums misters Vimborns uzskatīja, ka tas būs atvieglojums -, bet mums tas rada papildus grūtības. Viņu ir grūtāk identificēt.

-    Bet vai viņai nekā nebija klāt rokassomiņas? Dokumentu?

Kredoks pakratīja galvu.

-    Nebija rokassomiņas, kabatas bija tukšas.

-   Jums nav nojausmas, kā viņu sauc, no kurienes viņa ieradusies? Ne mazākās nojausmas?

Kredoks pie sevis nodomāja: viņai ļoti gribas uzzināt, kas ir šī sieviete. Interesanti, vai šī vēlme viņā ir jau no paša sākuma? Beikons man neko tādu nav bildis, un viņš ir vērīgs cilvēks…

Viņš sacīja:

-           Mēs neko par viņu nezinām. Tāpēc ceram, ka kāds no jums mums palīdzēs. Vai esat pārliecināta, ka to nevarat? Pat ja nevarat viņu atpazīt, varbūt varat iedomāties, kas viņa varētu būt?

Šķita, ka klusuma brīdis mazliet ievelkas, beidzot Emma atbildēja:

-    Man nav ne mazākās nojausmas.

Inspektora izturēšanās tikko jaušami mainījās.

Viņa balsī parādījās asuma pieskaņa.

-           Kad misters Vimborns jums pateica, ka sieviete ir ārzemniece, kāpēc jūs iedomājāties, ka viņa varētu būt francūziete?

Emma nesamulsa, vienīgi viņas uzacis nedaudz pacēlās uz augšu.

-           Vai es ko tādu teicu? Jā, laikam gan. Es patiešām nezinu, kāpēc. Parasti uzskata, ka visi ārzemnieki ir francūži, iekams nav noteikta viņu tautība. Vairums ārzemnieku šajā valstī ir francūži, vai ne?

-            Ak, es tā vis neteiktu, mis Krekentorpa. Mūsdienās tā vairs nav. Pie mums ir sastopamas daudzas tautības indieši, vācieši, austrālieši, kā arī cilvēki no Skandināvijas valstīm…

-   Jā, liekas, jums ir taisnība.

-            Jums nav īpaša iemesla domāt, ka šī sieviete varētu būt francūziete?

Emma nesteidzās atbildēt. Brīdi domājusi, viņa gandrīz vai ar nožēlu noliedzoši pakratīja galvu.

-    Nē, viņa atteica. Man patiešām nav.

Viņa uztvēra inspektora skatienu, nepamirkšķinot acis.

Kredoks pagriezās pret inspektoru Beikonu. Beikons, saliecies uz priekšu, pastiepa roku ar mazu emaljētu pūdernlcu ar presētu pūderi.

-    Vai jūs šo pazīstat, mis Krekentorpa?

Viņa paņēma to un aplūkoja.

-    Nē, tā noteikti nav mana.

-            Vai nevarat iedomāties, kam tā varētu piederēt?

-Nē.

-            Tad es domāju, ka mēs jūs pagaidām vairāk neapgrūtināsim.

-    Paldies.

Viņa tikko jaušami pasmaidīja, piecēlās un izgāja no istabas. Kredokam Emma šķita mazliet par steidzīgu, likās, ka sieviete izjūt zināmu atvieglojumu.

-            Vai tu domā, ka viņa kaut ko zina? Beikons ierunājās.

Inspektors Kredoks nožēlas pilnā balsī atteica:

-           Vienmēr rodas iespaids, ka ikviens zina vairāk, nekā ir gatavs stāstīt.

-             Un tā arī ir, balstīdamies uz savu pieredzi, pārliecinoši teica Beikons. Vienīgi ļoti bieži, viņš piebilda, noklusētajiem faktiem nav nekāda sakara ar izmeklējamo lietu. Tie ir sīki pārkāpumi ģimenes robežās, par kuriem cilvēki baiļojas stāstīt.

-    Jā, es zinu. Labi vismaz, ka…

Tas, ko inspektors Kredoks gribēja sacīt, palika nepateikts, jo atsprāga vaļā durvis un iešļūca vecais misters Krekentorps, viņš izskatījās ārkārtīgi sašutis.

-    Kāda nevērība, ierodas Skotlendjards un netur par vajadzīgu vispirms runāt ar ģimenes galvu! Es gribētu zināt, kurš ir šīs mājas saimnieks? Vai atbildēsiet? Kurš šeit ir saimnieks?

-    Jūs, saprotams, mister Krekentorp, mierinoši sacīja Kredoks, pieceldamies kājās. Bet mēs domājām, ka esat visu izstāstījis inspektoram Beikonam un ka jūsu veselība nav tik laba, lai mēs jūs atkal traucētu. Doktors Kvimpers teica…

-    Zinu jau zinu. Es neesmu stiprs cilvēks… Kas attiecas uz dakteri Kvimperu, viņš ir vecs pļāpa, labs dakteris, saprotiet, bet cenšas mani ietīstīt rozā vatē. Viņš ir galīgi ķerts, ja runa ir par ēdienu. Uzklupa man, ka es Ziemassvētkos tā mazliet… Ko es esot ēdis? Kad? Kas gatavojis? Kas pasniedzis? Liela brēka, vairāk nekas! Kaut arī mana veselība nav izcila, es jūtos pietiekami labi, lai sniegtu jums visu nepieciešamo palīdzību. Slepkavība manā namā… vai, noteiktāk runājot, manā noliktavā! Tā ir interesanta ēka, Elizabetes laika.* Vietējais arhitekts saka, ka nav, bet ko viņš cilvēks zina. Celta ne vēlāk kā 1580. gadā, bet runa nav par to. Ko jūs vēlaties zināt? Kādas ir jūsu versijas?

"Karaliene Elizabete I valdīja no 1558. g. Līdz 1603. g.

121

-            Ir pāragri runāt par versijām, mister Krekentorp. Mēs joprojām cenšamies noskaidrot, kas bija šī sieviete.

-    Ārzemniece, tā jūs teicāt?

-    Tā mēs domājam.

-    Ienaidnieka aģente?

-    Nedomāju vis.

-            Nedomājat… Viņi ir visur, šie cilvēki. Iefiltrējas! Nesaprotu, kāpēc Iekšlietu ministrija ļauj viņiem iebraukt. Galvoju, viņa spiegoja industriālos noslēpumus. To viņa te darīja.

-    Brekhemptonā?

-    Rūpnīcas ir visur. Viena aiz maniem vārtiem.

Kredoks jautājoši palūkojās uz Beikonu, kurš

piekrītoši pamāja.

-    Metāla kārbas.

-            Kā jūs varat zināt, ko īsti viņi tur ražo? Labi, ja viņa nebija spiedze, kas tad, jūsuprāt, viņa bija? Vai domājat, ka viņai bija kāds sakars ar kādu no maniem burvīgajiem dēliem? Ja tā, tas varētu būt Alfrēds. Herolds ir pārāk uzmanīgs. Un Sedriks neizrāda labvēlību šai valstij un nedzīvo šeit. Labi, pieņemsim, ka viņa bija sapinusies ar Alfrēdu. Un kāds saniknots vīrs tai sekoja, domādams, ka viņa brauc uz tikšanos, un nožmiedza viņu. Kā tas izklausās?

Inspektors Kredoks atbildēja, ka tā ir tikai varbūtība. Un misters Alfrēds Krekentorps apgalvo, ka viņš nepazīstot šo sievieti.

-   Vai! Alfrēds paliek Alfrēds! Alfrēds vienmēr ir bijis gļēvulis. Un viņš ir melis, atcerieties, vienmēr lāds bijis! Melo, acis skatīdamies. Neviens no maniem dēliem nav sakarīgs. Plēsoņu bars, gaida, kad es nomiršu, tāda ir viņu īstā nodarbošanās, viņš paklikšķināja mēli. Un viņi var gaidīt. Es nemiršu viņiem par prieku. Labi, ja tas ir viss, ko varu jūsu labā darīt… Esmu noguris. Jāatpūšas.

Viņš izšļūca ārā.

-    Sapinusies ar Alfrēdu? Beikons vaicājoši teica. Manuprāt, vecais vīrs to vienkārši izgudrojis, viņš uz brīdi apklusa. Personīgi es domāju, ka Alfrēds varbūt savā ziņā ir izmanīgs klients, bet viņš nav tā kārts, kuras mums trūkst. Paklau, es domāju par to puisieti lidotāju.

-    Braienu īstleju?

-    Jā. Man pāris līdzīgi tipi ir gadījušies. Viņi, tā sakot, dreifē pa pasauli, pārāk agri izjutuši briesmas, skatījušies acīs nāvei, sastapušies ar uztraukumu, uzbudinājumu. Izdresēti un neapmierināti. Te nu viņi ir, visiem viņiem ir pagātne, bet, tā teikt, nav nākotnes. Un viņi nebaidās riskēt, viņiem nav raksturīga apdomība, piesardzība, vārda "drošība" viņu vārdnīcā nav. Ja īslejs bija sapinies ar sievieti un gribēja to nogalināt… Beikons apklusa un neizpratnē iepleta rokas. Bet kāpēc lai viņš gribētu to nogalināt? Un, ja tu nogalini sievieti, kāpēc ieliec to sava sievas tēva sarkofāgā? Nē, ja tu jautātu man, es teiktu, ka nevienam no viņiem nav sakara

ar slepkavību. Ja viņiem būtu sakars, viņi taču neliktu līķi, tā sakot, uz sava durvju sliekšņa.

Kredoks piekrita, ka tas būtu nesaprātīgi.

Vai tu vēl gribi te ko darīt?

Kredoks atbildēja, ka te viss jau ir padarīts.

Beikons ierosināja doties atpakaļ uz Brekhemptonu un iedzert tasi tējas, bet inspektors Kredoks sacīja, ka iecerējis apmeklēt kādu vecu paziņu.

Desmitā nodaļa

Mis Mārpla sēdēja, ērti iekārtojusies, viņai apkārt atradās porcelāna suņu figūriņas un Mārgaretas dāvanas. Viņa atzinīgi uzsmaidīja inspektoram Dermotam Kredokam.

-    Priecājos, ka tevi nozīmēja šai lietai. Es jau cerēju, ka tā būs.

-    Kad saņēmu jūsu vēstuli, tūdaļ aiznesu to A.S. Kā tas mēdz būt, viņš jau bija dzirdējis, ka Brekhemptona izsauc mūs. Viņi uzskatīja, ka tas nav vietēja rakstura noziegums. A. S. interesēja viss, ko par jums stāstīju. Viņš bija par jums dzirdējis, noprotu, ka no mana krusttēva.

-     Dārgais sers Henrijs, sirsnīgi noteica mis Mārpla.

-     Viņš man prasīja, lai izstāstu visu par mazo zirgu aploku lietu. Vai gribat dzirdēt, ko viņš teica pēc tam?

-    Pastāsti, lūdzu, ja vien ļaunprātīgi neizmanto uzticēšanos.

-    Viņš sacīja: "Lai notiek. Tā kā šī ir pavisam savāda lieta, ko iesākušas divas vecas dāmas, kurām izrādījusies taisnība, un tā kā tu pazīsti vienu no dāmām, nosūtu tevi šo lietu izmeklēt." Tā nu esmu šeit. Un tagad, mana dārgā mis Mārpla, mums jādomā, ko darit tālāk? Šī, zināt, nav oficiāla vizīte. Esmu ieradies viens, bez palīga. Domāju, ka vispirms mums jāapspriežas divatā.

Mis Mārpla atkal uzsmaidīja Kredokam.

-    Esmu pārliecināta, viņa sacīja, ka neviens, kas tevi pazīst kā oficiālu personu, nemūžam nevar iedomāties, ka esi tik jauks, turklāt tu izskaties lieliski… un nevajag sarkt… Cik daudz tu šobrīd zini un kādi materiāli ir tavā rīcībā?

-     Domāju, ka visi iespējamie… jūsu draudzenes misis Makdžilkodes paziņojuma Sentmerimidas policijai, biļešu kontroliera apstiprinājums šim ziņojumam, kā arī Brekhemptonas stacijas priekšniekam iesniegtais ziņojums. Varu teikt, ka notikusi visu ar šo lietu saistīto personu izjautāšana gan dzelzceļnieku, gan policistu. Bet nav šaubu, ka jūs visus esat pārspējusi ar savu neticamo domu gājienu un secinājumiem.

-    Nav nekādu minējumu, atteica mis Mārpla. Un man ir liela priekšrocība. Es pazīstu misis Makdžilkodi. Neviens cits viņu nepazīst. Viņas stāstītajam nav acīmredzama apstiprinājuma, nav ziņojuma, ka būtu pazudusi kāda sieviete, un tāpēc, saprotams, var iedomāties, ka misis Makdžilkodes paziņojums ir vecas dāmas izdomājums, kā tas mēdz gadīties ar vienu otru vecu kundzi, bet ne ar Elspeti Makdžilkodi.

-    Ne ar Elspeti Makdžilkodi, piekrita inspektors. Es nepacietīgi gaidu tikšanos ar viņu. Es vēlētos, kaut viņa nebūtu aizbraukusi uz Ceilonu. Starp citu, mēs esam noorganizējuši, ka viņa tiks izjautāta Ceilonā.

-    Mans domāšanas process nav oriģināls, atzina mis Mārpla. Tas nāk no Marka Tvena. Atceries zēnu, kurš atrada zirgu. Viņš iedomājās, uz kuru vietu ietu, ja būtu zirgs, tad viņš devās turp, un zirgs tur arī bija.

-     Jūs iedomājāties, ko darītu, ja būtu nežēlīgs, aukstasinīgs slepkava? jautāja Kredoks, skatīdamies uz vecās kundzes bālgani sārto seju un trauslo stāvu. Patiešām, jūsu prāts ir…

-    Kā izlietne, tā mans krustdēls Reimonds mēdz teikt, mis Mārpla vieglītiņām pamāja ar galvu. Bet es viņam allaž saku, ka izlietnes ir nepieciešama mājas iekārta, un faktiski ļoti higiēniska.

-     Varbūt varat pateikt arī, kur pašreiz atrodas slepkava?

Mis Mārpla nopūtās.

-     Kaut es varētu. Bet man nav ne mazākās nojausmas. Bet tam jābūt kādam, kurš vai nu dzīvo Raterfordholā, vai arī labi pārzina turienes apstākļus.

-     Piekrītu. Bet tas ietver ļoti plašu cilvēku loku. Tur ir strādājuši neskaitāmi kalpotāji. Tur ir pabijis Sieviešu institūts un arī pretgaisa aizsardzības vienības locekļi. Visi šie cilvēki zina par garo noliktavu un sarkofāgu, kā ari to, kur tika glabāta atslēga. Jebkurš, kas dzīvo tuvākajā apkārtnē varēja tur iemaldīties.

-    Jā, patiešām. Es pilnīgi izprotu tavas grūtības.

Kredoks sacīja:

-    Mēs nekur tālu netiksim tik ilgi, kamēr nebūsim identificējuši līķi.

-    Un arī tas var izrādīties grūti?

-     Ak, beigu beigās mēs to izdarīsim. Mēs pārbaudām pazudušās sievietes, kas līdzinās pēc izskata un vecuma. Pagaidām neesam varējuši atrast ievērojamu līdzību. Medicīnas eksperts uzskata, ka nogalinātā ir apmēram trīsdesmit piecus gadus veca, veselīga, iespējams precējusies, ir bijis vismaz viens bērns. Viņas kažoks ir lēts, pirkts Londonas veikalā. Pēdējo trīs mēnešu laikā simtiem tādu kažoku ir pārdoti, apmēram sešdesmit procenti no pircējām ir bijušas blondas sievietes. Pārdevējas nevar atpazīt nogalinātās sievietes fotogrāfiju, nevar arī noteikt, vai kažoks iegādāts tieši pirms Ziemassvētkiem. Pārējās drēbes ir ražotas ārzemēs, iegādātas galvenokārt Parīzē. Pie tām nav Anglijas veļas mazgātavu zīmju. Mēs sazinājāmies ar Parīzi, viņi mums palīdz meklēt. Agri vai vēlu, protams, kāds nāks klajā ar paziņojumu par pazudušu tuvinieci vai īrnieci. Tas ir laika jautājums.

-    Vai pūdernlca neko nepalīdz?

-    Diemžēl, nē. Tādas pārdotas simtiem Rue de Rivoli. Starp citu, jums vajadzēja to uzreiz nodot

policijai vai ari mis Ailesbarovai to vajadzēja izdarīt.

Mis Mārpla pašūpoja galvu.

-             Bet tobrīd nebija skaidra apstiprinājuma, ka ir pastrādāts noziegums, viņa paskaidroja. Ja jauna dāma, kas, izmēģinot golfa sitienus, lielā zālē atrod pūdernīcu, kurai nav nekādas sevišķas vērtības, vai tad viņai tūdaļ jāsteidzas uz policiju? Mis Mārpla uz brīdi apklusa, tad noteikti piebilda: Es uzskatīju, ka saprātīgāk ir vispirms atrast līķi.

Inspektors Kredoks jautri iesaucās:

-    Jums nebija nekādu šaubu, ka tas tiks atrasts?

-            Es par to nešaubījos. Lūsija Ailesbarova ir ārkārtīgi prasmīga un gudra būtne.

-Tas tiesa. Es apbrīnoju viņas saprātīgumu. Neviens vīrietis neuzdrošināsies to meitene apprecēt.

-           Tam vajadzēs būt īpašam vīrietim. Mis Mārpla, bridi kavējusies pie šīs domas, apvaicājās: Kā viņai klājas Raterfordholā?

-            Šķiet, visi ir burtiski atkarīgi no viņas. Starp citu, viņi nekā nezina par Lūsijas saistību ar jums. Mēs to neizpaužam.

-           Tagad viņai ar mani nav nekāda sakara. Viņa ir paveikusi, ko es lūdzu.

-    Tātad viņa var paziņot par aiziešanu, ja vēlas?

-Jā.

-    Bet viņa turpina strādāt. Kāpēc?

-            Lūsija nav minējusi iemeslu. Viņa ir ļoti gudra meitene. Es domāju, ka viņai radusies ieinteresētība.

-    Problēmā? Vai ģimenē?

-           Iespējams, sacīja mis Mārpla, šīs abas lietas ir grūti atdalīt vienu no otras.

Kredoks cieši paskatījās uz viņu.

-    Ak, ne… ak, vai dieniņ, nē.

-   Vai tev ir kas īpašs prātā, Kredok?

-    Es domāju, ka jums ir.

Mis Mārpla pakratīja galvu.

Dermots Kredoks nopūtās.

-           Viss, ko varu darīt, ir, izsakoties žargonā, "turpināt rakšanu". Policista dzīve ir pelēka!

-    Tu gūsi rezultātus, esmu pārliecināta.

-   Vai ir kāda ideja? Pieņēmumi?

-           Es iedomājos par teātra trupām, mis Mārpla nenoteikti sacīja, kas ceļo no vienas vietas uz otru un kurām nav ciešu saišu ar mājām. Tādā gadījumā tik ātri nepamana jaunas sievietes nozušanu.

-             Jā. Iespējams, jums taisnība. Mēs paraksim šajā virzienā. Kredoks piebilda: Kāpēc jūs smaidāt?

-             Es nupat iedomājos, atteica mis Mārpla, Elspetes Makdžilkodes sejas izteiksmi, kad viņa uzzinās, ka esam atraduši līķi!

II

-    Jauki! teica misis Makdžilkode. Jauki!

Viņa skatījās uz jaunu, simpātisku vīrieti, kas

bija ieradies oficiālā vizītē, un tad paskatījās uz fotogrāfiju, ko viņš pasniedza.

-           Tā ir viņa, vecā kundze apstiprināja. Jā, tā ir viņa. Nabaga dvēselīte. Man jāteic, es priecājos, ka esat atraduši viņas līķi. Neviens neticēja maniem vārdiem, kad stāstīju! Ne policija, ne dzelzceļnieki, neviens. Ir briesmīgi nelādzīgi, ja tev netic. Vienalga, neviens nevar man pārmest, ka neesmu izdarījusi visu iespējamo, ko varēju darīt.

Jaunais vīrietis izteica atzinību par kundzes rīcību.

-            Kā jūs sacījāt, kur tika atrasts līķis? misis Makdžilkode pārvaicāja.

-            Noliktavā, pie mājas Raterfordhola, tas ir nedaudz ārpus Brekhemptonas.

-           Neesmu tādu māju nosaukumu dzirdējusi. Interesanti, kā tas tur nonāca?

Jaunais vīrietis klusēja.

-    Domāju, ka Džeina Mārpla to atrada.

-            Līķi atrada, sacīja jaunais vīrietis, ieskatījies savs papīros, mis Lūsija Ailesbarova.

-           Ari viņas vārdu neesmu dzirdējusi, secināja misis Makdžilkode. Es tomēr domāju, ka Džeinai Mārplai noteikti ar to ir kāds sakars.

-            Tātad, misis Makdžilkode, jūs apstiprināt, ka šajā fotogrāfijā redzamā sieviete ir tā pati, kuru jūs redzējāt vilcienā?

-    Kuru nožņaudza kāds vīrietis. Jā, es apstiprinu.

-    Kā jūs varat raksturot šo vīrieti?

-           Tas bija liela auguma kungs, sacīja misis Makdžilkode.

-Jā?

-    Un tumšmatis.

-Jā?

-           Tas ir viss, ko varu jums pateikt, atzina misis Makdžilkode. Viņš stāvēja ar muguru pret mani. Es neredzēju viņa seju.

-    Vai jūs varētu viņu atpazīt, ja atkal redzētu?

-            Protams, ka nevarētu. Viņš stāvēja ar muguru pret mani. Es nekad neesmu redzējusi viņa seju.

-    Jums nav nojausmas par viņa vecumu?

Misis Makdžilkode apdomājās.

-             Nē, patiešām ne. Man jāatzīst es nezinu… Esmu gandrīz pārliecināta, ka… viņš nebija ļoti jauns. Policists pamāja. Pāri trīsdesmit vai vairāk. Es tieši nevaru pateikt. Īstenībā es neskatījos uz vīrieti. Es skatījos uz sievieti. Redzēju ap viņas kaklu rokas, kas žņaudza, redzēju viņas zilgano seju… Saprotiet, dažkārt pat tagad es to redzu sapnī…

-           Tas noteikti bija ļoti nepatīkams pārdzīvojums, līdzjūtīgi sacīja jaunais vīrietis. Viņš aizvēra savu piezīmju grāmatu un jautāja:

-    Kad jūs atgriezīsieties Anglijā?

-            Ne ātrāk kā pēc trim nedēļām. Tas taču nav nepieciešams, vai ne?

Vīrietis steidzīgi apstiprināja:

-             Ak, nē. Šobrīd nav nekā, ko jūs varētu darīt lietas labā. Protams, ja mums izdosies arestēt…

Saruna bija galā.

Pastnieks atnesa vēstuli no mis Mārplas. Rokraksts bija ķeburains, vēstulē bija daudz pasvītrojumu. Ilggadēja pieredze palīdzēja misis Makdžilkodei rakstījumu atšifrēt. Mis Mārpla sīki aprakstīja visus ar lietu saistītos notikumus, un draudzene kāri lasīja, izjūtot milzīgu gandarījumu.

Viņas ar Džeinu ir pierādījušas, ka abām ir bijusi taisnība.

Vienpadsmitā nodaļa

-            Es tevi vienkārši nesaprotu, sacīja Sedriks Krekentorps.

Viņš atspiedās pret sen sagruvušās cūkkūts pa pusei sabrukušo sienu un skatījās uz Lūsiju.

-    Ko jūs nesaprotat?

-    Ko tu te dari?

-    Pelnu iztiku.

-    Kā kalpone? viņš nosodoši teica.

-            Jūs esat mazliet atpalicis. Kāda kalpone. Esmu ģimeņu izpalldze. Profesionāla mājas dzīves izpalldze.

-           Tev nevar patikt visas tās lietas, kas jādara ēst gatavošana, gultu klāšana, roku mērkšana netīrā ūdeni.

Lūsija smējās.

-           Nerunāsim par detaļām, bet ēst gatavošana apmierina manus radošos instinktus, un, kad esmu uzkopusi māju, jūtos patiešām gandarīta.

-             Es dzīvoju pastāvīgā nekārtībā, teica Sedriks. Man tā patīk, viņš izaicinoši piebilda.

-    Izskatās, ka jums patīk.

-    Manā nelielajā mājā Ibizā viss ir ļoti vienkārši. Trīs šķīvji, divas tases ar apakštasēm, gulta, galds un pāris krēslu. Visur ir putekļi, krāsu traipi, akmens šķembas es gan kaļu skulptūras, gan gleznoju un nevienam nav atļauts piedurt pirkstu manām lietām. Es nelaižu sievietes tuvumā.

-    Nekad un nevienā lomā?

-    Ko tu ar to domā?

-     Es pieņemu, ka vīrietim ar tādām mākslinieciskām dotībām vajadzētu būt arī mīlas dzīvei.

-     Mana mīlas dzīve, kā tu to apzīmē, ir mana personīgā lieta, viņš cienīgi paziņoja. Un es negribu lai sieviete tīrītu, maisītos pa kājām un uzstātos vadošajā lomā.

-    Kā es gribētu pabūt jūsu mājā, Lūsija iesaucās. Tas būtu izaicinājums!

-    Tādas iespējas tev nebūs.

-    Es jau tā domāju.

No cūkkūts sienas izkrita daži ķieģeļi. Sedriks pagrieza galvu un skatījās nātru aizaugušajā placī.

-     Mīļā vecā Medža, viņš sacīja. Es viņu tik labi atceros. Brīnumjauka sivēnmāte. Atceros, septiņpadsmit sivēntiņi pēdējā metienā. Mēs mēdzām pēcpusdienās nākt uz šejieni un ar kociņu kasīt Medžai muguru. Tas viņai ļoti patika.

-    Kāpēc tika pieļauts, ka šī vieta nonāk tādā stāvoklī, kādā tā ir tagad? Tās taču nav tikai kara sekas.

-    Šķiet, tu ari šo vietu gribētu sakopt? Tu esi sieviete, kas visur jaucas iekšā. Tagad man ir skaidrs, kāpēc tu biji tā persona, kura atrada līķi! Tu neliec mierā pat grieķu-romiešu sarkofāgu. Viņš uz brīdi apklusa, tad turpināja: Nē, tās nav tikai kara sekas. To izdarīja mans tēvs. Starp citu, ko tu par viņu domā?

-    Man nav bijis daudz laika domāšanai.

-     Neizvairies no tēmas. Viņš ir skops kā velns un, manuprāt, arī mazliet jucis. Protams, viņš ienīst mūs visus, izņemot varbūt Emmu. Tas ir vectēva testamenta dēļ.

Lūsija pētoši skatījās.

-     Mans vectēvs bija vīrs, kas uztaisīja naudu. Ar kraukšķīšiem, popkornu, zemesriekstiem, pārslām un visu, kas skaitījās pēcpusdienas tējas delikateses, pēc tam, būdams tālredzīgs, viņš pievērsās sieriem, kanapē uzkodām. Šodien tas viss tiek pasniegts kokteiļu vakaros. Viņš ielika dvēseli savā biznesā. Pienāca laiks, kad mans tēvs uzskatīja, ka ir pārāks par visiem darījumiem. Viņš ceļoja pa Itāliju, Balkāniem, Grieķiju, baudīja mākslu. Vectēvs bija negants. Viņš nolēma, ka mans tēvs nav biznesa cilvēks un nav nopietns mākslas pazinējs, tāpēc viņš atstāja visu savu naudu mazbērniem. Tēvam tiek procenti dzīvošanai, bet pie kapitāla viņš netiek. Vai zini, ko tēvs izdarīja? Viņš pārtrauca izdot naudu. Viņš apmetās uz ilzīvi šeit un sāka krāt. Es lēšu, ka viņš ir uzkrājis gandrīz tikpat lielu bagātību kā vectēvs. Un šobrīd neviens no mums ne Herolds, ne Alfrēds, ne Emma nesaņem ne peniju no vectēva naudas, l's esmu gleznotājs un pliks kā baznīca žurka. Herolds iesaistījās biznesā un ir ievērojams vīrs Sitijā, viņš taisa naudu, kaut klīst baumas, ka šobrīd viņam klājoties plāni. Alfrēds… nu, Alfrēds parasti ģimenes lokā tiek saukts par Melno Alfu…

-    Kāpēc?

-     Ak, cik daudz tu gribi zināt! Atbilde ir: Alfs tiek uzskatīts par mūsu ģimenes melno avi. Cietumā viņš pagaidām nav bijis, bet ir pabijis ļoti tuvu tam. Kara laikā viņš strādāja Sagādes ministrijā, bet steidzīgi no tās izlidoja aizdomīgu apstākļu dēļ. Pēc tam viņš iesaistījās apšaubāmos darījumos ar konservētiem augļiem… savārīja ziepes. Nekādas lielās… kaut kādi kreisie darījumi.

-    Vai nav neprātīgi stāstīt svešiniekiem visas šīs lietas?

-    Kāpēc? Vai tu esi policijas spiedze?

-    Es varētu būt.

-    Es tā nedomāju. Tu sāki te vergot, pirms policija sāka par mums interesēties. Es teiktu…

Viņš apklusa, jo pa virtuves durvīm iznāca Emma.

-    Sveika, Emi! Tu izskaties satraukta?

-    Esmu gan. Es gribu ar tevi runāt, Sedrik.

-    Man jāiet uz māju, Lūsija taktiski sacīja.

-            Neej, teica Sedriks. Slepkavība tevi praktiski padarījusi par vienu no mūsu ģimenes locekļiem.

-            Man ir ļoti daudz darba, Lūsija atteica. Es iznācu vienīgi tāpēc, lai saplūktu pētersīļus.

Viņa aizsteidzās prom, Sedriks noskatījās viņai nopakaļ.

-            Smuka meitene, viņš sacīja. Kas viņa īstenībā ir?

-             Ak, viņa ir labi pazīstama, Emma atbildēja. Viņa ir izcila. Bet nerunāsim tagad, Sedrik, par Lūsiju Ailesbarovu. Es esmu noraizējusies. Acīmredzot policija domā, ka nogalinātā sieviete ir ārzemniece, iespējams francūziete. Sedrik, vai tu nedomā, ka tā varētu būt Martine?

II

Kādu brīdi Sedriks skatījās uz viņu pilnīgā neizpratnē.

-            Martine? Žēlīgā pasaullt… ak, tu domā Martine?

-    Jā, vai tu nedomā…

-    Dievs žēlīgais, kāpēc tā varētu būt Martine?

-            Ja tā padomā, viņas atsūtītā telegramma bija ārkārtīgi dīvaina. Tā pienāca aptuveni tajā pašā laikā… Vai tu domā, ka viņa galu galā tomēr brauca uz šejieni un…

-    Muļķības. Kāpēc gan lai Martine brauktu uz šejieni un ietu uz garo noliktavu? Ko viņa tur meklētu? Man tas šķiet galīgi neiespējami.

-    Vai tu nedomā, ka man varbūt to vajadzētu pastāstīt inspektoram Beikonam… vai tam otram?

-    Ko pastāstīt?

-    Nu… par Mārtiņi. Par viņas vēstuli?

-     Nevajag sarežģīt lietas, māsiņ, ceļot gaismā visvisādus sīkumus, kas pilnīgi neattiecas uz lietu. Turklāt es neesmu sevišķi pārliecināts, ka tā vēstule bija no Martines.

-    Es esmu.

-      Tu vienmēr esi ticējusi pasakām, ko stāsta pirms gulētiešanas, mīļo meitenīt. Mans padoms tev ir sēdi mierīgi un turi muti ciet. Tas ir policijas uzdevums identificēt līķi. Un es galvoju, ka Herolds teiks to pašu.

-   Ai, es zinu, ka Herolds tā teikts. Un Alfrēds arī. Bet es esmu noraizējusies, Sedrik. Esmu patiešām noraizējusies. Es nezinu, ko iesākt.

-     Neko, strupi noteica Sedriks. Turi muti ciet, Emma. Mana devīze ir: nekad nepiesauc nepatikšanas.

Emma Krekentorpa nopūtās. Domās iegrimusi, viņa lēnām gāja atpakaļ uz māju.

Kad viņa sasniedza piebrauktuvi, no mājas iznāca ārsts Kvimpers, viņš atvēra savas sagrabējušā Austin markas automašīnas durvis. Ieraudzījis Emmu, ārsts pameta mašīnu un nāca viņai pretī.

-    Labdien, Emma, viņš teica. Jūsu tēvs ir lieliskā formā. Slepkavība nāk viņam par labu. Tā ir devusi interesi par dzīvi. Vajadzētu to rekomendēt vairākiem maniem pacientiem.

Emma automātiski pasmaidīja. Ārsts Kvimpers bija acīgs un vienmēr pamanīja visas noskaņu nianses.

-    Vai kas noticis? viņš apvaicājās.

Emma paraudzījās uz ārstu. Viņa stipri paļāvās uz tā draudzīgumu un laipnību. Viņš nebija tikai | ģimenes ārsts, viņš bija kļuvis par draugu, kam I var uzticēties. Ārsta parastā mazrunība, raupjums viņu nepievīla, viņa zināja, ka aiz ārējā raupjuma slēpjas laipnība.

-    Esmu noraizējusies, jā, Emma atzina.

-     Varbūt gribat man pastāstīt? Nedariet to, ja negribat.

-    Es gribētu jums pastāstīt. Daudz kas jau jums ir zināms. Šobrīd nelaime ir tā, ka es nezinu, ko iesākt.

-    Man jāatzīst, ka jūsu spriedums allaž ir bijis pareizs. Kas atgadījies?

-     Jūs atceraties varbūt ne -, ko es reiz jums stāstīju par savu brāli, par to, kurš krita karā?

-     Jūs domājat par to, ka viņš apprecējās vai grasījās precēties ar franču meiteni? Kaut kas sakarā ar to?

-     Jā. Gandrīz tūlīt pēc tās vēstules saņemšanas viņš tika nogalināts. Mums nebija nekādu ziņu no tās meitenes. Viss, ko mēs zinājām, bija viņas vārds. Mēs vienmēr cerējām, ka viņa atrakstīs vai atbrauks, bet tas nenotika. Mums nebija nekādu ziņu… līdz pat šiem Ziemassvētkiem.

-    Es atceros. Jūs saņēmāt vēstuli, vai ne?

-     Jā. Viņa rakstīja, ka ir atbraukusi uz Angliju un grib mūs apciemot. Viss tika sarunāts, un tad pēdējā brīdī viņa atsūtīja telegrammu, ka viņai negaidīti ir jāatgriežas Francijā.

-    Un tad?

-     Policija domā, ka nogalinātā sieviete ir francūziete.

-    Tā viņi domā, ak, tad tā viņi domā? Viņa drīzāk izskatījās pēc anglietes, bet grūti jau spriest. Kas jūs uztrauc? Vai tas, ka mirusī sieviete varētu būt jūsu brāļa meitene?

-Jā.

-    Es domāju, ka diez vai tā ir, šaubījās Kvimpers un piebilda: Bet tik un tā saprotu, kā jūs jūtaties.

-     Es gudroju, vai man vajadzētu pastāstīt policijai. Sedriks un pārējie uzskata, ka tas nav nepieciešams. Kā jums šķiet?

-    Hm, doktors Kvimpers saknieba lūpas. Kādu brīdi, iegrimis pārdomās, viņš klusēja, tad negribīgi teica: Ir daudz vienkāršāk, protams, ja jūs neko nestāstāt. Es saprotu, kā jūsu brāļi jūtas. Tik un tā…

Kvimpers paskatījās uz Emmu. Viņa acīs parādījās mīlīgs mirdzums.

-             Es ietu un izstāstītu, viņš sacīja. Jūs visu laiku uztrauksieties, ja to neizdarīsiet. Es jūs pazīstu.

Emma mazliet piesarka.

-    Varbūt es esmu muļķe.

-            Dariet tā, kā jūs pati gribat, mana dārgā, un lai visi pārējie ģimenes locekļi iet kārties! Es jebkurā diennakts laikā atbalstīšu jūsu lēmumu atšķirībā no visiem pārējiem.

Divpadsmitā nodaļa

-    Meitēn! Tu, meitēn! Ienāc iekšā!

Lūsija pagriezās un, sev par pārsteigumu, ieraudzīja, ka vecais misters Krekentorps enerģiski māj ar roku, stāvēdams durvīs.

-    Vai jūs saucat mani, mister Krekentorp?

-    Nerunā tik daudz. Nāc iekšā!

Lūsija paklausīja pavēlošā pirksta žestam. Vecais misters Krekentorps saņēma viņu aiz rokas, ievilka iekšā un aizvēra durvis.

-    Gribu tev kaut ko parādīt, viņš teica.

Lūsija pārlaida skatienu apkārt. Viņi bija nelielā

istabā, acīmredzot tas bija paredzēts kā kabinets, un tikpat acīmredzami bija tas, ka telpa ilgi nav izmantota. Uz galda stāvēja kaudzes ar noputējušiem papīriem, un zirnekļu tīkli stiepās no stūriem līdz pat griestiem. Gaiss bija sastāvējies, oda pēc pelējuma.

-            Vai gribat, lai sakopju šo istabu? Lūsija vaicāja.

Vecais misters Krekentorps enerģiski pakratīja galvu:

-     Nē, nekādā ziņā. Es turu šo istabu aizslēgtu. Emma gribētu te pašiverēt, bet es viņai to neļauju. ŠI ir mana istaba. Vai redzi tos akmeņus? Tie ir ģeoloģiski paraugi.

Lūsija paskatījās uz kolekciju, tur bija divpadsmit vai četrpadsmit akmens gabali, daži no tiem pulēti, daži raupji.

-    Jauki, viņa pieklājīgi teica. Ļoti interesanti.

-     Tev taisnība. Tie ir interesanti. Tu esi gudra meitene. Katram es tos nerādu. Es tev parādīšu daudz ko vairāk.

-    Jūs esat ļoti laipns, bet man jāturpina iesāktie darbi. Ja seši cilvēki mājās…

-    Tie ēd man matus no galvas nost. Tas ir vienīgais, ko viņi dara, kad te ierodas! Ēd. Viņi nepiedāvā samaksāt par noēsto. Asinssūcēji! Visi gaida, kad es nomiršu. Bet es vēl nemiršu, es nemiršu šiem par prieku. Es esmu daudz stiprāks, pat Emma to neapjauš.

-    Esmu pārliecināta, ka jūs tāds esat.

-    Es arī nemaz neesmu tik vecs. Viņa uzskata, ka esmu vecs vīrs un izturas kā pret vecu cilvēku. Tu tak nedomā, ka es esmu vecs, vai ne?

-    Protams, ne, Lūsija atbildēja.

-      Saprātīga meitene. Paskaties uz šito, viņš norādīja uz tabulu, kas karājās pie sienas. Lūsija redzēja, ka uz tās ir uzzīmēts ģenealoģiskais ciltskoks; daži ieraksti bija tik sīkiem burtiem, ka tos varētu izlasīt tikai ar palielināmā stikla palīdzību. Taču attālākie senči bija rakstīti lieliem, dižmanīgiem burtiem ar kroņiem virs vārdiem.

-      Cēlies no karaļiem, teica misters Krekentorps. Manas mātes ciltskoks, tas nav tēva. Viņš bija prasts cilvēks. Parasts vecs vīrs! Es viņam nepatiku. Es vienmēr biju pārāks par viņu. Līdzinos mātes senčiem. Man ir iedzimta izpratne par mākslu un klasisko skulptūru, viņš tajā neko nesaskatīja, vecais jocīgais muļķis. Māti neatceros, nomira, kad man bija divi gadi. Bet tu paskaties te: Edvards Apliecinātājs [3] , etelreds negatavais [4] . Paskat, vesela buķete. Un tas bija pirms normāņu ienākšanas [5] . pirms normāņiem tas ir kaut kas, vai ne?

-    Jā, patiešām.

-    Tagad es tev vēl kaut ko parādīšu, viņš aizvadīja Lūsiju pāri istabai un apstājās pie milzīgas ozolkoka mēbeles. Viņa jutās neērti no vecā vīra stingrā tvēriena. Šodien viņā nebija nekā no vecā, nevarīgā mistera Krekentorpa. Redzi šito? Nāk no Lašingtonas tur dzīvoja manas mātes senči. Tas ir Elizabetes laikmeta stils. Vajadzīgi četri vīri, lai to pakustinātu. Tu nezini, ko es tur glabāju, vai ne? Gribi, lai parādu?

-    Lūdzu, parādiet, Lūsija laipni sacīja.

-    Ziņkārīga, ko? Visas sievietes ir ziņkārīgas.

Viņš izņēma no kabatas atslēgu un atslēdza bufetes zemākās durvis, izņēma pārsteidzoši jauna izskata naudas kārbu. Arī to viņš atslēdza.

-    Paskat', dārgumiņ! Zini, kas tas ir?

Viņš izņēma smalkā papīrā ietītu cilindru, atvēra to, un viņa plaukstā tinkšķēdamas ieripoja zelta monētas.

-    Paskaties uz tiem, jaunā lēdija. Paskat, tik paskat, patausti, paturi tos. Zini, kas tie ir? Bet tu nezini! Tu esi pārāk jauna. Sovrini*. Lūk, kas tie ir. īsti zelta sovrini. Tos mēs lietojām pirms modē nāca netīrā papīra nauda. Daudz vērtīgāki par stulbajiem papīra gabaliņiem. Kolekcionēju tos pirms daudziem daudziem gadiem. Kārbā man ir arī citas lietas. Daudz visādu lietu noglabāju te. Tas viss ir sagatavots nākotnei. Emma nezina, neviens nezina. Tas ir mūsu noslēpums, saproti, meitenīt? Vai zini, kāpēc es to visu tev stāstu un rādu?

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka negribu, lai tu domātu, ka esmu tukšinieks, vecs, slims vīrs. Vecajā sunī vēl kūsā varena dzīvība. Mana sieva sen jau mirusi. Vienmēr pret visu iebilda. Viņai nepatika vārdi, kādus bērniem ieliku tie ir lieliski sakšu vārdi. Viņai neinteresēja ciltskoks. Es nekad nepievērsu vērību tam, ko viņa

*Sovrins Anglijas zelta monēta sterliņu mārciņas vērtībā.

146

teica, viņa bija bezrakstura sievišķis, vienmēr padevās. Tu esi jauna draiskule ar raksturu, patiešām ļoti jauka draiskule. Es tev došu kādu padomu. Neiznieko sevi ar kādu jaunu vīrišķi. Jauni vīrieši ir stulbeņi! Gribi parūpēties par savu nākotni, gaidi! Tu gaidi… Viņa pirksti cieši satvēra Lūsijas roku. Viņš pieliecās tai pie auss. Es neteikšu tev neko vairāk kā to. Gaidi. Tie nožēlojamie pamuļķi domā, ka es drīz miršu. Tas nenotiks. Nav brīnums, ka es viņus visus pārdzīvošu. Un tad tik mēs redzēsim! O, jā, tad mēs redzēsim. Heroldam nav bērnu. Sedriks un Alfrēds nav precējušies. Emma… Emma nekad vairs neapprecēsies. Viņa ir maķenīt ieķērusies Kvimperā, bet Kvimpers nedomā Emmu precēt. Ir Aleksandrs, saprotams… Bet, zini, man Aleksandrs patīk… Jā, tas ir jocīgi. Man Aleksandrs patīk…

Viņš uz brīdi apklusa, sarauca pieri, tad teica:

-    Nu, meitenīt, ko teiksi par to? Ko teiksi, ko?

-    Mis Ailesbarova…

Caur aizvērtajām kabineta durvīm atskanēja Emmas balss. Lūsija priecīgi izmantoja radušos situāciju.

-     Mis Krekentorpa mani sauc. Man jāiet. Liels paldies par to, ko parādījāt man…

-    Neaizmirsti… mūsu noslēpumu…

-     Es neaizmirsīšu, teica Lūsija un izsteidzās hallē, nebūdama īsti pārliecināta, vai nupat ir saņēmusi precību piedāvājumu…

Dermots Kredoks sēdēja pie galda savā kabinetā Jaunajā Skotlendjardā. Viņš bija sagāzies uz sāniem un runāja pa telefonu. Viņš runāja franciski, valodā, kuru lieliski prata.

-    Tā ir tikai ideja, saprotiet, viņš teica.

-     Protams, tikai ideja, atbildēja balss otrā galā. Esmu jau noorganizējis aptauju attiecīgajās aprindās. Mans aģents ziņo, ka izmeklēšana tiek veikta divos vai trijos virzienos. Ja nav ģimenes dzīves vai mīļākās statusa, sievietes viegli pazūd no redzesloka, un neviens par tām neuztraucas. Viņas aizbrauc viesizrāžu tūrēs vai satiek jaunu vīrieti, neviens par viņām neinteresējas. Žēl, ka fotogrāfija, ko man atsūtījāt ir tik grūti atpazīstama. Nožņaugšana, saprotams, neuzlabo izskatu. Es tūdaļ izskatīšu aģentu ziņojumus šajā jautājumā. Varbūt tur būs kāda informācija. Au revoir, mon cher[6].

Tiklīdz Kredoks bija laipni atvadījies, viņam uz galda tika nolikta papīra strēmele. Tajā bija rakstīts:

Mis Emma Krekentorpa vēlas redzēt detektīvu inspektoru Kredoku Raterfordholas lietā.

Kredoks nolika klausuli un teica policistam:

-    Ielaidiet mis Krekentorpu.

Gaidīdams viņš atlaidās krēslā un domāja.

Tātad viņš nav kļūdījies. Ir kaut kas, ko Emma

Krekentorpa zina. Iespējams, nekas sevišķs, bet tomēr kaut kas. Un viņa ir nolēmusi to izstāstīt.

Emmai ienākot, Kredoks piecēlās kājās, sasveicinājās un apsēdinājis piedāvāja cigareti, no tās viņa atteicās. Uz bridi iestājās klusums. Viņa cenšas, Kredoks secināja, atrast vajadzīgos vārdus. Kredoks paliecās uz priekšu.

-     Jūs atnācāt, lai kaut ko pastāstītu, mis Krekentorpa? Vai varu jums palīdzēt? Jūs par kaut ko raizējaties, vai ne? Kāds sīkums, kuram, iespējams, nav sakara ar lietu vai gluži otrādi ir saistīts ar to. Jūs atnācāt, lai par to man pastāstītu, vai ne? Tas varbūt attiecas uz mirušo sievieti? Jūs varbūt zināt, kas viņa ir?

-     Nē, nē, ne gluži. Man liekas, ka tā nevarētu būt. Bet…

-     Bet ir kaut kāda varbūtība, par kuru jūs raizējaties, kas jūs nomāc. Labāk pastāstiet man par to… tāpēc, ka mēs varam nomierināt jūsu prātu.

Emma kādu brīdi klusēja. Tad sacīja:

-    Jūs esat redzējis trīs no maniem brāļiem. Bet bija vēl viens brālis, Edmunds, kurš krita karā. Neilgi pirms nāves viņš atrakstīja mums vēstuli no Francijas.

Emma izņēma no rokassomiņas nobružātu, izbalojušu vēstuli un nolasīja to skaļi:

-    Ceru, ka Tevi nešokēšu, Emī, bet es precos ar franču meiteni. Tas notiek ļoti pēkšņi, bet zinu, ka Tev Martine patiks un Tu par viņu parūpēsies, ja ar mani kaut kas notiks. Sīkāk rakstīšu nākamajā vēstulē, tas nozīmē, ka būšu jau precēts vīrs. Saudzīgi pasaki to vecajam. Tu taču to izdarīsi. Viņš droši vien sp|aus zilu uguni.

Inspektors Kredoks pastiepa roku. Emma, bridi vilcinājusies, iedeva vēstuli viņam. Tad viņa steidzīgi turpināja:

-     Divas dienas pēc šīs vēstules saņemšanas pienāca telegramma, kas vēstīja: Pazudis, iespējams nogalināts. Vēlāk tika apstiprināts, ka viņš noteikti ir kritis. Tas bija tieši pirms Dankērkas operācijas* juku laikā. Armijas arhīvā neparādās informācija, ka viņš būtu apprecējies. Bet, kā jau teicu, tas bija juku laiks. Es nekad nesaņēmu nekādu ziņu no meitenes. Pēc kara mēģināju viņu uzmeklēt, bet zināju vienīgi viņas vārdu, un to Francijas daļu bija okupējusi Vācija, bija neiespējami kaut ko atrast, nezinot meitenes uzvārdu un kaut ko vairāk par viņu. Beigās nolēmu, ka viņi nav apprecējušies, ka meitene droši vien ir apprecējusies ar kādu citu, pirms karš beidzās, vai, iespējams, arī tikusi nogalināta.

Inspektors Kredoks pamāja, un Emma turpināja:

-     Iedomājieties manu pārsteigumu, kad es apmēram pirms mēneša saņēmu vēstuli, ko parakstījusi Martine Krekentorpa.

-    Vai jums tā ir?

Emma izņēma vēstuli no somas un pasniedza inspektoram. Kredoks ar interesi to izlasīja. Tā bija rakstīta franču valodā slīpā, glītā rokrakstā.

"Angļu, beļģu un franču karaspēka daļu masveida evakuācija 1940.g. maijā jūnijā no franču ostas Dankērkas.

Dārgā jaunkundze!

Es ceru, ka, saņemot šo vēstuli, Jūs nebūsiet pārāk pārsteigta. Es pat nezinu, vai Edmunds pastāstīja Jums, ka mēs apprecējāmies. Viņš solīja to darīt. Viņš tika nogalināts tikai dažas dienas pēc mūsu apprecēšanās, un tajā pašā laikā vācieši okupēja mūsu ciemu. Kad beidzās karš, es nolēmu, ka nerakstīšu Jums un Jūs netraucēšu, kaut Edmunds teica to darīt. Bet tajā laikā es biju uzsākusi jaunu dzīvi, un tas nebija nepieciešami. Taču tagad apstākļi ir mainījušies. Rakstu sava dēla dēļ. Viņš ir Jūsu brāļa dēls, un, redziet, es vairs nevaru viņam nodrošināt tādas apstākļus, kādi viņam nepieciešami. Nākamās nedēļas sākumā es braukšu uz Angliju. Varbūt Jūs varētu atrakstīt, vai varu pie Jums aizbraukt satikties? Mana adrese pasta sūtījumiem ir: 126 Elvera Pusloks, Nr. 10. Vēlreiz izsaku cerību, ka šī vēstule neradīs Jums šoku.

Patiesā cieņā un sirsnībā,

Martine Krekentorpa

Kādu minūti vai divas Kredoks klusēja. Viņš rūpīgi vēlreiz pārlasīja vēstuli, pirms atdeva to atpakaļ Emmai.

-    Ko jūs, mis Krekentorpa, darījāt, kad saņēmāt šo vēstuli?

-    Tajā laikā pie mums bija atbraucis manas māsas vīrs Braiens īslejs, un es aprunājos ar viņu. Tad piezvanīju brālim Heroldam uz Londonu un konsultējos ar viņu. Herolds bija noskaņots diezgan skeptiski un ieteica būt ļoti uzmanīgai. Mums vajag, viņš sacīja, ļoti rūpīgi pārbaudīt šīs sievietes personību.

Emma, brīdi klusēja, tad piebilda:

-      Tas, protams, bija saprātīgi un es piekritu. Bet, ja šī meitene sieviete patiešām ir Martine, par kuru Edmunds man rakstīja, es uzskatīju, ka mums viņa laipni jāuzņem. Es aizrakstīju uz vēstulē norādīto adresi un ielūdzu viņu atbraukt uz Raterfordholu un tikties ar mums. Pēc dažām dienām saņēmu telegrammu no Londonas: Ļoti žēl, negaidīti esmu spiesta atgriezties Francijā. Martine. Pēc tam vairs nebija ne vēstules, nedz arī kādu ziņu no viņas.

-    Kad tas viss notika?

-    īsi pirms Ziemassvētkiem. Gribēju viņai piedāvāt pavadīt Ziemassvētkus kopā ar mums, bet mans tēvs par to negribēja ne dzirdēt, tāpēc es ierosināju, lai viņa atbrauc nedēļas nogalē tūlīt pēc Ziemassvētkiem, kamēr vēl visa ģimene ir šeit. Man liekas, ka telegramma, kas vēstīja, ka viņa atgriežas Francijā, pienāca dažas dienas pirms Ziemassvētkiem.

-    Un jūs domājat, ka šī sieviete, kuras līķi atrada sarkofāgā, varētu būt Martine?

-    Nē, protams, nē. Bet, kad jūs teicāt, ka viņa iespējams ir ārzemniece… saprotiet, man uzmācās doma… ja nu…

Emmas balss apdzisa, izgaisa.

Kredoks runāja ļoti steidzīgi, pārliecinoši.

-    Jūs rīkojāties pareizi, ka man to izstāstījāt. Mēs to pārbaudīsim. Domāju, ka sieviete, kura jums rakstīja, īstenībā aizbrauca atpakaļ uz Franciju un tagad ir sveika un vesela. No otras puses, būdama vērīga, būsiet pamanījusi, ka ir zināma datumu sakritība. Kā dzirdējāt nopratināšanā, sievietes nāve, saskaņā ar policijas medicīnas eksperta slēdzienu, iestājusies apmēram pirms trim nedēļām. Tagad neraizējieties, neuztraucieties, mis Krekentorpa, atstājiet to mūsu ziņā. Tad viņš, it kā starp citu, iejautājās: Jūs konsultējāties ar misteru Heroldu Krekentorpu. Kā ar tēvu un pārējiem brāļiem?

-     Es, protams, pateicu tēvam. Viņš kļuva pikts, Emma vāri pasmaidīja. Viņš bija pārliecināts, ka tā sagudrota lieta, lai izspiestu no mums naudu. Mans tēvs ļoti uztraucas par naudu. Viņš uzskata vai arī izliekas -, ka ir ļoti nabadzīgs cilvēks un jākrāj katrs penijs. Manuprāt, veciem cilvēkiem reizēm uznāk tāda apsēstība. Tā nav taisnība, saprotams, nabagi mēs neesam, viņš saņem ļoti lielus procentus, un pat ceturto daļu no tā visa neizlieto, pareizāk sakot, neizlietoja līdz tam brīdim, kad sākās lielais ienākumu nodoklis. Viņam, neapšaubāmi, ir pamatīgi uzkrājumi. Viņa uz mirkli apklusa, tad turpināja: Es pateicu arī abiem pārējiem brāļiem. Alfrēds to uztvēra drīzāk kā joku, kaut arī viņš domāja, ka tā ir krāpšana. Sedriku tas vispār neinteresēja, viņš cenšas no visa norobežoties. Mēs

nolēmām, ka uzņemsim viņu un tad satiksimies ar advokātu misteru Vimbornu.

-    Ko misters Vimborns domāja par vēstuli?

-            Mums neiznāca apspriest šo jautājumu. Kad grasījāmies to darīt, pienāca Martines telegramma.

-    Vai jūs darījāt vēl kaut ko?

-           Es uzrakstīju vēstuli uz Londonas adresi ar norādi uz aploksnes: "Lūdzu nodot", bet es nesaņēmu nekādu atbildi.

-    Ļoti savāds notikums… Hm…

Kredoks cieši paskatījās uz Emmu.

-    Un ko jūs pati par to domājat?

-    Es nezinu, ko domāt.

-           Kā jūs toreiz reaģējāt? Vai uzskatījāt, ka vēstule ir īsta, vai ari piekritāt tēva un brāļu viedoklim? Kā izturējās jūsu māsas vīrs, ko domāja viņš?

-    Ak, Braiens domāja, ka vēstule ir īsta.

-    Un jūs?

-    Es… nebiju pārliecināta.

-            Kādas bija sajūtas, iedomājoties, ka šī sieviete patiešām ir jūsu brāļa atraitne.

Emmas seja atmaiga.

-           Man ļoti patika Edmunds. Viņš bija mans vismīļākais brālis. Vēstule man šķita tieši tāda, kādu Martine, apstākļu spiesta, rakstītu. Notikumu izklāsts man šķita pilnīgi saprotams. Domāju, ka pēc kara viņa vai nu atkal apprecējās, vai arī sastapa vīrieti, kas rūpējās par viņu un bērnu. Tad,

iespējams, vīrietis nomira vai pameta viņu, un tad sieviete uzskatīja par iespējamu griezties pie Edmunda ģimenes, kā Edmunds vēlējās. Man vēstule šķita īsta un patiesa. Herolds norādīja, ka vēstuli rakstījis krāpnieks, kas Mārtiņi pazina un zināja visus faktus. Man nācās atzīt, ka viņam taisnība, bet tik un tā…

Viņa apklusa.

-    Jūs vēlējāties, lai vēstule būtu īsta? Kredoks mīlīgi jautāja.

Viņa sirsnīgi paskatījās uz inspektoru.

-    Jā. Es vēlējos, kaut tā būtu īsta. Es tik ļoti priecātos, ja Edmunds būtu atstājis dēlu.

Kredoks pamāja.

-    Kā jūs sacījāt, vēstule visumā skan diezgan īsti, neviltoti. Pārsteidzoši ir kas cits Martines Krekentorpas pēkšņā aizbraukšana uz Parīzi un tas, ka no viņas vairs nav nekādu ziņu. Jūs viņai laipni atbildējāt, bijāt sagatavojusies viņu uzņemt. Ja viņa atgriezās Parīzē, kāpēc viņa jums atkal neatrakstīja? Ja viņa bija krāpniece, tad, protams, to ir vieglāk izskaidrot. Es iedomājos, ka varbūt jūs konsultējāties ar advokātu misteru Vimbornu, un advokāts sievietei varētu būt teicis ko tādu, kas padarīja viņu bažīgu. Bet jūs sakāt, ka tas nav noticis. Iespējams, kāds no jūsu brāļiem izdarīja kaut ko tamlīdzīgu. Varbūt Martinei bija tāda pagātne, kuru viņa nevēlējās atklāt. Iespējams, viņa iedomājās, ka būs darīšana vienīgi ar Edmunda jauko māsu, nevis ar piekasīgiem, aizdomu pilniem biznesa vīriešiem. Iespējams, viņa vēlējās dabūt naudu bērnam (nu jau vairs ne bērnam, bet gadus sešpadsmit vecam zēnam), bez atbildēšanas uz dažādiem jautājumiem. Bet viņa atklāja pavisam ko citu šķēršļus. Galu galā es varu iedomāties, kādi nopietni juridiski aspekti varēja uzpeldēt. Ja Edmunds Krekentorps atstājis dēlu, kas dzimis laulībā, viņš būtu viens no jūsu vectēva mantiniekiem?

Emma pamāja.

-    Turklāt, cik man zināms, nākotnē viņš varētu mantot Raterfordholu un ap to esošo zemi, šobrīd ļoti vērtīgu zemi, kas varētu tikt izmantota jaunu objektu celtniecībai.

Emma nedaudz satrūkās.

-    Jā, es par to nebiju iedomājusies.

-    Labi, neuztraucieties. Jūs ļoti pareizi izdarījāt, ka atnācāt un izstāstījāt man. Es ievākšu informā] ciju, bet, ļoti iespējams, ka starp sievieti, kura uzrakstīja jums vēstuli, un sievieti, kuras līķi atrada sarkofāgā, nav nekāda sakara.

Emma piecēlās ar atvieglotu nopūtu.

-     Es esmu tik priecīga, ka pastāstīju jums. Jūs bijāt ļoti laipns.

Kredoks pavadīja Emmu līdz durvīm.

Tad viņš piezvanīja detektīvam seržantam Veterelam.

-    Bob, esmu sarūpējis tev darbiņu. Dodies uz Elvera Pusloka desmito numuru. Paņem līdzi Raterfordholas sievietes fotogrāfiju. Skaties, ko vari uzzināt par sievieti vārdā misis Krekentorpa misis Martine Krekentorpa, kas tur ir vai nu dzīvojusi, vai ari iegriezusies, lai saņemtu vēstules no 15. decembra līdz mēneša beigām.

Labi, ser.

Kredoks pievērsās citām lietām, kuras gulēja uz galda un gaidīja savu kārtu. Pēcpusdienā viņš devās uz tikšanos ar teātru aģentu, kas bija viņa draugs. Visi meklējumi izrādījās neauglīgi.

Vēlāk, dienas otrajā pusē, atgriezies savā iecirknī, viņš atrada uz galda telegrammu no Parīzes.

Jūsu norādītās pazīmes varētu attiecināt uz Annu Stravinsku no Maritskas baleta. Ierosinu atbraukt. Desens, prefektūra.

Kredoks izdvesa atvieglojuma pilnu nopūtu, viņa seja atplauka.

Beidzot! Laimīgā kārtā, viņš nodomāja, Martine Krekentorpa ir aizbraukusi… Viņš nolēma doties uz Parīzi ar nakts tvaikoni.

Trīspadsmitā nodaļa

-   Tas ir tik laipni, ka uzlūdzāt mani uz tēju, mis Mārpla sacīja Emmai Krekentorpai.

Mis Mārpla izskatījās sevišķi silti saģērbusies, radot patiesi vecas un jaukas kundzes iespaidu. Viņa staroja, skatīdamās uz Heroldu Krekentorpu lieliski piegrieztajā, tumšajā uzvalkā, uz Alfrēdu, kad tas smaidīdams pasniedza viņai sviestmaizes, uz Sedriku, kas stāvēja pie kamīna noplukušā tvīda žaketē, drūmi raudzīdamies uz pārējiem ģimenes locekļiem.

-    Mēs ļoti priecājamies, ka jūs varējāt atbraukt.

Šobrīd vairs nekas neliecināja par vētraino noskaņojumu, kas radās pie pusdienu galda, kad Emma pavēstīja:

-     Vai dieniņ, es pilnīgi aizmirsu. Es teicu mis Ailesbarovai, ka viņa var atvest šodien pie mums savu veco tanti.

-    Atsaki, Herolds skarbi noteica. Mums ir tik daudz kas pārrunājams. Mēs negribam svešiniekus mājā.

-    Lai viņa padzer tēju virtuvē vai kur citur ar to skuķi, sacīja Alfrēds.

-             Ak nē, es to nevaru darīt, iebilda Emma. Tas būs ļoti nepieklājīgi.

-           Ak, ļauj, lai viņa brauc, teica Sedriks. Mēs no viņas varētu izdabūt kaut ko par brīnišķīgo Lūsiju. Jāatzīst, ka es gribētu zināt kaut ko vairāk par to meiteni. Neesmu pārliecināts, ka varu viņai uzticēties. Viņa ir pārāk atjautīga un veikla.

-            Viņai ir laba reputācija, ierunājās Herolds. Es uzskatīju par savu pienākumu painteresēties par viņu.

-             Kaut mēs zinātu, kas ir šī sasodītā sieviete, piebilda Alfrēds.

Herolds dusmīgi teica:

-             Emma, es domāju, ka tu esi zaudējusi prātu aiziet uz policiju un paziņot, ka nogalinātā sieviete varētu būt Edmunda franču draudzene. Tas liks policijai domāt, ka viņa atbrauca uz šejieni un ka viens no mums viņu nogalināja.

-    Vai, nē, Herold, nepārspīlē.

-           Heroldam ir taisnība, sacīja Alfrēds. Es nezinu, kā tev, bet man ir tāda sajūta, ka man visur seko civilā ģērbti policisti.

-           Es Emmai teicu, lai nedara to, ierunājās Sedriks. Bet Kvimpers viņu atbalstīja.

-            Viņam nav nekādas daļas, lai nebāž degunu šajā lietā, dusmojās Herolds. Lai viņš noņemas ar tabletēm, pulverīšiem un nacionālo veselību.

-           Beidziet strīdēties, Emma gurdi sacīja. Esmu priecīga, ka šī vecā mis Kāviņusauc ierodas uz tēju. Tas mums nāks tikai par labu, ja mājā parādīsies svešiniece, citādi mēs visu laiku maļam vienu un to pašu, vienu un to pašu. Man jāiet mazliet sakopt sevi.

Viņa izgāja no istabas.

-    Tā Lūsija Aailesbarova, teica Herolds un uz brīdi apklusa. Kā Sedriks saka, tas ir savādi, ka viņa bāž savu degunu noliktavā un atver sarkofāgu, kas ir Herkulesa cienīgs darbs. Varbūt mums vajadzētu uzmanīties. Viņas izturēšanās pusdienu laikā, es teiktu, bija antagonistiska…

-    Atstājiet viņu man, bilda Alfrēds. Es drīz vien atklāšu, ja viņai kas būs padomā.

-    Es nesaprotu, kāpēc bija jāver vaļā sarkofāgs?

-    Varbūt, ka viņa nemaz nav Lūsija Ailesbarova? spēra laukā Sedriks.

-    Bet kam tas būtu izdevīgi? Herolds izskatījās pilnīgi satriekts. Ak, sasodīts!

Viņi nobažījušies skatījās viens uz otru.

-     Un tagad vēl nāk tā vecā sieva, kas ir viens vienīgs traucēklis. Tagad, kad mums nepieciešams padomāt.

-    Parunāsimies šovakar vakarā, ierosināja Alfrēds. Tagad izkratīsim no vecās tantes informāciju par Lūsiju.

Noliktajā laikā Lūsija atveda mis Mārplu un nosēdināja pie kamīna. Tagad viņa tur sēdēja un pateicībā uzsmaidīja Alfrēdam, kad tas pasniedza viņai sviestmaizītes.

-   Liels paldies… vai drīkstu jautāt? Ak, ola ar sardīnēm, jā tas ir ļoti jauki. Jāatzīst, ka man ļoti garšo tēja. Ziniet, tas viss nāk ar gadiem… Vakaros gan es ēdu tikai kaut ko vieglu… Man jāuzmanās. Viņa atkal pagriezās pret mājasmāti. Jums ir brīnišķīga māja. Un tik daudz skaistu lietu. Bronzas skulptūras, tās atgādina man tās lietiņas, ko mans tēvs nopirka Parīzē izstādē. Jūsu vectēvs arī tā darīja? Klasiskā stilā, vai ne? Ļoti skaistas. Vai nav jauki, ka brāļi ir kopā ar jums? Tik bieži ģimenes ir sašķeltas, ģimenes locekļi izkaisīti pa pasauli… Indijā, kaut tagad man liekas, tas laiks ir garām… Tagad ir Āfrika… rietumu krasts, tik nelāgs klimats.

-    Divi mani brāļi dzīvo Londonā.

-    Tas ir jauki.

-    Bet mans brālis gleznotājs dzīvo Ibizā, Baleāru salās.

-     Gleznotāji jūsmo par salām, vai ne? čaloja mis Mārpla. Šopēns tas bija Maljorkā, vai ne? Bet viņš bija mūziķis. Tas ir Gogēns, par kuru es domāju. Skumja dzīve izšķiesta, tā cilvēki domā. Es gan nekad neesmu jūsmojusi par gleznām, kurās attēlotas vietējās sievietes, kaut zinu, ka viņš tiek ļoti slavēts; es nekad neesmu jūsmojusi par to sinepju krāsas toni. Cilvēks jūtas gluži vai žultains, skatoties uz tām bildēm.

Viņa paskatījās uz Sedriku mazliet nievīgi.

-    Pastāstiet mums par Lūsijas bērnību, mis Mārpla, teica Sedriks.

Mis Mārpla sirsnīgi uzsmaidīja jaunajam vīrietim.

-     Lūsija allaž bija tik gudra, viņa sacīja. Jā, tu biji, dārgā, tikai nepārtrauc mani. Gluži spoža aritmētikā. Vai, es atceros, kā miesnieks man uzrēķināja pa virsu par liellopu gaļas gabalu…

Mis Mārpla ar pilnu tvaiku nodevās atmiņām par Lūsijas bērnību, sasaistot to ar saviem vērojumiem ciema dzīvē.

Atmiņu straume tika apturēta, jo ienāca Braiens un abi zēni, visi slapji un krietni nosmulējušies, meklēdami lietiskos pierādījumus. Tika pasniegta tēja, un vienlaicīgi ienāca dakteris Kvimpers. Viņš palūkojās apkārt un nedaudz pacēla uz augšu uzacis, gaidot, ka viņu iepazīstinās ar veco lēdiju.

-    Jūsu tēvs laikam ir sasirdzis, Emma?

-    Ak nē… tas ir šo pēcpusdienu viņš bija mazliet noguris…

-    Šķiet, izvairās no ciemiņiem, sacīja mis Mārpla, šķelmīgi smaidīdama. Es tik labi atceros savu mīļo tēvu. "Sanāks daudz vecu kaķenīšu?" viņš mēdza teikt manai mātei. "Iesūti tēju man kabinetā". Viņš bija liels jokdaris, tāds viņš bija.

-    Lūdzu, nedomājiet… Emma iesāka, bet Sedriks viņu pārtrauca.

-    Mūsmājās arī tēja vienmēr tiek pasniegta kabinetā, kad atbrauc dēli. Vai tas ir normāli no psiholoģijas viedokļa, doktor?

Dakteris Kvimpers, kas aizgūtnēm ēda sviestmaizes un kafijas kūku, atbildēja:

-    Ar psiholoģiju viss ir kārtībā, ja to atstāj psihologu ziņā. Nelaime ir tā, ka mūsdienās katrs cenšas būt psihologs amatieris. Mani pacienti stāsta man, ar kādām neirozēm un kompleksiem viņi slimo, nelaižot mani pie vārda. Paldies, Emma, es labprāt gribētu vēl vienu tasi. Šodien nebija laika pusdienām.

-    Es vienmēr domāju, ka ārsta dzīve ir tik cēla, īsta pašuzupurēšanās, ierunājās mis Mārpla.

-    Jūs nepazīstat daudzus ārstus, atteica dakteris Kvimpers. Viņus dēvē par izspiedējiem, un ļoti bieži viņi arī ir izspiedēji. Mūsdienās ārsta darbs ir apmaksāts, valsts par to rūpējas. Nelaime ir tā, ka pacienti grib dabūt visu, ko vien var, rezultātā, ja mazā Dženija divreiz ieklepojas naktī vai mazais Toms apēd pāris zaļus ābolus, ārstam ir jāierodas nakts vidū. Ak, Emma, jūsu kūka ir vienkārši brīnišķīga. Cik jūs esat lieliska pavāre!

-    Tā nav mana. Tā ir mis Ailesbarovas.

-    Jūs tās cepat tikpat labas, Kvimpers glaimīgi teica.

-    Vai jūs ieiesiet apskatīt tēvu?

Emma piecēlās, un ārsts viņai sekoja. Mis Mārpla noskatījās, ka viņi iziet no istabas.

-     Mis Krekentorpa ir ļoti mīloša meita, viņa atzina.

-       Nesaprotu, kā viņa var tā ziedoties vecajam, izmeta Sedriks.

-    Viņai te ir omulīga māja, un tēvs viņai ir ļoti pieķēries, steidzīgi piebilda Herolds.

-            Ar Emī viss ir kārtībā, teica Sedriks. Dzimusi vecmeita.

Mis Mārplas acīs parādījās nosodoši zibšņi, viņa sacīja:

-    Ak, vai jūs tā domājat?

Herolds steidzīgi iejaucās.

-            Mans brālis to neteica nicinošā nozīmē, mis Mārpla.

-              O-o, es neesmu apvainojusies, teica mis Mārpla. Es vienkārši domāju, vai jūsu brālim ir taisnība. Es gan neteiktu, ka mis Krekentorpa būs vecmeita. Viņa pieder pie tā tipa sievietēm, kas apprecas vēlu un dzīvo laimīgu dzīvi.

-            Ne jau šeit tas var notikt, pavēstīja Sedriks. Nevienu neredzot, nesatiekot, viņa nevar apprecēties.

Mis Mārplas šķelmīgums kļuva vēl izteiktāks.

-    Vienmēr ir garīdznieki… un ārsti.

Viņas skatiens, mīlīgs un draiskulīgs, slīdēja no viena pie otra.

Bija skaidrs, ka viņa izteikusi varbūtību, par kādu neviens nekad nav iedomājies un kuru neviens no viņiem neuzskata par sevišķi tīkamu.

Mis Mārpla piecēlās, ceļoties augšā, nokrita dažas no viņas daudzajām vilnas šallēm un rokassoma.

Brāļi ļoti uzmanīgi centās pacelt nokritušās lietas.

-    Jūs esat tik laipni, mis Mārpla čaloja. Ak, mana mazā zilā šallīte. Jā, jūs bijāt tik laipni, ka mani ielūdzāt. Es centos iztēloties, kā izskatās jūsu māja… Tagad zinu, kur mīļā Lūsija strādā.

-    Perfekti mājas apstākļi ar slepkavību pielikumā, piebilda Sedriks.

-    Sedrik! nikni iesaucās Herolds.

Mis Mārpla uzsmaidīja Sedrikam.

-    Vai zināt, ko jūs man atgādināt? Jauno Tomasu īdu, mūsu bankas menedžera dēlu. Viņš vienmēr pārsteidz, šokē cilvēkus. Baņķieru aprindās tas neiederējās, tāpēc viņš aizbrauca uz Rietumindiju. Viņš atgriezās mājās, kad tēvs nomira, un mantoja kaudzi naudas. Tas ir tik jauki. Viņam allaž labāk padevās naudas izdošana, nevis pelnīšana.

II

Lūsija aizveda mis Mārplu mājās. Atpakaļceļā, nogriežoties uz šaurā zemes ceļa, viņa tūdaļ pamanīja, ka kāds iznirst no tumsas un nostājas priekšā mašīnai. Cilvēks pacēla abas rokas, lai apstādinātu mašīnu, un Lūsija pazina, ka tas ir Alfrēds Krekentorps.

-      Tā ir labāk, viņš noteica, iekāpis mašīnā. Br-r-r, ir auksts. Es biju iedomājies, ka būs spirdzinoša pastaiga. Nekas nesanāca. Veiksmīgi aizvedāt veco lēdiju mājās?

-    Jā. Viņa bija ļoti sajūsmināta.

-            To varēja redzēt. Jocīgi, ka vecām kundzēm patīk jebkura sabiedrība, kaut arī neinteresanta, garlaicīga. Un patiešām nekas nevar būt garlaicīgāks un neinteresantāks par Raterfordholu. Ilgāk par divām dienām es te nevaru izturēt. Kā tu spēj te izdzīvot, Lūsij? Tev nav iebildumu, ka saucu tevi par Lūsiju, vai ne?

-           It nemaz. Es neuzskatu, ka te ir garlaicīgi. Protams, es te nedzīvoju pastāvīgi.

-           Es tevi pavēroju… tu esi atjautīga, gudra meitene, Lūsij. Pārāk gudra, lai izniekotu savu dzīvi, tīrot un vārot.

-           Bet man labāk patīk tīrīšana un vārīšana, nekā sēdēšana birojā pie galda.

-           Man arī tas nepatiktu. Bet ir daudz citu veidu, kā nopelnīt iztiku. Tu varētu būt kaut kur ārštatā, strādāt uz līguma.

-    Bet es to daru.

-            Ne jau šādu darbu. Es domāju strādāt pati sev, nostāties ar savu saprātu pret…

-    Pret ko?

-           Visiem muļķīgajiem, sīkmanīgajiem likumiem un priekšrakstiem, kas mums traucē, ierobežo šodien. Interesanti ir tas, ka katru likumu var apiet ar līkumu, ja cilvēks ir pietiekami apķērīgs un var šo ceļu atrast. Vai saproti, ko es gribu teikt?

-    Aptuveni.

Lūsija iegrieza mašīnu pagalmā.

-   Negribi sevi kompromitēt?

-    Man jādzird kaut kas vairāk.

-            Patiešām, mana dārgā meitene, es varētu tevi izmantot. Tev piemīt nenovērtējama īpašība tu radi uzticību.

-           Vai jūs gribat, lai palīdzu jums tirgot zelta ķieģeļus?

-           Nē, neko tik riskantu. Tikai mazliet apiet likumu ar līkumu, neko vairāk. Viņa roka satvēra Lūsij as plaukstu. Tu esi sasodīti pievilcīga meitene, Lūsij. Es gribētu tevi par savu partneri.

-    Jūtos glaimota.

-            Negrasies neko darīt? Padomā par to. Padomā par uzjautrinājumu, gandarījumu. Cik tas būs patīkami pārspēt viltībā visus pareizos cilvēkus. Nelaime ir tā, ka nepieciešams kapitāls.

-    Diemžēl, man tāda nav.

-            O-o, drīz vien tas iekritīs manās rokās. Mans papucītis nedzīvos mūžīgi, vecais, skopais nejēga. Kad viņš atstieps kājas, manās rokās būs pamatīgs džungurs. Ko tu par to saki, Lūsij?

-    Kādi ir noteikumi?

-           Paklau, Lūsij, vai tu neapjaut, ka esmu ieķēries tevī?

Sev par pārsteigumu Lūsija izjuta savādu valdzinājumu. Alfrēdam piemita šarms, iespējams pateicoties tīri dzīvnieciskam instinktam. Viņa pasmējās un atbrīvojās no Alfrēda tvēriena.

-             Šis nav īstais laiks vieglprātīgai pļāpāšanai. Drīz būs vakariņas, jāpadomā par tām.

-    Būs gan, Lūsij, un kas paredzēts vakariņās?

-            Pagaidiet, tad redzēsiet! Jūs esiet tikpat nepacietīgs kā abi zēni!

Viņi iegāja mājā, un Lūsija aizsteidzās uz virtuvi. Viņa jutās diezgan pārsteigta, kad, gatavojot vakariņas, viņu iztraucēja Herolds Krekentorps.

-    Mis Ailesbarova, vai varu ar jums parunāt?

-              Vai nevar vēlāk, mister Krekentorp? Esmu diezgan aizņemta.

-    Protams. Protams. Pēc vakariņām?

-    Jā, tā būs labāk.

Drīz vien vakariņas tika pasniegtas un labi novērtētas. Lūsija, nomazgājusi traukus, iznāca hallē, tur viņu gaidīja Herolds Krekentorps.

-            Vai ieiesim šeit? viņš pavēra viesistabas durvis un, palaidis Lūsij u pa priekšu, tās aizvēra.

-             Es rīt no rīta braucu prom, viņš skaidroja, bet gribu jums pateikt, cik ļoti mani pārsteigušas jūsu spējas.

-             Paldies, Lūsija atbildēja, juzdamās mazliet pārsteigta.

-            Es jūtu, ka jūsu talants te tiek izniekots, pavisam noteikti izniekots.

-    Jūs tā domājiet? Es ne.

Viņš taču nepiedāvās man precēties, nodomāja Lūsija. Viņam jau ir sieva.

-             Redzot, kā jūs līdzat mums pārdzīvot šo nejēdzīgo krīzi, es ierosinu jums iegriezties pie manis Londonā. Ja jūs piezvanītu, varētu norunāt tikšanos, es brīdināšu savu sekretāri. Patiesību sakot, mēs varētu dažas no jūsu dotībām izmantot manā firmā. Mēs varētu apspriest, tieši kādā virzienā jūs varētu darboties. Es varu jums piedāvāt, mis Ailesbarova, patiešām ļoti labu atalgojumu un izaugsmes iespējas. Es domāju, jūs būsiet patīkami pārsteigta.

Viņš augstsirdīgi pasmaidīja.

Lūsija atturīgi sacīja:

-    Paldies, mister Krekentorp, es padomāšu par to.

-            Nevilcinieties pārāk ilgi. Tādas iespējas jauna sieviete nedrīkst laist garām, ja vēlas dzīvē izsisties uz augšu.

Atkal viņš atplauka smaidā, atsedzot baltu zobu rindu.

-    Ar labu nakti, mis Ailesbarova, guliet saldi.

-            Jā, Lūsija pie sevis noteica, jā… tas ir ļoti interesanti…

Ejot uz savu istabu, Lūsija uz kāpnēm sastapa Sedriku.

-    Paklau, Lūsij, es gribu tev kaut ko pateikt.

-           Vai jūs gribat, lai precos ar jums, braucu līdzi uz Ibizu un rūpējos par jums?

Sedriks izskatījās ārkārtīgi pārsteigts un mazliet satraucies.

-    Neesmu par to nekad iedomājies.

-    Piedodiet. Kļūdījos.

-           Es tikai gribēju zināt, vai jums ir darba grafiks šeit mājā?

-    Un tikai? Tas ir hallē uz galda.

-            Zini, Sedriks sacīja ar pārmetumu, tev nevajag domāt, ka visi grib tevi precēt. Tu esi izskatīga meitene, bet ne skaistule. Īstenībā tu esi pati pēdējā meitene pasaulē, kuru es vēlētos precēt. Pati pēdējā.

-            Vai tiešām? pasmaidīja Lūsija. Varbūt jūs gribētu mani redzēt kā savu pamāti?

-    Ko tu teici? Sedriks apstulbis iesaucās.

-            To, ko dzirdējāt, atbildēja Lūsija, ieiedama savā istabā un aizvērdama durvis.

Četrpadsmitā nodaļa

Dermotam Kredokam bija draudzīgas attiecības ar Armandu Desenu no Parīzes prefektūras. Abi bija pāris reizes tikušies un labi sapratās. Tā kā Kredoks brīvi runāja franciski, saruna noritēja franču valodā.

-    Tā ir tikai versija, Desens brīdināja Kredoku, man ir kordebaleta fotogrāfija, viņa ir ceturtā no kreisās puses; vai tas tev kaut ko izsaka?

Inspektors Kredoks atbildēja, ka īstenībā tas neko neizsaka. Nav viegli atpazīt nožņaugtu jaunu sievieti, turklāt šajā fotogrāfijā visas jaunās sievietes bija pamatīgi nogri mētās un ar ekstravagantiem spalvu rotājumiem uz galvas.

-    Protams, varētu būt, Kredoks teica. Vairāk neko es nevaru pateikt. Kas viņa bija? Ko tu zini par viņu?

-   Gandrīz neko, bez liekas domāšanas atbildēja kolēģis. Viņa nav nekas izcils, saproti. Un Maritskas balets arī nav sevišķi ievērojams. Tas uzstājas priekšpilsētas teātros, dodas tūrēs uz dažādām vietām; tajā nav zvaigžņu, nav spožu vārdu, nav slavenu balerīnu. Bet es tevi aizvedīšu pie madame Žuljetas, kas vada trupu.

Madame Žuljeta bija moža, rosīga biznesa sieviete, francūziete ar dzirkstošām, vērīgām acīm, mazām ūsiņām un raženu augumu.

-      Es… man nepatīk policija! viņa, drūmi skatīdamās, iesaucās, nemaz neslēpjot savu nepatiku. Allaž, ja vien var, sagādā man sarežģījumus.

-     Nē, nē, kundze, tā nesakiet, teica Desens, viņš bija gara auguma, melanholiska izskata vīrietis. Kad gan esmu sagādājis jums nepatikšanas?

-     Tad, kad mazā muļķe iedzēra karbolskābi, bez vilcināšanās atteica Žuljeta. Un tas viss tikai tāpēc, ka viņa bija iemīlējusies orķestra vadītājā, kuram neinteresē sievietes, viņš ir citādi orientēts. Par to jūs sacēlāt milzu jezgu. Tas nemaz nenāk par labu manam jaukajam baletam.

-    Gluži otrādi, visas biļetes tika izpārdotas, atgādināja Desens. Un tas notika pirms trim gadiem. Jums nevajadzētu turēt ļaunu prātu. Bet tagad parunāsim par Annu Stravinsku.

-    Kas ar viņu ir? kundze piesardzīgi noprasīja.

-      Vai viņa ir krieviete? inspektors Kredoks jautāja.

-    Patiesībā nē. Jūs tā domājiet uzvārda dēļ? Bet šīs meitenes viņas visas izgudro sev vārdus un uzvārdus. Viņa nebija nekas sevišķs, dejoja ne pārāk labi, arī sevišķi skaista nebija. Elle йtait bien, c'est tout*. Kordebaletā viņa dejoja pietiekoši labi, bet par solo nebija ko sapņot.

"Viņa bija laba, tas ari viss franču vai.

172

-    Vai viņa bija francūziete?

-            Varbūt. Viņai bija franču pase. Bet reiz viņa man teica, ka viņai esot angļu virs.

-            Viņa teica, ka viņai esot angļu vīrs? Dzīvs… vai miris?

Madame Žuljeta paraustīja plecus.

-           Miris vai pametis viņu. Kā lai es to zinu? Šīm meitenēm… viņām allaž ir kreņķi ar vīriešiem…

-    Kad jūs viņu pēdējo reizi redzējāt?

-            Es aizvedu savas meitenes uz Londonu, kur pavadījām sešas nedēļas. Mēs uzstājāmies Torkī, Bornmutā, īstbornā, tad vēl kaut kur, esmu jau aizmirsusi, un Hammersmitā. Tad mēs atgriezāmies Parīzē, bet Anna… viņa neatbrauca kopā ar mums. Viņa atsūtīja ziņu, ka pamet baletu un dzīvos ar sava vīra ģimeni. Es personīgi nedomāju, ka tā ir patiesība. Visdrīzāk viņa satika kādu vīrieti, jūs saprotat.

Inspektors Kredoks pamāja. Viņš uztvēra to kā trupas vadītājas viedokli.

-            Man tas nav nekāds zaudējums. Man ir gluži vienalga. Es varu dabūt meitenes, kas dejo tikpat labi un vēl labāk un kas nāk un dejo, tāpēc es paraustu plecus un par to vairs nedomāju. Kāpēc man tas būtu jādara? Visas šīs meitenes ir vienādas trakas uz vīriešiem.

-    Kurā datumā tas bija?

-           Kad mēs atgriezāmies Francijā? Tas bija… jā, tā bija svētdiena pirms Ziemassvētkiem. Un Anna viņa aizgāja no mums divas vai trīs dienas ātrāk. Es precizi neatceros. Nedēļas nogalē Hammersmitā mēs dejojām bez viņas; un tas nozīmē, ka nācās pārkārtot vairākas detaļas programmā. Anna rīkojās ļoti bezatbildīgi… Bet visas šīs meitenes, tiklīdz satiek vīrieti, rīkojas vienādi. Es visām saku vienu un to pašu: "Es neņemšu atpakaļ to staiguli!"

-    Nelāga situācija.

-    Ak, man… kas man, man vienalga. Nešaubos, ka viņa pavadīja Ziemassvētku brīvdienas ar kādu vīrišķi, ko nejauši atrada. Kāda man daļa. Es varu atrast citas meitenes, kas skries palēkdamās, lai varētu dejot Maritskas baletā, un ne sliktāk… varbūt pat labāk par Annu.

Kundze uz brīdi apklusa, tad ar pēkšņu interesi jautāja:

-     Kāpēc jūs gribat viņu atrast? Vai viņa kādu aptīrījusi?

-     Nē. Mēs domājam, ka viņa ir nogalināta, laipni atbildēja Kredoks.

-    Ģa se peut!* Ak tā gan! Viņa bija pārliecināta katoliete. Svētdienās viņa gāja uz misi un, nav šaubu, arī uz grēksūdzi.

-     Vai jūs kādreiz dzirdējāt viņu runājam par dēlu, kundze?

-    Dēlu? Jūs gribat teikt, ka viņai bija bērns? Tas man liekas pilnīgi neiespējami. Visas šīs meitenes…

"Tā gadās franču vai.

visas zina noderīgu adresīti, uz kurieni jāiet. Misteram Desenam tas zināms tikpat labi kā man.

-    Viņai varēja būt bērns, pirms viņa uzsāka darbu uz skatuves, ieminējās Kredoks. Piemēram, pirms kara.

-   Ak! Daris la guerre*. Ja tā ir bijis, es par to neko nezinu.

-    Kuras no meitenēm bija viņas draudzenes?

-    Varu iedot jums divus vai trīs vārdus, bet viņa nebija sevišķi atklāta.

Neko vairāk no Žuljetas neizdevās uzzināt. Kad viņai parādīja pūdernīcu, viņa sacīja, ka Annai tāda esot bijusi, bet tādas esot vairumam meiteņu. Kažoku Anna, ļoti iespējams, nopirkusi Londonā, tas viņai nebija zināms.

-      Es, es esmu nodarbināta ar mēģinājumiem, skatuves apgaismojumu, ar visām mūsu darba grūtībām. Man nav laika ievērot, ko manas dejotājas valkā.

Pēc Žuljetas tika izjautātas meitenes, kuru vārdus kundze bija nosaukusi. Kādas pāris no viņām zināja Annu diezgan labi, bet visas apgalvoja, ka Anna par sevi īpaši daudz nerunāja, bet, ja kādai ko stāstīja, tad tie bija galvenokārt meli.

-    Viņai patika iztēloties, viņa stāstīja, ka ir bijusi hercoga mīļākā, vai kāda angļu baņķiera draudzene, vai ka darbojusies pretošanās kustībā kara laikā.

Kādi cita meitene sacīja:

"Kara laikā franču vai.

-    Es domāju, ka viņai bija garlaicīgs buržuāzisks dzīvesveids. Viņai patika darboties baletā, jo uzskatīja to par romantiku, bet viņa nebija laba dejotāja. Saprotiet, ja viņa teiktu: "Mans tēvs ir manufaktūras preču tirgotājs Amjēnā", tas neskanētu pietiekami romantiski, tāpēc viņa visu ko izgudroja.

-    Pat Londonā, stāstīja pirmā meitene, viņa lika noprast, ka ir kāds bagāts vīrietis, kas ņems viņu līdzi braucienā apkārt pasaulei, jo viņa tam atgādina mirušo meitu, kas gāja bojā autokatastrofā. Quelle blague!*

-     Man viņa stāstīja, ka palikšot kopā ar bagātu lordu no Skotijas, stāstīja otrā meitene. Viņa teica, ka medīšot tur briežus.

Nekas no visa dzirdētā nepalīdzēja atrisināt lietu. Vienīgais secinājums, ko varēja izdarīt, bija tas, ka Anna ir prasmīga mele. Viņa noteikti nemedīja briežus Skotijā, diezin vai sauļojās uz prāmja, kas brauca apkārt pasaulei. Taču nebija pamata uzskatīt, ka viņas līķis tika atrasts sarkofāgā Raterfordholā. Ne Žuljeta, ne meitenes pavisam noteikti nevarēja identificēt līķi. Viņas piekrita, ka ir kaut kāda līdzība ar Annu. Taču seja ir tik uztūkuši, ka neko konkrētu pateikt nav iespējams, tā varētu būt jebkura sieviete.

Tika noskaidrots viens vienīgs fakts: deviņpadsmitajā decembri Anna Stravinska nolēma neatgriezties Parīzē. Zināms bija arī tas, ka divdesmitajā decembrī sieviete, kas līdzinājās Annai Stravin-

* Kādas muļķības franču vai.

176

skai, pulksten četros un trīsdesmit trijās minūtēs atradās vilcienā, kas iebrauca Brekhemptonā, un tika nožņaugta.

Ja sieviete sarkofāgā nav Anna, tad rodas jautājums kur Anna atrodas tagad?

Uz šo jautājumu Žuljetas atbilde skanēja vienkārši:

-    Pie kāda vīrieša!

Iespējams, ka tā ir pareizā atbilde, sērīgi secināja Kredoks.

Viena varbūtība ir apsverama… Reiz Anna izteikusies, ka viņai esot vīrs anglis, tā zināja stāstīt viena no lieciniecēm.

-   Vai tas vīrs varētu būt Edmunds Krekentorps?

Tas šķita neiespējami, ņemot vērā liecinieču sniegto

aprakstu. Šķita gluži ticami, ka Anna varēja pazīt Marlini, lai zinātu pietiekami daudz nepieciešamo faktu. I ā varētu būt Anna, kas uzrakstīja vēstuli mis Emmai krekentorpai, un ja tā, tad Anna būtu varējusi atbildēt uz visiem viņai uzdotajiem jautājumiem. Iespējams, ka viņa iesaistījās Maritskas baleta trupā ar iepriekšēju nodomu. Un atkal paliek jautājums: kur viņa ir tagad?

Žuljetas kundzes atbilde ir nemainīga.

Pie kāda vīrieša.

II

Pirms aizbraukšanas no Parīzes Kredoks ap'.priedās ar Desenu par tēmu, kas saistījās ar sievieii vārdā Martine. Desens visumā piekrita angļu kolēģim, ka sievietei sarkofāgā nav nekāda sakara ar Mārtiņi. Taču arī viņš uzskatīja, ka šis jautājums tomēr ir jāizmeklē, jāpārbauda.

Viņš galvoja, ka Francijas slepenpolicija darīs visu iespējamo, lai noskaidrotu, vai ir kāda informācija par Edmunda Krekentorpa, leitnanta no ceturtā Dienvidgrāfistes pulka, laulību ar franču meiteni Mārtiņi tieši pirms Dankirkas krišanas.

Viņš arī brīdināja Kredoku, ka diezin vai būs pieejamaiļāda informācija, jo attiecīgo reģionu tolaik bija okupējuši vācieši, turklāt tā Francijas daļa iebrukuma laikā stipri cieta. Daudzas ēkas tika sagrautas.

-           Bet galvoju, mans dārgais kolēģi, mēs darīsim, ko varēsim.

III

Kad Kredoks atgriezās, seržants Veterels ziņoja:

-            Adrese Elvera aplī pārbaudīta. Diezgan ievērojāma vieta.

-    Vai kāds spēja identificēt?

-             Nē, neviens nevarēja pateikt, vai fotogrāfijā redzamā sieviete jebkad iegriezusies tur un apvaicājusies par viņai adresētām vēstulēm, bet domāju, ka neviens to nespētu atcerēties; tas notika pirms mēneša, gandrīz pirms mēneša, un tur apgrozās daudz ļaužu. Tā ir studentu pansija.

-   Varbūt viņa tur uzturējās ar citu uzvārdu?

-           Ja tā, tad vismaz atpazītu pēc fotogrāfijas. Veterels vēl piebilda: Mēs pārbaudījām visas viesnīcas; neviens tur nav reģistrējies ar Martines Krekentorpas vārdu. Pēc jūsu zvana no Parīzes mēs ievācām informāciju par Annu Stravinsku. Viņa kopā ar pārējiem kordebaleta dalībniekiem reģistrējusies lētā viesnīcā Brūkgrīnā. Tur uzturas cilvēki galvenokārt no teātru aprindām. Viņa izrakstījusies ceturtdien, deviņpadsmitajā, tūdaļ pēc izrādes. Pēc tam par viņu nekādu ziņu nav.

Kredoks pamāja. Viņš norādīja, kas^jdarāms turpmāk, kaut bija maz cerību ko atklāt.

Pēc neilga pārdomu brīža viņš piezvanīja uz advokātu biroju Hendesons un Kārsters un lūdza tikšanos ar misteru Vimbornu.

Kredoks tika ievests smacīgā telpā, kurā pie liela, vecmodīga rakstāmgalda sēdēja misters Vimborns. Galds bija apkrauts ar noputējušiem papīru saiņiem. Pie sienas, sakrautas kaudzē, atradās lietu kārbas ar uzrakstiem: Sers Džons, dec. Lēdija Derina, Džordžs Roubotoms, eskvairs. Vai šīs kārbas, kas greznoja sienu, bija pagājušo laiku liecinieces, vai arī vēstīja par jaunajām lietām, inspektoram nebija ne jausmas.

Misters Vimborns ar laipnu piesardzību, kāda raksturīga ģimenes advokātiem saskarsmē ar policiju, uzlūkoja atnācēju.

-    Ko varu jūsu labā darīt, inspektor?

-    Šī vēstule… Kredoks pasniedza advokātam vēstuli. Viņš nepatikā tai pieskārās, bet rokā nepaņēma. Sejā iesitās sārtums, lūpas saspringa.

-    Jā, tā ir, viņš noteica, tā ir. Es saņēmu vēstuli no Emmas Krekentorpas vakar no rīta, viņa raksta, ka bijusi Skotlendjardā, informējusi par visiem apstākļiem. Jāatzīst, ka esmu pilnīgā neizpratnē… pilnīgā neizpratnē, kāpēc ar mani nekonsultējās, kad šī vēstule tika saņemta! Ārkārtīgi dīvaini! Mani vajadzēja nekavējoties informēt par to.

Kredoks centās nomierināt advokātu.

-     Man nebija ne jausmas, ka Edmunds varētu būt apprecējies, Vimborns, neslēpdams aizvainojumu, sacīja.

Inspektors Kredoks ieminējās, ka kara laikā visādi var gadīties.

-     Kara laikā! Vimborna balss mazliet ietrīsējās no uzbudinājuma. Jā, patiešām. Kad sākās karš, mēs bijām Linkolninā, un tur blakus mājā trāpīja lādiņš tiešais trāpījums, un daudzi dokumenti gāja bojā. Protams, ne jau ļoti svarīgie, tie tika aizvesti uz laukiem, drošībā. Bet tik un tā tas radīja lielu jucekli, daudz neskaidrību. Protams, Krekentorpu lietas toreiz pārzināja mans tēvs. Viņš nomira pirms sešiem gadiem. Viņam, nenoliedzami, būtu bijis jāzina par Edmunda tā saucamo precēšanos, taču izskatās, ka laulība, kaut plānota, tomēr nekad nav notikusi, tāpēc tēvs nav uzskatījis šo jautājumu par svarīgu. Man jāatzīst, ka šodienas lieta ir baltiem diegiem šūta. Uzradusies pēc tik daudziem gadiem, vēstot par laulību un laulībā dzimušu dēlu. Patiešām baltiem diegiem šūta. Es gribētu zināt, kādi viņai ir pierādījumi?

-    Tieši tā, atzina Kredoks. Kāda varētu būt viņas vai viņas dēla pozīcija?

-    Šķiet, doma bija pavisam vienkārša lai Krekentorpi nodrošina viņas un zēna eksistenci.

-   Jā, bet es gribu zināt, kādas varētu būt juridiskās sekas, ja viņa pierādītu savas prasības tiesiskumu?

-      Vai, skaidrs, misters Vimborns paņēma brilles, ko bija nolicis blakus, uzlika tās un, skatīdamies caur brillēm uz Kredoku, teica: Šobrīd nekas īpašs nebūtu. Bet, ja viņa pierādītu, ka zēns ir Edmunda Krekentorpa dēls, dzimis likumīgā laulībā, tad zēns pēc Lutera Krekentorpa nāves mantotu daļu no Džosiaka atstātās naudas, turklāt viņš mantotu arī Raterfordholu, jo ir vecākā dēla bērns.

-    Vai kāds vēlas mantot māju?

-     Lai tajā dzīvotu? Es teikšu noteikti nē. Bet šis īpašums, manu dārgo inspektor, ir ļoti vērtīgs, par to var dabūt lielu naudu. Lielu naudu. Zemes platība atrodas Brekhemptonas sirdī. Tas ir ļoti vērtīgs mantojums.

-    Ja nemaldos, jūs teicāt, ka pēc Lutera Krekentorpa nāves īpašumu mantos Sedriks?

-    Jā, viņš manto īpašumu kā vecākais dēls, kas ir dzīvs.

-     Kā noprotu, Sedriku Krekentorpu neinteresē nauda?

Misters Vimborns izbrīnīts cieši skatījās uz Kredoku.

-            Patiešām? Es neuzdrošinātos izteikt tādu viedokli. Man dzīve vēl nav gadījies sastapt tādu cilvēku, kuru neinteresētu nauda.

Misters Vimborns jutās apmierināts un gandarīts, ka izteicis šādu piezīmi.

Inspektors Kredoks steidzās izmantot gandarījuma apmirdzēto mirkli.

-             Herolds un Alfrēds Krekentorpi, viņš ieminējās, šķiet bija krietni vien satriekti, kad tika saņemta vēstule?

-            Jā, tādi viņi varēja būt, teica misters Vimborns. Jā, tādi viņi varēja būt.

-   Vai tas samazinātu viņu iespējamo mantojumu?

-           Saprotams. Edmunda Krekentorpa dēlam pienāktos piektā daļa no noguldītās naudas.

-    Tas nevarētu būt liels zaudējums?

Misters Vimborns dzedri paskatījās uz Kredoku.

-            Tas ir pilnīgi neadekvāts motīvs slepkavībai, ja jums kaut kas tāds ir prātā.

-            Bet man liekas, ka viņi abi ir stipri vien uzvilkti, Kredoks nomurmināja.

Viņš uztvēra dzēlīgo mistera Vimborna skatienu nesatricināmā mierā.

-           Ak! Tātad policija ir veikusi nopratināšanu? Jā, Alfrēds ir gandrīz uz sēkļa. Reizēm viņam uzrodas nauda uz īsu brīdi, bet tā drīz vien izkūst. Herolds, kā jūs būsiet atklājuši, šobrīd atrodas nedrošā situācijā.

-   Neraugoties uz viņa apgalvojumu par finansiālo labklājību?

-    Fasāde. Tā ir tikai fasāde! Puse no pilsētas koncerniem pat nezina, ka viņš ir maksātnespējīgs. Bilances atskaites var tikt sastādītas tā, ka neprasmīgai acij var šķist, ka viss ir kārtībā. Bet, kad aktīvi tiek uzskaitīti un atklājas, ka tie nav nekādi aktīvi, ka šie aktīvi šūpojas un ir uz sabrukšanas robežas, kur tad jūs nonākat?

-    Varētu secināt, ka Heroldam Krekentorpam ir ārkārtīgi nepieciešama nauda.

-    Nu, bet viņš to neiegūtu, nožņaudzot sava mirušā brāļa atraitni, noteica misters Vimborns. Un neviens nav noslepkavojis Luteru Krekentorpu, tā būtu vienīgā slepkavība, kas ģimenei nestu kādu labumu. Tādējādi, inspektor, es patiešām neredzu, kurp jūs mērķējat?

Nepatīkamākais bija tas, ka inspektors Kredoks pats to īsti nezināja.

Piecpadsmita nodaļa

Inspektors Kredoks bija nozīmējis tikšanos ar Heroldu Krekentorpu viņa birojā. Viņi abi ar seržantu Veterelu ieradās ļoti precīzi. Birojs atradās Sitijas biroju kvartālā, ēkas ceturtajā stāvā. Iekārtojums liecināja par labklājību, veiksmi un labu, biznesa videi atbilstošu gaumi.

Jauna, kopta sieviete, atzīmējusi viņa vārdu, neuzkrītoši telefonā kaut ko nomurmināja, tad piecēlās un ielaida atnācējus Herolda Krekentorpa kabinetā.

Herolds Krekentorps sēdēja pie liela rakstāmgalda ar ādas virsmu. Viņš, kā vienmēr, izskatījās nevainojami un izturējās pašpārliecināti. Ja inspektors nezinātu, ka viņš ir parādos līdz ausīm, nekas par to neliecinātu.

Herolds Krekentorps vēlīgi paskatījās uz atnācējiem.

-      Labrīt, inspektor Kredok. Ceru, šis apmeklējums nozīmē, ka beidzot jums ir jaunas un noteiktas ziņas.

-    Baidos, ka diez vai, mister Krekentorp. Es gribētu uzdot vēl dažus jautājumus.

-            Vēl jautājumus? Mēs jau esam atbildējuši uz visiem jautājumiem.

-           Tā jums šķiet, mister Krekentorp, bet ir daži jautājumi, kas saistīti ar mūsu ierasto kārtību.

-            Kāda tad ir jūsu ierastā kārtība? viņš neiecietīgi jautāja.

-            Es priecātos, ja jūs varētu precīzi atbildēt, ko darījāt divdesmitā decembra pēcpusdienā, laikā no pulksten trijiem līdz pusnaktij.

Herolds Krekentorps kļuva sarkans no dusmām.

-           Jūs man uzdodat dīvainu jautājumu. Es gribētu zināt, ko tas nozīmē?

Kredoks mierīgi un laipni pasmaidīja.

-            Tas nozīmē, ka es gribu zināt, kur jūs bijāt no pulksten trijiem līdz pusnaktij piektdien, divdesmitajā decembrī.

-    Kāpēc?

-   Tas mums palīdzētu izdarīt dažus secinājumus.

-           Dažus secinājumus? Jums ir kāda īpaša informācija?

-             Ceram, ka esam mazliet pietuvojušies lietas atrisinājumam, ser.

-             Neesmu pārliecināts, ka man būtu jāatbild uz jūsu jautājumiem. Vismaz bez mana advokāta klātbūtnes.

-           Tas, protams, ir jūsu ziņā, atbildēja Kredoks. Jūs neesat spiests atbildēt uz jautājumiem, un jums ir tiesības izsaukt savu advokātu.

-    Jūs taču neizsakāt man kaut ko līdzīgu draudiem?

-     Ak, nē, ser, inspektors steigšus atbildēja. Nekā tamlīdzīga. Jautājumus, kurus uzdodu jums, es uzdodu vairākiem citiem cilvēkiem. Nekas nav attiecināms personīgi uz jums. Tas ir nepieciešams, lai sašaurinātu cilvēku loku.

-    Jā, protams, es vēlos jums palīdzēt, kā vien varu. Ļaujiet padomāt. To visu var ļoti vienkārši noskaidrot, mums te ir lieliska kārtība. Domāju, mis Elisa var palīdzēt.

Viņš piezvanīja pa vienu no telefoniem, kas atradās uz galda, un tūdaļ ienāca jaunā sieviete labi piegrieztā, melnā kostīmā ar piezīmju bloku rokās.

-       Mana sekretāre mis Elisa, inspektor Kredok. Mis Elisa, inspektors vēlas zināt, ko es darīju pēcpusdienā un vakarā… Kurā datumā tas bija?

-    Piektdien, divdesmitajā decembrī.

-    Piektdien, divdesmitajā decembrī. Es domāju, ka jums ir piezīmēts.

-    Ak, jā, mis Elisa izsteidzās no kabineta un atgriezās ar plānotāju. Viņa šķīra kalendāra lappuses.

-      Jūs bijāt birojā divdesmitā decembra rītā. Notika apspriede ar misteru Gouldiju, tad jūs pusdienojāt ar lordu Fortvilu…

-    Ak, tas bija todien, jā.

-    Jūs atgriezāties birojā ap pulksten trijiem, nodiktējāt kādu pusduci vēstuļu. Tad apmeklējāt Sotebī izsoli, kur jums interesēja daži reti manuskripti, kuri todien tika izlikti pārdošanā. Pēc tam jūs neatgriezāties birojā, bet man ir atzīmēts, ka vakarā jūs devāties uz Jautro klubu vakariņās. Sekretāre pacēla vaicājošu skatienu.

-    Paldies jums, mis Elisa.

Mis Elisa izslīdēja no kabineta.

-    Tagad man viss ir skaidrs, noteica Herolds. Ks aizgāju uz izsoli, bet lietām, kuras mani interesēja, izrādījās pārāk augsta cena. Tad es iedzēru tēju ļoti mazā kafejnīcā Džermīmstrītā, šķiet to kafejnīcu sauca "Rasels." Tad gāju mājās es dzīvoju Kārdigengārdenas četrdesmit trešajā numurā. Vakariņas klubā notika septiņos trīsdesmit, pēc tam es atgriezos mājās un gāju gulēt. Domāju, ka esmu atbildējis uz jūsu jautājumu.

-     Viss ir skaidrs, mister Krekentorp. Cikos jūs iegriezāties mājās, lai pārģērbtos?

-    Nedomāju, ka es to atceros precīzi. Man liekas, ka drīz pēc sešiem.

-    Un pēc vakariņām?

-   Šķiet, es pārnācu mājās vienpadsmitos trīsdesmit.

-   Vai jūs ielaida kalpotājs? Vai varbūt lēdija Alise Krekentorpa…

-      Mana sieva lēdija Krekentorpa ir Francijas dienvidos un atrodas tur kopš decembra sākuma. Ks pats atslēdzu durvis ar savu atslēgu.

-Vai ir kāds, kurš var apliecināt jūsu atgriešanos mājās laikā, kuru minējāt?

-    Domāju, kalpotāji varēja dzirdēt, kad pārnācu. Pie manis strādā virs ar sievu. Bet patiešām, inspektor…

-    Lūdzu, mister Krekentorp, es zinu, ka šie jautājumi ir kaitinoši, bet esmu gandrīz jau beidzis. Vai jums ir mašīna?

-Jā.

-    Vai jūs pats braucat?

-     Jā. Es to nelietoju bieži, galvenokārt nedēļas nogalēs. Mūsdienās braukt pa Londonu ar mašīnu ir neiespējami.

-    Es pieņemu, ka jūs to izmantojat, braucot pie tēva uz Brekhemptonu?

-      Tādos gadījumos, ja plānoju tur uzturēties ilgāku laiku. Ja es palieku tur vienu nakti, kā tas bija, piemēram, nopratināšanas dienā, es braucu ar vilcienu. Vilcienu satiksme ir lieliska, un tā Brekhemptonā var nokļūt daudz ātrāk nekā ar mašīnu. Mana māsa noīrē mašīnu, lai atbrauktu man pretī uz staciju.

-    Kur stāv jūsu mašīna?

-     Es īrēju garāžu, tā atrodas garāžu rajonā aiz Kārdigengārdenas. Vai ir vēl kādi jautājumi?

-     Domāju, ka šobrīd tas ir viss, teica inspektors Kredoks un smaidīdams piecēlās. Man žēl, ka nācās jūs traucēt.

Kad viņi bija izgājuši ārā, seržants Veterels, cilvēks, kurš dzīvoja mūžīgu aizdomu pasaulē, svarīgā balsi teica:

-     Viņam nepatika tie jautājumi… nepavisam nepatika. Tie viņu kaitināja. Tā bija.

-    Ja tu cilvēks neesi izdarījis noziegumu, un kāds cits domā, ka esi, ir gluži dabiski, ka jautājumi tevi kaitina, rimti atteica inspektors Kredoks. Jo sevišķi tie var kaitināt tādu cienījamu vīrieti kā Herolds Krekentorps. Tas nav nekas sevišķs. Tagad mums būtu jānoskaidro, vai kāds ir redzējis Heroldu Krekentorpu izsoļu namā pēcpusdienā, tas pats attiecas uz kafejnīcu, kur viņš dzēra tēju. Viņš itin viegli varēja atrasties pulksten 4.33 vilcienā, izgrūst no vilciena sievieti un pagūt atgriezties Londonā uz vakariņām. Tāpat viņš varētu būt aizbraucis ar mašīnu, lai paņemtu dzelzceļa malā gulošo līķi, ieliktu to sarkofāgā, un pēc tam atgriezies pilsētā. Ievāc informāciju garāžu rajonā.

-    Jā, ser. Vai jūs domājat, ka viņš tā izdarīja?

-     Kā lai es to zinu? atbildēja inspektors Kredoks. Viņš ir liela auguma tumšmatains vīrietis. Viņš varētu būt bijis vilcienā tobrīd, turklāt viņam ir sakars ar Raterfordholu. Šajā gadījumā viņš ir iespējamais aizdomās turamais. Tagad pievērsīsimies brālim Alfrēdam.

II

Alfrēdam Krekentorpam bija dzīvoklis Vesthempstīdā, lielā modernā, pavirši būvētā ēkā, ar lielu pagalmu, kurā dzīvokļu īpašnieki novietoja mašīnas, viens ar otru nerēķinoties.

Ari dzīvoklis bija moderns, acīmredzot viņš īrēja mēbelētu mājokli. Te atradās garš finierēts galds, dīvāns, vairāki dažāda izmēra un dažādas formas krēsli.

Alfrēds Krekentorps sagaidīja viņus draudzīgi, taču inspektoram šķita, ka viņš ir nervozs.

-            Jūtos ieintriģēts, viņš teica. Vai varu jums, inspektor Kredok, piedāvāt ko dzeramu? viņš pacilāja vairākas pudeles.

-    Nē, paldies, mister Krekentorp.

-            Vai tad ir tik ļauni? viņš pasmējās pats par savu mazo jociņu, tad jautāja par nāciena iemeslu.

Inspektors Kredoks īsumā pateica savu sakāmo.

-            Ko es darīju pēcpusdienā un vakarā divdesmitajā decembrī? Vai, tas bija… vairāk nekā pirms trim nedēļām.

-              Jūsu brālis Herolds varēja mums visu ļoti precīzi pateikt.

-             Brālis Herolds varbūt. Bet ne brālis Alfrēds, viņš piebilda ar zināmu ļaunuma pieskaņu balsī. Herolds ir veiksmīgais ģimenes loceklis… aizņemts, noderīgs, nodarbināts… laiks visam iespējamajam, viss iespējamais noteiktā laikā. Pat, ja, piemēram, viņš būtu izdarījis noziegumu, tā sacīt, tas būtu izplānots un precīzs.

-    Vai ir kāds īpašs iemesls minēt to kā piemēru?

-            Ai, nē. Tas vienkārši iešāvās man prātā kā absolūti absurda doma.

-    Kā ir ar jums pašu?

Alfrēds iepleta rokas.

-           Teikšu jums tā, ka es nepaturu atmiņā laikus un vietas. Ja jūs sakāt, ka tas bija Ziemassvētku dienā, tad es varu atbildēt. Es zinu, kur biju Ziemassvētku dienā. Mēs pavadījām to kopā ar tēvu Brekhemptonā. Es patiešām nezinu kāpēc? Viņš vienmēr gaužas, ka mūsu uzņemšana viņam sagādā lielus izdevumus, tas ir dārgi, bet, ja mēs neaizbraucam, viņš vienmēr sūrojas, ka nebraucam pie viņa. īstenībā mēs braucam, lai iepriecinātu māsu.

-    Un jūs to darījāt arī šogad? -Jā.

-           Bet nelaimīgā kārtā jūsu tēvs bija saslimis, vai ne?

Kredoks tīšu prātu iestarpināja piezīmi, kas tieši neattiecās uz lietu. Savā praksē viņš itin bieži mēdza tā darīt.

-           Viņš apslima. Ja dzīvo tanī drausmīgajā taupības režīmā un tad pieēd un piedzer pilnu vēderu, nav nekāds brīnums, ka saslimst.

-    Tas ir viss, kas notika, vai ne?

-    Saprotams. Kas tad vēl?

-    Es dzirdēju, ka viņa ārsts bija… uztraucies.

-          Ak, vecais muļķis Kvimpers, Alfrēds steigšus nicīgi noteica. Viņā nav vērts klausīties, inspektor. Viņš ir visbriesmīgākais trauksmes cēlājs pasaulē.

-            Vai tiešām? Man viņš šķita ļoti saprātīgs cilvēks.

-            Viņš ir pilnīgs muļķis. Tēvs nav nekāds invalids, viņa sirdij nekas nekaiš, bet viņš izmanto Kvimperu. Kad tēvs bija patiešām ļoti slims, viņš sacēla briesmīgu jezgu, un Kvimpers tad skrēja kā sadedzis, prašņādams par visu, kas ir ēsts, kas dzerts. Visa tā padarīšana bija viens vienīgs ārprāts! Alfrēds runāja neparasti dedzīgi.

Kredoks brīdi neteica neko, Alfrēds kļuva nervozs, steidzīgi uzmeta inspektoram bažīgu skatienu un tad neiecietīgi teica:

-            Ko tas nozīmē? Kāpēc jūs gribat zināt, kur es biju piektdienā pirms trim vai četrām nedēļām?

-    Tātad jūs atceraties, ka tā bija piektdiena?

-    Es domāju, ka jūs tā teicāt.

-           Iespējams, es teicu, atbildēja inspektors Kredoks. Lai būtu kā būdams, piektdiena, divdesmitais decembris, ir tā diena, par kuru es interesējos.

-    Kāpēc?

-    Tas ir parasts jautājums.

-          Tās ir muļķības. Vai esat kaut ko vairāk uzzinājis par to sievieti? No kurienes viņa uzradusies?

-    Mūsu informācija pagaidām nav pilnīga.

Alfrēds uzmeta inspektoram caururbjošu skatienu.

-            Es ceru, ka jums nav sajaukusi galvu Emmas muļķīgā teorija, ka viņa varētu būt brāļa Edmunda atraitne. Tās ir pilnīgas blēņas.

-    Šī… Martine, vai viņa nevērsās pie jums?

-            Pie manis? Žēlīgais Dievs, nē! Tas nu gan būtu bijis smieklīgi.

-   Viņa drizāk būtu gājusi pie jūsu brāļa Herolda?

-           Drizāk tā. Viņa vārds bieži parādās presē. Viņš ir labi situēts. Ja viņa būtu mēģinājusi to darīt, tas mani nepārsteigtu. Bet viņa nekā nebūtu dabūjusi. Herolds ir tikpat skops kā mūsu vecais. Emma, protams, mūsu ģimenē ir žēlsirdīgā, mīkstsirdīgā, lurklāt viņa bija Edmunda mīļā māsiņa. Bet arī l'.mma nav lētticīga. Viņa tāpat pieļāva, ka šī sieviete varbūt ir krāpniece. Emma gribēja, lai visa ģimene būtu klāt, arī cietpauris advokāts.

-           Ļoti saprātīgi, secināja Kredoks. Vai bija nozīmēts datums, kad bija paredzēta šī tikšanās?

-            Tai vajadzēja notikt drīz vien pēc Ziemassvētkiem… nedēļas nogalē, divdesmit septītajā…

-           Ak, es redzu, ka daži datumi jums ir nozīmīgi, laipni sacīja Kredoks.

-           Es jau jums teicu, ka noteikts datums nebija nolikts.

-    Bet jūs par to runājāt kad?

-    Es tiešām nevaru atcerēties.

-           Un jūs nevarat man pateikt, ko darījāt piektdien, divdesmitajā decembrī?

-    Ļoti žēl, bet man galvā ir absolūts tukšums.

-   Vai jums nav dienas plānotāja?

-   Tādas lietas neciešu.

-           Piektdiena pirms Ziemassvētkiem… nevarētu būt pārāk grūti.

-           Laikam spēlēju golfu, Alfrēds pakratīja galvu. Nē, tas bija iepriekšējā nedēļā. Es droši vien

blandījos apkārt. Tā es pavadu daudz laika. Es uzskatu, ka bizness tiek nokārtots bāros daudz labāk nekā jebkur citur.

-     Varbūt bāra cilvēki vai draugi var jums palīdzēt?

-    Varbūt, es viņiem pajautāšu. Darīšu, ko varē šu.

Tagad Alfrēds šķita vairāk pārliecināts par sevi.

-    Es nevaru jums pateikt, ko es tajā dienā darīju, bet es varu pateikt, ko es nedarīju. Es nebiju garajā noliktavā un nevienu nenoslepkavoju.

-    Kāpēc jūs tā sakāt mister Krekentorp?

-    Paklausieties, dārgais inspektor. Jūs izmeklējat slepkavību, vai ne? Un kad jūs sākat uzdot jautājumus "kur jūs bijāt tanī un tanī dienā, tanī un tanī laikā", jūs samazināt aizdomās turamo skaitu. Es ļoti gribētu zināt, kāpēc jūs interesējieties tieši par piektdienu, divdesmito decembri ko? No pusdienas laika līdz pusnaktij? Pēc visa šī ilgā laika to nevarētu secināt medicīniskā ekspertīze. Vai kāds redzēja sievieti ielavāmies noliktavā tajā pēcpusdienā? Viņa iegāja, bet nekad vairs neiznāca? Vai tā ir?

Viņš, piemiedzis acis, vērīgi skatījās uz inspektoru, bet Kredoks mierīgi atbildēja:

-    Es baidos, ka mēs ļausim jums minēt.

-    Arī policija ir noslēpumaina.

-    Ne tikai policija. Es domāju, mister Krekentorp, ka jūs varētu atcerēties, ko darījāt tajā piektdienā, ja mēģinātu to darīt. Protams, jums var būt iemesls, kāpēc nevēlaties atcerēties…

-     Necentieties šādā veidā mani paķert, inspektor. Tas ir ļoti aizdomīgi, protams, patiešām ļoti aizdomīgi, ka es nevaru atcerēties, bet tā nu tas ir. Acumirkli… tajā nedēļā es biju Līdsā, apmetos viesnīcā blakus rātsnamam, nevaru atcerēties tās nosaukumu, bet jūs to viegli varat noskaidrot. Tas varēja būt piektdienā.

-     Mēs to noskaidrosim, vienaldzīgi noteica inspektors. Viņš piecēlās. Man ļoti žēl, ka jūs nebijāt pretimnākošāks.

-    Man arī ļoti žēl! Ir Sedriks ar drošu alibi, jo bija Ibizā, ir Herolds, kuram, bez šaubām, ir sarakstīts viss pa stundām biznesa tikšanās, sabiedriskas vakariņas, un te, lūk, esmu es bez jebkāda alibi. Ļoti skumji. Un tik muļķīgi. Es jau jums teicu, ka es neatceros cilvēkus. Un, galu galā, kāpēc man vajadzētu slepkavot nezināmu sievieti? Kāda iemesla dēļ? Pat ).i līķis ir Edmunda atraitne, kāpēc kādam no mums Imtu vajadzējis atbrīvoties no viņas. Kā būtu, ja kara l.iikā viņa būtu apprecējusies ar Heroldu, un tagad pēkšņi uzrastos… tas smalkajam Heroldam varētu būt nepatīkami divlaulība… tādas lietas. Bet Edmunds! Mēs gribējām piespiest tēvu atbalstīt sievieti un sūtīt /ēnu pieklājīgā skolā. Tēvs, protams, bija satrakojies, bet viņš nevarēja atteikt palīdzību. Vai nevēlaties pirms .iiziešanas kaut ko iedzert, inspektor? Tiešām ne? Ļoti

likti, ļoti žēl es nespēju jums palīdzēt.

III

-    Ser, vai zināt ko?

Inspektors Kredoks paskatījās uz satraukto seržantu.

-    Jā, Veterel, kas ir?

-            Es viņu atpazinu. To puisi. Es visu laiku prātoju un prātoju, un tad pēkšņi pār mani nāca apskaidrība. Viņš bija iesaistījies skārdeņu biznesā kopā ar Dikiju Rodžeru. Neko viņam toreiz nevarēja piesiet pārāk slīpēts. Un viņš parādījās arī vismaz vienā, varbūt pat vairākos, Soho [7] skandālos. tur bija darīšana ar pulksteņiem un itāļu suvenīriem.

Protams! Kredoks atskārta, kāpēc Alfrēda seja likās redzēta. Viņš bija iesaistīts sīkās blēdībās, ļ taču nekad nekas netika pierādīts. Alfrēda vārd saistījās arī ar reketu, kaut arī tas nav pierādīts, ļ Taču policija ir pārliecināta, ka no tā tiek gūti nelieli, pastāvīgi ienākumi.

-    Tas daudz ko izskaidro, Kredoks atzina.

-    Domājat, ka viņš to izdarīja?

-            Es neteiktu, ka viņš ir tipisks slepkava. Bet šie apstākļi izskaidro ko citu kāpēc viņš nevarēja nosaukt savu alibi.

-    Jā, viņš izskatījās pagalam nelāgi.

-           Ne gluži, sacīja Kredoks. Tas ir ļoti gudri neatcerēties. Daudzi cilvēki neatceras, ko viņi darījuši, kur bijuši pirms nedēļas. Tas ir sevišķi izdevigi, ja cilvēks negrib pievērst uzmanību tam, kā viņš pavada laiku. Piemēram, apstrādā kravas mašīnas kopā Dikiju Rodžeru.

-           Tātad jūs domājat, ka viņš ir tīrs? Viņš nav mūsu slepkava?

-              Šobrīd es neko nedomāju, Kredoks teica. Pie tā ir jāstrādā, Veterel.

Atgriezies savā kabinetā, Kredoks sēdēja, prātodams un rakstīdams nelielas piezīmes savā bloknotā.

Slepkava … Garš, tumšmatains vīrietis!!!

Upuris? … Varētu būt Martine, Edmunda Krekentorpa draudzene vai atraitne.

Vai

Varētu būt Anna Stravinska. Kopš attiecīgā laika nav redzēta, atbilst vecums, ārējais izskats, drēbes utt. Kā zināms, nav ieradusies Raterfordholā.

Varētu būt Herolda pirmā sieva! Divsievība!

Ja ir saistība ar Alfrēdu, varētu būt šantāža, naudas izspiešana.

Ja Sedriks varētu būt ārzemēs veidojušies sakari Parīzē? Baleāru salās?

Vai

Upuris varētu būt Anna S., kas uzdevās par Mārtiņi.

Vai

Upuris ir nezināma sieviete, ko nogalinājis nezināms slepkava.

Un visticamākais ir pēdējais variants, ska|i noteica Kredoks. Nekur tālu nevar tikt, ja nav zināms slepkavības motīvs. Līdz šim izvirzītie motīvi ir vai nu neatbilstoši, vai arī nepamatoti.

Ja būtu nogalināts vecais misters Krekentorps… ,1 tad gan būtu pietiekami daudz motīvu…

Kredokam kaut kas iešāvās prātā. Viņš ierakstīja savā piezīmju bloknotā:

Jautāt ārstam K. par saslimšanu Ziemassvētkos.

Sedriks alibi.

Konsultēties ar mis M. par jaunākajām tenkām.

Sešpadsmitā nodaļa

Kad Kredoks ieradās Medisonroudā 4, pie mis Mārplas, priekšā jau bija Lūsija Ailesbarova. Viņš bridi vilcinājās, prātodams, vai var ķerties pie lietas, bet lad nolēma, ka Lūsija varētu izrādīties ļoti noderīga.

Sasveicinājies viņš izvilka savu kabatas portfeli, izņēma no tā trīs mārciņas un trīs šiliņus un pastūma pāri galdam mis Mārplai.

-    Kas tas ir, inspektor?

-            Maksa par konsultāciju. Jūs esat konsultante slepkavību lietā! Pulss, temperatūra, vietējo reakcija, iespējamais, dziļi apslēptais slepkavības iemesls. Es esmu vienīgi nabaga nomocīts praktikants.

Mis Mārpla paskatījās uz viņu un pakratīja ar pirkstu. Viņš pasmaidīja. Lūsija Ailesbarova pārsteigumā noelsās, tad sāka skaļi smieties.

-           Vai, inspektor Kredok, galu galā jūs tomēr esat cilvēcisks.

-            O, jā. Šajā pēcpusdienā es nepildu dienesta pienākumus.

-            Es jau teicu, ka mēs esam iepriekš tikušies, mis Mārpla sacīja Lūsijai. Sers Henrijs Kliterings ir viņa krusttēvs un mans sens draugs.

-     Vai gribat dzirdēt, mis Ailesbarova, ko mans krusttēvs teica par mis Mārplu, kad man bija paredzēta pirmā tikšanās ar šo slaveno sievieti? Viņš sacīja, ka mis Mārpla ir vislieliskākais detektīvs, ko Dievs jebkad radījis, ģeniāla sieviete ar iejūtīgu dvēseli. Viņš man teica nekad nenoniecināt… Kredoks uz brīdi apklusa, meklējot sinonīmu vārdiem "vecas kaķenes", nenoniecināt… vecas lēdijas. Viņš sacīja, ka viņas allaž tev pasaka, kas varētu notikt, kam būtu jānotiek, un arī to, kas jau ir noticis, un var pateikt, kāpēc tas ir noticis. Vēl viņš teica, ka šīs … šīs… vecās lēdijas ir kaut kas sevišķs.

-    Jā, bilda Lūsija, rekomendācija šķiet ļoti atbilstoša.

Mis Mārpla bija nosarkusi un izskatījās neparasti satraukta.

-   Dārgais sers Henrijs, viņa murmināja, vienmēr tik laipns. Es nemaz neesmu tik gudra… es vienīgi nedaudz pazīstu cilvēku dabu, saprotiet, dzīvojot ciemā… Viņa piebilda ar lielāku nosvērtību un savaldību: Protams, man ir zināmas priekšrocības, bet es neesmu nekas sevišķs. Jāatzīst, ka cilvēku pazīšana ir ļoti noderīga.

Lūsija bija nesaprašanā, bet Kredoks pamāja ar galvu.

-    Jūs bijāt tur uz tēju, vai ne? viņš teica.

-     Jā, patiešām. Bezgala patīkami. Jutos mazliet vīlusies, ka neredzēju veco misteru Krekentorpu, bet nevar jau visu gribēt.

-     Vai domājat, ja būtu redzējusi personu, kura izdarījusi slepkavību, jūs varētu noteikt vainīgo? jautāja Lūsija.

-    Vai, mīļā, to es nevaru pateikt. Cilvēks cenšas minēt, bet minējums tik nopietnā lietā kā slepkavība var būt nepareizs. Viss, ko var darīt, ir novērot cilvēkus, kas saistīti ar šo lietu vai kas varētu būt saistīti, un secināt, ko viņi tev atgādina.

-    Kā salīdzinājāt Sedriku un bankas menedžeri?

Mis Mārpla izlaboja Lūsijas teikto:

-    Bankas menedžera dēlu, mīļā. Pats misters Ids līdzinājās misteram Heroldam ļoti konservatīvs vīrietis, mazliet par stipru mīlēja naudu, viņš bija lāds cilvēks, kas vienmēr uzmanījās no skandāliem.

Kredoks pasmaidīja un vaicāja:

-    Un Alfrēds?

-     Viņš ir kā no Dženkinsa garāžas, mis Mārpla nekavējoties atbildēja. Nelietoja pareizos darbarīkus. Un man liekas, ka ar akumulatoriem viņš nerīkojās godīgi, kaut es maz saprotu no tādām lietām. Es zinu, ka Reimonds pārtrauca sadarboties ar viņu un brauca uz garāžu Milčesterroudā. Kas attiecas uz Emmu, viņa man ļoti atgādina Džeraldīnu Vebu vienmēr ļoti klusa, gandrīz vecmodīga pakļāvusies savai vecajai mātei. Kas tas bija par pārsteigumu, kad Džeraldīne pēc mātes pēkšņās nāves nogrieza matus, ielika ilgviļņus un devās ceļojumā ar kuģi, un kad atgriezās, viņa bija precējusies ar ļoti jauku advokātu. Viņiem bija divi bērni.

Izteiktā līdzība bija diezgan skaidra. Lūsija neveikli pajautāja:

-     Vai jums vajadzēja tā teikt par Emmas precēšanos. Tas, man liekas, brāļiem nepatika.

Mis Mārpla pamāja ar galvu.

-     Jā, viņa sacīja, ar vīriešiem tā mēdz būt, viņi neredz tālāk par degungalu. Droši vien tu ari to neesi pamanījusi.

-    Nē, atzina Lūcija. Man nemūžam tas neienāktu prātā. Man viņi abi likās…

-     Tik veci? mis Mārpla smaidīdama teica. Bet dakterim Kvimperam ir tikai mazliet vairāk par četrdesmit gadiem, es teiktu. Kaut deniņi jau sākuši sirmot, ir skaidrs, ka viņš ilgojas pēc ģimenes un mājas dzīves; un Emmai Krekentorpai vēl nav četrdesmit; viņa nav par vecu, lai apprecētos. Esmu dzirdējusi, ka daktera sieva nomira pavisam jauna dzemdību laikā.

-    Tā bija, Emma viendien tā teica.

-    Viņš jūtas vientuļš, piebilda mis Mārpla. Darbā aizņemtam dakterim ir vajadzīga sieva, kas ir simpātiska un nav pārāk jauna.

-    Paklausieties, iesaucās Lūsija, vai mēs apspriežam noziegumu vai arī gribam darboties kā savedēji?

Mis Mārpla atplauka smaidā.

-    Baidos, ka esmu mazliet romantiska. Varbūt lapēc, ka esmu vecmeita. Zini, dārgā Lūsija, kas atliecas uz mani, tu esi izpildījusi mūsu nolīgumu. |a tu vēlies pavadīt brīvdienas kaut kur ārzemēs, pirms uzsāc jaunu darbu, tev ir gana daudz laika neilgam ceļojumam.

-    Un pamest Raterfordholu? Nekādā gadījumā! Usmu kļuvusi par pēddzini. Jūtos gandrīz tikpat pārņemta kā zēni. Viņi visu laiku pavada, meklējot lietiskos pierādījumus. Vakar viņi pārmeklēja visas atkritumu tvertnes. Trakākais ir tas, ka puikām nav ne mazākās jausmas, ko īsti viņi meklē. Ja viņi ierodas pie jums gavilēdami, inspektor Kredok, ar papīra strēmeli rokās, uz kuras rakstīts: "Martine, ja tev ir dārga dzīvība, netuvojies garajai noliklavai!", tad ziniet, ka es, apžēlodamās par zēniem, būšu to noslēpusi vecajā cūkkūtī!

-   Kāpēc cūkkūti, dārgā? ar lielu interesi jautāja mis Mārpla. Vai viņi tur cūkas?

-   Ak, nē, vairs nē. Vienkārši tāpēc, ka dažkārt es aizeju uz turieni.

Lūsija kaut kāda iemesla dēļ nosarka. Mis Mārpla paskatījās uz viņu ar zināmu interesi.

-    Kas patlaban atrodas mājā? jautāja Kredoks.

-    Tur ir Sedriks, un uz nedēļas nogali ieradies liraiens. Herolds ar Alfrēdu atbrauks rīt. Šorīt viņi piezvanīja. Man ir radies iespaids, inspektor Kreilok, ka jūs esat iemetis akmeni rāmā ūdenī.

Kredoks smaidīja.

-     Es viņus maķenīt satricināju, uzdodot jautājumu, kur viņi bija piektdien, divdesmitajā decembri.

-    Vai viņi varēja atbildēt?

-     Herolds varēja, Alfrēds nevarēja vai negribēja.

-     Man liekas, ka alibi ir grūti pierādīt, teica Lūsija. Laikus un vietas, un datumus. To visu droši vien ir grūti atcerēties.

-      Lai to noskaidrotu, nepieciešams laiks. Bet mēs to izdarīsim, viņš paskatījās pulksteni. Es braukšu uz Raterfordholu, lai runātu ar Sedriku, bet vispirms man jāsatiek doktors Kvimpers.

-    Šis ir īstais laiks. Viņš ir savā kabinetā pulksten sešos un parasti aiziet no turienes pēc pusstundas. Man jāatgriežas mājā, lai pagatavotu vakariņas.

-      Es gribētu dzirdēt jūsu viedokli, mis Ailesbarova. Ko ģimene savā starp runā, ko domā par tā saukto Martines lietu?

Lūsija bez kavēšanās atbildēja:

-   Viņi visi ir pārskaitušies uz Emmu, ka izstāstīja, un uz doktoru Kvimperu par to, ka viņš iedrošināja Emmu to izdarīt. Herolds un Alfrēds uzskata, ka tā ir krāpšana. Emma nav īsti pārliecināta. Ari Sedriks uzskata, ka tā nav tīra būšana, bet viņu tas neuztrauc tik ļoti kā abus pārējos brāļus. Braiens turpretī domā, ka Martines uzrašanās ir patiesa, ka tur nav nekā krāpnieciska.

-    Kāpēc viņš tā domā?

-    Nu, Braiens vienkārši tāds ir. Viņam nav nekādu aizdomu. Viņš domā, ka tā bija Edmunda sieva vai pareizāk: atraitne, ka viņai bija steidzīgi jādodas atpakaļ uz Franciju, ka viņa drīz vien atkal uzradlsies. Viņam šķiet gluži dabīgi, ka līdz pat šim brīdim viņa nav atrakstījusi, jo viņš pats ari nekad neraksta vēstules. Braiens ir diezgan jauks. Gluži kā suns, kurš grib, lai viņu izved pastaigāties.

-    Un vai tu viņu izved pastaigāties, dārgā? vaicāja mis Mārpla. Varbūt uz cūkkūti?

Lūsija uzmeta skublgu skatienu mis Mārplai.

-    Mājā nāk un iet tik daudz džentlmeņu, mis Mārpla apcerīgi teica.

Izrunājot vārdu "džentlmeņi", viņa allaž to īpaši uzsvēra, domādama par Viktorijas laikmetu, kad bija galanti vīrieši.

-     Tu esi tik izskatīga meitene, mis Mārpla slavēja Lūsiju. Ceru, ka viņi tev pievērš uzmanību, vai ne?

Lūsija mazliet nosarka. Prātā uzplaiksnīja dažas ainas. Sedriks atspiedies pret cūkkūts sienu. Braiens, bēdu pārņemts, apsēdies uz virtuves galda. Alfrēds satvēris viņas roku, kad palīdzēja savākt kafijas tasītes.

-    Džentlmeņi, turpināja mis Mārpla brīdinošā tonī, visi ir ļoti līdzīgi, pat tad, ja viņi ir veci…

-     Mīļā, iesaucās Lūsija, pirms simt gadiem jūs tiktu sadedzināta kā ragana!

Un viņa izstāstīja atgadījumu ar veco misteru Krekentorpu un netiešo piedāvājumu apprecēties.

-           Būtībā, Lūsija teica, varētu teikt, ka viņi visi izrāda man savu uzmanību, labvēlību. Herolds bija ļoti korekts, piedāvāja darbu finanšu jomā Sitijā. Es nedomāju, ka te kādu lomu spēlē mana pievilcīgā āriene, viņi droši vien domā, ka es kaut ko zinu.

Viņa smējās.

Bet inspektors Kredoks nesmējās.

-            Esiet uzmanīga, viņš sacīja, ka labvēlības izrādīšanas vietā nenogalina.

Lūsija mazliet nodrebinājās.

-             Piemirstas jau, viņa sacīja. Zēni ir tik sajūsmināti un tik pārņemti ar meklēšanu, sāk likties, ka tā ir spēle. Bet tā nav nekāda spēle.

-             Nē, noteica mis Mārpla, slepkavība nav spēle. Brīdi klusējusi, viņa piebilda: Vai zēniem nav drīz jāatgriežas skolā?

-           Jā. Nākamajā nedēļā. Rīt viņi brauks uz Džeimsa Stoderta-Vesta mājām, kur pavadīs dažas atlikušās brīvdienas.

-            Es par to priecājos, svarīgi sacīja mis Marpla. Es negribētu, ka kaut kas notiek, kamēr viņi ir šeit.

-           Jūs domājat par veco misteru Krekentorpu. Vai jūs baidāties, ka viņš varētu būt nākamais upuris?

-            Ak nē, atbildēja mis Mārpla. Ar viņu viss būs kārtībā. Es raizējos par zēniem.

-    Nu, Aleksandram…

-    Bet patiešām…

-    Lietisko pierādījumu medīšana… Saprotams, zēniem patīk tādas lietas, bet tas varētu būt bīstami.

Kredoks domīgi lūkojās uz mis Mārplu.

-    Jūs, mis Mārpla, neticat, ka šajā gadījumā nezināmu sievieti noslepkavoja nezināms vīrietis? ļūs to saistāt ar Raterfordholu?

-    Es domāju, ka zināma saistība ir, jā.

-   Mēs zinām par slepkavu vienīgi to, ka viņš bija garš, tumšmatains vīrietis. Tā saka jūsu draudzene, un tas ir viss, ko viņa var pateikt. Raterfordholā ir t rīs gari, tumšmataini vīrieši. Ziniet, nopratināšanas dienā es iznācu ārā un redzēju trīs brāļus stāvam uz ietves un gaidām, kad piebrauks mašīna. Viņi stāvēja ar muguru pret mani un bija pārsteidzoši redzēt, cik līdzīgi viņi izskatījās savos smagajos mēteļos. Trīs gari, tumšmataini vīrieši. Bet īstenībā visi trīs ir ļoti dažādi cilvēki. Viņš nopūtās. Tas rada lielas grūtības.

-    Es prātoju, nomurmināja mis Mārpla, es visu laiku prātoju…, vai viss nevarētu būt daudz vienkāršāk, nekā mēs iedomājamies. Slepkavas parasti ir pavisam vienkārši… ar acīmredzami vienkāršu motīvu…

-    Vai jūs ticat mistiskās Martines esamībai, mis Mārpla?

-    Es ticu, ka Edmunds Krekentorps vai nu apprecēja, vai grasījās precēt meiteni vārdā Martine. Emma Krekentorpa parādīja jums Edmunda vēstuli, kā man zināms, un, spriežot pēc tā, ko esmu redzējusi un ko Lūsija man ir stāstījusi, es teikšu, ka Emma Krekentorpa nav spējīga neko tamlīdzīgu izdomāt… Un patiešām, kālab lai viņa to darītu?

-    Tātad Martine eksistē, domīgi secināja Kredoks, un eksistē motīvs. Martines parādīšanās kopā ar dēlu samazinātu Krekentorpiem mantojumu… Taču grūti iedomāties viņus kā slepkavas, kaut arī viņiem visiem ir vajadzīga nauda…

-    Pat Heroldu? Lūsija neticīgi jautāja.

-    Pēc skata pārtikušais Herolds Krekentorps nav tik veiksmīgs un konservatīvs finansists kā izliekas. Viņš ir iesaistījies riskantos darījumos. Drīzumā viņam varētu būt vajadzīga liela naudas summa, lai novērstu krahu.

-    Un, ja tā… Lūsija ierunājās un aprāvās.

-    Jā, mis Ailesbarova…

-    Es zinu, dārgais, teica mis Mārpla, ko tu gribi teikt: nepareiza slepkavība.

-   Jā. Martines nāve neko labu nedotu ne Heroldam, ne pārējiem brāļiem. Nekas nemainītos, kamēr…

-    Kamēr nebūs miris Luters Krekentorps. Tieši tā. Man tas ienāca prātā. Un misters Krekentorps vecākais, kā esmu dzirdējis no ārsta, ir pie daudz labākas veselības, nekā var iedomāties.

-    Viņš dzīvos gadiem ilgi, sacīja Lūsija, saraukusi pieri.

-     Jā? Un…? Kredoku interesēja, ko vēl viņa gribēja teikt.

-   Ziemassvētkos viņš bija diezgan slims, Lūsija turpināja. Viņš teica, ka dakteris ir sacēlis lielu brēku… "Tik lielu brēku", viņš teica, "ka ikviens varētu domāt, ka mani grasās noindēt." Tā viņš teica.

Viņa vaicājoši skatījās uz Kredoku.

-   Jā, sacīja Kredoks, tieši par to es gribu runāt ar ārstu Kvimperu.

-   Vai, man jāiet, Lūsija iesaucās. Ak, debestiņ, ir jau vēls!

Mis Mārpla nolika adīkli un paņēma avīzi The l'imes ar nepabeigtu krustvārdu mīklu. Es vēlos, kaut man te būtu vārdnīca, viņa pie sevis teica. Tontine un Tokaji… es vienmēr jaucu šos vārdus. Viens to tiem, man liekas, ir ungāru vīns.

-     Tas ir Tokaji, teica Lūsija, stāvēdama pie durvīm. Vienam ir septiņi burti, bet otram seši. Kurš der?

-      Ak, tam nav nekāda sakara ar krustvārdu mīklu, atteica mis Mārpla. Tie man vienkārši ienāca prātā.

Inspektors Kredoks neizpratnē paskatījās uz viņu. Tad viņš atvadījās un aizgāja.

Septiņpadsmitā nodaļa

Kredokam nācās dažas minūtes uzgaidīt, kamēr Kvimpers beidza pēcpusdienas pieņemšanu, tad ārsts iznāca no kabineta. Viņš izskatījās noguris un nomākts.

Viņš piedāvāja Kredokam dzērienu un, kad inspektors pieņēma piedāvājumu, sajauca dzērienu ari pats sev.

Nabaga nelaimīgie, ārsts teica, ieslīgdams atpūtas krēslā. Tik bailīgi un tik dumji…. Šo pēcpusdienu bija smags gadījums. Sieviete, kurai vajadzēja atnākt pie manis pirms gada. Ja viņa būtu atnākusi, varētu tikt veiksmīgi operēta. Tagad ir par vēlu. Tas padara mani vai traku. Patiesība ir tāda, ka cilvēki ir dīvainas varonības un gļēvulības sajaukums. Viņa cieš sāpes, un cieš tās klusēdama, tāpēc, ka baidās atnākt un noskaidrot, vai aizdomām ir pamats. Bet ir arī tādi cilvēki, kas nāk un lieki aizņem manu laiku, jo viņiem ir iesāpējies mazais pirkstiņš un viņi baidās, vai tik nav vēzis, bet būtībā tā ir vienkārši dārza darbos iegūta čūla! Bet neklausieties manī. Es tagad izlaižu tvaiku. Kāpēc jūs vēlējāties mani redzēt?

-            Vispirms es gribu pateikties, ka ieteicāt mis Krekentorpai atnākt pie manis un parādīt vēstuli, ko varētu būt rakstījusi viņas brāļa atraitne.

-          Ak tā? Vai tur bija kas svarīgs? īstenībā es viņai neieteicu. Viņa pati gribēja. Viņa bija noraizējusies. Un visi dārgie, mazie brāļi centās viņu atturēt.

-    Kāpēc viņi tā darīja?

Ārsts paraustīja plecus.

-          Baidījās, ka tā dāmīte varētu būt īsta, es domāju. Vai jūs domājat, ka vēstule nebija viltojums?

-            Nav ne jausmas. Es teiktu, ka ir kāds, kurš zināja faktus un centās tos izmantot. Cerēja iedarboties uz Emmas jūtām. Bet izrādījās, ka viltnieki maldās. Emma nav muļķe. Viņa nepieglaudīs nezināmo brāļa sievu sev pie krūtīm, iekams nebūs uzdevusi dažus praktiskus jautājumus.

Ārsts izrādīja ziņkārību.

-           Bet kāpēc gribat zināt manu viedokli? Man ar to nav nekāda sakara?

-          Īstenībā es gribu jums jautāt pavisam ko citu… Nezinu, kā to formulēt vārdos.

Ārsts kļuva sevišķi ieinteresēts.

-           Man zināms, ka pirms krietna laika Ziemassvētkos misters Krekentorps bija saslimis.

Kredoks pamanīja, ka ārsta sejas izteiksme strau|i mainās. Tā saspringa.

-Jā.

-    Tas bija saistīts ar gastrīta uzliesmojumu?

-Jā.

-            Tas ir sarežģīti… Misters Krekentorps lielījās ar savu veselību, sacīja, ka grasās pārdzīvot daudzus no savas ģimenes. Par jums viņš teica… Jūs mani atvainosiet, doktor… 1

-           Ak, nav vērts tam pievērst uzmanību. Es neuztraucos par to, ko par mani saka mani pacienti!

-           Viņš jūs nosauca par vecu jezgas podu. Kvimj pers pasmaidīja. Viņš teica, ka esat jautājis viņam visu ko, gan to, ko ēdis, gan to, kas gatavojis un kas pasniedzis.

Tagad ārsts vairs nesmaidīja. Viņa seja atkal saspringa.

-    Turpiniet vien.

-            Lūk, ko teica misters Krekentorps: "Šis runāja tā, it kā uzskatītu, ka mani kāds grasītos noindēt."

Iestājās klusums.

-    Vai jums ir kādas aizdomas?

Kvimpers uzreiz neatbildēja. Viņš piecēlās un

staigāja šurp un turp pa istabu. Beidzot viņš pagriezās pret Kredoku.

-             Ko, velns lai parauj, jūs gribat, lai es saku?! Vai jūs domājat, ka ārsts staigā apkārt, bārstīdams I apsūdzības par indēšanu bez acīmredzamiem pierādījumiem?

-           Es vienkārši gribu zināt… zināt patiesību… kā indēšanas ideja jums ienāca prātā?

Ārsts Kvimpers izvairīgi teica:

-             Vecais Krekentorps dzīvo diezgan pieticīgu dzīvi. Kad ģimene sanāk kopā, Emma pārspīlē ar

ēdienu. Rezultātā… uzliesmo nejaukais gastrīts. Šis slimības simptomi ir līdzīgi saindēšanās simptomiem…

-    Skaidrs. Jūs bijāt pārliecināts? Jums neradās, teiksim, neskaidrības?

-    Labi, labi. Es esmu jūsu Patiesā Neskaidrība. Vai tas jūs apmierina?

-    Mani interesē, teica Kredoks. Kas jūsos radīja aizdomas… vai bailes?

-   Gastrīta izpausmes mēdz būt dažādas, protams, bet izteiktākas bija pazīmes, kas vairāk līdzinājās saindēšanai ar arsēnu nekā vienkārši gastrītam. I )ižāki vīri par mani dažkārt nav spējuši noteikt saindēšanos ar arsēnu.

-    Un kādi bija jūsu izmeklēšanas rezultāti?

-    Likās, ka manām aizdomām nav pamata. Misters Krekentorps apgalvoja, ka līdzīgas lēkmes viņam bijušas arī pirms es kļuvu par viņa ārstējošo ārstu… un vienmēr viena un tā paša iemesla dēļ, viņš stāstīja. Tādas lēkmes vienmēr radušās pēc pārāk bagātīgas maltītes.

-    Un tas noticis, kad mājā bija daudz cilvēku? I'ikai ģimene? Vai arī viesi?

-     Jā. Tas bija pietiekami pamatoti. Bet, atklāti runājot, es biju nelaimīgs. Es pat rakstīju viņa bijušajam ārstam Morisam. Viņš bija mans kolēģis, aizgāja pensijā drīz vien pēc tam, kad es sāku strādāt. Krekentorps bija viņa pacients. Es jautāju par agrākajām lēkmēm, kas viņam bija bijušas.

-    Un kādu atbilde saņēmāt?

Kvimpers plati pasmaidīja.

-   Es tiku pamatīgi ņemts uz grauda. Man teica, lai neesmu sasodīts muļķis. Tā, lūk, viņš paraustīja plecus, acīmredzot es biju sasodīts muļķis.

-      Interesanti, Kredoks domīgi novilka. Tad viņš nolēma runāt atklāti.

-      Atmetīsim piesardzību, nerunāsim riņķi un apkārt, doktor. Ir cilvēki, kuri gūst labumu no Lutera Krekentorpa nāves. Ārsts pamāja ar galvu. Viņš ir vecs virs spirgts un sprauns. Viņš var dzīvot līdz deviņdesmit gadiem?

-    Droši. Viņš rūpējas par sevi, ir veselīgs.

-    Bet viņa dēli un meita dzīvo, izjūtot grūtības?

-    Emmu izslēdziet. Viņa nav indētāja. Šīs lēkmes viņam uznāk vienīgi tad, kad pārējie ir šeit, nevis ļ tad, kad viņi ir divi vien.

Kredoks neteica skaļi, bet pie sevis nodomāja: "Elementāra piesardzība". Brīdi vilcinājies, viņš rūpīgi piemeklēja vārdus.

-      Saprotams, es šīs lietas nepārzinu, bet pieņemsim, ka arsēns ir dots… Vai tādā gadījumā Krekentorps nav dzimis laimes krekliņā, ja reiz nav aizgājis viņā saulē?

-      Paklausieties, teica ārsts, te ir kaut kas savāds. Tas liek man domāt, ka vecajam Morisam, kurš mani nosauca par sasodītu muļķi, ir bijusi taisnība. Saprotiet, tas acīmredzot nav tas gadījums, kad arsēns tiek dots regulāri un mazās

tievās, kas ir klasiska metode, indējot ar arsēnu. Krekentorpam nekad nav bijušas hroniska gastrīta problēmas. Savā ziņā šis pēkšņās lēkmes ir neizprotamas. Tādējādi jāsecina, ka lēkmes neizsauc dabīgi procesi, izskatās, ka indētājs ik reizi kļūdās, kas nedod vēlamo rezultātu.

-     Jūs uzskatāt, ka netiek dots pareizais indes daudzums?

-    Jā. Bet jāņem vērā, ka Krekentorpam ir stipra veselība, tas, kas kaitētu kādam citam, viņam nekaitē. Varētu domājat, ka tagad indētājs ja vien viņš nav pārāk bikls varētu dozu palielināt. Kāpēc gan ne?

-   Tas ir, Kvimpers piebilda, ja ir indētājs, bet ļoti iespējams, ka tāda nav! Iespējams tā ir mana nolādētā iedoma no sākuma līdz galam.

-   Tā ir ļoti dīvaina problēma, piekrita inspektors.

II

-    Inspektor Kredok!

Dedzīgs, satraukts čuksts lika viņam satrūkties. Viņš nupat grasījās zvanīt pie parādes durvīm. Aleksandrs un viņa draugs Stoderts-Vests tramīgi un piesardzīgi iznira no ēnainajiem krūmiem.

-    Dzirdējām, kā piebrauc jūsu mašīna, un mēs gribējām jūs pārtvert.

-     Labi, iesim iekšā, Kredoka roka sniedzās pie durvju zvana, bet Aleksandrs parāva viņu aiz mēteļa.

-      Mēs atradām lietisko pierādījumu, viņš noslēpumaini izdvesa.

-    Mēs atradām lietisko pierādījumu, atkārtoja Stoderts-Vests.

Kredoks neapmierināti nodomāja: "Sasper jods to meiteni."

-    Jauki, viņš nevērīgi teica, iesim iekšā un paskatīsimies, kas tas ir.

-      Nē, Aleksandrs cieši iebilda. Kāds var mūs iztraucēt, ieiesim zirglietu glabātavā. Mēs parādīsim, kur tas ir.

Kredoks negribīgi ļāvās, lai zēni viņu aizved uz staļļiem, kas atradās mājas otrā pusē aiz laidara. Stoderts-Vests atgrūda vaļā smagās durvis un ieslēdza blāvu elektrisko gaismu. Zirglietu glabātava, kas kādreiz liecināja par Viktorijas laikmeta spozmi un bagātību, tagad bija pārvērsta par krāmu noliktavu, te atradās viss, kas nevienam nebija vajadzīgs; salauzti dārza krēsli, veci sarūsējuši darbarīki, sagrabējusi pļaujmašīna, sarūsējuši atsperu matrači, šūpuļtīkli, sairuši tenisa tīkli.

-    Mēs ļoti bieži nākam šurp, Aleksandrs teica. Te mūs neviens netraucē.

Šis tas te liecināja par apdzīvotību. No vecajiem matračiem bija uzmeistarots kaut kas līdzīgs dīvānam, uz veca sarūsējuša galda atradās liela kārba ar šokolādes cepumiem, te bija arī ābolu krājumi, skārdene ar īrisiem un atjautības uzdevumu krājums.

-            Tas ir īsts pierādījums, ser, Stoderts-Vests kaismīgi teica, viņa acis burtiski dega aiz briļļu stikliem. Mēs to atradām šajā pēcpusdienā.

-    Mēs meklējām dienām ilgi. Krūmos…

-    Un koku dobumos…

-            Un mēs izgājām cauri visām atkritumu tvertnēm…

-    Tur atradās viena otra interesanta lietiņa…

-    Un tad mēs iegājām katlu telpā…

-           Vecais Hilmens katlu telpā tur cinkotu katlu, kas ir pilns ar nederīgiem papīriem…

-            Kad uguns ir apdzisusi un viņš grib atkal iekurināt…

-           Viņš vāc visus nederīgos papīrus, kas mētājas apkārt, un saliek tos tur…

-    Un, lūk, tur mēs atradām…

-             Atradāt ko? Kredoks pārtrauca kaismīgo duetu.

-            Lietisko pierādījumu. Uzmanīgi, Stodert! Uzvelc cimdus!

Juzdamies ļoti svarīgs, Stoderts-Vests, kā detektīvromānos aprakstīts, uzvilka stipri nosmulētus cimdus un izņēma no kabatas Kodak fotogrāfiju aploksni. No tās ar lielu rūpību viņš izvilka saņurcītu aploksni, ko svarīgi pasniedza inspektoram.

Zēni satraukumā aizturēja elpu.

Kredoks to paņēma ar atbilstošu svinīgumu. Viņam patika zēni, un viņš bija gatavs atbalstīt viņu sajūsmu un nospēlēt attiecīgi savu lomu.

Aploksne bija gājusi caur pastu, bet tā bija tukša un saplēsta. Uz tās varēja lasīt adresi: Misis Martinei Krekentorpai, Elvera Aplis 126, Nr. 10

-            Vai redzat? gandrīz bez balss čukstēja Aleksandrs. Tas liecina, ka tur bija viņa tēvoča Edmunda Krekentorpa sieva, tā, par kuru ir sacelta tik milzīga trauksme. Viņai noteikti vajadzēja būt ari šeit, viņa aploksni droši vien kaut kur nometa. Tā izskatās, vai ne…

Stoderts-Vests viņu pārtrauca:

-            Izskatās, ka tā ir viņa, kas noslepkavota… Vai jūs nedomājiet, ka tai patiešām jābūt viņai.

Zēni gaidīja, aizturējuši elpu.

Kredoks turpināja spēlēt savu lomu.

Stoderts-Vests izpūta dziļi ievilktu elpu.

-             Mums uzsmaidījusi šausmīga laime, vai ne? viņš sacīja. Mūsu pēdējā dienā Raterfordholā.

-    Pēdējā dienā?

-             Jā, sacīja Aleksandrs. Rīt es braukšu pie Stodertiem, lai pavadītu tur dažas atlikušās brīvdienas. Stodertiem ir superīga māja Karaliene Anna, vai ne?

-    Viljams un Mērija, izlaboja Stoderts-Vests.

-    Man likās, ka tava māte teica…

-            Mamma ir francūziete, viņa nepārzina angļu arhitektūru.

-    Bet tavs tēvs teica, ka tā ir celta…

Kredoks aplūkoja aploksni.

Lūsija Ailesbarova ir īsta gudriniece. Kā viņa varēja noviltot pastmarku? Viņš centās izpētīt pastmarku, bet gaisma bija pārāk vāja. Zēniem liels prieks un gandarījums, protams, bet viņam nemaz nav patīkami. Lūsija, velns lai parauj, par šo aspektu nemaz nav padomājusi. Ja aploksne ir īsta, tas nozīmē, ka sekos virkne jautājumu un arī darbību.

Līdzās viņam kaislīgi tika spriests par StodertuVestu arhitektūras pieminekli. Viņš to laida gar ausīm.

Nāciet, zēni, viņš sacīja, iesim iekšā. Jūs ļoti palīdzējāt.

Astoņpadsmitā nodaļa

Zēni ieveda Kredoku mājā pa sētas durvīm. Virtuvē bija gaiši un mājīgi. Lūsija, aplikusi lielu, baltu priekšautu, rullēja sviesta miklu. Atspiedies pret virtuves skapi, stāvēja Braiens īstlejs un skatījās uz viņu kā suns uz saimnieku. Ar vienu roku viņš glaudīja savas lielās, gaišās ūsas.

-           Sveiks, tēt! mīlīgi sacīja Aleksandrs. Tu atkal esi šeit?

-              Man te patīk, Braiens atteica un piebilda: Mis Ailesbarova neiebilst.

-             Ak, es patiešām neiebilstu, Lūsija attrauca. Labvakar, inspektor Kredok.

-            Ienācāt, lai kaut ko uzietu virtuvē? Braiens ziņkāri apvaicājās.

-            Ne gluži. Misters Sedriks Krekentorps ir vēl šeit, vai ne?

-    O, jā, Sedriks ir šeit. Vai gribat viņu satikt?

-    Jā, gribētu gan, lūdzu.

-             Iešu paskatīties, vai viņš ir iekšā, Braiens pieteicās. Varbūt viņš izgājis paklejot pa apkārtni.

Braiens pameta ērto vietiņu pie trauku skapja.

-           Liels jums paldies, Lūsija teica. Man ir miltainas rokas, citādi es pati to izdarītu.

-    Ko jūs gatavojat? apvaicājās Stoderts-Vests.

-    Persiku pīrāgu.

-    Brangi, Stoderts-Vests priecājās.

-   Vai nav jau vakariņu laiks? jautāja Aleksandrs.

-    Nē, nav.

-    Velns parāvis! Esmu briesmīgi izsalcis.

-    Pieliekamajā ir ingvera kūkas gabals. Pieliekamā durvīs zēni saskrējās viens ar otru.

-    Viņi ir kā siseņi, pasmējās Lūsija.

-    Es jūs apsveicu, teica Kredoks.

-    Ar ko tieši?

-    Ar jūsu ģenialitāti… sakarā ar šo!

-    Ar ko?

Kredoks parādīja plastmasas vāciņu, kurā atradās aploksne.

-    Ļoti veikli nostrādāts, viņš sacīja.

-    Par ko jūs runājat?

-            Par šo, dārgo meitenīt, par šo, viņš pavilka ārā aploksni.

Lūsija neizpratnē skatījās. Kredoks pēkšņi samulsa.

-          Vai jūs neuzmeistarojāt šo viltus pierādījumu… un neielikāt to katlu mājā, lai zēni varētu to atrast? Atzīstieties man… ātri.

-            Man nav ne mazākās nojausmas, par ko jūs runājat, Lūsija brīnījās. Vai jūs domājat, ka…

Kredoks ieslidināja aploksni kabatā, jo atgriezās Braiens.

-           Sedriks ir bibliotēkā. Varat doties turp, Braiens pavēstīja un ieņēma savu iepriekšējo vietu pie trauku skapja.

Inspektors Kredoks devās uz bibliotēku. II

Izskatījās, ka Sedriks Krekentorps priecājas par tikšanos ar inspektoru.

-            Turpināt šeit dzīt pēdas? viņš jautāja. Vai lieta ir pavirzījusies uz priekšu?

-              Domāju, ka esam pavirzījušies uz priekšu, mister Krekentorp.

-    Vai uzzinājāt, kas ir līķis?

-           Mums vēl nav noteiktas pārliecības, bet ir vērtīga informācija.

-    Jo labāk jums.

-             Sakarā ar pēdējo informāciju mēs vēlamies noskaidrot dažus faktus. Sākšu ar jums, mister Krekentorp, jo jūs esat uz vietas.

-            Ilgi es šeit vairs nebūšu. Pēc dienas vai divām atgriezīšos Ibizā.

-    Tad jau esmu tieši laikā.

-    Klājiet vaļā.

-           Es vēlos sīku informāciju kur bijāt, ko darījāt piektdien, 20. decembrī.

Sedriks uzmeta žiglu skatienu inspektoram. Tad atgāzās krēslā, nožāvājās, šķiet, viņu pārņēma

pilnīga vienaldzība, un viņš pūlējās ielūkoties atmiņu labirintā.

-    Nu, kā jau teicu jums, es biju Ibizā. Nelaime ir tā, ka tur man visas dienas ir vienādas. No rītiem gleznošana, tad no trijiem pēcpusdienā līdz pieciem siesta pēcpusdienas atpūta. Varbūt top kāda skice, ja gaisma ir piemērota. Pēc tam seko aperitīvs kopā ar birģermeistaru, dažkārt ar doktoru kafejnīcā "Piaca". Un tad viegla maltīte. Vakara lielākā daļa tiek vadīta Skotija bārā kopā ar maniem zemākās klases draugiem. Vai ar to jums pietiek?

-    Es labāk gribētu dzirdēt patiesību, mister Krekentorp.

Sedriks izslējās krēslā.

-     Tā ir ārkārtīgi aizvainojoša piezīme, inspektor.

-    Vai jūs tā domājat? Jūs man stāstījāt, mister Krekentorp, ka aizbraucāt no Ibizas 21. decembrī un tanī pašā dienā ieradāties Anglijā?

-    Tā bija. Emī! Sveika, Emī!

No blakusistabas ienāca Emma Krekentorpa. Viņa jautājoši skatījās te uz Sedriku, te uz inspektoru.

-   Paklau, Emī, es šeit ierados tanī sestdienā pirms Ziemassvētkiem, vai ne? Atbraucu tieši no lidostas?

-    Jā, Emma izbrīnījusies apstiprināja. Tu ieradies ap pusdienas laiku.

-    Lūk, tā, Sedriks teica inspektoram.

-      Mister Krekentorp, jūs laikam domājat, ka esam galīgi muļķi, Kredoks laipni teica. Ziniet, mēs to visu varam pārbaudīt. Labāk parādiet man savu pasi…

Viņš nogaidoši vilcinājās.

-    Nevaru to sasodīto lietiņu atrast, teica SedI riks. Meklēju to jau šorīt no rīta. Gribēju nosūtīt Kuka ceļojumu birojam.

-    Domāju, jūs varat atrast pasi. Bet tas nav neI pieciešams. Mums ir informācija, ka jūs iebraucāt šajā valstī 19. decembra vakarā. Lūdzu, esiet tik laipns, pastāstiet, ko darījāt no 19. decembra vakara līdz 21. decembra pusdienas laikam, kad ieradāties šeit.

Sedriks izskatījās ļoti neapmierināts.

-     Mūsdienās dzīve ir īsta elle, viņš nikni teii ca. Visa šī reģistrēšanās, veidlapu aizpildīšana. Viena vienīga birokrātija. Ne vairs tu vari braukt, ] kur gribi, ne darīt, ko gribi! Vienmēr kāds uzdod jautājumus. Kam vajadzīga visa šī jezga ar divdesi mito datumu?

-      Mēs domājam, ka tajā dienā tika izdarīta slepkavība. Jūs varat atteikties atbildēt, protams, bet…

-     Kas saka, ka es atsakos atbildēt. Dodiet taču laiku. Un nopratināšanas dienā jūs par slepkavības datumu neko neteicāt. Vai kopš tā laika kaut kas ir mainījies?

Kredoks neatbildēja.

Sedriks iesānis paskatījās uz Emmu:

-   Varbūt mēs ieiesim citā istabā?

Emma steidzīgi ierunājās:

-            Es iziešu. Pie durvīm viņa apstājās un pagriezās atpakaļ: Sedrik, saproti, tas ir nopietni. Ja divdesmitais bija slepkavības diena, tev jāizstāsta inspektoram pilnīgi viss, ko darīji.

Viņa iegāja blakusistabā un aizvēra durvis.

-           Vecā labā Emī, Sedriks sacīja. Tā ir. Jā, es izbraucu no Ibizas deviņpadsmitajā, jums taisnība. Plānoju iegriezties Parīzē apciemot vienu otru vecu draugu. Bet, teikšu atklāti, lidmašīnā gadījās viena ļoti pievilcīga sieviete… Sievišķis uz goda. Ko tur slēpt, no lidmašīnas mēs izkāpām kopā. Viņa bija ceļā uz Savienotajām Valstīm, Londonā viņai vajadzēja pavadīt divas naktis sakarā ar kaut kādu biznesu. Mēs iebraucām Londonā deviņpadsmitajā. Apmetāmies hotelī Kingsway Palace, gadījumā, ja jūsu spiegi nav to jau uzoduši! Nodēvēju sevi par Džonu Braunu… šādos gadījumos nekad neizmantoju savu īsto uzvārdu.

-    Un divdesmitajā?

Sedriks saviebās.

-    No rīta bija briesmīgas paģiras.

-   Un pēcpusdienā. Sākot no pulksten trijiem?

-           Ļaujiet padomāt. Nu, es klimtu apkārt, tā varētu teikt. Biju Nacionālajā Galerijā… tas ir cienījami. Noskatījos vienu vesternu. īsts grāvējs. Man šīs filmas patika. Pēc tam iedzēru bārā kādu

glāzīti vai divas… mazliet pagulēju savā istabā, un ap pulksten desmitiem kopā ar draudzeni klīdām pa dažādām vietām es nevaru atcerēties Ј nosaukumus Lecošā Vardebija bija viena no tām vietām, man liekas. Draudzene tās zināja. Es tā pamatīgi ieņēmu uz krūts un, taisnību sakot, neko . neatceros līdz brīdim, kad nākamajā rītā pamoI dos… ar vēl briesmīgākām paģirām. Draudzene aizjoņoja, lai pagūtu uz lidmašīnu, es uzlēju uz galvas aukstu ūdeni, palūdzu aptiekā brūvējumu pret galvassāpēm un tad devos uz šejieni; izlikos, ka esmu ieradies tieši no Hītrovas lidostas. Domāju, nav ko sarūgtināt Emmu. Ziniet, sievietes vienmēr I jūtas aizvainotas, ja tu nebrauc taisnā ceļā uz māi jām. Man vajadzēja no viņas aizņemties naudu, lai samaksātu par taksi. Es biju pilnīgi bešā. VeI cajam nebija vērts prasīt. No viņa neko ar spiešanu neizspiedīsi. Vecais skopulis. Kā ir, inspektor, vai esat apmierināts?

-    Vai kaut ko no visa tā iespējams apstiprināt, mister Krekentorp? Teiksim, laikā no pulksten trijiem līdz septiņiem pēcpusdienā.

-     Visdrīzāk nevar, es domāju, Sedriks jautri sacīja. Nacionālajā galerijā apmeklētāju bija ka biezs, cilvēki skatījās uz bildēm nevis viens uz otru., l Nē, nevarēs gan.

Istabā ienāca Emma. Viņa turēja rokā nelielu piezīmju grāmatiņu.

Jūs gribat zināt, ko katrs no mums darīja divdesmitajā decembrī, vai ne, inspektor Kredok?

-   Tā ir… jā, mis Krekentorpa.

-    Es nupat ieskatījos savā piezīmju grāmatiņā. I )ivdesmitajā es biju Brekhemptonā uz Baznīcas restaurācijas fonda sanāksmi. Tā beidzās apmēram bez ceturkšņa vienos, un es pusdienoju Kadēna kafejnīcā kopā ar lēdiju Edingtoni un mis Bārletu, viņas arī ir fonda komitejā. I'ēc pusdienām es iepirkos; iegādājos pārtikas krājumus Ziemassvētkiem un arī Ziemassvētku davanas. Es biju Grīnforda, Liali un Svifta veikalā, un laikam arī vēl citos veikalos. Apmēram bez ceturkšņa piecos dzēru tēju Šemroka kafejnīcā un tad devos uz staciju pretī Braienam, jo viņš atbrauca ar vilcienu. Es atgriezos mājās ap pulksten sešiem un atklāju, ka tēvs nav labā omā. Biju viņam atstājusi pusdienas, bet misis Harta, kas nāk pēcpusdienā un pasniedz tēju, nebija ieradusies. Viņš bija tik nikns, ka ieslēdzās savā istabā un nelaida mani iekšā un arī nerunāja ar mani. Viņam nepatīk, ka es pēcpusdienās kaut kur eju, neesmu mājās, bet es tomēr dažkārt to daru.

-    Jūs rīkojaties saprātīgi, mis Krekentorpa. -Noprotu, ka abi pārējie brāļi šeit ieradās vēlāk?

-     Alfrēds atbrauca sestdienas vakarā pavisam vēlu. Viņš teica, ka esot mēģinājis mūs sazvanīt, taču es biju izgājusi ārpus mājas, bet tēvs, ja viņš

ir sliktā omā, neceļ klausuli. Mans brālis Herolds ieradās tikai Ziemassvētku vakarā.

-    Paldies, mis Krekentorpa.

-             Es gribētu jautāt, viņa vilcinādamās teica, vai esat uzzinājis ko jaunu, ja reiz uzdodat šādus jautājumus?

Kredoks izņēma no kabatas vāciņus un ar pirkstgaliem izvilka aploksni.

-            Neaiztieciet to ar rokām, bet jums vajadzētu šo pazīt?

-            Bet… Emma galīgi apjukusi iesaucās. Tas ir mans rokraksts. Tā ir vēstule, ko es rakstīju Martinei.

-    Es arī tā domāju.

-            Bet kā jūs to dabūjāt? Vai…? Vai jūs atradāt Mārtiņi?

-            Iespējams… Bet šī tukšā aploksne tika atrasta šeit.

-    Vai mājā?

-    Jūsu īpašuma teritorijā.

-           Tātad… viņa tomēr atbrauca uz šurp! Viņa… Jūs domājat, ka tā ir Martine… sarkofāgā?

-            Ļoti iespējams, mis Krekentorpa, Kredoks nenoteikti bilda.

Tas šķita vēl ticamāk, kad viņš atgriezās savā birojā. Tur gaidīja ziņa no Armanda Desena.

Viena no trupas meitenēm ir saņēmusi Annas Stravinskas sūtītu pastkarti. Acīmredzot stāsts par kruīzu ir bijis patiess! Viņa ir sasniegusi Jamaiku un, viņas vārdiem runājot, brīnišķīgi pavada laiku!

Kredoks saņurcīja zīmīti un iemeta to papīrgrozā.

III

-            Man jāatzīst, teica Aleksandrs, domīgi sēdēdams gultā un mielodamies ar šokolādes tāfelīl i, ka šī ir bijusi vissatriecošākā diena manā dzīvē. Atrast īstu pierādījumu.

Viņa balss skanēja svinīgi, godbijīgi.

-           īstenībā viss brīvlaiks bija satriecošs, viņš ar gandarījumu piebilda. Šaubos, vai kaut kas tāds vēl kādreiz gadīsies.

-            Es ceru, ka man vairs nekas tamlīdzīgs negadīsies, sacīja Lūsija, notupusies uz ceļiem un pakojot ceļasomā Aleksandra drēbes. Vai tu gribi ņemt līdzi visu zinātnisko fantastiku?

-          Nē, tikai divas virsējās grāmatas. Pārējās esmu izlasījis. Futbola bumbu, futbola zābakus un gumijniekus var pakot atsevišķi.

-    Daudzie saiņi apgrūtinās ceļojumu.

-         Nekādā ziņā ne. Mums tiks atsūtīts pakaļ Rolsroiss. Viņiem tas ir satriecošs. Un viņiem ir arī Mersedess.

-   Viņi laikam ir bagāti.

-           Pamatīgi! Un arī bezgala jauki. Es priecājos, ka mēs braucam prom. Citādi var atrasties vēl viens līķis.

-    Es ļoti ceru, ka nē.

-    Nu, grāmatās tā bieži notiek. Piemēram, kāds, kurš kaut ko ir redzējis vai dzirdējis, ari tiek novākts. Tā varētu būt jūs, viņš piebilda, attaisīdams vēl vienu šokolādes tāfelīti.

-    Paldies.

-    Es negribētu būt jūsu vietā, Aleksandrs ap-ji galvoja. Jūs man ļoti patīkat un Stodertam ari, Mēs domājam, ka jūs esat labākā pavāre pasaulē, Pati labākā. Un arī ļoti gudra.

Pēdējie vārdi liecināja par ļoti augstu novērtējumu, kā tādu to Lūsija arī pieņēma. Viņa teica:

-    Paldies. Bet es negribētu, ka mani nogalina, lai jums būtu satriecošs piedzīvojums.

-    Labāk esiet uzmanīga, Aleksandrs ieteica.

Viņš apēda pēdējo kāruma gabaliņu un tad vienaldzīgā balsī, it kā starp citu, sacīja:

-    Ja tētis laiku pa laikam parādās te, pieskatiet viņu. Vai apsolāt?

-     Jā, protams, Lūsija nedaudz pārsteigta atbildēja.

-   Nelaime ir tā, Aleksandrs piebilda, ka Loni donas dzīve tētim nav piemērota. Viņš sapinas, saf protiet, ar pavisam nepareiza tipa sievietēm. Zēns ] pašūpoja galvu.

-    Es viņu ļoti mīlu, viņš piebilda, bet viņam ir vajadzīgs kāds, kas viņu pieskata. Viņš pinas ar nepareiziem cilvēkiem. Ir šausmīgi žēl, ka mamma toreiz nomira. Braienam nepieciešamas labas mājas, īsta mājas dzīve.

Aleksandrs svinīgi un nopietni paskatījās uz I ūsiju, sniegdamies pēc vēl vienas šokolādes tāfelites.

-     Ceturto vairs nedrīkst, Aleksandr, Lūsija brīdināja. Tev būs nelabi.

-    Vai, es tā nedomāju. Es varu apēst uzreiz sešas pēc kārtas, un man nekas nekait. Tas ir pārbaudīts. Viņš bridi apklusa, tad piebilda: Braienam jūs patlkat, saprotiet.

-    Es priecājos par viņu.

-    Reizēm viņš ir līdzīgs ēzelim, atzina Braiena dēls, bet viņš bija pirmklasīgs lidotājs—iznīcinātājs. Viņš bija ļoti drosmīgs. Un viņš ir šausmīgi labsirdīgs.

Zēns uz bridi apklusa. Tad, skatīdamies griestos, pārliecinoši sacīja:

-   Es domāju, būtu labi, ja viņš atkal apprecētos… Ar kādu patiesi godīgu, kārtīgu sievieti… Man nebūtu iebildumu, ja es iegūtu pamāti… es teikšu nemaz nebūtu, ja viņa būtu godīga, kārtīga…

Patiesi satraukta Lūsija atskārta, ka Aleksandrs runā ar pavisam noteiktu zemtekstu.

-    Tās ir blēņas, ko runāja par pamātēm, Aleksandrs turpināja, joprojām skatīdamies griestos, tagad tas ir pavisam citādi. Daudziem puišiem, kurus Stoderts un es pazīstam, ir pamātes, vecāki ir šķīrušies, un viņi sadzīvo pilnīgi normāli. Protams, ļoti svarīgi, kāda ir pamāte. Un, protams, ir mazliet savādi, kad skolas sporta svētkos ierodas divi pāri vecāku. Kaut gan tas ir izdevīgi, ja vajag tā pavairāk kabatas naudas. Viņš apklusa. Ir jau patīkamāk, ja tev ir pašam savas mājas, savi vecāki… Bet, ja tava māte ir mirusi… labi, jūs saprotat, par ko es runāju? Ja viņa ir godīga un kārtīga… Aleksandrs atkārtoja šos vārdus trešo reizi.

Lūsija jutās aizkustināta.

-    Es domāju, ka tu esi ļoti jūtīgs, Aleksandr, viņa sacīja. Mums jāmēģina atrast tavam tētim jauna sieva.

-     Jā, Aleksandrs nenoteikti izdvesa, tad it kā starp citu piebilda:

-    Es jau minēju. Braienam jūs patīkat. Viņš man tā teica…

Ne no šā, ne no tā Lūsijai ienāca prātā cūkkūts.

Viņa piecēlās.

-    Ar labu nakti, Aleksandr. No rīta tev vajadzēs iepakot vienīgi pidžamu un mazgāšanās piederumus. Ar labu nakti.

-    Ar labu nakti, atbildēja Aleksandrs. Viņš paslīdēja zem segas, nolika galvu uz spilvena, aizvēra acis, ārkārtīgi līdzinādamies gulošam eņģelim; un tad tūdaļ arī aizmiga.

Deviņpadsmitā nodaļa

Nekā tāda, ko varētu saukt par neapgāžamu pierādījumu, kā parasti sadrūmis noteica seržants Veterels.

Kredoks pārlasīja Herolda Krekentorpa alibi pārbaudi par divdesmito decembri.

Viņš bija redzēts Sotebijā ap trijiem trīsdesmit, bet drīz pēc tam kāds redzējis viņu aizejam. Rasela kafejnīcā viņa fotogrāfija netika atpazīta, taču tas nebija nekas pārsteidzošs, jo tējas laikā ir ļoti daudz apmeklētāju, turklāt viņš nebija pastāvīgais klients. Viņa kalpotājs apliecināja, ka Herolds Krekentorps bija ieradies mājās bez ceturkšņa septiņos pirms svinīgajām vakariņām, lai pārģērbtos, tas bija diezgan vēlu, jo vakariņas sākās pulksten septiņos l rīsdesmit un viņš bijis diezgan satraukts. Kalpotājs nebija dzirdējis, kad misters Krekentorps atgriezās, tas bija sen, nevarēja konkrēti atcerēties, turklāt viņš itin bieži nedzirdēja kungu atgriežamies, jo bija ierasts, ka abi ar sievu varēja agri doties pie miera. Garāžai, kur Herolds turēja mašīnu, bija atsevišķa atslēga, un tur neviens neielāgoja, kad katrs nāk un iet, jo nebija iemesla to darīt.

-    Gandrīz nekā, Kredoks ar nopūtu teica.

Herolds bija ieradies uz vakariņām, bet aizgājis

ļoti agri, pirms bija pabeigtas svinīgās uzrunas.

-    Un kā dzelzceļa stacijās?

Ari tur nebija nekādas informācijas ne Brekhemptonā, ne Pedingtonā. Bija pagājušas gandrīz četras nedēļas, un neviens neko neatcerējās.

Kredoks nopūtās un pastiepa roku pēc pārbaudes materiāliem par Sedriku. Ari tā bija negatīva. Vienīgi taksometra šoferis daļēji atpazina vīrieti, ko tajā pēcpusdienā bija vedis no Pedingtonas. Netīras bikses un sapinkājušies mati. Lādējās un šķendējās, jo cenas bija kāpušas, kopš viņa pēdējā brauciena uz Angliju. Šoferis atcerējās to dienu, jo zirgs vārdā Rāpulis, uz ko bija licis, bija vinnējis. Viņš to uzzināja mašīnā pa radio, tāpēc gaidīja, kad varēs atgriezties mājās un nosvinēt.

-      Paldies Dievam par zirgu skriešanās sacīkstēm, Kredoks teica, nolikdams lietu sānis.

-    Un vēl ir Alfrēds, sacīja seržants Veterels.

Seržanta balss tonis lika Kredokam zibenīgi paskatīties uz viņu. Veterels izskatījās bezgala apmierināts, kā cilvēks, kurš pikantu informāciju paglabājis uz beigām.

Alfrēds dzīvoja viens savā dzīvokli un nāca un gāja nenoteiktos laikos. Viņa kaimiņi nebija ziņkārīgi, turklāt tie bija biroju darbinieki, kas visu dienu bija prom. Bet uz ziņojuma beigām Veterela rādītāja pirksts nogūla pie pēdējās rindkopas.

Sakarā ar zādzībām no kravas mašīnām seržants Līks bija nozīmēts novērot šoferus. Šoferu pulcēšanās vietā netālu no Vedingtonas un Brekhemptonas ceļu krustojuma Loudbrikā, pie blakus galdiņa viņš ieraudzīja Čiku Evansu, vienu no Dikija Rodžera zagļu bandas. Kopā ar viņu bija Alfrēds Krekentorps, kuru viņš atpazina pēc izskata, jo Alfrēds bija liecinieka statusā Dikija Rodžera lietā. Līks pabrīnījās, ko viņi abi perina. Tā bija divdesmitā decembra pēcpusdiena, pulkstenis rādīja deviņi trīsdesmit. Pēc dažām minūtēm Alfrēds Krekentorps iekāpa autobusā, kas gāja uz Brekhernptonas staciju. Viljams Beikers, Brekhemptonas stacijas biļešu kontrolieris, bija izkompostrējis biļeti vīrietim, kuru viņš pazina pēc izskata, un tas bija viens no brāļiem Krekentorpiem, viņš 11.55 iekāpa vilcienā, kas gāja uz Pedingtonu. Kontrolieris šo dienu atcerējās tāpēc, ka viena jukusi sieva pavēstīja, ka pēcpusdienā redzējusi vilcienā slepkavību.

-    Alfrēds? sacīja Kredoks, nolikdams malā ziņojumu. Alfrēds? Interesanti.

-    Viss vienkārši sakrīt, Noteica Veterels.

Kredoks pamāja ar galvu. Jā, Alfrēds varēja būt

vilcienā uz Brekhemptonu 4.33, izdarīt noziegumu. Tad ar autobusu aizbraukt uz Loudbriku. Tur viņš varēja izkāpt deviņos trīsdesmit, un viņam bija pietiekami daudz laika, lai aizkļūtu līdz Raterfordholai un aizvāktu līķi no uzbēruma, ievietotu to sarkofāgā un tad ierastos Brekhemptonā un pagūtu 11.55 uz vilcienu, lai atgrieztos Londonā. Iespējams viens no Rodžera Dikija bandas varēja palīdzēt aizvākt līķi, kaut gan Kredoks par to šaubījās. Tā ir pagalam nepatīkama sabiedrība, taču viņi nav slepkavnieki.

-    Alfrēds? viņš domīgi atkārtoja.

II

Raterfordholā notika Krekentorpu ģimenes saiets. No Londonas bija atbraukuši Herolds un Alfrēds, un drīz vien sākās skaļa domu apmaiņa, un bibliotēkā sacēlās balsu kņada.

Pati pēc savas iniciatīvas Lūsija pagatavoja krūzē kokteili ar ledu un nesa to uz bibliotēku. Hallē skaidri varēja sadzirdēt bibliotēkā runāto, Emmai tika veltīti daudzi dzēlīgi vārdi un pārmetumi.

-    Tā ir pilnīgi tava vaina, Emma, nikni skanēja Herolda bass. Mani pārsteidz, kā tu varēji būt tik tuvredzīga un tik dumja. Ja tu nebūtu aiznesusi to vēstuli uz Skotlendjardu… un nebūtu to putru ievārījusi…

-    Tu biji pilnīgi bez prāta! spalgā balsī iesaucās Alfrēds.

-     Beidziet viņu terorizēt, teica Sedriks. Kas izdarīts, izdarīts. Daudz draņķīgāk būs, ja noskaidrosies, ka sieviete sarkofāgā ir pazudusī Martine, un mēs visi bijām mēmi kā zivs un klusējām par viņas parādīšanos.

-            Tevi jau tas neskar, Sedrik, pikti aizrādīja Herolds. Divdesmitajā datumā, par kuru policija tagad interesējas, tu biji ārpus valsts. Bet mums ar Alfrēdu tas ir ļoti nelāgi, ļoti nepatīkami. Laimīgā kārtā es atcerējos, kur es biju tajā pēcpusdienā un ko es darīju.

-           Skaidrs, ka atcerējies, ierunājās Alfrēds. Ja tu, Herold, noorganizēji slepkavību, tu tikpat rūpīgi noorganizēji arī alibi, par to esmu drošs.

-            Cik noprotu, tu neesi tik veiksmīgs, auksti atcirta Herolds.

-            Tas nav zvanīts, atteica Alfrēds. Policijai jebkas ir daudz labāks par dzelžainu alibi, ja tas nav patiešām dzelžains. Viņi ir gudri un prot visu atšķetināt.

-             Ja tu gribi netieši norādīt, ka es nogalināju sievieti…

-            Ak, pārtrauciet, visi izbeidziet! Emma iekliedzās. Protams, neviens no jums nenogalināja to sievieti.

-            Jūsu zināšanai, es nebiju ārpus Anglijas divdesmitā datumā, pavēstīja Sedriks. Un policija to ir atklājusi! Tādējādi uz mums visiem krīt aizdomu ēna.

-    Ja nebūtu Emmas…

-    Ak, nesāc nu atkal, Herold! iesaucās Emma.

No kabineta iznāca ārsts Kvimpers, kur viņš bija

ieslēdzies kopā ar veco misteru Krekentorpu. Viņa skatienu piesaistīja kokteiļu krūze Lūsijas rokās.

-    Kas tas? Vai kādas svinības?

-            Vairāk gan izskatās pēc vētras ģimenes lokā. Tur iekšā ducina pērkons un sper zibeņi.

-    Savstarpēji apvainojumi.

-    Galvenokārt tiek apsūdzēta Emma.

Kvimpera uzacis pacēlās uz augšu.

-            Vai tiešām? Viņš paņēma no Lūsijas rokām krūzi, atvēra durvis un iegāja bibliotēkā.

-    Labvakar!

-            Ak, doktor Kvimper, es gribētu ar jums parunāt, tā bija Herolda balss, kas skanēja skaļi un neiecietīgi. Es gribētu zināt, kāpēc jūs iejaucāties privātās ģimenes lietās un teicāt manai māsai, lai viņa iet uz Skotlendjardu.

Ārsts Kvimpers mierīgi atbildēja:

-             Mis Krekentorpa jautāja man padomu. Es to viņai devu. Manuprāt, viņa darīja ļoti pareizi.

-    Ko jūs atļaujaties…

-             Meitēn! Tā, kā vienmēr, bija vecā mistera Krekentorpa uzruna. Viņš bija pabāzis galvu pa kabineta durvju spraugu un skatījās uz Lūsiju no mugurpuses.

Lūsija negribīgi pagriezās.

-    Jā, mister Krekentorp?

-            Kas šovakar būs vakariņās? Es gribu kariju. Tu gatavo ļoti labu kariju. Mums ļoti sen nav bijis karijs.

-    Zēni nejūsmoja par kariju.

-            Zēni… zēni. Kāda nozīme ir zēniem? Galvenā loma ir man! Un zēni ir aizbraukuši… esam no

tiem atbrīvojušies. Es gribu karstu kariju, vai dzirdi?

-    Labi, mister Krekentorp, es to pagatavošu.

-    Lieliski. Tu esi laba meitene, Lūsij. Tu rūpējies |>ar mani, un es rūpēšos par tevi.

Lūsija aizgāja atpakaļ uz virtuvi. Atstājusi vistas I rikasē, ko bija iecerējusi, viņa uzsāka priekšdarbus karija pagatavošanai. Noklaudzēja parādes durvis un pa logu viņa redzēja, kā dusmīgi uz savu mašīnu dodas dakteris Kvimpers, iekāpj un aizbrauc prom.

Lūsija nopūtās. Viņai ļoti pietrūka zēnu. Un savā /iņā viņai pietrūka ari Braiena.

Ak, bet ko darīt. Viņa apsēdās un sāka tīrīt sēnes.

Viņa pagatavos ģimenei satriecoši labas vakariņas.

Pabaros tos nesaprātīgos cilvēkus. III

Bija pulksten trīs pēcpusdienā, kad ārsts Kvimpers iebrauca savu mašīnu garāžā, aizvēra durvis un gurdi gāja uz parādes durvīm. Jā, misteram Džošam Simpkinsam ir divi burvīgi, veselīgi dvīņi, kas pievienojās jau esošajiem astoņiem ģimenes locekļiem. Misters Simpkins netika izrādījis sajūsmu vai pacilātību. "Dvīņi," viņš bija drūmi noteicis. "Kāds no tiem labums? Četrīši tas būtu kaut kas. Tad visi kaut ko sasūta, ierodas prese, fotogrāfē,

liek avīzē; un tad vēl viņas Augstība atsūta telegrammu. Bet dvīņi nozīmē divas mutes, kas jābaro vienas vietā. Mūsu ģimenē nekad nav bijuši dvīņi, un ari sievas ģimenē ne. Kaut kā neizskatās godīgi."

Ārsts Kvimpers uzkāpa guļamistabā un sāka izģērbties. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes pāri trijiem. Tā bija izrādījusies grūta padarīšana saņemt dvīņus šajā pasaulē, bet viss bija noritējis labi. Viņš nožāvājās. Viņš bija noguris, ļoti noguris. Ar labpatiku viņš noraudzījās uz gultu.

Tad iezvanījās telefons.

Kvimpers nolamājās un pacēla klausuli.

-    Doktors Kvimpers?

-    Klausos.

-           Te Lūsija Ailesbarova no Raterfordholas. Man i liekas, ka jums tūdaļ jābrauc šurp. Izskatās, ka visi ir saslimuši.

-    Saslimuši? Kā? Kādi simptomi?

Lūsija paskaidroja.

-    Es tūdaļ braukšu. Tūdaļ…

Viņš īsi un ātri paskaidroja, kas darāms. Tad

veicīgi uzvilka drēbes, iemeta ārsta somā dažas lietas un steidzās lejā uz mašīnu.

IV

Bija pagājušas kādas trīs stundas, kad ārsts ar Lūsiju, abi galīgi pārguruši, apsēdās virtuvē pie galda un no lielām tasēm malkoja melnu kafiju.

-           Ha, Kvimpers izdzēra savu tasi un ar plakšķi nolika uz apakštases. Tā tik man vēl trūka. Tagad, Mis Ailesbarova, ķersimies vērsim pie ragiem apspriedīsim notikušo.

Lūsija skatījās uz ārstu. Nogurums lika viņam izskatīties vecākam, tumšos matus deniņos bija iekrāsojis sirmums, zem acīm bija tumši loki.

-           Domāju, teica ārsts, ka ar viņiem viss būs labi. Bet kā tas notika? Lūk, to es gribu zināt. Kas gatavoja vakariņas?

-    Es gatavoju, atbildēja Lūsija.

-    Kas bija vakariņās? Gribu zināt sīki un smalki.

-            Sēņu zupa. Vista ar rīsiem karija mērcē. Silabubs*. Uzkodām bija vistu aknas un bekons.

-           Kanapē Diana, ārsts Kvimpers pēkšņi ieminējās.

Lūsija vāri pasmaidīja.

-    Jā, kanapē Diana.

-            Skaidrs. Tagad par visu pēc kārtas. Sēņu zupa domājams no skārdenes?

-    Protams ne. Es pati to pagatavoju.

-    Jūs to pagatavojāt. No kā?

-             Bija pusmārciņa sēņu, sēņu buljons, piens, sviests, šķipsna miltu un citrona sula.

-           Ak tā. Tad jāsecina, ka pie visa vainīgas ir sēnes.

'Tradicionāls angļu deserts, populārs no 16.gs. līdz 19.gs., pagatavots no krējuma, dekorēts ar cukuru un nedaudz pārliets ar vīnu.

-           Tās nevar būt sēnes. Es pati ari ēdu zupu, un man nekas nekaiš.

-    Jums nekas nekaiš. Es to neesmu aizmirsis.

Lūsija nosarka.

-    Ja jūs domājat…

-            Es nedomāju. Tu esi ļoti prātīga meitene. Ari tu vaimanātu augšstāvā, ja es domātu to, ko tu iedomājies. Vispār, es zinu visu par tevi. Esmu pacenties noskaidrot.

-    Ak, debess, kāpēc tas bija vajadzīgs?

Kvimpers cieši saknieba lūpas.

-            Tāpēc, ka tas ietilpst manos pienākumos noskaidrot visu par cilvēkiem, kas šeit apgrozās un kas šeit atrodas. Tu strādā bona fide,* tu esi jauna sieviete, kas strādā, lai nopelnītu iztikas līdzekļus, un tev nekad iepriekš nav bijusi saskarsme ar Krekentorpu ģimeni. Tātad tu neesi ne Sedrika, ne Herolda, nedz arī Alfrēda draugaļa, kas varētu tiem palīdzēt viņu netīrajā darbā.

-    Vai tiešām jūs domājat, ka…

-            Es par ļoti daudz ko domāju, sacīja Kvimpers. Man ir jābūt uzmanīgam. Tas ir ārsta pats grūtākais pienākums. Bet tagad atgriezīsimies pie lietas. Vista karija mērcē. Vai tu pati arī ēdi?

-             Nē. Kad gatavo kariju, tad iegūst sātu no smaržas vien, tā ir ar mani. Es, protams, pagaršoju. Es ēdu zupu un silabubu.

*Pēc labākās sirdsapziņas latīņu vai.

242

-    Kā tu pasniedzi silabubu?

-    Katram savā glāzē.

-    Cik daudz no visa ir nokopts?

-           Jūs gribat vaicāt, kas ir nomazgāts; viss ir nomazgāts un nolikts vietā.

Ārsts Kvimpers novaidējās.

-    Tas nozimē, ka notikusi pārcenšanās.

-           Jā, tagad es to saprotu, tā diemžēl ir izrādījies, bet ko nu vairs.

-    Kas tev vēl ir palicis?

-           Vēl ir palikusi karija mērce katliņā, pieliekamajā. Es to biju paredzējusi šovakar izmantot par pamatu pikantajai biezajai zupai ar garšvielām. Ir palikusi pāri ari sēņu zupa. Bet nav vairs ne silabuba, ne pikanto uzkodu.

-           Es paņemšu kariju un zupu. Kā ir ar čatniju? Vai bija arī čatnijs?

-    Jā, vienā no mērces traukiem.

-    Es arī to mazliet paņemšu.

Viņš piecēlās.

-            Uziešu augšā, vēlreiz paskatīšos, kā viņiem klājas. Kā būs, vai tu vari uzņemties uzraudzību līdz rītam? Pieskatīsi viņus rūpīgi? Uz pulksten astoņiem es atsūtīšu medmāsu, viņai viss būs sīki un smalki norādīts.

-           Es vēlos, kaut jūs man skaidri un gaiši pateiktu. Vai jūs domājat, ka ir… ka ir… saindēts ēdiens? Notikusi indēšana?

-    Es jau tev teicu. Ārsti nedrīkst domāt, viņiem jābūt pārliecinātiem. Ja no paraugiem būs iegūti pozitīvi rezultāti, es varēšu izdarīt secinājumu. Citādi…

-    Citādi? Lūsija atkārtoja.

Kvimpers uzlika roku uz Lūsijas pleca.

-     Sevišķi rūpīgi pieskati divus cilvēkus, viņš sacīja. Pieskati Emmu. Es negribu, ka ar Emmu kaut kas notiek…

Viņa balsī skanēja rūpes un maigums, ko nevarēja nepamanīt.

-   Viņa nav pat vēl sākusi dzīvot, viņš teica. Un zini, tādi cilvēki kā Emma ir zemes sāls… Emma. jā, Emma man ļoti daudz nozīmē. Es viņai nekad neesmu to teicis, bet es to izdarīšu. Parūpējies par Emmu.

-    Es apsolu, Lūsija atbildēja.

-     Un vēl pieskati un parūpējies par veco vīru. Es nevaru apgalvot, ka viņš ir mans pats jaukākais pacients, bet viņš ir mans pacients; un lai jods mani sasper, ja es pieļaušu, ka viņš tiek nozūmēts tikai tāpēc vien, ka kādam no viņa nejaukajiem dēliem vai varbūt visiem trim kārojas ātrāk tikt pie naudas.

Pēkšņi viņš uzmeta Lūsijai zobgalīgu un vienlaikus arī šķelmīgu skatienu.

-   Lūk, tā, viņš noteica. Esmu izrunājies pārāk daudz. Bet tu, starp citu, turi acis plati vaļā, esi laba meitene, un muti turi ciet.

Inspektors Beikons jutās galīgi satriekts.

-    Arsēns? viņš brīnījās. Arsēns?

-            Jā. Tas bija karija mērcē. Te būs pārējā karija porcija… Jūs varat turpināt darbu. Es pārbaudīju tikai nelielu daļiņu, bet rezultāts ir pilnīgi skaidrs.

-    Tātad darbojas kāds indētājs?

-            Tā izskatās, doktors Kvimpers dzedri noteica.

-          Jūs sakāt, ka visi ir saindējušies, izņemot Lūsiju Ailesbarovu.

-    Izņemot mis Ailesbarovu.

-    Izskatās pagalam jocīgi…

-    Kāds motīvs viņai varētu būt?

-             Varbūt mazliet ķerta, ierosināja Beikons. Izskatās, ka viss būtu kārtībā, bet reizēm, tā teikt, šiem cilvēkiem prātiņš saiet sviestā.

-            Mis Ailesbarovai nekas nav sagājis sviestā. Es runāju kā ārsts, mis Ailesbarovai ar saprātu viss ir kārtībā, tāpat kā jums un man. Ja mis Ailesbarova ar kariju iebaro ģimenei arsēnu, viņa to dara ar noteiktu nolūku. Turklāt, būdama ārkārtīgi saprātīga jauna sieviete, viņa uzmanītos, lai nebūtu vienīgā, kas nav saindējusies. Ko viņa būtu varējusi darīt, ko darītu jebkurš saprātīgs indētājs, ieēstu ļoti maz no saindētās barības un pēc tam pārspīlētu saindēšanās simptomus.

-    Un to jūs nevarētu noteikt?

-     Ka viņa ir ieēdusi mazāk indes nekā pārējie? Droši vien ne. Turklāt visiem cilvēkiem nav vienāda reakcija uz indi; viens un tas pats daudzums atsevišķus cilvēkus var ietekmēt ļoti dažādi. Protams, Kvimpers jautri piebilda, ja pacients nomirst, tad var precīzi noteikt ieņemto dozu.

-      Tādā gadījumā varētu būt… inspektors Beikons uz bridi apklusa, lai pārdomātu sakāmo, tādā gadījumā varētu būt, ka viens no ģimenes taisa pekstiņus pārspīlē saindēšanās simptomus, lai novērstu no sevis aizdomas? Vai tā?

-      Tāda doma man jau ienāca prātā. Tāpēc es jums ziņoju par notikušo. Tagad viss ir jūsu rokās. Esmu norīkojis medmāsu, kurai uzticos, bet viņa nevar būt vienlaikus visās vietās mājā. Pēc manām domām, neviens nav tik smagā stāvokli, lai tas draudētu ar nāvi.

-    Indētājs kļūdījās?

-     Nē. Drīzāk šķiet, ka karijs tika saindēts tikai tik daudz, lai rastos aizdomas par saindēšanos ar pārtiku, teiksim ar sēnēm. Cilvēki allaž uzskata, ka ar sēnēm var saindēties. Un tad vienu no viņien var piemeklēt nāve.

-    Tāpēc, ka viņam tiktu iedota papildus nāvējošā deva?

Ārsts pamāja ar galvu.

-    Tieši tāpēc es nekavējoties par šo atgadījumu ziņoju jums, un tāpēc esmu norīkojis darbā īpašu medmāsu.

-    Vai viņa zina par arsēnu.

-           Zina gan viņa, gan mis Ailesbarova. Protams, negribu jūs mācīt, bet es jūsu vietā dotos uz turieni un darītu viņiem zināmu, ka tie cieš no saindēšanās ar arsēnu. Tas varētu likt slepkavam bīties Dieva tā Kunga, un viņš neuzdrošinātos turpināt realizēt savu plānu. Ļoti iespējams, ka viņš grib visu vainu novelt uz saindēšanos ar pārtiku.

Uz Beikona galda iezvanījās telefons, inspektors pacēla klausuli.

-             Labi. Savienojiet. Viņš teica Kvimperam: Zvana jūsu medmāsa. Jā, hallo… es klausos. Ko jūs sakāt?… Jā… Dakteris Kvimpers šobrīd ir pie manis… Ja vēlaties ar viņu runāt…

Beikons pasniedza klausuli ārstam.

-           Kvimpers klausās… Skaidrs… Jā… Pilnīgi pareizi… Turpiniet darboties… Mēs drīz būsim.

Viņš nolika klausuli un pagriezās pret Beikonu.

-    Kurš tas ir?

-            Tas ir Alfrēds, sacīja ārsts Kvimpers. Un viņš ir miris.

Divdesmitā nodaļa

Telefonā atskanēja Kredoka balss, notikušais viņam šķita neaptverams.

-    Alfrēds? viņš iesaucās. Alfrēds?

Inspektors Beikons pagrozīja telefona klausuli

un teica:

-    Jūs to negaidījāt?

-           Patiešām, ne. Būtībā es uz viņu raudzījos kā uz iespējamo slepkavu.

-             Dzirdēju, ka biļešu kontrolieris bija viņu atpazinis. Viņa situācija nebija diez cik spīdoša. Jā, rādījās, ka esam uz pēdām īstajam vīram.

-            Rādījās, gurdi izdvesa Kredoks. Mums nebija taisnība.

Uz brīdi iestājās klusums, tad Kredoks jautāja:

-           Tur taču dežurēja medmāsa. Kā tas varēja notikt?

-           Viņu nevar vainot. Mis Ailesbarova arī tur bija, bet viņa mazliet atgūlās. Medmāsas uzraudzībā bija pieci pacienti vecais vīrs, Emma, Sedriks Herolds un Alfrēds. Viņa nevarēja vienlaikus būt klāt pie visiem. Šķiet, vecais misters Krekentorps

sacēla brēku. Paziņoja, ka viņš mirst. Viņa iegāja pie vecā, nomierināja, apčubināja to, pēc tam ienesa Alfrēdam siltu tēju ar glikozi. Viņš to izdzēra, un pēc tam tas notika.

-    Atkal arsēns?

-    Tā liekas.

-     Vai varētu būt, domīgi sacīja Kredoks,ka Alfrēds bija nolūkots upuris?

Beikons šaubījās.

-    Jūs gribat sacīt, ka no Alfrēda nāves nevienam nebija ne silts, ne auksts, kamēr vecā mistera Krekentorpa nāve būtu vairākiem nesusi neapšaubāmu labumu? Man liekas, vai tik tā nebija kļūda, kāds varēja nodomāt, ka tēja paredzēta vecajam vīram.

-     Interesanti, vai tika doti visi vajadzīgie norādījumi?

-    Nē, protams, netika. Medmāsa, būdama laba medmāsa, nomazgāja visus piederumus. Tasītes, karotes, tējkarotes visu. To viņu uzskatīja par vispareizāko metodi.

-    Izskatās, domīgi sacīja Kredoks, ka viens no pacientiem laikam nav tik slims kā pārējie? Izmantoja izdevību un saindēja tēju?

-    Turpmāk tādas lietas vairs neatkārtosies, sacīja Beikons. Esam tur norīkojuši divas medmāsas, un vēl tur ir Lūsija Ailesbarova. Turklāt, esmu aizsūtījis turp divus mūsu cilvēkus. Vai jūs brauksiet uz turieni?

-    Cik vien ātri iespējams.

Lūsija Ailesbarova iznāca hallē pretī inspektoram Kredokam. Viņa izskatījās bāla un nogurusi.

-    Jums ir bijis grūts laiks, teica Kredoks.

-           Tas bija kā garš un drausmīgs murgs, Lūsija atzina. Pagājušajā naktī es domāju, ka visi mirst.

-    Tagad par karija mērci…

-    Vai tā bija karija mērce?

-           Jā, lieliski papildināta ar arsēnu gluži kā Bordžiju dzimtā [8] .

-           Ja tā ir taisnība, Lūsija sacīja, tad tas ir kāds ! no ģimenes.

-    Cita varbūtība nepastāv?

-            Nē. Redziet, es sāku gatavot to nolādēto karija i mērci ļoti vēlu pēc pulksten sešiem -, jo misters ; Krekentorps īpaši pieprasīja karija mērci. Un man vajadzēja atvērt jaunu karija pulvera skārdeni, tātad pulveris nevarēja būt pie vainas. Es domāju, ka karijs notušēja arsēna piegaršu.

-             Arsēnam nav nekādas piegaršas, Kredoks apātiski noteica. Tagad par iespēju. Kuram no viņiem bija iespēja saindēt kariju, kamēr tas tika gatavots?

Lūsija domāja.

-           īstenībā jebkurš varēja ielavīties virtuvē, kamēr es ēdamistabā klāju galdu.

-          Skaidrs. Un kas atradās mājā tajā laikā? Vecais misters Krekentorps, Emma, Sedriks…

-           Herolds un Alfrēds. Viņi ieradās no Londonas pēcpusdienā. Ak, un Braiens… Braiens īstlejs. Bet viņš aizbrauca tieši pirms vakariņām. Viņš tikās ar kādu cilvēku Brekhemptonā.

Kredoks domīgi teica:

-           Tas sasaucas ar vecā vīra saslimšanu Ziemassvētkos. Kvimperam bija aizdomas, ka pie vainas ir arsēns. Vai pagājušajā naktī viņiem visiem bija vienādi slikti?

Lūsija apdomājās.

-           Man liekas, ka vecajam misteram Krekentorpam bija vissliktāk. Doktors Kvimpers darbojās kā tāds maniaks. Es teikšu, ka viņš ir dakteris uz goda. Sedriks cēla vislielāko paniku. Protams, spēcīgi cilvēki tā mēdz darīt.

-    Un kā Emma?

-   Viņai bija diezgan slikti.

-    Kāpēc Alfrēds? Es brīnos, Kredoks prātoja.

-            Es zinu, sacīja Lūsija. Es domāju, vai tas bija paredzēts Alfrēdam?

-    Jocīgi… es brīnos!

-    Šķiet bezjēdzīgi.

-           Ja es varētu šajā lietā noskaidrot rīcības motīvu, Kredoks sacīja. Tas viss kaut kā nesaistās kopā. Nožņaugtā sieviete sarkofāgā ir Edmunda Krekentorpa atraitne Martine. Pieņemsim, ka tā ir. Šobrīd tas ir it kā pierādīts. Ir jābūt kādai saistībai ar tīšu Alfrēda noindēšanu. Tas slēpjas kaut kur ģimenes lokā. Ja pieņemtu, ka viens no viņiem ir traks, pat tas neko nelīdzētu.

-    Patiešām, ne, Lūsija piekrita.

-    Esiet uzmanīga, Kredoks brīdināja. Atcerieties, indētājs ir mājā, un viens no jūsu pacientiem droši vien nav tik slims, kā izliekas.

Pēc Kredoka aiziešanas Lūsija devās uz augšstāvu. Kāda nepacietīga, slimības novājināta balss sauca viņu, kad viņa gāja garām mistera Krekentorpa istabai.

-    Meitēn… meitēn, vai tā esi tu? Ienāc iekšā.

Lūsija iegāja istabā. Misters Krekentorps gulēja

gultā, visapkārt atradās spilveni. Lūsija nodomāja, ka viņš izskatās pārāk priecīgs, kas nepiedienēja slimam vīram.

-    Māja ir pilna ar nolādētām slimnīcas medmāsām, misters Krekentorps pauda neapmierinātību. Viņas rosās riņķī un apkārt. Izliekas briesmīgi svarīgas, mēra man temperatūru, nedod ēst to, ko es gribu… Tas noteikti maksā smuku naudiņu. Pasaki Emmai, lai dzen viņas prom. Tu gluži labi vari pati parūpēties par mani.

-   Visi ir slimi, mister Krekentorp, Lūsija skaidroja. Saprotiet, es nespēju par visiem parūpēties.

-   Sēnes, sacīja misters Krekentorps, sasodītās sēnes. Vainīga ir zupa, ko vakar vakarā ēdām. Tu gatavoji to, viņš pārmetoši piebilda.

-    Sēnēm nebija ne vainas, mister Krekentorp.

-          Es tevi nevainoju, meitēn, es tevi nevainoju. Tā ir noticis ari iepriekš. Viena kaitīga, viena indīga sēne iemaisās, un nelaime rodas. To neviens nevar pateikt. Es zinu, ka tu esi laba meitene. Tu nedarīji to tīšām. Kājūtas Emma.

-    Šo pēcpusdienu jūtas daudz labāk.

-    Ak tā. Un Herolds?

-   Arī viņam ir labāk.

-    Un kā ir ar Alfrēdu, atstiepis kājas?

-    Domāju, neviens jums nav to teicis.

Misters Krekentorps skaņi iesmējās.

-            Es visu dzirdu, viņš sacīja. No vecā vira neko nevar noslēpt. Visi cenšas. Tātad Alfrēds ir miris, vai ne? Nu ir par vienu liekēdi mazāk, un viņš arī nedabūs manu naudu. Viņi visi gaida, kad es nomiršu, zini Alfrēds gaidīja jo sevišķi. Tagad viņš ir miris. Es teikšu, ka tas ir viens labs joks.

-           Nav labi tā runāt, mister Krekentorp, Lūsija skarbi sacīja.

Misters Krekentorps atkal iesmējās.

-           Es viņus visus pārdzīvošu, vecais vīrs norūca. Tu redzēsi, ka tā būs, manu meitenīt. Tu redzēsi.

Lūsija aizgāja uz savu istabu, paņēma vārdnīcu un sameklēja vārdu "tontine."* Viņa aizvēra grāmatu un domīgi lūkojās kaut kur tālumā.

'Investīciju shēma kapitāla piesaistei, izstrādāta 17. gs„ plaši izplatīta 18.-19. gs. Shēma nosaukta Neapoles baņķiera Lorenco de Tontine vārdā.

-    Nesaprotu, kāpēc jūs gribējāt mani satikt, ērcīgi bilda ārsts Moriss.

-    Jūs jau ilgi pazīstat Krekentorpu ģimeni, atbildēja inspektors Kredoks.

-    Jā, jā, es pazīstu Krekentorpus. Es atceros veco Džosiaku, viņš bija ciets rieksts apsviedīgs virs. Uztaisīja lielu naudu, Moriss, sēdēdams krēslā, sapurināja vecos locekļus, viņa acis zem kuplajām uzacīm cieši raudzījās uz inspektoru Kredoku. Tātad jūs noticējāt tam, ko tas jaunais muļķis Kvimpers sastāstīja, viņš nomurmināja. Šie jaunie dedzīgie dakteri! Tiem allaž galva pilna ar dažādām idejām. Kvimpers iedomājies, ka kāds cenšas noindēt Luteru Krekentorpu. Blēņas! Melodrāma! Protams, vecajam ir bijušas gastrīta lēkmes. Es to kaiti ārstēju. Lēkmes nenotika bieži. Tas nav nekas sevišķs.

-    Ārsts Kvimpers domā, ka tas ir nopietni, teica Kredoks.

-    Tas nekur neder, ka dakteris domā. Es būtu varējis noteikt, ja būtu notikusi indēšana ar arsēnu.

-       Daudzi labi ārsti tādas lietas nav varējuši pamanīt, piebilda Kredoks. Reiz bija viens gadījums, viņš centās atcerēties, Grīnberovas lieta, misters Tinējs, Čārls Līds, trīs cilvēki no Vestbariju ģimenes visi klusi un mierīgi apglabāti, un viņu ārstējošiem ārstiem nebija ne mazāko aizdomu. Tie ārsti bija labi, respektējami cilvēki.

-     Labi, labi, sacīja Moriss, jūs gribat teikt, ka es kļūdījos. Bet es tā nedomāju. Brīdi klusējis, viņš piebilda: Interesanti, kas, pēc Kvimpera domām, to dara?

-    Viņš nezina, atbildēja Kredoks. Tāpēc ir noraizējies. Galu galā, aiz tā stāv liela nauda.

-    Jā, jā, es zinu, to viņi saņems, kad Luters Krekentorps nomirs. Un viņi to naudu stipri kāro. Tā ir taisnība, bet tas nenozīmē, ka viņi grib veco vīru nogalināt.

-    Mans princips ir neturēt aizdomas, ja nav redzama iemesla to darīt, teica Moriss. Nav redzama iemesla, viņš atkārtoja. Jāatzīst, jūs mani mazliet satricinājāt. Arsēns… un tik plaši pielietots… Bet es tomēr neredzu iemeslu, kāpēc jūs atnācāt pie manis. Es jums varu pateikt vienīgi to, ka man nav nekādu aizdomu. Varbūt vajadzētu būt. Varbūt man vajadzēja Lutera Krekentorpa gastrīta uzliesmoju uztvert daudz nopietnāk. Bet tas bija tik ļoti sen.

Kredoks piekrita.

-   Es vienīgi gribu zināt, viņš turpināja, mazliet vairāk par Krekentorpu ģimeni. Vai kādam no viņiem nav garīgi traucējumi… kādas novirzes, kāds klikšķis?

Acis zem kuplajām uzacīm cieši raudzījās uz Kredoku.

-    Jā, es saprotu, ko jūs domājat. Vecais Džosiaks bija cilvēks ar pilnīgu veselu saprātu. Vesels kā rutks. Viņa sieva bija neirotiska, ar noslieci uz melanholiju. Ziniet, es teiktu, ka Luters ir mantojis no viņas nenosvērtlbu. Jaunībā viņš bija gluži saprātīgs, taču vienmēr ķildojās ar tēvu. Tēvs jutās neapmierināts, un Luters to ņēma ļaunā, un tā plaisa starp viņiem aizvien padziļinājās, Luters pārmantoja tēva neapmierinātību savā laulības dzīvē. Jūs to pamanīsiet, ja parunāsiet ar viņu, viņš nevar ciest savus dēlus. Bet meitas viņš mīl, abas Emmu un Edīti, kas nomira.

-   Kāpēc viņš tik ļoti necieš savus dēlus? jautāja Kredoks.

-      Jums jāvēršas pie kāda jaunmodīgā psihoterapeita, lai to uzzinātu. Es teiktu, ka Luteru ļoti aizvaino viņam noteiktais finansiālais stāvoklis. Viņš dzīvo no procentiem, labi dzīvo, bet netiek klāt kapitālam. Ja dēli nebūtu noteikti par kapitāla mantiniekiem, viņš varbūt neizjustu pret tiem tik lielu nepatiku. Juzdams bezspēcību šajā jomā, viņš jūtas pazemots.

-   Tāpēc viņš tā priecājas par domu, ka pārdzīvos viņus visus? teica inspektors Kredoks.

-   Iespējams. Šķiet, ka tas ir iemesls viņa pārlieku lielajai taupībai, skopumam. Domāju, ka viņš ir spējis sakrāt ievērojamu naudas summu no saviem ienākumiem.

Kredokam iešāvās prātā jauna doma.

-     Iespējams, viņš savus uzkrājumus ir kādam novēlējis? Viņš var to darīt.

-     Ak jā, taču Dievs vien to zina, kam viņš tos novēlējis. Varbūt Emmai, bet es par to šaubos. Viņa dabūs daļu no vectēva atstātā mantojuma. Varbūt Aleksandram, savam mazdēlam.

-    Viņš priecājas par mazdēlu, vai ne? jautāja Kredoks.

-    Kādreiz priecājās. Protams, Aleksandrs ir meitas, nevis dēla bērns. Tā ir liela starpība. Kādreiz viņam patika Braiens īstlejs, Edītes vīrs. Es, protams, Braienu labi nepazīstu, pagājuši daudzi gadi, kopš man ar ģimeni vairs nav nekādas saskarsmes. Mani pārsteidza tas, cik ļoti viņš pārvērtās pēc kara beigām. Viņam parādījās īpašības, kas raksturīgas kara laikam: drosme, uzdrīkstēšanās, spars. Bet es nedomāju, ka Braienam ir stabilitātes sajūta.

-     Vai Krekentorpu jaunajai paaudzei nepiemīt kāds klikšķis?

-       Sedriks ir ekscentriķis savādnieks, īsts dumpinieks. Herolds ir diezgan ortodoksāls, es neteiktu, ka viņš ir ļoti patīkama rakstura cilvēks, viņam nepiemīt sirsnība, bet gan auksts aprēķins. Alfrēdam jau no sākta gala ir raksturīgs blēdīgums. Reiz redzēju, ka viņš izčiepa naudu no misionāru lādītes, kas stāvēja hallē. Ak, bet nabaga puisis ir miris, man nevajadzētu runāt par viņu neko sliktu.

-   Un kā ir… Kredoks vilcinājās, kā ir ar Emmu Krekentorpu?

-           Jauka meitene, nekad nevar zināt, ko īsti domā. Viņai ir pašai savi plāni un savas idejas, bet to visu viņa patur pie sevis. Viņai ir daudz stingrāks raksturs, nekā var likties, spriežot pēc viņas ārējā izskata.

-            Jūs pazināt Edmundu dēlu, kuru nogalināja Francijā?

-           Jā, es teiktu, ka viņš bija pats krietnākais no visas Krekentorpu buķetes. Labsirdīgs, jautrs, jauks zēns.

-           Vai esat dzirdējis, ka viņš grasījās precēties vai apprecējās ar franču meiteni neilgi pirms nāves?

Moriss sarauca pieri.

-            Šķiet, kaut ko kā pa miglu atceros, viņš sacīja, bet tas bija tik ļoti sen.

-    Tas notika kara sākumā, vai ne?

-             Jā. Bet, es teikšu, ja Edmunds būtu palicis dzīvs, viņš nožēlotu, ka apprecējies ar ārzemnieci.

-              Ir pamats domāt, ka viņš tomēr apprecējās, teica Kredoks.

īsumā viņš izstāstīja par pēdējiem notikumiem.

-           Es atceros, ka avīzēs kaut ko manīju par sievieti, kas atrasta sarkofāgā. Tātad tas bija Raterfordholā.

-           Un ir pamats domāt, ka tā sieviete ir Edmunda Krekentorpa atraitne.

-            Jā, jā, savādas lietas. Izklausās vairāk pēc romāna nekā īstenības. Bet kas gan būtu varējis nabadzīti nogalināt… un kā tas saistās ar Krekentorpu ģimenes saindēšanu ar arsēnu?

Ir viena vai divas varbūtības, teica Kredoks, bet abas ļoti nenoteiktas. Iespējams, kāds ir ļoti alkatīgs un grib iegūt visu Džosiaka Krekentorpa atstāto mantojumu.

-Tādā gadījumā viņš ir sasodīts muļķis, noteica ārsts Moriss. Tam cilvēkam nāksies maksāt šausmīgus nodokļus no iegūtā mantojuma.

Divdesmit pirmā nodaļa

-    Tās sēnes ir viena draņķīga lieta, teica misis Kidere.

Šo teicienu misis Kidere atkārtoja jau kādu desmito reizi pēdējo dienu laikā. Lūsija neko neatbildēja.

-     Es tādu draņķi i mutē neņem', teica misis Kidere, pārāk bīstamas. Paldies žēlīgajam liktenim, ka ir tikai viena nāve. Varēja aiziet visi, un arī jūs, mis. Brīnumainu izglābšanos jūs esat piedzīvojusi.

-    Tās nebija sēnes, sacīja Lūsija. Sēnēm nebija ne vainas.

-    Jūs man neticat, misis Kidere uzstāja. Sēnes ir bīstamas. Viena suņusēne, un viss ir pagalam. Tā ir.

-    Savādi, misis Kidere turpināja, šķindot traukiem izlietnē, ka šajā pasaulē nelaime nekad nenāk viena. Tā ir. Manas māsas vecākais bērns saslima ar masalām, un mūsu Ernija nokrita un salauza roku, un manam vīram piemetās augonis. Viss vienā nedēļā. Pilnīgi neticami, vai ne? Un te ir tāpat, misis Kidere tērgāja, iesākumā tā briesmīgā slepkavība, un tagad no saindēšanās ar sēnēm nomiris misters Alfrēds. Kas būs nākamais? Man gribētos zināt?

Lūsija nejutās labi, jo arī viņa prātoja, kas notiks tālāk.

-    Manam vīram nepatīk, ka tagad nāku uz šejieni, misis Kidere stāstīja, viņš uzskata šito māju par nelaimīgu vietu, bet es saku, ka pazīstu mis Krekentorpu jau tik ilgu laiku, viņa ir jauka kundze, un es esmu viņai vajadzīga. Un es nevaru pamest vienu nabaga mis Ailesbarovu, es teicu, lai uzkrautu viņai uz kakla visus mājas darbus. Jums jau nav viegli, mis, tikt galā ar visām šīm paplātēm.

Lūsijai nācās atzīt, ka tagad tiešām ikdienas dzīvē nākas noņemties ar paplātēm. Šobrīd viņa kārtoja ēdienu uz paplātēm, lai iznēsātu tās visiem slimniekiem.

-      Medmāsas jau tev nepakustinās ne pirkstiņu, teica misis Kidere. Viņas grib, lai būtu daudz katliņu ar tēju, stipru tēju. Ēdamais ir jāsagatavo. Esmu pārguruši. Tā ir. Viņa runāja ar lielu aizrautību, kaut īstenībā nebija darījusi neko daudz vairāk par parastajiem rīta darbiem.

Lūsija svinīgi sacīja:

-    Jūs sevi nežēlojat, misis Kidere.

Misis Kidere jutās apmierināta. Lūsija paņēma pirmo paplāti un devās uz augšstāvu.

-     Kas tas ir? neapmierināti iesaucās misters Krekentorps.

-    Buljons un olu krēms, teica Lūsija.

-            Aizvāc to prom, misters Krekentorps pavēlēja. Es tiem draņķiem nepieskaršos. Es teicu medmāsai, ka gribu bifšteku.

-            Dakteris Kvimpers uzskata, ka jums vēl nevajag ēst bifšteku, Lūsija atbildēja.

Misters Krekentorps gražīgi klāstīja:

-             Esmu atkal vesels. Rīt es celšos. Kā ir pārējiem?

-             Misteram Heroldam ir daudz labāk, teica Lūsija. Rīt viņš plāno atgriezties Londonā.

-             Lieliski, varēs no viņa atbrīvoties, misters Krekentorps bilda. Kas ir ar Sedriku, vai ir kāda cerība, ka viņš rīt aizbrauks atpakaļ uz savu salu?

-    Viņš vēl nebrauks prom.

-            Žēl. Ko Emma dara? Kāpēc viņa neienāk pie manis un neaprauga mani?

-    Viņai vēl jāpaliek gultā, mister Krekentorp.

-            Sievietes vienmēr sevi tutina un lutina, misters Krekentorps sacīja. Bet tu esi laba un stipra meitene, viņš atzinīgi piebilda. Augu dienu skrien apkārt, vai ne?

-    Tie man ir fiziski treniņi, teica Lūsija.

Vecais misters Krekentorps atzinīgi pamāja ar

galvu.

-            Tu esi laba, stipra meitene, viņš atkārtoja. Un nedomā, ka esmu aizmirsis, ko tev agrāk teicu. Reiz tu redzēsi. Emma nevarēs visu laiku rīkoties pēc sava prāta. Un tu neklausies, ko tev tie citi saka, ka esmu skops, vecs vīrs. Es saudzīgi izturos pret naudu. Man ir nolikta jauka maza kaudzīte, un es zinu, ar ko es to tērēšu, kad pienāks laiks. Viņš glāsmaini raudzījās uz Lūsiju.

Lūsija steidzīgi izgāja no istabas, lai izvairītos no Krekentorpa rokas tvēriena.

Nākamā paplāte tika nesta Emmai.

-            Vai, paldies, Lūsija, esmu atguvusies. Esmu izsalkusi, un tā ir laba zīme, vai ne? Mana dārgā, Emma turpināja, kad Lūsija nolika viņai uz ceļiem paplāti. Man ļoti žēl tavas tantes. Izskatās, ka tev nav bijis laika viņu apciemot?

-    Nē, nav gan bijis.

-    Baidos, ka viņa ir noilgojusies pēc tevis.

-            Ak, neraizējieties, mis Krekentorpa. Viņa saprot, kādam šausmām mums ir bijis jāiet cauri.

-    Vai esi viņai piezvanījusi?

-    Nē, pēdējā laikā neesmu.

-            Tad izdari to. Piezvani viņai katru dienu. Veciem cilvēkiem ir svarīgi uzzināt jaunumus.

-           Jūs esat ļoti laipna, sacīja Lūsija. Viņu mocīja sirdsapziņa, ejot lejā pa kāpnēm pēc nākamās paplātes. Sarežģījumi mājā radīja tādu saspringumu, ka viņai nebija laika domāt par ko citu. Viņa nolēma piezvanīt mis Mārplai, tiklīdz būs aiznesusi Sedrikam ēdamo.

Mājās tagad bija palikusi tikai viena medmāsa, viņa pagāja Lūsijai garām kāpņu laukumā, abas sasveicinājās.

Sedriks izskatījās neticami sakopies un tīrs, viņš sēdēja gultā un kaut ko rakstīja uz lielām papīra lapām.

-    Sveika, Lūsija! viņš sacīja. Kādu elles brūvējumu tu man esi atnesusi šodien? Es gribētu, lai tu tiktu vaļā no tās Dieva dotās briesmekles medmāsas, viņa runā vienkārši neciešami. Nez' kādēļ, uzrunājot mani, lieto "mēs". "Un kā mums klājas šorīt? Kā mēs gulējām? Ak, cik mēs esam nerātni, kā mēs esam izmētājuši segas!" viņš atdarināja medmāsas balsi, runādams pārspīlētā falsetā.

-   Jūs izskatāties ļoti jautrs, Lūsija teica. Ar ko esat nodarbināts?

-    Ar plāniem, Sedriks atbildēja. Ar plāniem, ko iesākt ar šo vietu, kad vecais atstieps kājas. Ziniet, šis ir pirmā numura zemes pleķis. Es nevaru izdomāt, vai man pašam te kaut ko attīstīt, vai ari pārdot nost. Zeme ir ļoti vērtīga, noderīga rūpnieciskiem mērķiem. Māju varētu izmantot kā pansionātu vai kā skolu. Neesmu pārliecināts, vai vajadzētu pārdot pusi zemes un iegūto naudu ieguldīt otrajā pusē. Kā jūs domājat?

-   Jūs vēl neesat šo īpašumu ieguvis, vienaldzīgi atteica Lūsija.

-      Es to iegūšu, teica Sedriks. Tā netiks sadalīta kā pārējā manta. Es to noteikti iegūšu. Un, ja es to pārdošu par treknu summu, man būs vesels kapitāls nevis kaut kādi ienākumi. Un es par to nemaksāšu nodokļus. Iedomājies tikai!

-             Man vienmēr ir licies, ka jūs niciniet naudu, aizrādīja Lūsija.

-           Saprotams, es nicinu naudu, kad tās nav, teica Sedriks. Tā ir vienīgā saprātīgā rīcība. Cik tu esi jauka meitene, Lūsij, jeb es tā domāju tāpēc, ka ilgāku laiku neesmu redzējis nevienu pievilcīgu sievieti?

-    Tas noteikti būs īstais iemesls, atteica Lūsija.

-           Joprojām esi aizņemta, visus apkopjot un visu sakopjot?

-           Kāds ir apkopis un sakopis ari jūs, teica Lūsija, skatīdamās uz viņu.

-             Tā sasodītā medmāsa, Sedriks nicīgi sacīja. Vai sakarā ar Alfrēdu nopratināšana jau ir bijusi? Kas noticis?

-    Tā ir atlikta, atbildēja Lūsija.

-           Policija ir ļoti uzmanīga. Šī masveida indēšana iezīmē jaunu pagriezienu, vai ne? Esi uzmanīga, mana meitene, rūpējies par sevi, viņš piebilda.

-    Es to daru, Lūsija atbildēja.

-           Vai jaunais Aleksandrs ir aizbraucis atpakaļ uz skolu?

-           Es domāju, ka viņš vēl ir pie Stodertiem-Vestiem. Man liekas, ka skola sākas parīt.

Lūsija nolēma vispirms piezvanīt mis Mārplai un tikai pēc tam ēst pusdienas.

-            Man ir šausmīgi žēl, ka neesmu pie jums aizbraukusi, bet es patiešām biju ļoti aizņemta.

-             Saprotams, mana dārgā, saprotams. Turklāt šobrīd neko nevar iesākt. Mums ir jāgaida.

-    Jā, bet ko mēs gaidām?

-     Pavisam drīz jābūt klāt Elspetei Makdžilkodei, paskaidroja mis Mārpla. Es viņai aizrakstīju, lai lido mājās. Teicu, ka tas ir viņas pienākums. Tāpēc pārāk neraizējies, dārgā. Viņas balss skanēja mīļi un pārliecinoši.

-    Vai jūs domājat… Lūsija iejautājās, bet teikumu nepabeidza.

-    … ka var būt vēl kādi nāves gadījumi? Vai, es ceru, dārgā, ka nebūs. Bet to neviens nevar zināt, vai ne? Jo sevišķi gadījumā, kad kāds ir jo sevišķi ļauns. Un es saskatu milzīgu ļaunumu visā, kas noticis.

-    Vai trakumu, piebilda Lūsija.

-    Es, protams, zinu, ka tas ir jaunmodīgais viedoklis, kā raudzīties uz lietām. Tomēr es tam negribu piekrist.

Lūsija beidza sarunu, iegāja virtuvē un paņēma savu pusdienu paplāti. Misis Kidere bija atbrīvojusies no sava priekšauta un grasījās iet prom.

-    Ceru, ka ar jums viss būs kārtībā, mis? viņa noraizējusies sacīja.

-    Protams, viss būs labi, Lūsija vienaldzīgi atteica un iegāja ar paplāti nevis lielajā ēdamistabā, bet gan mazajā kabinetā.

Lūsija bija gandrīz beigusi pusdienot, kad atvērās durvis un ienāca Braiens īstlejs.

-    Sveiki, Lūsija teica, tas ir ļoti negaidīti.

-           Es jau tā domāju, sacīja Braiens. Kā visiem klājas?

-           Ak, daudz labāk. Herolds rīt grasās atgriezties Londonā.

-           Ko tu domā par notikušo? Vai tas tiešām bija arsēns?

-    Tas tiešām bija arsēns, Lūsija atbildēja.

-    Avīzēs par to vēl nekas nav rakstīts.

-           Nē, es domāju, ka policija pagaidām to negrib izpaust.

-           Kādam pret ģimeni ir dižena nepatika, briesmīgs ļaunums, teica Braiens. Kurš gan varēja ielavīties virtuvē un saindēt ēdienu?

-             Man liekas, ka es esmu tā persona, kura visdrīzāk to varēja izdarīt, Lūsija ieminējās.

Braiens bažīgi paskatījās uz viņu.

-           Bet tu neizdarīji to, vai ne? viņš jautāja. Viņa balss skanēja nedaudz satraukti.

-    Nē, es to neizdarīju, Lūsija sacīja.

Neviens nevarēja sabojāt kariju. Viņa to pagatavoja… viena pati virtuvē un tad aiznesa uz ēdamistabu, to varēja izdarīt vienīgi viens no pieciem cilvēkiem, kas apsēdās pie galda, lai paēstu vakariņas.

-           Es domāju… kāpēc lai tu būtu to darījusi? Braiens teica. Viņi tev neko nav nodarījuši, vai ne? Paklau, viņš piebilda, es ceru, tev nav iebildumu, ka esmu te ieradies?

-            Nē, nē, protams, nav. Vai ieradāties, lai kādu laiku padzīvotu?

-     Nu, es gribētu, ja tev nebūtu tas par apgrūtinājumu.

-     Nē. Nē, gan jau mēs kaut kā ar visu tiksim galā.

-    Redzi, šobrīd esmu bez darba, un es… es diezgan nelāgi jūtos. Un tu patiešām neiebilsti?

-     Ak, es neesmu tā persona, kas varētu iebilst. Teikšana ir Emmai.

-     O, Emma piekritīs, Braiens teica. Emma vienmēr ir bijusi ļoti laipna pret mani. Zini, viņa ir savdaba. Viņa visu patur pie sevis, daudz nerunā; būtībā viņa ir tāds tumšais zirdziņš, vecā Emma. Dzīve šeit, rūpes par veco tēvu vienu otru cilvēku nomāktu. Žēl, ka viņa nav apprecējusies. Tagad, es domāju, ir jau par vēlu.

-     Es nemaz nedomāju, ka ir par vēlu, Lūsija iebilda.

-       Nu… Braiens apsvēra. Varbūt varētu kaut kas sanākt ar mācītāju, viņš cerīgi piebilda. Emma ir ļoti aktīva draudzes locekle, darbojas Mātes biedrībā. Es gan nezinu, kas tā ir, bet šī biedrība dažkārt tiek pieminēta grāmatās. Un svētdienās Emma iet uz baznīcu ar platmali galvā.

-     Manuprāt, tas neskan sevišķi cerīgi, Lūsija teica, pieceldamās un paņemdama savu paplāti.

-      Dod man, iesaucās Braiens, paņemdams paplāti no Lūsijas rokām. Viņi kopā aizgāja uz vii tuvi. Es tev palīdzēšu nomazgāt traukus, viņš ieminējās. Man patīk šī virtuve. Varbūt tas izklausas vecmodīgi, bet man patīk visa šī māja un apkārtne. Satriecoša gaume, bet tā ir. Parkā itin viegli varētu nolaisties ar lidmašīnu, viņš dedzīgi piebilda.

Viņš paņēma trauku dvieli un sāka slaucīt karotes un dakšiņas.

-      Būtu žēl, ja viss tiktu Sedrikam, Braiens sacīja. Viņš to visu pārdos uz karstām pēdām un aizlaidīsies uz ārzemēm. Nesaprotu, kāpēc Anglija nav gana laba visiem cilvēkiem. Herolds arī šo māju negribētu, un Emmai tā, saprotams, ir daudz par lielu. Ja to mantotu Aleksandrs, mēs abi būtu šeit lik laimīgi kā bērni smilšu kastē. Protams, būtu labi, ja mājā būtu arī sieviete. Viņš domīgi palūkojās uz Lūsiju. Ak, kāda gan nozīme tādai pļāpāšanai? Lai Aleksandrs mantotu šo vietu, daudziem būtu jāmirst, un tas nav reāli, vai ne? Spriežot pēc tā, ko esmu redzējis, vecais zēns var nodzīvot līdz simts gadiem, lai visiem ieriebtu. Man liekas, ka viņu sevišķi nesatrieca Alfrēda nāve, vai ne?

Lūsija strupi noteica:

-    Nē, nesatrieca.

-    Kašķīgais vecais velns, jautri sacīja Braiens Istlejs.

Divdesmit otrā nodaļa

-   Šausmas, ko tik tie cilvēki nesarunā, ieminējās misis Kidere. Es neklausos, patiešām, bet nevar jau nedzirdēt. Tu nemaz nevari iedomāties, viņa nogaidoši apklusa.

-    Jā, nevaru gan, sacīja Lūsija.

-     Par to līķi, ko atrada garajā noliktavā, misis Kidere turpināja, rāpdamās kā vēzis atpakaļ; viņa bija nometusies četrrāpus un berza virtuves grīdu. Runā, ka tā sieviete ir bijusi Edmunda saldumiņš kara laikā, un tagad šī atbraukusi uz šejieni, un viņas greizsirdīgais vīrs tai sekojis un nožmiedzis šo. Izklausās ticami, ka ārzemnieks šitā varētu izrīkoties, bet vai tā tomēr varētu būt pēc tik daudziem gadiem, ko?

-    Izklausās neticami.

-    Bet cilvēki valodo vēl ļaunāk, tā ir, turpināja misis Kidere. Tu būsi pārsteigta. Dažs labs saka, ka misters Herolds kaut kur ārzemēs ir apprecējies un ka tā sieviete tagad atbraukusi uz šejieni un atklājusi, ka viņam ir divlaulība ar to lēdiju Alisi, un tad šī gribējusi iesūdzēt tiesā, bet šis atvīlis šo uz šejieni un nožmiedzis, pēc tam ielicis sarkofāgā. Vai vari iedomāties!

-     Šausmīgi, Lūsija nenoteikti sacīja, jo viņas prātu nodarbināja citas lietas.

-    Es, saprotams, neklausos tajās pasakās, misis Kidere liekulīgi turpināja. Man to tādām valodām vai ausis svilst. Briesmīgi, ka cilvēki tā runā, bet ko tu padarīsi. Es vienīgi ceru, ka tās pasakas nenonāks mis Emmas ausīs. Tās varētu viņu pagalam satriekt, un tas man nepatiktos. Viņa ir ļoti jauka lēdija, mis Emma, tā ir. Un es par viņu neesmu dzirdējusi nevienu sliktu vārdu, nevienu sliktu vārdu. Un, saprotams, ka par mirušo misteru Alfrēdu arī neviens ļauni nerunā. Neviens pat neieminas, ka tā ir likteņa sodība, kaut varētu šitā sacīt. Bet tas ir briesmīgi, mis, vai ne, ka ļautiņiem ir tik ļaunas mēles.

Misis Kidere runāja ar lielu aizrautību.

-     Jums droši vien ir sāpīgi to visu klausīties, teica Lūsija.

-   Vai dieniņ, tā ir, atbildēja misis Kidere. Tā ir gan. Es sak' vīram, nu kā tā var runāt? Kā tā var?

Atskanēja durvju zvans.

-     Dakteris ir klāt, mis. Vai tu ielaidīsi? Varbūt man iet?

-    Es ielaidīšu.

Bet tas nebija ārsts. Pie durvīm stāvēja slaika, eleganta sieviete ūdeļādas kažokā. Uz piebraucamā ceļa dūkdams stāvēja Rolsroiss ar šoferi pie stūres.

-    Vai es, lūdzu, varu satikt mis Emmu Krekentorpu?

Viešņas balss skanēja ļoti patīkami, viņa īpatnēji izrunāja skaņu "r". Sieviete bija izskatīga, apmēram gadus trīsdesmit piecus veca, tumšiem, skaisti ieveidotiem matiem.

-    Man žēl, Lūsija sacīja, mis Krekentorpa ir slima, viņa guļ gultā un nevar nevienu pieņemt.

-   Jā, es zinu, ka viņa ir slima, bet tas ir ļoti svarīgi, man noteikti viņa jāredz.

-    Es baidos… Lūsija iesāka.

Atnācēja viņu pārtrauca:

-    Es domāju, ka jūs esat Lūsija Ailesbarova, vai ne? viešņa mīlīgi uzsmaidīja. Mans dēls pārjums stāstīja, tāpēc es zinu. Es esmu lēdija Stoderte-Vesta, un Aleksandrs tagad viesojas pie mums.

-    Jā, skaidrs, Lūsija teica.

-      Man patiešām nepieciešams satikt mis Krekentorpu. Tas ir ļoti svarīgi. Es visu zinu par viņas slimību, un šis nav oficiāls apmeklējums. Es atbraucu tāpēc, ka zēni man izstāstīja… mans dēls teica… Mana ierašanās saistīta ar bēdīgo notikumu, tāpēc es gribu runāt ar mis Krekentorpu. Vai jūs, lūdzu, nepajautātu viņai?

-    Ienāciet, Lūsija ieveda viešņu viesistabā, tad sacīja: Es uziešu augšā un pajautāšu mis Krekentorpai.

Viņa uzkāpa otrajā stāvā, pieklauvēja pie Emmas istabas durvīm un iegāja iekšā.

-Šeit ir lēdija Stoderte-Vesta, Lūsija teica. Viņa ļoti grib ar jums runāt.

-            Lēdija Stoderte-Vesta?Emma pārsteigti iesaucās. Viņas sejā parādījās satraukums. Ar zēniem nav nekas noticis, vai ne? Ar Aleksandru?

-               Nē, nē, Lūsija steidzās viņu nomierināt. Esmu pārliecināta, ka ar zēniem viss ir kārtībā. Šķiet, lēdijas ierašanās saistīta ar to, ko zēni viņai stāstījuši.

-            Ak, labi… Emma vilcinājās. Varbūt man vajadzētu ar viņu tikties. Kā es izskatos, Lūsij?

-    Jūs izskatāties ļoti jauki, Lūsija atbildēja.

Emma sēdēja gultā, uzsegusi uz pleciem sārtu

šalli, kas piešķīra sejai svaigumu. Medmāsa bija sasukājusi un sakārtojusi viņas tumšos matus. Iepriekšējā dienā Lūsija bija nolikusi uz naktsgaldiņa vāzi ar rudens iekrāsotām lapām. Telpa izskatījās mājīga un nemaz nelīdzinājās slimnieces istabai.

-           Es jūtos jau diezgan labi un varētu celties augšā, Emma sacīja. Dakteris Kvimpers solīja, ka es rīt to varēšu darīt.

-             Jūs izskatāties tieši tāpat kā pirms slimošanas, Lūsija apgalvoja. Vai man uzvest augšā lēdiju Stoderti-Vestu?

-    Jā, dari tā.

Lūsija nogāja lejā.

-           Vai jūs neuznāktu augšā uz mis Krekentorpas istabu?

Viņa uzveda viešņu augšstāvā, atvēra Emmas istabas durvis, ielaida atnācēju un aizvēra durvis. Lēdija Stoderte-Vesta pienāca pie gultas ar plaši ieplestām rokām.

-    Mis Krekentorpa? Es ļoti atvainojos par šādu ielaušanos. Man liekas, esmu jūs redzējusi skolā sporta svētkos.

-    Jā, Emma apstiprināja. Es jūs ļoti labi atceros. Lūdzu, apsēdieties.

Lēdija Stoderte-Vesta apsēdās pie gultas noliktajā krēslā. Viņa klusinātā balsī sacīja:

-    Jums mana ierašanās noteikti šķiet ļoti dīvaina, bet man ir īpašs iemesls. Nopietns iemesls. Saprotiet, zēni man daudz ko ir pastāstījuši. Viņiem šeit notikusī slepkavība šķita bezgala interesants atgadījums. Jāatzīstas, iesākumā man viss ārkārtīgi nepatika. Es nervozēju. Gribēju nekavējoties atsaukt Džeimsu mājās. Bet mans vīrs smējās. Viņš sacīja, ka šai slepkavībai, visdrīzāk, nav nekāda sakara ar jūsu māju un ģimeni. Viņš arī secināja, ka, spriežot pēc savas bērnības un dēla vēstulēm, abi zēni Džeimss un Aleksandrs aizrautīgi seko notikumu attīstībai un būtu nežēlīgi viņiem šo aizraušanos liegt. Tāpēc es piekāpos un piekritu, ka Džeimss paliek pie jums līdz iepriekš norunātajam laikam un pēc tam kopā ar Aleksandru brauc pie mums.

Emma ieminējās:

-      Jūs uzskatiet, ka mums vajadzēja jūsu dēlu sūtīt mājās agrāk?

-    Nē, nē, es gribu teikt pavisam ko citu. Ak, man ir grūti atrast īstos vārdus! Bet man tas ir jāpasaka. Saprotiet, zēni ļoti daudz ko zināja pastāstīt. Viņi stāstīja, ka sieviete noslepkavotā sieviete pēc policijas domām varētu būt franču meitene, ar kuru Francijā tikās jūsu vecākais brālis, pirms viņš krita karā. Vai tā ir taisnība?

-    Tāda varbūtība ir, Emma atzina, viņas balss ietrīsējās, mēs esam spiesti tā secināt. Tā ir taisnība.

-      Vai ir kāds iemesls secināt, ka nogalinātā sieviete ir franču meitene, ka tas ir Martines līķis?

-    Es jau teicu, ka ir tāda iespēja.

-   Bet kāpēc… Kāpēc policija domā, ka nogalinātā sieviete ir Martine? Vai pie viņas atrada kādas vēstules vai dokumentus?

-     Nē. Neko neatrada. Bet es saņēmu vēstuli no šīs Martines.

-    Jūs saņēmāt vēstuli… no Martines?

-     Jā. Vēstuli, kurā viņa rakstīja, ka ir Anglijā un ka vēlas atbraukt un satikties ar mani. Es viņu uzaicināju atbraukt, bet tad saņēmu telegrammu, ka viņa atgriežas Francijā. Iespējams, ka viņa arī atgriezās Francijā. Mēs to nezinām. Taču šeit tika atrasta viņai adresētā aploksne. Tas liek secināt, ka viņa atbrauca uz šejieni. Bet es patiešām nezinu… Emmas balss aizlūza un apdzisa.

Lēdija Stoderte-Vesta steidzīgi teica:

-     Kad es par to visu uzzināju, kad zēni to pastāstīja, es nolēmu, ka man katrā ziņā ir jāatbrauc, jo tas ir…

-    Kas ir? Emma jautāja.

-    Man jums jāpastāsta tas, ko biju nolēmusi jums nestāstīt. Redziet, es esmu Martine Debua.

Emma stingri raudzījās uz savu viešņu, cenšoties aptvert nupat dzirdēto.

-    Jūs! viņa iesaucās. Jūs esat Martine?

Viešņa pavisam noteikti pamāja ar galvu.

-     Jā. Zinu, tas jūs pārsteidz, bet tā ir patiesība. Es satiku jūsu brāli pirmajās kara dienās. Viņš patiešām bija apmeties mūsu mājās. Pārējo jūs zināt. Mēs iemīlējāmies. Mēs grasījāmies precēties. Tad notika Dankērkas operācija, ziņoja, ka Edmunds ir pazudis, vēlāk pienāca apstiprinājums, ka viņš ir nogalināts. Es nerunāšu par to laiku. Tas notika tik sen. Bet es tikai pateikšu, ka es ļoti mīlēju jūsu brāli…

-    Tad sekoja baisie kara notikumi. Vācieši okupēja Franciju. Es iesaistījos pretošanās kustībā. Es biju viena no tiem, kas palīdzēja angļiem atgriezties caur Franciju Anglijā. Tā es satiku savu tagadējo vīru. Viņš bija gaisa spēku oficieris, kas ar izpletni tika nolaidies Francijā, lai veiktu speciālus uzdevumus. Kad karš beidzās, mēs apprecējāmies. Pāris reizes es iedomājos, ka man vajadzētu jums uzrakstīt vai atbraukt pie jums, bet beigās izlēmu to nedarīt. Domāju, nebūs labi cilāt senas atmiņas. Man bija sākusies jau na dzīve, un es nevēlējos atgriezties pagātnē, Martine uz bridi apklusa, tad turpināja. Bet man bija ārkārtīgi patīkami, kad atklāju, ka Džeimsa labākais draugs ir Edmunda māsas dēls. Man jāatzīst, ka Aleksandrs ļoti līdzinās Edmundam. Man tā šķita ļoti patīkama sagadīšanās, ka Džeimss un Aleksandrs ir tik labi draugi.

Viņa paliecās uz priekšu un uzlika plaukstu uz Emmas rokas.

-     Bet saprotiet, Emma, kad uzzināju par to, ka noslepkavotā sieviete tiek uzskatīta par Mārtiņi, es nolēmu man jāatbrauc un jāizstāsta patiesība. Par šo faktu jāinformē policija. Tas jādara vai nu jums, vai man. Saprotiet, nogalinātā sieviete nav Martine. Pavisam noteikti nav.

-    Man ir grūti aptvert, sacīja Emma, ka jūs esat Martine, par kuru dārgais Edmunds man rakstīja. Viņa nopūtās, pašūpoja galvu un mulsi nomurmināja: Bet es nesaprotu… kas man atrakstīja to vēstuli?

-    Nē, nē, es jums nerakstīju, lēdija StoderteVesta steidzīgi bilda.

-    Tad… Emma domīgi apklusa.

-    Tātad kāds izlikās par Mārtiņi un acīmredzot gribēja no jums izspiest naudu? Tā varēja būt. Bet kurš tas bija?

Emma gausi teica:

-    Es domāju, ka savulaik bija cilvēki, kas zināja par notikušo.

Lēdija Stoderte-Vesta paraustīja plecus.

-     Jā, laikam gan. Bet neviens no man tuviem cilvēkiem tas nevarēja būt. Kopš pārcēlos uz Angliju, es pagātni ne reizi neesmu pieminējusi. Un kāpēc vajadzēja gaidīt šos garos gadus? Tas ir dīvaini, ļoti dīvaini.

-    Es to nesaprotu, Emma atzina. Jāredz, ko par to saka inspektors Kredoks. Viņa pēkšņi ar lielu sirsnību paskatījās uz atnācēju. Mana dārgā, es esmu tik priecīga, ka beidzot varu iepazīties ar jums.

-      Es arī priecājos… Edmunds par jums bieži runāja. Viņš jūs ļoti mīlēja. Es esmu laimīga savā jaunajā dzīvē, bet tik un tā pagātni neaizmirstu.

Emma atslīga spilvenos un atviegloti nopūtās.

-    Ir milzīgs atvieglojums, viņa sacīja. Tā kā mēs baidījāmies, ka mirusī sieviete varētu būt Martine… tas kaut kā saistījās ar ģimeni. Bet tagad… vai, man kā akmens no sirds novēlās. Es nezinu, kas bija tā nelaimīgā nabaga dvēsele, bet viņai nebija nekāda sakara ar mums!

Divdesmit trešā nodaļa

Sekretāre, ģērbusies pēc pēdējās modes, ienesa Heroldam Krekentorpam parasto pēcpusdienas tējas tasi.

-    Paldies, mis Elisa, šodien es mājās došos agri.

-    Es domāju, ka jums šodien vispār nevajadzēja nākt, teica mis Elisa. Jūs izskatāties saguris.

-    Ar mani viss ir kārtībā, sacīja Herolds Krekentorps, bet īstenībā viņš tomēr jutās saguris. Nav šaubu, viņš bija pārcietis ļoti smagu krīzi. Ak, bet nu jau viss bija aiz muguras.

Savādi, viņš pie sevis sprieda, Alfrēds atstiepa kājas, bet vecajam nekas nekait. Cik gadu viņam ir septiņdesmit trīs vai septiņdesmit četri? Jau gadiem skaitījies invalīds. Tieši vecais bija tas, kuram vajadzēja no šīs pasaules šķirties. Bet nē. Aizgāja Alfrēds. Un Alfrēds, kā Heroldam zināms, bija vesels kā rutks. Viņam nekas nekaitēja.

Herolds atlaidās pret krēsla atzveltni un nopūtās. Tai meitenei ir taisnība, viņš nejūtas īsti labi, bet viņš ļoti gribēja atnākt uz biroju. Gribēja zināt, kas notiek, gribēja atnākt apskatīties un iet prom. Viņš palūkojās apkārt birojs ir grezni iekārtots, matēta koka paneļi, dārgi, moderni krēsli tas liecina par pārticību, un ir arī skaisti! Lūk, šajā apstāklī Alfrēds allaž kļūdījās. Viņš uzskatīja, ja cilvēks izskatās pārticis, tad viņš patiešām ir pārticis. Pagaidām, Herolds secināja, vēl neviens nebaumo par manu finansiālo nestabilitāti. Taču sabrukums drīz būs nenovēršams. Ak, ja vien tēvs būtu aizgājis Alfrēda vietā… Un tā būtu vajadzējis notikt. Jā, ja tēvs būtu atstiepis kājas, tad nebūtu ne par ko jāraizējas.

Taču svarīgi ir neizrādīt, ka esi noraizējies. Labi, ka ārēji viss liecina par pārticību, stabilitāti. Nevis kā bija ar Alfrēdu, viņš allaž izskatījās tik noplucis, tik nevarīgs, un īstenībā viņš tāds arī bija. Vienmēr sapinies mazās spekulācijās, nekad nenokampa lielu naudu, vienmēr saistījies ar apšaubāmiem darījumiem, dzīvoja kā uz naža asmens. Un kur tas viņu noveda? Uz kādu brīdi izrāpās no bedres, bet drīz vien atkal kļuva par plukatu. Visumā ņemot, Alfrēds nebija nekāds spīdeklis. Nevarētu sacīt, ka viņa aiziešana ir liels zaudējums. Alfrēds viņam nekad nav sevišķi paticis, un ar Alfrēda aiziešanu nauda, kas pienākas no vecā īgņas vectēva, tagad tiks dalīta nevis piecās, bet gan četrās daļās. Un tas ir daudz labāk.

Herolda sejā atplauka tikko jaušams smaids. Viņš piecēlās, paņēma cepuri un mēteli un izgāja no biroja. Kādas pāris dienas jāpasaudzē sevi. Viņš vēl nejūtas pietiekami stiprs. Automašīna stāvēja lejā, un drīz vien viņš spraucās cauri Londonas sastrēgumu pilnajām ielām uz mājām.

Durvis atvēra mājkalpotājs Dārvins.

Jūsu kundze ir ieradusies, ser, viņš pavēstīja.

Kādu brīdi Herolds neizpratnē skatījās uz mājkalpotāju. Alise! Žēlīgā debess, vai tad šodiena ir tā diena, kad Alisei vajadzēja atgriezties mājās? Viņš to bija galīgi piemirsis. Labi, ka Dārvins viņu brīdināja. Neizskatītos labi, ja viņš, uzkāpis augšstāvā, brīnītos, ieraugot Alisi. Kaut būtībā tas nav tik svarīgi, viņš sprieda. Ne Alisei, ne viņam nav tādas sajūtas, ka viņi ir radīti viens otram. Var jau būt, ka Alisei viņš tomēr patīk, taču viņš par to neko nezina.

Visumā ņemot, Alise nav viņa lielā laime, tomēr jāatzīst, ka Alise kopumā ir patīkama, lai arī ne sevišķi izskatīga sieviete. Un viņas ģimene ar tās plašajiem sakariem, neapšaubāmi, ir ļoti noderīga. Saprotams, ne tik noderīga, kā varēja būt. Apprecot Alisi, viņš uzskatīja, ka viņu dēliem būs izdevīgi sakari. Taču nav ne dēlu, ne meitu, ir viņi divi vien ar Alisi un abi kopā noveco, ne vienam, ne otram nav nekas īpaši sakāms, un ne viens, ne otrs īpaši nealkst pēc tuvības.

Viņa daudz uzturējās prom no mājām, ziemā parasti brauca uz Rivjēru. Viņai tas patika, savukārt viņam pret to nebija iebildumu.

Herolds uzkāpa augšstāvā, iegāja viesistabā un pienācīgi sasveicinājās.

-     Tātad tu esi atpakaļ, mana dārgā. Žēl, ka nevarēju tevi sagaidīt, bet man bija darīšanas Sitijā. Es atgriezos mājās, cik vien ātri varēju. Kā pavadīji laiku Sanrafaelā?

Alise izstāstīja, kā gāja Sanrafaelā. Viņa bija kalsna sieviete ar smilšu krāsas matiem, uz priekšu izvirzītu degunu un neizteiksmīgām, gaiši brūnām acīm. Viņa runāj a vienmuļā, nomāktā balsī. Atpakaļ ceļš bija diezgan veiksmīgs, vienīgi Lamanšs mazliet nemierīgs. Muita Doverā, kā parasti, bija nomācoša.

-    Tev vajadzēja izmantot lidmašīnu, Herolds, kā vienmēr, teica. Tas ir daudz vienkāršāk.

-    Man nepatīk lidot. Es nekad neesmu lidojusi. Lidošana padara mani nervozu.

-    Toties ietaupa daudz laika, teica Herolds.

Lēdija Alise Krekentorpa neatbildēja. Ļoti iespējams, ka viņas problēma bija nevis ietaupīt laiku, bet gan to aizpildīt. Viņa pieklājīgi apvaicājās par vīra veselību.

-    Emmas telegramma mani satrauca, viņa sacīja. Kā noprotu, jūs visi bijāt saslimuši.

-    Jā, jā, Herolds atteica.

-     Iepriekšējā dienā es avīzē izlasīju, Alise teica, ka viesnīcā ar pārtiku saindējušies četrdesmit cilvēki. Es domāju, ka pārtikas glabāšana ledusskapī ir bīstama. Cilvēki glabā pārtiku pārāk ilgi.

-      Iespējams, noteica Herolds. Vai vajadzētu stāstīt par arsēnu? Skatīdamies uz Alisi, viņš juta, ka nespēj to izdarīt. Alises pasaulē nepastāvēja iespēja kādu noindēt ar arsēnu. Par to var lasīt vienīgi avīzēs. Tādas lietas nenotiek nedz ar tevi, nedz ar tavu ģimeni. Bet tas notika Krekentorpu ģimenē…

Viņš iegāja savā istabā un pagulēja kādu stundu, varbūt divas pirms pārģērbšanās uz vakariņām. Vakariņu laikā saruna ar sievu noritēja līdzīgi kā iepriekš. Nedaudz saraustīti, pieklājīgi, laipni, pieminot draugus un paziņas Sanrafaelā.

-    Hallē uz galda priekš tevis ir paciņa, pavisam maza, Alise sacīja.

-    Vai tiešām? Es neievēroju.

-    Ļoti savādi, bet man kāds stāstīja, ka noliktavā atrasta noslepkavota sieviete, vai kaut kas tamlīdzīgs. Stāstīja, ka tas noticis Raterfordholā. Manuprāt, tai jābūt kādai citai Raterfordholai.

-    Nē, teica Herolds. Nē, tā nav cita. Sievieti atrada mūsu noliktavā.

-    Patiešām, Herold! Noslepkavotā sieviete atrasta noliktavā Raterfordholā… un tu man neko par to nestāstīji!

-      Nebija daudz laika, kad stāstīt, atbildēja Herolds, un tas bija ļoti nepatīkami. Protams, ar mums tam nav nekāda sakara. Prese to visu ir pārspīlējusi. Protams, mums bija darīšana ar policiju, un tādas lietas.

-     Ļoti nepatīkami, secināja Alise. Vai viņi noskaidroja, kas to ir izdarījis? viņa nevērīgi piebilda.

-    Pagaidām ne, teica Herolds.

-    Kas tā bija par sievieti?

-    Neviens nezina. Iespējams francūziete.

-    O, francūziete, viņa sacīja, balss intonācija liecināja, ka viņa uzsver angļu pārākumu, viņas attieksme nepavisam nelīdzinājās inspektora Beikona attieksmei. Ļoti nepatīkami jums visiem, viņa atzina.

Viņi izgāja no ēdamistabas un devās uz nelielo kabinetu, kur parasti pasēdēja, ja bija divi vien. Herolds jutās pārguris.

-    Es iešu gulēt agrāk, viņš nolēma.

Hallē viņš paņēma paciņu, kuru sieva bija pieminējusi. Tā bija maza, rūpīgi aizzīmogota paciņa, iesaiņojums bija pedantiski akurāts. Herolds to atvēra, apsēdies ierastajā vietā pie kamīna.

Iekšā atradās kārbiņa ar uzrakstu: "Pa divām tabletēm ik vakaru." Klāt bija pielikta neliela zīmīte, ko bija rakstījis Brekhemptonas aptiekārs: "Nosūtīta pēc doktora Kvimpera pieprasījuma."

Herolds Krekentorps sarauca pieri. Viņš atvēra kārbiņu un paskatījās uz tabletēm. Jā, tās izskatījās tādas pašas kā tās, ko viņš jau bija dzēris. Bet doktors Kvimpers bija teicis, ka viņam tās vairs nav jādzer! Tā Kvimpers bija teicis.

-    Kas tas ir, dārgais? jautāja Alise. Tu izskaties noraizējies.

-    Ak, tās ir vienkārši tabletes. Es tās dzēru uz nakti. Bet ārsts teica, ka man vairs nav jādzer.

Viņa sieva ieminējās:

-    Varbūt viņš teica neaizmirsti iedzert tās.

-    Iespējams, viņš varēja tā teikt, Herolds šaubījās.

Viņš paskatījās uz sievu. Viņa vēroja Heroldu. Viņš kādu bridi brīnījās par Alisi tas nenotika bieži un gudroja, par ko viņa šobrīd domā. Viņas rāmais skatiens neko neizteica. Viņas acis bija kā logi neapdzīvotā mājā. Ko Alise domāja par viņu, ko juta pret viņu? Vai Alise kādreiz ir mīlējusi viņu? Viņš domāja, ka ir mīlējusi. Bet varbūt viņa apprecējās ar viņu, jo uzskatīja, ka Sitijā viņš ir veiksminieks, vai varbūt viņa izjuta naudas līdzekļu trūkumu? Jā, visumā Alisei ir tīri labi paveicies. Viņai ir mašīna un māja Londonā, viņa var ceļot pa ārzemēm, kad vēlas, viņai ir dārgas drēbes, taču skaidrs ir viens, tās viņai galīgi nepiestāv. Jā, visumā viņai ir paveicies. Herolds prātoja, vai sieva pati arī tā domā. Alise, protams, nav sajūsmā par viņu, bet viņš savukārt nav sajūsmā par Alisi. Viņiem nav nekā kopīga, nekā, par ko runāt, nav atmiņu, kurās pakavēties. Ja būtu bērni… bet bērnu viņiem nav… Savādi, ka Krekentorpu ģimenē nav bērnu, izņemot Edītes dēlu. Jauniņā Edīte. Viņa bija dumja, neprātīga meitene, apprecēdamās kara laikā. Viņš tika devis tai gudru padomu.

Viņš māsai teica:

-    Tie jaunie lidotāji ir apžilbinoši un drosmīgi, bet zini no viņa nebūs jēgas miera laika dzīvē. Droši vien viņš nebūs spējīgs tevi atbalstīt.

Un Edīte bija atbildējusi, ka tam nav nekādas nozīmes. Viņa mīl Braienu, un Braiens mīl viņu, un ļoti iespējams, ka viņš tiks drīz nogalināts. Kāpēc viņiem neizbaudīt laimi? Kāda jēga domāt par nākotni, ja viņus var jebkuru mirkli sabombardēt. Un vēl Edīte teica, ka par nākotni nav jāraizējas, jo kādu dienu tiks saņemta mantojumā atstātā vectēva nauda.

Herolds izstaipījās krēslā. Patiešām, vectēva novēlējums ir netaisns, nekrietns! Tas viņus tur kā piesietus diedziņā. Neviens nav ar to apmierināts. Tas nepatīk mazbērniem, un tēvs vai plīst no dusmām. Vecais zēns ir nolēmis nemūžam nemirt. Tāpēc viņš tik ļoti par sevi rūpējas. Bet tik un tā drīz viņam būs jāmirst. Patiešām, patiešām, viņam būs drīz jāmirst. Citādi visas Herolda rūpes un raizes padarīs viņu slimu un sagrautu.

Alise joprojām viņu vēroja, viņš to pamanīja. Sievas duļķainās, domīgās acis lika justies neveikli.

-   Es domāju, ka iešu gulēt, viņš sacīja. Šī bija mana pirmā diena darbā Sitijā.

-    Jā, viņa atbildēja, tā ir laba doma. Esmu pārliecināta, ka dakteris tev ieteica sākumā nepārpūlēties.

-    Dakteri vienmēr tā iesaka, Herolds sacīja.

-    Un neaizmirsti iedzert savas tabletes, dārgais, Alise teica. Viņa paņēma kārbiņu un pasniedza to Heroldam.

Viņš pateica arlabunakti un aizgāja uz guļamistabu. Jā, viņam ir vajadzīgas tabletes. Nebūtu prātīgi tās tik ātri pārstāt lietot. Viņš ieņēma divas un uzdzēra virsu glāzi ūdens.

Divdesmit ceturtā nodaļa

-            Neviens nav savārījis tādas ziepes kā es, sadrūmis sacīja Dermots Kredoks.

Viņš sēdēja Florenses pārblīvētajā viesistabā, izstiepis uz priekšu garās kājas un izskatījās pagalam neapmierināts. Viņš jutās galīgi paguris, nelaimīgs un nomākts.

Mis Mārpla klusi un mierinoši iebilda.

-           Nē, nē, tu esi labi pastrādājis, manu dārgo zēn. Patiešām, ļoti labi pastrādājis.

-            Es esot labi pastrādājis, ko tu neteiksi? Esmu pieļāvis, ka tiek saindēta visa ģimene. Alfrēds Krekentorps ir miris, un nu arī Herolds ir miris. Kas, velns lai parauj, tur notiek? To es gribētu zināt.

-            Saindētas tabletes, domīgi noteica mis Mārpla.

-            Jā. Velnišķīgi viltīgi, patiešām. Tās izskatījās tieši tāpat kā tās, kuras viņš jau bija dzēris. Klāt bija pielikta zīmīte ar "doktora Kvimpera instrukciju." Bet Kvimpers nebija tās pasūtījis. Tika izmantota aptiekas etiķete. Aptiekārs par to nekā nezināja. Nekā. Tā tablešu kārbiņa nāca no Raterfordholas.

-   Vai tu droši zini, ka tā nāca no Raterfordholas?

-     Jā. Mēs to rūpīgi pārbaudījām. Tā ir kārbiņa, kurā iepriekš atradās Emmai paredzētās nomierinošās tabletes.

-    Ak, skaidrs. Emmai…

-      Jā. Uz tās ir viņas un abu medmāsu pirkstu nospiedumi, kā arī aptiekāra, kas pagatavoja tabletes, pirkstu nospiedumi. Citu pirkstu nospiedumu nav. Cilvēks, kas tās sūtīja, bija ļoti uzmanīgs.

-     Un nomierinošās tabletes bija izņemtas, bet citas ieliktas?

-    Jā. Ar tām tabletēm ir velnišķīga lieta. Tās izskatās tik līdzīgas.

-    Tev taisnība, mis Mārpla piekrita. Atceros manā jaunībā bija pavisam cita lieta, bija melna mikstūra, brūna mikstūra (klepus zāles) un balta mikstūra, kā arī rozā mikstūra. Cilvēki tās nesajauca. Zini, manā ciemā Merimīdā mēs vēl aizvien lietojam šādas zāles. Cilvēki grib pudeli, nevis tabletes. Kas tās bija par tabletēm? viņa jautāja.

-       Akonīts. Tās ir tādas tabletes, kas parasti tiek glabātas speciālā indei paredzētā pudelē un atšķaidītas proporcijā viens pret simts ārīgai lietošanai.

-   Un Herolds tās iedzēra un nomira, mis Mārpla domīgi secināja. Dermots Kredoks novaidējās.

-    Jūs neļaunojieties, ka es, tā teikt, pie jums izkratu sirdi, viņš teica. Jāizkrata sirds pie tantes Džeinas; tieši tā es tagad jūtos!

-   Tas ir ļoti, ļoti jauki, atzina mis Mārpla. Man tas patik. Pret tevi, kā pret sera Henrija krustdēlu, man ir pavisam citāda attieksme nekā pret jebkuru citu inspektoru detektīvu.

Dermota Kredoka sejā pazibēja smaids.

-     Bet fakts paliek fakts, ka es esmu sataisījis drausmīgu jucekli visā šajā lietā. Policijas prefekts zvana uz Skotlendjardu, un ko viņi uzzina? Viņi atklāj, ka es esmu apbalvojis sevi ar ēzeļa titulu!

-    Nē, nē, mis Mārpla iesaucās.

-    Jā, jā. Es nezinu, kas noindēja Alfrēdu, es nezinu, kas noindēja Heroldu, turklāt, man nav ne mazākās nojausmas, kas ir nogalinātā sieviete. Variants ar Mārtiņi šķita diezgan pārliecinošs. Taču tas izplēnēja. Un kas notiek? īstā Martine izrādās ir Roberta Stoderta-Vesta sieva. Bet kas ir tā sieviete noliktavā? Dievs vien zina. Sākumā es pieņēmu, ka tā ir Anna Stravinska, un tad arī viņa atkrita…

Kredoka uzmanību pievērsa mis Mārplas īpatnējā ieklepošanās.

-     Bet vai viņa atkrita? vecā kundze nomurmināja.

Inspektors izbrīnīts paskatījās uz viņu.

-    Bet tā pastkarte no Jamaikas…

-    Jā, sacīja mis Mārpla, bet tas vēl nav pierādījums, vai ne? Es uzskatu, ka jebkurš var noorganizēt pastkartes nosūtīšanu no jebkuras vietas. Es atceros mis Brīlriju, viņai bija nervu sabrukums. Beigās viņai vajadzēja iet psihiatriskajā slimnīcā uz izmeklēšanu, un viņa bija nobažījusies par bērniem, tāpēc uzrakstīja četrpadsmit pastkartes un noorganizēja to nosūtīšanu no dažādām vietām ārzemēs, vēstot, ka māmiņa pavada jaukas brīvdienas ārzemēs. Skatīdamās uz Dermotu Kredoku viņa piebilda: Tu saproti, ko es ar to gribu teikt.

-      Jā, protams, atbildēja Kredoks, cieši raudzīdamies uz mis Mārplu. Saprotams, mēs būtu to pastkarti pārbaudījuši, ja nebūtu bijis gandrīz vai drošs variants ar Mārtiņi, kas tik labi iederējās attiecīgajā situācijā.

-    Tas bija parocīgs, nomurmināja mis Mārpla.

-     Neizprotami, sacīja Kredoks. Ir vēstule, ko saņēmusi Emma un ko ir parakstījusi Martine Krekentorpa. Lēdija Stoderte-Vesta to nav sūtījusi, bet kāds to ir izdarījis. Kāda, kura vēlējās uzdoties par Mārtiņi un kura gribēja nosmelt naudu. To jūs nevarat noliegt.

-    Nē, nē.

-    Un tad aploksne ar Emmas rakstīto Londonas adresi… Tā atrasta Raterfordholā, liekot secināt, ka viltus Martine te ir bijusi.

-      Bet noslepkavotā sieviete nav bijusi Raterfordholā! Mis Mārpla norādīja. Nav bijusi tādā veidā, kā tu domā. Viņa nokļuva Raterfordholā pēc tam, kad bija jau mirusi. Viņa tika izgrūsta no vilciena un atradās uzbēruma malā.

-    Ak, jā.

-    Aploksne liecina vienīgi par to, ka slepkava ir bijis Raterfordholā. Ļoti iespējams, ka viņš paņēma no sievietes aploksni kopā ar citiem dokumentiem un lietām un tad nejauši to nometa… es gan šaubos, vai tā bija nejaušība. Noteikti inspektors Beikons, kā ari jūsu cilvēki rūpīgi pārmeklēja vietu un neko neatrada. Tā atradās daudz vēlāk katlu mājā.

-     Tas ir saprotams, Kredoks atzina. Vecais dārznieks savāc visu drazu, kas mētājas apkārt, un ienes katlu mājā.

-    Un zēniem bija ļoti vienkārši to atrast, domīgi bilda mis Mārpla.

-     Jūs gribat teikt, ka bija paredzēts, ka tā tiks atrasta?

-      Nu, es tā domāju. Galu galā bija ļoti viegli paredzēt, kur zēni varētu iet meklēt, vai arī ieteikt viņiem, kur meklēt… Jā, es tā domāju. Tas lika tev izslēgt varbūtību, ka te varētu figurēt Anna Stravinska, vai ne?

Kredoks teica:

j

-    Jūs tik un tā domājat, ka tā varētu būt viņa?

-   Es uzskatu, ka, tiklīdz tu sāki ievākt informāciju par Stravinsku, kāds sāka uztraukties. Domāju, šis kāds nevēlējās, ka šāda informācija tiek vākta.

-     Mūsu rīcībā ir fakts, ka kāds gribēja izlikties par Mārtiņi, sacīja Kredoks. Un tad kaut kādu iemeslu dēļ no šī nodoma atteicas. Kāpēc?

-    Tas ir ļoti interesants jautājums, atzina mis Mārpla.

-    Kāds atsūtīja ziņu, ka Martine atgriežas Francijā, tad noorganizēja ceļojumu kopā ar meiteni un pa ceļam to nogalināja. Vai jūs piekrītat šādai varbūtībai?

-    Ne pilnībā, teica mis Mārpla. Domāju, ka tu neredzi, cik vienkārši ir lietas apstākļi.

-    Vienkārši! iesaucās Kredoks. Jūs man jaucat galvu, viņš pārmeta.

Mis Mārpla nožēlas pilnā balsī teica, ka viņa neko tādu nevēlas darīt.

-    Paklausieties, pasakiet man, teica Kredoks,vai jums ir viedoklis par to, kas ir noslepkavotā sieviete?

Mis Mārpla nopūtās.

-     Ir tik grūti, viņa atbildēja, noformulēt to vārdos. Es gribu teikt, ka es nezinu, kas viņa ir, bet tajā pašā laikā esmu diezgan pārliecināta par to, kas viņa bija, ja tu saproti, par ko es runāju.

Kredoks strauji pacēla galvu.

-      Kā es varu zināt, par ko jūs runājat? Man nav ne mazākās idejas. Viņš skatījās ārā pa logu. Tur nāk Lūsija Ailesbarova jūs apciemot, viņš pavēstīja. Es iešu prom. Mana amour propre* šo pēcpusdienu ir pārāk zema, lai es tiktos ar jaunu, panākumiem bagātu, starojošu sievieti, tas ir vairāk, nekā es spēju izturēt.

"Patmīlība franču vai.

Divdesmit piektā nodaļa

-   Espaskatljosvārdnlcā, ko nozīmē "tontine",sacīja Lūsija.

Apsveicināšanās bija notikusi, un tagad Lūsija bezmērķīgi klīda pa istabu, noglāstīja porcelāna suni, sakārtoja krēsla pārvalku, te atkal pabīdīja uz palodzes stāvošo plastmasas šujamkastīti.

-    Es jau domāju, ka tu tā izdarīsi, mis Mārpla vienā mierā noteica.

Lūsija runāja lēnām, citējot izlasītos vārdus:

-    Lorenco Tontini, itāliešu baņķieris 1653. gadā iedibināja kārtību, ka ikgadējie ienākumi, ja to saņēmējs nomirst, pāriet pie tiem, kas palikuši dzīvi, un tos sadala savā starpā dzīvi palikušie. Viņa uz bridi apklusa. Tā ir, vai ne? Tas atbilst situācijai, un jūs par to iedomājāties jau tad, kad vēl neviens nebija noindēts.

Viņa nervozi un bezmērķīgi staigāja apkārt pa istabu. Mis Mārpla sēdēja un vēroja viņu. ŠI Lūsija pilnīgi atšķīrās no tās Lūsijas, ko viņa līdz šim bija pazinusi.

-     Tāda veida novēlējums var beigties ar to, ka visu iegūst viens cilvēks, tas, kas pēdējais paliek dzīvs. Un naudas šajā gadījumā ir daudz, vai ne? Jūs domājat… viņas vārdi apdzisa.

-    Nelaime ir tā, sacīja mis Mārpla, ka cilvēki ir ļoti alkatīgi. Daži cilvēki. Un ar to arī visas nelaimes sākas. Nesākas ar slepkavību, vēlēšanos nogalināt, par to pat nedomā. Sākas ar alkatību, vēlēšanos iegūt vairāk, nekā ir paredzēts. Viņa nolika adīkli klēpī un raudzījās tālumā. Tā es pirmo reizi satikos ar Kredoku. Laukos bija kāda lieta. Netālu no Medenhemas. Viss sākās tieši tāpat; jauka persona ar vāju raksturu, kas iekāroja lielu naudu. Naudu, kas tai personai nepienācās, bet to varēja diezgan viegli dabūt. Nebija paredzēta slepkavība. Iesākumā dažādas manipulācijas, kas nešķita īpaši ļaunas. Tā viss sākās… Un beidzās ar trim slepkavībām.

-    Tieši kā pie mums, teica Lūsija. Pie mums jau ir trīs slepkavības. Sieviete, kas uzdevās par Mārtiņi un kas vēlējās iegūt sava dēla tiesu, tad Alfrēds un Herolds. Un tagad ir palikuši tikai divi.

-   Tu domā, ka palikuši tikai Emma un Sedriks? mis Mārpla jautāja.

-   Emma neskaitās. Emma nav garš, tumšmatains vīrietis. Nē. Es domāju Sedriks un Braiens. Es nekad nedomāju par Braienu, jo viņš ir gaišmatains. Viņam ir gaišas ūsas, zilas acis. Bet, redziet,… aizvakar… Lūsija apklusa.

-   Turpini vien, skubināja mis Mārpla. Pastāsti man. Tevi kaut kas ļoti nomāc, vai ne?

-     Tas notika tad, ka lēdija Stoderte-Vesta gāja prom. Viņa atsveicinājās un gāja prom, bet tad, kad grasījās iekāpt mašīnā, pēkšņi pagriezās pret mani un jautāja: "Kas bija tas garais, tumšmatainais vīrietis, kas stāvēja uz terases, kad es ienācu?"

-     Sākumā es nevarēju iedomāties, par ko viņa runā, jo Sedriks vēl gulēja slims. Tāpēc es apjukusi teicu: "Jūs taču nedomājat Braienu īstleju?" Un viņa atbildēja: "Protams, tas bija viņš eskadrona vadītājs īstlejs. Pretošanās kustības laikā Francijā viņš vienu brīdi slēpās mūsu mājas bēniņos. Es atceros viņa stāju un veidu, kā viņš atlieca plecus," viņa teica. "Es gribētu viņu atkal satikt," bet mēs nevarējām viņu atrast.

Mis Mārpla nebilda ne vārda, viņa gaidīja, kas sekos.

-   Un tad vēlāk, Lūsija turpināja, es paskatījos uz viņu… Viņš stāvēja ar muguru pret mani, un es ieraudzīju to, ko man vajadzēja jau agrāk pamanīt. Kaut arī vīrieša mati ir gaiši, tie izskatās tumši, ja ir ar kaut ko ieziesti. Braiena mati ir tādi iebrūni, man liekas, bet tie var izskatīties tumši; tas varēja būt Braiens, ko jūsu draudzene redzēja pa vilciena logu. Tas varēja būt…

-     Jā, teica mis Mārpla. Es par to tiku do mājusi.

-    Man liekas, jūs domājat par visu, Lūsija noteica ar rūgtumu balsī.

-    Jā, dārgā, domāt tas ir nepieciešams.

-    Bet es nesaprotu, ko Braiens no tā iegūst. Naudu manto Aleksandrs, nevis viņš. Iespējams, tas padarīs viņu dzīvi vieglāku, viņi varēs atļauties vairāk greznības, bet viņš nevarēs izmantot kapitālu savu plānu realizēšanai.

-     Bet, ja kaut kas notiek ar Aleksandru pirms viņš sasniedz divdesmit vienu gadu, tad naudu iegūst Braiens kā tēvs, norādīja mis Mārpla.

Lūsija, šausmu pārņemta, paskatījās uz viņu.

-    Viņš to nekad nevarētu. Neviens tēvs nevar to nodarīt savam bērnam, lai iegūtu naudu.

Mis Mārpla nopūtās.

-    Cilvēki to izdara, mana dārgā. Tas ir ļoti skumji un ļoti šausmīgi, bet viņi to izdara.

-    Cilvēki izdara šausmīgas lietas, mis Mārpla turpināja. Es zinu sievieti, kas noindēja savus trīs bērnus, lai iegūtu apdrošināšanas naudu. Un kāda veca sieviete, tīri jauka večiņa, noindēja savu dēlu, kad tas atbrauca pie viņas atvaļinājumā. Un vēl var pieminēt veco misis Stenviču. Par šo lietu rakstīja avīzēs. Es to lasīju. Nomira viņas meita un dēls, un pēc tam saindējās viņa pati. Inde bija auzu tumē, un noskaidrojās, ka to tur iebērusi viņa pati. Viņa bija plānojusi noindēt pēdējo meitu. Tas nebija naudas dēļ. Viņai bija skaudība, ka bērni ir jaunāki un dzīvespriecīgāki, un viņa baidījās tas ir briesmīgi to pieminēt, bet tā ir patiesība -, ka bērni priecāsies, kad viņa būs mirusi. Viņa allaž turēja maka auklas cieši savilktas. Jā, runā, ka viņa bija mazliet dīvaina, bet es nesaskatu šajā gadījumā nekādu attaisnojumu. Cilvēku dīvainība var izpausties visdažādākajos veidos. Citi izdala savu mantu, citi izraksta čekus par rēķiniem, kas bankās neeksistē, vienkārši, lai iepriecinātu cilvēkus. Tas liecina, ka cilvēku dīvainība var izpausties ļoti dažādi. Vai tas tevi nomierina, Lūsij?

-    Kas mani nomierina? Lūsija apmulsusi jautāja.

-    Tas, ko es tev stāstīju, teica mis Mārpla un mīļi piebilda: Tu neuztraucies. Zini, tev nevajag uztraukties. Drīz būs klāt Elspete Makdžilkode.

-     Es nesaprotu, kāds tam sakars ar visu notikušo.

-    Varbūt arī nav. Bet es domāju, ka viņai pašai tas ir svarīgi.

-    Es nevaru neuztraukties, teica Lūsija. Redziet, man nav vienalga, kas notiek ar ģimeni.

-    Zinu, dārgā, tev ir ļoti grūti, jo viņi abi tev nav vienaldzīgi, pret katru no viņiem ir jūtas, un pret katru atšķirīgas.

-      Ko jūs īsti domājat? Lūsija jautāja. Viņas balss skanēja skarbi.

-      Runa ir par abiem šīs mājas jaunajiem vīriešiem, atbildēja mis Mārpla. Un vairāk ne par dēlu, bet gan par znotu. Nelaimīgā kārtā, abi netīkamākie ģimenes locekļi ir miruši un divi pievilcīgākie ir palikuši dzīvi. Es redzu, ka Sedriks Krekentorps ir ļoti pievilcīgs. Viņam ir tieksme iz likties sliktākam, nekā patiesībā, viņam ir tieksme izrādīties, būt provokatīvam.

-    Es dažreiz pamatīgi strīdos, atzina Lūsija.

-    Jā, teica mis Mārpla, un tas tevi uzjautrina, vai ne? Tu esi meitene ar raksturu un tev sagādā prieku cīkstēšanās ar viedokļiem. Jā, es redzu, kur slēpjas pievilcība. Un misters īstlejs ir kā nelaimīgs mazs zēns. Ari tas, protams, ir pievilcīgi.

-       Un viens no viņiem ir slepkava, Lūsija grūtsirdīgi noteica, tas varbūt gan viens, gan otrs. Nevienu no viņiem nevar izvēlēties. Sedrikā nemana ne mazāko žēlumu par abu brāļu Alfrēda un Herolda nāvi. Viņš kā sadedzis kaļ plānus, ko darīs ar Raterfordholu, un viņš apgalvo, ka būs nepieciešama liela nauda, lai īstenotu viņa plānus. Protams, es zinu, ka viņš ir tāds tips, kas pārspīlē savu bezsirdību un vienaldzību. Bet tā var būt arī maska. Visi mēdz teikt, ka cilvēks ir cietsirdīgāks, nekā viņš patiesībā ir. Kas to lai zina, kāds cilvēks ir īstenībā. Cilvēks var būt pat cietsirdīgāks, bezjūtīgāks nekā šķiet!

-    Dārgā, dārgā, Lūsija, man ļoti žēl, ka dzīve tā ir iegrozījusies.

-    Un Braiens, Lūsija turpināja. Neparasti, bet Braiens gribētu šeit dzīvot. Viņš ir iedomājies, ka viņiem abiem ar Aleksandru te būtu trakoti jauki, un viņš tik daudz ko ir saplānojis.

-    Viņam allaž galva ir pilna ar dažādām idejām un plāniem, vai ne?

-    Jā. Man arī tā liekas. Visi viņa plāni izklausās tik apburoši, bet man ir ļoti žēl, ka tie nevar īstenoties. Jāatzīst, ka tie nav praktiski. Ideja izklausās nevainojama, bet es nedomāju, ka viņš jebkad padomā par grūtībām, ar kādām nāktos sastapties, to realizējot.

-    Vārdu sakot, tās ir gaisa pilis?

-    Jā, pilnīgi noteikti. Tās patiešām ir gaisa pilis. Nereālas shēmas. Iespējams, labs lidotājs, kas lido uz iznīcinātāja, nevar tā pa īstam atkal nolaisties uz zemes… Un Lūsija piebilda: Raterfordhola viņam tik ļoti patīk tāpēc, ka tā atgādina viņam lielo, dzīvīguma pilno Viktorijas laikmeta māju, kurā viņš pavadīja savu bērnību.

-      Skaidrs, domīgi nomurmināja mis Mārpla. Jā, skaidrs… Un tad, iesānis paskatījusies uz Lūsiju, uzstājīgi noprasīja: Bet tas vēl nav viss, dārgā? Tev ir vēl kas uz sirds.

-    Ak, jā, ir vēl kas. Kaut kas, par ko es iedomājos tikai pirms pāris dienām. Braiens varētu būt tas cilvēks vilcienā tajā dienā.

-    Vai patiesi?

-    Jā. Redziet, Emmai vajadzēja atskaitīties par to, ko viņa darīja 20. decembra pēcpusdienā, un viņa visu ļoti rūpīgi atstāstīja; komitejas sēde no rīta, tad pēcpusdienā iepirkšanās, tēja kafejnīcā un tad viņa sacīja, ka brauca uz staciju sagaidīt Braienu. Vilciens, uz kuru viņa brauca sagaidīt Braienu, izbrauca no Pedingtonas pulksten 4.50 pēcpusdienā, bet viņš varēja atbraukt ātrāk un izlikties, ka atbraucis ar vēlāko vilcienu. Viņš man atklāti pastāstīja, ka viņa mašīna ir remonta darbnīcā, un tāpēc viņš atbraucis ar vilcienu, tas esot briesmīgi nomācoši, viņš teica, ka ienīst vilcienus. Izklausījās, ka viņš runā patiesību… Varbūt tā arī bija… Bet es vēlos, kaut viņš nebūtu braucis ar vilcienu.

-     Ar vilcienu… nogrimusi domās atkārtoja mis Mārpla.

-    Tas īstenībā vēl neko nepierāda. Aizdomas ir viena briesmīga lieta. Neziņa. Un iespējams, mēs nekad to neuzzināsim.

-    Protams, ka mēs uzzināsim, dārgā, mundri atteica mis Mārpla. Es uzskatu, ka punkts ir pielikts. Neuztraucies, Lūsija. Policija dara, ko var, viss tiek kontrolēts, un ļoti svarīgi ir tas, ka tagad ļoti drīz būs klāt Elspete Makdžilkode!

Divdesmit sestā nodaļa

-            Klausies, Elspete, vai tev ir pilnīgi skaidrs, kas tev jādara?

-            Pietiekami skaidrs, teica misis Makdžilkode, bet, Džeina, tas būs ļoti savādi.

-            Tas nemaz nebūs savādi, atbildēja mis Mārpla.

-           Nu, man tā liekas. Ierasties mājā un tūdaļ jautāt, vai es varu… vai varu… uziet augšstāvā.

-            Laiks ir auksts, mis Mārpla norādīja, un galu galā tu varētu būt kaut ko nelāgu ieēdusi… un tad tu pajautā, vai nevari uziet augšstāvā. Jāteic, tādas lietas mēdz gadīties. Es atceros nabaga Luīžu Felbiju, kādudien viņa atnāca mani apciemot un nepilnas pusstundas laikā vairākas reizes lūdza atļauju uziet augšstāvā. Vainīgs bija, mis Mārpla piebilda, Kornvolas pīrāgs.

-            Ja tu, Džeina, man pateiktu, kas tev ir padomā, misis Makdžilkode teica.

-            Tieši to es negribu darīt, atbildēja mis Mārpla.

-            Kā tu vari krist uz nerviem, Džeina! Vispirms tu man liec atgriezties Anglijā pirms laika…

-     Man ļoti žēl, atzina mis Mārpla, bet saproti, citādi nevarēja. Kuru katru mirkli var notikt nākamā slepkavība. Ak, es zinu, ka tiek veikta stingra uzraudzība, un policija ir tik uzmanīga, cik vien spēj, bet vienmēr pastāv iespēja, ka slepkava apved visus ap stūri. Kā redzi, Elspete, atbraukt bija tavs pienākums. Galu galā tu un es mēs esam audzinātas tā, lai izpildītu savu pienākumu, vai ne?

-    Tā ir, es nenoliedzu, teica misis Makdžilkode. Jaunībā mēs nedrīkstējām pieļaut nekādu paviršību.

-   Pilnīgi pareizi, apstiprināja mis Mārpla. Un, lūk, arī taksometrs, viņa piebilda, izdzirdusi ārpusē klusu taurēšanu.

Misis Makdžilkode uzvilka savu smago mēteli sāls un piparu krāsā, un mis Mārpla ievīkstijās šallēs un lakatos. Tad abas dāmas iekāpa taksometrā un brauca uz Raterfordholu.

II

-    Kas gan varēja šurp braukt, Emma brīnījās, skatīdamās ārā pa logu, kad pie mājas piebrauca taksometrs. Tā droši vien ir Lūsijas vecā tante.

-    Kāds apgrūtinājums, teica Sedriks.

Viņš bija atlaidies garajā atpūtas krēslā, uzstutējis kājas uz kamīna malas un šķirstīja žurnālu "Lauku dzīve".

-    Pasaki viņai, ka tevis nav mājās.

-    Tas nozīmē, ka man jāiziet ārā un jāpasaka, ka manis nav mājās? Vai to tu vēlies? Vai ari lūgt Lūsijai, lai pasaka savai tantei, ka manis nav mājās.

-    Man tas neienāca prātā, Sedriks atrūca. Es laikam domāju par tiem laikiem, kad mums bija livrejā tērpies sulainis un virssulainis. Man liekas, es atceros, ka pirms kara mums bija livrejā tērpies sulainis. Viņam bija romāns ar virtuves kalponi, tas izraisīja lielu jezgu. Vai nav vēl saglabājusies kāda veca ragana, kas varētu parūpēties, lai mājā valdītu miers un klusums?

Šajā brīdī misis Harta, kura šajā pēcpusdienā spodrināja misiņa traukus, atvēra durvis. Iekšā, šallēm plīvojot, ienāca mis Mārpla. Viņai cieši pa pēdām sekoja kāda sieviete.

-     Es ļoti ceru, sacīja mis Mārpla, satverdama Emmas roku, ka mēs jūs neapgrūtinām. Bet, redziet, es parīt atgriežos mājās, un nevaru iedomāties, ka varētu aizbraukt, neatvadījusies no jums un nepateikuši paldies par jūsu laipnību. Ak, es aizmirsu jūs iepazīstināt, tā ir mana draudzene misis Makdžilkode, kas ciemojas pie manis.

-      Esiet sveicināti, sacīja misis Makdžilkode, palūkojusies uz Emmu un tad tūdaļ pievērsa skatienu Sedrikam, kurš tagad bija piecēlies kājās. Šajā brīdī istabā ienāca Lūsija.

-    Tante Džeina! Es nemaz negaidīju…

-     Man bija jāatbrauc un jāatvadās no mis Krekentorpas, mis Mārpla skaidroja, pagriezusies

pret ienācēju. Mis Krekentorpa ir bijusi pret tevi tik ļoti, ļoti laipna, Lūsij.

-            Būtībā Lūsija ir bijusi laipna pret mums, sacīja Emma.

-             Jā, patiešām, apstiprināja Sedriks. Mēs viņu nodarbinājām kā galeru vergu. Dežūrēšana pie slimnieku istabām, šaudīšanās augšā un lejā pa trepēm, ēst gatavošana…

Mis Mārpla viņu pārtrauca.

-            Man ir ļoti, ļoti žēl, ka jūs saslimāt. Ceru, ka tagad esat atveseļojušies, mis Krekentorpa?

-            Ak, nu jau mums atkal ir gluži labi, teica Emma.

-            Lūsija man stāstīja, ka jūs visi bijāt ļoti slimi. Tas ir tik bīstami, ja ir bojāta pārtika, vai ne? Kā noprotu, vainīgas bija sēnes.

-            Iemesls ir stipri nesaprotams, Emma ieminējās.

-          Neticiet tam, teica Sedriks. Es galvoju, ka esat dzirdējusi baumas, kas klīst apkārt, mis… mis…

-    Mārpla, mis Mārpla laipni atteica.

-           Jā, esmu pārliecināts, ka esat dzirdējusi baumas, kas klīst apkārt. Nekas nevar tā sabangot un sašūmēt visu tuvējo apkārtni kā arsēna pieminēšana.

-           Sedrik, iesaucās Emma. Es, lūdzu, nevajag. Atceries, ko inspektors Kredoks teica…

-            Emma, Sedriks iesaucās, visi tāpat zina. Pat jūs esat kaut ko dzirdējusi, viņš pagriezās pret mis Mārplu un misis Makdžilkodi.

-     Kas attiecas uz mani, ierunājās misis Makdžilkode, es nupat atgriezos no ārzemēm, atbraucu aizvakar.

-     Ak, tad jūs neko nezināt par vietējo skandālu, teica Sedriks. Arsēns bija piebērts pie karija, tādas tās lietas. Galvoju, ka Lūsijas tantei tas ļoti labi zināms.

-     Nu, esmu par to dzirdējusi, sacīja mis Mārpla. Tas bija tikai tāds minējums. Es nekādi negribu jūs satraukt, mis Krekentorpa.

-     Nepievērsiet vērību manam brālim, Emma teica. Viņam patīk cilvēkus nostādīt neveiklā situācijā. Runādama viņa mīļi uzsmaidīja brālim.

Atvērās durvis, un, klaudzinādams spieķi, ienāca misters Krekentorps.

-     Kur ir tēja? viņš noprasīja. Kāpēc tēja nav gatava? Tu, meitēn, viņš pagriezās pret Lūsiju, kāpēc neesi atnesusi tēju?

-   Tā ir gatava, mister Krekentorp, tūdaļ aiznesīšu. Es steidzos uzklāt galdu.

Lūsija izgāja no istabas, un misters Krekentorps tika iepazīstināts ar mis Mārplu un misis Makdžilkodi.

-      Man patīk, ka maltītes tiek pasniegtas laikā, teica misters Krekentorps. Mīlu kārtību. Punktualitāte un ekonomija! Tie ir mani sauk-

U-

-   Abas lietas ļoti nepieciešamas, esmu pārliecināta, atzina mis Mārpla, jo sevišķi mūslaikos, kad ir tik augsti nodokļi un viss pārējais.

Misters Krekentorps noelsās.

-      Nodokļi! Nerunājiet ar mani par tiem laupītājiem. Nožēlojams nabags tāds es tagad esmu. Un viss kļūst aizvien ļaunāk un ļaunāk. Pagaidi, manu zēn, viņš pagriezās pret Sedriku, kad tu iegūsi šo vietu, sociālisti tevi aplaupīs un pārvērtīs šo vietu par kaut kādu labdarības centru. Un atņems tev visus ienākumus, lai šo vietu uzturētu!

Atgriezās Lūsija ar tējas paplāti, viņai sekoja Braiens, viņš nesa paplāti ar uzkodām, kā arī maizi ar sviestu un torti.

-     Kas tas ir? Kas tas ir? misters Krekentorps izbrīnīts skatījās uz paplāti. Torte? Vai mums šodien ir kādas viesības? Neviens man neko nav teicis.

Emma mazliet nosarka.

-    Tēvs, dakteris Kvimpers atnāks pie mums uz tēju. Šodien ir viņa dzimšanas diena un…

-    Dzimšanas diena? vecais vīrs nošņācās. Ko viņš iesāks ar dzimšanas dienu? Dzimšanas dienas ir tikai bērniem. Es savas dzimšanas dienas neskaitu un neļauju tās nevienam atzīmēt.

-   Tā ir daudz lētāk, piezīmēja Sedriks. Sveces uz tavas tortes izmaksātu ļoti dārgi.

-     Būs jau gana tavu asprātību, puika! Apklusti, misters Krekentorps teica.

Mis Mārpla paspieda roku Braienam īstlejam.

-    Esmu par jums dzirdējusi, viņa sacīja. Protams, no Lūsijas. Ak, Dievs, kā jūs man atgādināt kādu cilvēku, kuru satiku Merimīdā! Tas ir ciems, kurā dzīvoju jau daudzus gadus. Ronijs Velss, juriskonsulta dēls. Viņš nekādi nevarēja iejusties, kad pārņēma tēva biznesu. Viņš devās uz Austrumāfriku un sāka nodarboties ar kravas kuģiem. Diemžēl panākumu nebija, un viņš pazaudēja visu savu kapitālu. Ārkārtīgi neveiksmīgi! Ceru, jums ar viņu nav nekāda sakara? Līdzība ir pārsteidzoša.

-     Nē, sacīja Braiens. Domāju, ka man nav nekāda sakara ar Velsu.

-    Viņš bija saderinājies ar ārkārtīgi jauku meiteni, mis Mārpla turpināja. Ārkārtīgi emocionālu. Viņa centās to atrunāt, bet viņš neklausījās. Viņam nebija taisnība. Sievietēm ir intuīcija, kad iznāk darīšana ar naudu. Protams, runa nav par augstākā līmeņa finansēm. Neviena sieviete to nevar izprast, tā teica mans dārgais tēvs. Toties viss ir skaidrs par mārciņām un šiliņiem. Kāds skaists skats paveras pa šo logu, viņa piebilda, šķērsojot istabu un pieejot pie loga.

Emma viņai piebiedrojās.

-     Kāda zeme visapkārt! Cik gleznaini uz koku fona izskatās lopi! Nemūžam nevar iedomāties, ka tu, cilvēk, atrodies pilsētas vidū.

-      Mēs esam pagātnes palieka, noteica Emma. Ja ir atvērti logi, vienīgi tad var sadzirdēt mašīnu dūkoņu tālumā.

-    Ak, protams, sacīja mis Mārpla, mūsdienās no trokšņa nekur neaizbēgsi, tas ir visur, vai ne? Pat Sentmerimīdā. Mēs tagad esam pavisam netālu no lidostas. Un kā tās reaktīvās lidmašīnas lido pāri! Šaušalīgi. Viendien manai mazajai siltumnlciņai ieplīsa divas rūtis. Esot kaut kāda skaņu barjera, es no tā nekā nesaprotu.

-      Tas patiešām ir ļoti vienkārši, ierunājās Braiens, draudzīgi pienākdams klāt.

Mis Mārpla pēkšņi nometa zemē somu, un Braiens to laipni pacēla. Tajā pat brīdi misis Makdžilkode piegāja pie Emmas un nelaimīgā balsi klusītiņām kaut ko murmināja, juzdamās patiesi nelaimīga.

-     Sakiet, vai es… varētu uziet uz brītiņu augšstāvā?

-    Protams, Emma atbildēja.

-    Es jūs pavadīšu, Lūsija pieteicās.

Lūsija un misis Makdžilkode kopā izgāja no istabas.

-    Ļoti auksta, vējaina diena šodien, sacīja mis Mārpla, it kā lai pamatotu savu silto ģērbu.

-     Par skaņu barjeru, ierunājās Braiens, saprotiet, tas ir… Vai, lūk, kur nāk Kvimpers!

Ārsts izkāpa no mašīnas un, berzēdams rokas, jo šķita nosalis, nāca uz mājas pusi.

-    Drīz sāks snigt, viņš teica, tā man liekas. Sveika, Emma! Kā jums klājas? Ak, žēlīgā debess, kas tad tas?

-      Tā ir jūsu dzimšanas dienas torte, teica Emma. Vai atceraties? Jūs man teicāt, ka šodien ir jūsu dzimšanas diena.

-   Es nebiju tādu pārsteigumu gaidījis, Kvimpers sacīja. Ziniet, pagājuši daudzi gadi jā, sešpadsmit gadi, kopš neviens nav atcerējies manu dzimšanas dienu. Viņš jutās bezgala aizkustināts.

-    Vai jūs pazīstat mis Mārplu, Emma iepazīstināja

-    Ak jā, sacīja mis Mārpla, es satiku dakteri Kvimperu iepriekšējā reizē, kad šeit viesojos, un viņš mani apmeklēja, kad biju stipri saaukstējusies.

-    Un tagad viss kārtībā, es ceru? ārsts laipni apjautājās.

Mis Mārpla apstiprināja, ka tagad viss ir vislabākajā kārtībā.

-    Jūs neesat mani pēdējā laikā apmeklējis, Kvimper, teica misters Krekentorps. Es varu nomirt no jūsu vienaldzības pret mani!

-   Nedomāju, ka jūs drīzumā mirsit, atteica dakteris Kvimpers.

-      Es arī esmu tādās domās, atzina misters Krekentorps. Nāciet, iedzersim tēju. Ko mēs vēl gaidām?

-     Vai, lūdzu, negaidiet manu draudzeni, ieminējās mis Mārpla. Viņa jutīsies ļoti neērti.

Visi apsēdās pie tējas galda. Mis Mārpla vispirms paņēma gabaliņu maizes un sviestu, un tad ķērās pie uzkodas.

-     Vai tas ir… mis Mārpla nepabeidza teikumu.

-    Zivs, paskaidroja Braiens. Es palīdzēju tās sagatavot.

Misters Krekentorps iesmējās un nokrekšķinājās.

-    Saindēta zivju pastēte, viņš teica. Lūk, kas tas ir. Ēdiet pati uz savu risku.

-    Lūdzu, tēvs!

-    Jums jāuzmanās, ko jūs ēdat šajā mājā, misters Krekentorps teica mis Mārplai. Divi mani dēli ir jau noindēti kā mušas. Kas to visu dara? Gribētos zināt.

-    Neļaujiet sevi ietekmēt, aizrādīja Sedriks, atkal pasniegdams mis Mārplai paplāti. Runā, ka arsēna piedeva uzlabo sejas krāsu, jā vien tas nav pievienots ēdienam pārāk lielā devā.

-     Apēd vienu pats, manu zēn, ieteica vecais Krekentorps.

-    Gribi, lai esmu oficiālais testētājs, pasmējās Sedriks. Lai notiek.

Viņš paņēma uzkodu un ielika to visu uzreiz mutē. Mis Mārpla nedaudz koķeti iesmējās un paņēma vēl vienu uzkodu. Viņa nokoda gabaliņu un ieminējās:

-    Es domāju, ka jūs visi esat lieli drosminieki, ka varat dzīt tādus jokus. Jā, es domāju, tas patiešām ir ļoti drosmīgi. Es apbrīnoju jūsu drosmi.

Viņai aizrāvās elpa, un viņa ieklepojās.

-     Zivs asaka, viņa ar pūlēm čukstēja, man kaklā.

Kvimpers steigšus piecēlās un metās pie mis Mārplas, pastūma viņu tuvāk logam un lika atvērt muti. Viņš izņēma no kabatas futlāri un sameklēja tajā ķirurģiskās knaibles. Ar profesionālu meistarību viņš ieskatījās lēdijas kaklā. Tajā brīdī atvērās durvis un istabā ienāca misis Makdžilkode, viņai sekoja Lūsija. Misis Makdžilkode, ieraudzījusi savā priekšā notiekošo, pēkšņi izdvesa šausmu pilnu kliedzienu. Mis Mārpla bija atliekusi galvu, dakteris turēja viņu aiz kakla un lieca galvu atpakaļ.

-     Bet tas ir viņš! iesaucās misis Makdžilkode. Tas ir vīrietis no vilciena…

Mis Mārpla steidzīgi un veikli izrāvās no ārsta satvēriena un steidzās pretī draudzenei.

-      Es jau domāju, ka tu viņu atpazīsi Elspete! viņa teica. Nē. Tikai nesaki vairāk ne vārda. Viņa triumfējoši pagriezās pret ārstu Kvimperu. Jūs nezinājāt, vai ne, doktor, ka tad, kad jūs nožņaudzāt vilcienā sievieti, kāds redzēja, ka jūs to izdarāt? Tā bija mana draudzene. Misis Makdžilkode. Viņa redzēja jūs. Vai jūs saprotat? Redzēja pati savām acīm. Viņa atradās vilcienā, kas brauca paralēli vilcienam, kurā atradāties jūs.

-    Kāds murgs, velns lai parauj? dakteris Kvimpers steidzīgi devās uz misis Makdžilkodes pusi, bet mis Mārpla zibenīgi nostājās starp viņiem.

-    Jā, atkārtoja mis Mārpla. Viņa redzēja jūs, un viņa atpazina jūs, un viņa apzvērēs to tiesā. Jāatzīst, tas negadās bieži, mis Mārpla rāmā balsī teica, ka noziedznieks ir redzams nozieguma izdarīšanas brīdī. Parasti tiek vākti pierādījumi. Bet šis ir pavisam neparasts gadījums. Ir nozieguma aculiecinieks.

-    Tu vecā, sasodītā ragana, Kvimpers iesaucās. Viņš metās virsū mis Mārplai, bet šoreiz tas bija Sedriks, kurš ārstu aizturēja, sagrābis aiz pleca.

-      Tātad jūs esat tas sātans, tas slepkava, vai ne? iesaucās Sedriks. Jūs man nekad neesat paticis, es vienmēr domāju, ka esat nepatiess, bet, Dievs ir mans liecinieks, es nekad neturēju jūs aizdomās.

Braiens īstlejs piesteidzās Sedrikam palīgā. Istabā no aizmugures durvīm ienāca inspektors Kredoks un inspektors Beikons.

-     Doktor Kvimper, teica Beikons, man jūs jābrīdina…

-    Ejiet ellē ar savu brīdinājumu, noteica Kvimpers. Vai jūs domājat, ka kāds noticēs tam, ko divas vecas sievas gvelž? Kurš jebkad ir dzirdējis par šīm muļķībām vilcienā!

Mis Mārpla sacīja:

-              Elspete Makdžilkode ziņoja par slepkavību policijai 20. decembri un aprakstīja redzēto vīrieti.

Dakteris Kvimpers pēkšņi paraustīja plecus.

-             Ja vien cilvēkam būtu sātana veiksme, izdvesa ārsts.

-    Bet… ierunājās misis Makdžilkode.

-            Paklusē, Elspete, mis Mārpla steidzīgi viņu pārtrauca.

-             Kāpēc lai es būtu gribējis noslepkavot svešu sievietei? sacīja dakteris Kvimpers.

-           Viņa nebija sveša sieviete, atklāja inspektors Kredoks. Viņa bija jūsu sieva.

Divdesmit septītā nodaļa

-     Redzat, sacīja mis Mārpla, manas aizdomas pilnībā apstiprinājās, viss izrādījās ļoti, ļoti vienkārši. Visvienkāršākais noziegums. Tik daudzi vīrieši nogalina savas sievas.

Misis Makdžilkode skatījās uz mis Mārplu un uz inspektoru Kredoku.

-     Es būtu pateicīga, viņa ieminējās, ja jūs man pastāstītu ko vairāk.

-    Saproti, viņš saskatīja izdevību apprecēt bagātu sievieti Emmu Krekentorpu, skaidroja mis Mārpla. Bet viņš nevarēja to apprecēt, jo viņam jau bija sieva. Daudzus gadus viņi dzīvoja šķirti, bet sieva nepiekrita šķirties. Tas pilnībā atbilda tam, ko inspektors Kredoks man pastāstīja par meiteni, kura sevi dēvēja par Annu Stravinsku. Viņai bija vīrs anglis, tā viņa bija teikusi vienai no savām draudzenēm, tika arī minēts, ka viņa ir pārliecināta katoliete. Dakteris Kvimpers nevarēja riskēt un apprecēt Emmu, tāpēc viņš, būdams nežēlīgs un aukstasinīgs vīrietis, nolēma, ka atbrīvosies no sievas. Ideja nogalināt viņu vilcienā un pēc tam ievietot sarkofāgā, kas atradās garajā noliktavā, bija patiešām spoža. Viņš bija paredzējis šo noziegumu saistīt ar Krekentorpu ģimeni. Iepriekš viņš bija uzrakstījis vēstuli Emmai Martines vārdā, tā bija meitene, ar kuru Edmunds Krekentorps gribēja apprecēties; Emma par to Kvimperam tika stāstījusi. Kad radās izdevīgs brīdis, viņš rosināja Emmu doties uz policiju un izstāstīt par vēstuli. Viņš gribēja, lai nogalināto sievieti identificētu kā Mārtiņi. Domāju, ka viņš uzzināja, ka Francijā policija ievāc informāciju par Annu Stravinsku, tāpēc noorganizēja pastkarti, kas pienāca no Jamaikas.

-   Viņam bija ļoti vienkārši noorganizēt Londonā tikšanos ar sievu. Viņš sievai teica, ka cer uz salabšanu un grib kopā ar viņu aizbraukt, lai "tiktos ar ģimeni". Par nākamo gājienu mēs nerunāsim, par to ir šausmīgi pat iedomāties. Protams, viņš bija alkatīgs cilvēks. Kad viņš iedomājās par nodokļiem un to, cik ļoti tie samazinās ienākumus, viņš sāka gudrot, ka būtu labi krietni palielināt kapitālu. Iespējams, viņš par to domāja jau pirms sievas nogalināšanas. Tādēļ viņš sāka izplatīt baumas, ka kāds cenšas noindēt veco misteru Krekentorpu. Tādējādi viņš sagatavoja, tā teikt, augsni, lai vēlāk piespēlētu ģimenei arsēnu. Protams, ne pārāk lielā devā, jo viņš negribēja, lai nomirst vecais misters Krekentorps.

-     Man joprojām nav skaidrs, kā viņš to izdarīja, atzina Kredoks. Viņa nebija mājā, kad karija mērce tika gatavota.

-     Ak, bet sākumā karija mērcē nekāda arsēna nebija, mis Mārpla paskaidroja. Viņš arsēnu pielika klāt pēc tam, kad bija paņēmis mērci uz pārbaudi. Arsēnu viņš piejauca kokteiļu krūzē. Tad, protams, viņam kā ārstējošajam ārstam nebija nekādu šķēršļu noindēt Alfrēdu Krekentorpu, kā ari nosūtīt saindētas tabletes uz Londonu Heroldam. Lai novērstu no sevis jebkādas aizdomas, viņš teica Heroldam, ka tam vairs tabletes nav jādzer. Viss, ko viņš darīja, bija skaidri aprēķināts, tas bija mērķtiecīgi, cietsirdīgi un alkatīgi. Man ir ļoti, ļoti žēl, nikni teica mis Mārpla, tik nikni, cik vien nikni veca, labsirdīga sieviete var teikt, ka ir atcelts augstākais soda mērs, jo dakteris Kvimpers būtu pelnījis pakāršanu.

-    Pareizi. Pareizi, sacīja Kredoks.

-      Esmu pārliecināta, mis Mārpla turpināja, ja tu redzi cilvēku vienīgi no mugurpuses, arī mugura var būt ļoti izteiksmīga. Man ienāca prātā, ja Elspete redzēs dakteri Kvimperu tieši tādā pozā, kā redzēja to vilcienā tad, viņa to atpazīs un pārsteigumā iekliegsies. Tāpēc es izspēlēju savu nelielo plānu ar Lūsijas palīdzību.

-    Jāatzīst, teica misis Makdžilkode, kad es to ieraudzīju, man karsts pārskrēja pār kauliem un es iesaucos: "Tas ir viņš!" Es nespēju sevi kontrolēt, kaut nebiju redzējusi vīrieša seju un…

-    Es šausmīgi baidījos, ka tu varētu to pateikt, Elspete, teica mis Mārpla.

-     Es grasījos, misis Makdžilkode sacīja, es grasījos teikt, ka, protams, es neesmu redzējusi viņa seju.

-    Tas būtu liktenīgi, iznīcinoši, skaidroja mis Mārpla. Saproti, dārgā, viņš nodomāja, ka tu patiešām viņu atpazini. Es gribu uzsvērt, ka dakteris nevarēja zināt, ka tu neesi redzējusi viņa seju.

-     Labi, ka savaldīju mēli, teica misis Makdžilkode.

-   Es tev neļāvu teikt ne vārda, atzina mis Mārpla.

Kredoks pēkšņi iesmējās.

-    Jūs abas, viņš teica, jūs esat apburošs pāris! Kas tagad sekos, mis Mārpla? Kādas būs laimīgās beigas? Piemēram, kas notiks ar nabaga Emmu Krekentorpu?

-     Viņa, protams, tiks pāri dvēseles sāpēm, ko radījis dakteris, mis Mārpla pareģoja. Un es atļaušos teikt, ka reiz tomēr viņas tēvs nomirs, jo, manuprāt, viņš nav tik spēcīgs un veselīgs, kā ir iedomājies, un tad viņa, iespējams, dosies ārzemju ceļojumā vai padzīvos ārzemēs kā Džeraldīne Veba, un tad, es atļaušos paredzēt, kaut kas var sanākt. Ceru, ka viņa satiks jaukāku vīrieti nekā dakteris Kvimpers.

-    Un kas notiks ar Lūsiju Ailesbarovu? Vai saderināšanās zvans jau nezvana?

-   Ļoti iespējams, teica mis Mārpla. Es par to nebrīnīšos.

-              Un kuru no viņiem abiem Lūsija izvēlēsies? ievaicājās Dermots Kredoks.

-    Vai tu nezini? mis Mārpla jautāja.

-    Nē, nezinu, atzina Kredoks. Vai jūs zināt?

-            O, jā es domāju, ka zinu, atbildēja mis Mārpla.

Un viņa šķelmīgi uzsmaidīja inspektoram.

Agata Kristi PULKSTEN 4.50 NO PEDINGTONAS Romāns

SIA «Skarabejs», reģ. nr. 40003709879 Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k. 12, LV-1006. Tālr.: 67185881

[1] agrāk anglijas klubos atradās telpa, kas bija iekārtota rakstīšanas vajadzībām.

[2] somerset house celtne londonā Temzas krastā, kurā izvietota Nodokļu iekasēšanas pārvalde.

98

[2] Neraudzētu miklu cep zem gaļas gabala, mīklā iesūcas gan izkusušie tauki, gan no gaļas iztecējusi sula.

[3] edward the Confessor viens no pēdējiem anglo-sakšu karaļiem Anglijā, valdīja no 1042. līdz 1066. gadam.

[4] ethelred the Unready Anglijas karalis laikā no 978. līdz

1013. gadam un no 1014. līdz 1016. gadam. """Normāņu iebrukums Anglijā sākās 1066. gadā.

[6] uz redzēšanos, mans dārgais franču vai.

148

[7] rajons londonas centrā, kur koncentrējas restorāni, nakts klubi, kazino, striptīza klubi un citas izklaides iestādes.

[8] the borgias varena itāļu dzimta 15.gs. un 16.gs sākumā, kas izcēlās ar nežēlību cīņā par politisko varu.

Content

Kristi Agata Pulksten 4.50 no Pedingtonas

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Treša nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa