Kristi Agata

Pulksteņi

Agata Kristi

Pulksteņi

ROMĀNS

Prologs

Devītā septembra pēcpusdiena bija tieši tāda pati kā visas citas. Neviens no tiem, kas bija iejaukti tāsdienas notikumos, nevarēja sacīt, ka viņu būtu mocījusi nelaimes nojauta. (Tas ir, izņemot misis Pekeri no Vilbremavēnijas 47. nama, kura specializējās priekšnojautu jautājumos, pēc ilgāka laika allaž pārstāstīdama, kādas nojausmas un drebuļi viņu apsēduši. Misis Pekere savā 47. numurā tomēr bija tālu no 19. numura un maz zināja par tur notiekošo, tāpēc likās neticami, ka viņai vispār bijušas kādas priekšnojautas.)

Kevendišu sekretāru un mašīnrakstītāju birojā, ko vadīja mis K. Mārtindeila, devītais septembris bija vienmuļa, visnotaļ ikdienišķa diena. Telefons zvanīja, rakstāmmašīnas klikšķēja, darba bija tikpat, cik parasti, ne vairāk, ne mazāk kā allaž. Nekā īpaši interesanta. Ap pustrijiem dienā devītais septembris joprojām šķita tāda pati diena kā jebkura cita.

Piecas pāri pustrijiem piezvanīja mis Mārtindeila, un Edna Brenta, kas sēdēja priekšistabā, atbildēja, kā parasti runādama vēsi, mazliet caur degunu, it kā viņai mutē būtu sviesta cepums:

-    Jā, mis Mārtindeila.

-     Klausieties, Edna, vai es jums neesmu teikusi, ka tā nevar runāt, atbildot pa telefonu. Runājiet skaidri, lai jūsu elpošana neietekmē balss toni.

-    Atvainojiet, mis Mārtindeila!

-    Tā jau ir labāk, jūs to varat, ja vien pacenšaties. Iesūtiet pie manis Šeilu Vebu!

-     Viņa vēl nav atgriezusies no lenča, mis Mārtindeila.

-     Ak tā, mis Mārtindeila droši vien paskatījās pulkstenī uz sava galda. Sešas pāri pustrijiem. Tieši sešas minūtes nokavētas. Seila Veba pēdējā laikā bija palaidusies. Kad viņa atnāks, lai ienāk pie manis.

-    Jā, mis Mārtindeila.

Edna pavalstīja uz mēles sviesta cepumu un, ar patiku to zelēdama, pabeidza pārrakstīt Armanda Levina "Atklāto mīlu". Uzmācīgais erot i skums viņu atstāja vienaldzīgu, tāpat kā mēdza atstāt vienaldzīgus daudzus mistera Levina lasītājus, neraugoties uz visām viņa pūlēm. Viņš bija vērā ņemams piemērs tam, ka nekas nevar būt pliekanāks par pliekanu pornogrāfiju. Par spīti viņa grāmatu uzkrītošajiem vākiem un izaicinošajiem virsrakstiem, ar katru gadu tās pirka arvien mazāk, un pēdējo rēķinu par pārrakstīšanu viņam nācās sūtīt trīs reizes.

Durvis atvērās, un, mazliet aizelsusies, ienāca Šeila Veba.

-    Smilšu kaķe vaicāja pēc tevis, Edna paziņoja.

Seila Veba saverkšķija seju grimasē.

-    Man gan veicas tieši šodien, kad atgriežos ar nokavēšanos!

Viņa nogludināja matus, paņēma bloknotu un zīmuli un pieklauvēja pie vadītājas durvīm.

Mis Mārtindeila atrāva skatu no galda virsmas. Viņai bija ap četrdesmit. Pie iesaukas "Smilšu kaķe" bija vainojams gaiši sarkanīgo matu cekuls un kristītais vārds Ketrīna [1] .

-    Jūs atgriezāties ar novēlošanos, mis Veba.

-     Atvainojiet, mis Mārtindeila, autobuss iekļuva sastrēgumā.

-     Šajā stundā allaž mēdz būt sastrēgumi. Ar to jums vajadzēja rēķināties, viņa noteica, tad ieskatījās savā bloknotā. Zvanīja mis Pebmārša. Viņai pulksten trijos vajadzīga stenogrāfiste. Viņa prasīja tieši jūs. Vai jau esat pie viņas kādreiz strādājusi?

-     Nevaru neko tamlīdzīgu atcerēties, mis Mārtindeila. Vismaz ne pēdējā laikā.

-    Šī kundze dzīvo Vilbremavēnijas 19. namā,

-     mis Mārtindeila nogaidoši apklusa, taču Šeila Veba papurināja galvu.

-    Neatceros, ka būtu turp gājusi.

Mis Mārtindeila palūkojās pulkstenī.

-      Pulksten trijos. Jūs viegli atradīsiet. Vai jums šopēcpusdien ir vēl citi izsaukumi? Ak, jā,

-     viņas acis bija ielūkojušās izsaukumu reģistru grāmatā, kas atradās turpat ieblakus. Profesors Pardijs Karljū viesnīcā. Piecos. Līdz tam laikam jums vajadzētu jau būt atpakaļ. Ja nepagūsiet, varu aizsūtīt turp Dženetu.

Viņa ar mājienu atlaida padoto, un Šeila atgriezās priekštelpā. ^

-    Nu, kas jauns, Seila?

-     Kas var būt jauns tik neinteresantā dienā? Kāda kaķu vecene Vilbremavēnijā. Un piecos profesors Pardijs ar saviem šausmīgajiem arheoloģijas terminiem! Kā es vēlētos, lai reiz notiek kas aizraujošs!

Mis Mārtindeilas kabineta durvis atvērās.

-     Es atradu te vēl vienu piezīmi, Seila. Ja mis Pebmāršas vēl nav, kad jūs ierodaties, tad ejiet vien iekšā, durvis nebūs aizslēgtas. Dodieties iekšā un ejiet tajā istabā, kas ir pa labi no vestibila, tur uzgaidiet. Jūs to atcerēsieties vai man jāpieraksta?

-Atcerēšos, mis Mārtindeila.

Mis Mārtindeila iesoļoja atpakaļ savā svētnīcā.

Edna Brenta pavandījās zem krēsla un izvilka spīdīgu kurpi ar smailu papēdi, kas reiz bija turējies tai klāt.

-    Kā lai es tieku mājās? viņa novaidējās.

-     Ak, beidz taču vienreiz vaimanāt, gan mēs kaut ko izdomāsim, sacīja viena no meitenēm un atsāka rakstīt.

Edna nopūtās un ielika jaunu papīra lapu: "Dezirē turēja viņu savos apkampienos. Ar neprātīgajiem pirkstiem viņš noplēsa plāno šifonu no viņas krūtīm un ar varu ņēmās tās ieziepēt."

-     Sasodīts, Edna noteica un sniedzās pēc dzēšgumijas.

Šeila paņēma savu somiņu un izgāja.

Vilbremavēnijas apbūvi ap 1880. gadu bija radījusi kāda Viktorijas laikmeta arhitekta iztēle. Iela izliecās pusmēnesī, tai piegūla namu virtene, kas slēpa sētas mājas un dārzus. Šis risinājums radīja vērā ņemamas grūtības, ja cilvēks to nepazina. Tie, kas nāca no ielas, nevarēja atrast mazākos numurus, savukārt tie, kas ieradās no sētas puses, netika gudri, kur ir lielākie numuri. Nami bija kārtīgi, glīti, ar balkoniem un ļoti iespaidīgi. Modernizācija tos līdz šim vēl nebija sevišķi skārusi, vismaz no ārpuses. Virtuves un vannasistabas bija pirmās, kas vēstīja par pārmaiņām.

Deviņpadsmitais numurs ne ar ko neparastu neizcēlās. Logos vīdēja kārtīgi aizkari, un ārdurvis rotāja spoži nospodrināts misiņa rokturis. Abpus celiņam, kas veda līdz parādes durvīm, auga tik ierastie rožu krūmi.

Šeila Veba atvēra vārtiņus, devās pie parādes durvīm un piezvanīja. Atbildes nebija, un pēc kāda brītiņa viņa rīkojās kā pieteikts un nospieda durvju rokturi. Durvis pa labi no mazā vestibila bija pusvirus. Viņa pieklaudzināja, pagaidīja un pēc tam devās iekšā. Tā bija parasta, ļoti patīkama viesistaba, šodienīga cilvēka gaumei pārāk apmēbelēta. Vienīgais, kas piesaistīja skatienu, bija daudzie pulksteņi: grīdas pulkstenis, kas tikšķēja kaktā, Drēzdenes porcelāna pulkstenis uz galda, mazs un jocīgs apzeltīts pulkstenītis uz etažeres pie kamīna, bet Uz galdiņa pie loga izbalējis ceļojumpulkstenis ādas futrālī, uz kura ar zeltītiem burtiem bija iespiests vārds "Rozmarija".

Šeila Veba, nedaudz pārsteigta, pavērās galda pulkstenī. Tas rādīja mazliet vairāk nekā desmit minūtes pāri četriem. Viņas skatiens pievērsās kamīna malai. Tur pulkstenis rādīja to pašu.

Šeila pēkšņi satrūkās, jo virs galvas atskanēja dūkoņa un klikšķis; kokgriezumiem rotātā sienas pulksteņa mazajās durtiņās bija parādījusies dzeguze, skaļi un izlēmīgi paziņodama: "Kukū, kukū, kukū!" Spalgais kūkojiens izskanēja bezmaz vai griezīgi. Kūkotāja atkal nozuda, un durtiņas aizcirtās.

Šeila Veba atplauka smaidā un apgāja apkārt žurnālu galdiņam. Un topatbrīd sastinga kā zemē iemieta. Uz grīdas neveikli izplestām rokām un kājām gulēja vīrieša ķermenis. Acis bija pusatvērtas un neko neredzošas. Uz tumšpelēkā uzvalka krūtežas bija tumšs, mikls plankums. Šeila gandrīz vai mehāniski pieliecās. Viņa aizskāra vīrieša vaigu tas bija auksts, ari roka bija auksta… Meitene pieskārās miklajam plankumam, tad ātri atrāva roku, šausmās to uzlūkodama.

Topatbrīd viņa izdzirda noklaudzam vārtiņus un pagriezās pret logu. Cauri rūtij varēja redzēt sievietes stāvu, nācēja steidzās šurp pa celiņu. Šeila norija siekalas; kakls bija pavisam izkaltis. Viņa bija sastingusi uz vietas, kā zemē ieaugusi, nespēdama ne pakustēties, ne iekliegties…

Durvis atvērās, un ienāca gara auguma pavecāka kundze, nesdama iepirkumu somu. Viņas viļņainie, sirmie mati bija atsukāti no pieres, dzidri zilo acu skats pārslīdēja Šeilai, viņu neredzēdams.

Šeila izgrūda klusu skaņu drīzāk iekunkstējās, nekā ierunājās. Plati ieplesto acu skatiens apstājās pie viņas, un sieviete skarbi ierunājās:

-    Vai te kāds ir?

-    Es… tas ir…

Meitene aprāvās, jo sieviete jau bija blakus.

-    Ne… ne… Jūs uzkāpsiet viņam virsū… Un viņš ir miris…

1 nodaļa, Kolīna Lemba stāstījumā

1.      I

Policejiskā valodā runājot, 9. septembrī, bēz vienas minūtes trijos, es devos pa Vilbremavēniju rietumu virzienā. Tā bija mana pirmā iepazīšanās ar Vilbremavēniju, un, patiesību sakot, šī iela mani galīgi apstulbināja.

Mani neatlaidīgi vajāja kāda nojauta, tā stūrgalvīgi pieņēmās spēkā dienu no dienas, kaut gan likās neticami, ka tā varētu piepildīties. Ar mani tā mēdz notikt.

Man vajadzēja atrast 61. numuru, bet vai tad es varēju to atrast? Nē, nevarēju vis. Izpētījis numurus no 1 līdz 35, nodomāju, ka Vilbremavēnija beigusies. Ar nepārprotamu uzrakstu "Albenīrouda" man ceļu aizšķērsoja pavisam cita iela. Griezos atpakaļ. Ziemeļpusē namu nebija, vienīgi siena. Aiz sienas slējās jaunas daudzdzīvokļu mājas, un tajās iekļūt droši vien bija iespējams no otras puses. Te nekas nebija līdzams.

Palūkojos to namu numuros, kuriem gāju garām. 24, 23, 22, 21. Diānlodža (droši vien 20. numurs, ar oranžrudu kaķi sargpostenī uz vārtu staba, kas tur ar ķepu mazgāja savu purniņu), 19. numurs…

19. numura durvis atvērās, un no tā izsteidzās meitene, tad traucās pa celiņu tādā ātrumā kā izšauta lode. Līdzība ar lodes lidojumu bija vēl jo lielāka tāpēc, ka viņa skriedama spiedza. Viņa bija gara un tieva un šķita zaudējusi visu cilvēcisko. Meitene izdrāzās pa vārtiņiem un uzgrūdās man ar tādu spēku, ka gandrīz nogāza no kājām. Viņa ne tikai uzgrūdās, viņa mani sagrāba izmisīgā, neprātīgā tvērienā.

-     Uzmanīgi! es sacīju, atguvis līdzsvaru. Atjēdzieties taču!

Meitene atjēdzās. Viņa vēl joprojām tvēra pēc manis, taču beidza spiegt. Toties sāka vaidēt tie bija dobji, šņukstoši vaidi.

Nevaru sacīt, ka šajā situācijā būtu rīkojies īpaši apķērīgi. Pavaicāju, vai viņai kas atgadījies. Aptvēris, ka mans jautājums ir gluži vienkārši paviegls, izlaboju:

-    Kas noticis?

Meitene dziļi ieelpoja.

-    Tur iekšā! viņa ar žestu norādīja māju, no kuras bija izskrējusi.

-Jā?

-    Tur uz grīdas ir vīrietis… beigts… Un viņa gandrīz uzkāpa viņam virsū.

-    Kas tad? Kāpēc?

-    Es domāju, tāpēc, ka viņa ir akla. Un viņš ir vienās asinīs.

Meitene palūkojās lejup un atlaida vaļīgāk vienu no sažņaugtajām rokām.

-    Un arī es. Arī es esmu asinīs.

-    Tad tāpēc, es sacīju un palūkojos uz traipiem, kuri rotāja mana mēteļa piedurkni.

-     Un tagad arī es, teicu, norādot uz to, nopūtos un apdomāju situāciju. Labāk ievediet mani tur iekšā un parādiet, visbeidzot sacīju.

Taču viņa sāka neganti drebēt.

-     Es nevaru… es nevaru… Es tur vairs negribu atgriezties.

-    Varbūt jums taisnība.

Palūkojos apkārt. Puspaģībušo meiteni nebija kur novietot. Es lēnām atsēdināju viņu uz bruģa, atstutējot muguru pret dzelzs reliņiem, un piekodināju:

-    Palieciet te, kamēr būšu atpakaļ. Es ilgi neaizkavēšos. Ar jums viss būs kārtībā. Noliecieties uz priekšu un piespiediet galvu ceļiem, ja uznāk vājums.

-    Es… es domāju, ka tagad jūtos labāk.

Mierinoši uzsitu viņai uz pleca un ātri devos pa celiņu uz priekšu. Iegāju pa durvīm, uz mirkli šaubīgi apstājos vestibilā, palūkojos durvīs pa kreisi, atradu tur tukšu ēdamistabu, pārgāju vestibila otrā pusē un devos iekšā viesistabā.

Vispirms ieraudzīju sēžam krēslā padzīvojušu sievieti ar sirmiem matiem. Man ienākot, viņa aši pagrieza galvu un noprasīja:

-    Kas tur ir?

Uzreiz sapratu, ka sieviete ir akla. Viņas acis, kas lūkojās taisni uz priekšu, raudzījās kaut kur virs manas kreisās auss.

Es runāju īsi un kodolīgi:

-    Jauna sieviete izskrēja no šejienes uz ielas, saukdama, ka te esot miris cilvēks.

Es jutu, cik absurdi izklausījās šie vārdi. Nepavisam nelikās iespējams, ka te kaut kur varētu būt mironis šajā tīrajā istabā, kur savā krēslā sēdēja šī klusā sieviete, salikusi rokas klēpī.

Taču sirmā kundze nekavējās ar atbildi.

-    Otrpus dīvāna, viņa sacīja.

Es apgāju apkārt dīvāna stūrim. Un tur viņu ieraudzīju izplestas rokas, stiklainas acis, stingstoša asins palts.

-    Kā tas notika? aprauti noprasīju.

-    Es nezinu.

-    Skaidrs. Kas viņš tāds ir?

-    Nav ne jausmas.

-    Mums jāizsauc policija, noteicu un pavēros visapkārt. Kur te ir telefons?

-    Man nav telefona.

Uzlūkoju kundzi uzmanīgāk.

-    Jūs taču te dzīvojat? Šī ir jūsu māja?

-Jā.

-    Vai varat man pateikt, kas šeit notika?

-     Protams. Atgriezos no iepirkšanās. (Es ievēroju uz krēsla pie durvīm nomestu iepirkumu somu.) Ienācu iekšā un uzreiz jutu, ka istabā kāds ir. Aklie to sajūt ļoti ātri. Pavaicāju, kas ir istabā. Neviens neatbildēja, tikai varēja dzirdēt, kā viens satraukti dvašo. Devos uz dvašotāja pusi, un tad atskanēja brīdinošs kliedziens, ka tur kāds esot pagalam, lai es neuzkāpjot virsū. Pēc tam šis kāds spiegdams metās man garām, ārā no istabas.

Es pamāju. Abu sacītais saskanēja.

-    Un ko jūs darījāt tālāk?

-     Uzmanīgi taustīju ceļu ar kāju, kamēr tā pret kaut ko atdūrās.

-    Un pēc tam?

-     Nometos ceļos. Kaut ko sataustīju un sapratu, ka tā ir vīrieša roka. Tā bija auksta, pulsu nevarēja sataustīt. Piecēlos, atkļuvu līdz šejienei un apsēdos, lai gaidītu. Kāds taču atnāktu. Nospriedu, ka jaunā meitene, lai kas viņa būtu, noteikti sacels trauksmi. Nolēmu, ka labāk neatstāt māju.

17

Šīs sievietes miers man likās ļoti iespaidīgs. Viņa nekliedza un panikā nemetās ārā no mājas. Viņa klusi sēdēja un gaidīja. Tas bija saprātīgi,

taču vajadzēja daudz gribasspēka, lai tā rīkotos.

Viņa vaicāja:

-    Kas īsti jūs esat?

-      Mans vārds ir Kolīns Lembs. Es nejauši gāju garām.

-    Kur ir tā jaunā meitene?

-    Es atstutēju viņu pret vārtiņiem, viņa ir šoka stāvoklī. Kur ir tuvākais telefons?

-     Apmēram piecpadsmit jardus tālāk, vēl nenonākot līdz stūrim, ir telefonbūda.

-    Skaidrs. Atminos, es gāju tai garām. Iešu un piezvanīšu policijai. Vai jūs…

Es saminstinājos. Nezināju, ko sacīt. "Vai jūs paliksiet šeit?" Bet varbūt: "Vai jūs jūtaties labi?"

Sieviete mani atbrīvoja no šīs izvēles.

-     Labāk ievediet meiteni mājā, viņa izlēmīgi sacīja.

-     Es nezinu, vai viņa nāks, šaubīdamies atbildēju.

-     Ne jau šajā istabā, protams. Vediet viņu ēdamistabā, otrpus vestibilam. Pasakiet viņai, ka uzvārīšu tēju.

Viņa piecēlās un virzījās man tuvāk.

-    Bet vai jūs tiksiet galā?

Viņas sejā uz mirkli parādījās tikko manāms smaids.

-     Ak vai, mans dārgais jaunekli! Es taču šajā virtuvē gatavoju sev ēst, kopš apmetos šajā mājā uz dzīvi pirms četrpadsmit gadiem. Būt aklam

vēl nenozīmē būt bezpalīdzīgam.

-     Atvainojiet! Es runāju muļķīgi. Vai drīkstu vaicāt, kā jūs sauc?

-    Mis Milisenta Pebmārša.

Devos ārā un pa celiņu uz priekšu. Meitene pacēla acis un mēģināja uzrausties kājās.

-    Es… es domāju, ka man jau ir daudz labāk.

Palīdzēju viņai piecelties un laipni noteicu:

-Tas ir jauki.

-    Tur… tur taču ir mironis, vai ne?

Es tūlīt piekritu:

-    Protams, ka ir. Eju meklēt telefonu, lai piezvanītu policijai. Jūsu vietā es dotos iekšā mājā un gaidītu.

Ātri pacēlu balsi, lai apslāpētu viņas tūlītējo protestu:

-    Ejiet ēdamistabā, pa kreisi no ieejas durvīm. Mis Pebmārša jums pagatavos tēju.

-    Tātad tā bija mis Pebmārša? Un vina ir akla?

-     Jā. Viņa ari bija šokēta, protams, taču uzvedās ļoti saprātīgi. Nāciet, es jūs pavadīšu. Tase tējas nāks tikai par labu, kamēr sagaidīsiet ierodamies policiju.

Apliku roku meitenei ap pleciem un vedu pa taciņu uz priekšu. Nosēdināju viņu ēdamistabā pie galda, cik ērti vien spēdams, un steidzos atkal ārā, meklēt telefonu

II

Vienaldzīga balss atsaucās:

-    Kroudīnas policijas iecirknis.

-    Vai varētu runāt ar detektīvinspektoru Hārdkāstlu?

Balss piesardzīgi atbildēja:

-    Es nezinu, vai viņš ir šeit. Kas runā?

-    Pasakiet viņam, ka zvana Kolīns Lembs!

-    Vienu mirklīti, lūdzu.

Es gaidīju. Tad izdzirdu Dika Hārdkāstla balsi.

-     Kolīn? Es vēl negaidīju tavu zvanu. Kur tu esi?

-     Kroudīnā. Šobrīd esmu Vilbremavēnijā. Te, 19. numurā, viens cilvēks guļ beigts, jādomā, ka nodurts. Miris jau vismaz pirms kādas pusstundas.

-    Kas viņu atrada? Vai tu?

-     Nē, es vienkārši gāju garām. Pēkšņi no tās mājas izbrāzās meitene, lidot izlidoja gluži kā sikspārnis no elles cauruma. Gandrīz nogāza mani gar zemi. Viņa sauca, ka tur uz grīdas esot mironis un akla sieviete to sabradājusi.

-     Vai tikai tu nenes mani cauri? Diks aizdomīgi pavaicāja.

Tas izklausās fantastiski, piekrītu. Taču fakti, šķiet, paliek fakti. Aklā sieviete ir mis Milisenta Pebmārša, viņai pieder šī māja.

-    Un viņa sabradājusi to mironi?

-     Ne tajā nozīmē, kā tu domā. Tā rādās, ka viņa, akla būdama, nezināja, ka viņš tur atrodas.

-    To es noskaidrošu, kad apskatīšos uz vietas. Gaidi mani turpat! Ko tu izdarīji ar to meiteni?

-    Mis Pebmārša gatavo viņai tēju.

Dikam atlika secināt, ka tas viss skan vairāk nekā dīvaini.

2. nodala

Vilbremavēnijas 19. numurā likuma sargi pildīja savu pienākumu izmeklēšanas mašinērija darbojās pilnā sparā. Te bija policijas ārsts, policijas fotogrāfs, daktiloskopijas speciālists. Viņi darbojās lietpratīgi, katrs darīja savu pierasto darbu.

Visbeidzot atnāca detektīvinspektors Hārdkāstls, gara auguma vīrs ar neizdibināmu pokerspēlmaņa seju, kurā iezīmējās izteiksmīgas uzacis, gluži vai Dieva vietnieks, kas ieradies pārbaudīt, vai viss, ko viņš licis, tiek darīts un darīts kārtīgi. Viņš apskatīja līķi, īsi pārmija dažus vārdus ar policijas ārstu un pēc tam devās uz ēdamistabu, kur pie tukšām tējas tasēm sēdēja trīs cilvēki: mis Pebmārša, Kolīns Lembs un slaida meitene ar brūniem, cirtainiem matiem un ieplestām, baiļpilnām acīm.

"Ļoti jauka," inspektors it kā starp citu nodomāja.

Viņš stādījās priekšā, mis Pebmāršai.

-    Detektīvinspektors Hārdkāstls.

Mis Pebmāršu inspektors mazliet pazina, lai gan profesionālā jomā viņam ar šo lēdiju nekad nebija nācies satikties. Taču inspektors bija šo sievieti redzējis un zināja, ka viņa agrāk bijusi skolotāja un nu tās darbs saistīts ar Braila ābeces mācīšanu vājredzīgiem bērniem Āronberga institūtā. Likās gluži neticami, ka viņas tīrajā un kārtīgajā mājā varēja atrasties noslepkavots vīrietis, taču neticamas lietas mēdz notikt daudz biežāk, nekā gribētos noticēt.

-     Te ir noticis kas briesmīgs, mis Pebmārša, viņš sacīja. Baidos, ka jums nācies piedzīvot pamatīgu nobīli. Man skaidri jāzina, kas noticis, tāpēc jūs visus nāksies noklaušināt. Cik noprotu, tad šī jaunkundze… un viņš aši ielūkojās piezīmju grāmatiņā, kuru pasniedza konstebls, jā, mis Šeila Veba pirmā atrada mirušo. Ja jūs man atļautu ieiet jūsu virtuvē, mis Pebmārša, tad es ievestu mis Vebu tur un mēs varētu netraucēti aprunāties.

Viņš atvēra durvis, kuras veda no ēdamistabas virtuvē, un palaida meiteni pa priekšu. Jauns detektīvs privātā ierīkojās pie neliela, ar dažnedažādiem priekšmetiem apkrauta galdiņa un sagatavojās rakstīšanai.

-     Šis krēsls izskatās itin ērts, sacīja Hārdkāstls, piedāvādams meitenei tādu kā Vindzoras krēsla modernizētu variantu.

Šeila Veba nervozi apsēdās, lūkodamās viņā ar lielām, bail pilnām acīm.

Hārdkāstls gandrīz noteica: "Es taču jūs neapēdīšu, dārgumiņ," taču savaldījās un sacīja:

-    Jums nav par ko uztraukties. Mēs tikai^ gribam noskaidrot, kas noticis. Tātad jūs sauc Seila Veba un jūsu adrese ir…?

-    Palmerstounroudā 14, pie gāzes fabrikas.

-    Jā, skaidrs. Un jūs esat kalpotāja, vai ne?

-    Jā, esmu mašīnrakstītāja stenogrāfiste, strādāju mis Mārtindeilas sekretārbirojā.

-     Kevendiša sekretāru un mašīnrakstīšanas birojs tāds ir pilns nosaukums, vai ne?

-    Tā ir.

-    Un cik ilgi jūs jau tur strādājat?

-    Apmēram gadu. Jā, nupat būs desmit mēneši.

-     Skaidrs. Un tagad pastāstiet pati saviem vārdiem, kā šodien nonācāt Vilbremavēnijā 19.

-    Viss notika tā, tagad Šeila Veba jau runāja paļāvīgāk. Šī mis Pebmārša zvanīja uz biroju un pasūtīja stenogrāfisti uz pulksten trijiem. Un, kad atgriezos no lenča, mis Mārtindeila sacīja, lai eju es.

-    Gluži kā vienmēr, vai tā? Es domāju, vai jūs bijāt nākamā pēc saraksta, vai kā nu jums tās lietas tur notiek?

-    Ne gluži tā. Mis Pebmārša bija prasījusi tieši mani.

-    Mis Pebmārša prasīja tieši jūs… Hārdkāstla uzacis zīmīgi uzrāvās. Skaidrs… Tātad jūs pie viņas strādājāt jau agrāk?

-    Nē taču! Šeila ātri iebilda.

-    Nē? Vai esat par to pilnīgi pārliecināta?

-    Jā gan, esmu. Es domāju, viņa nav tāda persona, kuru būtu iespējams aizmirst. Tāpēc jau tas liekas tik dīvaini.

-     Ļoti labi, šobrīd mēs šajā lietā neiedziļināsimies. Kad jūs te ieradāties?

-     Tas noteikti bija pirms pulksten trijiem, tāpēc ka pulkstenis ar dzeguzi… meitene pēkšņi aprāvās, viņas acis aizplīvurojās. Cik dīvaini! Cik ļoti dīvaini! Es nekādi to nespēju saprast par tiem pulksteņiem.

-    Ko jūs nespējat saprast, mis Veba?

-    Kāpēc tie pulksteņi…

-    Kas ir ar pulksteņiem?

-     Pulkstenis ar dzeguzi nosita trīs īstajā laikā, bet visi citi bija par stundu ātrāki. Tas ir ļoti dīvaini.

-     Patiešām, ļoti dīvaini, inspektors piekrita. Un kad jūs pirmoreiz ieraudzījāt līķi?

-     Tikai tad, kad apgāju apkārt dīvānam. Un tur tas… viņš… bija. Tik… briesmīgi, jā, briesmīgi…

-      Briesmīgi, tur es jums piekrītu. Kā jums šķiet, vai jūs to vīrieti pazīstat? Varbūt esat viņu kādreiz redzējusi?

-    Ak, nē.

-     Vai esat par to pilnīgi pārliecināta? Viņš varēja izskatīties pavisam citādi nekā parasti, ziniet. Padomājiet kārtīgi! Vai varat būt pilnīgi pārliecināta, ka nekad agrāk viņu neesat redzējusi?

-    Pilnīgi pārliecinātā.

-     Kārtībā. Tiktāl nu mēs būtu. Un ko jūs darījāt?

-    Ko es darīju?

-Jā.

-    Neko, itin neko. Es neko nespēju.

-    Saprotu. Jūs viņam nemaz nepieskārāties?

-Jā… Nē… tas ir, pieskāros gan. Lai pārliecinātos, vai… vai viņš… Taču viņš bija… gluži auksts… un… mana roka bija asinīs. Tas bija šausmīgi biezās un lipīgās asinīs.

Viņa sāka drebēt.

-    Tā, tā, mierinoši sacīja Hārdkāstls. Tas viss jau ir beidzies, jūs taču saprotat. Aizmirstiet tās asinis! Runāsim par turpmāko. Kas notika pēc tam ?

-    Es nezinu… Ak, jā, pārnāca viņa.

-    Jūs domājat mis Pebniāršu?

-     Jā. Tikai es tad vēl nezināju, ka tā ir mis Pebmārša. Viņa ienāca iekšā ar iepirkumu tīklu,

-    meitenes tonis bija tāds, it kā iepirkumu tīkliņš būtu kas neatbilstošs un neiederīgs šajā situācijā.

-    Un ko jūs teicāt?

-     Es nezinu, vai kaut ko teicu… Mēģināju, bet nespēju. Jutos tā, it kā te būtu kas iesprūdis,

-    un viņa norādīja uz savu kaklu.

Inspektors pamāja.

-            Un tad.,, un tad… Tad viņa'teica: "Vai te kāds ir?" un apgāja apkārt dīvānam, un es… es nodomāju, ka viņa uzkāps tam… uzkāps viņam, un iekliedzos… Un, reiz sākusi, es nevarēju beigt kliegšanu, kaut kā tiku ārā no istabas, tad ārā pa nama durvīm…

-     Kā sikspārnis no elles cauruma, noteica inspektors, atcerējies Kolīna sacīto.

Seila Veba pavērās viņā ar pazemīgām, izbiedētām acīm un negaidot nomurmināja:

-Atvainojiet!

-    Nav par ko. Jūs visu ļoti labi izstāstījāt. Nemaz nevajag vairs par to domāt. Ak, jā, vēl tikai viens jautājums kāpēc jūs vispār atradāties šajā istabā?

-    Kāpēc? viņa izskatījās pārsteigta.

-     Jā. Jūs ieradāties laikam dažas minūtes par agru un, jādomā, piezvanījāt pie durvīm. Kāpēc jūs gājāt iekšā, ja neviens neatsaucās?

-    Ak, jā. Tāpēc, ka viņa pieteica tā darīt.

-    Kas pieteica?

-    Mis Pebmārša.

-     Es taču domāju, ka jūs nemaz netikāt ar viņu runājusi.

-     Nē, netiku gan. Tā bija mis Mārtindeila, kam viņa pateica, lai nākot iekšā un gaidot viesistabā, pa labi no vestibila.

Hārdkāstls domīgi noteica:

-    Tā gan.

Šeila Veba kaunīgi noprasīja:

-    Vai… vai tas ir Viss?

-     Domāju, ka jā. Es gribētu, lai jūs te uzkavējaties vēl minūtes desmit ilgāk; iespējams, ka man radīsies vēl kāds jautājums. Pēc tam es likšu jūs aizvest mājās ar policijas auto. Kā ar jūsu ģimeni vai jums ir ģimene?

-     Mans tēvs un māte ir miruši. Dzīvoju kopā ar krustmāti.

-    Un viņu sauc…?

-    Misis Lautona.

Inspektors piecēlās un pastiepa viņai roku.

-     Es jums ļoti pateicos, mis Veba, viņš sacīja. Mēģiniet šonakt labi izgulēties! Jums jāatpūšas, lai tiktu ar to visu galā.

Viņa kautrīgi uzsmaidīja inspektoram un atgriezās ēdamistabā.

-    Pakavē laiku mis Vebai, Kolīn, inspektors noteica. Tagad, mis Pebmārša, vai es varētu jūs palūgt šeit iekšā?

Hārdkāstls pastiepa roku, lai atbalstītu mis Pebmāršu, taču lēdija drošā solī devās viņam pakaļ, ar pirkstiem aptaustīja pie sienas nolikto krēslu, pastūma to ar kāju un apsēdās.

Hārdkāstls aizvēra durvis. Viņš vēl nepaspēja neko pavaicāt, kad Milisenta Pebmārša jau strupi noprasīja:

-    Kas ir tas jauneklis?

-    Viņa vārds ir Kolīns Lembs.

-     Tā viņš man sacīja. Bet kas viņš tāds ir? Kāpēc viņš te atrodas?

Hārdkāstls izbrīnījies pavērās viņā.

-     Viņš nejauši gāja garām pa ielu, kad mis Veba izmetās no mājas, kliegdama, ka notikusi slepkavība. Ienācis iekšā un ieraudzījis, kas noticis, viņš piezvanīja mums, un es viņam lūdzu doties atpakaļ un gaidīt.

-    Jūs viņu uzrunājāt "Kolīn".

-     Jums piemīt lieliskas novērošanas spējas, mis Pebmārša (novērošana cik neatbilstošs vārds; un tomēr neviens cits nederēja). Kolīns Lembs ir mans draugs, lai gan pagājis krietns laiciņš, kopš nebiju viņu redzējis. Un viņš vēl piebilda: Kolīns ir jūras biologs.

-    Ak tā! Saprotu.

-Tātad, mis Pebmārša, es priecātos, ja jūs pastāstītu man kaut ko par šo augstākā mērā pārsteidzošo notikumu.

-    Labprāt. Tikai man nav nekā daudz, ko stāstīt.

-    Cik zinu, jūs te mitināties jau ilgāku laiku.

-    Kopš 1950. gada. Es esmu… biju skolotāja. Kad man paziņoja, ka savu zūdošo redzi vairs neatgūšu tur neko nevarot darīt, un es drīz vien kļūšot pilnīgi akla, es apguvu Braila rakstu un visādus palīglīdzekļus aklajiem. Mani nodarbina Aronberga institūtā, strādāju ar akliem un garīgi atpalikušiem bērniem.

-     Pateicos. Tagad atgriezīsimies pie šopēcpusdien notikušā. Vai jūs gaidījāt kādu apmeklētāju?

-Nē.

-     Nolasīšu jums to, kas teikts par mirušā izskatu, lai redzētu, vai tas jums ko atgādina. Augums piecas pēdas deviņas collas, vecums ap sešdesmit, tumši, iesirmi mati, brūnas acis, gludi skūts, garena seja, izvirzīts zods. Spēcīgas miesasbūves, bet ne tukls. Tumšpelēkā uzvalkā, koptām rokām. Viņš varētu būt bankas ierēdnis, rēķinvedis, jurists, kāds speciālists. Vai šāds apraksts atbilst kādam, ko jūs pazīstat?

Milisenta Pebmārša rūpīgi pārdomāja, pirms saņēmās atbildēt.

-    Nevaru droši apgalvot. Tas, protams, ir ļoti vispārīgs apraksts. To varētu piemērot daudziem. Viņš varētu būt kāds, ko esmu kaut kur redzējusi vai satikusi, bet noteikti nav kāds no maniem labiem paziņām.

-     Vai jūs pēdējā laikā neesat saņēmusi ziņu no kāda, kas gatavotos jūs apmeklēt?

-    Noteikti nē.

-     Lieliski. Tātad jūs zvanījāt uz Kevendiša sekretārbiroju, lūdzāt stenogrāfistes pakalpojumus un…

Viņa tūlīt inspektoru pārtrauca.

-     Piedodiet! Es neko tamlīdzīgu neesmu darījusi.

-    Jūs nezvanījāt uz Kevendiša sekretārbiroju un nepasūtījāt…? Hārdkāstls aprāvās.

-    Manā mājā nav telefona.

-    Ielas stūrī ir telefonbūda, inspektors iebilda.

l -

-    Jā, protams. Bet es uzsveru, inspektor Hārdkāstl, man nav bijusi vajadzīga stenogrāfiste, un, atkārtoju, es neesmu zvanījusi uz šo Kevendiša biroju, lai izteiktu tādu lūgumu.

-    Tātad jūs nelūdzāt, lai atnāk tieši Seila Veba?

-    Es nekad neesmu dzirdējusi šo vārdu.

Hārdkāstls pārsteigts viņā nolūkojās.

-     Jūs atstājāt ārdurvis neaizslēgtas, viņš sacīja.

-    Es bieži vien pa dienu tā rīkojos.

-    Jebkurš varēja ienākt.

-    Kāds acīmredzot šoreiz ir to izdarījis, mis Pebmārša sausi atbildēja.

-     Mis Pebmārša, ārsts apgalvo, ka šis cilvēks ir miris varmācīgā nāvē laikā starp pusdiviem un diviem četrdesmit piecām. Kur jūs šajā laikā bijāt?

Mis Pebmarša padomaja.

-     Pusdivos es jau biju izgājusi vai arī gatavojos iziet no mājas. Man bija jāiepērkas.

-    Vai varat pasacīt, kurp tieši jūs devāties?

-      Ļaujiet atcerēties! Devos uz pastu uz to, kas atrodas Albenīroudā, lai nosūtītu paciņu un nopirktu markas, pēc tam nopirku šo un to mājai, jā, rāvējslēdžus un spraužamadatas pie Fīlda un Vrena. Pēc tam atgriezos mājās. Varu pateikt precīzi, cik bija pulkstenis. Kad ienācu pa vārtiņiem, dzeguze nokūkoja trīs reizes. Es to dzirdēju jau uz celiņa.

-    Un kā ar visiem pārējiem pulksteņiem?

-    Piedodiet, lūdzu?

-    Visi citi pulksteņi ir par stundu ātrāki.

-     Ātrāki? Jūs domājat to grīdas pulksteni istabas stūrī?

-    Nē, ne tikai to visi pārējie pulksteņi viesistabā arī rāda to pašu.

-    Es nesaprotu, ko jūs domājat ar tiem citiem pulksteņiem. Viesistabā nav nekādu citu pulksteņu.

3. nodala

Hārdkāstls sastinga:

-     Ak, izbeidziet, mis Pebmārša! Kā tad ir ar to skaisto Drēzdenes porcelāna pulksteni uz kamīnmalas? Un mazo franču pulkstenīti? Un sudraba pulksteni? Un… ak, jā, pulksteni ar uzrakstu "Rozmarija", kas iegravēts stūri?

Tagad bija mis Pebmāršas kārta brīnīties.

-     Kāds no mums ir jucis vai nu es, vai jūs, inspektor. Es apzvēru, ka man nav Drēzdenes porcelāna pulksteņa, nav kā jūs tur teicāt pulksteņa ar uzrakstu "Rozmarija", nav franču pulksteņa un… kāds tur vēl bija?

-     Sudraba pulkstenis, Hārdkāstls apstulbis noteica.

-     Un tāda nav ne tik. Ja jūs man neticat, varat pavaicāt sievietei, kura nāk tīrīt māju. Viņas vārds ir misis Kartiņa,

Detektīvinspektors Hārdkāstls jutās apjucis. Mis Pebmāršas striktais tonis bija visai pārliecinošs, tas uzveica šaubas. Viņš kādu mirkli visu apdomāja, pārcilādams prātā dīvainos faktus. Pēc tam piecēlās.

-     Mis Pebmārša, vai jums nebūtu nekas pretī pavadīt mani uz to istabu?

-     Bet, lūdzu! Patiesību sakot, es vēlētos pati aplūkot tos pulksteņus.

-     Aplūkot? Hārdkāstls steidzās pieķerties šim vārdam.

-     Aptaustīt būtu atbilstošāks vārds, sacīja mis Pebmārša, bet aklie cilvēki, inspektor, lieto tādus izteicienus, kuri īsti neatbilst viņu iespējām. Kad saku, ka gribētu aplūkot tos pulksteņus, es domāju, ka gribētu tos aptaustīt un izjust savos pirkstos.

Hārdkāstls izgāja no virtuves, un mis Pebmārša viņam sekoja, tad abi šķērsoja nelielo vestibilu un iegāja viesistabā. Daktiloskopijas speciālists uzlūkoja abus.

-    Es gandrīz vai esmu te pabeidzis, ser, viņš sacīja. Jūs varat aizskart visu, ko vien vēlaties.

Hārdkāstls pamāja, paņēma mazo ceļojumpulksteni ar uzrakstu "Rozmarija" stūrī un ielika mis Pebmāršai rokās. Viņa to ļoti uzmanīgi aptaustīja.

-     Tas liekas visparastākais ceļojuma pulkstenis, viņa sacīja, apvilkts ar ādu. Tas nav mans, inspektor Hārdkāstl, un tas neatradās šajā istabā par to es esmu pilnīgi pārliecināta. Kad pusdivos izgāju no mājas, tā te nebija.

-    Pateicos.

Inspektors paņēma pulksteni atpakaļ. Pēc tam viņš piesardzīgi nocēla no kamīnmalas nelielo Drēzdenes pulksteni.

-     Ar šo te uzmanīgi, viņš sacīja, tas ir trausls.

Milisenta Pebmārša ar smalkajiem pirkstiem uzmanīgi aptaustīja mazo porcelāna pulksteni. Pēc tam viņa papurināja galvu.

-    Tas noteikti ir brīnišķīgs pulkstenis, taču tas nav mans. Kā jūs teicāt, kur tas atradās?

-    Uz kamīnmalas, pa labi.

-     Tur vajadzēja būt vienam no diviem porcelāna svečturiem, sacīja mis Pebmārša.

-     Jā, sacīja Hārdkāstls, tur ir svečturis, tikai pabīdīts mazliet tālāk.

-    Jūs teicāt, ka tur esot vēl viens pulkstenis?

-    Vēl divi.

Hārdkāstls paņēma atpakaļ Drēzdenes porcelāna pulksteni un iedeva viņai mazo, apzeltīto franču pulkstenīti. Viņa to ātri aptaustīja, pēc tam sniedza atpakaļ inspektoram.

-    Nē. Tas ne tik nav mans.

Viņš pasniedza lēdijai sudraba pulksteni, un arī to viņa atdeva atpakaļ.

-     Vienīgie pulksteņi, kuri atradās šajā istabā, ir grīdas pulkstenis stūri pie loga…

-    Tieši tā.

Krisli 8

-      … Un pulkstenis ar dzeguzi pie sienas, netālu no durvīm.

Hārdkāstls īsti nesaprata, ko tālāk sacīt. Viņš pētoši aplūkoja sievieti, kura sēdēja iepretī, apzinādamies, ka viņa šo vērošanu nevar pamanīt. Viņa bija mazliet saraukusi pieri, kā neizpratnē apdomādamās, un skarbi ieteicās:

-     Es to nespēju saprast. Es vienkārši to nespēju saprast.

Viņa pastiepa vienu roku, lai pārliecinātos, kurā istabas daļā īsti atrodas, pēc tam apsēdās. Hārdkāstls uzlūkoja vīru, kas ņēma pirkstu nospiedumus un tagad stāvēja pie durvīm.

-     Vai jūs pārbaudījāt šos pulksteņus? viņš pavaicāja.

-     Es pārbaudīju it visu, ser. Nekādu pēdu uz apzeltītā pulksteņa, bet tur arī nevarētu būt. Virsma ir neatbilstoša. Tas pats ir ar porcelānu. Taču nekādu nospiedumu nav arī uz ceļojumpulksteņa ādas ietvara un uz sudraba pulksteņa, un tas jau liekas diezgan neticami. Ja viss būtu normāli, nospiedumi būtu. Taču neviens no tiem nav uzvilkts, visi apstādināti vienā un tai pašā laikā rāda trīspadsmit minūtes pāri četriem.

-    Un kā ar pārējo, kas atrodas šajā istabā?

-    Te ir atrodami triju vai četru personu pirkstu nospiedumi, un, es teiktu, visi ir sieviešu. Kabatu saturs ir uz galda.

Ar galvas mājienu viņš norādīja uz mazu priekšmetu kaudzīti uz galda. Hārdkāstls tuvojās

un aplūkoja priekšmetus. Tur atradās naudas maks ar septiņām mārciņām un sīknaudu, zīda mutauts bez monogrammas, maza kārbiņa ar pilulām gremošanas uzlabošanai un vizītkarte. Hārdkāstls pieliecās, lai to aplūkotu.

Misters R. H. Karijs Metropoles un provinces apdrošināšanas sabiedrība ar ierobežotu atbildību Denverstrīta 7 Londona W 2.

Hārdkāstls atgriezās pie dīvāna, kur sēdēja mis Pebmārša.

-    Vai jūs negaidījāt kādu no apdrošināšanas?

-    No apdrošināšanas sabiedrības? Nē, noteikti

ne.

-    No Metropoles un provinces apdrošināšanas sabiedrības, sacīja Hārdkāstls.

Mis Pebmārša papurināja galvu.

-     Nekad neesmu par tādu dzirdējusi, viņa sacīja.

-    Un jūs neko neesat apdrošinājusi?

-    Nē, neko. Esmu gan apdrošinājusi māju pret ugunsgrēku un laupītājiem, taču tā bija Džova apdrošināšanas sabiedrība, kurai te ir filiāle. Pati sevi es neesmu apdrošinājusi. Man nav nedz ģimenes, nedz radinieku, un nav arī vajadzības apdrošināt savu dzīvību.

-    Saprotu, sacīja Hārdkāstls. Vai Karija uzvārds jums neko neizsaka? Misters R. H. Karijs?

Viņš uzmanīgi vēroja lēdiju. Taču nekādu reakciju viņas sejā nejaudāja saskatīt.

-    Karijs, viņa atkārtoja uzvārdu, bet pēc tam papurināja galvu. Tas nav izplatīts uzvārds, vai ne? Nē, es nedomāju vis, ka būtu dzirdējusi tādu vārdu vai pazinusi kādu, ko tā sauc. Vai tā sauca to vīru, kurš ir miris?

-    Tā varētu būt, Hārdkāstls sacīja.

Mis Pebmārša kādu mirkli šaubījās. Tad noteica:

-    Vai jūs vēlaties, lai es… lai es pieskaros?

Viņš ātri saprata, ko viņa gribējusi teikt.

-     Vai jūs būtu ar mieru, mis Pebmārša? Tas ir, ja jums nebūtu par grūtu? Es tādās lietās neesmu diez ko pieredzējis, bet varbūt jūsu pirksti labāk nekā apraksts jums pastāstīs, kā tas cilvēks izskatās?

-     Patiešām, sacīja mis Pebmārša. Es piekrītu, tas nav nekas patīkams, bet es to ļoti vēlētos izdarīt, ja vien varētu jums šādā veidā palīdzēt.

-     Pateicos, sacīja Hārdkāstls, ja jūs ļautu man sevi pavadīt…

Viņš pavadīja lēdiju apkārt dīvāna galam, norādīja, kur nomesties ceļos, un laipni palīdzēja viņai ar rokām sataustīt vīrieša seju. Viņa bija ļoti klusa, neizrādīdama nekādas emocijas. Pirksti sataustīja matus, ausis, mirkli pakavējās pie kreisās auss, deguna līnijas, mutes un zoda. Tad viņa papurināja galvu un piecēlās.

-    Tagad man ir skaidrs, kā viņš varētu izskatīties, viņa sacīja, taču esmu pilnīgi pārliecināta, ka neesmu viņu ne redzējusi, ne pazinusi.

Vīrs, kas ņēma pirkstu nospiedumus, bija savācis savu rīku komplektu un izgājis no istabas. Nu viņš atkal pabāza galvu durvīs.

-     Viņam ir atbraukuši pakaļ, vīrs sacīja, norādīdams uz nelaiķi. Vai var vest projām?

-     Kārtībā, — sacīja inspektors Hārdkāstls. Nāciet, apsēdieties te, mis Pebmārša!

Viņš apsēdināja kundzi krēslā istabas stūrī. Telpā ienāca divi vīri. To, kas reiz bija misters Karijs, aizvāca ātri un profesionāli. Hārdkāstls izgāja, bet pēc tam atkal atgriezās viesistabā un apsēdās līdzās mis Pebmāršai.

-     Šis ir neticams notikums, mis Pebmārša, viņš sacīja. Es gribētu ar jums pārrunāt galvenos faktus un pārbaudīt, vai visu esmu pareizi sapratis. Precizējiet, ja es kļūdos. Jūs šodien apmeklētājus negaidījāt, jūs negatavojāties neko apdrošināt un netikāt saņēmusi nekādu vēstuli, ar kuru tiktu ziņots, ka jūs gatavojas apmeklēt šādas apdrošināšanas sabiedrības pārstāvis. Vai viss pareizi?

-    Pilnīgi pareizi.

-     Jums nebija nepieciešama stenogrāfiste un jūs netikāt zvanījusi Kevendiša birojam, lai to pasūtītu uz pulksten trijiem.

-    Arī tas ir pareizi.

-      Kad jūs apmēram pusdivos izgājāt no mājas, šajā istabā bija tikai divi pulksteņi pulkstenis ar dzeguzi un grīdas pulkstenis. Citu nebija.

Atbildes vietā mis Pebmārša izlaboja:

-     Ja gribu būt pilnīgi precīza, tad nevaru to apzvērēt. Tā kā esmu neredzīga, es nespēju noteikt, vai kaut kas šajā istabā atrodas vai neatrodas. Es, tā sakot, pēdējoreiz pārliecinājos par šīs istabas aprīkojumu, kad šorīt agri no rīta slaucīju putekļus. Tad viss bija savā vietā. Parasti sakopju šo istabu pati, jo apkopēja neuzmanīgi apietas ar greznumlietām.

-    Vai šorīt jūs tikāt izgājusi no mājas?

-    Jā. Desmitos es, kā parasti, devos uz Aronberga institūtu. Tur man bija nodarbības līdz divpadsmitiem piecpadsmit. Atgriezos apmēram bez ceturkšņa vienos, virtuvē pagatavoju sev olu kulteni un tēju, bet pēc tam izgāju atkal kā jau teicu, pusdivos. Paēdu virtuvē, un tāpēc netiku ienākusi šajā istabā.

-     Saprotu, Hārdkāstls sacīja. Tātad jūs varat pavisam noteikti apgalvot, ka ap desmitiem rītā šo lielisko pulksteņu te nebija un tie varētu būt šeit nogādāti vēlāk?

-    To jūs varat pavaicāt manai apkopējai misis Kartiņai. Viņa nāk šurp ap desmitiem un parasti aiziet ap divpadsmitiem. Viņa dzīvo Diperstritā 17.

-     Pateicos, mis Pebmārša. Tagad mūsu rīcībā ir tikko minētie fakti, un nu es gribētu, lai jūs man pasakāt visu, kas vien ienāk prātā. Šodien šurp atnesti šie četri pulksteņi. Visu šo pulksteņu rādītāji apstādināti uz pulksten četriem trīspadsmit. Tātad, vai šis laiks jums kaut ko atgādina?

-     Trīspadsmit pāri četriem, mis Pebmārša papurināja galvu. Itin neko.

-    Tagad pārslēgsimies no pulksteņiem uz mirušo. Neliekas ticami, ka viņu te būtu ielaidusi jūsu apkopēja un atstājusi mājā vienu, ja jūs netikāt viņai sacījusi, ka šo cilvēku gaidāt, bet to mēs varam viņai pavaicāt. Viņš noteikti te ieradies, lai jūs apmeklētu zināmā nolūkā vai nu darīšanās, vai kādā personīgā lietā. Laikā starp pusdiviem un diviem četrdesmit piecām viņu te pārsteidza un nogalināja. Pat ja viņš ieradies norīkojumā, jūs sākāties par to neko nezinām. Iespējams, viņš saistīts ar apdrošināšanu, taču arī te jūs nevarat mums neko palīdzēt. Durvis nebija aizslēgtas, tātad viņš varēja ienākt un apsēsties, lai jūs sagaidītu. Bet kāpēc?

-    Visa šī lieta ir gaužām muļķīga, mis Pebmārša nepacietīgi sacīja. Tātad jūs domājat, ka šis, kā viņu tur sauca, Karijs atnesis šos pulksteņus sev līdzi?

-     Iesaiņojums nekur nav redzams, Hārdkāstls sacīja. Diez vai viņš atnesa četrus pulksteņus kabatās. Tātad, mis Pebmārša, padomājiet pamatīgāk! Vai jums neienāk prātā nekādas asociācijas, nekādas nojausmas, kurām būtu kāds sakars ar pulksteņiem un, ja ne ar pulksteņiem, tad ar apstādināšanas laiku četriem un trīspadsmit minūtēm?

Viņa papurināja galvu.

-     Es mēģināju pati sev iegalvot, ka to pastrādājis kāds jukušais vai ari kāds iemaldījies nepareizā mājā. Taču arī tas neko neizskaidro. Nē, inspektor, es jums nevaru palīdzēt.

Istabā ielūkojās jaunais konstebls. Hārdkāstls sekoja viņam vestibilā, un no turienes abi devās uz vārtiņiem. Tur abi vīri dažas minūtes apspriedās.

-     Jūs tagad varat vest jaunkundzi mājās, Hārdkāstls sacīja, vina dzīvo Palmerstounroudā 14.

Tad inspektors devās atpakaļ un iegāja ēdamistabā. Pa atvērtajām virtuves durvīm varēja dzirdēt, ka mis Pebmārša darbojas ar traukiem. Viņš apstājās durvīs.

-    Es vēlētos paņemt līdzi tos pulksteņus, mis Pebmārša. Es jums iedošu kvīti.

-     Tas būtu labi, inspektor. Tie taču nepieder man.

Hārdkāstls pagriezās pret Šeilu Vebu.

-     Jūs tagad varat braukt mājās, mis Veba. Policijas auto jūs aizvedīs.

Seila un Kolīns devās projām.

-     Iesēdiniet viņu auto, Kolīn! sacīja Hārdkāstls, piestūma krēslu pie galda un ņēmās rakstīt kvīti.

Kolīns un Seila jau bija pie vārtiņiem, kad meitene pēkšņi apstājās.

-Mani cimdi.:, esmu tos aizmirsusi…

-    Es tos atnesīšu.

-     Nē, es zinu, kur tos noliku. Tagad, kad viņi to aizvākuši, es nebaidos.

Meitene aizskrēja atpakaļ un pēc brītiņa atkal viņam pievienojās.

-    Man žēl, ka pirmīt uzvedos tik muļķīgi.

-Tā var gadīties ikvienam, Kolīns sacīja.

Šeila jau bija iekāpusi auto, kad viņiem pievienojās Hārdkāstls. Pagaidījis, kamēr auto uzņem gaitu, viņš pievērsās jaunajam konsteblam.

-     Gribu, lai tos pulksteņus viesistabā rūpīgi iesaiņo visus, izņemot pulksteni ar dzeguzi un lielo grīdas pulksteni.

Viņš deva vēl dažus rīkojumus un pēc tam uzrunāja Kolīnu.

-     Es dodos visu pārbaudīt uz vietas. Vai vēlies nākt līdzi?

-    Tas der, sacīja Kolīns.

4. nodaļa, Kolīna stāstījumā

-     Kur tad mēs dosimies? pavaicāju Dikam Hārdkāstlam.

Viņš izrīkoja šoferi:

-     Uz Kevendiša sekretārbiroju. Tas ir Palasstrītā, uz Esplanādes pusi, tad pa labi.

-    Jā, ser.

Auto ripoja uz priekšu. Aiz muguras palika neliels pūlītis, kas pa šo laiku bija sapulcējies un ar interesi vēroja notiekošo. Rudais kaķis vēl joprojām sēdēja uz Diānlodžas vārtu staba kaimiņos. Tas vairs nemazgāja purniņu, bet tupēja, taisni izslējies, un aste tikko manāmi kustējās šurpu turpu. Tās īpašnieks lūkojās pāri pūļa galvām ar to klajo nicinājumu pret cilvēkveidīgo sugu, kāds raksturīgs tikai kaķiem un kamieļiem.

-     Uz sekretārbiroju un pēc tam pie apkopējas tā būs pareizā secība, sacīja Hārdkāstls un ielūkojās pulkstenī, tāpēc, ka laiks iet. Ir jau pāri četriem. Viņš mirkli paklusēja, un pēc tam iebildās: Varen pievilcīga meitene, vai ne?

-    Ļoti, es piekritu.

Viņš apveltīja mani ar uzjautrinātu skatienu.

-    Bet viņas stāstītais bija iespaidīgs. Jo drīzāk to pārbaudīsim, jo labāk.

-    Tu taču nedomā, ka viņa…

Viņš mani pārtrauca:

-    Mani vienmēr interesē tie cilvēki, kuri atrod noslepkavotos.

-      Bet šī meitene aiz bailēm bija pa pusei sajukusi. Ja tu būtu dzirdējis, kā viņa kliedza…

Viņš vēlreiz uzmeta man neizprotamu skatienu un atkārtoja, ka Šeila Veba esot ļoti pievilcīga meitene.

-    Un kā tu gadījies te, Vilbremavēnijā, Kolīn? Apbrīnoji mūsu lielisko Viktorijas laikmeta arhitektūru? Vai ari tev te bija kas darāms?

-    Jā, man bija kas darāms. Meklēju 61. numuru un nevarēju to atrast. Varbūt tāda nemaz nav?

-     Ir gan. Pēdējais ir astoņdesmit astotais, tā man šķiet.

-     Bet paklau, Dik, kad es nonācu līdz 35. numuram, Vilbremavēnija aprāvās.

-     Svešinieki te vienmēr apmaldās. Ja tu pagrieztos pa Albenīroudu uz labo pusi un pēc tam atkal pa labi, tad atrastos otrā Vilbremavēnijas galā. Redzi, tā veido pusmēnesi. Un dārzi saplūst kopā.

-     Saprotu, es sacīju, kad viņš bija izskaidrojis man šo sarežģīto ģeogrāfisko mīklu. Tāpat kā visi tie Londonas skvēri un parki. Onslovskvērs, vai? Un Kedogenskvērs. Tu, cilvēks, esi vienā skvēra galā un pēkšņi nonāc citā. Tā vai citādi, 61. numurs ir. Vai tu zini, kas tur dzīvo?

-     61. numurā? Ļauj atcerēties! Jā gan, tas varētu būt būvuzņēmējs Blends.

-    Ak vai, es sacīju, tas nav lāgā.

-Tu nemeklēji būvuzņēmēju?

-       Nē. Es nemaz nedomāju, ka viņš ir būvuzņēmējs. Ja nu vienīgi… Varbūt viņš te ir nesen… nupat pārvācies?

-     Es domāju, ka Blends šeit ir dzimis. Viņš noteikti ir vietējais strādā jau gadiem.

-Cik nelāgi.

-      Viņš tiešām ir ļoti viduvējs uzņēmējs, Hārdkāstls turpināja. Lieto būvmateriālus, kuru kvalitāte varētu būt labāka. Viņš būvē tādas mājas, kuras izskatās itin labi, bet, līdzko ievācas īrnieki, tur viss brūk un jūk. Reizumis vējš cauri svilpo. Apbrīnojamā kārtā viņš tomēr arvien kaut kā izgrozās.

-    Nav labi tā jokot, Dik. Tas vīrs, kuru meklēju, noteikti ir pats godīguma iemiesojums.

-     Blendam, pareizāk sakot, viņa sievai, apmēram pirms gada uzradās liela nauda. Viņa ir kanādiete, ieradusies te kara laikā un sastapusi Blendu. Ģimene nevēlējās, lai viņa ar to precētos, un nelikās par noklīdušo avi vairs ne zinis, kad viņa tomēr to izdarīja. Taču pagājušajā gadā nomira viņas tēvocis, kura vienīgais dēls gāja bojā lidmašīnas katastrofā, un pēc visām kara laika kataklizmām misis Blenda galu galā palika vienīgā dzīvā šīs ģimenes pārstāve. Tā visa nauda tika viņai. Un, domāju, paglāba Blendu no bankrota.

-     Kā rādās, tu zini par misteru Blendu diezgan daudz.

-     Jā, patiesi. Redzi, mēs allaž ieinteresējamies, ja kāds vienas nakts laikā pēkšņi kļūst stāvus bagāts. Rodas aizdomas, vai viņš nav par to kaut kā īpaši parūpējies, un tad nākas pārbaudīt. Painteresējāmies arī šoreiz, taču viss izrādījās kārtībā.

-    Lai nu kā, es teicu, mani neinteresē cilvēks, kas pēkšņi kļuvis bagāts. Tas nav tas, kas mani interesē.

-    Nē? Bet tā taču bija, vai ne?

Es pamāju.

-    Un beidzi interesēties? Vai varbūt nebeidzi?

-    Tas ir garš stāsts, es izvairīgi sacīju. Vai mēs šovakar ēdīsim vakariņas kopā, kā bijām iecerējuši, vai arī šī lieta pielikusi mūsu plāniem punktu?

-     Nē, viss būs kārtībā. Šobrīd galvenais lai mašinērija sāk darboties. Mēs gribam uzzināt itin visu par šo misteru Kariju. Iespējams, ka tad, ja zināsim, kas viņš tāds un ko darījis, radīsies arī kāda ideja par to, kas gribējis šo vīru novākt no ceļa, viņš pavērās ārā pa logu. Te nu mēs esam.

Kevendiša sekretāru un mašīnrakstītāju birojs atradās ielā, kurā bija daudzi veikali un ko dēvēja par Palasstrītu. Tāpat kā daudzi citi, šis bija pārbūvēts Viktorijas laikmeta nams. Pa labi no tā atradās līdzīga māja, kurā mitinājās leģendārais mākslas fotogrāfs Edvīns Glens. Portreti, bērnu fotografēšana, kāzu foto. Neraugoties uz šo paziņojumu, logā bija tikai bērnu fotogrāfijas no zīdaiņa autiņiem līdz sešu gadu vecumam. Tās noteikti bija paredzētas māmiņu pievilināšanai. Apskatei bija izstādīti arī daži pāri. Bikli jaunekļi ar smaidošām jaunavām. Pretim Kevendiša sekretāru birojam bija ogļu tirgotāju kantoris. Mazliet tālāk tādas pašas oriģinālas, senatnīgas mājas bija nojauktas, un stiklos mirdzoša trīsstāvu ēka sevi reklamēja, aicinādama iegriezties "Orienta kafejnīcā un restorānā".

Mēs tu Hārdkāstlu uzkāpām pa kāpnēm, iegājām pa atvērtajām parādes durvīm un, paklausīdami aicinošajam uzrakstam "Lūdzu, ienāciet" pie kādām citām durvīm labajā pusē, iegājām telpā, kur trīs jaunas dāmas cītīgi rakstīja ar rakstāmmašīnām. Divas no viņām turpināja rakstīt, nepievēršot mums nekādu uzmanību. Trešā, kas sēdēja pie galda, uz kura atradās telefons, piecēlās un mūs vaicājoši uzlūkoja. Šķita, ka šī jaunkundze zelē kādu saldumu. Ar mēli pārvietojusi našķi tā, lai tas netraucētu runāt, viņa noprasīja:

-    Ar ko varu jums palīdzēt?

-    Mis Mārtindeila… Hārdkāstls ieteicās.

-    Domāju, viņa pašlaik runā pa telefonu.

Tobrīd atskanēja klikšķis, un meitene, pacēlusi tālruņa klausuli, sacīja:

-    Pie jums divi džentlmeņi, mis Mārtindeila.

Tad viņa uzlūkoja mūs un noprasīja:

-    Vai, lūdzu, drīkstu pavaicāt jūsu vārdus?

-    Hārdkāstls, sacīja Diks.

-     Tas ir misters Hārdkāstls, mis Mārtindeila, meitene noteica un nolika klausuli.

-     Šeit, lūdzu, viņa aicināja, tuvodamās durvīm, pie kurām bija piestiprināta misiņa plāksnīte ar uzrakstu "Mis Mārtindeila".

Atvērusi durvis, meitene atkāpās, lai palaistu mūs garām, un vēlreiz atkārtoja:

-    Misters Hārdkāstls.

Durvis aiz mums aizvērās. Mis Mārtindeila pacēla acis no rakstāmgalda. Viņa bija apmēram piecdesmit gadus veca lietišķa izskata sieviete ar gaišrudu matu cekulu un modru skatienu, kas pētīgi pārslīdēja mūsu sejām.

-    Mister Hārdkāstl?

Diks pasniedza savu vizītkarti. Es atkāpos un iekārtojos atzveltnes krēslā netālu no durvīm.

Mis Mārtindeilas smilškrāsas uzacis pārsteigti sakustējās tādā kā netīkamā pārsteigumā.

-      Detektīvinspektors Hārdkāstls? Kā varu jums palīdzēt, inspektor?

-     Atnācu pie jums pēc nelielas informācijas, mis Mārtindeila. Domāju, varēsiet man palīdzēt.

Pēc balss toņa varēju spriest, ka Diks grasās runāt aplinkiem, liekot lietā savu šarmu. Es gan šaubījos, vai mis Mārtindeilu tas varētu ietekmēt. Viņa bija tas tips, kuru franči tik trāpīgi dēvē par femme formidable*.

Nopētīju apkārtni. Pie sienas virs mis Mārtindeilas galda karājās vesela parakstītu fotogrāfiju kolekcija. Uz vienas es pazinu misis Ariadni Oliveru detektīvromānu autori, ar kuru mani kādreiz iepazīstināja. Patiesi jūsu Ariadne Olivera vēstīja ar melnu tinti rakstīti trekni burti. Pateicībā jūsu Garijs Gregsons. Tas bija jau pirms gadiem sešpadsmit miruša šausmu romānu autora fotouzņēmums. Vienmēr jūsu Mirjama tā bija Mirjama Hoga, romantisku romānu rakstniece. Seksromānu autorus pārstāvēja kautrīga izskata bikls vīrišķis ar uzrakstu sīkā rokrakstā: Pateicībā Armands Levins. Visām šīm trofe-

*Briesmīga sieviete (franču vai.).

jām bija kas kopīgs. Vīrieši parasti turēja rokā pīpes un ģērbās tvīdā, sievietes izskatījās ļoti koptas un tīstījās zvērādās.

Kamēr es nodevos apskatei, Hārdkāstls turpināja izvaicāšanu.

-     Šķiet, pie jums strādā meitene, kuru sauc Šeila Veba?

-     Tiesa. Es gan baidos, ka šobrīd viņas te nav…

Viņa pacēla klausuli un sacīja jaunkundzei otrā istabā:

-    Edna, vai Šeila Veba ir atgriezusies?

-    Nē, mis Mārtindeila, vēl ne.

Mis Mārtindeila nolika klausuli.

-      Viņa šopēcpusdien devās uz izsaukumu. Domāju, ka jau varētu būt atpakaļ, taču iespējams, ka devusies uz Karljū viesnīcu Esplanādes galā, kur viņai pulksten piecos bija norunāta lietišķa tikšanās.

-    Saprotu, Hārdkāstls sacīja. Vai jūs varat man pateikt kaut ko par šo Šeilu Vebu?

-      Neko daudz gan nevarēšu, sacīja mis Mārtindeila. Viņa te ir… Ļaujiet atcerēties… Jā, es teiktu, apmēram gadu. Strādā diezgan apmierinoši.

-     Vai jūs zināt, kur viņa strādāja pirms tam, kad iestājās darbā pie jums?

-     Es varētu to uzzināt, ja tas jūs īpaši interesē, inspektor Hārdkāstl. Kaut kur jābūt viņas datiem. Cik spēju atcerēties, agrāk viņa strādāja Londonā

un iesniedza ļoti labas atsauksmes no agrākā darba devēja. Neesmu gan pilnīgi pārliecināta, bet šķiet, ka tā bija kāda tirdzniecības firma vai aģentūra.

-    Jūs teicāt, ka viņa labi strādā?

-    Pietiekami labi, atbildēja mis Mārtindeila, kura acīmredzami nebija tā persona, kas izšķērdīgi šķiestu uzslavas.

-    Bet ne pirmklasīgi?

-     Nē, es tā neteiktu. Viņa pietiekami ātri stenografē un ir labi izglītota. Kārtīga un precīza mašīnrakstītāja.

-    Vai jūs viņu pazīstat kaut cik tuvāk?

-     Nē. Viņa, kā šķiet, dzīvo kopā ar krustmāti, mis Mārtindeila noteica un kļuva mazliet aizdomīga. Vai drīkstu vaicāt, inspektor Hārdkāstl, kāpēc jūs uzdodat visus šos jautājumus? Vai meitene nokļuvusi kādās nepatikšanās?

-    Tā es vis neteiktu, mis Mārtindeila. Vai jūs pazīstat mis Milisentu Pebmāršu?

-     Pebmārša… mis Mārtindeila nomurmināja, raukdama savas smilškrāsas uzacis. Ak, jā, protams, tā bija mis Pebmāršas māja, kur Šeilai šopēcpusdien vajadzēja ierasties. Tikšanās bija norunāta pulksten trijos.

-    Kā šis pasūtījums tika pieteikts, mis Mārtindeila?

-     Pa telefonu. Mis Pebmārša piezvanīja un sacīja, ka vajadzīga stenogrāfiste, tad vaicāja, vai es nevarot aizsūtīt pie viņas mis Vebu.

49

-    Viņa prasīja tieši mis Vebu?

8

-Jā.

-    Cikos viņa zvanīja?

Mis Mārtindeila kādu mirkli apdomājās.

-     Zvanīts tika tieši man. Tas nozīmē, ka tā bija lenča stunda. Apmēram… apmēram bez desmit divi. Katrā ziņā pirms diviem. Ak, jā, es pamanīju, ka esmu pierakstījusi bloknotā. Tas bija tieši vienos četrdesmit deviņās.

-    Vai ar jums runāja pati mis Pebmārša?

Mis Mārtindeila izskatījās mazliet pārsteigta.

-Tā man likās.

-     Taču jūs nepazināt viņas balsi? Jūs viņu personīgi pazīstat?

-    Nē, nepazīstu. Viņa teica, ka esot mis Milisenta Pebmārša, nosauca savu adresi, mājas numuru Vilbremavēnijā. Pēc tam, kā jau sacīju, viņa prasīja Šeilu Vebu, lūdza, lai Šeila, ja ir brīva, ierodas pie viņas trijos.

Tā bija skaidra un nepārprotama liecība. Nodomāju, ka mis Mārtindeila būtu nepārspējama lieciniece.

-     Vai jūs nebūtu tik laipns un nepateiktu, kas īsti noticis? mis Mārtindeila mazliet nepacietīgi noprasīja.

-     Jā, redziet, mis Mārtindeila, mis Pebmārša noliedz, ka būtu zvanījusi un kaut ko tamlīdzīgu teikusi.

Mis Mārtindeila apjuka.

-    Patiesi? Cik dīvaini.

-            No otras puses, jūs apgalvojat, ka tāds /.vans ir bijis, taču nespējat droši pateikt, vai zvanītāja ir mis Pebmārša.

-     Nē, protams, noteikti es to nevaru pasacīt, |() šo sievieti nepazīstu. Bet man patiešām nav skaidrs, kāda jēga tādai rīcībai. Vai tas būtu kāds joks?

-     Vēl trakāk, sacīja Hārdkāstls. Vai šī tā saucamā mis Pebmārša minēja kādu iemeslu, kāpēc vēlas tieši mis Šeilas Vebas pakalpojumus?

Mis Mārtindeila mirkli domāja.

-    Šķiet, viņa teica, ka Šeila jau agrāk esot pie viņas strādājusi.

-    Un vai tas tiešām ir tā?

-     Šeila teicās neatminamies, ka būtu strādājusi pie mis Pebmāršas. Taču tas nav nekas neparasts, inspektor. Galu galā, meitenes strādā pie tik dažādiem ļaudīm, dažādās vietās, un būtu neticami, ja viņas atcerētos, kur bijušas pirms vairākiem mēnešiem. Šeila to neapgalvoja diez cik kategoriski. Vienīgi teica, ka neatceroties, vai esot tur bijusi. Patiešām, inspektor pat ja tas bijis joks, nesaprotu, kāpēc jūs tas interesē?

-      Pie tā mēs vēl nonāksim. Ieradusies Vilbremavēnijā 19, mis Veba iegāja mājā, viesistabā. Viņa man sacīja, ka saņēmusi tādus norādījumus. Vai piekrītat?

-     Pilnīgi pareizi, sacīja mis Mārtindeila. Mis Pebmārša teica, ka varot mazliet aizkavēties un pārnākt pavēlāk, tāpēc Šeila varot droši iet

iekšā un pagaidīt.

-     Kad mis Veba iegāja viesistabā, Hārdkāstls turpināja, viņa uz grīdas atrada vīrieša līķi.

Mis Mārtindeila apstulbusi lūkojās inspektorā. Viņa labu brīdi nespēja parunāt.

-    Jūs sacījāt vīrieša līķi, inspektor?

-     Noslepkavotu cilvēku, sacīja Hārdkāstls. Precīzāk sakot, nodurtu.

-     Ak vai, iesaucās mis Mārtindeila, meitene droši vien bija ļoti noraizējusies!

Mis Mārtindeilas teiktais šķita esam viņas labākais raksturojums.

-     Vai uzvārds Karijs jums kaut ko atgādina, mis Mārtindeila? Misters R. H. Karijs?

-    Nē, nedomāju vis.

-    No Metropoles un provinces apdrošināšanas sabiedrības?

Mis Mārtindeila vēlreiz papurināja galvu.

-    Redziet nu, kādās grūtībās esmu nokļuvis, sacīja inspektors. Jūs teicāt, ka mis Pebmārša zvanījusi un lūgusi, lai Šeila Veba ierodas viņas mājā pulksten trijos. Mis Pebmārša noliedz, ka būtu ko tamlīdzīgu darījusi. Šeila Veba tur ierodas. Un atrod mironi…

Mis Mārtindeila domīgi palūkojās inspektorā.

-    Tas viss man liekas prātam neaptverami, viņa neticīgi sacīja.

Diks Hārdkāstls nopūtās un piecēlās.

-    Te ir tik jauki, viņš pieklājīgi teica. Jūs

te darbojaties jau labu laiku, vai ne?

-     Piecpadsmit gadus. Mums iet ļoti labi. Sākām mazpamazām, paplašinājāmies, un nu esam sasnieguši vairāk, nekā varējām cerēt. Tagad nodarbinu astoņas meitenes, un viņas visu laiku ir aizņemtas.

-     Kā noprotu, jūs pārrakstāt daudzus literāros darbus, Hārdkāstls lūkojās augšup uz fotogrāfijām pie sienas.

-      Jā, sākumā specializējos literātu apkalpošanā. Vairākus gadus biju pazīstamā šausmu romānu autora mistera Garija Gregsona sekretāre. Īstenībā tieši viņš man palīdzēja atvērt šo biroju. Es pazinu daudzus viņa kolēģus rakstniekus, un viņi ieteica mani vēl citiem. Zināšanas literārās lietās man ļoti noderēja. Es varu būt ļoti noderīga dažādā ziņā ar datiem un citātiem, juridiskām zināšanām un orientēšanos policijas darba specifikā, tāpat ar informāciju par indēm. Un tamlīdzīgi. Ārzemnieku vārdi un adreses, ieteicamie restorāni tiem, kas cer pārdot savus romānus citur… Senāk neviens īpaši nelikās zinis par atbilstību vai neatbilstību, bet šodien lasītāji netaupa pūles un raksta autoriem vēstules ikvienā iespējamā gadījumā, ja pieļautas kādas kļūdas.

Mis Mārtindeila apklusa. Hārdkāstls pieklājīgi noteica:

-     Esmu pārliecināts, ka jūs esat pelnījusi atzinību un uzslavu.

Viņš devās uz durvju pusi, un es pasteidzos tās atvērt.

Priekšistabā trīs meitenes gatavojās iet projām. Aktu vāki bija nolikti uz rakstāmmašīnām. Sekretāre Edna skumīgi nolūkojās kolēģēs, vienā rokā turēdama smailo papēdi un otrā sabojāto kurpi.

-     Tās man ir tikai mēnesi, viņa sūrojās. Turklāt ļoti dārgas. Pie visa vainīgas zvērīgās restes tur, ielas stūrī pie kūku veikala. Tieši tur mans papēdis ieķērās un nolūza. Es nevarēju tālāk paiet, man nācās ņemt abas kurpes rokā un stiept tās šurp kopā ar veģiem, un man nav ne jausmas, kā es tikšu mājās…

Šajā brīdī mūsu klātbūtne tapa pamanīta un Edna steigšus paslēpa novilkto kurpi, uzlūkodama mis Mārtindeilu, kura man nelikās esam tāda sieviete, kas atzītu smailus papēžus. Viņai pašai kājās bija mīkstas ādas kurpes ar zemiem papēžiem.

-     Pateicos, mis Mārtindeila, Hārdkāstls sacīja. Piedodiet, ka atņēmu jums tik daudz laika. Ja jums vēl kas iešautos prātā…

-    Protams, protams, mis Mārtindeila skubīgi apliecināja.

Kad iekāpām auto, es sacīju:

-    Tātad Šeilas Vebas stāstītais, par spīti tavām aizdomām, liekas pilnīgi patiess.

-    Tā gan, tā gan, Diks atbildēja, tev taisnība.

5. nodaļa

-r Māmiņ, iebildās Ernijs, uz mirkli atraudamies no darbošanās ar mazu metāla raķetes modellti, kuru bija virzījis augšup un lejup gar loga rūti, pavadīdams šo kustību ar dūkšanu pusbalsī; zumēšanai vajadzēja attēlot kosmoskuģa pacelšanos izplatījumā, lidojot uz Venēru. Māmiņ, vai gribi dzirdēt ko interesantu?

Misis Kartiņa, sieviete ar bargu seju, mazgāja izlietnē traukus un neko neatbildēja.

-     Māmiņ, ārā pie mūsu mājas stāv policijas auto.

-     Nestāsti man vairāk nekādus pekstiņus, Ernij, sacīja misis Kartiņa, novietodama šķīvjus un tases uz žāvējamā režģa. Tu taču atceries, ko tev jau agrāk teicu.

-     Es nekad nestāstu pekstiņus, Ernijs tīksmīgi iebilda. Tas tik tiešām ir policijas auto, un ārā kāpj divi gabali.

Misis Kartiņa pagriezās pret savu atvasi.

-    Ko tu atkal esi pastrādājis? viņa noprasīja. Tu mūs nudien reiz novedīsi nelaimē!

-     Nekā nebija, sacīja Ernijs. Neko es neesmu pastrādājis.

-     Tas būs sakarā ar palaidni Alfu, pukojās misis Kartiņa. Tu atkal pinies ar viņu un viņa bandu. Gan es, gan tēvs tev jau teicām, ka labi tas nebeigsies. Un pēcgalā vēl piedzīvosim nepatikšanas, Vispirms būs mazgadīgo process, pēc tam, visticamāk, jūs nosūtīs uz pārmācības namu. Un es negribu to piedzīvot, vai dzirdi?

-     Šie nāk uz mūsu durvju pusi, Ernijs ziņoja-

Misis Kartiņa atkapas no izlietnes un pievienojās savai atvasei pie loga.

-    Tā, tā viņa murmināja.

Topašbrīd atskanēja klauvējiens. Veicīgi slaucīdama rokas trauku dvielī, misis Kartiņa izgāja gaitenī un atvēra durvis. Viņa nelaipni un šaubīgi nopētīja abus vīrus uz sliekšņa.

-    Misis Kartiņa? laipni viņu uzrunāja garākais no abiem.

-    Jā gan, sacīja misis Kartiņa.

-     Vai drīkst uz mirklīti ienākt? Es esmu detektīvinspektors Hārdkāstls.

Misis Kartiņa negribīgi atkāpās, tad pavēra durvis plašāk un vedināja inspektoru iekšā. Tā bija ļoti tīra, kārtīga istabiņa šķita, ka tajā nemēdz bieži iegriezties, un šis iespaids visumā bija pareizs.

Ernijs, ziņkāres dzīts, izlavījās no virtuves gaitenī un ielūkojās istabā.

-     Jūsu dēls? detektīvinspektors Hārdkāstls noprasīja.

Misis Kartiņa atbildēja piekrītoši un kareivīgi piebilda:

-    Viņš ir labs zēns, lai ko jūs sacītu.

-    Esmu par to pilnīgi pārliecināts, pieklājīgi sacīja detektīvinspektors Hārdkāstls.

Daļa nepatikas no misis Kartiņas sejas bija zudusi.

-      Es atnācu uzdot jums pāris jautājumu par Vilbremavēniju 19. Cik noprotu, jūs tur strādājat?

-     Nekad neesmu to noliegusi, sacīja misis Kartiņa, vēl nespēdama atbrīvoties no sava iepriekšējā noskaņojuma.

-    Pie mis Milisentas Pebmāršas?

-    Jā, es strādāju pie mis Pebmāršas. Ļoti jauka kundze.

-     Akla, sacīja detektīvinspektors Hārdkāstls.

-    Jā, nabadzīte. Taču tas nemaz nav manāms. Apbrīnojami, kā viņa ar roku atrod it visu un lieliski tiek galā. Iet arī ārā uz ielas, pat krustojumos iztiek bez palīdzības. Viņa nav tas cilvēks, kas sūdzētos ne tā, kā daži man pazīstami ļaudis.

-    Vai jūs tur strādājat no rītiem?

-     Jā gan. Ierodos ap pusdesmitiem un aizeju divpadsmitos vai tad, kad pabeidzu.

Pēc tam misis Kartiņa pēkšņi skarbi noprasīja:

-     Jus taču negribat teikt, ka tur kaut kas ir

nozagts?

-     Gluži pretēji, sacīja inspektors, ar to domādams četrus pulksteņus.

Misis Kartiņa neizpratnē lūkojās viņā.

-    Kas īsti noticis? viņa vaicāja.

-     Šopecpusdien nama viesistabā atrada nelaiķi.

Misis Kartiņa apstulba. Ernijs Kartins joprojām aizrautīgi glūniķoja un jau pavēra muti, lai izdvestu pārsteiguma saucienu, taču laikus attapās, ka nebūtu vēlams pievērst uzmanību, tāpēc to atkal aizvēra.

-     Nelaiķi? neticīgi noprasīja misis Kartiņa.

-    Viesistabā?

-    Jā. Viņš bija nodurts.

-    Jūs gribat teikt, ka tā ir slepkavība?

-    Jā, slepkavība.

-     Kas tad šo noslepkavojis? misis Kartiņa izstomīja.

-     Baidos, ka mēs vēl neesam tikuši tik tālu, lai to zinātu, sacīja inspektors Hārdkāstls. Nospriedām, ka varbūt jūs varēsiet mums palīdzēt.

-     Es neko nezinu ne par kādu slepkavību, noteikti sacīja misis Kartiņa.

-     Nē, bet ir viens vai divi jautājumi, kurus mēs gribētu noskaidrot. Piemēram, vai šorīt neviens vīrietis nemēģināja iekļūt mājā?

-     Cik atceros, nē. Šodien ne. Kas tas par vīrieti?

-     Vecāks vīrs, ap sešdesmit, solīds, ģērbies tumšā uzvalkā. Viņš varēja sacīt, ka ir apdrošināšanas aģents.

-    Es nelaistu viņu iekšā, misis Kartiņa teica.

-     Nekādus apdrošināšanas aģentus, putekļsūcēju

vai Britu Enciklopēdijas pārdevējus. Nekā tamlīdzīga. Mis Pebmāršai nav paraduma ielaisties ar apkārtbraukājošiem aģentiem, un man arī ne.

-    Tā vīra vārds, ja ticam vizītkartei, kuru pie viņa atradām, ir misters Karijs. Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi tādu vārdu?

-     Karijs? Karijs? misis Kartiņa pašūpoja galvu. -Tas man izklausās pēc Indijas [2] , viņa šaubīgi noteica.

-     Ak, nē, sacīja inspektors Hārdkāstls, viņš nebija indietis.

-    Kas vinu atrada, vai mis Pebmārša?

> 7

-    Jauna lēdija, kāda stenogrāfiste, kas bija ieradusies tāpēc, ka noticis pārpratums. Viņa domāja, ka tikusi izsaukta pie mis Pebmāršas. Tā bija viņa, kas atrada līķi. Mis Pebmārša arī topašbrīd pārnāca.

Misis Kartiņa smagi nopūtās.

-    Ir gan ķibele, viņa noteica, tāda ķibele!

-    Tad vēl mēs gribētu jums pavaicāt, teica irfspektors Hārdkāstls, vai jūs neapskatītu nelaiķi un nepateiktu mums, vai neesat nekad to vīru redzējusi Vilbremavēnijā varbūt viņš agrāk apmeklējis šo māju. Mis Pebmārša ir pilnīgi pārliecināta, ka viņš nekad nav tur bijis. Taču ir vēl daži sīkumi, ko man gribētos uzzināt. Vai jūs nevarat atcerēties, cik viesistabā bija pulksteņu?

Misis Kartiņa atbildēja uzreiz:

-     Tur ir liels pulkstenis stūrī, to dēvē par pulksteņu vectētiņu, un pie sienas ir pulkstenis ar dzeguzi. Tā lec laukā un brēc "kukū". Reizēm iznāk taisni vai salēkties. Un viņa vēl steigšus piebilda: Es neesmu pieskārusies nevienam no tiem. Es nekad to nedaru. Mis Pebmāršai patīk pašai tos uzvilkt.

-     Ar tiem viss ir kārtībā, inspektors viņu nomierināja. Vai esat pārliecināta, ka šorīt istabā bija tikai šie divi pulksteņi?

-    Protams. Kādi citi tad vēl tur varētu būt?

-     Vai tur, piemēram, uz kamīna malas nebija mazs sudraba pulkstenītis, tad vēl puķota porcelāna pulkstenis un pulkstenis ādas ietvarā, ar uzrakstu "Rozmarija" stūrī?

-    Protams, nebija. Nekā tamlīdzīga.

-    Vai jūs ievērotu, ja tie būtu tur atradušies?

-    Protams, ievērotu.

-     Katrs no šiem četriem pulksteņiem rādīja par stundu vēlāku laiku nekā pulkstenis ar dzeguzi un pulksteņu vectētiņš.

-     Tad tie būs no ārzemēm, ieteicās misis Kartiņa. Mēs abi ar veco reiz ceļojām uz Šveici un Itāliju laika starpība bija viena stunda. Tam var būt kāds sakars ar Kopējā tirgus valstīm. Ne man, ne misteram Kārtiņām tas Kopējais tirgus neiet pie dūšas. Mums Anglija ir laba diezgan.

Inspektors Hārdkāstls nevēlējās ielaisties politiskā diskusijā.

-     Vai varat precīzi pateikt, kad jūs šorīt pamētāt mis Pebmāršas māju?

-    Ceturksni pēc divpadsmitiem, nu, apmēram tā, misis Kartiņa atbildēja.

-    Vai mis Pebmārša tad bija mājā?

-     Nē, viņa vēl nebija pārnākusi. Viņa parasti atgriežas pēc divpadsmitiem vai ap pusvieniem, kā kuru reizi.

-    Un kad viņa izgāja no mājas?

-     Es tad vēl nebiju atnākusi. Es nāku desmitos.

-    Labi, pateicos, misis Kartiņa.

-    Tas viss ir tik dīvaini, ar tiem pulksteņiem, sacīja misis Kartiņa. Varbūt mis Pebmārša bijusi kādā izpārdošanā. Antīko lietu izsolē, vai? Tā izklausās pēc visa, ko jūs teicāt.

-     Vai mis Pebmārša bieži apmeklē izpārdošanas?

-    Viņa izpārdošanā pirms pāris mēnešiem nopirka astru paklāju. Ļoti labā stāvoklī. Viņa man sacīja, ka ļoti lēti. Un iegādājās arī samta aizkarus. Nācās gan saīsināt, taču tie patiešām bija tikpat kā jauni.

-     Bet viņa taču nemēdz izsolē pirkt visādas grabažas gleznas, Ķīnas porcelānu un tamlīdzīgi?

Misis Kartiņa papurinaja galvu.

-     Neba nu vienmēr es visu zināju, bet, protams, izpārdošanās reizēm iespējams ieklīst pilnīgi nejauši, vai ne? Nu, es gribēju teikt, ka var aizrauties. Mājās pārnākot, cilvēks sev saka: ko gan es tur meklēju? Reiz nopirku sešas burkas ar džemu. Kad padomāju, sapratu pašas gatavotais izmaksātu lētāk. Tāpat ir ar tasītēm un šķīvjiem. Tos piektdienās lētāk var nopirkt tirgū.

Viņa apcerīgi nošūpoja galvu. Juzdams, ka šobrīd vairāk neko neuzzinās, inspektors Hārdkāstls devās projām. Ernijs tagad varēja pievērsties viņu interesējošai tēmai.

-    Slepkavība! O-ho-ho! zēns novilka.

Vienā mirklī viņa prātā kosmosa iekarošanas

vietā stājās šodienas aizraujošais atklājums.

-     Mis Pebmārša taču to nevarēja pastrādāt, ko? viņš sapņaini noprasīja.

-     Negvelz tādas muļķības, māte atbildēja, un topatbrīd viņai prātā iešāvās kāda doma. Tagad es prātoju varbūt man vajadzēja viņam pateikt…

-    Ko tad, māmiņ?

-    Tas nemūžam neienāktu prātā, sacīja misis Kartiņa. Tikai tāds sīkums, jānudien.

6. nodaļa, Kolīna stāstījumā

Kad bijām notiesājuši divus labi apceptus bifštekus, noskalojot tos ar alu tieši no mucas, Diks Hārdkāstls apmierināti nopūtās, paziņoja, ka jūtoties labāk, un vēl piebilda:

-            Pie velna nožmiegtus apdrošināšanas aģentus, greznus pulksteņus un brēcošas meitenes! Aprunāsimies tagad mēs, Kolīn. Biju domājis, ka tu esi pabeidzis visas savas darīšanas šajā pasaules daļā. Un pēkšņi tu te blandies apkārt pa Kroudīnas sānieliņām. Jūras biologam Kroudīnā nekāds ķēriens nav sagaidāms, to es tev varu galvot.

-     Neapsmej jūras biologu, Dik! Tā ir ļoti nepieciešama zinību nozare. Tikai to pieminot vien, cilvēki uzreiz sāk garlaikoties un iztrūcinās, ka nāksies par to runāt, tāpēc man nekad neizdodas neko paskaidrot.

-    Nav cerību izcelties, vai?

-     Tu aizmirsi, ka es esmu jūras biologs. Studēju Kembridžā. Beidzu ne pārāk labi, tomēr beidzu. Tā ir ļoti interesanta zinātne, un kādudien es pie tās atgriezīšos.

-    Protams, es zinu, ko tu darīji, sacīja Hārdkāstls. Apsveicu. Tātad Larkina lietas izskatīšana notiks nākammēnes, vai ne?

-Jā.

-    Jocīgi, kā viņam tik ilgi izdevās to visu turpināt. Jādomā, ka tas kādam tomēr varēja radīt aizdomas.

-     Neliekas vis. Ielāgo ja tas zēns ir visnotaļ jauks cilvēks, tad nenāk ne prātā, ka tā varētu nebūt.

-    Viņam jābūt ļoti slīpētam, Diks nosprieda.

Es papurināju galvu.

-     Nē, nešķiet vis, ka viņš tāds tiešām būtu.

Domāju, ka viņš rīkojās tā, kā teica. Viņš varēja piekļūt ļoti svarīgiem dokumentiem. Viņš tos paņēma līdzi, pārfotografēja un atdeva atpakaļ, un tie vēl tajā pašā dienā atgriezās tur, kur tiem bija jāatrodas. Ļoti labi noorganizēts. Viņam bija paradums katru dienu pusdienot citā vietā. Mēs domājam, ka viņš pakāra savu mēteli tur, kur vienmēr karājās tāds pats lietusmētelis, lai gan vīrs, kas vilka to otru lietusmēteli mugurā, nebija vienmēr viens un tas pats. Lietusmēteļi tika samainīti, bet vīrs, kas tos samainīja, nekad netika ar Larkinu runājis, un Larkins nekad netika runājis ar viņu. Mums gribētos uzzināt daudz vairāk par to, kā tas notika. Tas viss bija ļoti labi ieplānots, laiks teicami izvēlēts. Kādam tur būs bijusi galva uz pleciem.

-     Un tāpēc tu joprojām blandies ap Portleberijas kuģniecību?

-     Jā, mēs zinām, ka gali ir tur, un zinām ari, ka gali ir Londonā. Mēs zinām, tieši kad un kur Larkins saņēma samaksu un kā tas notika. Taču ir kāds šķērslis. Starp šiem abiem galiem viss ir lieliski noorganizēts. Par to mēs gribētu uzzināt vairāk, jo šī ir tā daļa, kur vajadzīgas smadzenes. Kaut kur slēpjas ļoti gudras galvas, ar nepārspējamām plānošanas spējām, kuras varētu būt liktas lietā ne tikai vienreiz, bet varbūt pat septiņas astoņas reizes.

-     Kāpēc Larkins to darīja? Hārdkāstls ziņkāri pavaicāja. Politisks ideālisms? Vēlēšanās pašapliecināties? Varbūt vienīgi nauda?

-    Viņš nebija ideālists, es sacīju. Es teiktu, ka vienīgi nauda.

-    Vai tas jums nepalīdzēja ātrāk tikt viņam uz pēdām? Viņš taču tērēja naudu, vai ne? Viņš to nenoguldīja drošā vietā?

-    Ak, nē, viņš to izšķieda ar vērienu. īstenībā mēs tikām viņam uz pēdām mazliet ātrāk, nekā atklājām savas kārtis.

Hārdkāstls saprotoši pamāja ar galvu.

-     Skaidrs. Visu sapratāt un pēc tam izmantojāt viņu par ēsmu. Vai tā?

-     Vairāk vai mazāk. Viņš jau bija nodevis tālāk daudz ļoti vērtīgas informācijas, pirms mēs tikām viņam uz pēdām, tāpēc ļāvām nodot vēl nedaudz informācijas arī šķietami vērtīgu. Dienestā, kur es strādāju, mums reizēm nākas izlikties dumjiem šad un tad.

-     Man vis neliekas, ka es gribētu darīt tavu darbu, Kolīn, domīgi sacīja Hārdkāstls.

65

-     Tas nav tik interesants darbs, kā cilvēkiem liekas, es noteicu. Patiesībā tas lielākoties ir diezgan nogurdinošs. Taču bez tā ir vēl kaut kas. Šodien cilvēki jūtas tā, it kā īstenībā nekas nebūtu jāpatur slepenībā. Mēs zinām viņu noslēpumus, un viņi zina mūsu noslēpumus. Mūsu aģenti nereti ir viņu aģenti, tāpat viņu aģenti ļoti bieži ir mūsu aģenti. Un galu galā visa šī dubultā grāmatvedība kļūst par īstu murgu! Reizēm es domāju, ka ikviens zina ikkatra noslēpumus un gluži vienkārši ievēro zināmu konspirāciju, izlikdamies, ka tā nav.

• 8

-    Es saprotu, ko tu gribi teikt, Diks domīgi norūca, tad ieinteresēti mani uzlūkoja. Tagad man skaidrs, kāpēc tu joprojām blandies ap Portleberiju. Taču Kroudīna ir vismaz desmit jūdzes no Portleberijas.

-     Īstenībā es meklēju tādas avēnijas, es sacīju, kā šī.

-    Avēnijas? Hārdkāstls likās pārsteigts.

-     Jā. Tā sakot, pusmēnešus. Jaunus mēnešus, augošus mēnešus un tā tālāk. Es sāku savus meklējumus ar pašu Portleberiju. Tur ir krodziņš, kas saucas "Dilstošais mēness". Esmu zaudējis daudz

laika, to uzmanīdams. Tas likās loti atbilstošs. Bez

7 »

tam ir vēl "Mēness un zvaigznes", "Augošs mēness", "Prieka sirpis", "Krusts un pusmēness". Pēdējais bija kādā nostūri, kuru sauc Sīmeda. Neko darīt. Tad es atmetu mēnešus un sāku pētīt pusmēnešielas. Vairākas pusmēnesveida ielas Portleberijā. Lansberijavēnija, Oldridžavēnija, Livermīdavēnija, Viktorijas iela.

Sāku skaļi smieties, redzēdams Dika apjukušo seju.

-     Kāpēc tu izskaties kā no laivas izmests, Dik? Man ir daudz kas taustāms sākumam.

Izņēmu savu ceļasomu, izvilku papīra lapu un parādīju to viņam. Tā bija viesnīcas rakstāmpapīra lapa ar nelīdzeni noplēstu apakšmalu.

-    Tipam, kas saucās Hanberijs, šis te bija portfelī. Hanberijs bija pamatīgi iesaistījies Larkina lietā. Strādāja labi, ļoti labi. Viņu Londonā no-

61 w

brauca auto. Numuru neviens nebija ievērojis. Nezinu, ko tas nozīmē, bet tas ir kaut kas, ko Hanberijs bija dabūjis vai arī nokopējis, uzskatīdams par svarīgu. Vai viņam būtu bijusi kāda ideja? Vai viņš būtu ko redzējis vai dzirdējis? Tam ir kāds sakars ar pusmēnesi vai lokveida ielu, skaitli 61 un iniciāli W. Es vēl nezinu, ko īsti meklēju, bet esmu pārliecināts, ka tas ir meklēšanas vērts. Nezinu, ko nozīmē 61.

Berington viesnīca Bernerstrita Londona W2

Nezinu ari, ko nozīmē W. Pētu visu iespējamo plašā rādiusā, virzoties prom no Portleberijas. Trīs nedēļas nemitīgu un nebeidzamu meklējumu. Kroudīna man bija pa ceļam. Tas ir viss, ko varu piebilst. Patiešām, Dik, es neko daudz Kroudīnā necerēju atrast. Te ir tikai viena iela pusmēness veidā. Arī W tai lieliski atbilst, vai ne? Es devos pastaigāt pa Vilbremavēniju un palūkoties, kur ir 61. numurs pirms biju no

tevis uzzinājis, ka tāds tiešām pastāv. Ar to nodarbojos šopēcpusdien, bet nespēju 61. numuru atrast.

-     Kā jau teicu, 61. numurā dzīvo vietējais būvuzņēmējs.

-    Un tas nav tas, ko es meklēju. Vai viņam ir sakari ar ārzemniekiem?

-    Varētu būt. Šodien tie ir daudziem. Ja tā, tas būs noskaidrojams. Es rit uzzināšu.

-    Pateicos, Dik.

-      Rit es nodarbošos ar parasto iztaujāšanu abās mājās, kas atrodas pretī 19. numuram. Vai kāds redzējis vīrieti ieejam mājā, un tamlīdzīgi. Varētu būt runa arī par tām mājām, kuras atrodas aiz 19. numura un kuru dārzi saskaras ar šīs mājas dārzu. Domāju, ka 61. numurs ir tieši aiz 19. Ja vēlies, es paņemšu tevi līdzi.

Es labprāt piekritu šim piedāvājumam:

-    Būšu tavs seržants Lembs un stenografēšu.

Bijām vienojušies, ka es varētu ierasties policijas iecirknī nākamajā rītā pulksten pusdesmitos.

Ierados tieši norunātajā laikā un atradu draugu burtiski zvērojam dusmās.

Kad viņš bija aizraidījis kādu nelaimīgu padoto, smalkjūtīgi pavaicāju, kas atgadījies.

Kādu mirkli Hārdkāstls likās zaudējis runasspēju. Pēc tam viņš izgrūda:

-    Tie sasodītie pulksteņi!

-    Atkal pulksteņi? Kas tad tagad lēcies?

-    Viena no tiem trūkst.

-    Trūkst? Kura tad?

-     Ceļojumpulksteņa ādas ietvarā. Tā, ar uzrakstu "Rozmarija" stūri.

Es iesvilpos.

-    Izklausās pēc kā nepieredzēta. Kā tas varēja notikt?

-      Sasodītie aunapieresi Un es arī esmu tāds pats! Man vajadzēja visu uzmanīt un uzlikt visus punktus uz i, lai kaut kas nenoiet greizi. Jā gan, vēl vakar pulksteņi bija tuipat, viesistabā. Es devu mis Pebmāršai tos aptaustīt, lai noskaidrotu, vai viņai tie nešķiet pazīstami. Viņa neko nespēja mums palīdzēt. Pēc tam viņi atbrauca pakaļ līķim.

-    Jā, un tālāk?

-     Aizgāju līdz vārtiņiem pasekot, vai vīri rīkojas pietiekami rūpīgi, un pēc tam atgriezos mājā, lai aprunātos ar mis Pebmāršu, kas atradās virtuvē. Pateicu, ka pulksteņi jāņem līdzi un es varētu izsniegt viņai kvīti.

-    Es atceros. Es to dzirdēju.

-     Tad es teicu meitenei, ka aizvedīšu viņu mājās ar kādu no mūsu mašīnām, un lūdzu tevi vinu kādā iesēdināt.

-Jā.

-     Es iedevu mis Pebmāršai kvīti un pievienojos tev. Pateicu Edvardsam, ka vēlos, lai pulksteņus viesistabā rūpīgi iesaiņo un atved šurp. Visus, izņemot pulksteni ar dzeguzi un, protams, tā saucamo pulksteņu vectētiņu. Un te es kļūdījos. Es taču skaidri pateicu četrus pulksteņus. Edvardss sacīja, ka tūlīt gājis iekšā un darījis, kā es liku. Viņš apgalvo, ka tur bijuši tikai trīs pulksteņi, neskaitot grīdas un sienas pulksteni.

-     Nebija taču daudz laika, es sacīju. Tas nozīmē…

-    To varēja izdarīt mis Pebmārša. Viņa varēja paņemt pulksteni pēc tam, kad es atstāju istabu, un doties ar to uz virtuvi.

-    Patiešām. Bet kāpēc?

-     Mēs dabūjām labu mācību. Vai ir vēl kāds, kas to varēja izdarīt? Vai to varēja izdarīt meitene?

Es apdomājos:

-    Nedomāju vis. Es…

Te es aprāvos, kaut ko atcerējies.

-     Tātad viņa to varēja izdarīt, sacīja Hārdkāstls. Turpini! Kā tas notika?

-     Mēs jau bijām gandrīz pie vārtiņiem, es nelaimīgs sacīju. Un tai brīdī viņa paziņoja, ka esot atstājusi iekšā cimdus. Es piedāvājos tos atnest, taču viņa atbildēja: "Ak, es precīzi atceros, kur tieši tos atstāju. Tagad, kad mirušais ir prom, es vairs nebaidos tajā istabā ieiet." Un tad viņa ieskrēja atpakaļ mājā. Taču viņa bija prom tikai minūti…

-     Vai meitenei rokās bija cimdi, kad viņa atgriezās?

Es mazliet šaubījos, visbeidzot noteicu:

-    Jā, jā, domāju, ka bija.

-    Droši vien nebija, Hārdkāstls sacīja. Citādi tu atbildētu nešaubīdamies.

-    Viņa varēja tos ielikt savā somā.

-    Lieta tāda, pārmetoši sacīja Hārdkāstls, ka tā meitene tevi piemānījusi.

-    Neesi idiots, sparīgi aizstāvējos, vakardien redzēju viņu pirmo reizi, un tā vis nebija sevišķi romantiska iepazīšanās, lai ko tu sacītu.

-     Par to es neesmu tik pārliecināts, Hārdkāstls atteica. Ne jau katru dienu jaunas meitenes metas jaunekļiem rokās, saukdamas pēc palīdzības kā vecajos, labajos karalienes Viktorijas laikos, liekot vīrietim justies kā varonim un bruņnieciskam aizstāvim. Tev tikai vajadzētu pacensties būt objektīvam, tas arī viss. Cik mums zināms, šī meitene var būt līdz kaklam iestigusi tajā slepkavības lietā.

-    Tavuprāt, meitēns varēja iedurt ar nazi tam vīrietim, paslēpt duramo tik labi, ka neviens no taviem okšķeriem nav spējis atrast, tad mierīgi iziet no mājas un sākt spiegšanu, lai notēlotu man šo ainu?

-Tu būtu pārsteigts, ja zinātu kaut daļu no tā, ko es savā laikā esmu pieredzējis, Hārdkāstls drūmi noteica.

-    Vai tu nesaproti, es sašutis noprasīju, ka arī man savā dzīvē atliku likām gadījies redzēt izskatīgas visādu tautību spiedzes? Viņas visas izskatījās tā, ka jebkuram amerikānim citas darīšanas vairs nebija ne prātā. Visi sievišķie kārdinājumi mani atstāj vienaldzīgu.

-     Katram sava Vaterlo kauja, Hārdkāstls noteica. Viss atkarīgs no tipa. Seila Veba, šķiet, ir tavs tips.

-     Šā vai tā, es nesaprotu, kāpēc tu visu laiku viņai piesienies.

Hārdkāstls nopūtās.

-     Es viņai nepiesienos, bet man vajadzēja kaut kur atsperties. Līķi atrada mis Pebmāršas mājā. Līdz ar to viņa ir tur iesaistīta. Nelaiķi uzgāja šī meitene, un man taču nav nepieciešams tev stāstīt, cik bieži tā persona, kas pirmā atrod mirušu cilvēku, ir tā pati, kas pēdējā to redzējusi dzīvu. Jo vairāk noskaidrotu laktu, jo vairāk tās abas saplūst kopā.

-     Kad es tūlīt pēc trijiem iegāju tajā istabā, nelaiķis bija miris jau vismaz pusstundu, varbūt vēl ilgāk. Kā tad ar to?

-     Seila Veba no pusdiviem līdz pustrijiem ieturējusi lenču.

Es sakaitināts pavēros viņā.

-    Ko tev izdevās noskaidrot par Kariju?

Hārdkāstls ar negaidītu rūgtumu noteica:

-    Neko!

-    Kā tu to domā neko?

-     Vienkārši to, ka tāda nemaz nav, tāda persona nepastāv.

-     Ko tad saka Metropoles apdrošināšanas sabiedrība?

-    Tā nevar pateikt neko, jo tādas nemaz nav. Metropoles un provinces apdrošināšanas sabiedrība neeksistē. Kas attiecas uz misteru Kariju no Denverstrītas, tad mistera Karija nav ne Denverstrītas 7. numurā, ne kādā citā.

-     Interesanti, es sacīju. Tu gribi teikt, ka viņam bijušas neīstas vizītkartes ar neīstu vārdu, adresi un apdrošināšanas sabiedrības nosaukumu?

-    Jā, tieši tā.

-    Kādā nolūkā, kā tev šķiet?

Hārdkāstls paraustīja plecus.

-      Šobrīd mēs strādājam taustoties. Varbūt viņš šādā kārtā iekasēja naudiņu. Varbūt viņam tādā veidā izdevās iekļūt mājās, lai tur pastrādātu kādas blēdības. Viņš varēja būt krāpnieks vai izspiedējs, varbūt pat privātdetektīvs, kas darbojas kāda interesēs. Mēs vēl nezinām, kas īsti.

-    Bet jūs taču to uzzināsiet.

-     Jā, protams, galu galā uzzināsim. Mēs nosūtījām pirkstu nospiedumus, lai pārbaudītu, vai viņš nav kādā kartotēkā. Ja.šādi kaut kas noskaidrotos, tas būtu liels solis uz priekšu. Ja ne, tad kaut ko uzzināt būs grūtāk.

-     Privātdetektīvs, es domīgi atkārtoju. Tas gan man patiktu. Tad pavērtos visādas iespējamības.

-     Arī līdz šim mums bijušas tikai iespējamības.

-    Kad notiks pratināšana?

-    Parīt. Vistīrākā formalitāte.

-    Ko saka mediķi?

-     Ak, tikai to, ka durts ar kādu asu priekšmetu. Ar kaut ko līdzīgu virtuves nazim.

-     Tādā gadījumā mis Pebmārša droši vien atkrīt, vai ne? es domīgi sacīju. Aklai sievietei nāktos ļoti grūti nodurt vīrieti. Jādomā, ka

vina tiešām ir akla?

*

-     Jā gan, viņa ir akla. Mēs to pārbaudījām. Viss ir tieši tā, kā viņa saka. Viņa bija matemātikas skolotāja Ziemeļskolā, pirms gadiem sešpadsmit zaudēja redzi, sāka apgūt Braila ābeci, līdz galu galā dabūja vietu te, Aronberga institūtā.

-     Jādomā, ka viņa var būt psihiski nelīdzsvarota?

-     Apstādinādama pulksteņus un nonāvēdama apdrošināšanas aģentu?

-     Tas tiešām izklausās pārāk fantastiski, es nosmīkņāju. Kā Ariadnei Oliverai viņas sliktākajās fantāzijās vai vēlīnajam Garijam Gregsonam…

-    Turpini vien, uzjautrinies! Tev jau nav jānodarbojas ar šo nolādēto izmeklēšanu. Tev nenākas skaidroties ar superintendantu vai galveno konsteblu un visiem citiem.

-      Labi jau labi! Varbūt mēs kaut ko derīgu dzirdēsim no kaimiņiem.

-    Es par to šaubos, Hārdkāstls rūgti sacīja. Pat ja tas vīrs būtu nodurts dārzā un divi noziedznieki maskās stieptu viņu iekšā mājā, nav teikts, ka tieši tobrīd kāds lūkojies ārā pa logu un kaut jel ko pamanījis. Te tev nav lauku ciemats, viss ir daudz citādāk. Vilbremavēnija ir elegantā savrupmāju rajonā. Pulksten vienos dienā sievietes, kas varētu būt kaut ko redzējušas, jau atgriezušās mājās. Šajā laikā pat bērnu ratiņus nestumda apkārt.

-     Un nav neviena paša padzīvojuša invalīda, kas visu dienu sēdētu pie loga?

-    Tas ir tas, kas mums vajadzīgs, taču mēs to vēl neesam atraduši.

-    Kā ir ar 18. un 20. numuru?

-      18. numurā dzīvo misters Voterhauss, rīkotājdirektors Geinsforda un Svītenhema advokātu kantorī, un arī šā kunga māsa, kura brīvajā laikā izrīko viņu. Viss, ko zinu par 20. numuru, ir tas, ka sievietei, kas tur dzīvo, ir vismaz 20 kaķi. Man kaķi nepatīk.

Es noteicu, ka policista dzīve nav viegla, un mēs devāmies ceļā.

7. nodala

Misters Voterhauss, nervozi mīdīdamies uz Vilbremavēnijas 18. numura kāpnēm, palūkojās atpakaļ uz savu māsu.

-     Vai esi pārliecināta, ka nav pamata uztraukumam? viņš ieminējās.

Mis Voterhausa sašutusi nosprauslojās.

-     Es patiešām nesaprotu, ko tu ar to domā, Džeims.

Misters Voterhauss likās taisnojamies. Viņam nācās taisnoties tik bieži, ka tā bija teju vai viņa parastā uzvedības maniere.

-     Ak, es taču tev teicu, dārgā. Tas starpgadījums vakar pie kaimiņiem…

Misters Voterhauss bija sagatavojies doties uz advokātu kantori. Viņš bija sakopts, sirmojošs vīrs ar mazliet salīkušiem pleciem un seju, kura izskatījās drīzāk pelēcīga, nekā sārta, lai gan neliecināja par manāmu neveselību.

Mis Voterhausa bija gara auguma sieviete asām kustībām, šķiet, ari viņas raksturs neizcēlās ar piemīlīgumu.

-     Vai ir kāds iemesls, Džeims, kāpēc šodien varētu noslepkavot arī mani, ja reiz kādam nav paveicies blakusmājā?

-    Ak vai, Edīt, sacīja misters Voterhauss, tas gan ir atkarīgs no slepkavas, vai ne?

-     Vai tu tiešām domā, ka viens staigā pa Vilbremavēniju, slepkavodams pa labi un pa kreisi? Patiesi, Džeirhs, tas skan gluži vai pēc zaimošanas.

-      Pēc zaimošanas? acīmredzami samulsis, pārprasīja misters Voterhauss. Šāda varbūtība viņam nebija ienākusi prātā.

-     Nu ja, reminiscence par Pastardienu, sacīja mis Voterhausa. Tas viss, ļauj man tev atgādināt, ir no Svētajiem rakstiem.

-    Tas tā kā būtu par stipru teikts, Edīt, misters Voterhauss nomurmināja.

-    Es gan gribētu redzēt cilvēku, kas iedrošinātos nākt te iekšā un mēģinātu mani noslepkavot, pacilāti sacīja mis Voterhausa.

Viņas brālis klusībā prātoja, ka tas vis necik ticami neizklausās. Ja upuri meklētu viņš pats, tad savu māsu gan neizvēlētos. Ja kāds uzdrošinātos ko tamlīdzīgu pasākt, visdrīzāk gan taptu notriekts gar zemi ar krāsns kruķi vai gaļas cirvīti un pēcāk nodots policijai noasiņojis un bezpalīdzīgs.

-     Es tikai gribēju sacīt, viņš noteica, un izklausījās, ka nu taisnojas vēl izmisīgāk, ka runa ir par… par visai nelāgiem ļautiņiem.

-     Mēs jau vēl par notikušo neko daudz nezinām, sacīja mis Voterhausa. Klīst visvisādas baumas. Misis Hīda šorīt stāstīja gluži neticamas lietas.

-     Tam es ticu, misters Voterhauss piekrita un palūkojās pulkstenī. Viņam nebija nekādas vēlēšanās klausīties izpalīdzēs nostāstus. Māsa gan nekad nemēģināja apstādināt šos sensacionālos fantāzijas lidojumus, tie viņai pat patika.

-    Daži apgalvo, sacīja mis Voterhausa, ka šis vīrs bijis Aronberga institūta mantzinis vai pilnvarotais, ka tur kaut kas neesot kārtībā ar rēķiniem un viņš nācis izvaicāt mis Pebmāršu par šīm lietām.

-     Un tad mis Pebmārša viņu noslepkavojusi?

-     misters Voterhauss likās nedaudz uzjautrināts.

-    Akla sieviete?! Mjā…

-      Apmeta virves galu šim ap kaklu un nožņaudza, sacīja mis Voterhausa. Viņš droši vien neuzmanījās. Kurš gan uzmanītos, būdams kopā ar aklo? Droši vien arī es nebūtu uzmanījusies, viņa piemetināja. Esmu pārliecināta, ka mis Pebmārša ir ļoti jauks cilvēks. Ja ari es ar šo kundzi nesaejos, tad tas nav tāpēc, ka piedēvētu viņai ko kriminālu. Es tikai domāju, ka viņas uzskati ir pārlieku strikti un pārspīlēti. Bez izglītības taču jābūt vēl kam citam. Visas tās jaunās privātās vidusskolas, būvētas gandrīz vai tikai no stikla. Varētu domāt, ka tās celtas, lai audzētu gurķus vai tomātus. Esmu pārliecināta, ka bērniem vasaras mēnešos tās ir kaitīgas. Misis Hīda arī teica, ka viņas Sjūzenai jaunās klases nepatīkot. Sūdzējusies, ka nespējot stundās sekot līdzi, jo visi šie logi piesaistot skatienu un nemaz neesot iespējams nelūkoties laukā.

-     Vai die, vai die, sacīja misters Voterhauss.

-     Ak, dieniņ, baidos, ka pamatīgi nokavēšos. Atā, mana dārgā. Rūpējies par sevi! Labāk taisi durvis ciet un aizliec priekšā ķēdi, norunāts?

Mis Voterhausa atkal nosprauslojās. Aizvērusi durvis aiz brāļa muguras, viņa jau gatavojās doties augšā, taču domīgi apstājās, uzmeta skatu savai golfa piederumu somai, izvilka kiju un novietoja to stratēģiskā pozīcijā pie ārdurvīm.

-    Tā, visai apmierināti sacīja mis Voterhausa.

Protams, Džeimss runāja muļķības. Un tomēr labāk arvien rēķināties ar nepatīkamiem pārsteigumiem. Tagad trakos laida ārā no trakomājām, ļaujot viņiem dzīvot normālu cilvēku dzīvi, un viņai tas šķita bīstami. Galu galā tika apdraudēti nevainīgi cilvēki.

Mis Voterhausa atradās savā guļamistabā, kad misis Hīda trokšņaini rausās augšā pa kāpnēm. Misis Hīda bija maza un apaļa, viņa ļoti atgādināja gumijas bumbiņu un aizvien priecājās par jebkādiem notikumiem.

-    Jūs vēlas redzēt divi džentlmeņi, kalpotāja aizrautīgi ziņoja. Kaut gan, viņa piebilda, īstenībā viņi nav džentlmeņi, bet policisti.

Mis Voterhausa paņēma pasniegto vizītkarti.

-     Detektīvinspektors Hārdkāstls, viņa izlasīja. Vai jūs ievedāt viņus viesistabā?

-    Nē. Es ievedu viņus ēdamistabā. Biju novākusi brokastgaldu un nodomāju, ka tur būs tīrāks. Es gribēju sacīt, viņi galu galā ir tikai policisti.

Mis Voterhausa šo prātojumu īsti nesaprata, tomēr necentās iedziļināties un noteica:

-    Es nāku lejā.

-     Domāju, ka viņi vaicās jums par mis Pebmāršu, sacīja misis Hīda. Gribēs zināt, vai esat ievērojusi viņas uzvedībā ko dīvainu. Mēdz teikt, ka tādas mānijas uznākot ļoti pēkšņi, pirms tam tikpat kā neparādoties. Taču allaž ir kādas tikko manāmas īpatnības kaut vai runasveidā, ziniet. Mēdz apgalvot, ka to varot redzēt pēc acīm, taču tas nevarētu attiekties uz aklu sievieti, vai ne?

Mis Voterhausa iegāja ēdamistabā, būdama patīkami satraukta, taču slēpa šīs izjūtas ar savu parasto kareivīgumu.

-    Detektīvinspektors Hārdkāstls?

-     Labrīt, mis Voterhausa, Hārdkāstls piecēlās. Viņam līdzi stāvēja gara auguma tumšmatains jauneklis, ar kuru mis Voterhausa nepūlējās sasveicināties. Klusi nomurminātajam "Seržants Lembs" viņa nepievērsa nekādu uzmanību.

-    Ceru, ka neesmu ieradies par agru, Hārdkāstls sacīja. Domāju, jūs zināt, kas par lietu. Jūs taču esat dzirdējusi par to, kas noticis kaimiņos?

-    Slepkavība kaimiņmājā parasti nepaliek neievērota, sacīja mis Voterhausa. Man pat nācās aizdzīt pārīti reportieru, kuri nāca apvaicāties, vai neesmu ko manījusi.

-Jūs viņus aizdzināt?

-Protams..

-     Un pareizi darījāt, Hārdkāstls noteica. Viņiem jau arvien patīk lodāt un urķēties it visur, bet esmu pārliecināts, ka jūs ļoti sekmīgi spējat tikt galā ar ko tamlīdzīgu.

Mis Voterhausa atļāvās izrādīt patiku, dzirdēdama šādu komplimentu.

-            Ceru, jūs nedusmosieties, ja uzdosim jums

tos pašus jautājumus, sacīja Hārdkāstls. Bet, ja esat redzējusi ko tādu, kas mūs varētu interesēt, galvoju, ka būsim jums ļoti pateicīgi. Šķiet, jūs tajā laikā bijāt mājās?

-     Es nezinu, kad tā slepkavība tika pastrādāta, mis Voterhausa atbildēja.

-     Mēs domājam, ka starp pusdiviem un pustrijiem.

-    Jā, tajā laikā es biju mājās.

-    Un jūsu brālis?

-     Viņš nenāk ieturēt lenču mājās. Kas tad īsti noslepkavots? Kā šķiet, rīta avīzē to neziņoja.

-      Mēs vēl nezinām, kas viņš tāds, Hārdkāstls noteica.

-    Svešinieks?

-    Tā rādās.

-     Jūs taču negribēsiet sacīt, ka arī mis Pebmārša viņu nepazīst?

-      Mis Pebmārša apgalvo, ka nekādu viesi neesot gaidījusi un viņai neesot ne jausmas, kas ir šis cilvēks.

-     Par to viņa nevarētu būt tik pārliecināta, sacīja mis Voterhausa. Viņa taču neredz.

-    Mēs viņai to ļoti sīki aprakstījām.

-    Kāds viņš izskatījās?

Hārdkāstls izņēma no aploksnes nelaiķa fotogrāfiju.

-    Šis ir tas vīrs, viņš teica. Vai jums nenāk prātā, kas viņš varētu būt?

81

Mis Voterhausa pavērās fotogrāfijā.

8

-    Nē… nē… Esmu pārliecināta, ka nekad agrāk neesmu viņu redzējusi. Vai dieniņ, izskatās pēc gluži cienījama cilvēka.

-     Viņš izskatījās ļoti respektabls, sacīja inspektors. Kā jurists, darījumu cilvēks vai tam līdzīgi.

-     Jā, patiesi. Šī fotogrāfija nemaz nav atbaidoša. Viņš izskatās tā, it kā būtu aizmidzis.

Hārdkāstls neteica, ka no vairākiem policijas fotogrāfa izgatavotajiem līķa uzņēmumiem viņš bija izvēlējies šo kā vismazāk uztraucošo.

-    Nāve var pienākt ari mierīgi, viņš bilda. Nedomāju, ka šim vīram bija kāda nojausma par to, kas viņu sagaida, kad tas notika.

-    Ko mis Pebmārša par to saka? mis Voterhausa noprasīja.

-    Viņa ir galīgi apjukusi.

-    Vienreizēji, secināja mis Voterhausa.

-    Tātad vai jūs mums varat kaut kā palīdzēt, mis Voterhausa? Atceroties vakardienu vai jūs vispār tikāt palūkojusies ārā pa logu un izgājusi dārzā? Teiksim, laikā starp pusdiviem un trijiem?

Mis Voterhausa apdomājās.

-     Jā, dārzā es biju… Pag, ļaujiet atcerēties! Tas varēja būt pirms vieniem. Apmēram bez desmit minūtēm vienos ienācu no dārza, nomazgāju rokas un sēdos ieturēt lenču.

-    Vai jūs redzējāt mis Pebmāršu ieejam mājā vai izejam no tās?

-     Domāju, viņa ienāca. Dzirdēju nočīkstam vārtiņus, tas bija pēc pusdivpadsmitiem.

-    Jūs netikāt ar viņu runājusi?

-     Nē. Vienīgi vārtiņu iečīkstēšanās lika man pacelt acis. Tas ir viņas parastais atgriešanās laiks. Jādomā, ka tad beidzas stundas. Viņa māca garīgi atpalikušus bērnus jūs jau droši vien to zināt.

-     Pēc pašas sacītā, mis Pebmārša atkal esot izgājusi ap pusdiviem. Vai jūs to apstiprināt?

-     Mjā, es nevaru pasacīt precīzi, bet… jā, atceros gan, ka viņa pagāja garām vārtiņiem.

-     Lūdzu, piedodiet, mis Voterhausa, vai jūs teicāt "pagāja garām vārtiņiem"?

-    Protams. Es atrados viesistabā. Tās logi veras uz ielu, bet ēdamistabas logi tajā mēs šobrīd atrodamies uz dārzu. Pēc lenča dzeru kafiju viesistabā, tāpēc sēdēju krēslā pie loga. Lasīju The Times. Jādomā, tas notika bridī, kad pāršķīru lapu, tad es pamanīju mis Pebmāršu paejam garām vārtiņiem. Vai tas ir k'as neparasts, inspektor?

-     Ne jau neparasts, nē, smaidīdams sacīja inspektors. Es tikai sapratu, ka mis Pebmārša gājusi iepirkties un uz pastu, un man likās, ka veikali un pasts ir uz otru pusi.

-    Atkarībā no tā, uz kuriem veikaliem jāiet, sacīja mis Voterhausa. Protams, otrā pusē veikali ir tuvāk, un pasts atrodas Albenīroudā.

-     Bet varbūt mis Pebmārša allaž šajā laikā paradusi iet garām jūsu vārtiņiem?

-     Bet es tiešām nezinu, kurā laikā mis Pebmārša parasti mēdz iziet un kādā virzienā dodas.

Es nudien nemēdzu novērot savus kaimiņus, in-

> 7

spektor. Esmu ļoti aizņemta sieviete, man ir pārāk daudz citu rūpju un pietiek ar pašas darīšanām. Daži ļautiņi, cik zinu, visu savu laiku pavada, lūkojoties ārā pa logu un apskatot tos, kas iet garām, pie viena pētīdami, kurš pie kura iegriežas. Visbiežāk tā rīkojas invalīdi un cilvēki, kuriem nav nekā, ko darīt, tāpēc viņi izplata baumas par savu kaimiņu darīšanām.

Mis Voterhausa runāja tik spīvi, ka inspektors jutās pārliecināts viņa domā par kādu noteiktu personu. Viņš steigšus piemetināja: Tā ir. Tā ir. Un piebilda: Pēc tam, kad mis Pebmārša pagāja garām jūsu vārtiņiem, viņa varēja piezvanīt pa telefonu, vai ne? Tur taču atrodas telefonbūda?

-Jā. Pretī 15. numuram.

-     Gribu uzdot jums visai svarīgu jautājumu, mis Voterhausa. Vai jūs redzējāt šā vīra ierašanos… noslēpumainā apmeklētāja ierašanos, kā rīta avīzes viņu nodēvējušas.

Mis Voterhausa papurināja galvu.

-     Nē, es neredzēju ne viņu, ne kādu citu apmeklētāju.

-      Ko jūs darījāt laikā no pusdiviem līdz trijiem?

-     Es pavadīju kādu pusstundu, risinādama krustvārdu mīklu The Times tik, cik spēju atrisināt, pēc tam devos uz virtuvi un nomazgāju lenča traukus. Ļaujiet atcerēties! Uzrakstīju pāris vēstules, izrakstīju pāris čekus pēc atsūtītajiem rēķiniem, tad devos augšā un izvēlējos dažas mantas, kuras gatavojos nest uz ķīmisko tīrīšanu. Domāju, ka biju guļamistabā, kad izdzirdu kaimiņos troksni. Iztālēm dzirdēju, ka tur kāds kliedz, un, protams, piegāju pie loga. Pie vārtiņiem bija jauneklis un jauna meitene. Izskatījās, ka viņš to apskāva.

Seržants Lembs norūpēti sarosījās, bet mis Voterhausa tam nepievērsa uzmanību un nemaz nelikās saprotam, ka tieši viņš ir tas jaunais vīrietis, par kuru ir runa.

-    Es redzēju jaunekli tikai no mugurpuses. Likās, ka viņš ar meiteni strīdējās. Galu galā viņš meiteni nosēdināja pie vārtiņiem. Visnotaļ neiedomājami. Pēc tam pagriezās un iegāja mājā.

-     Vai jūs mazu brītiņu pirms tam neredzējāt mis Pebmāršu atgriežamies mājā?

Mis Voterhausa papurināja galvu:

-      Nē. Man nudien neliekas, ka būtu lūkojusies ārā pa logu, pirms izdzirdu to briesmīgo bļaušanu. Es tomēr tam visam nepievērsu pārāk daudz uzmanības. Jaunekļi un meitenes allaž tik dīvaini izrīkojas bļauj, grūsta cits citu, ķiķina un tamlīdzīgi trokšņo, un man nebija ne jausmas, ka noticis kas nopietns. Līdz pat brīdim, kad atbrauca vairāki policijas auto ar policistiem, es nesapratu, ka atgadījies kas nopietns.

-    Un ko jūs tad darījāt?

-    Nu, jā, es, protams, izgāju no mājas, brītiņu pastāvēju uz kāpnēm, bet pēc tam devos uz dārza viņu galu. Domāju, ka no turienes varēs redzēt, kas lēcies, taču no tās puses nebija redzams nekas. Kad atgriezos, tur jau bija salasījies ļaužu pūlis. Kāds man pateica, ka mājā notikusi slepkavība. Tas man likās ļoti neparasti. Ļoti neparasti! visnotaļ sašutusi, sacīja mis Voterhausa.

-    Vai neko vairāk jūs nevarat atcerēties?

-    Baidos, ka ne.

-    Vai jums neviens netika rakstījis, piedāvājot apdrošināties, varbūt kāds bija atnācis tādā nolūkā?

-    Nē. Nekā tamlīdzīga. Mēs abi Džeimss un es esam apdrošinājušies, mums ir polises no Pašpalīdzības apdrošināšanas sabiedrības. Protams, vienmēr pienāk visādi piedāvājumi un reklāmas paziņojumi, bet neko tamlīdzīgu pēdējā laikā nespēju atcerēties.

-     Nekādu vēstuļu, kuras būtu parakstījis Karijs?

-    Karijs? Nē, noteikti ne.

-    Un šis uzvārds, Karijs, jums neko neizsaka?

-    Nē. Ko tas varētu izteikt?

Hārdkāstls pasmaidīja.

-     Nē. Patiešām, es nedomāju vis, ka varētu, viņš noteica. Vienkārši gadījies tā, ka noslepkavotais saucis sevi šādā vārdā.

-    Taču tas nebija viņa īstais vārds?

-     Mums ir iemesls domāt, ka tas tiešām nebija īstais vārds.

-     Tātad kaut kāds blēdis, ko? mis Voterhausa noprasīja.

-    Nevaram to apgalvot, kamēr mums nav pierādījumu.

-     Protams, nē, protams, ka ne. Jums jāuzmanās. To es zinu, sacīja mis Voterhausa. Ne tā, kā dažiem. Tie gan runā visu ko. Es brīnos, kā vēl nav nācies pie tiesas atbildēt par baumošanu.

-     Par neslavas celšanu, izlaboja seržants Lembs, pirmoreiz ierunādamies.

Mis Voterhausa, mazliet pārsteigta, palūkojās viņā, it kā nebūtu pārliecināta par to, ka viņš ir viņš pats, nevis tikai kāds nevajadzīgs inspektora Hārdkāstla piedēklis.

-     Man žēl, ka nevaru jums neko palīdzēt, viņa noteica.

-     Arī man žēl, Hārdkāstls atbildēja. Cilvēks ar tādu saprātu, spriešanas un novērošanas spējām mums būtu ļoti vērtīgs liecinieks.

-     Es vēlētos, kaut būtu ko redzējusi, teica mis Voterhausa. Viņas balss tonis bija tik ilgpilns kā jaunai meitenei.

-     Un jūsu brālis, misters Džeimss Voterhauss?

-     Džeimss neko nevar zināt, nicīgi sacīja

mis Voterhausa. Viņš nekad neko nezina. Tur-

*

klāt vēl viņš bija Geinsforda un Svītenhema kantorī Haistrītā. Ak, nē, Džeimss nespētu jums neko palīdzēt. Kā jau teicu, viņš ieturas ārpus mājas.

-    Kur viņš parasti ēd lenču?

-     Parasti viņš ēd sendvičus un dzer kafiju "Trejos medījumos". Ļoti jauka, solīda vieta. Tur specializējušies pasniegt ātri apēdamu lenču tuvīno iestāžu kalpotājiem.

-      Pateicos, mis Voterhausa. Labi, mēs ilgāk jūs neaizkavēsim.

Viņš piecēlās un kopā ar Lembu devās ārā, vestibilā. Mis Voterhausa viņus pavadīja.

Kolīns Lembs pacilāja golfa nūju pie ārdurvīm.

-    Tā ir laba kija, viņš noteica. Gals ir gana smags. Viņš pasvārstīja to rokā. Kā redzu, mis Voterhausa, jūs esat sagatavojusies neparedzētiem pārsteigumiem.

Mis Voterhausa jutās nedaudz pārsteigta.

-    Vai, patiesi! viņa izsaucās. Nevaru iedomāties, kā tā kija te nokļuvusi.

Viņa atņēma to seržantam un ielika golfa piederumu somā.

-     Ir ļoti saprātīgi visu ko paredzēt iepriekš, bilda Hārdkāstls.

Mis Voterhausa atvēra durvis un izlaida viņus ārā.

-    Mjā, nopūzdamies sacīja Kolīns Lembs. Neko daudz no viņas mēs neizdabūjām, kaut gan tu viņu visu laiku tik lieliski apstrādāji. Vai tā ir tava parastā metode?

-     Reizēm tai ir labi rezultāti, runājot ar šāda tipa personām. Stūrgalvji allaž reaģē uz glaimiem.

-      Viņa beigās murrāja kā kaķene, kurai dod krējumu, sacīja Kolīns. Nelaimīgā kārtā tas neko nedeva un nekas interesants neatklājās.

-Nē?

Kolīns saausījās.

-    Ko tu gribi teikt?

-      Sīks un, iespējams, nesvarīgs nieks. Mis Pebmārša devās uz pastu un veikaliem, taču pagriezās pa kreisi, nevis pa labi, un zvanīts pa telefonu, kā sacīja mis Mārtindeila, tika bez desmit minūtēm divos.

Kolīns pārsteigts viņu uzlūkoja.

-     Vai tu joprojām domā, ka viņa to darījusi par spīti tam, ka noliedz? Viņa likās ļoti patiesa.

-     Jā, sacīja Hārdkāstls. Viņa ir ļoti patiesa.

Viņa tonis bija neko neizteicošs.

-    Bet, ja viņa to darījusi, tad kāpēc?

-    Ak, ja es zinātu, nepacietīgi noteica Hārdkāstls. Kāpēc, kāpēc? Kāpēc noticis viss šis murgainais gadījums? Ja zvanījusi mis Pebmārša, kāpēc viņa gribējusi dabūt meiteni šurp? Ja zvanījis kāds cits, kāpēc šis cilvēks gribējis iesaistīt mis Pebmāršu? Mēs vēl nezinām itin neko. Ja mis Mārtindeila būtu pazinusi mis Pebmāršu personīgi, tad zinātu, vai tā bija viņas balss, nu, vismaz, vai tā līdžīga mis Pebmāršas balsij. No 18. numura mēs neko daudz neizdabājām. Redzēsim, vai ar 20. numuru veiksies labāk.

8. nodaļa

Piedevām 20. numuram, šai Vilbremavēnijas mājai, bija ari nosaukums. Tā saucās Diānlodža. Vārti bija nodrošināti pret ielaušanos tie no iekšpuses bija pamatīgi nostiprināti. Visai melanholiska izskata nelīdzeni apcirpti lauru krūmi tāpat lika zaudēt jebkuru vēlēšanos ieiet pa vārtiņiem.

-    Ja kādai mājai piestāvētu nosaukums "Lauru vainags", tad tā būtu šī, sacīja Kolīns Lembs. Brīnos, kāpēc to nosaukuši par Diānlodžu?

Viņš vērtējoši palūkojās apkārt. Diānlodža neizcēlās ar sakoptību vai puķu stādījumiem. Juceklīga un nekopta krūmu audze bija tās uzkrītošākā pazīme kopā ar spēcīgu kaķu smaku. Māja likās pussagruvusi, ar notekrenēm, kuras prasījās remontējamas. Vienīgā skaidri saskatāmā jebkādas rūpības pazīme bija svaigi krāsotās ārdurvis, kuru koši debeszilais tonis kontrastēja ar nama sienām un dārzu vēl pamatīgāk. Te nebija elektriskā zvana, tikai rokturis, kas acīmredzot bija domāts klaudzināšanai. Inspektors pieklauvēja, un iekšā bija saklausāma attāla kņada.

-     Izklausās, sacīja Kolīns, pēc aplenkumstāvokļa.

Viņi pagaidīja minūti vai divas, kamēr troksnis iekšā atskanēja atkal. Tas bija ļoti dīvains troksnis. Klusa dungošana tā kā dziedāšana, tā kā valodošana pusbalsī.

-    Kādam velnam… Hārdkāstls iesāka.

Būtne, kas dungoja un murmināja, likās tuvojamies ārdurvīm, un bija jau iespējams saprast atsevišķus vārdus.

-    Tā, tā, manu mincīt. Site, šite, mīlīši. Tuntuļu tantaļu. Šah-Šah-Mimī. Ei, Kleo, Kleopatra! Kis, kis, runcīši. Kis, kis, mincītes.

Bija dzirdams, ka veras iekšdurvis. Beigu beigās atvērās arī ārdurvis. Viņiem pretī stāvēja lēdija bālzaļganā, apskretušā velveta mājas tērpā. Viņas matu dzeltenpelēkās lēkšķes bija rūpīgi saspraudītas tādā kā veclaicīgā sasukā, kādas nēsāja pirms gadiem trīsdesmit. Ap kaklu karājās oranža zvērāda. Hārdkāstls nedroši pavaicāja:

-    Misis Heminga?

-     Es esmu misis Heminga. Mierā, Saulstarīt, mierā, dūdulīt!

Tikai tad inspektors apjēdza, ka oranžā āda īstenībā ir kaķis. Un šis kaķis nebija vienīgais. Trīs citi parādījās vestibilā, un divi no tiem ņaudēja. Tie staipījās apkārt, blenzdami apmeklētājos un mīlīgi trīdamies gar savas saimnieces brunčiem. Topašbrīd abiem vīriešiem nāsīs iesitās sīva kaķu smaka.

-    Es esmu detektīvinspektors Hārdkāstls.

-            Ceru, ka jūs nākat sakarā ar to briesmīgo cilvēku no Dzīvnieku aizsardzības līgas, sacīja misis Heminga. Nepateicīgais! Es taču viņam uzrakstīju un visu izskaidroju. Galvoju, ka mani kaķi tiek turēti lieliskā kondīcijā, ir veselīgi un laimīgi! Kāda nepateicība! Es taču dzīvoju saviem kaķīšiem, inspektor. Tie ir mans vienīgais prieks šajā dzīvē. Es daru visu viņu labā. E, ŠahŠah-Mimī! Tur ne, mīlulīt.

Šah-Šah-Mimī, nepievēršot nekādu uzmanību izstieptajai rokai, uzlēca uz maza galdiņa. Tur tas apsēdās un ņēmās mazgāt purnu, pētīdams svešiniekus.

-    Nāciet iekšā, sacīja misis Heminga. Ak, nē, tajā istabā nē.

Viņa pavēra durvis, kas veda pa kreisi. Tur gaiss bija vēl sliktāks.

-    Nāciet, mani jaukie, nāciet, jaukiņie!

Istabā uz galdiem un krēsliem vāļājās sukas

un ķemmes ar kaķu vilnas murskuļiem. Tur bija izbalējuši un notaukoti spilveni un vēl vismaz seši kaķi.

-     Es dzīvoju tikai saviem mīluļiem, sacīja misis Heminga. Viņi saprot katru vārdiņu, ko tiem saku.

Inspektors Hārdkāstls vīrišķīgi devās iekšā. Nelaimīgā kārtā viņš bija viens no tiem cilvēkiem, kuriem kaķi izraisa alerģiju. Kā jau parasti tādos gadījumos, visi kaķi tūlīt metās viņam klāt. Viens uzlēca uz ceļiem, otrs ņēmās aizrautīgi trīties gar bikšu staru. Detektīvinspektors

Hārdkāstls, kas visādi citādi bija drošsirdīgs vīrs, saknieba lūpas un manāmi sapīka.

-    Gribēju jums uzdot dažus jautājumus, misis Heminga, par…

-     Ko vien vēlaties, sacīja misis Heminga, viņu pārtraukdama. Man nav nekā slēpjama. Varu jums parādīt kaķu barību, viņu guļamvietas pieci guļ manā istabā, pārējie septiņi te lejā. Viņi ēd tikai vislabākās zivis es pati tās gatavoju.

-     Tam nav nekāda sakara ar kaķiem, balsi paceldams, Hārdkāstls atteica. Es nācu ar jums parunāt par to nelaimīgo notikumu kaimiņos. Jūs taču droši vien esat par to dzirdējusi.

-     Kaimiņos? Jūs domājat mistera Džošua suni?

-     Nē, sacīja Hārdkāstls, to gan ne. Es runāju par 19. numuru, kur vakar atrada noslepkavotu cilvēku.

-     Vai patiesi? misis Heminga pārprasīja ar pieklājīgu interesi, taču ne vairāk. Viņas acis joprojām kavējās pie iemīļotajiem dzīvnieciņiem.

-    Ja drīkstu vaicāt, vai jūs vakar pēcpusdienā bijāt mājās? Tas ir, laikā no pusdiviem līdz pustrijiem.

-    Ak, jā, protams. Parasti iepērkos tā paagrāk, pēc tam nāku mājās gatavot pusdienas saviem mīlulīšiem un vēlāk viņus sukāju.

-     Un kaimiņos neko aizdomīgu neievērojāt? Policijas auto, ātro palīdzību neko tamlīdzīgu?

-     Bet es nemaz netiku skatījusies laukā pa logiem. Izgāju pa otrām durvīm dārzā. Arabella bija izmukusi. Viņa vēl ir ļoti jauna kaķenīte, jā, un bija uzrāpusies kokā, un es baidījos, ka netiks atpakaļ. Es mēģināju viņu pielabināt ar zivi, taču viņa, mazā nabadzīte, bija gaužām pārbijusies. Beigu beigās man nācās atstāt viņu mierā, un es atgriezos mājā. Un vai jūs spējat man noticēt tikko biju iegājusi pa durvīm, viņa norāpās lejā un sekoja man.

Misis Heminga lūkojās no viena apmeklētāja uz otru, it kā gribēdama pārbaudīt, vai viņi aptvēruši tikko teikto.

-    Patiešām, tam es varu ticēt, sacīja Kolīns, nespēdams vairs nociesties.

-    Kā, lūdzu? misis Heminga pārprasīja, pārsteigumā viņu uzlūkodama.

-    Man ļoti patīk kaķi, sacīja Kolīns. Esmu daudz pētījis kaķu dabu. Tas, ko jūs nupat teicāt, precīzi saskan ar kaķa uzvedības pamatiem un tiem nerakstītajiem noteikumiem, ko viņi paši sev izstrādājuši. Tādā pašā kārtā jūsu kaķi tinas ap manu draugu, kurš neliekas par kaķiem ne zinis, bet nepievērš nekādu uzmanību man, lai arī par viņiem jūsmoju.

Pat ja misis Heminga bija sapratusi, ka Kolīns runā kā policijas seržants, neko tādu viņas sejā nevarēja samanīt. Viņa tikai neskaidri nomurmināja:

-     Viņi allaž zina, ko dara, mani dārgumiņi vai ne?

Skaists, pelēks Persijas kaķis uzlika priekšķepas uz inspektora Hārdkāstla ceļiem, lūkodamies viņā gluži vai ekstāzē. Nespēdams to vairs izturēt, inspektors Hārdkāstls piecēlās kājās.

-    Es vēlētos zināt, kundze, viņš ierunājās, vai drīkstu apskatīt jūsu dārzu, kas ir aiz mājas.

Kolīns tikko manāmi pasmīnēja.

-     Ak, protams, protams. Visu, ko vien vēlaties, misis Heminga laipnīgi noteica un piecēlās.

Oranžkrāsas kaķis nošļūca saimniecei no kakla. Viņa automātiski aizvietoja to ar pelēko persieti un devās laukā no istabas. Hārdkāstls un Kolīns sekoja.

-      Mēs jau esam tikušies, Kolīns sacīja oranžkrāsas kaķim.

-     Bet tu gan esi skaistulis, vai ne? viņš piemetināja, vērsdamies pie otra pelēkā persieša, kas sēdēja uz galdiņa blakām ķīniešu lampai, tikko manāmi kustinādams asti. Kolīns noglāstīja kaķi, pakasīja tam aiz ausīm, un pelēkais dzīvnieks nolaidās no saviem augstumiem, sākdams murrāt.

-     Lūdzu, aizveriet durvis, kad nāksiet ārā, mister… hm, sacīja misis Heminga, iziedama priekštelpā. Šodien tāds ass vējš, un es negribu, lai mani mīlulīši saaukstējas. Turklāt te ir tik pretīgi puikas, un mani dārgumiņi ne mirkli nebūtu drošībā, ja staigātu pa dārzu vieni paši.

Viņa bija nonākusi līdz priekštelpas galam un atvēra sāndurvis.

-    Kas par pretīgiem puikām? Hārdkāstls noprasīja.

-    Abi misis Remzejas puikas. Viņi dzīvo avēnijas dienvidpusē. Mūsu dārzi atrodas ļoti tuvu. Briesmīgi, mazi huligāni. Viņiem ir tās kaķenes īstas katapultas, ziniet. Es uzstāju, lai tās viņiem atņem, taču šaubos, vai tas tika izdarīts. Viņi ierīko paslēptuves un no tām uzbrūk. Vasarā viņi zog ābolus.

-    Nejauki, Kolīns sacīja.

Dārzs aiz mājas bija tāds pats kā mājas priekšā, tikai lielāks. Tur zēla nekopts mauriņš, biezi saauguši un neapcirpti krūmi, vairāki laurkoki un vēl daži visai grūtsirdīga izskata augi. Kolīnaprāt, viņi abi Hārdkāstls un viņš pats te tikai velti zaudēja laiku. Te bija pamatīga lauru siena, koku un krūmu biežņa, kurai cauri mis Pebmāršas dārzā neko daudz nevarēja saskatīt. Diānlodža bija pilnīgi apslēpta kaimiņu skatiem.

Un tā vien šķita, ka tās iemītniekiem kaimiņi

» ' >

vispār nebija nepieciešami.

-      19. numurs, jūs teicāt? pārvaicāja misis Heminga, neizlēmīgi apstādamās sava dārza vidū. Es taču domāju, ka tur dzīvo tikai viens cilvēks, tā aklā sieviete.

-    Noslepkavotais nedzīvoja tajā mājā, sacīja inspektors.

-     Ak, es saprotu, misis Heminga joprojām tikpat nopietni noteica. Viņš atnāca, lai tiktu nogalināts. Cik dīvaini!

-    Tā gan, Kolīns pie sevis domīgi norūca, tas ir velnišķīgi labs slēdziens.

9. nodaļa

Viņi brauca pa Vilbremavēniju uz priekšu, pagriezās pa labi uz Albenīroudas pusi un pēc tam vēlreiz pa labi līdz otram Vilbremavēnijas galam.

-    Re, cik vienkārši, Hārdkāstls noteica.

-    Ja zina, tad jā, Kolīns piekrita.

-61. numurs tiešām iznāk aiz misis Hemingas mājas, bet stūris pie 19. numura vēl piņķerīgāk laikam nav iespējams. Tev būs izdevība palūkoties uz to savu misteru Blendu. Tādējādi ārzemju palīdzību nevajadzēs.

-    Tā ir tikai gaužām jauka teorija.

Auto apstājās, un abi vīrieši izkāpa.

-    Tā, tā, Kolīns murmināja. Dārzs mājas priekšā!

Tas tiešām bija neliels, jauks nomales stūrītis. Te bija ģerāniju dobes, tām gar malām lobēlijas. Tad vēl lielas, gaļīgas begonijas un plašā klāstā dārza skulptūras vardes, suņusēnes, komiski rūķi un mājas gariņi.

97

-      Jūtos pārliecināts, ka misteram Blendam jābūt varen jaukam cilvēkam, sacīja Kolīns, paraustīdams plecus. Citādi taču viņam nenāktu prātā tik neiespējamas idejas, viņš piebilda, kad Hārdkāstls piespieda zvana pogu. Vai tu

• 8

domā, ka viņš šajā laikā no rīta varētu būt mājās?

-    Es viņam zvanīju, Hārdkāstls paskaidroja. Vaicāju, vai tas būtu piemērots laiks.

Tobrīd piebrauca neliels, jaudīgs vieglais auto preču pārvadāšanai un piestāja pie garāžas, kura mājai neapšaubāmi bija piebūvēta vēlāk. No tā izkāpa misters Džošua Blends, aizcirta durvis un tuvojās viņiem. Nācējs bija vidēja auguma vīrs ār pliku pauri un mazām, zilām ačelēm. Viņš izturējās ļoti sirsnīgi.

-     Inspektor HārdkāstI? Nāciet taču iekšā, viņš vedināja apmeklētājus viesistabā. Tā liecināja par zināmu pārticību. Te bija dārgas un ļoti greznas lampas, rakstāmgalds ampīra stilā, spīdīgi kamīna rotājumi, sekretārs ar daudzām atvilktnēm, logā puķu pilna jardiniere*. Krēsli bija moderni un grezni tapsēti.

-    Sēdieties, sirsnīgi sacīja misters Blends. Smēķējat? Vai varbūt jūs to nedrīkstat, kad esat darbā?

-    Nē, paldies, Hārdkāstls atbildēja.

-     Un droši vien arī nedzerat, secināja misters Blends. Ak, jā, jo labāk mums abiem. Tātad kas par lietu? Jādomā, ka tas notikums 19. numurā? Mūsu dārzu stūri sanāk kopā, bet nekas daudz no kaimiņu tiesas nav redzams, ja nu vienīgi no augšstāva logiem. Tas liekas viens neizprotams gadījums, vismaz spriežot pēc tā, ko

*Puķu kaste (franču vai.).

šorīt izlasīju mūsu vietējā avīzē. Biju iepriecināts, kad jūs man piezvanījāt. Vismaz kāda iespēja ko konkrētu uzzināt. Jūs nemaz nevarat iedomāties, kādas baumas klīst apkārt! Manu sievu tās padarījušas gluži nervozu viņa baidās no aizbēgušā slepkavas, ziniet. Visa vaina, ka tagad trakos laiž ārā no trakomājām. Sūta viņus mājās uz godavārda, vai kā nu viņi to sauc. Tad šie atkal kaut ko pastrādā, un nākas spundēt atpakaļ. Un, kā jau teicu, tās baumas! Es gribēju sacīt tas, ko stāsta mūsu apkopēja un piena piegādātājs… Jūs nudien būtu pārsteigts. Viens stāsta, ka viņš nožņaugts ar virvi, kurā karājusies glezna, otrs ka nodurts. Vēl kāds apgalvo, ka viņam notecinātas asinis. Katrā ziņā tas bija vīrietis, vai ne? Es gribēju teikt, tā nebija vecā, kas to izdarīja. Avīzēs raksta, ka noslepkavots nezināms vīrietis.

Misters Blends beidzot apklusa.

Hārdkāstls pasmaidīja un pārmetošā balsī sacīja:

-     Ja, kas attiecas uz nepazīstamo, tad viņam kabatā bija vizītkarte.

-Tad jau sastāstīts par daudz, sacīja Blends. Bet jūs taču zināt, kādi ir cilvēki. Tiešām nesaprotu, kas visu to izdomā.

-     Kamēr mēs runājam par upuri, sacīja Hārdkāstls, varbūt jūs uzmestu skatienu šim te.

Viņš atkal izvilka policijas fotogrāfa izdarīto fotouzņēmumu.

-    Tātad tas ir viņš, vai ne? Blends noprasīja. Izskatās pavisam parasts zellis. Tikpat parasts kā jūs un es. Šķiet, man nemaz nav jēgas jautāt, vai bija kāds īpašs iemesls, kāpēc viņš noslepkavots?

-     Vēl agri par to runāt, Hārdkāstls sacīja. Es vēlētos noskaidrot, mister Blend, vai jūs jelkad agrāk esat šo cilvēku redzējis.

Blends papurināja galvu.

-     Nav šaubu, neesmu vis. Es ļoti labi iegaumēju sejas.

-     Viņš nav jūs meklējis ne ar kādu ieganstu, teiksim, piesolīdams apdrošināšanas polisi, putekļsūcējus vai veļas mašīnu?

-    Nē, nē. Noteikti ne.

-     Varbūt mums vajadzētu pavaicāt jūsu sievai, Hārdkāstls ieminējās. Galu galā, ja viņš būtu gribējis ienākt mājā, tad būtu salicis jūsu sievu.

-     Jā, tas tiesa. Un tomēr… Ziniet, Valērija nejūtas sevišķi labi. Man negribētos viņu traucēt. Tā fotogrāfija uzņemta, kad viņš jau bija miris, vai ne?

-    Jā, sacīja Hārdkāstls, — tiesa gan. Taču fotogrāfija nekādā ziņā nav pārāk nepievilcīga.

-    Nē, nē. Tā ir ļoti labi uzņemta. Tas tips tikpat labi varētu būt aizmidzis, patiešām.

-    Vai jūs runājāt par mani, Džošua?

Durvis uz otru istabu bija pavērušās, un ienāca sieviete vidējos gados. Hārdkāstls nosprieda, ka viņa droši vien visai uzmanīgi klausījusies aiz durvīm.

-     Ak, redz kur tu esi, mana dārgā, sacīja Blends. Es domāju, ka tu guli diendusu. Tā ir mana sieva, detektīvinspektor Hārdkāstl.

-   Tā šaušalīgā slepkavība, nomurmināja misis Blenda. Mani krata drebuļi, jau par to iedomājoties vien.

Viņa ar klusu, vaidam līdzīgu nopūtu saplaka uz sofas.

-     Novieto kājas augstāk, dārgā, Blends ieteica.

Misis Blenda paklausīja. Viņai bija smilškrāsas mati un smalka, raudulīgi savilkta seja. Viņa likās mazasinīga un atgādināja invalīdi, kas samierinās ar savu invaliditāti, gūstot no tās zināmu prieku. Vienbrīd viņa inspektoram Hārdkāstlam kādu atgādināja. Viņš lūkoja atcerēties, kas šis kāds varētu būt, taču tas neizdevās. Vājā, vi sai žēlā balsī viņa turpināja:

-     Man nav laba veselība, inspektor Hārdkāstl, tāpēc mans vīrs, protams, mēģina man aiztaupīt jebkādas raizes un rūpes. Es esmu ļoti jūtīga. J s runājāt par fotogrāfiju, cik noprotu, par noslepkavotā fotogrāfiju. Ak vai, dārgais, cik tas šausmīgi skan. Nezinu vis, vai man izdosies sadūšoties, lai to apskatītu!

Viņa taču mirst aiz ziņkārības, Hārdkāstls nodomāja un mazliet viltīgi bilda:

-            Tad varbūt labāk būs, ja nelūgšu jūs to apskatīt, misis Blenda. Es tikai iedomājos, ka varbūt jūs varētu mums ko palīdzēt gadījumā, ja tas vīrs būtu mēģinājis iekļūt arī jūsu mājā.

-     Man jādara tas, kas ir mans pienākums, vai ne? ar maigu, bet brašu smaidu noteica misis Blenda. Viņa pastiepa roku.

-    Vai tas tevi pārāk neuztrauks, Vai?

-    Nerunā tik muļķīgi, Džošua! Protams, man tā ir jāredz.

Viņa aplūkoja fotogrāfiju ar lielu interesi un vai varbūt inspektoram tikai tā likās? ar zināmu vilšanos.

-     Viņš izskatās… patiesi, viņš nemaz neizskatās miris, misis Blenda sacīja. Nebūt ne tā, it kā būtu noslepkavots. Viņš taču… viņš tātad netika nožņaugts?

-    Viņu nodūra, sacīja inspektors.

Misis Blenda aizmiedza acis un nodrebinājās.

-    Šausmas, viņa noteica, cik briesmīgi!

-     Vai jums nešķiet, ka jūs esat viņu kādreiz redzējusi, misis Blenda?

-     Nē, misis Blenda negribīgi nomurmināja, nē, nē. Baidos, ka ne. Vai viņš bija viens no tiem vīriešiem, kas staigā apkārt pa mājām, šo un to pārdodami?

-    Viņš, kā šķiet, bijis apdrošināšanas aģents, piesardzīgi sacīja inspektors.

-    Ak tā, es saprotu. Nē, te neviens tāds nav bijis, par to esmu pārliecināta. Tev taču nav atmiņā, ka es būtu ko tādu minējusi, vai ne, Džošua?

-    Tiešām neatceros, sacīja misters Blends.

-      Vai viņam bija kāds sakars ar mis Pebmāršu? misters Blends pavaicāja.

-     Nē, inspektors noteica, viņai viņš esot pilnīgi nepazīstams.

-    Ļoti savādi, misis Blenda piezīmēja.

-    Vai jūs pazīstat mis Pebmāršu?

-     Jā gan, es gribēju teikt, mēs viņu pazīstam kā kaimiņieni, protams. Viņa šad un tad lūdz manam vīram padomu dārzkopībā.

-     Kā liekas, jūs esat ļoti lietpratīgs dārzkopis? inspektors vaicāja.

-     Nē, ne īpaši, īpaši ne, Blends iebilda. Ziniet, tam nepietiek laika. Protams, es sajēdzu, kā un ko darīt. Taču mums ir lielisks dārznieks, viņš nāk pie mums divreiz nedēļā un gādā, lai dārzs tiktu labi aprūpēts un apkopts. Es teiktu, ka mūsu dārzs te, citu vidū, ne ar ko neizceļas, manuprāt, neesmu tik aizrautīgs dārzkopis, kā dažs labs kaimiņos.

-      Misis Remzeja? Hārdkāstls šķila pārsteigts.

-     Nē, nē, tur tālāk, 63. numurā. Misters Maknotons. Viņš dzīvo tikai savam dārzam. Pavada tur visu dienu, gluži vai jucis uz komposta sagatavošanu. Patiesi, viņš ir taisni ķerts ar to kompostu, bet es vis nedomāju, ka tas ir tas, par ko jūs vēlējāties runāt.

-     Ne gluži tā, sacīja inspektors. Es tikai cerēju, ka varbūt kāds jūs vai jūsu sieva, piemēram, vakar bija izgājis dārzā. Galu galā, kā jau jūs teicāt, tas saskaras ar 19. numura dārzu, un ir iespējams, ka jūs vakar varējāt ievērot vai varbūt izdzirdēt ko interesantu.

-     Dienas vidū? Es gribēju vaicāt kad tā slepkavība notika?

-    Iespējamais laiks no vieniem līdz trijiem.

Blends papurināja galvu.

-    Tad es neko daudz nevarēju ievērot. Es biju šeit. Tāpat arī Valērija, bet mēs ēdām lenču, ziniet, un mūsu ēdamistabai logi veras uz ielu. Mēs nevarējām redzēt dārzā notiekošo.

-    Ap cikiem jūs ēdat?

-    Ap vieniem, reizēm pusdivos.

-    Un jūs vēlāk nemaz netikāt izgājuši dārzā?

Blends papurināja galvu.

-     Īstenībā, viņš sacīja, mana sieva allaž pēc lenča dodas augšā atpūsties, un ja nav pārāk daudz darba arī es pats mēdzu nosnausties tepat zvilni. Es laikam izgāju no mājas… ak, jā, es domāju, varēja būt ceturksnis pāri diviem, taču nelaimīgā kārtā es dārzā netiku ielūkojies.

-     Labs ir, nopūzdamies noteica Hārdkāstls. Mums tomēr jānoklaušina visi.

-    Protams, protams. Es vēlētos, kaut mēs būtu varējuši jums palīdzēt.

-    Jums te ir ļoti jauki, inspektors piebilda. Nauda nav žēlota, ja drīkstu tā izteikties.

Blends dzīvespriecīgi iesmējās.

-            Ak, jā, mums patīk skaistas lietas. Manai sievai ir laba gaume. Pirms gada mums gadījās necerēta laime. Mana sieva no savh tēvoča mantoja zināmu summiņu. Viņa nebija tēvoci redzējusi divdesmit piecus gadus. Tas man bija pārsteigums! Tas mūsu dzīvē daudz ko izmainīja, to gan es varu jums sacīt. Mēs varējām visu ko atļauties un sākām plānot vēl doties ceļojumā. Tas būtu ļoti izglītojoši, es domāju. Grieķija un tamlīdzīgi. Par to daudzi profesori lasa lekcijas. Jā, protams, esmu neizglītots, visu sasniedzu pats, un šādām lietām neatlika daudz laika, taču tas būtu interesanti. Tas vīrs, kas devās izdarīt izrakumus Trojā, taču bija pārtikas preču tirgotājs, cik man zināms. Varen romantiski. Jāteic, man paliktu ceļot, taču līdz šim nav paveicies, tikai pa reizei kādu nedēļu esmu pavadījis dažā skaistā vietiņā, tas arī viss. Loloju sapni te visu pārdot un doties dzīvot uz Spāniju vai Portugāli, vai pat Klusā okeāna salām. Daudzi tā dara. Slēpj savus ienākumus, nemaksā nodokļus. Taču manai sievai šī ideja nešķiet aizraujoša.

-     Man patīk ceļot, bet es nevēlētos dzīvot ārpus Anglijas, sacīja misis Blenda. Mēs te esam atraduši draugus, te dzīvo mana māsa, mūs te visi pazīst. Ja dosimies uz ārzemēm, būsim tur vienkārši svešinieki. Turklāt mums te ir ļoti labs ārsts. Viņš patiešām rūpējas par manu veselību. Es nemaz nespētu uzticēties ārzemju ārstam. Es nevarētu uz viņu paļauties.

-     Redzēsim, misters Blends laipni sacīja. -

Mēs dosimies ceļojumā, un varbūt tu iemīlēsi kādu vietu Grieķijā.

Misis Blenda palūkojās viņā tā, it kā tas neizklausītos sevišķi ticami.

-     Cerams, uz kuģa būs mūsu pašu, angļu ārsts, viņa šaubīgi sacīja.

-    Noteikti būs, vīrs apgalvoja.

Viņš pavadīja Hārdkāstlu un Kolīnu līdz ārdurvīm, atkal un atkal atkārtodams, cik viņam esot žēl, ka nav varējis palīdzēt.

-     Labi, sacīja Hārdkāstls. Ko tu par viņu domā?

-    Es neuzticētu viņam savas mājas celšanu, Kolīns sacīja. Taču tas blēža uzņēmējs mani neinteresē. Es meklēju vīru, kas nodevies kam citam. Bet par to slepkavības lietu tur kaut kas ir greizi. Ja Blends grasās noindēt savu sievu ar arsēnu vai iemest viņu Egejas jūrā, lai mantotu viņas naudu un apprecētu satriecošu blondīni…

-      Paskatīsimies tad, kad tas notiks, inspektors Hārdkāstls noteica. Bet pirms tam mums jātiek galā ar šo slepkavību.

10. nodaļa

Vilbremavēnijas 62. numurā misis Remzeja sev iedrošinoši sacīja:

-    Vēl tikai divas dienas. Tikai divas dienas.

Viņa atbīdīja no pieres mitru matu šķipsnu.

No virtuves puses atskanēja apdullinoša šķindoņa. Misis Remzejai nemaz negribējās doties turp un paskatīties, kā šķindoņa cēlusies. Varbūt tikai tā izlicies, varbūt šķindoņas nemaz nav bijis. Ak vai tikai divas dienas. Viņa devās cauri vestibilam, pagrūda virtuves durvis un ierunājās balsī, kas nebūt neskanēja tik kareivīgi, kā būtu skanējusi pirms trim nedēļām:

-    Ko jūs atkal esat izdarījuši?

-    Atvaino, māmiņ, sacīja viņas dēls Bils. Mēs tikai sarīkojām nelielu ķegļu spēli ar šitām kannām, un kaut kā gadījās, ka tās ielidoja bufetē, kur glabājas porcelāns.

-     Mēs negribējām trāpīt pašā vidū trauku skapim, apburoši smaidīdams, pievienojās viņa jaunākais brālis.

-    Jā? Savāciet visu to, salieciet atpakaļ bufetē, saslaukiet lauskas un izberiet atkritumu spainī!

-Ak, nē, māmiņ, tagad ne.

-    Jā, tūlīt pat.

-    Teds varētu to izdarīt, sacīja Bils.

-     Tas man patīk, noteica Teds. Vienmēr viss tiek novelts uz mani. Ja tu to netaisies darīt, tad es arī netaisos.

-    Deru, ka tu to darīsi.

-    Deru, ka nedarīšu.

-    Es tev parādīšu.

-Uh!

Abi puikas cieši saķērās un sāka neganti lauzties. Teds tika piespiests pie virtuves galda, un bļoda ar olām draudīgi sazvāļojās.

Vācieties laukā no virtuves! misis Remzeja iesaucās. Viņa izgrūda abus zēnus pa durvīm, aizvēra tās un sāka vākt kopā krūzītes, pie viena slaucīdama porcelāna lauskas.

"Divas dienas," viņa prātoja, "un viņi atgriezīsies skolā! Kāda mierinoša, kāda debešķīga doma mātei."

Viņa miglaini atcerējās kādas žurnālistes visai trāpīgo izteikumu. Sievietei gadā ir tikai sešas laimīgas dienas. Pirmā brīvdienu diena un pēdējās. Cik tas bija patiesi, domāja misis Remzeja, slaucīdama nelaimes čupiņā savas labākās pusdienu servīzes atliekas. Ar kādu pacilātību, kādu prieku viņa bija sagaidījusi savas atvases atgriežamies pirms piecām nedēļām! Un tagad? "Rītā," viņa pie sevis atkārtoja. "Rītā Bils un Teds atgriezīsies skolā. Man grūti tam noticēt. Es nevaru vien sagaidīt!"

Cik debešķīgi viņa bija jutusies pirms piecām nedēļām, sagaidīdama viņus stacijā! Cik vētraina un izjusta bija sasveicināšanās! Kā viņi bija apsveicinājušies ar māju un dārzu! Pie tējas viņa bija izcepusi īpašu kūku. Un tagad ko viņa vēl gaidīja? Kādu dienu, kuru varētu pavadīt pilnīgā mierā. Negatavojot milzu maltītes un nemitīgi neuzkopjot māju. Viņa mīlēja savus puikas, viņi bija labi zēni, par to nebija šaubu. Viņa ar tiem lepojās. Taču viņi bija tik nogurdinoši. Viņu apetīte, viņu dzīvīgums, viņu radītais troksnis.

Tobrīd sacēlās neganta brēkāšana. Viņa pēkšņā satraukumā pagrieza galvu. Viss bija kārtībā. Viņi tikai bija izgājuši dārzā. Tas jau bija labāk, dārzā bija daudz vairāk vietas. Varbūt viņi iztraucēs kaimiņus. Viņa lūdza Dievu, lai abi liktu mierā misis Hemingas kaķus. Nē jāatzīstas ne jau kaķu drošības dēļ, bet tāpēc, ka misis Hemingas žoga dzeloņstieples viegli pārplēstu viņu šortus. Viņa uzmeta pētīgu skatienu pirmās palīdzības aptieciņai uz kumodes. Nebija jau tā, ka viņa pārmēru baidītos no spara pilnās zēnības parastajiem nelaimes gadījumiem. Īstenībā viņas pirmā reakcija arvien bija: "Vai es neesmu jums jau simtiem reižu teikusi, ka nedrīkstat asiņot viesistabā! Ejiet uzreiz virtuvē un asiņojiet tur, uz linoleja!"

Drausmīgā bļaustīšanās ārpusē pieklusa, un iestājās tik dziļš klusums, ka misis Remzeja juta krūtīs mostamies īstu nemieru. Tik tiešām, šis klusums bija gluži nedabisks. Viņa neizlēmīgi palika stāvam ar sadauzītā porcelāna lauskām rokās. Virtuves durvis atvērās, tajās parādījās Bils. Viņš izskatījās tik neparasti godbijīgs, tādā aizgrābtībā, kas nepavisam nepiestāvēja viņa vienpadsmitgadīgā puikas sejai.

-    Māmiņ, viņš teica, tur ir detektīvinspektors, un viņam līdzi vēl otrs.

7 >

-     Ak, atviegloti noelsās misis Remzeja. Ko viņš vēlas, dārgumiņ?

-     Viņš vaicāja pēc tevis, sacīja Bils. Es domāju, tas būs sakarā ar slepkavību. Tu taču zini to, kas vakar notika pie mis Pebmāršas.

-    Es nesaprotu, kāpēc viņš nācis šurp, lai tiktos ar mani, mazliet norūpējusies, sacīja misis Remzeja. Kā viņa tiks galā ar kartupeļiem īru sautējumam, ja detektīvinspektors šajā nepiemērotajā laikā te uzkavēsies ilgi?

-    Ak, labi, viņa nopūzdamās noteica. Domāju, man labāk iziet pie viņa.

Viņa pašāva spaini ar sadauzīto porcelānu zem izlietnes, zem krāna noskaloja rokas, pieglauda matus un sagatavojās sekot Bilam, kas nepacietīgi noteica:

-    Ak, ejam taču, māmiņ!

Misis Remzeja un Bils viņai cieši pa pēdām ienāca viesistabā. Tur stāvēja abi vīrieši. Viņas jaunākais dēls, Teds, gaidīja turpat, blenzdams viņos platām, ieinteresētām acīm.

-    Misis Remzeja?

-    Labrīt.

-    Ceru, ka šis jauneklis jums pateica esmu detektīvinspektors Hārdkāstls.

-    Cik žēl, sacīja misis Remzeja. Šorīt tas ir gaužām neērti. Esmu ļoti aizņemta. Vai tas prasīs daudz laika?

-     Gandrīz nemaz, mierinoši noteica detektīvinspektors Hārdkāstls. Vai drīkstam apsēsties?

-    Ak, jā, lūdzu, lūdzu!

Misis Remzeja apsēdās atzveltnes krēslā un nepacietīgi viņus uzlūkoja. Viņu māca aizdomas, ka tas tomēr prasīs labu tiesu laika.

-     Jums abiem nav nepieciešams te palikt, Hārdkāstls laipni sacīja puikām.

-    Bet mēs nekur neiesim, Bils atsaucās.

-    Mēs nekur neiesim, kā atbalss pievienojās Teds.

-    Mēs gribam visu dzirdēt, sacīja Bils.

-    Protams, gribam, sacīja Teds.

-    Vai tur bija asiņu jūra? vaicāja Bils.

-    Vai tas bija laupītājs? noprasīja Teds.

-    Paklusējiet, zēni, misis Remzeja abus apsauca.

-    Jūs taču dzirdējāt, misters Hārdkāstls sacīja, ka nevēlas, lai jūs paliekat šeit!

-     Mēs neiesim, atteica Bils, mēs gribam dzirdēt.

Hārdkāstls piegāja pie durvīm un tās atvēra.

-    Arā! viņš sacīja.

Tas bija tikai viens vienīgs vārds, klusu izteikts, taču aiz tā slēpās autoritāte. Bez turpmākiem iebildumiem abi puikas piecēlās, gausi aizšļūkāja līdz durvīm un visbeidzot izslīdēja laukā no istabas.

-     Cik brīnumaini, atzinīgi noteica misis Remzeja. Kāpēc gan es tā nevaru?

Taču tad viņa iedomājās, ka ir tikai puiku māte. Viņa zināja, ka puikas ārpus mājas uzvedas pavisam citādāk. Visnelāgākās lietas allaž jāpiedzīvo mātēm. Bet varbūt, viņa domāja, tam tā arī jābūt. Ja mājās puikas būtu klusi, uzmanīgi un uzvedīgi, bet ārpus mājas izturētos kā mazi bandīti, visur radot sašutumu par savu uzvedību, tad būtu vēl ļaunāk, jā, tad gan būtu vēl ļaunāk. Viņa atsauca atmiņā vaicāto, jo inspektors Hārdkāstls atgriezās un apsēdās savā vietā.

-     Ja tas ir par vakardienas notikumiem 19. numurā, viņa nervozi ieteicās, es patiešām nezinu, ko varu jums pavēstīt, inspektor. Es neko par to nezinu. Pat nepazīstu tos cilvēkus, kas tur dzīvo.

-     Tajā mājā dzīvo mis Pebmārša. Viņa ir akla un strādā Āronberga institūtā.

-     Ak tā, skaidrs, sacīja misis Remzeja. Baidos, ka no tā ielas gala es gandrīz nevienu nepazīstu.

-     Vai jūs pati vakar laikā no pusvieniem līdz trijiem bijāt mājās?

-      Ak, jā, misis Remzeja atbildēja. Bija jāvāra pusdienas un tamlīdzīgi. Lai gan pirms trijiem tiku izgājusi. Vedu puikas uz kino.

. Inspektors izņēma no kabatas fotouzņēmumu un pasniedza viņai.

-      Es gribētu, lai jūs man pasakāt, vai jelkad agrāk esat redzējusi šo vīrieti.

Misis Remzeja aplūkoja uzņēmumu, viņā šķita modusies interese.

-      Nē, viņa sacīja. Nē, nedomāju vis. Es gan neesmu pārliecināta, vai atcerētos, pat ja būtu redzējusi.

-     Vai viņš nav centies ienākt šajā mājā ar kādu ieganstu, piemēram, lūkojot pierunāt jūs apdrošināties vai ko nopirkt?

Misis Remzeja papurināja galvu vēl noteiktāk.

-    Nē. Nē, es esmu pārliecināta, ka ne.

-     Viņa vārds, vismaz mums ir iemesls tā domāt, varētu būt Karijs. Misters R. Karijs… inspektors viņu jautājoši uzlūkoja.

Misis Remzeja atkal pašūpoja galvu.

-     Baidos, ka man, viņa kā taisnodamās sacīja, patiešām nav bijis vaļas brīvdienu laikā jelko redzēt vai dzirdēt.

-    Tas allaž ir ļoti saspringts laika posms, vai ne? inspektors pasmaidīja. Jums ir jauki puikas. Tik dzīvespriecīgi un saprātīgi. Reizēm pat pārāk sparīgi, es domāju.

Misis Remzeja piekrītoši pamāja.

-    Jā, viņa sacīja, tas palaikam nogurdina, bet viņi patiešām ir ļoti labi puikas.

-    Esmu pārliecināts, ka tā tiešām ir, inspektors noteica. Abi ir vareni zeļļi. Lieli prātvēderi, par to man nav šaubu. Pirms aiziešanas es ar viņiem aprunāšos, ja jums nav iebildumu. Reizēm puikas ievēro tādas lietas, ko neviens cits visā mājā nepamanītu.

-     Es patiešām nesaprotu, kā viņi būtu varējuši kaut ko ievērot, iebilda misis Remzeja. Nav jau tā, ka mēs dzīvotu tieši blakus.

-    Taču jūsu dārzi ir līdzās.

-    Jā, tie gan, misis Remzeja piekrita, taču pa vidu ir sēta.

113

-    Vai jūs pazīstat misis Hemingu no 20. numura?

Krisli 8

-    Jā, mazliet, sacīja misis Remzeja, sakarā ar kaķiem un vēl šo to.

-    Vai jums patīk kaķi?

-    Ak, nē, misis Remzeja atbildēja. Nepavisam. Es gribēju teikt, viņa mūžīgi sūdzas.

-    Ak tā, saprotu. Sūdzas. Par ko tad?

Misis Remzeja pietvīka.

-     Tāds posts, viņa sacīja, kad cilvēki tur kaķus tādā barā. Tad tas viss pārvēršas bezjēdzībā. Man patīk kaķi. Mums arī bija kaķis strīpains. Ļoti labs peļu mednieks. Bet tas ir šausmīgi, ko tā sieviete dara, īpaši gatavodama tiem ēst un gandrīz nemaz nelaizdama nabadziņus ārā, lai tie varētu dzīvot paši savu dzīvi. Protams, tie kaķi visu laiku mēģina izsprukt. Es viņu vietā ari darītu tāpat. Un puikas patiešām ir ļoti labsirdīgi, viņi nekādā gadījumā nespētu kaķi mocīt. Manuprāt, kaķi vienmēr spēj lieliski paši par sevi parūpēties. Viņi ir ļoti saprātīgi dzīvnieki, protams, ja ar tiem saprātīgi apietas.

-     Esmu pārliecināts, ka jums ir taisnība, sacīja inspektors. Jūs droši vien esat ļoti nostrādājusies, viņš turpināja, aprūpējot tos puikas visu brīvdienu laiku. Kad viņi atgriezīsies skolā?

-    Parīt, sacīja misis Remzeja.

-    Ceru, ka tad jūs labi atpūtīsieties.

-     Es domāju, ka tiešām varēšu atļauties paslinkot, viņa noteica.

Otrs jauneklis, kas visu laiku klusēdams bija pierakstījis runāto, viņu nedaudz pārsteidza, ierunādamies.

-     Jums vajadzētu palīgos kādu no tām ārzemju meitenēm, viņš sacīja. Au pair[3], tā viņas to sauc, ierodas un strādā par izpalīdzēm, mācīdamās angļu valodu.

-     Jādomā, ka es varētu ko tamlīdzīgu pamēģināt, piekrītoši sacīja misis Remzeja, kaut gan man allaž šķitis, ka ar ārzemniekiem būtu grūti saprasties. Mans vīrs par mani smejas. Bet viņš, protams, zina par to vairāk nekā es. Es neesmu ceļojusi tik daudz pa ārzemēm kā viņš.

-    Viņš pašlaik ir projām, vai ne? Hārdkāstls noprasīja.

-    Jā, viņam jau augusta sākumā bija jādodas uz Zviedriju. Viņš ir celtniecības inženieris. Cik žēl, ka viņām bija jābrauc tieši brīvdienu laikā. Viņš tik labi saprotas ar bērniem. Viņam tiešām patīk spēlēties ar elektriskajiem vilcieniem vēl vairāk nekā puikām. Reizēm sliedes un preču vagoni stiepjas tieši cauri vestibilam, iekšā otrā istabā. Grūti nākas tikt pāri nepaklūpot, viņa pašūpoja galvu. Vīrieši ir gluži kā bērni.

-     Kad jūs gaidāt vinu atpakaļ, misis Remze-

ja?

-    Es nekad to nezinu, viņa nopūtās. Tas ir ļoti nomācoši.

Misis Remzejas balss nodrebēja. Kolīns viņu vērīgi nopētīja.

-     Mēs nevaram atņemt jums vēl vairāk laika, misis Remzeja, Hārdkāstls piecēlās kājās. Varbūt jūsu puikas varētu parādīt mums dārzu?

Bils un Teds gaidīja vestibilā un tūlīt pa galvu pa kaklu metās iekšā.

-    Protams, Bils sacīja kā taisnodamies, tas nav diez cik liels dārzs.

Varēja redzēt, ka Vilbremavēnijas 62. numura dārzu savulaik kaut nedaudz centušies savest kārtībā. Vienā pusē bija dāliju un mārtiņrožu rinda. Tālāk diezgan nevienmērīgi nopļauts neliels maura laukums. Celiņus acīmredzami sen nebija skāris grābeklis, visur gulēja lidmašīnu modeļi, zenītlielgabali un citi modernās zinātnes sasniegumi, gan mazliet cietuši un ne visai derīgi lietošanai. Dārza galā bija ābele ar tīkami sarkaniem āboliem. Tālāk bumbiere.

-     Tas ir tur, sacīja Teds, norādīdams tukšumā starp ābeli un bumbieri tur skaidri varēja saskatīt mis Pebmāršas mājas galu. Tas ir 19. numurs, kur tā slepkavība pastrādāta.

-     To māju var ļoti labi redzēt, vai ne? inspektors noprasīja. Vēl labāk, kā šķiet, tā redzama no augšstāva logiem.

-   Tas tiesa, Bils atbildēja. Ja vien mēs vakar būtu bijuši tur augšā un skatījušies ārā, tad būtu varējuši kaut ko ieraudzīt. Bet mūsu tur nebija.

-    Mēs bijām ķinītī, sacīja Teds.

-     Vai tur bija pirkstu nospiedumi? prasīja Bils.

-     Tie neko daudz nepalīdzēja. Vai jūs vispār vakar bijāt izgājuši dārzā?

-     Ak, jā, iekšā un ārā, sacīja Bils. Tas ir, visu rītu. Taču mēs neko neredzējām un neko nedzirdējām.

-     Ja mēs būtu te bijuši pēcpusdienā, tad būtu dzirdējuši kliedzienus, Teds nopietni teica. Tur esot skanējuši briesmīgi kliedzieni.

-    Vai jūs pēc izskata pazīstat mis Pebmāršu lēdiju, kurai pieder tā māja?

Puikas saskatījās un pēc tam pamāja.

-    Viņa ir akla, sacīja Teds. Tomēr viņa var staigāt pa dārzu. Viņai nenākas staigāt ar spieķi vai ko tamlīdzīgu. Viņa reiz mums pārmeta atpakaļ bumbu, kas bija tur iekritusi. Tas no viņas puses bija ļoti laipni.

-    Vai jūs vakar viņu vispār neredzējāt?

Puikas papurināja galvas.

-    Mēs no rīta viņu nevarējām redzēt. Viņa no rītiem allaž ir projām, Bils paskaidroja. Viņa mēdz iznākt dārzā pēc tējas dzeršanas.

Kolīns pētīja gumijas cauruli, kura bija piestiprināta ūdenskrānam pie mājas. Tā stiepās prom pa taciņu un nozuda aiz bumbieres.

-     Nemūžam nevarēju iedomāties, ka bumbieres jālaista, viņš bilda.

-     Ak, tā tur… Bils novilka. Viņš likās nedaudz pārsteigts.

-     No otras puses, sacīja Kolīns, ja jūs kāpjat tanī kokā… viņš nopētīja abus puikas un pēkšņi pasmīnēja. Iznāk jauka ūdens strūkliņa, ar kuru trāpīt kaķim, vai ne?

Abi puikas spārdīja granti un lūkojās visur citur, tikai ne uz Kolīnu.

-     Jūs taču to darāt, vai ne? Kolīns pārprasīja.

-     Uh, nu ja, izstomīja Bils. Bet tas jau šiem neko nekait. Tas nav tā, viņš aizvainotā balsī turpināja, kā ar katapultu.

-     Jādomā, ka vienbrīd jūs uzrīkojāt arī katapultu.

-    Ne gluži, sacīja Teds. Mēs nekad nevienam neko neesam nodarījuši.

-    Tā vai citādi, jūs reizēm noteikti mazliet papriecājaties ar laistāmo cauruli, Kolīns iebilda, un tāpēc misis Heminga nāk sūdzēties.

-    Viņa vienmēr sūdzas, sacīja Bils.

-    Vai jūs nekad neesat rāpušies pāri žogam?

-    Netiekam pāri tur tai dzeloņstieplei, Teds uzmanīgi atzinās.

-     Taču reizēm tajā dārzā iekļūstat, vai tiesa? Kā jūs to paveicat?

-     Jā, cauri žogam ir iespējams tikt mis Pebmāršas dārzā. Tad, paejot mazliet pa labi, var izlīst caur dzīvžogu misis Hemingas dārzā. Tur dzeloņstieple nesanāk kopā.

-    Vai tu reiz neapklusīsi, dullais, Bils iesaucās.

-    Jādomā, ka pēc slepkavības jūs mazliet paložņājāt apkārt, lai apskatītos? Hārdkāstls ievaicājās.

Puikas pavērās viens otrā.

-     Kad jūs pārnācāt no kino un padzirdējāt, kas noticis varu derēt, ka jūs caur žogu ielīdāt 19. numura dārzā un to pamatīgi pārmeklējāt?

-     Mjā, Bils ieteicās, taču piesardzīgi aprāvās.

-      Allaž pastāv iespēja, ka jūs varējāt atrast kaut ko tādu, kā mums pietrūkst. Ja jums ir… hm… kaut kas kolekcijai, tad būšu ļoti pateicīgs, ja to man parādīsiet.

Bils bija izlēmis.

-    Dabū to, Ted, viņš izrīkoja.

Teds paklausīgi aizsteidzās skriešiem vien.

-     Baidos, ka tas nav nekas nozīmīgs, Bils noteica un nogaidoši uzlūkoja Hārdkāstlu.

-     Es ļoti labi saprotu, inspektors sacīja. Bet lielākoties policista darbs ir tieši šāds. Un daudzas vilšanās.

Bils likās atvieglots.

Teds atgriezās joprojām skriešus. Viņš pasniedza netīru, savīkstītu mutautu, kurā kaut kas žvadzēja. Hārdkāstls to atmudžināja un izņēma saturu.

Te bija tases osa, porcelāna lauska ar ķīnisku šablonzīmējumu, salauzta ķelle, sarūsējusi dakšiņa, monēta, pakaramais, gabaliņš necaurspīdīga stikla un šķēru pusīte.

-    Cik interesanti, nopietni sacīja inspektors.

Viņam kļuva žēl zēnu, kuru sejās jautās gaidas un neslēpta aizrautība, tāpēc viņš paņēma stikla gabalu.

-     Es paņemšu šo. Varbūt tas kaut kur iederēsies. ,

Kolīns bija paņēmis monētu un nopētīja.

-    Tā nav angļu, paskaidroja Teds.

-    Jā, sacīja Kolīns, tā nav angļu.

Viņš uzlūkoja Hārdkāstlu.

-     Varbūt mēs varētu paņemt arī šo, viņš ierosināja.

-    Tikai nesakiet par to nevienam ne vārda, Hārdkāstls sazvērnieciski sacīja.

Puikas priecīgi apsolīja, ka neteiks.

11. nodaļa

-    Remzejs, domīgi sacīja Kolīns.

-    Kas ir ar viņu?

-     Man patīk tā vārda skaņa, tas arī viss. Viņš gandrīz vai nepārtraukti ceļo pa ārzemēm. Sieva apgalvo, ka viņš esot inženieris celtnieks, taču šķiet, ka tas ir viss, ko viņa zina.

-    Viņa ir jauka sieviete, Hārdkāstls sacīja.

-    Jā, un ne pārāk laimīga.

-    Nogurusi, tas arī viss. Tie puikas ir nogurdinoši.

-    Domāju, ka ir vēl kas cits.

-    Skaidrs, ka tevis meklētā persona nevar būt sevi apgrūtinājusi ar sievu un diviem dēliem, Hārdkāstls skeptiski noteica.

-    To nekad nevar zināt, Kolīns atbildēja.

-            Tu būtu pārsteigts, uzzinot, ko visu tie zeļļi nedara maskēšanās nolūkā. Salmu atraitne ar pārīti bērnu tam ļoti labi noder.

-     Es nebūtu domājis, ka viņa ir tāds tips, Hārdkāstls tieši sacīja.

-      Es nedomāju dzīvošanu grēkos, dārgais draugs. Es gribēju sacīt, ka viņa piekritusi būt misis Remzeja un nodrošināt aizmuguri. Protams, ka viņš sastāstījis viņai kādas pasakas. Ka viņš spiego, sacīsim, mūsu labā. Viss ļoti patriotiski.

Hārdkāstls papurināja galvu.

-     Tu dzīvo dīvainā pasaulē, Kolīn, viņš noteica.

-    Jā, mēs dzīvojam. Šķiet, es tev jau teicu, ka man jātiek no tā visa laukā… Citādi sāk aizmirsties, kas ir kas un kur kas ir. Puse no šiem ļautiņiem strādā abām pusēm un beigu beigās paši vairs nezina, kurā pusē īstenībā ir. Kritēriji sašķobījušies… Labi, atgriezīsimies pie iesāktā.

-     Tagad labāk dosimies pie Maknotoniem, teica Hārdkāstls, apstādamies pie 63. numura vārtiņiem. Šis dārzs mazliet saskaras ar 19. numura dārzu tāpat kā Blendu dārzs.

-    Kas tev zināms par Maknotoniem?

-      Nekas daudz viņi te ieradās apmēram pirms gada. Vecāks pāris viņš, šķiet, ir pensionēts pasniedzējs. Viņš kopj dārzu.

Dārzā mājas priekšā auga rožu krūmi, turpat zem logiem bija biezi piestādīta rudens krokusu dobe.

Durvis atvēra līksma, jauna sieviete košā, puķotā uzsvārcī un sacīja:

-    Ko jums, lūdzu?

Hārdkāstls zem deguna nomurmināja:

-    Ārzemniece par izpalīdzi…

Tad viņš pasniedza savu vizītkarti.

-     Policija, noteica jaunā sieviete, paspēra soli vai divus atpakaļ un uzlūkoja Hārdkāstlu tā, it kā viņš būtu pats Serloks Holmss.

-    Vai misis Maknotona ir mājās? Hārdkāstls noprasīja.

-    Misis Maknotona ir iekšā.

Viņa ieveda abus viesistabā, no kuras varēja redzēt dārzu aiz mājas. Tas bija tukšs.

-     Viņa ir augšā, sacīja jaunā sieviete, kura vairs neizskatījās līksma.

Viņa izgāja vestibilā un uzsauca:

-    Misis Maknotona! Misis Maknotona!

Kaut kur patālu balss atsaucās:

-    Jā. Kas tur ir, Grētel?

-    Tur ir policija. Divi policijas. Es vest viņus viesistabā.

Augšā atskanēja klusi, steidzīgi soļi, kāds teica:

-     Ak, Kungs. Ak, Kungs, un kas vēl būs jāpiedzīvo!

Vārdi bija dzirdami ari apakšā. Atskanēja dipināšana, un pēc tam istabā ienāca misis Maknotona ar rūpju izteiksmi sejā. Hārdkāstls gan drīz vien nolēma, ka viņa allaž izskatās norūpējusies.

-       Vai die, viņa atkal ievaimanājās. Vai die. Inspektor… kā tur bija… Hārdkāstl, nu jā. Viņa pavērās vizītkartē. Bet kāpēc jūs nākat 4)ie mums? Mēs par to neko nezinām. Es gribēju sacīt, runa ir par to slepkavību, vai ne? Ceru, to visu nerādīs televīzijā?

Hārdkāstls viņu nomierināja.

-     Tas viss šķiet tik dīvaini, vai ne? sacīja misis Maknotona atplaukdama. Un turklāt vēl tieši dienas vidū. Tik savādā laikā nākt laupīt māju. Tieši tad, kad cilvēki parasti ir mājās. Taču šodien gadās lasīt par visai briesmīgiem notikumiem. Viss kas notiek gaišā dienas laikā. Redz, kā gadījās mūsu draugiem viņi bija viesos, ielūgti uz lenču, piebrauca mēbeļu furgons, vīri ielauzās mājā un iznesa ārā itin visu. Visi kaimiņi to redzēja, taču viņiem nenāca ne prātā, ka tur kaut kas nav kārtībā. Ziniet, vakar es dzirdēju kādu kliedzam, bet Anguss teica, ka droši vien bļauj tie drausmīgie misis Remzejas puikas. Viņi skrien pa dārzu, atdarinot kosmoskuģus, ziniet, vai arī raķetes un atombumbas. Reizēm patiešām izklausās šausmīgi.

Hārdkāstls atkal parādīja fotogrāfiju.

-    Vai jūs jebkad esat redzējusi šo vīru, misis Maknotona?

Misis Maknotona to ziņkārīgi nopētīja.

-     Gandrīz varu galvot, ka esmu redzējusi. Jā, esmu bezmaz vai pārliecināta. Taču kur tas bija? Vai tas būtu vīrs, kas nāca apvaicāties, vai

mēs nevēlētos pirkt jaunu enciklopēdiju četrpadsmit sējumos? Varbūt tas, kas piesolīja jaunu putekļsūcēja modeli. Es neielaidos ar viņu nekādās darīšanās, un viņš izgāja ārā un sāka uz-, plīties manam vīram, kas tobrīd darbojās dārziņā mājas priekšā. Anguss tur stādīja puķu sīpolus, ziniet, un nevēlējās, ka viņu traucē, bet tas vīrs plijās virsū, stāstīdams, ko visu tas aparāts tikai nedarot. Tas varot tīrīt aizkarus, trepju pakāpienus, pārklājus un spilvenus, veikt visu pavasara tīrīšanu. It visu, viņš teica, itin visu. Un tad Anguss uzlūkoja viņu un noprasīja: "Vai tas var iestādīt puķu sīpolus?" Jāteic, ka tad gan man sanāca smiekli, jo vīrs bija tik apjucis, ka devās projām.

-    Un jūs patiešām domājat, ka tas bija vīrs no šīs te fotogrāfijas?

-     Nē, tomēr ne, sacīja misis Maknotona. Tas bija daudz jaunāks, tagad es atminos. Un tomēr es domāju, ka esmu šo seju agrāk redzējusi. Jā. Jo vairāk uz to skatos, jo vairāk jūtos pārliecināta, ka viņš bija ienācis un piedāvāja kaut ko pirkt.

-    Varbūt apdrošināt?

-     Nē, nē, apdrošināt ne. Mēs jau esam apdrošinājuši visu iespējamo. Nē. Bet tik un tā… jā gan, jo vairāk skatos šajā fotogrāfijā…

Hārdkāstls nebija par to tik lielā sajūsmā, kā varētu gaidīt. Viņš, savas pieredzes vadīts, bija nodomājis, ka misis Maknotona ir sieviete, kurai

ļoti patiktu izbaudīt tādu prieku būt pazīstamai ar kādu, kas saistīts ar šo slepkavību. Jo ilgāk viņa lūkojās fotouzņēmumā, jo noteiktāk apgalvoja, ka atceroties tieši šo cilvēku.

Hārdkāstls nopūtās.

-     Viņš brauca ar vieglo furgonu, tā man šķiet, sacīja misis Maknotona. Bet kad tieši es viņu redzēju, to nespēju atcerēties. Tas bija maizniekfurgons, tā es domāju.

-Jūs taču neredzējāt viņu vakar, vai ne, misis Maknotona?

Misis Maknotonas seja nedaudz apmācās. Viņa atbīdīja no pieres savus netīros, pelēkos, viļņainos matus.

-     Nē. Nē, vakar gan ne, viņa sacīja. Vismaz… viņa apklusa, taču pēc brīža mazliet atplauka. Varbūt mans vīrs to atcerēsies.

-    Vai viņš ir mājās?

-    Ak, jā, viņš ir dārzā.

Viņa norādīja laukā pa logu, kur vecāks vīrs stūma pa taciņu ķerru.

-     Varbūt mēs varētu doties ārā un ar viņu aprunāties?

-    Protams. Nāciet šeit, lūdzu!

Viņa vedināja uz sāndurvīm, kas vērās uz dārzu. Misters Maknotons ņēmās svīzdams.

-     Šie džentlmeņi ir no policijas, Angus, aizelsusies sacīja viņa sieva. Runa ir par slepkavību pie mis Pebmāršas. Te viņiem ir noslepkavotā vīrieša fotogrāfija. Vai zini, esmu pārliecināta, ka man viņu kaut kur jau nācies redzēt. Vai tik šis nebūs tas vīrs, kas bija ienācis pagājšnedēļ apvaicāties, vai mums te nav kādas senlietas?

-    Paraudzīsimies, sacīja misters Maknotons. Parādiet to man, lūdzu, viņš pievērsās Hārdkāstlam. Manas rokas ir pārāk netīras, lai kaut kam pieskartos.

Viņš uzmeta fotogrāfijai īsu skatienu un noteica:

-    Nekad mūžā neesmu šo tipu redzējis.

-     Kaimiņi teica, ka jūs esot ļoti aizrāvies ar dārzkopību, Hārdkāstls sacīja.

-    Kas jums to teica? Taču ne misis Remzeja?

-    Nē. Misis Blenda.

Anguss Maknotons nošņācās.

-     Blendi nezina, ko nozīmē dārzkopība, viņš sacīja. Dobes tas ir viss, ko viņš tur iekopis. Ar begonijām, ģerānijām un lobēlijām gar malām. To es gan nesauktu par dārzkopību. Tad jau arī pilsētas parks ir kopts dārzs. Vai jūs interesē košumkrūmi, inspektor? Protams, tagad nav īstais gadalaiks, taču man ir pāris krūmiņi jūs būtu pārsteigts, redzot, ko es spēju izaudzēt. Kaut gan mēdz teikt, ka košumkrūmi labi augot vienīgi Devonā un Komvolā.

-      Baidos, ka nevaru lepoties ar lielu praksi dārzkopībā, Hārdkāstls sacīja.

Maknotons uzlūkoja viņu tā, kā mākslinieks uzlūko nesaprašu, kas sakās neko nesaprotam no mākslas, toties saprotam to, kas viņam patīk.

-     Baidos, ka man jārunā ar jums par daudz nepatīkamākām lietām, Hārdkāstls piebilda.

-     Protams. Tas vakardienas notikums. Jūs jau zināt es biju dārzā, kad tas notika.

-    Patiesi?

-     Jā, es gribēju sacīt, ka biju te, kad meitene sāka spiegt.

-    Ko jūs darījāt?

-      Neko, visai vientiesīgi sacīja misters Maknotons. Es nedarīju neko. īstenībā es nodomāju, ka bļauj tie sasodītie Remzeju zeperi. Tur vienmēr spiedz un kliedz, un taisa troksni.

-     Vai tad šoreiz troksnis nenāca no citas puses?

-     Nē jau, tie sasodītie dauzoņas nekad nedzīvojas pa savu dārzu vien. Jūs taču zināt, kā tas ir. Viņi tiek cauri visiem žogiem un dzīvžogiem. Viņi medī tos nelaimīgos misis Hemingas kaķus. Visa vaina ir tā, ka nav neviena, kam turēt viņus stingri grožos. Viņu māte ir zemāka par zāli. Protams, ja mājā nav vīra cilvēka, puikas slīd no rokām ārā.

-     Cik noprotu, misters Remzejs lielāko daļu laika pavada ārzemēs.

-     Cik zinu, viņš ir celtniecības inženieris, Maknotons nosvērti sacīja. Viņam vienmēr kaut kur jābrauc. Aizsprosti, ziniet. Nevaru apzvērēt, mana dārgā, viņš pievērsās sievai, bet tas bija kāds darbs sakarā ar aizsprostu būvēšanu. Varbūt arī ar naftas vai gāzes vadiem, vai kaut ko tamlīdzīgu. Es īsti nezinu. Pirms mēneša viņam piepeši ievajadzējās doties uz Zviedriju. Puiku mātei palika darba pilnas rokas vārīt, apkopt māju, un, jā gan, viņiem bija gana laika izlaisties. Viņi nav slikti zēni, bet viņiem vajadzīga disciplīna.

-     Bet vai jūs pats neredzējāt neko vienīgi dzirdējāt kliedzienus? Kad tieši tas bija?

-     Nav ne jausmas, sacīja misters Maknotons. Es parasti noņemu pulksteni, kad nāku ārā strādāt. Viendien tam uzlija ūdens no šļūtenes, un pēc tam man nācās ilgi noņemties, kamēr izdevās dabūt to kārtībā. Cik tad varēja būt pulkstenis, dārgumiņ? Tu taču arī to dzirdēji, vai ne?

-      Varēja būt apmēram pustrīs, bija pagājusi jau vismaz pusstunda pēc tam, kad mēs paēdām lenču.

-    Skaidrs. Cikos jūs ēdat lenču?

-     Pusdivos, sacīja misters Maknotons. Ja palaimējas. Mūsu dānietei nav laika sajūtas.

-    Un pēc tam vai jūs gulējāt diendusu?

-     Reizēm es tā daru. Bet todien ne. Gribēju pabeigt iesākto. Biju sagrābis lielu kaudzi un taisījos to pievienot kompostam.

-     Komposta kaudze tas ir vareni, Hārdkāstls nopietni piemetināja.

Misters Maknotons tūlīt atplauka.

-    Pilnīgi piekrītu. Cik daudziem cilvēkiem esmu lūkojis to iestāstīt! Bet viņi lieto visādas ķimikālijas! Pašnāvnieki! Ļaujiet, es jums parādīšu.

Viņš aizrautīgi saķēra Hārdkāstlu aiz rokas un, ripinādams uz priekšu savu ķerru, devās pa taciņu līdz pašam žogam, kas nodalīja šo dārzu no 19. numura dārza. Ceriņkrūmu aizsegā komposta kaudze pletās visā savā godībā. Misters Maknotons ripināja ķerru uz nelielu nojumi tai līdzās. Nojumē atradās rūpīgi sakārtoti darbarīki.

-     Jums te viss ir ļoti tīrs, Hārdkāstls noteica.

-     Par darbarīkiem ir jārūpējas, sacīja misters Maknotons.

Hārdkāstls domīgi lūkojās uz 19. numura pusi. Otrpus žogam bija sārtu vīteņaugu aleja, kas veda uz mājas pusi.

-     Vai jūs nevienu neredzējāt 19. numura dārzā? Teiksim, lūkojamies ārā pa logu vai tamlīdzīgi, kamēr jūs bijāt pie savas kompostkaudzes?

Maknotons papurināja galvu.

-     Es neredzēju itin neko, viņš teica. Diemžēl es jums nevaru palīdzēt, inspektor.

-    Vai zini, Angus, sacīja viņa sieva, šķiet, es redzēju 19. numura dārzā slapstāmies kādu stāvu.

-     Nedomāju vis, ka tu to varēji, viņas vīrs noteikti iebilda. Ja jau es neredzēju.

-     Šī sieviete būtu ar mieru sacīt, ka redzējusi jebko, Hārdkāstls norūca, kad viņi bija iekāpuši auto.

8 129

-     Tu netici, ka viņa pazina to vīru pec fotogrāfijas?

Hārdkāstls papurinaja galvu.

-    Šaubos. Viņa tikai gribētu būt to redzējusi. Šo liecinieku tipu es pazīstu pārāk labi. Kad es viņu piespiedu pie sienas, viņa nespēja pateikt neko konkrētu tā teikt, ne rindu, ne pantu, vai ne?

-Nē.

-     Protams, viņa varēja apsēsties viņam pretī autobusā vai tamlīdzīgi. To es pieļauju. Bet, visticamāk, tās ir iedomas. Kā tu domā?

-    Es domāju tāpat.

-     Neko daudz mēs neesam atraduši, Hārdkāstls nopūtās. Protams, ka šis un tas liekas dīvaini. Piemēram, šķiet gluži neiespējami, ka misis Heminga, lai cik pārņemta ar saviem kaķiem viņa arī būtu, varētu zināt tik maz par savu kaimiņieni mis Pebmāršu, kā viņa apgalvo. Un vēl vai viņa varētu būt tik neticami atturīga un nepavisam neinteresētos par slepkavību?

-    Viņa ir neizprotama sieviete.

-     Auša! sacīja Hārdkāstls. Ja gadās ceļā aušīga sieviete, tad gan ugunsgrēki, gan laupīšanas, pat slepkavības var paiet nemanītas šādas būtnes neievēro neko.

-     Viņa ir pamatīgi nožogojusies ar visām tām dzeloņstieplēm, un tajā Viktorijas laifcmeta dārzā ar biezajiem krūmiem nekas daudz nav redzams.

Viņi bija nonākuši atpakaļ policijā. Hārdkāstls uzsmaidīja draugam un sacīja:

-     Tā, seržant Lemb, tagad es varu tevi atbrīvot no taviem pienākumiem.

-    Vai nekādu apmeklējumu vairs nebūs?

-     Šobrīd ne. Mazliet vēlāk man jādodas vēl vienā vizītē, taču tur es tevi līdzi neņemšu.

-    Labi, tad pateicos par šārīta pretimnākšanu. Vai tagad varētu nodot pārrakstīšanai uz mašīnas manas šāsdienas piezīmes? un viņš pasniedza tās draugam. Noklaušināšana būs parīt, tu teici? Cikos?

-    Vienpadsmitos.

-    Kārtībā. Tad es jau būšu atpakaļ.

-    Vai tu kaut kur dodies?

-     Man rīt jādodas uz Londonu lai atskaitītos.

-    Varu iedomāties, kam.

-Tas tev nebūs ļauts.

Hārdkāstls pasmīnēja.

-    Nodod vecajam sveicienus!

-     Bez tam vēl man jāapmeklē speciālists, sacīja Kolīns.

-     Speciālists? Kāds gan? Vai tad ar tevi kaut kas nav kārtībā?

-     Nekas, ja nu vienīgi mokas ar aunpierību. Es domāju tāda veida speciālistu. Kādu pa tavu līniju.

-    Skotlendjardā?

-    Nē. Privātdetektīvu, mana tēva draugu un arī manējo. Tā tava fantastiskā lieta ir īstā puķīte viņa dārziņam. Viņam tā patiks, viņš priecāsies.

Man tā vien šķiet, ka viņu vajadzētu uzjautrināt.

-    Kā viņu sauc?

-    Puaro!

-     Esmu par viņu dzirdējis. Biju domājis, ka viņš jau miris.

-     Viņš nav miris. Taču man ir tāda sajūta, ka viņš garlaikojas. Tas ir vēl ļaunāk.

Hārdkāstls izbrīnījies viņu uzlūkoja.

-     Tu esi viens jocīgs zellis, Kolīn. Tev ir tik neiedomājami draugi.

-     Tevi ieskaitot, pasmiedamies noteica Kolīns.

12. nodala

Aizsūtījis prom Kolīnu, inspektors Hārdkāstls izpētīja savā piezīmju grāmatiņā kārtīgi ierakstīto adresi un pamāja ar galvu. Pēc tam viņš ieslidināja piezīmjgrāmatu atpakaļ kabatā un sāka darboties ar lietām, kuras bija sakrājušās uz rakstāmgalda.

Šī bija noslogota diena. Viņš aizsūtīja pēc kafijas un maizītēm, pēc tam uzklausīja seržanta Kreja pārskatu tajā nebija nekādu norāžu, kas izrādītos viņam derīgas. Neviens pats ne dzelzceļa stacijā, ne autoostā nebija pēc fotogrāfijas pazinis misteru Kariju. Laboratorijas atskaites pēc drēbju aplūkošanas neko jaunu nepavēstīja. Uzvalku bija šūdinājis labs drēbnieks, taču etiķete izrādījās noārdīta. Vai tā bija mistera Karija vēlēšanās palikt anonīmam? Vai to būtu veicis viņa slepkava? Zobārsta slēdziens ceļoja kaut kur apkārt no speciālista pie speciālista tā varbūt bija visnoderīgākā norāde, taču prasīja laiku un tomēr beigās kādiem rezultātiem vajadzēja būt. Protams, ja vien šis misters Karijs nebija ārzemnieks. Hārdkāstls apdomāja šo varbūtību. Likās iespējams, ka mirušais bijis francūzis, taču, no otras puses, viņa drēbes noteikti nebija franču. Nebija arī mazgātavas etiķešu, kuras varētu ko līdzēt.

Hārdkāstls pēc dabas nebija nepacietīgs. Identifikācija diezgan bieži ievilkās. Taču parasti kaut kas allaž nāca gaismā. Veļas mazgātava, ārsts, dzīvokļa saimniece. Mirušā fotouzņēmums bija visos policijas iecirkņos, to ievietoja avīzēs. Agrāk vai vēlāk misters Karijs tiks pazīts un viņa īstā identitāte noskaidrota.

Starplaikā bija jāstrādā, un ne jau tikai pie Karija lietas. Hārdkāstls strādāja bez mitēšanās līdz pussešiem. Viņš atkal palūkojās rokas pulkstenī un nolēma, ka ir īstais laiks piezvanīt.

Seržants Krejs bija noskaidrojis, ka Seila Vēla pabeigusi darbu Kevendiša birojā un piecos varētu atrasties Karljū viesnīcā pie profesora Pardija, no kurienes diez vai aizies ātrāk par sešiem.

Kā gan sauca to viņas krustmāti? Lautona, misis Lautona. Palmerstounroudā 14. Viņš nebrauca ar policijas auto, bet labāk izvēlējās nelielu pastaigu.

Palmerstounrouda izskatījās drūma tā bija, kā mēdz sacīt, piedzīvojusi labākus laikus. Nami, kā Hārdkāstls ievēroja, bija pārbūvēti, pielāgojot tos daudzdzīvokļu projektiem. Kad viņš pagriezās ap stūri, kāda meitene, kura nāca pa ietvi viņam nopakaļ, pēkšņi šķita kļuvusi svārstīga. Tā kā viņa prāti bija aizņemti ar citām domām, inspektors kādu mirkli domāja, ka viņa grasījusies paprasīt ceļu. Pat ja tā bija, meitene šķita pārdomājusi un atsāka soļot viņam nopakaļ. Viņš pats pabrīnījās, kāpēc viņam prātā pēkšņi iešāvās kurpes. Kurpes… Nē, viena kurpe. Meitenes seja viņam kaut ko atgādināja. Kas viņa tāda bija, ja likās pavisam nesen redzēta?… Varbūt meitene bija viņu pazinusi un gribēja aprunāties?

Viņš uz brīdi apstājās, pavērdamies atpakaļ. Meitene soļoja ļoti ātri. Bēdīgi bija tas, viņš domāja, ka viņas seja tik grūti iegaumējama, un to neatpazīst, ja nav kāda īpaša iemesla. Zilas acis, pareizi vaibsti, mazliet pavērta mute. Mute. Arī tā kaut ko atgādināja. Šī mute kustējās, tā bija ar kaut ko nodarbināta. Runājot? Krāsojot lūpas? Nē. Viņš jutās mazliet nemierā ar sevi. Hārdkāstls lepojās ar to, ka mēdza iegaumēt sejas. Viņš nekad nemēdza aizmirst seju, ko reiz redzējis slimnīcā vai tiesā, taču bija vēl arī citas iespējamās tikšanās vietas. Viņš taču nevarēja, piemēram, ievērot ikvienu viesu apkalpotāju, kura viņu jebkad apkalpojusi. Viņš nevarēja ievērot katru autobusa biļešu kasieri. Viņš aizgainīja šo domu no saviem prātiem.

Tagad viņš jau bija nonācis pie 14. numura. Durvis izrādījās pusvirus, pie tām bija četri zvani ar uzvārdu plāksnītēm zem tiem. Hārdkāstls redzēja, ka misis Lautonas dzīvoklis ir apakšstāvā. Viņš iegāja un nospieda zvana pogu pie durvīm pa kreisi. Pagāja labs brītiņš, līdz viņš izdzirda atbildi. Beigu beigās viņš izdzirda soļus, un durvis atvēra gara, kalsna sieviete ar izspūrušiem, tumšiem matiem mugurā viņai bija virsvalks, un viņa šķita mazliet aizelsusies. No turienes, kur noteikti atradās virtuve, plūda sīpolu smaka.

-    Misis Lautona?

-    Jā? viņa šaubīgi, ar tikko manāmu netīksmi lūkojās inspektorā.

Viņai, šķiet, varēja būt gadi četrdesmit pieci. Un izskats visai čigānisks.

-    Kas par lietu?

-     Es būšu ļoti iepriecināts, ja veltīsiet man dažus mirkļus.

-    Jā, bet kāpēc? Es patiesi esmu ļoti aizņemta un tieši šobrīd.

Un viņa vēl skarbi piebilda:

-    Jūs taču nebūsiet reportieris, ko?

-   Protams, sacīja Hārdkāstls, cik vien spēdams, iecietīgi, reportieri jūs būs pamatīgi nomocījuši.

-    Tiešām gan. Klauvē un zvana pie durvīm, uzdodami visādus muļķīgus jautājumus.

-    Es zinu, tas ir ļoti apgrūtinoši, inspektors sacīja. Es vēlētos, kaut mēs būtu varējuši jums to visu aiztaupīt, misis Lautona. Esmu detektīvinspektors Hārdkāstls un nāku sakarā ar to lietu, kuras dēļ reportieri jūs apgrūtina. Mēs jau būtu tam pielikuši punktu, ja varētu, taču šajā ziņā esam bezpalīdzīgi, ziniet. Presei ir dotas tiesības.

-    Tas ir kauns tā traucēt cilvēkus, kā viņi to dara, sacīja misis Lautona, apgalvodami, ka viņiem vajagot ziņas, lai informētu cilvēkus. Viss, kas seko šādai ziņu ievākšanai, ir vieni vienīgi meli. Tā vien šķiet, ka viņi spēj izdomāt visu ko. Taču nāciet iekšā!

Viņa atkāpās, inspektors pārkāpa slieksnim, un durvis aizvērās. Bija pienākušas pāris vēstules tās izrādījās nokritušas uz paklāja. Misis Lautona pieliecās, lai tās paceltu, taču inspektors viņu pieklājīgi apsteidza. Viņa acis pārslīdēja tām, pussekundi pakavēdamies pie atpakaļadresēm.

-    Pateicos.

Viņa nolika korespondenci vestibilā uz galda.

-    Nāciet viesistabā, lūdzu! Vispār-ejiet iekšā pa šīm durvīm un brītiņu pagaidiet! Man šķiet, tur kaut kas iet pāri uz plīts.

Viņa aši aizsteidzās uz virtuvi.

Inspektors Hārdkāstls vēlreiz izpētīja vēstules vestibilā uz galdiņa. Viena bija adresēta misis Lautonai, divas citas mis R. S. Vebai. Viņš iegāja norādītajā istabā. Tā bija neliela, ne visai tīra, nabadzīgi apmēbelēta, tikai šur un tur parādījās kāds košs, krāsains plankums vai neparastāks priekšmets. Kāds pievilcīgs, varbūt pat dārgs Venēcijas stikla priekšmets mainīgās krāsās, divi koši samta spilveni, māla šķīvis ar eksotiskām gliemežnīcām. Vai nu krustmātei, vai krustmeitai vienai no viņām, inspektors nodomāja, bija visai oriģināla gaume.

Misis Lautona atgriezās vēl vairāk aizelsusies nekā pirms tam.

-    Tā, nu varam parunāties, viņa bilda.

Inspektors vēlreiz atvainojās.

-     Man žēl, ja iztraucēju jūs nelaikā, viņš sacīja, bet man gadījās būt šajā apkaimē un gribējās apvaicāties par dažiem faktiem, kuri attiecināmi uz šo notikumu, kurā tik nelaimīgā kārtā iejaukta jūsu krustmeita. Es ceru, šis piedzīvojums nav nācis viņai par ļaunu? Tas būtu liels šoks jebkurai meitenei.

-     Jā, patiesi, sacīja misis Lautona. Šeila pārnāca briesmīgā izskatā. Taču šorīt viņa jutās labi un atkal devās uz darbu.

-     Ak, jā, to es zinu, sacīja inspektors. Taču man sacīja, ka viņa devusies strādāt pie klienta, un es negribēju šo nodarbību pārtraukt, tāpēc nodomāju, ka būs labāk, ja es atnākšu šurp, lai parunātos ar viņu mājās. Taču viņa vēl nav pārnākusi, vai ne?

-            Iespējams, ka viņa šovakar pārnāks vēlu, sacīja misis Lautona. Viņa strādā pie profesora Pardija cik zinu pēc Seilas izteikumiem, šim vīram par laiku nav nekādas sajēgas. Viņš vienmēr sakot: "Te vairs atlicis ko darīt kādām desmit minūtēm, mēs tūlīt beigsim." Un pēc tam tas ilgst vēl gandrīz stundu. Viņš ir ļoti jauks cilvēks un vienmēr atvainojas. Reizi vai divas viņš pat pacienāja Šeilu ar vakariņām tāpēc, ka viņai nācies strādāt daudz ilgāk, nekā domāts. Tas tomēr reizēm ir ļoti apgrūtinoši. Vai ir kas tāds, ko es varētu jums pastāstīt, inspektor? Gadījumā, ja Seila kavēsies ilgi?

-     Ak, patiesībā nekas liels, smaidīdams sacīja inspektors. Protams, mūsu rīcībā todien nonāca tikai pliki fakti, un es pat neesmu pārliecināts, vai ar tiem viss ir, kā vajag. Viņš atkal demonstratīvi ielūkojās piezīmju grāmatiņā. Ļaujiet padomāt! Mis Seila Veba vai tā viņu sauc pilnā vārdā, vai arī viņai ir vēl otrs kristītais vārds? Mums tas jāzina ļoti precīzi, ziniet, noklaušināšanas dokumentiem.

-     Noklaušināšana būs parīt, vai ne? Viņa jau saņēma paziņojumu.

-    Jā, bet par to viņai nav jāuztraucas. Tur vienīgi būs jāpastāsta, kā viņa atrada nelaiķi.

-    Vai jūs vēl nezināt, kas tas tāds?

-     Nē. Baidos, ka noskaidrošana prasīs laiku. Viņam kabatā bija vizītkarte, un mēs sākumā domājām, ka viņš ir kas līdzīgs apdrošināšanas aģentam. Taču nupat šķiet, ka to vizītkarti viņam būs iedevis kāds cits. Varbūt viņš pats gribēja apdrošināties.

-    Ak tā, saprotu, misis Lautona nelikās īpaši ieinteresēta.

-     Tagad es gribētu tikt skaidrībā ar tiem vārdiem, sacīja inspektors. Šķiet, kaut kur dokumentos bija rakstīts ne tikai "mis Šeila Veba", bet arī "mis Šeila R. Veba". Nekādi nespēju atcerēties, kāds bija tas otrais vārds. Varbūt Rozālija?

-     Rozmarija, sacīja misis Lautona, viņu kristīja par Rozmariju Šeilu, taču Šeila vienmēr uzskatīja šo vārdu par jocīgu un allaž saucās tikai par Šeilu.

-    Saprotu.

Nekas Hārdkāstla balss tonī neliecināja, cik ļoti viņš priecājas par to, ka viena no neskaidrībām jau noskaidrojusies. Un viņš atzīmēja grāmatiņā vēl kaut ko. Vārds "Rozmarija" misis Lautonai neko neizteica. Viņai "Rozmarija" "bija tikai kristītais vārds, kuru krustmeita nelietoja.

-     Tagad man viss ir skaidrs, smaidīdams sacīja inspektors. Cik zinu, jūsu krustmeita ieradās te no Londonas un strādā Kevendiša birojā apmēram desmit mēnešus. Jādomā, ka precīzāku datumu jūs neatceraties?

-     Nu, jā, patiešām, tagad es to neatceros. Tas bija kaut kad novembrī. Domāju, visdrīzāk gan novembra beigās.

-     Tieši tā. īstenībā tam nav lielas nozīmes.

Pirms iestāšanās darbā Kevendiša birojā viņa pie jums nedzīvoja?

-     Nē. Pirms tam viņa dzīvoja Londonā.

-     Vai jums ir viņas Londonas adrese?

-    Jā, kaut kur bija, misis Lautona palūkojās apkārt acīmredzami pierastajā jūklī. Man ir ļoti īsa atmiņa, viņa sacīja. Šķiet, tā bija Elingtongrouva, es domāju, tas ir Fulemas virzienā. Viņa dzīvoja kopā ar divām citām meitenēm. Londonā meitenēm par istabu jāmaksā ļoti dārgi.

-     Vai jūs atceraties tās firmas nosaukumu, kurā viņa tur strādāja?

-    Ak, jā. "Hopguds un Trents". Tā bija aģentūra Fulemroudā.

-     Pateicos. Labs ir, tas viss šķiet pietiekami skaidrs. Cik noprotu, mis Veba ir bārene?

-     Jā, sacīja misis Lautona. Viņa runāja nedroši, ik pa brīdim pamezdama skatu uz durvju pusi. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es atkal ielūkotos virtuvē?

-    Protams.

Inspektors atvēra durvis. Viņa izgāja. Viņš minēja, vai spriedis pareizi, vai nepareizi, nodomādams, ka pēdējais jautājums nez kāpēc satraucis misis Lautonu. Viņas atbildes bija pārāk steidzīgas un pārāk sagatavotas. Viņš domāja par to, līdz misis Lautona atgriezās.

-     Es ļoti lūdzu atvainot, viņa taisnodamās sacīja. Jūs taču zināt, kā tas ir ar vārīšanu. Tagad viss ir kārtībā. Vai ir vēl kas tāds, ko jūs vēlētos man pajautāt? Es nupat atcerējos, ka tā nebija Elingtongrouva. Tā bija Keringtongrouva, un numurs 17.

-     Pateicos, sacīja inspektors. Šķiet, vaicāju jums, vai mis Veba ir bārene.

-    Jā, viņa ir bārene. Viņas vecāki ir miruši.

-    Vai sen?

-    Viņi nomira, kad es vēl biju bērns.

Viņas tonī bija skaidri sajūtama tāda kā nepatika.

-    Vai viņa ir jūsu brāļa vai māsas meita?

-    Māsas.

-    Ak tā. Un kāda bija mistera Veba profesija?

Misis Lautona kādu mirkli klusēja un kodīja

lūpas, līdz beidzot noteica:

-    Es nezinu.

-    Jūs nezināt?

-     Es gribēju teikt, ka neatceros; tas bija tik sen.

Hārdkāstls gaidīja, zinādams, ka viņa runās vēl. Viņa ierunājās.

-    Vai drīkstu vaicāt, kāds tam visam sakars ar šo lietu? Gribēju teikt kāda nozīme tam, kas bijuši viņas tēvs un māte, no kurienes nākuši un tamlīdzīgi?

-    Domāju, ka īstenībā tam nav nozīmes, misis Lautona, tas ir, no jūsu redzes viedokļa. Bet, redziet, apstākļi ir visnotaļ neparasti.

-    Ko jūs ar to gribat teikt sakot, ka apstākļi ir neparasti?

-    Mums ir iemesls domāt, ka mis Veba vakar ieradās tajā mājā tāpēc, ka viņu kāds īpaši lūdzis tur ierasties, zvanīdams uz Kevendiša biroju un nosaukdams viņas vārdu. Izskatās tā, ka viens tīši noorganizējis viņas klātbūtni šajā vietā, kāds varbūt… viņš mirkli šaubījās, vēlēja viņai ļaunu.

-     Es nevaru iedomāties, ka Seilai kāds būtu vēlējis ļaunu. Viņa ir ļoti laba meitene. Jauka, sirsnīga meitene.

-    Jā, Hārdkāstls pieļāvīgi sacīja. Tā arī es pats domāju.

-     Un es negribētu dzirdēt pretējas domas, misis Lautona kareivīgi noteica.

-     Tā gan, Hārdkāstls turpināja iedrošinoši smaidīt, bet jums jāsaprot, misis Lautona izskatās tā, ka jūsu krustmeitu tīši padarījuši par upuri. Viņu, gluži kā filmā, izmantojuši par grēkāzi. Kāds parūpējies par to, lai viņa ieiet mājā, kur atrodas līķis un nogalinātais bija nogalināts loti nesen. Tur acīmredzot pastrādāta kāda blēdība.

-    Jūs gribat teikt… jūs gribat teikt, ka viens ir gribējis, lai viss izskatītos tā, it kā viņu būtu nogalinājusi Seila? Ak, nē, nē, es nespēju tam ticēt.

-Tam ir ļoti grūti noticēt, inspektors piekrita, bet mums par visu jāpārliecinās un itin viss jānoskaidro. Vai ir, piemēram, kāds jauns cilvēks, kas būtu iemīlējies jūsu krustmeitā, bet kurš viņai varbūt nemaz neinteresē? Jaunekļi reizēm atriebības dēļ spējīgi pastrādāt visādas nelāgas lietas, jo īpaši tad, ja viņi ir nelīdzsvaroti.

-    Es vis nedomāju, ka noticis kaut kas tāds, sacīja misis Lautona, domīgi samiegdama acis un raukdama pieri. Šeila draudzējās ar pāris zēniem, taču nekā nopietna tur nebija. Un nekā tālejoša.

-    Vai tas varēja būt tad, kad viņa dzīvoja Londonā? inspektors vaicāja. Beigu beigās, es vis nedomāju, ka jūs daudz ko zināt par tiem draugiem, kas viņai tur bijuši.

-     Jā, tas jums būs jāpajautā viņai pašai, inspektor Hārdkāstl. Taču es nekad neesmu dzirdējusi, ka viņai šajā ziņā būtu kādi sarežģījumi.

-    Tā varēja būt arī kāda cita meitene, sacīja Hārdkāstls. Iespējams, kāda no tām meitenēm, kas dzīvoja ar viņu kopā, bija uz viņu greizsirdīga.

-     Var jau būt, šaubīgi sacīja misis Lautona, ka ir kāda meitene, kas gribējusi viņai ko nodarīt. Taču ne jau tā, lai uz viņu kristu aizdomas par slepkavību.

Tas tika pateikts ļoti noteikti, un Hārdkāstls ievēroja, ka misis Lautona nepavisam neliekas vientiesīga. Viņš ātri sacīja:

-    Es zinu, tas izklausās pārlieku neticami, bet visa šī lieta taču ir neticama.

-     Tas būs kāds vājprātīgais, sacīja misis Lautona.

-     Pat vājprātā, noteica Hārdkāstls, ir kāda ideja, kas aiz vājprāta slēpjas. Tam visam ir kāds iemesls. Un tieši tāpēc, viņš turpināja, es jums jautāju par Seilas Vebas tēvu un māti. Jūs būtu pārsteigta, uzzinot, cik bieži šādu notikumu motīvi sakņojas pagātnē. Ja jau Šeilas Vebas tēvs un māte miruši, kad viņa vēl bija bērns, tad viņa, protams, nevar man par abiem neko pastāstīt. Tāpēc es vaicāju jums.

-    Jā, saprotu, bet…

Viņš atkal pamanīja viņas balsī nemieru un neizlēmību.

-     Vai viņi gāja bojā kopā, kādā nelaimes gadījumā vai tamlīdzīgi?

-    Nē, nelaimes gadījums tas nebija.

-    Viņi abi nomira dabiskā nāvē?

-    Es… jā, es domāju… es īsti nezinu.

-     Domāju, ka jūs noteikti zināt vairāk, nekā man sakāt, misis Lautona, viņš sacīja uz labu laimi. Varbūt viņi bija šķīrušies kaut kādas nesaprašanās dēļ?

-    Nē, viņi nebija šķīrušies.

-      Bet, misis Lautona, jūs zināt, jums taču ir jāzina, kā nomira jūsu māsa!

-     Es nesaprotu, kāds tam sakars ar… Nē, es nevaru neko pateikt, tas viss ir tik sarežģīti. Uzrakņāt vecas lietas. Labāk ir tās vairs neuzvandīt, viņas skatienā bija izmisīgs izbīlis.

Hārdkāstls viņu vērīgi nopētīja.

-    Varbūt Seila Veba bija ārlaulības bērns?

Viņš tūlīt pamanīja apjukuma un atvieglojuma sajaukumu viņas sejā.

-    Tā nav mana meita, viņa sacīja.

-    Viņa ir jūsu māsas ārlaulības meita?

-     Jā. Bet viņa pati to nezina. Nekad neesmu to teikusi. Pateicu tikai, ka viņas vecāki miruši agri. Tāpēc arī…

-     Ak, jā, es saprotu, sacīja inspektors. Galvoju, ka tad, ja izmeklēšanai tas nebūs svarīgi, mis Vebai par šo punktu neko nevaicāšu.

-     Jūs gribat sacīt ja neradīsies vajadzība viņai to pateikt?

-    Ja nu vienīgi tam būtu kāds sakars ar lietu, kas man neliekas sevišķi ticami. Taču es gribētu zināt visus laktus, ko zināt jūs, misis Lautona, un galvoju, ka darīšu visu, lai tas, ko jūs man pateiksiet, paliktu starp mums.

-    Tas nav nekāds patīkams notikums, sacīja misis Lautona. Biju par to ļoti uztraukusies, to varu jums pasacīt. Redziet, mana māsa bija ģimenē visizglitotākā. Viņa bija skolotāja, turklāt ļoti laba. Ļoti iecienīta un tamlīdzīgi. Nekad nevarētu iedomāties, ka viņa varētu…

-     Jā, taktiski sacīja inspektors, tā bieži gadās. Viņa iepazinās ar šo vīrieti, ar Vebu.

145

-     Es pat nekad neuzzināju, kā viņu sauca, sacīja misis Lautona. Nekad netiku viņu sastapusi. Taču viņa atnāca pie manis un pateica, kas atgadījies. Ka viņa gaidot bērnu un tas vīrietis nevarot vai negribot nezinu, kas tur bija viņu

Krisli 8

apprecēt. Viņa bija godkārīga, bet viņai uzteiktu darbu, ja visa šī lieta nāktu gaismā. Tāpēc gluži dabiski, ka es… es teicu, ka palīdzēšu.

-    Kur jūsu māsa ir tagad, misis Lautona?

-     Nav ne jausmas. Nekādu ziņu, viņa izteiksmīgi noteica.

-    Bet vina taču ir dzīva?

> •

-    Es ceru.

-    Taču jūs neesat ar viņu tikusies?

-      Viņa tā vēlējās. Viņa domāja, ka tā būs labāk bērnam un arī viņai pašai. Tā arī tika nolemts. Mums abām bija nelieli ienākumi no mantojuma, kuru mums atstāja māte. Anna atdeva pusi no savas daļas man, lai es to izlietoju bērna audzināšanai un skološanai. Viņa turpināšot strādāt savā profesijā, tā viņa sacīja, tikai pāriešot uz citu skolu. Viņai bija doma doties uz ārzemēm uz gadu lika piedāvāta skolotāju apmaiņa Austrālijā vai kur citur. Tas ir viss, ko es zinu, inspektor Hārdkāstl, un tas ir viss, ko varu jums pastāstīt.

Inspektors domīgi vērās viņā. Vai tas tiešām bija viss, ko viņa zināja? Ļoti grūts jautājums, uz kuru nevarēja nešaubīgi atbildēt. Tas noteikti bija viss, ko viņa gribēja inspektoram stāstīt. Tas varēja būt arī viss, ko viņa zināja. Pēc tā, kas tika teikts par viņas māsu, Hārdkāstlam radās iespaids par spēcīgu, sarūgtinātu, sadusmotu personību. Tādu sievieti, kas negrasījās sabojāt sev dzīvi vienas kļūdas dēļ. Auksti un cietsirdīgi viņa bija atteikusies no sava bērna audzināšanas bērna nākamās laimes labad. Kopš tā brīža viņa bija nodedzinājusi tiltus, lai sāktu dzīvi no gala, tā, kā pašai tīk.

Likās iespējams, ka viņa varēja tā domāt par savu bērnu. Bet kā ar māsu?

Viņš rāmi ierunājās:

-     Vai nav dīvaini, ka viņa jums pat neraksta vēstules, lai apvaicātos, kā klājas bērnam?

Misis Lautona papurināja galvu.

-    Nebūt ne, ja jūs pazītu Annu, viņa sacīja.

-     Viņa vienmēr nogrieza kā ar nazi, ja bija ko izlēmusi. Turklāt mēs nebijām sevišķi tuvas. Es biju veselus divpadsmit gadus jaunāka.

-    Un ko jūsu vīrs teica par šādu adoptēšanu?

-    Es tad jau biju atraitne, sacīja misis Lautona. Apprecējos jauna, un manu vīru nogalināja karā. Tolaik man bija maza saldumu bodīte.

-     Kur tas viss notika? Taču ne jau te, Kroudīnā.

-      Nē. Tajā laikā mēs dzīvojām Linkolnšīrā. Es šeit vienreiz biju atbraukusi brīvdienās, un man te tik ļoti iepatikās, ka pārdevu bodīti un pārvācos dzīvot šurp. Vēlāk, kad Šeila jau bija skolas vecumā, strādāju pie Rosko un Vesta lielākajā manufaktūras veikalā, ziniet. Es joprojām vēl tur strādāju. Tie ir ļoti jauki cilvēki.

-    Tā, sacīja Hārdkāstls, pieceldamies kājās,

-     es jums ļoti pateicos, misis Lautona, par atklātību un visu to, ko man pastāstījāt.

-    Un jūs neteiksiet Šeilai ne vārdiņa?

-     Nē, ja tas nebūs ļoti nepieciešams, kas var atgadīties vienīgi tad, ja pierādīsies, ka no šiem pagātnes apstākļiem kādi ir saistīti ar slepkavību Vilbremavēnijā 19. Un tas, kā šķiet, neliekas iespējams.

Viņš izņēma no kabatas fotouzņēmumu, kuru jau bija rādījis tik daudziem cilvēkiem, un parādīja to misis Lautonai. Vai jums nav prātā, kas varētu būt šis cilvēks?

-     Viņi to man jau rādīja, sacīja misis Lautona.

Viņa to paņēma un uzmanīgi nopētīja.

-      Nē. Esmu pārliecināta, pilnīgi pārliecināta, ka nekad neesmu šo cilvēku redzējusi. Nedomāju vis, ka viņš būtu no šīs apkārtnes vai es atcerētos viņu redzējusi kur citur. Protams… viņa pacēla to vēl tuvāk acīm, kādu mirkli klusēja, pēc tam, gluži negaidot, piebilda: Viņš liekas izskatīgs vīrietis, es domāju. Es teiktu, viņš ir džentlmenis, vai ne?

Tas, pēc inspektora domām, bija nedaudz novecojis izteiciens, tomēr misis Lautonas mutē skanēja ļoti dabiski. Viņa augusi laukos, inspektors nodomāja. Viņi tur vēl joprojām tā runā.

Inspektors vēlreiz domīgi paraudzījās fotogrāfijā, mazliet pārsteigts par to, ka nav šo cilvēku aplūkojis no šāda viedokļa. Vai šis vīrietis bija izskatīgs? Viņa vērtējums bija gluži pretējs. Varbūt tas bija neapzināti, bet varbūt viņu ietekmēja fakts, ka vīram kabatā bija vizītkarte ar svešu vārdu un adresi. Taču šī piebilde, kuru viņš nupat bija izdabūjis no misis Lautonas, varēja vēstīt patiesību. Iespējams, šī vizītkarte piederēja kādam viltus apdrošināšanas aģentam, kas iebāzis to mirušajam kabatā. Un tas, viņaprāt, varēja visu šo lietu sarežģīt vēl vairāk. Viņš atkal palūkojās pulkstenī.

-     Es nevaru jūs vairs ilgāk atraut no saimniekošanas, viņš sacīja. Ja jau jūsu krustmeitas vēl nav mājās…

Misis Lautona savukārt palūkojās pulkstenī uz kamīnmalas.

"Šajā istabā, paldies Dievam, ir tikai viens pulkstenis," pie sevis nosprieda inspektors.

-     Jā, viņa ir pamatīgi aizkavējusies, misis Lautona bilda. Tiešām pārsteidzoši. Labi vien, ka Edna nepalika gaidīt.

Redzēdama pārsteiguma izteiksmi Hārdkāstla sejā, viņa paskaidroja:

-     Tā ir viena no biroja meitenēm. Viņa šovakar atnāca apmeklēt Šeilu un mazliet pagaidīja, taču pēc brītiņa pateica, ka ilgāk vairs nevarot uzkavēties. Esot ar kādu sarunāta tikšanās. Viņa teicās nokārtot iecerēto rītā vai pēcāk.

Pār inspektoru nolaidās apskaidrība. Meitene, kurai viņš pagāja garām uz ielas! Viņš noprata, kāpēc iedomājies par kurpēm. Tā bija meitene, kura sagaidīja viņu Kevendiša birojā, tā meitene, kura tobrīd, kad viņš gāja projām, turēja paceltu kurpi ar augstu, smailu papēdi, kas bija nolūzis, nelaimīga un norūpējusies, nezinādama, kā lai tiek mājās. Neaprakstāms meitenes tips, cik viņš atminējās, turklāt ne pārāk pievilcīgs: mute, kas visu laiku, pat runājot, zelēja kādu našķi. Meitene bija viņu pazinusi, ejot garām pa ielu, taču viņš nebija pazinis meiteni. Arī meitene šaubījās, gribēdama viņu uzrunāt. Tagad viņam nelika mieru jautājums ko viņa bija gribējusi teikt? Vai bija gribējusi paskaidrot, kāpēc meklē Šeilu Vebu, vai varbūt domāja, ka viņš gribētu kaut ko dzirdēt no viņas? Viņš pavaicāja:

-    Vai viņa jūsu krustmeitai ir laba draudzene?

-     Ak, nē, ne īpaši, sacīja misis Lautona. Es gribēju teikt, viņas strādā vienā birojā, taču viņa ir ļoti bezkrāsaina būtne. Ne sevišķi apķērīga, un viņas ar Šeilu nav nekādas lielās draudzenes. Patiesībā es brīnos, kāpēc viņa šovakar tik ļoti gribēja Šeilu sastapt. Viņa teica, ka esot kaut kas, ko nejaudājot saprast un gribot pavaicāt Šeilai.

-    Vai viņa jums nepateica, par ko ir runa?

-     Nē, viņa teica, ka tas neesot steidzami un īpaši nozīmīgi.

-    Saprotu. Labi, tagad man jāiet.

-     Cik savādi, sacīja misis Lautona, ka Šeila nav zvanījusi. Viņa parasti zvana, ja aizkavējas, jo profesors reizēm mēdz viņu ielūgt vakariņās. Gaidu viņu pārnākam kuru katru bridi. Reizēm gadās autobusu sastrēgumi, un līdz

Karljū viesnīcai, protams, jābrauc pa Esplanādi. Vai nav nekā tāda, ko jūs vēlētos Šeilai paziņot?

-    Domāju, ka ne, inspektors noteica.

Ārā iedams, viņš noprasīja:

-     Starp citu, kas izvēlējās jūsu krustmeitas vārdus Rozmarija un Šeila? Jūsu māsa un jūs?

-     Šeila bija mūsu mātes vārds. Rozmariju izvēlējās mana māsa. Tiešām, jocīgs vārds… Tādu izvēlēties… Smieklīgi. Un turklāt mana māsa nebija nedz joku cienītāja, nedz arī sentimentāla.

-    Labs ir, ar labunakti, misis Lautona!

Pagriezdamies ap stūri no alejas uz ielu, inspektors nodomāja: "Hm… Rozmarija… Rozmarija par godu kādām atmiņām. Romantiskām atmiņām? Vai varbūt tas ir gluži kas cits?"

13. nodala, Kolīna stāstījumā

Es devos uz priekšu pa Ceringkrosroudu un iegriezos ieliņu labirintā, kas izlokās starp Ņūoksfordstrītu un Koventgārdenu. Te atrodas visvisādi neiedomājami veikaliņi un senlietu tirgotavas, šeit arī labo lelles, pārdod baletkurpes un ārzemju delikateses.

Es neļāvos "leļļu slimnīcas" vilinājumam, kur bija izlikti apskatei vairāki zilu un brūnu stikla acu pāri, un galu galā nonācu pie mērķa. Tas bija mazs, tumšs grāmatveikaliņš sānieliņā, netālu no Britu muzeja. Pie tā, kā parasts, bija izvietots gramatu galds. Veco laiku romāni, vecas mācību grāmatas, visvisādi krikumkrakumi, "3. daļa", "6. daļa", "1. daļa", pat daži nopietni izdevumi, kuriem bija gandrīz visas lapas, turklāt pat nesabojāts iesējums.

Sāniski iespraucos pa durvīm. Tā spraukties nācās tāpēc, ka pa roku galam sakrautās grāmatas ar katru dienu vairāk aizsprostoja ieeju. Iekšā, protams, grāmatas bija pārņēmušas savā varā veikalu vēl pamatīgāk. Tās mācās virsū it visur un, aizpildīdamas savu mitekli, augļodamās un vairodamās, acīmredzami ilgojās pēc kādas stingras rokas, kas tās savaldītu. Atstatums starp grāmatu plauktiem bija tik mazs, ka uz priekšu tikt varēja tikai ar lielām grūtībām. Sējumu grēdas slējās uz ikkatra plauktiņa vai galdiņa. Kaktā uz ķebļa, grāmatām apkrāvies, sēdēja vecs vīrs bezveidīgā, sagumzītā cepurē, ar apaļu, plakanu seju, atgādinādams kaltētu zivi. Viņš izskatījās tā, it kā nupat būtu padevies, nespēdams uzvarēt nevienlīdzīgā cīņā. Viņš bija mēģinājis pieveikt grāmatas, taču tās acīmredzami bija pieveikušas viņu. Viņš bija tāds kā grāmatu valstības valdnieks Kanuts, kas piekāpies uzbrūkošo grāmatu pulku priekšā. Ja viņš tām pavēlētu atkāpties, tad varētu būt pārliecināts, ka tās viņam nepaklausīs. Tas bija misters Solomons, veikaliņa īpašnieks, viņš mani pazina, zivveidīgā seja uz mirkli atmaiga, un viņš paklanījās.

-    Vai ir kaut kas pa manu līniju? es noprasīju.

-     Jums jākāpj augšā un jāapskatās, mister Lemb. Joprojām par jūraszālēm un tamlīdzīgi.

-Jauki, jauki.

-    Nu, jūs jau zināt, kur tās atrodas. Jūras bioloģija, fosilijas, Antarktīda viss ir otrajā stāvā. Man aizvakar pienāca jauns sūtījums. Jau sāku to izsaiņot, bet vēl neesmu paspējis pabeigt. Jūs tās atradīsiet turpat stūrī.

Es pamāju un sāniski virzījos tālāk veikala dzijumā, kur mazas, gaužām izļodzījušās un pagalam netīras kāpnītes veda augšup. Pirmajā stāvā bija grāmatas par Austrumiem, mākslas un medicīnas izdevumi, franču klasiķi. Šajā istabā bija ar aizkaru aizsegts, plašākai publikai nezināms stūrītis, kurā ielūkojās tikai eksperti tajās nozarēs, ko dēvēja par "dīvainām" vai "neizprotamām". Es pagāju tiem garām un devos augšā otrajā stāvā.

Te visai neatbilstoši kategorijām bija sašķiroti arheoloģijas, dabaszinātņu, vēstures un visādi citādi respektējami izdevumi. Virzījos tālāk, cauri studentu, padzīvojušu pulkvežu un garīdznieku pulciņam, apgāju apkārt grāmatplaukta stūrim, pārkāpu pāri vairākiem citcitam virsū sakrautiem grāmatu saiņiem, kas gulēja uz grīdas, un atklāju, ka tālāk ceļš aizsprostots, jo divi pretēja dzimuma studenti tur bija cieši apkampušies, zaudēdami apjautu par to, kur atrodas. Viņi tur stāvēja, zvāļodamies šurpu turpu. Noteicu: "Piedodiet," ar stingru roku pabīdīju viņus sānis, atvilku aizkaru, kas nomaskēja durvis un, izvilcis no kabatas atslēgu, pagriezu to slēdzenē. Iegājis pa durvīm, pēkšņi atrados gluži neatbilstošā telpā tādā kā vestibilā ar tīri nobalsinātām sienām, kas bija apkarinātas ar zirgu gravīrām. Pretējā sienā bija durvis ar spoži noberztu klauvējamo veserīti. Piesardzīgi pieklaudzināju, un durvis atvēra padzīvojusi sieviete ar sirmiem matiem un vecmodīgām acenēm, tērpusies melnos brunčos un negaidīti uzkrītošā, strīpotā, piparmētrzaļā džemperī.

-    Tas esat jūs, vai ne? viņa noprasīja, netērējot liekus vārdus sveicienam. Viņš vēl vakar vaicāja pēc jums un necik priecīgs vis neizskatījās.

Viņa nogrozīja galvu gluži kā vecīga guvernante, norājot nepaklausīgu bērnu.

-    Jums jācenšas tikt galā labāk.

-    Ak, beidziet taču, Nannij, es atbildēju.

-      Un nesauciet mani par Nanniju, sacīja lēdija. Tā ir nekaunība. Cik reižu es jums jau esmu to teikusi!

-    Tā ir jūsu vaina, es atbildēju. Nevajag ar mani runāt tā, it kā es būtu mazs zēns.

♦ Jums laiks kļūt pieaugušam. Labāk ejiet iekšā un tieciet galā pats.

Viņa nospieda pogu, pacēla telefona klausuli un sacīja:

-    Misters Kolīns… Jā, es sūtīšu viņu iekšā.

Iegāju pa durvīm, kas atradās vestibila galā, un nonācu citā istabā, kas bija tik pilna cigāru dūmiem, ka likās neiespējami kaut ko saskatīt. Pēc tam, kad biju izberzis sūrstošās acis, saskatīju sava šefa iespaidīgo augumu vecā, izļodzītā atzveltnes krēslā pie senlaicīga rakstāmgalda.

Pulkvedis Beks noņēma brilles, pastūma tālāk biezo sējumu, kas atradās viņa priekšā, un pārmetoši mani uzlūkoja.

-    Tātad tas beidzot esi tu? viņš noprasīja.

-    Jā, ser, es noteicu.

-    Vai kaut ko uzgāji?

-    Nē, ser.

-     Ak tā! Paklau, tā neiet, Kolīn, vai dzirdi? Tā neiet. Kādi līkloči, jānudien!

-    Es tomēr domāju… es iesāku.

-     Kārtībā. Tu tomēr domā. Bet mēs nevaram gaidīt, kamēr tu izdomāsi.

-     Varētu teikt, ka tā bija tikai nojauta, es sacīju.

-     Nekas slikts jau nav, sacīja pulkvedis Beks.

Viņš bija pretrunu pilns.

-    Labākais, ko jebkad esmu paveicis, vienmēr sācies ar nojautu. Tikai, kā rādās, šī tava nojauta ne pie kā nav novedusi. Vai beidzi izlūkot krodziņus?

-    Jā, ser. Kā jau teicu, sāku ar pusmēnešiem, ar mājām, kas izvietotas pusmēness veidā.

-            Nedomāju, ka tās bija maiznīcas ar franču radziņiem, kaut gan, ja labi padomā, kāpēc lai tā nebūtu? Dažās no šīm vietiņām nemaz nebūtu slikti iejaukt franču radziņus, kuri īstenībā nemaz nav franču. To mīklu tagad pamatīgi sasaldē, tāpat kā visu citu. Tāpēc jau šodien tas viss ne pēc kā negaršo.

Es gaidīju, ko vēl vecais zēns par šo tematu sacīs. Tā bija viņa iemīļotā sarunviela. Taču, redzēdams, ka es gaidu, pulkvedis Beks aprāvās.

-    Vai visu pārlūkoji? viņš noprasīja.

~ Gandrīz. Man vēl šis tas jānokārto.

-    Tu gribi vēl mazliet laika, vai ne?

-    Jā, es gribu vēl mazliet laika, atbildēju. Bet es nevēlētos šopašbrīd ķerties pie kādas citas vietas pētīšanas. Notika tāda sagadīšanās, kurai varētu… varbūt varētu būt kāda nozīme.

-    Nevervelē! Pastāsti man faktus!

-    Notiek izmeklēšana Vilbremavēnijā.

-    Un tu izvilki lielo vinnestu! Vai varbūt ne?

-    Es neesmu par to pārliecināts.

-    Paskaidro, paskaidro, puis!

-      Sagadīšanās ir tāda, ka Vilbremavēnijā noslepkavots cilvēks.

-    Kas ir noslepkavots?

-    Tas līdz šim vēl nav noskaidrots. Viņam kabatā bija vizītkarte ar vārdu un adresi, taču tie nebija īsti.

-     Hm. Jā. Aizraujoši. Vai tam būtu kāds sakars?

-    Es nespēju to saskatīt, ser, un tomēr…

-    Zinu, zinu. Un tomēr… Tātad, kāpēc tu ieradies? Pēc atļaujas turpināt okšķerēties tālāk pa Vilbremavēniju? Kur atrodas tā vieta ar bezjēdzīgo nosaukumu?

-   Tā vieta saucas Kroudīna. Desmit jūdzes no Portleberijas.

-    Jā, jā. Ļoti laba vieta. Bet kāpēc tu esi šeit? Tu taču parasti nelūdz atļauju rīkoties. Tu mēdz rīkoties pats kā tāds aunapiere. Vai tad ne?

-    Tā ir, ser, baidos, ka tā ir.

-    Tātad kas par lietu?

-    Ir daži cilvēki, kurus es vēlētos pārbaudīt.

Pulkvedis Beks nopūzdamies pagriezās pret

rakstāmgaldu, izvilka rakstāmo, uzpūta tam un pavērās manī.

-    Proti?

-    Māja, kas saucas Diānlodža. Tā atrodas Vilbremavēnijā 20. Sievieti sauc Heminga, un vēl tur dzīvo kādi astoņpadsmit kaķi.

-     Diāna? Hm… norūca pulkvedis Beks. Dieviņ tētiņ! Diānlodža. Labs ir. Ko viņa tur dara, tā misis Heminga?

-    Neko, es paskaidroju, viņa ir kaķu pārņemta.

-     Sasodīti labs aizsegs, nav vārdam vietas, iedrošinoši sacīja Beks. Tur noteikti kaut kas varētu būt. Vai tas ir viss?

-    Nē, es sacīju. Ir vēl kāds vīrs, kuru sauc Remzejs. Viņš dzīvo Vilbremavēnijā 62. Sakās esam celtniecības inženieris vai kas tamlīdzīgs. Bieži ir ārzemēs.

-     Tas ari man patīk, sacīja pulkvedis Beks.

-     Tas man pat ļoti patīk. Tu gribi par viņu uzzināt visu, kas vien iespējams, ko? Labs ir.

-      Viņam ir sieva, es turpināju. Visnotaļ jauka būtne, un divi nevaldāmi bērni, puikas.

-     Labi, tā varētu būt, sacīja pulkvedis Beks.

-     Kaut kas tāds ir piedzīvots. Vai atceries Pendeltonu? Viņam arī bija sieva un bērni. Ļoti jauka sieva. Dumjākā sieviete, kādu vien man gadījies sastapt. Viņai nebija ne jausmas, ka vīrs nav nekāds respektabls zinātņu pīlārs austrumu grāmatniecībā. Kad nu mēs to visu pieminam, es kaut ko atcerējos. Pendeltonam bija vēl arī sieva vāciete un pārītis bērnu, meitas. Un vēl viena sieva viņam bija Šveicē. Es nezinu, kas tās sievas viņam bija kaislības vai tikai maskēšanās. Viņš pats, protams, apgalvotu, ka maskēšanās.

Labi, tātad tu gribēji ziņas par misteru Remzeju. Un vairāk neko?

-     Neesmu pārliecināts. Ir vēl viens pāris 63. numurā. Pensionēts pasniedzējs. Viņa vārds ir Maknotons. Skots. Pavecāks. Nododas dārzkopībai. Nav iemesla domāt, ka viņš un viņa sieva kaut ko slēpj, bet…

-     Kārtībā. To mēs pārbaudīsim. Iedarbināsim mašinēriju, lai pārbaudītu. Kas viņi ir visi šie ļautiņi, ko?

-     Tie ir cilvēki, kuru dārzi saskaras ar tās mājas dārzu, kur tika izdarīta slepkavība.

-            Izklausās pēc franču krustvārdu mīklas, sacīja Beks. "Kur meklēt mana tēvoča līķi? Manas krustmātes brālēna dārzā." Kā ir ar pašu 19. numuru?

-     Tur dzīvo akla sieviete, kas agrāk bijusi skolotāja. Viņa strādā neredzīgo institūtā, un viņu pamatīgi noklaušināja vietējā policija.

-    Vai vina dzīvo viena?

-Jā.

-    Un ko tu domā par tiem citiem ļautiņiem?

-     Domāju, ka gadījumā, ja slepkavību pastrādājis kāds no šiem ļautiņiem kādā no šīm mājām, par kurām jau minēju, būtu vieglāk par vieglu, lai arī riskanti, kādā piemērotā brīdī nogādāt līķi 19. numurā. Tā ir tikai viena no iespējām, tas arī viss. Un vēl es gribētu jums kaut ko parādīt. Šo.

Beks paņēma monētu, kuru es viņam pasniedzu.

-    Čehu hellers? Kur tu to atradi?

-     Ne jau es. Taču tas tika atrasts 19. numura dārzā aiz mājas.

-    Interesanti. Galu galā, tajā jūsu puslokveidīgo ielu pētīšanas idejā kaut kas ir. Un viņš domīgi piebilda: Ir taču vēl arī krodziņš "Augošs mēness" nākamajā šķērsielā. Kāpēc tu neej izmēģināt laimi tur?

-    Es jau tur biju, es sacīju.

-     Tev atbilde allaž gatava, vai ne? sacīja pulkvedis Beks. Vai gribi cigāru?

Papurināju galvu.

-    Pateicos šodien tam nav laika.

-    Tu dodies atpakaļ uz Kroudīnu?

-    Jā. Tur būs noklaušināšana, kurā jāpiedalās.

-    Tā droši vien tiks atlikta. Vai tajā Kroudīnā nav kāda meitene, kurai tu skrien pakaļ?

-    Nekādā gadījumā, es skarbi atteicu.

Pulkvedis Beks negaidot iespurdzās.

-    Es redzu tev cauri, manu zēn! Sekss sakāpis galvā, tā jau allaž gadās. Cik ilgi tu viņu pazīsti?

-    Tur nav… es gribēju sacīt, tur bija meitene, kura atrada līķi.

-    Ko viņa darīja, to atradusi?

-    Spiedza.

-    Varen jauki, protams, noteica pulkvedis. Metās tev klāt, paraudāja uz pleca un visu izstāstīja. Vai tā?

-     Nezinu, ko jūs ar to gribat teikt, vēsi sacīju. Paskatieties!

Es iedevu viņam policijas fotogrāfa izdarītos uzņēmumus.

-    Kas tas tāds? pulkvedis Beks noprasīja.

-    Noslepkavotais.

-    Desmit pret vienu, ka tā meitene, kurā tu esi ieķēries, ir saistīta ar šo slepkavību. Viss šis notikums, man šķiet, nelāgi ož.

-     Jūs pat vēl neesat visu noklausījies, pasteidzos iebilst. Es jums vēl neko nepateicu.

T

-     Man neko nevajag teikt, pulkvedis Beks novēcināja cigāru. Dodies uz to savu noklaušināšanu, puisīt, un pielūko to meiteni! Vai viņu

sauc Diāna, Artemisija, vai vēl kādā romantiskā vārdā, kam sakars ar mēnesnīcu?

-    Nē, tā nav vis.

-    Labi, labi, ņem vērā, ka tā varētu būt!

14. nodaļa, Kolīna stāstījumā

Bija pagājis jau labs laiciņš, kopš apmeklēju Vaithevenu. Pirms dažiem gadiem te slējās viena vienīga augstceltne ar labiekārtotiem dzīvokļiem. Tagad te jau bija vairāki citi, vēl iespaidīgāki jauni nami, kas no visām pusēm ielenca pirmo. Iekšpusē, kā pamanīju, nupat bija remontēts un viss izkrāsots gaišdzeltenos un zaļganos toņos.

Uzbraucu augšā ar liftu un piezvanīju pie 203. numura durvīm. Tās atvēra allaž nevainojamais kalpotājs Džordžs. Viņa seja atplauka sirsnīgā smaidā.

-     Mister Kolīn! Tik sen neesam jūs šeit redzējuši.

-    Jā, patiešām. Kā klājas, Džordž?

-    Esmu vesels, paldies par apvaicāšanos.

Es klusinātā balsī pavaicāju:

-    Un kā klājas viņam?

161

Džordžs arī pieklusināja balsi, kaut gan tas nebija īpaši nepieciešams, jo tā jau kopš mūsu sarunas sākuma skanēja iespējami smalkjūtīgi un klusināti.

8

-     Domāju, ser, reizēm viņam uzmācas neliela grūtsirdība.

Saprotoši pamāju.

-    Kā būtu, ja jūs nāktu iekšā, ser?

Viņš atbrīvoja mani no cepures.

-     Lūdzu, piesakiet mani kā misteru Kolīnu Lembu!

-    Labi, ser.

Viņš pavēra durvis un skaļā balsī uzsauca:

-    Ser, pie jums misters Kolīns Lembs!

Mans draugs Puaro sēdēja savā iemīļotajā

stūrainajā atzveltnes krēslā pretī kamīnam. Ievēroju, ka elektriskajā krāsniņā viens tinums sarkani kvēloja. Septembris bija tikko sācies, laiks pieturējās silts, bet Puaro kā viens no pirmajiem sajuta rudens drēgnumu un sāka sildīties. Otrā pusē uz grīdas atradās kārtīga grāmatu kaudzīte. Vēl vairāk grāmatu redzēja uz galda kreisajā pusē. Pie viņa labās rokas stāvēja tase, no kuras cēlās garaiņi. Nodomāju, ka tas droši vien bija kāds zālīšu uzlējums. Puaro garšoja zāļu tējas, un viņš bieži tās piedāvāja arī man. Tās bija tik negaršīgas, ka metās šķērma dūša, turklāt gaužām atbaidoši smaržoja.

-     Necelieties augšā, es teicu, bet Puaro jau bija piecēlies kājās. Viņš panācās man pretī mirdzošās smalkādas kurpēs ieautām kājām, ieplestām rokām.

-     Ak tas esat jūs, tas esat jūs, mans draugs! Mans jaunais draugs Kolīns. Bet kāpēc jūs saucaties par Lēnību? Ļaujiet man padomāt! Ir kāds sakāmvārds vai paruna. Kaut kas par aunu jēra ādā*. Nē. Tā mēdz teikt par vecīgām lēdijām, kuras cenšas izlikties jaunākas. To par jums nevarētu sacīt. Ahā, atminos. Jūs esat vilks jēra ādā. Vai tā ir?

-     Ne tikai, es sacīju. Jāteic, aizvien esmu domājis, ka mans uzvārds ir dabas kļūda, tas daudz labāk piestāvētu vecam vīram. Pazūdi, Lemb! īsi, vienkārši, viegli atcerēties. Pielāgojoties es glaimoju pats sev, savai personai.

-    Ak, par to es gan neesmu tik pārliecināts, noteica Puaro. Un kā klājas manam mīļajam draugam, jūsu tēvam?

-    Vecajam vīram iet labi, es sacīju. Noņemas ar savām kāršu rozēm vai varbūt krizantēmām? Gadalaiki tik ātri paiet es nekad nespēju izsekot, kas kurā brīdī zied.

-    Tātad viņš nodarbojas ar dārzkopību?

-    Kā rādās, mūža beigās it visi pie tā nonāk.

-     Es nē, sacīja Puaro. Reiz gan audzēju kabačus, bet tagad vairs ne. Ja vēlaties skaistus ziedus, kāpēc neaiziet līdz puķu veikalam. Jādomā, vecais superintendants rakstīs ari memuārus?

-    Viņš jau iesāka, es atbildēju. Taču nācās pamatīgi īsināt, un beigu beigās viņš nolēma: tas pārējais, kas tur paliktu, būtu tik neizturami garlaicīgs, ka nav rakstīšanas vērts.

*Lamb (angļu vai.) jērs. (Tulk. piez.)

-     Ir jābūt smalkjūtīgam, jā gan. Tas ir bēdīgi, secināja Puaro, jo jūsu tēvs varētu pastāstīt ļoti interesantas lietas. Es viņam ļoti simpatizēju. Tā vienmēr bijis, ziniet, viņa metodes mani allaž ļoti interesējušas. Viņš bija tik taisnprātīgs. Viņam bija tādas metodes, kādas nekad vēl neviens netika izmantojis. Viņš izlika slazdus, acīmredzamus slazdus, un tie ļautiņi, kurus viņš gribēja slazdos notvert, teica: "Tas ir pārāk acīmredzami, tā nevar būt!" un iekrita tajos!

Es iesmējos.

-    Labi, šodien nav modē, ka dēli atzītu savus tēvus. Lielākoties tie sēž un ar ļaunumu sirdī prāto, kādas nelādzības vēl varētu viņiem uzkraut. Ja runājam par mani personīgi, tad ļoti respektēju savu veco. Ceru, ka dienās tikšu galā tikpat labi kā viņš. Vienīgi es darbojos mazliet pa citu līniju, protams.

-     Taču tuvu, sacīja Puaro. Ļoti tuvu, lai gan jums jāstrādā aizkulisēs. Viņš smalkjūtīgi noklepojās. Domāju, ka man vajadzētu jūs apsveikt ar ievērojamām sekmēm. Vai tad tā nebija? L 'affaire Larkin. [4]

-    Tā, protams, ir, es atbildēju. Tomēr tas nav tas, par ko runāt šodien esmu ieradies.

-     Protams, ne, protams, ne, sacīja Puaro. Viņš norādīja uz krēslu un piedāvāja man uzlējumu, no kura nekavējoties atteicos.

Ienāca Džordžs ar viskija karafiti, glāzi un sodas ūdens šifonu un novietoja to visu man līdzās, rokas stiepiena attālumā.

-     Un ar ko jūs pats šajās dienās esat nodarbināts? vaicāju Puaro.

Tad uzmetu skatienu daudzajām grāmatām ap viņu un noteicu:

-    Izskatās, it kā jūs veiktu kādus pētījumus?

Puaro nopūtās.

-     Varat to nosaukt arī tā. Jā, iespējams, ka tā savā ziņā ir patiesība. Pēdējā laikā jūtos ļoti slikti ilgojos pēc darba. "Tam nav nekādas nozīmes," es sacīju sev, "pie kādas problēmas strādāt." Tas ir kā ar veco, labo Serloku Holmsu var pētīt kaut vai to, kā sviestu sajaukt ar pētersīļiem. Galvenais ir tas, ka problēma varētu rasties. Tie nav muskuļi, kurus man vajag vingrināt, tās ir smadzeņu šūnas.

-    Teiksim, nevēlēšanās kļūt tuklam. Es saprotu.

-     Tā ir, kā jūs sakāt. Viņš nopūtās. Taču problēmu, mon cher[5], nav tik vienkārši atrisināt. Tiesa gan, pagājšceturtdien man viena problēma radās. Tur, kur es glabāju savu lietussargi, neizskaidrojamā kārtā uzradās trīs izkaltušas apelsīnu mizas. Kā tās varēja tur nokļūt? Es pats apelsīnus neēdu. Džordžs nekad neliktu apelsīnu mizas pie lietussargiem. Nav nācis arī tāds apmeklētājs, kas varēja atnest līdzi apelsīnu mizas. Jā, tā ir vesela problēma.

-    Un jūs to atrisinājāt?

-    Es to atrisināju, sacīja Puaro.

Viņš runāja drīzāk melanholiski, nekā lepni.

-     Galu galā tas necik interesanti vis nebija. Tikai vienas apkopējas remplacement* ar citu. Kalpotāja bija pārkāpusi aizliegumu un paņēmusi līdzi bērnu. Lai gan tas nemaz neizklausās interesanti, tomēr nācās iedziļināties, atmaskojot melus, liekulību un visu pārējo. Tas, teiksim, sniedza zināmu gandarījumu, taču visai niecīgu.

-    Nepatīkami, es piekritu.

-    Enfin**, sacīja Puaro, es esmu pieticīgs. Taču tā ir pārāk liela greznība pārcirst sainīša auklu ar rapieri.

Nopietni pašūpoju galvu.

Puaro turpināja:

-     Pēdējā laikā noņēmos, lasīdams par dažnedažādiem neatklātiem noziegumiem. Es tiem piemeklēju atrisinājumus.

-    Vai jūs domājat tādus gadījumus kā ar Bravo, Adelaidi Bartletu un tamlīdzīgi?

-    Tieši tā. Taču tas tomēr izrādījās pārāk vienkārši. Es savā prātā nešaubos par to, kas noslepkavoja Čārlzu Bravo. Kompanjone tur varēja būt iejaukta, taču viņa šajā lietā noteikti nebija galvenā. Un tad vēl tā nelaimīgā pusaudze, Konstance Kenta. īstais motīvs, kas meitenei lika nožņaugt mazo brālīti, kuru viņa noteikti ļoti mīlē-

* Aizstāšana (franču vai.).

**Seit galu galā (franču vai.).

ja, kā bija, tā palika mīkla. Tikai ne man. Tas bija skaidrs, tiklīdz es par to lietu izlasīju. Kas atliecas uz Liziju Borodinu, tad varētu vēlēties vienīgi atbildes uz dažiem svarīgiem jautājumiem no tiem, kas šajā lietā iejaukti. Esmu pārliecināts, ka zinu, ko viņi atbildētu. Ak vai, bet baidos, ka tagad viņi visi jau miruši.

Es pie sevis nodomāju gluži kā reizumis agrāk, ka noteikti kautrība vis nebija Puaro visraksturīgākā īpašība.

-    Un vai zināt, ko es darīju pēc Uim? Puaro turpināja.

Es savukārt nodomāju, ka viņam kādu laiku nav bijis ar ko parunāties un viņš priecājas dzirdēt paša balss skaņu.

-    No reālās dzīves es pievērsos daiļliteratūrai. Redziet, man šeit, pa abi roki, ir vairāki kriminālromāni. Es apstrādāju tos no vēlākiem līdz agrākiem. Šeit, viņš pacēla kādu sējumu, kuru bija nolicis uz krēsla paroceņa, man ienākot, šeit, mans dārgais Kolīn, ir "Līvenvorsu lieta". Viņš pasniedza grāmatu man.

-    Tā taču ir ļoti sena, es sacīju. Atceros, mans tēvs teicās to lasījis, kad bijis vēl zēns. Liekas, reiz tiku to lasījis arī pats. Tagad tā noteikti šķiet ļoti vecmodīga.

-    Tas ir lieliski, teica Puaro. Izgaršot tā laika gaisotni, apdomāto un iepriekšnolemto melodrāmu. Sos kolorītos un krāsainos aprakstus zeltaino Eleonoras daiļumu un Mērijas mēnesskaistumu!

-     Man būs tā jāpārlasa atkal, es sacīju. Biju piemirsis tās nodaļas par šīm daiļajām meitenēm.

-    Un tad vēl kalponīte Hanna, tik patiesīgi attēlota, un arī slepkava… Kāda lieliska psiholoģiska studija.

Pieķēru sevi, ka esmu aizrāvies ar šo lasāmvielu. Sakoncentrējos, lai klausītos.

-     Ņemsim kaut vai "Arsēna Lipēna piedzīvojumus", Puaro turpināja. Cik fantastiski, cik nereāli. Un tomēr kāda tur ir vitalitāte, kāds dzīvīgums, kāda dzīves patiesība! Tie ir bezprātīgi, taču arī grezni! Un vēl arī humors.

Viņš nolika "Arsēna Lipēna piedzīvojumus" un paņēma citu grāmatu.

-      Un te ir "Dzeltenās istabas noslēpums". Tas… jā, tas tiešām ir klasisks! Tas man patīk no sākuma līdz galam. Kāda loģika! Atminos, daži recenzenti apgalvoja, ka tas neesot patiess. Taču tas nav nepatiess, mans dārgais Kolīn. Nē, nē. Ļoti tuvu tam, iespējams, bet ne pilnīgi. Tā par mata tiesu. Nē, tomēr. Tur viscaur ir patiesība, un vēl rūpīgi izvēlēts un viltīgs vārdu lietojums. Itin viss varētu noskaidroties tajā kulminācijas brīdī, kad vīrieši satiekas, kur trīs gaiteņi sanāk vienuviet. Viņš to godbijīgi nolika. Tik tiešām, tas ir meistardarbs un, kā rādās, šodien pilnīgi piemirsts.

Puaro pārlēca kādiem divdesmit gadiem, lai tuvotos vēlāku laiku autoru darbiem.

-     Es esmu lasījis ari dažus agrīnos misis Ariadnes Oliveras darbus, viņš sacīja. Viņa man ir tāda kā draudzene, un arī jums, ja nemaldos. Taču ņemiet vērā, ka es nepieņemu viņas darbus visā pilnībā. Notikumi tajos ir visnotaļ neiespējami. Sagadīšanās manīgā rokā tiek likta lietā pārlieku brīvi. Un, jauna būdama, viņa izrīkojās tik muļķīgi, ka padarīja savu detektīvu par somu, taču ir skaidrs, ka viņa neko nezina ne par somiem, ne par Somiju, ja nu vienīgi dzirdējusi Sibēliusa darbus. Tomēr viņai ir iedzimts saprāts, viņa reizēm izmanto ļoti asu dedukciju, turklāt vēlākajos gados apguvusi daudzas lietas, kuras iepriekš nebija zinājusi. Piemēram, norises policijā. Tagad viņa zina mazliet vairāk ari par šaujamieročiem. Vēl tikai derētu iepazīties ar juristu vai sadraudzēties ar advokātu, kas viņu iepazīstinātu ar dažiem tieslietu smalkumiem.

Viņš nolika misis Ariadnes Oliveras grāmatu un paņēma kādu citu.

-    Un tad vēl misters Sirils Kveins. Ak, viņš ir meistars, šis misters Kveins, alibi meistars.

-    Viņš raksta nāvīgi garlaicīgi, ja pareizi atceros, es iebildu.

-    Tas tiesa, teica Puaro. Nekas īpaši aizraujošs šajās grāmatās nenotiek. Protams, ir līķis. Parasti ne tikai viens vien. Taču visa sāls allaž ir alibi, vilcienu saraksts, autobusa atiešanas laiks, lauku ceļu kartes. Atzīstos, man patīk šī sarežģītā, rūpīgi izstrādātā alibi izmantošana.

Arvien priecājos, tverdams mistera Sirila Kveina idejas.

-      Un, kā šķiet, jums allaž paveicas, es noteicu.

Puaro bija atklāts.

-     Allaž ne, viņš bilda. Nē, allaž ne. Protams, pēc kāda laika cilvēki saprot, ka viena viņa grāmata ne ar ko neatšķiras no otras. Alibi vienmēr līdzinās cits citam, pat ja nav gluži līdzīgi. Ziniet, mon cher Kolīn, reizēm iedomājos Sirilu Kveinu sēžam šajā istabā starp atlantiem, ceļvežiem, lidmašīnu kustības sarakstiem un visvisādiem materiāliem un pīpējam savu pīpi. Nu, uz mata tā, kā viņš attēlots fotogrāfijās. Ak, jā, tur noteikti ir arī kuģu atiešanas un pienākšanas saraksti. Sakiet, ko gribat, Kolīn, bet Sirilam Kveinam ir kārtības izjūta un metode.

Viņš nolika mistera Kveina grāmatu un paņēma nākamo.

-     Te ir vēl misters Garijs Gregsons, ražīgais šausmu romānu rakstnieks. Cik zinu, viņš jau uzrakstījis vismaz sešdesmit četrus. Šis vīrs ir gandrīz pilnīgs pretstats misteram Kveinam. Mistera Kveina grāmatās nekas īpašs nenotiek, Garija Gregsona grāmatās ir pārāk daudz notikumu. Tie ir neticami un lielākoties pārsteidzoši, turklāt arvien ļoti krāsaini. Tur ir juceklīga melodrāma, asinsizliešana, miroņi, pavedieni, šaušalas viss jukjukām un kārtu kārtām. Viss drausmīgs, viss pilnīgi neiespējams. Viņš, kā jūs sacītu, nav no manas operas. Viņš īstenībā vispār nav no operas, drīzāk jau no kādas amerikāņu kokteiļpartijas, kur kokteiļi ir no aizdomīgām, ne visai izprotamām sastāvdaļām.

Puaro apklusa, nopūtās un pārlūkoja savu lasāmvielu.

-    Tagad pievērsīsimies Amerikai, viņš bilda un paņēma kādu grāmatu no kaudzes pa kreisi. Teiksim, Florensa Elksa. Ir gan kārtība, gan metode, koloriti notikumi, jā, un arī daudzas norādes. Jautrība un dzīvība. Sai lēdijai piemīt atjautība, kaut gan, tāpat kā daudzus amerikāņu rakstniekus, viņu pārāk apmājusi dzeršiina. Kā jau jums zināms, rnon nmi, esmu vīnu pazinējs, klarets vai burgundietis, ja par tiem ir runa stāstā, turklāt pieminēta visa buķete un autentiski gadskaitļi, man vienmēr patikuši. Bet milzīgie viskija un džina daudzumi, kas pludo ik otrajā lappusē, ko uzrakstījusi šī detektīvromānu un šausmu stāstu rakstniece, man nepavisam neiet pie sirds. Ja kāds izdzer pinti vai pusi pintes, izņēmis pudeli no bufetes, man nebūt neliekas, ka šāda darbība virza stāstījumu uz priekšu. Tas dzeršanas motīvs amerikāņu grāmatās ir kā epizodes no karaļa Kārļa dzīves, kuras misters Diks mēģina aprakstīt savos memuāros. To nav iespējams izturēt.

-     Un kā ar bruņotajiem slepkavām? es noprasīju.

Puaro atvairīja slepkavas ar rokas mājienu tāpat, kā būtu atvairījis mušu vai moskītu.

-            "Vardarbība vardarbības dēļ"? Kopš kura laika tad tas ir interesanti? Esmu redzējis pieliekami daudz vardarbības savas karjeras sākumā, kad vēl biju policijas virsnieks. Tfū, tad jau labāk lasīt medicīnas mācībgrāmatu. Tout de mēme* es uzskatu, ka amerikāņu kriminālromāni nebūt nav ierindojami pēdējā vietā. Domāju, ka tie ir dabiskāki, tajos vairāk fantāzijas nekā angļu romānos. Bet tajos ir mazāk atmosfēras nekā daudzos franču kriminālromānos vai arī pārāk daudz atmosfēras. Ņemsim, piemēram, kaut vai Luīzi O'Meiliju.

Viņš vēlreiz pasniedzās pēc grāmatas.

-     Tas ir tipisks šīs skolas darbs, un tomēr kādu interesi, kādu dziļu izpratni viņa izraisa lasītājā! Tie Ņujorkas brūnganie mūra nami… Kas tie tādi par brūnganiem mūra namiem, tas man nekad nav bijis skaidrs. Tie labiekārtotie dzīvokļi un jūtelīgie snobi, un aizdomas, kamēr, nevienam neko neapjaušot, dziļā slepenībā risinās neparedzēti noziegumi. Tā varētu notikt, un tā patiešām notiek. Tā Luīze O'Meilija ir ļoti laba, tik tiešām.

Viņš nopūtās, atzvila krēslā, nogrozīja galvu un izdzēra vēl atlikušās uzlējuma paliekas.

-    Turklāt man allaž pie rokas ir sensenās simpātijas. "Serloka Holmsa piedzīvojumi", viņš maigi nomurmināja un pat izteica vēl vienu vārdu: -Maitre!**

*Tomēr (franču vai.).

**Meistars! (Franču vai.)

-    Šerloks Holmss? es pārvaicāju.

-     Ak, nē, nē, ne jau Šerloks Holmss! Autors ir sers Arturs Konans Doils, visu cieņu! Tie stāsti par Šerloku Holmsu patiesi ir tālu no īstenības, pilni kļūdām un ļoti samāksloti, sakonstruēti. Taču rakstniecības māksla jā, tas ir kas pilnīgi cits. Valodas lietošanas prieks, turklāt vēl lieliska rakstura, doktora Vatsona apraksts. Ak, tas patiesi ir triumfs.

Viņš nopūtās un papurināja galvu, pēc tam, droši vien sekodams pats savai domu gaitai, nomurmināja:

-      Ce cher* Heistingss. Mans draugs Heistingss, par kuru jūs mani tik bieži esat dzirdējis runājam. Jau tik ilgs laiks pagājis, kopš esmu par viņu ko dzirdējis. Kāds absurds doties uz Dienvidameriku laikā, kad viņi tur nepārtraukti rīko revolūcijas.

-     Tas nav raksturīgi tikai Dienvidamerikai, es iebildu. Revolūcijas šodien notiek visā pasaulē.

-    Un kur nu vēl bumbas, apcerīgi bilda Puaro. Jā, notiek tas, kam jānotiek.

-     Šobrīd, es sacīju, esmu ieradies apspriest ar jums pavisam ko citu.

-     Tiešām?! Jūs gribat precēties, vai tā? Es priecājos, mon cher, patiešām priecājos.

-     Kāda velna pēc tas jums ienāca prātā, Puaro? es noprasīju. Nekā tamlīdzīga.

*Sis dārgais (franču vai.).

-    Tā gadās, sacīja Puaro. Tā gadās ik dienas.

-     Varbūt, stingri noteicu, tikai ne man. Šobrīd esmu atnācis jums pastāstīt, ka uzdūros kādai problēmai, kas saistīta ar slepkavību.

-    Patiesi? Jauka problēma. Un saistīta ar slepkavību, jūs sakāt? Un jūs to uzticat man. Kāpēc?

-    Tā, es biju nedaudz izbrīnījies. Es… es domāju, ka jums tā patiks.

Puaro mani domīgi uzlūkoja un ar saudzīgu roku noglauda ūsiņas.

-    Saimnieks, viņš sacīja, nereti izrāda laipnību savam sunim. Viņš dodas ārā, pagalmā, un met sunim bumbiņu. Suns tāpat spēj būt laipns pret savu saimnieku. Suns nokož trusīti vai žurku un atnes nolikt savam saimniekam pie kājām. Un ko suns dara tad? Luncina asti.

Es neviļus iesmējos.

-    Vai tad es luncinu asti?

-    Domāju, ka jā, mans draugs. Domāju, ka jā.

-     Tad viss kārtībā, es noteicu. Un ko tad saka saimnieks? Vai viņš grib apostīt sava sunīša atnesto žurku? Vai viņš vēlas to tuvāk izpētīt?

-     Protams. Dabīgi. Jūs domājat, ka mani interesē tas noziegums. Vai tā ir?

-     Vistrakākais ir tas, es sacīju, ka tur nav nekādas jēgas.

-    Tas nav iespējams, sacīja Puaro. Jēga ir visur. Visur.

-            Labi, tad pamēģiniet to jēgu atrast! Es nevaru. Ne jau tāpēc, ka man būtu tur kāda interese. Es vienkārši gāju garām. Iedomājieties, es biju tur klāt, kad noslepkavoto identificēja.

-     Jūs runājat bez jebkādas kārtības un metodes, bargi sacīja Puaro. Vai drīkstu lūgt jūs izstāstīt man visus laktus? Jūs teicāt, ka tur notikusi slepkavība, vai tā?

-     Tā ir vistīrākā slepkavība, es apliecināju un paraustīju plecus. Jā, te nu mēs esam.

Visos sīkumos izstāstīju par notikumiem Vilbremavēnijā 19. Puaro atgāzās krēslā, pievēra acis un, klausīdamies manā stāstījumā, bungoja ar rādītājpirkstu pa krēsla paroceni. Kad beidzot biju galā, viņš kādu mirkli neko neteica. Pēc tam, acis neatvēris, pavaicāja:

-    Saris blague?*

-    Ak vai, absolūti, sacīju es.

-     Epatant,** secināja Puaro. Viņš izgaršoja šo vārdu, noklakšķinādams mēli, atkārtodams to zilbi pa zilbei. "E-pa-tant." Pēc tam viņš turpināja bungot ar pirkstiem pa krēsla paroceni, laipni mādams ar galvu.

-     Tā, es nepacietīgi sacīju, nogaidījis vēl brītiņu. Ko jūs tagad teiksiet?

-    Kas, jūsuprāt, man būtu jāsaka?

-     Gribu, lai jūs atrodat atrisinājumu. No jūsu sacītā nereti esmu secinājis, ka ir pilnīgi iespējams atlaisties krēslā, visu pārdomāt un atrast at-

*Bez jokiem? (Franču vai.)

**Aizraujoši (franču vai.).

bildi. Ka nemaz nav nepieciešams iet izvaicāt cilvēkus un skraidīt apkārt, meklējot pierādījumus.

-    To es esmu vienmēr apgalvojis.

-    Tātad, es gaidu jūsu atbildi, sacīju. Pastāstīju jums faktus, un tagad gribu dzirdēt atbildi.

-     Tik vien, ko? Taču ir jāzina vēl daudz kas vairāk, mori ami, mēs vēl esam tikai faktu apzināšanas sākumā. Vai tad tā nav?

-    Es tomēr gribu, lai jūs kaut ko pasakāt.

-     To es redzu, Puaro mirkli apdomājās. Viens gan ir skaidrs, viņš sacīja. Tas ir ļoti vienkāršs noziegums.

-    Vienkāršs? es izbrīnīti noprasīju.

-    Protams.

-    Kāpēc tad tas šķiet vienkāršs?

-    Tāpēc, ka liekas tik sarežģīts. Ja tam noteikti bija jāizskatās sarežģītam, tad tam jābūt vienkāršam. Vai jūs to saprotat?

-    Nezinu gan.

-    Dīvaini, Puaro prātoja. Tas, ko jūs man pastāstījāt… Jā gan, nez kāpēc tas man šķiet pazīstams. Bet kur un kad es varētu būt ar ko tādu sastapies?…

-    Jūsu atmiņā, es sacīju, jābūt vienai lielai noziegumu krātuvei. Bet jūs droši vien nespējat tos visus atcerēties, vai ne?

-    Jā, diemžēl, sacīja Puaro. Bet laiku pa laikam kāda reminiscence noder. Atminos, reiz

177

Lježā bija ziepju vārītājs. Viņš noindēja savu sievu, lai apprecētu blondu stenogrāfisti. Noziegums kļuva par šablonu. Vēlāk, daudz vēlāk šis šablons noderēja. Es to atpazinu. Šajā reizē tas bija notikums ar kāda sunīša, pekinieša nolaupīšanu, bet šablons bija tas pats. Es lūkojos pēc ekvivalenta blondajai stenogrāfistei un ziepju vārītājam un, voila![6] Patiešām. Un šoreiz atkal es jūtu ko pazīstamirtajā visā, ko jūs man teicāt.

-     Pulksteņus? es cerīgi noprasīju. Viltus apdrošināšanas aģentus?

-    Nē, nē, Puaro papurināja galvu.

-    Aklo sievieti?

-    Nē, nē, nē. Netraucējiet mani!

-     Esmu jūsos vīlies, Puaro, es sacīju. Domāju, ka jūs man tūlīt pateiksiet atbildi.

-      Bet, mans draugs, šobrīd jūs man piedāvājat tikai šablonu. Ir vēl daudzas citas lietas, kuras būtu jāzina. Tas vīrs drīz vien tiks identificēts. Šādās lietās policija ir izdarīga. Tur viņi ir nepārspējami var publicēt noslepkavotā fotouzņēmumu, pārlūkot pazudušu pulksteņu sarakstus, zinātniski izpētīt mirušā drēbes un tā tālāk, un tamlīdzīgi. Ak, jā, un pastāv vēl simtiem citu ceļu un līdzekļu, kas ir viņu rīcībā. Šaubu nav, tas vīrs tiks identificēts.

-    Tad jau šobrīd nekas nav darāms. Vai tā jūs domājat?

-     Vienmēr kaut kas ir darāms, strikti sacīja Puaro.

-    Teiksim?

Viņš izteiksmīgi pakratīja rādītājpirkstu.

-    Patērzēšana ar kaimiņiem, viņš noteica.

> 7 >

-     Es jau tiku to darījis, atbildēju. Devos līdzi Hārdkāstlam, kad viņš gāja tos nopratināt. Viņi neko noderīgu nezināja.

-      Ak vai, ha, ha, tad jūs to iedomājāties tā? Bet es jums saku, ka tā nevar būt. Jūs iegājāt pie viņiem un noprasījāt: "Vai jūs redzējāt kāst ko aizdomīgu?" Viņi teica, ka nē, un jums šķita, ka ar to viss ir galā. Taču tas nav tas, ko es domāju, teikdams, ka jāpatērzē ar kaimiņiem. Es teicu: jāpatērzē. Ļaujiet viņiem patērzēt ar sevi. Un no viņu tērzēšanas jūs vienmēr kaut ko izlobīsiet. Viņi var stāstīt par saviem dārziem, mājdzīvniekiem, frizieri vai šuvēju, vai draugiem, vai ēdieniem, kādi viņiem patīk. Tur allaž pagadīsies kāds vārdiņš, kas ieviesīs skaidrību. Jūs sakāt tajās sarunās nebija nekā noderīga. Es saku, ka tā nevar būt. Ja jūs varētu atkārtot tās vārdu pa vārdam…

-    Jā, to ir iespējams izdarīt, es sacīju. Stenografēju visu runāto, tēlodams policijas seržanta lomu. Visas sarunas ir atšifrētas un pārrakstītas ar mašīnu, es tās jums atvedu. Te būs.

-    Ak tā? Bet jūs taču esat prātīgs zēns, jūs patiesi esat viens prātīgs zēns! Tas, ko jūs darījāt, bija pilnīgi pareizi. Pilnīgi. Je vous remercie infiniment. *

*Esmu jums bezgala pateicīgs (franču vai.).

Jutos gluži apjucis.

-     Vai jums būtu vēl kāda vēlēšanās? es pavaicāju.

-     Jā, man allaž ir vēlēšanās. Tad vēl tā meitene. Jūs varētu aprunāties ar to meiteni. Doties viņu apmeklēt. Jūs jau esat draugi, vai ne? Vai tad jūs meiteni nesagūstījāt savās skavās, kad viņa šausmās izskrēja no tās mājas?

-    Jūs esat par daudz salasījies Gariju Gregsonu, es sacīju. Jums pielipis viņa melodramatiskais stils.

-    Tiesa gan lasot var aplipt ar tās grāmatas stilu, kuru lasa.

-    Ja runājam par meiteni… es ieteicos, taču aprāvos.

Puaro mani pētoši uzlūkoja.

-    Jā? viņš atsaucās.

-    Man nepaliktu… es nevēlētos…

-    Ak tad tā tas ir. Savā prātā jūs domājat, ka viņa kaut kādi saistīta ar šo lietu.

-    Nē, nedomāju vis. Tā bija vistīrākā sagadīšanās, ka viņa tur atradās.

-     Nekā, mon ami. Tā nebija tīrā sagadīšanās. Jūs to ļoti labi zināt. Jūs taču pats to teicāt. Viņu tur uzaicināja pa telefonu. Tieši viņu.

-    Taču viņa nezina, kāpēc.

-    Jūs nevarat būt pārliecināts, ka viņai nav zināms, kāpēc. Ir ļoti ticams, ka viņa zina, kāpēc, un slēpj šo faktu.

-    Es tā nedomāju, ietiepīgi apgalvoju.

-     Ir pat iespējams, ka jūs to varētu atklāt, ar viņu aprunādamies, pat ja viņa pati patiesību neapjauš.

-     Es tiešām nespēju saskatīt, kā… es gribēju sacīt… es viņu maz pazīstu.

Puaro atkal aizvēra acis.

-    Mēdz būt reizes, viņš sacīja, kad pretēja dzimuma personas izjūt savstarpēju pievilcību, un tad raksturīgs tieši šāds stāvoklis. Viņa ir pievilcīga meitene?

-    Jā gan… jā, es atzinos. Ļoti pievilcīga.

-     Jums ar viņu jāaprunājas, Puaro izrīkoja,

-     tāpēc, ka abi jau esat sadraudzējušies. Tad vēl ar kādu ieganstu apmeklējiet to aklo sievieti! Un aprunājieties ar viņu! Aizejiet arī uz mašīnrakstīšanas biroju; sacīsim, jums ievajadzējies pārrakstīt manuskriptu. Varbūt jums izdosies sadraudzēties ar kādu no jaunajām dāmām, kas tur strādā. Aprunājieties ar visiem šiem cilvēkiem, bet pēc tam atkal ierodieties pie manis un pastāstiet visu, ko viņi teikuši!

-    Apžēlojieties! es iesaucos.

-     Nekā nebija, sacīja Puaro, jums tas iepatiksies.

-     Vai jums neliekas, ka man darāms ari paša darbs?

-    Jūs strādāsiet labāk, ja mazliet atpūtīsieties,

-    Puaro mani mierināja.

Piecēlos un sāku smieties.

-            Labi, beidzot noteicu. Jūs esat tikpat kā ārsts! Vai jums vairāk nekas pamācošs nav sakāms? Ko jūs domājat par to dīvaino pulksteņu būšanu?

Puaro atkal atgāzās krēslā un aizvēra acis. Tas, ko viņš bilda, skanēja gaužām negaidīti.

-    Un Valzirgs teica: "Nu ir laiks

Par daudz ko parunāt:

Par kurpītēm, par kuģīšiem,

Par karaļiem turklāt,

. > 7

Un kāpēc jūra karsta kūp -

Mums runāt laiks ir klāt."*

Viņš atkal atvēra acis un domīgi pamāja:

-    Vai saprotat?

-     Citāts no "Valzirga un Namdara", "Alise Aizspogulijā'\

-    Tieši tā. Šobrīd tas ir labākais, ko varu darīt jūsu labā, mon cher. Pārdomājiet to!

15. nodala

Noklaušināšana sabiedrībā tika ļoti gaidīta. Slepkavības pārsteigtā Kroudīna cerēja uz sensacionāliem atklājumiem. Tomēr nopratināšana noritēja iespējami lietišķi. Šeila Veba velti bija baidījusies no smagā pārbaudījuma viss beidzās dažās minūtēs.

Pa telefonu zvanīts uz Kevendiša biroju, lūdzot viņu ierasties Vilbremavēnijā 19. Viņa ieradusies, rīkodamās tā, kā pieteikts, un ieiedama viesistabā. Tur viņa atradusi mironi, sākusi kliegt un metusies ārā no mājas pēc palīdzības. Nebija nedz jautājumu, nedz precizējumu. Mis Mārtindeila, kura tāpat deva liecību, tika nopratināta vēl ātrāk. Viņai zvanīts, sakot, ka zvana mis Pebmārša, kas gribētu izmantot stenogrāfistes pakalpojumus, vislabprātāk mis Šeilu Vebu, un pieteikts, kā rīkoties, tur ierodoties. Viņa pierakstījusi laiku, kad zvanīts tas bijis vienos četrdesmit deviņās. Tā liecināja mis Mārtindeila.

Mis Pebmārša, kuru izsauca nākamo, kategoriski noliedza, ka būtu prasījusi stenogrāfisti no Kevendiša biroja. Detektīvinspektors Hārdkāstls nolasīja tikai īsu paziņojumu, bez jelkādām emocijām. Pēc tam, kad piezvanīts pa telefonu, viņš devies uz Vilbremavēniju 19, kur atradis noslepkavota vīrieša līķi. Koroners viņam pavaicāja:

-    Vai jūs spējāt mirušo identificēt?

-     Līdz šinj vēl ne, ser. Tāpēc es gribētu lūgt noklaušināšanu atlikt.

-    Skaidrs.

Pēc tam sekoja mediķa liecība. Doktors Rigss, policijas ārsts, stādījies priekšā un minējis savu kvalifikāciju, paziņoja par izsaukumu uz Vilbremavēniju 19 un līķa apskati.

-     Vai jūs varat mums kaut aptuveni pateikt viņa nāves laiku, doktor?

-     Es viņu apskatīju pusčetros. Piekrītu, ka nāve iestājusies starp pusvieniem un pustrijiem.

-    Vai precīzāk jūs to nevarat pasacīt?

-     Es labprāt to darītu. Ja izteiktu minējumus, tad visatbilstošākais laiks varētu būt divos vai mazliet agrāk, taču ir vairāki faktori, kuri būtu jāņem vērā. Vecums, veselības stāvoklis un tā tālāk.

-    Vai jūs izdarījāt sekciju?

-    Izdarīju.

-    Nāves cēlonis?

-     Tas vīrs ir nodurts ar garu, smailu nazi. Kaut ko līdzīgu franču virtuves nazim ar lokanu asmeni. Naža smaile iedūrusies… un doktors pakavējās pie tehniskām detaļām, izskaidrodams ar medicīnisku terminu palīdzību, kur īsti nazis iedūries sirdī.

-    Vai nāve bijusi acumirklīga?

-     Tā varētu būt iestājusies pēc nedaudzām minūtēm.

-    Vai tas vīrietis nevarēja kliegt vai pretoties?

-     Nē ne tādos apstākļos, kādos viņš ticis nodurts.

-     Vai jūs mums nepaskaidrotu, doktor, ko jūs gribat sacīt ar šo izteicienu?

-    Pārbaudīju dažu orgānu stāvokli un izdarīju dažus testus. Es teiktu, ka nogalināšanas brīdī viņš atradies komas stāvoklī, ko izraisījusi spēcīgu zāļu iedarbība.

-    Vai jūs varat mums pateikt, kas tās bija par zālēm, doktor?

-    Tas bija hlorālhidrāts.

-     Vai varat mums pasacīt, ka tas viņam iedots?

-     Es teiktu, ka droši vien kopā ar kādu alkoholisku dzērienu. Hlorālhidrātam ir ļoti ātra iedarbība.

-    Ja nemaldos, zināmos kvartālos to dēvē par Mikiju Somu, koroners nomurmināja.

-     Gluži pareizi, sacīja doktors Rigss. Viņš varēja to iedzert neapzināti un pēc mirkļa jau justies slikti un zaudēt samaņu.

-     Jūsuprāt, viņš tika nodurts, kamēr atradās nemaņā?

-    Tā es domāju. Ņemot vērā, ka nebija nekādu cīņas pēdu.

-     Cik ilgi viņš jau atradās bezsamaņā, pirms tika nogalināts?

-     To es nevaru precīzi pateikt. Viss atkarīgs no upura veselības stāvokļa un individuālajām īpatnībām. Tas varēja ilgt kādu pusstundu, bet varbūt arī vairāk.

-      Paldies, doktor Rigs. Vai jums ir kāda nojausma par to, kad šis cilvēks pēdējoreiz ieturējies?

-    Viņš nav ēdis lenču, ja tas ir tas, ko jūs vēlējāties zināt. Viņš nebija pamatīgi ieturējies vismaz stundas četras.

-    Paldies, doktor Rigs. Domāju, tas ir viss.

Te koroners palūkojās apkārt un sacīja:

-    Noklaušināšana tiks atlikta uz vēlāku laiku, līdz 28. septembrim.

Noklaušināšana beidzās, ļaudis sāka virzīties ārā no istabas. Edna Brenta, kura, tāpat kā citas Kevendiša biroja meitenes, arī bija ieradusies, izgāja pa durvīm. Šķita, ka viņu māc kādas neskaidras šaubas. Kevendiša sekretārbirojs šorīt bija slēgts. Morīna Vesta, viena no biroja meitenēm, viņu uzrunāja.

-     Ko tu par to saki, Edna? Vai dosimies uz "Zilo putnu" ieturēt lenču? Mums taču ir lērums laika. Vismaz tev.

-    Man nemaz nav vairāk laika nekā tev, pārmetošā balsī sacīja Edna. Smilšu kaķe teica, lai es labāk ieturu lenču pirmajā pārtraukumā. Labāk viņai paklausīt. Es domāju, tā man iznāks lieka brīvstundiņa, lai iepirktos un šo to nokārtotu.

-    Tiešām īstena Smilšu kaķe, sacīja Morīna. Skopa kā velns, vai ne? Mēs atkal vērsim vaļā divos, un tad mums visām jābūt tur. Vai tu kādu meklē?

-     Tikai Šeilu. Es neredzēju, ka viņa būtu iznākusi ārā.

-     Šeila izgāja jau agrāk, sacīja Morīna. Pēc tam, kad bija nodevusi liecību, kopā ar jaunu vīrieti, bet es neredzēju, kas viņš tāds bija. Vai tu nāc?

Edna joprojām šaubīgi mīņājās un noteica:

-    Jūs ejat? Man būtu jāiet iepirkties.

Morīna kopā ar otru meiteni izgāja ārā. Edna

vilcinājās. Beigu beigās viņa saņēmās un uzrunāja gaišmatainu, jaunu policistu, kas stāvēja pie ieejas durvīm.

-    Vai es drīkstētu vēlreiz ieiet? viņa kautrīgi nomurmināja. Man vajadzētu parunāt ar to vīru, kas bija atnācis uz biroju, šķiet, ar inspektoru… ar inspektoru…

-    Ar inspektoru Hārdkāstlu?

-    Jā, tas būs īstais. Tas, kurš šorīt deva liecību.

-     Labi, jaunais policists ielūkojās telpā un pamanīja, ka inspektors iegrimis sarunā ar koroneru un galveno konsteblu.

-     Viņš, kā šķiet, šobrīd ir aizņemts, jaunkundz, policists sacīja. Ja jūs vēlāk ielūkotos iecirknī vai ari pateiktu man, kādu ziņu viņam nodot… Vai tas ir svarīgi?

-    Ak, īstenībā tam nav lielas nozīmes, Edna noteica. Tas ir… Jā, es vienkārši nesaprotu, kādā kārtā varēja notikt tā, kā viņa saka, jo es… es… viņa novērsās, joprojām neizpratnē raukdama pieri.

Meitene devās prom no Kornmārketas, uz priekšu pa Haistrītu. Viņa vēl joprojām rauca uzacis, saspringti prātodama. Domāšana nebūt nebija Ednas stiprā puse. Jo vairāk viņa centās savā prātā visu apjēgt, jo pamatīgāk sapinās pretrunās.

Vienbrīd viņa pat ierunājās balsī:

-     Tā taču nevarēja notikt… Nevarēja būt tā, kā viņa saka…

Pēkšņi, kaut ko izlēmusi, viņa nogriezās no Haistritas un devās pa Albenīroudu uz Vilbremavēnijas pusi.

Kopš tās dienas, kad prese bija paziņojusi par slepkavību, kas notikusi Vilbremavēnijā 19, mājas priekšā arvien pastaigājās daudz ļaužu, cenzdamies to labi aplūkot. Pievilcība, kādu dažu apstākļu dēļ ļautiņu acīs bija ieguvuši šie ķieģeļi un kaļķi, bija viena noslēpumaina būšana. Pirmās divdesmit četras stundas tur nācās stāvēt policistam, lai izrīkotu garāmgājēju plūsmu. Kopš tā laika lielākie intereses uzplūdi jau bija garām, taču ziņkārīgo straumīte vēl nebija pilnīgi noplakusi. Veikalnieku preču auto samazināja ātrumu, braucot garām, sievietes ar bērnu ratiņiem uz dažām minūtēm apstājās ielas pretējā pusē, lai nopētītu mis Pebmāršas sakopto mitekli. Mājsaimnieces ar iepirkumu tīkliņiem stāvēja, blenzdamas platām acīm un tenkodamas ar draudzenēm.

-    Tā ir tā māja tā tur…

-     Līķis gulēja viesistabā… Nē, es domāju, ka viesistaba ir tur, pretī un kreisajā pusē…

-    Pārtikas preču tirgotājs man teica, ka tā istaba esot pa labi.

-    Jā, protams, tā varētu būt, es reiz biju 10. numurā, kas ir līdzīgs, un tur es pilnīgi skaidri atceros ēdamistaba bija pa labi un viesistaba pa kreisi…

-     Tur nemaz neizskatās kā vietā, kur varētu būt izdarīta slepkavība, vai ne…?

-     Meitene izspruka pa vārtiņiem, bļaudama tā, ka galva ceļas nost…

-     Runā, ka viņai galvā viss neesot kārtībā, kopš… Tik briesmīgs šoks, protams…

-     Stāsta, ka viņš iekāpis pa logu mājas otrā pusē. Krāmējis somā sudraba galda piederumus, kad tā meitene ienākusi un viņu ieraudzījusi.

-     Tā nabaga sieviete, kurai pieder māja, taču ir akla, nabadzīte. Viņa, protams, nevarēja zināt, kas tur notiek.

-    Ak, bet viņas taču tajā laikā tur nebija…

-     Patiešām? Es domāju, ka bija. Manuprāt, viņa bija augšstāvā un izdzirda troksni. Vai, dārgā, nupat man jāiet uz veikaliem.

Tādas un tamlīdzīgas runas risinājās visu laiku. Kā magnēta pievilkti, ļautiņi neticamā kārtā nāca un nāca uz Vilbremavēniju apstājās, lūkojās un pēc tam devās prom, apmierinājuši kādu neskaidru vajadzību.

Tur, joprojām domās nogrimusi, attapās arī Edna Brenta, kura nu bija iekļuvusi mazā ļaužu grupiņā, kur pieci vai seši cilvēki patīkami kavēja laiku, aplūkodami māju.

Edna, kura allaž bija viegli ietekmējama, arī stāvēja un skatījās.

Tātad šī bija tā māja, kur tas noticis! Logos tīri izmazgāti aizkari. Tur izskatījās pat ļoti jauki. Un tomēr te bija noslepkavots cilvēks. Nodurts ar virtuves nazi. Visparastāko virtuves nazi. Virtuves nazis bija gandrīz ikvienam…"

Apkārtējo ļaužu uzvedības ietekmēta, Edna cītīgi nodevās ēkas apskatei un mitējās prātot…

Meitene jau gandrīz bija aizmirsusi, kāpēc šurp atnākusi…

Viņa salēcās, kad pie auss ierunājās kāda balss.

Edna pagrieza galvu un pārsteigta pazina runātāju.

16. nodaļa, Kolīna stāstījumā

Ievēroju, ka Šeila Veba klusītēm izslīd no koronera noklaušināšanas telpas. Viņas liecība izklausījās ļoti labi. Meitene izskatījās satraukta, taču ne pārāk. Un tas taču bija tikai dabiski. (Ko gan par to teiktu Beks? "Lieliski iestudēta izrāde," tā vien dzirdu viņu sakām!)

Jutos pārsteigts, dzirdot doktora Rigsa teiktā beigu daļu (Diks Hārdkāstls to man nebija teicis, bet viņam to vajadzēja zināt), un tad sekoju meitenei.

-     Nemaz nebija tik ļauni, vai ne? es pavaicāju, viņu panācis.

-    Nē. Tas tiešām bija ļoti viegli. Koroners izturējās visnotaļ jauki, viņa noteica un tad mazliet sastomījās. Kas notiks tālāk?

-     Viņš atliks noklaušināšanu līdz brīdim, kad būs jauni pierādījumi. Varbūt uz divām nedēļām vai līdz tam laikam, kad izdosies noslepkavoto identificēt.

-    Jūs domājat, ka viņu izdosies identificēt?

-     Ak, jā, es sacīju. Viņu noteikti identificēs. Par to nav šaubu.

Viņa nodrebēja.

-    Šodien ir pavēss.

īpaši vēss gan nelikās. īstenībā, kā man šķita, bija pat ļoti silts.

-     Kā būtu ar tādu pagarāku lenču? es ierosināju. Vai jums nav jāiet atpakaļ uz to jūsu mašīnrakstāmo vietu, ko?

-    Nē. Tur līdz diviem būs ciet.

-     Tad ejam. Kā jums patīk ķīniešu virtuve? Uz šīs pašas ielas mazliet tālāk ir mazs ķīniešu restorāniņš.

Šeila likās šaubāmies.

-    Man patiešām vajadzēja mazliet iepirkties.

-    Jūs varētu to izdarīt vēlāk.

-     Nē, es to nevaru dažus veikalus slēdz no vieniem līdz diviem.

-      Labs ir. Vai jūs mani tur gaidīsiet? Pēc pusstundas.

Viņa sacījās gaidīt.

Es devos uz jūras malu un apsēdos nojumē. Tā kā vējš pūta tieši no jūras, es tur biju viens pats.

Man gribējās padomāt. Cilvēks allaž saniknojas, ja citi zina par viņu vairāk nekā viņš pats. Taču vecais Beks, Puaro un Diks Hārdkāstls viņi visi skaidri redzēja to, ko es šobrīd biju spiests atzīt par patiesību.

Es domāju par šo meiteni, domāju tā, kā nekad vēl nebiju domājis ne par vienu meiteni.

Ne jau skaistuma dēļ, lai gan viņa bija pievilcīga, neparasti pievilcīga… Un tomēr tā nebija seksuālā pievilcība (tādu es jau gana bieži biju redzējis), te bija daudz kas vairāk.

Tieši tā, bezmaz no pirmā acu uzmetiena es sapratu, ka viņa ir mana meitene.

Un es, sasodīts, nezināju par viņu itin neko!

Bija jau pāri diviem, kad iegāju policijas iecirknī un apvaicājos pēc Dika. Atradu viņu pie rakstāmgalda pētām veselu lērumu dokumentu. Viņš palūkojās augšup uz mani un noprasīja, ko es domājot par noklaušināšanu.

Pateicu viņam, ko domāju ka tā bija ļoti labi noorganizēta un izdarīta nevainojami.

-     Šajā zemē tādas lietas ir noorganizētas nevainojami.

-    Ko tu domā par mediķa liecību?

-     Pavisam negaidīta. Kāpēc tu man agrāk to nepateici?

-    Tu biji projām. Vai konsultējies ar savu speciālistu?

-    Jā, to es darīju gan.

-    Man šķiet, ka es viņu mazliet atceros. Šausmīgi ūsains.

-     Neiedomājami, es piekritu. Ar tām ūsām viņš ļoti lepojas.

-    Viņam jau jābūt ļoti vecam.

-    Viņš ir vecs, bet ne vecišķs, es noteicu.

-    Kāpēc tu vispār devies pie viņa? Vai tas būtu bijis tikai pieklājības pēc?

-    Tev gan ir aizdompilna un policejiska domāšana, Dik! Galvenokārt, protams, jā. Taču bija vēl arī ziņkāre. Es gribēju zināt, ko viņš teiks par šo gadijumu. Redzi, viņš allaž plātījās kā lielībgailis, ka esot vienkāršāk par vienkāršu atrisināt kādu lietu, sēdot krēslā ar aizvērtām acīm, saliekot pirkstu galus kopā un domājot. Es gribēju pierādīt, ka tas ir blefs.

-    Vai viņš tevis dēj šo procedūru izpildīja?

-    Izpildīja gan.

-    Un ko viņš teica pēc tam ? Diks izbrīnījies noprasīja.

-     Viņš teica, es sacīju, ka tai jābūt ļoti vienkāršai slepkavībai.

-    Vienkāršai?! Mans Dievs! Hārdkāstls satraucās. Kā tā vienkāršai?

-   Cik noprotu, es sacīju, tāpēc, ka tas viss izskatās tik sarežģīti.

Hārdkāstls nogrozīja galvu.

-    Es nesaprotu, viņš noteica. Tas izklausās pēc pārgudrībām, ar kādām mētājas Čelsijas jaunie ļaudis, bet es tik un tā nesaprotu. Un vairāk neko viņš neteica?

-     Jā, vēl viņš man ieteica patērzēt ar kaimiņiem. Es sacīju, ka mēs jau to darījām.

-    Kaimiņi vēl jo vairāk jāņem vērā tagad, pēc mediķa liecības.

-     Ir radušas aizdomas, ka viņš sazāļots kur

7 » >

citur un atvests uz 19. numuru, lai tur tiktu nogalināts?

Kaut kas šajos vārdos man šķita pazīstams.

-     Ko līdzīgu teica tā misis Kāviņtur, kaķu vecene. Tobrīd šī iebilde mani pārsteidza, likdamās ļoti interesanta.

-    Tie kaķi, nodrebinādamies noteica Diks. Un turpināja: Taču mēs vismaz atradām ieroci. Vakar.

-    Atradāt? Kur?

-     Kaķumājas dārzā. Droši vien slepkava pēc nozieguma to tur izmetis.

-    Jādomā, ka pirkstu nospiedumu nav?

-    Rūpīgi noslaucīti. Tāds nazis var būt jebkuram tas ir bieži lietots un nesen uzasināts.

-    Tad tā tas ir. Viņu nozāļoja, pēc tam atveda uz 19. numuru ar auto? Vai kā citādi?

-    Viņu varēja atvest ari no kādas kaimiņmājas caur dārzu.

-    Vai tad tas nebūtu riskanti?

-     Tam būtu vajadzīga drosme, Hārdkāstls piekrita, turklāt ļoti labi jāpazīst kaimiņu paradumi. Ticamāk, ka viņš atvests ar auto.

-    Ari tas būtu riskanti. Cilvēki varēja auto ievērot.

193

-     Neviens to neievēroja. Taču es piekrītu, ka slepkava nevarēja zināt, vai tā notiks. Garāmgājēji taču varēja todien ievērot auto, kas apstātos pie 19. numura.

8

-     Es šaubos, vai viņi būtu ievērojuši, es sacīju. Pie auto visi ir pieraduši. Ja nu vienīgi, protams, tas būtu kāds ļoti uzkrītošs auto, taču tas nav ticams.

-     Un turklāt tā vēl bija lenča stunda. Tu saproti, Kolīn, ka tādējādi mis Milisenta Pebmārša atkal nokļūst atpakaļ aizdomās turēto lokā? Liekas bezjēdzīgi iedomāties neredzīgu sievieti noduram spēcīgu vīrieti bet, ja viņš ir sazāļots…

-     Citiem vārdiem sakot "ja viņš ieradās, lai tiktu nogalināts", kā teica mūsu misis Heminga. Viņš ieradās bez jebkādām aizdomām, viņam piedāvāja šeriju vai kokteili, Mikijs Soms nogāza viņu no kājām, un mis Pebmārša varēja paveikt savu darbiņu. Pēc tam viņa izskaloja Mikija Soma glāzi, nolika līķi uz grīdas, iemeta nazi kaimiņu dārzā un devās laukā gluži kā parasti.

-    Pa ceļam piezvanīdama uz Kevendiša biroju.

-    Un kāpēc lai vina to darītu? Un prasītu tieši Šeilu Vebu?

-     Kaut mēs to zinātu, Hārdkāstls uzlūkoja mani. Vai viņa zināja? Pati meitene?

-    Viņa teica, ka ne.

-     Viņa teica, ka ne, Hārdkāstls neizteiksmīgi atkārtoja. Es prasīju, ko tu par to domā.

Kādu mirkli cietu klusu. Ko es domāju? Tagad man vajadzēja izlemt, kā rīkoties. Patiesība beigu beigās tik un tā nāks gaismā. Šeilai nenotiks nekas ļauns, ja viņa bija tāda, kā es domāju.

Ar pēkšņu kustību izņēmu no kabatas pastkarti un pāri galdam pasniedzu to viņam.

-    Seila pa pastu saņēmusi šo te.

Hārdkāstls to izpētīja. Tā bija pastkarte no sērijas par Londonas celtnēm. Tajā bija redzama krimināltiesas ēka. Hārdkāstls apgrieza to otrādi. Labajā pusē bija adrese kā drukāt uzdrukāta. Mis R. S. Vebai Palmerstounroudā 14, Kroudīnā, Saseksā. Kreisajā pusē ari drukātiem burtiem bija uzrakstīts tikai vīens vārds: "ATCERIES!"-unzemāk: "4.13."

-    Četri un trīspadsmit minūtes, sacīja Hārdkāstls. Tas ir tieši tas laiks, kuru todien rādīja pulksteņi.

Viņš nogrozīja galvu

-    Oldbeilijas attēls, vārds "atceries" un laiks 4.13. Tas noteikti ar kaut ko saistās.

-     Viņa teica, ka nezinot, ko tas nozīmē, es piemetināju. Un es viņai ticu.

Hārdkāstls pamāja.

-    Es ņemu to vērā. No tā mēs varam kaut ko secināt.

-Ceru, ka tu to dari.

Mēs jutāmies apmulsuši. Lai izkliedētu mulsumu, es noteicu:

-    Tev te ir lērums pārskatu.

-     Kā parasti. Un lielākoties, sasodīts, nekā noderīga. Mirušajam nav kriminālas pagātnes, viņa pirkstu nospiedumu kartotēkā ari nav. Lielākā daļa papīru ir paziņojumi, kurus rakstījuši cilvēki, kuri sakās viņu pazinuši.

Hārdkāstls sāka lasīt:

"Godātais ser, tanī fotouzņēmumā, kas bija avī^ē, es gandrīz nešaubīgi pazinu vīru, kurš aizvakar ielēca vilcienā Vailsdenas stacijā. Viņš pie sevis kaut ko murmināja un šķita satracināts un uztraucies. Viņu ieraudzījis, nodomāju, ka viņam noticis kas nelāgs."

"Godātais ser, es domāju, ka šis vīrs izskatās pēc mana vīra brālēna Džona. Viņš devās uz ārzemēm, uz Dienvidāfriku, bet viņš var būt atbraucis atpakaļ. Kad Džons aizbrauca, viņam bija ūsas, bet, protams, viņš varēja tās nodzīt."

"Cienītais ser, es redzēju metro to cilvēku no avīzes tas bija vakarvakarā. Nodomāju, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā."

Un, protams, visas tās sievietes, kuras pazinušas savus vīrus. Kā rādās, sievas vispār nezina, kādi viņu vīri izskatās! Un tad vēl šaubīgās māmulītes, kuras pazinušas savus dēlus, kurus nav redzējušas divdesmit gadus.

Te ir pazudušo personu saraksts. Nekā tāda, kas varētu mums palīdzēt. "Džordžs Berlovs, 65 gadus vecs, pazudis no mājām. Sieva domā, ka viņš zaudējis atmiņu." Un vēl piezīme: "Bagāts. Redzēts ar sarkanmatainu atraitni. Gandrīz droši, ka vienkārši aizmucis."

Nākamais: "Profesors Hārgreivss, kuram pagājšotrdien vajadzēja lasīt lekciju. Nav parādījies un nav atsūtījis ziņu, pat ne atvainojies."

Hārdkāstls nelikās ņemam profesoru Hārgreivsu nopietni.

-    Droši vien domājis, ka lekcija paredzēta nākamajā vai pagājušajā otrdienā, viņš sacīja. Varbūt iedomājies, ka pateicis savai saimniecības vadītājai, bet īstenībā nav to izdarījis. Tādas lietas nav retums.

Uz Hārdkāstla galda iezvanījās telefons. Viņš pacēla klausuli.

-    Jā?… Kā?… Kas viņu atrada? Vai viņa pateica savu vārdu?… Skaidrs. Parūpējieties par to! Viņš atkal nolika klausuli. Seja bija pilnīgi pārvērtusies, kad viņš palūkojās manī. Skatiens bija bargs, bezmaz atriebīgs.

-     Meitene atrasta mirusi Vilbremavēnijas telefonbūdiņā, viņš sacīja.

-    Mirusi? es izbrīnījies blenzu viņā. Kā tā?

-    Nožņaugta. Ar pašas šalli!

Mani pēkšņi sāka kratīt auksti drebuļi.

-    Kura meitene? Tā taču nav…

Hārdkāstls pavērās manī ar saltu, pētošu skatienu, kas man nepavisam nepatika.

-    Tā nav tava draudzene, viņš teica, ja tas ir tas, kas tevi nobiedēja. Konstebls, kas tur atrodas, laikam zina, kura tā ir. Viņš saka^ tā esot meitene, kas strādā tajā pašā birojā, kur Šeila Veba. Viņas vārds esot Edna Brenta.

-    Kas viņu atrada? Konstebls?

-     Viņu atrada mis Voterhausa, tā sieviete no 18. numura. Kā šķiet, viņa gājusi uz telefonbūdu zvanīt, jo telefons pārstājis darboties, un atradusi meiteni tur iekšā sabrukušu.

Durvis atvērās, un policijas konstebls noteica:

-    Doktors Rigss zvanīja, ka viņš jau esot ceļā, ser. Viņš sagaidīšot jūs Vilbremavēnijā.

17. nodaļa

Pēc pusotras stundas detektīvinspektors apsēdās pie sava galda un atvieglots ķērās pie tējas tases. Viņa sejā gan vēl joprojām bija tā pati drūmā, dusmpilnā izteiksme.

-     Atvainojiet, ser! Pīrss gribētu ar jums pārmīt kādu vārdu.

Hārdkāstls piecēlās.

-    Pīrss? Ak, jā, labi. Sūti viņu iekšā.

Pīrss ienāca. Tas bija nervoza izskata jauns konstebls.

-    Atvainojiet mani, ser, es nodomāju, ka man laikam tas būtu jums jāpasaka.

-    Jā? Saki, lūdzams, kas tad?

-    Tas bija pēc noklaušināšanas, ser. Es dežurēju pie durvīm. Tā meitene… tā meitene, kas nogalināta. Viņa… viņa ar mani runāja.

-     Vina ar tevi runāja, ko? Un ko tad vina teica?

-    Viņa gribēja kaut ko pateikt jums, ser.

Pēkšņi ieinteresējies, Hārdkāstls piecēlās.

-     Viņa gribēja man kaut ko sacīt? Vai viņa nepateica, ko?

-     Neko sakarīgu, ser. Atvainojiet, ser, jo es… jo man vajadzēja kaut ko uzsākt. Es pavaicāju, vai viņa nepasacītu man, ko jums pateikt, vai… vai varbūt viņa vēlāk neatnāktu uz iecirkni. Redziet, jūs bijāt aizņemts sarunā ar galveno konsteblu un koroneru, un es nodomāju…

-     Sasodīts! iesaucās Hārdkāstls, jo bija aizrāvusies elpa. Vai tad tu nevarēji viņai palūgt, lai pagaida, kamēr es būšu brīvs?

-     Man ļoti žēl, ser, jaunais cilvēks pietvīka. Protams, ja es būtu zinājis, tad būtu tā darījis. Bet es nodomāju, ka tas nav nekas svarīgs. Es pat nezināju, vai viņa domāja, ka tas ir svarīgi. Tikai kaut kas, kā viņa teica, viņai nedodot mieru.

-    Nedodot mieru? Hārdkāstls pārjautāja, tad kādu mirkli paklusēja, pārcilājot prātā dažus faktus. Šī bija tā meitene, kurai viņš pagāja garām, iedams uz misis Lautonas māju, meitene, kura vēlējās satikt Šeilu Vebu. Meitene, kura garāmejot viņu pazina un kādu mirkli šaubījās, apstādināt viņu vai ne. Viņai bija kaut kas prātā. Jā, tā bija. Kaut kas prātā. Viņš bija to palaidis garām. Viņš nebija gana veikls, lai notvertu pamesto bumbu. Galva bija pilna ar paša darāmo, ar to, kā noskaidrot ko vairāk par Šeilu Vebu, un viņš bija palaidis garām vērtīgu liecību. Meitenei kaut kas nelika mieru. Kāpēc? Tagad, iespējams, viņi to nekad vairs neuzzinās.

-     Turpini, Pīrs, viņš sacīja. Pastāsti man visu, ko vien spēj atcerēties. Un vēl smalkjūtīgi piemetināja:

-    Tu nevarēji zināt, ka tas bija svarīgi.

Viņš zināja, ka paša dusmu un netīksmes izgāšana uz šo puisi neko labu nedotu. Kā puisis varēja zināt? Viņa pienākumos ietilpa gādāt par kārtību, rūpēties par to, lai priekšnieki tiktu uzrunāti tikai pienācīgajā laikā un vietā. Ja meitene būtu pateikusi, ka tas ir svarīgi vai steidzīgi, tad būtu citādi. Taču viņa nebija tik apķērīga, inspektors domāja, atcerēdamies pirmo iespaidu par šo meiteni viņas birojā. Viņai bija lēna domāšana. Iespējams, šī meitene pati neticēja, ka spēj ko jēdzīgu izdomāt.

-      Pīrs, vai tu nevari atcerēties visu precīzi kas notika un ko viņa tev sacīja? viņš pavaicāja.

Pīrss uzlukoja viņu tada ka pateicīga aizgrābtībā.

-     Tātad, ser, meitene pienāca man klāt brīdī, kad visi gāja projām. Viņa kādu mirkli svārstījās un lūkojās apkārt, it kā kādu meklētu. Ne jau jūs, ser, es domāju. Kādu citu. Pēc tam viņa pienāca man klāt un vaicāja, vai varētu aprunāties ar to policijas virsnieku, kas devis liecību. Tad, kā jau teicu, pamanīju, ka sarunājaties ar galveno konsteblu, un paskaidroju viņai, ka šobrīd esat aizņemts, bet viņa varētu pateikt man, kas jums sakāms, vai arī vēlāk uzmeklēt jūs policijas iecirknī. Man likās, viņa bija ar mieru. Es teicu, ja tas nav nekas īpašs…

-    Jā? Hārdkāstls paliecās uz priekšu.

-     Viņa atbildēja, ka neesot vis. Tā esot tikai kaut kāda neizpratne. Vēl meitene teica: "Es nesaprotu, kā viņas sacītais var atbilst patiesībai."

-    Viņa nesaprata, kā sacītais var atbilst patiesībai? Hārdkāstls atkārtoja.

-     Pilnīgi pareizi, ser. Es neesmu pārliecināts, vai teikts tika tieši tādiem vārdiem, varbūt tā: "Es nesaprotu, kā tas, ko viņa teica, varēja notikt." Viņa rauca pieri un izskatījās apjukusi. Bet, kad es pārvaicāju, viņa sacīja, ka tas tiešām neesot svarīgi.

Tas nav svarīgi, meitene bija teikusi.

Tā pati meitene, kas neilgi pēc tam tika atrasta nožņaugta telefona būdā…

-    Vai kāds bija tuvumā tajā laikā, kad viņa ar tevi runāja? Hārdkāstls pavaicāja.

-    Jā, tur taču bija daudz ļaužu, ser, visi tobrīd nāca laukā, jūs taču zināt. Un daudzi citi cilvēki gaidīja noklaušināšanu. Šī slepkavība radījusi tādu kņadu… Pateicoties presei, protams.

-     Vai tu neatceries kādu noteiktu personu, kas tajā laikā atradās tuvumā, piemēram, kādu, kas jau bija nodevis liecību?

-     Baidos, ka nevienu noteiktu personu nespēju atcerēties, ser.

-     Labi, sacīja Hārdkāstls, tad tur neko nevar līdzēt. Norunāts, Pīrs, ja tu gadījumā vēl kaut ko atcerēsies, tad tūlīt nāc un man to pasaki!

Palicis viens, viņš ar pūlēm apslāpēja augošo niknuma un pašapsūdzības uzplūdu. Šī meitene, kas izskatījās pēc trusīša, bija kaut ko zinājusi. Nē, varbūt pat ne zinājusi, bet… bet kaut ko redzējusi. Kaut ko tādu, kas viņai nelika miera; un šī neizpratne noklaušināšanas laikā bija pastiprinājusies. Kas tas varēja būt? Kāda liecība? Varbūt kaut kas Šeilas Vebas liecībā? Varbūt tāpēc viņa pirms divām dienām devās uz Šeilas krustmātes māju, lai Šeilu satiktu? Bet viņa noteikti varēja parunāt ar Šeilu birojā. Kāpēc viņa vēlējās runāt kur citur? Vai viņa zināja par Šeilu Vebu ko tādu, kas viņu mulsināja? Vai viņa gribēja prasīt Šeilai kādu izskaidrojumu, bet kaut kur citur, tikai ne citu meiteņu klātbūtnē? Tā izskatījās. Tā tas izskatījās gan.

Viņš atlaida Pīrsu. Pēc tam nodeva dažus rīkojumus seržantam Krejam.

-     Kā jūs domājat, ko tā meitene meklēja Vilbremavēnijā? seržants Krejs pavaicāja.

-     Es arī par to brīnos, Hārdkāstls atbildēja. Protams, ir iespējams, ka viņu mocīja ziņkāre, vēlēšanās redzēt, kā tur izskatās. Nekā neparasta tur nav puse Kroudīnas iedzīvotāju, kā rādās, izjūt tieši to pašu.

-    Vai gan mēs to nezinām, izjusti piebalsoja seržants Krejs.

-     No otras puses, lēni sacīja Hārdkāstls, viņa varēja doties apmeklēt kādu, kas tur dzīvo…

Kad seržants Krejs atkal izgāja, Hārdkāstls ierakstīja savā bloknotā trīs numurus.

"20" viņš pierakstīja un pēc tam uzvilka jautājumzīmi. Pēc tam papildināja: "19?" un "18?" Un pierakstīja atbilstošos uzvārdus. Heminga, Pebmārša, Voterhausa. Trīs mājas tālākajā ielas galā atkrita. Lai nokļūtu pie kādas no tām, Edna Brenta nebūtu gājusi no šīs puses.

Hārdkāstls pārdomāja visas trīs iespējamības.

Vispirms 20. numurs. Te atrada slepkavas ieroci. Izskatījās gan, ka nazis pārmests pāri sētai no 19. numura, taču droši tas nebija zināms. To varēja iemest krūmos arī 20. numura īpašniece. Kad viņu izvaicāja, vienīgā misis Hemingas reakcija bija sašutums.

"Kāda neģēlība ja kāds ar to riebīgo nazi apdraudējis manus kaķus!" viņa noteica. Vai misis Heminga varēja būt saistīta ar Ednu Brentu? Nevarēja, nosprieda inspektors Hārdkāstls. Kā nākamo viņš iedomājās mis Pebmāršu.

Vai Edna Brenta bija devusies uz Vilbremavēniju, lai uzmeklētu mis Pebmāršu? Mis Pebmārša noklaušināšanā bija devusi liecību. Vai šajā liecībā kaut kas būtu modinājis Ednas neticību? Taču viņai nebija miera jau pirms noklaušināšanas. Vai viņa jau tad zināja kaut ko par mis Pebmāršu? Vai viņa, piemēram, zināja kādu ķēdes posmu, kas saistīja mis Pebmāršu ar Šeilu Vebu? Tas izskaidrotu vārdus, kurus viņa bija teikusi Pīrsam: "Tas, ko viņa teica, nevarēja būt patiesība."

Pieņēmumi, viss ir tikai pieņēmumi, viņš sapīcis sacīja pats sev.

Un 18. numurs? Mis Voterhausa bija atradusi meitenes līķi. Inspektoram Hārdkāstlam bija profesionāli aizspriedumi pret tiem, kuri teicās atraduši līķi. Līķa atrašana atbrīvoja slepkavu no tik daudzām grūtībām nevajadzēja organizēt alibi, nebija jāuztraucas ari par nejauši atrastiem pirkstu nospiedumiem. Daudzējādā ziņā tā bija ērta pozīcija varēja vienīgi iegūt. Bet te nebija acīmredzama motīva. Mis Voterhausai noteikti nebija iemesla, lai izrēķinātos ar mazo Ednu Brentu. Mis Voterhausa nebija liecinājusi noklaušināšanā. Tomēr viņa varēja būt tur klāt. Varbūt Ednai bija kāds iemesls domāt vai ticēt, ka tā bijusi mis Voterhausa, kas runāja pa telefonu mis Pebmāršas vārdā un lūdza uz 19. numuru atsūtīt mašīnrakstītāju?

Vēl viens pieņēmums.

Un tad vēl, protams, pati Šeila Veba…

Hārdkāstla roka stiepās pēc telefona klausules. Viņš piezvanīja uz viesnīcu, kur bija apmeties Kolīns Lembs, un palūdza viņu pie aparāta.

-    Te Hārdkāstls. Cik bija pulkstenis, kad jūs šodien kopā ar Šeilu Vebu ēdāt lenču?

Iestājās īss klusuma bridis, pēc tam Kolīns atbildēja:

-    Kā tu zini, ka mēs kopā ēdām lenču?

-    Sasodīti veiksmīgs minējums. Tā taču bija, vai ne?

-    Kāpēc es nevarētu ēst ar viņu kopā lenču?

-            Nav iemesla, kāpēc nevarētu. Es tikai prasu tev, kurā laikā tas bija. Vai jūs divatā ieturējāt lenču tūlīt pēc noklaušināšanas?

-     Nē. Viņai vēl bija jāiepērkas. Mēs satikāmies ķīniešu restorāniņā Mārketstrītā pulksten vienos.

-    Skaidrs.

Hārdkāstls ielūkojās savās piezīmēs. Edna Brenta mirusi laikā no pusvieniem līdz vieniem.

-    Varbūt tu vēl gribi zināt, ko mēs ēdām?

-     Nomierinies! Es tikai gribēju zināt precīzu laiku. Lai pārbaudītu.

-    Saprotu. Tā tam jābūt.

Atkal īss klusuma mirklis. Tad, pūlēdamies mazināt sasprindzinājumu, Hārdkāstls ieminējās:

-    Ja tev šovakar nebūtu nekas īpašs darāms…

Taču sarunbiedrs viņu pārtrauca.

-     Man jābrauc projām. Patlaban saiņoju mantas. Es atradu zīmīti, kas mani jau gaidīja. Dodos uz ārzemēm.

-    Kad tu būsi atpakaļ?

-    To neviens nezina. Varbūt pēc nedēļas, varbūt vēlāk, varbūt nekad!

-    Kas nelāgs vai tā?

-    Ne par ko neesmu pārliecināts, sacīja Kolīns un nolika klausuli.

18. nodala

I

Hārdkāstls ieradās Vilbremavēnijas 19. namā tieši tobrīd, kad mis Pebmārša gāja ārā no mājas.

-    Atvainojiet, vienu mirklīti, mis Pebmarša!

-     Ak! Tas esat jūs, detektīvinspektors Hārdkāstls?

-    Jā. Vai varu pārmīt ar jums pāris vārdus?

-     Es negribētu ierasties institūtā ar nokavēšanos. Vai tas neieilgs?

-    Es jums galvoju tikai trīs vai četras minūtes.

Viņa iegāja atpakaļ mājā, un inspektors viņai sekoja.

-     Vai jūs esat dzirdējusi par to, kas noticis šajā pēcpusdienā? viņš noprasīja.

-    Vai kaut kas atgadījies?

-    Es domāju, ka jūs esat par to jau dzirdējusi. Telefona būdā uz jūsu ielas nogalināta meitene.

-    Nogalināta? Kad?

-    Pirms gandrīz trim stundām, viņš pavērās grīdas pulkstenī.

-     Es neko par to neesmu dzirdējusi. Neko, sacīja mis Pebmārša. Balsī varēja saklausīt pēkšņu īgnumu. It kā viņas mājā kāds būtu nekaunīgi ielauzies, izmantojot saimnieces nespēju pretoties.

-    Meitene? Nogalināta? Kura meitene?

-     Viņas vārds ir Edna Brenta. Un viņa strādāja Kevendiša sekretārbirojā.

-    Vēl viena meitene no turienes! Vai ari viņu sūtīja šurp, tāpat kā to otru meiteni, Šeilu Kāviņtursauca?

-     Es tā vis nedomāju, sacīja inspektors. -

Vai viņa nebija atnākusi šurp, uz jūsu māju, lai jūs satiktu?

-    Šuip? Nē. Noteikti ne.

-     Vai jūs bijāt mājās ja gadījumā viņa būtu nākusi šurp?

-     Neesmu par to pārliecināta. Kā jūs teicāt cikos tas bija?

-    Apmēram pusvienos vai mazliet vēlāk.

-     Jā, sacīja mis Pebmārša. tad es biju mājās.

-    Kurp jūs devāties pēc noklaušinašanas?

-     Nācu tieši šurp, viņa apklusa un pēc tam pavaicāja: Kāpēc jums šķiet, ka šī meitene nākusi apmeklēt mani?

-Teiksim šorīt viņa bija noklaušināšanā, redzēja jūs tur, un viņai varēja būt kāds iemesls ierasties Vilbremavēnijā. Cik mums zināms, nevienu citu šajā ielā dzīvojošo viņa nepazina.

-      Bet kāpēc meitenei vajadzēja nākt šurp, ja jau viņa mani satika noklaušināšanā?

-      Labi, inspektors tikko manāmi pasmaidīja, tad atcerējās, ka mis Pebmārša nespēj novērtēt tik atbruņojošu paņēmienu, un steigšus lūkoja runāt laipnākā balsī.

-     Ar tām meitenēm nekad neko nevar zināt. Varbūt viņa vēlējās autogrāfu. Vai ko tamlīdzīgu.

-     Autogrāfu! mis Pebmārša likās apjukusi. Pēc tam viņa noteica: Jā… jā, es domāju, jums taisnība. Tā mēdz notikt. Te pēkšņi viņa sāka purināt galvu. Es varu tikai apgalvot, inspektor

Hārdkāstl, ka šodien tā nebija. Kopš pārnācu no noklaušināšanas, te neviens nav ienācis.

-      Labi, pateicos, mis Pebmārša. Mēs domājām, ka jāpārbauda jebkura iespēja.

-    Cik veca viņa bija? mis Pebmārša pavaicāja

-    Cik zinu, viņai bija deviņpadsmit.

-     Deviņpadsmit? Tik jauniņa, viņas balss likās mazliet mainījusies. Tik jauniņa… nabaga bērns. Kuram gan ievajadzējās nogalināt meiteni tādā vecumā?

-    Tā gadās, sacīja Hārdkāstls.

-     Vai viņa bija izskatīga, es gribēju teikt seksuāli pievilcīga?

-     Nē, sacīja Hārdkāstls. Viņa gan vēlējās tāda būt tā es domāju, taču nebija.

-     Tad tas nevarēja būt par iemeslu, sacīja mis Pebmārša.

Viņa atkal papurināja galvu.

-     Cik žēl. Tiešām bezgala žēl, inspektor Hārdkāstl, ka neko nevaru jums palīdzēt.

Viņš izgāja uz ielas, mis Pebmāršas personības savaldzināts tāpat kā iepriekšējā reizē.

II

Ari mis Voterhausa bija mājās. Viņa likās patiesi pārsteigta, atvērusi durvis tik pēkšņi, it kā gribētu pieķert kādu nedarbos.

-      Ak, tas esat jūs! viņa iesaucās. Bet es jau pateicu jūsējiem visu, ko zināju.

-      Esmu pārliecināts, ka atbildējāt uz visiem jautājumiem, kurus jums uzdeva, sacīja Hārdkāstls. Taču viņi nespēja izzināt visu uzreiz. Mums jāpārrunā vēl daži notikumi.

-      Nesaprotu, kāpēc. Visa šī lieta man bija viens nelāgs pārsteigums, sacīja mis Voterhausa, lūkodamās inspektorā tik pārmetoši, it kā šo pārsteigumu būtu sagādājis viņš. Nāciet, nāciet iekšā! Jūs taču visu dienu nevarat stāvēt uz sliekšņa. Nāciet iekšā, sēdieties un uzdodiet kādus jautājumus vien vēlaties, kaut gan patiešām nesaprotu, kādi tie varētu būt. Kā jau teicu, es devos piezvanīt pa telefonu. Atvēru telefonbūdas durvis, un tur iekšā bija meitene. Nekad mūžā vēl nebiju piedzīvojusi tamlīdzīgu šoku. Steidzos uzmeklēt policistu, un ieraudzīju konsteblu. Un pēc tam, ja gribat zināt, nācu atpakaļ un atļāvos izdzert gluži terapeitisku brendija devu. Terapeitisku, lepni sacīja mis Voterhausa.

-    Tas bija prātīgi darīts, kundze, teica inspektors Hārdkāstls.

-     Un tas ir viss, noteica mis Voterhausa, it kā pielikdama treknu un apaļu punktu.

-     Es gribēju pavaicāt, vai tiešām jūs jūtaties pārliecināta, ka šo meiteni nekad agrāk neesat redzējusi?

-    Es varēju redzēt viņu kaut duci reižu, sacīja mis Voterhausa, taču neatcerētos. Domāju, viņa mani varēja apkalpot pie Vulvorta, apsēsties man priekšā autobusā vai pārdot kinobiļeti.

-8 209

-      Viņa bija stenogrāfiste mašīnrakstītāja Kevendiša birojā.

-     Man vis neliekas, ka es jelkad būtu izmantojusi stenogrāfistes pakalpojumus. Varbūt viņa ir strādājusi mana brāļa kantorī, pie Geinsforda un Svītenhema. Vai to jūs vēlējāties uzzināt?

-      Ak, nē, sacīja inspektors Hārdkāstls. Tam, kā šķiet, nav nekāda sakara ar notikušo. Es vienīgi domāju varbūt šorīt, pirms tika nogalināta, viņa nākusi jūs apmeklēt.

-      Nākusi mani apmeklēt? Nē, protams, nē. Kāpēc lai viņa to darītu?

-     Jā, to mēs gan nezinām, atsaucās Hārdkāstls. Tātad jūs sakāt, ka tas, kas šorīt redzējis viņu ieejam pa jūsu vārtiņiem, būs kļūdījies? inspektors lūkojās viņā nevainīgām acīm.

-     Kāds redzējis viņu ienākam pa maniem vārtiņiem? Nieki, sacīja mis Voterhausa, tomēr kļuva domīga. Ja nu vienīgi…

-      Jā? Hārdkāstls, visai ieinteresēts, saausījās, lai gan to neizrādīja.

-      Nu… Nu, es domāju, viņa varēja pabāzt zem durvīm kādu lapiņu… Jo ap lenča laiku tur bija paziņojums. Kaut kas par mītiņu pret atombruņošanos, ja nemaldos. Katru dienu kaut kas tāds tiek organizēts. Es tiešām domāju, ka viņa varēja ienākt un iemest ko tādu pastkastītē, bet jūs taču nevarat tur vainot mani, vai ne?

-             Protams, ka ne. Tagad par jūsu telefonzvanu jūs teicāt, ka jūsu telefons nedarbojas. Taču pārbaudot atklājās, ka tā nav.

-     Tās pārbaudes neko nenozīmē! Kad griezu numuru, visu laiku nepārtraukti pīkstēja, tas pat nebija signāls, kas rāda, ka numurs aizņemts, tāpēc devos uz telefonbūdu.

Hārdkāstls piecēlās.

-    Atvainojiet, mis Voterhausa, ka jūs traucēju, taču ir aizdomas, ka šī meitene nākusi pie kāda, kas dzīvo šajā avēnijā, un iegājusi kādā no šīm mājām.

-     Un jums jāizvaicā visi, kas šeit dzīvo? mis Voterhausa sarauca uzacis. — Es domāju, visticamāk, ka viņa nākusi uz kaimiņmāju pie mis Pebmāršas.

-    Kāpēc jums liekas, ka tas ir visticamāk?

-     Jūs teicāt, ka meitene bijusi stenogrāfiste Kevendiša birojā. Es ļoti labi atceros, ka ļaudis runāja mis Pebmārša aicinājusi stenogrāfīsti uz savu māju todien, kad nogalināja to vīrieti.

-    Tā runāja gan, bet viņa visu noliedza.

-    Jā, ja jūs man vaicātu, iebildās mis Voterhausa, es teiktu, ka viņa ir mazliet ķerta, tā mis Pebmārša, bet mani jau neviens neklausa, līdz ir par vēlu… Es domāju, varbūt viņa tiešām ir zvanījusi uz biroju un teikusi, lai ierodas stenogrāfiste. Pēc tam, iespējams, viņa par to aizmirsa.

-     Bet jūs taču nedomājat, ka viņa varētu izdarīt slepkavību?

-      Es nedomāju slepkavību vai kaut ko tamlīdzīgu. Zinu, ka viņas mājā noslepkavots cilvēks, taču nevienu mirkli neesmu domājusi, ka mis Pebmāršai ar to kas kopējs. Nē. Es tikai domāju, ka viņai varēja uznākt kādi untumi, kā jau tas daždien ļaudīm gadās. Reiz pazinu sievieti, kura dažkārt zvanīja uz tirgotavu un pasūtīja dučiem cukurkūku. Pēc tam viņa tās vairs negribēja un, kad tās atnesa, teica, ka neesot neko pasūtījusi. Tā tas bija.

-    Protams, viss ir iespējams, Hārdkāstls noteica. Viņš atvadījās no mis Voterhausas un devās prom.

Inspektors nodomāja, ka šī pēdējā viņas norāde diez vai izrādīsies patiesa. No otras puses, ja mis Voterhausa pieļāva, ka meitene tiešām nākusi uz viņas māju, šī iedoma par 19. numura apmeklējumu bija visai atjautīga.

Hārdkāstls ielūkojās pulkstenī un nolēma, ka vēl pietiks laika ielūkoties Kevendiša sekretārbirojā. Tam, kā viņš zināja, šopēcpusdien bija jātop atvērtam pulksten divos. Varbūt biroja meitenes kaut kādi varēs palīdzēt. Un tur viņš atrastu arī Šeilu Vebu.

III

Viena no meitenēm piecēlās, tiklīdz viņš ienāca birojā.

-            Jūs esat detektīvinspektors Hārdkāstls, vai ne? vina sacīja. Mis Martindeila jūs jau gaida.

Viņa ieveda inspektoru tālākajā kabinetā. Mis Mārtindeila, negaidījusi ne mirkli, tūlīt devās uzbrukumā.

-    Tas ir neciešami, inspektor Hārdkāstl, pilnīgi neciešami! Jums jātiek ar šo lietu skaidrībā. Jums jātiek ar to galā tūdaļ pat. Nekādas grābāšanās pa tukšo. No policijas mēs sagaidām aizsardzību, un mums te, birojā, tā izrādījusies visvairāk vajadzīga. Aizsardzību! Man vajag aizsardzību manām meitenēm, un es ceru, ka mums to nodrošinās.

-    Esmu pārliecināts, mis Mārtindeila, ka…

-     Varbūt jūs gribat noliegt, ka divas no manām meitenēm, veselas divas, jau ir kļuvušas par upuriem? Droši vien ir uzradies kāds nenormālais, kāds maniaks, kuram ir mānija vai, kā to šodien dēvē, sindroms vai komplekss nobeigt stenogrāfistes un mašīnrakstītājas no sekretārbirojiem. Mūsu iestādījumu vienkārši terorizē. Vispirms Seilu Vebu ar bezsirdīgu triku aizvilina, liekot viņai uziet līķi tāds joks taču nervozai meitenei liktu sajukt prātā, un tagad vēl šis notikums. Ļoti jauka un pilnīgi nekaitīga meitene noslepkavota telefonbūdā. Jums jātiek galā ar šo lietu, inspektor!

-    Es tiešām ļoti vēlos tikt galā ar šo lietu, mis Mārtindeila. Nācu apskatīties, vai jūs nevarat man kaut kā palīdzēt.

-     Palīdzēt! Kā gan es varu jums palīdzēt? Jūsuprāt, ja man būtu kāda iespēja jums palīdzēt, es nesteigtos pie jums pati? Jums jāatrod tas, kas nogalējis nabaga Ednu un izspēlējis ar Šeilu to bezsirdīgo triku. Esmu stingra pret savām meitenēm, inspektor, es viņas pamatīgi nostrādinu, neļauju nokavēt un būt nevīžām. Taču es neļaušu viņas mocīt vai nogalināt. Es gatavojos viņas aizstāvēt un gribu, lai cilvēki, kuriem valsts maksā par viņu sargāšanu, darītu savu darbu, viņa uzlūkoja inspektoru, izskatīdamās drīzāk pēc tīģerienes cilvēka ādā, nekā pēc cilvēka.

-    Dodiet mums laiku, mis Mārtindeila, viņš sacīja.

-      Laiku? Kopš tas dumjais bērns ir pagalam, jums laikam šķiet, ka jūsu rīcībā ir mūžība. Vai tagad būtu jāgaida, kad noslepkavos vēl kādu no šīm meitenēm?

-    Nedomāju, ka jums būtu jābaidās no tā, mis Mārtindeila.

-     Toties es nedomāju, ka, šorīt pieceldamies, jūs gaidījāt šīs meitenes nogalināšanu, inspektor. Un, ja kāda no manām meitenēm atkal tiks nogalināta vai nonāks neapskaužamā stāvoklī, jūs atkal būsiet pārsteigts. Tā nu jūs rūpējaties par mūsu drošību, neko teikt! Visa šī lieta ir vienkārši nedzirdēta vājprāts! Jums jāatzīst, ka tas ir kaut kas traks! Tas ir, ja pieņemam, ka avīzēs rakstītais ir patiesība. Piemēram, par visiem tiem pulksteņiem. Es ievēroju, ka šorīt noklaušināšanā tos nemaz nepieminēja.

-     Šorīt vispār pieminējām tik maz detaļu, cik vien iespējams, mis Mārtindeila. Tā bija tikai iepriekšējā noklaušināšana.

-    Viss, ko gribu teikt, bilda mis Mārtindeila, atkal viņu nikni uzlūkodama, ir tas, ka jums kaut kas jāuzsāk.

-    Un jums nav nekā, ko man pastāstīt? Varbūt Edna tika devusi jums kādu mājienu? Vai viņa nelikās par kaut ko norūpējusies un ar jums neaprunājās?

-      Nedomāju vis, ka viņa būtu ar mani runājusi, ja justos norūpējusies, sacīja mis Mārtindeila. Par ko tad viņa varētu būt norūpējusies?

Tieši šis bija tas jautājums, kuram atbildi inspektors pats vēlējās atrast, taču viņš noprata, ka no mis Mārtindeilas šo atbildi nedzirdēs. Tāpēc viņš sacīja:

-     Es vēlētos aprunāties ar jūsu meitenēm ar visām, ar kurām vien iespējams. Saprotu, tas neliekas ticami, ka Edna Brenta būtu uzticējusi savas rūpes vai nemieru jums, bet viņa varēja kaut ko pateikt kādai no meitenēm.

-     Domāju, ka tas ir iespējams, teica mis Mārtindeila. Viņas bieži pavada laiku tenkodamas. Brīdī, kad viņas dzird manus soļus gaitenī, visas rakstāmmašīnas pēkšņi sāk klabēt. Bet ko viņas darīja pirms tam? Tērzēja. Pļeperēja kā pļepertašas pieper, Ieper! Mazliet pieklususi, viņa noteica: Pašlaik birojā ir tikai trīs. Vai vēlaties ar viņām parunāt, ja reiz esat šeit? Pārējās ir projām, izsaukumos. Varu jums pateikt viņu vārdus un mājas adreses, ja vēlaties.

-    Pateicos, mis Mārtindeila.

-    Domāju, ka jūs gribētu aprunāties ar meitenēm aci pret aci, sacīja mis Mārtindeila. Manā klātbūtnē viņas tik atklāti nerunās. Tad nāktos atzīt, ka patiešām tenko un zaudē laiku.

Viņa piecēlās un atvēra durvis uz otru istabu.

-    Meitenes, viņa uzsauca, detektīvinspektors Hārdkāstls grib ar jums parunāties. Varat uz mirkli pārtraukt darbu. Pacentieties pastāstīt viņam visu, ko zināt, ja tas varētu palīdzēt atklāt Ednas Brentas slepkavu.

Viņa iegāja atpakaļ savā kabinetā un cieši aizvēra durvis. Inspektoram pievērsās trīs izbrīnītas meiteņu sejas. Viņš tās nopētīja ātri un pavirši, taču pietiekami, lai pārliecinātos, ar ko būs darīšana. Jauka, nopietna izskata meitene ar brillēm. Viņai var uzticēties, bet viņa nav īpaši apķērīga. Visnotaļ trakulīga izskata brunete ar tādu sasuku, it kā būtu nokļuvusi sniegputenī. Šīs acis, iespējams, ievēroja visu, taču novērojumiem diezin vai tika ierādīta pienācīgā vieta viņas prātos. Nāksies pārcilāt visu pēc kārtas. Trešā bija dzimusi koķete, kura inspektors jutās par to pārliecināts piekristu itin visam, ko sacītu kāds cits.

Viņš ierunājās klusi un lietišķi.

-    Jādomā, ka jūs visas esat dzirdējušas par to, kas noticis ar Ednu Brentu, kura šeit strādāja.

Trīs galvas steigšus palocījās.

-    Tātad kur jūs to dzirdējāt?

Viņas uzlūkoja cita citu, it kā lūkodamas izlemt, kurai būtu jāatbild. Kā likās, visas gluži vienprātīgi nolēma, ka tai jābūt izskatīgajai meitenei, kuras vārds, kā šķiet, bija Dženete.

-     Edna divos neieradās darbā, kaut gan viņai bija jābūt, Dženete paskaidroja.

-     Un Smilšu kaķe bija ļoti norūpējusies… iesāka tumšmatainā meitene Morīna, taču aprāvās, … mis Mārtindeila, es gribēju sacīt.

Trešā meitene ieķiķinājās.

-     Mēs viņu saucam par Smilšu kaķi, viņa paskaidroja.

"Nemaz nav slikts vārds," inspektors nodomāja.

-     Kad viņai uznāk, viņa ir šausmīga, sacīja Morīna. Metas virsū kā plēsoņa. Viņa apvaicājās, vai Edna mums nav ieminējusies, ka šopēcpusdien varētu neatgriezties kantorī, tad vēl piebilda, ka viņa vismaz varējusi piezvanīt, lai atvainotos.

Izskatīgā meitene noteica:

-     Es pasacīju mis Mārtindeilai, ka Edna šodien bija noklaušināšanā kopā ar mums visām, bet vēlāk viņu vairs netikām redzējušas un nezinām, kurp viņa devās.

-     Tā bija patiesība, vai ne? Hārdkāstls pavaicāja. Jums nebija ne jausmas, kurp viņa devās, kad izgāja ārā pēc noklaušināšanas?

-     Es piedāvāju iet ar mani kopā ieturēt lenču, sacīja Morīna, taču Ednai, kā rādās, bija padomā kas cits. Viņa teica, ka neesot pārliecināta, vai paspēšot ieturēties. Varbūt kaut ko nopirkšot, lai apēstu birojā.

-    Tātad viņa gatavojās atgriezties birojā?

-      Ak, jā, protams. Mēs visas zinājām, ka mums tas jādara.

-     Vai neviena no jums šajās dienās netika ievērojusi ko dīvainu Ednas Brentas uzvedībā? Vai viņa jums nešķita norūpējusies, it kā viņai kaut kas neliktu mieru? Vai viņa jums netika neko par to teikusi? Ja jūs kaut ko zināt, tad es lūdzu to man pastāstīt.

Meitenes pavērās cita citā, taču nebūt ne sazvērnieciski. Likās, ka viņām tomēr kāds pieņēmums bija.

-      Viņa allaž bija par kaut ko norūpējusies, sacīja Morīna. Viņa visu putroja un visu laiku kļūdījās. Viņai bija lēnā domāšana.

-      Ednai vienmēr kaut kas atgadījās, sacīja ķiķinātāja. Atcerieties vien, kad viņai todien nolūza tas augstais papēdis. Kaut kas tāds varēja gadīties tikai ar Ednu.

-    Es atceros, Hārdkāstls sacīja.

Viņš atcerējās, kā meitene bija stāvējusi, bēdīgi aplūkodama kurpi, kuru turēja rokā.

-    Ziniet, es jutu, ka noticis kas šausmīgs, kad Edna šopēcpusdien pulksten divos neatgriezās, sacīja Dženete un nopietni pamāja.

Hārdkāstls ar zināmu nepatiku pavērās meitenē. Viņš vienmēr juta nepatiku pret cilvēkiem, kuri teicās tik gudri pēc notikušā. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka meitene neko tamlīdzīgu nedomāja. Visdrīzāk gan viņa bija teikusi: "Tā Edna dabūs brāzienu no Smilšu kaķes, kad ieradīsies."

-    Kad jūs uzzinājāt, kas atgadījies? viņš pavaicāja vēlreiz.

Viņas saskatījās. Ķiķinātāja vainīgi pietvīka. Viņas acis tā vien šaudījās uz mis Mārtindeilas kabineta pusi.

-     Jā, es… nu, es biju uz mirkli izskrējusi, viņa noteica. Gribēju nopirkt cepumus, lai aiznestu mājās, un zināju, ka ap to laiku, kad mēs te beigsim, tie jau būs iztirgoti. Kad nonācu veikalā tas ir uz stūra, un viņi mani labi pazīst, tā sieviete teica: "Viņa taču strādāja pie jums, vai ne, dūdiņ?" Un es noprasīju: "Kuru jūs domājat?" Tad viņa paskaidroja: "To meiteni nupat atrada beigtu telefonbūdā." Ak vai, tas gan man bija trieciens! Tad es steidzos atpakaļ un pateicu citām, un beigu beigās mēs nolēmām, ka jāpasaka arī mis Mārtindeilai, un tieši tobrīd viņa izbrāzās no sava kabineta, uzsaukdama mums: "Ar ko jūs te nodarbojaties? Nevienu rakstāmmašīnu nedzird."

Tad stāstījumu pārņēma izskatīgā meitene.

-     Un es teicu: "Patiešām, tā nav mūsu vaina. Mēs tikai dzirdējām briesmīgas lietas par Ednu, mis Mārtindeila."

-    Un ko mis Mārtindeila tad teica vai darīja?

-     Nu… sākumā viņa negribēja ticēt, sacīja brunete. Viņa teica: "Nieki. Jūs tajā bodē esat saklausījušās kaut kādas bezjēdzīgas baumas. Tā būs kāda cita meitene. Kāpēc lai tā būtu Edna?" Tad viņa iegāja atpakaļ kabinetā un zvanīja policijai, kur dabūja zināt, ka tā tiešām ir patiesība.

-     Bet es nesaprotu, bezmaz vai sapņaini sacīja Dženete. Es nesaprotu, kāpēc kādam vajadzēja nogalināt Ednu.

-     Viņai nebija nedz sava puiša, nedz kādu tamlīdzīgu sarežģījumu, noteica brunete.

Visas trīs pētoši uzlūkoja Hārdkāstlu, it kā viņš spētu uz šo jautājumu atbildēt. Inspektors nopūtās. Te viņam neko nebija izdevies uzzināt. Varbūt kāda no pārējām meitenēm būs noderīgāka. Un bija vēl arī pati Seila Veba.

-     Vai Seila Veba un Edna Brenta bija labas draudzenes? viņš pavaicāja.

Viņas neizpratnē saskatījās.

-    Šķiet, ne īpaši.

-    Kur tad ir mis Veba?

Viņam paskaidroja, ka Šeila Veba esot Karljū viesnīcā, kur gaidot profesoru Pardiju.

19. nodala

Profesors Pardijs likās noskaities, kad pārtrauca diktēt, lai atbildētu pa telefonu.

-            Kas? Ko? Jūs gribat teikt, ka viņš jau šobrīd ir te? Nekā nebūs, sakiet, lai nāk šurp rītā. Ak tā, ļoti labi, ļoti labi, sakiet viņam, lai nāk augšā.

-     Mūždien kaut kas, profesors īgni sacīja. Kā lai te dara nopietnu darbu, ja visu laiku traucē? Viņš mazliet pikti uzlūkoja Šeilu Vebu un turpināja: Kur tad mēs palikām, mana dārgā?

Šeila jau grasījās atbildēt, kad pie durvīm pieklaudzināja. Profesors Pardijs tikai ar lielām grūtībām atrāvās no hronoloģiskajām neatbilstībām notikumos, kuri bija risinājušies apmēram pirms trīstūkstoš gadiem.

-    Jā! viņš īgni atsaucās. Jā, nāciet iekšā! Kas tur ir? Es teicu, es jau brīdināju, ka nevēlos, lai mani šopēcpusdien traucē.

-    Man ļoti žēl, ser, tiešām ļoti žēl, ka nācās tā rīkoties. Labvakar, mis Veba.

Šeila Veba bija piecēlusies kājās un nolikusi savu piezīmju bloku. Hārdkāstls prātoja, vai viņam tikai licies, vai arī viņas acīs tiešām pēkšņi parādījusies izpratne par notiekošo.

-     Esmu detektīvinspektors Hārdkāstls mis Veba var to apliecināt.

-    Labi, sacīja profesors, labi.

-    īstenībā es gribēju tikai pārmīt dažus vārdus ar mis Vebu.

-     Un nevarējāt pagaidīt? Tas tiešām šobrīd ir ļoti apgrūtinoši. Ļoti apgrūtinoši. Mēs bijām nonākuši tieši visgrūtākajā punktā. Mis Veba būtu brīva apmēram pēc stundas ceturkšņa njā, varbūt pēc pusstundas. Vai apmēram tā. Ak vai, vai tad ir jau seši?

-     Man ļoti žēl, profesor Pardij, Hārdkāstla balss skanēja nepiekāpīgi.

-     Ak, labi, labi! Bet ko tas viss nozīmē? Jādomā, autokatastrofa? Cik tie autovadītāji šodien neuzmanīgi! Viens viņdien apgalvoja, ka mans auto četras stundas stāvējis viņa auto vietā, stāvvietā. Esmu pārliecināts, ka tā nekādi nevarēja notikt.

-    Te ir daudz kas nopietnāks par nesaprašanos autostāvvietas dēļ, ser.

-     Ak tā. Un jums nav auto, dārgumiņ, ko? viņš pētoši uzlūkoja Šeilu Vebu. Jā, atceros, jūs atbraucāt ar autobusu. Tātad, inspektor, kas īsti noticis?

-     Tas ir sakarā ar meiteni, kuru sauc Edna Brenta, viņš pagriezās pret Šeilu Vebu. Domāju, ka jūs jau esat par to dzirdējusi.

Viņa lūkojās pretī. Skaistas acis. Rudzpuķu zilas acis. Acis, kuras viņam kādu atgādināja.

-     Edna Brenta, jūs sakāt? viņa uzrāva uzacis. Jā gan, es viņu pazīstu, protams. Kas ar viņu noticis?

-     Redzu, ka līdz jums šis jaunums vēl nav nonācis. Kur jūs ēdāt lenču, mis Veba?

Meitenes vaigi piesārta.

-     Es ēdu lenču kopā ar draugu Ho Tunga restorānā. Ja tas jūs interesē.

-    Un pēc tam jūs negājāt uz darbu?

-     Uz Kevendiša biroju, jūs gribējāt sacīt? Es uz turieni piezvanīju un uzzināju, ka pustrijos man jānāk šurp, pie profesora Pardija.

-     Tā ir patiesība, sacīja profesors, pamādams ar galvu. Pustrijos. Un mēs strādājam līdz šim laikam. Līdz pat šim laikam. Ak, dieniņ, es būtu varējis pasūtīt tēju. Es ļoti atvainojos, mis Veba. Baidos, ka jūs esat izslāpusi. Jums vajadzēja man par to atgādināt.

-     Ak, tam nav nozīmes, profesor, nekādas nozīmes.

-    Esmu bijis ļoti neuzmanīgs, sacīja profesors. Ļoti neuzmanīgs. Un tomēr. Es nedrīkstu iejaukties, ja jau inspektors vēlas jums uzdot dažus jautājumus.

-    Tātad jūs nezināt, kas noticis ar Ednu Brentu?

-     Noticis? Viņai? Šeila skarbi noprasīja, balsi pacēlusi. Noticis viņai? Ko jūs ar to gribat sacīt? Vai noticis kāds negadījums, vai kaut kas… atgadījies?

-     Tā ātruma pārsniegšana ir tik bīstama, piemetināja profesors.

-    Jā, Hārdkāstls atbildēja. Viņai kaut kas ir noticis.

Viņš paklusēja un pēc tam, cik. vien skarbi spēdams, paziņoja:

-    Viņa apmēram pulksten pusvienos nožņaugta telefonbūdā.

-    Telefonbūdā? ieteicās profesors, vismaz šajā brīdī izrādīdams interesi.

Šeila Veba neteica neko, tikai blenza inspektorā. Viņas lūpas bija viegli pavērtas, acu skats likās tukšs. "Vai nu tu par to dzirdi pirmoreiz, vai ari esi sasodīti laba aktrise," Hārdkāstls klusībā nosprieda.

-    Vai die, vai die, ievaimanājās profesors. Nožņaugta telefonbūdā. Tas man šķiet ļoti dīvaini. Ļoti dīvaini. Tādu vietu gan es neizvēlētos, lai ko tamlīdzīgu nostrādātu. Es gribēju teikt ja būtu nodomājis ko tādu nostrādāt. Nē, patiešām. Ak, ak! Nabaga meitene! Kāda nelaime viņai!

-    Edna noslepkavota? Bet kāpēc?

-    Vai jūs zināt, mis Veba, ka Edna Brenta aizvakar ļoti centās jūs sastapt? Viņa pat bija atnākusi uz jūsu krustmātes māju un labu laiciņu gaidīja jūs atgriežamies.

-    Tā atkal ir mana vaina, žēlabaini izdvesa profesors. Tovakar noturēju mis Vebu ļoti ilgi, to es atceros. Atlaidu viņu ļoti vēlu. Es tik tiešām vēl joprojām jūtos par to ļoti vainīgs. Jums vajadzētu man allaž atgādināt, cik pulkstenis, dārgumiņ. Patiešām vajadzētu.

-    Krustmāte man par to teica, Šeila sacīja, bet es nezināju, ka tas varētu nozīmēt ko īpašu. Kas par lietu? Vai Ednai bija kādas nepatikšanas?

-     Mēs to nezinām, inspektors atbildēja. Un varbūt nekad neuzzināsim. Ja nu vienīgi jūs mums varētu to pastāstīt.

-    Pastāstīt? Bet es neko nezinu!

-     Varbūt jums varētu būt kāda nojausma, kāpēc Edna Brenta gribēja jūs satikt?

Viņa papurināja galvu.

-    Man nav ne jausmas, nudien ne.

-     Vai viņa nedeva jums kādu mājienu, runādama ar jums birojā? Vai nelika manīt, ka ir par kaut ko ļoti norūpējusies?

-     Nē. Nē, patiesi viņa netika… netika… Es taču vakar nemaz nebiju birojā. Man uz visu dienu nācās doties uz Lendisbeju pie viena no mūsu klientiem.

-     Jūs nepieļaujat, ka viņa pēdējā laikā bija norūpējusies?

-    Ak, Edna vienmēr likās norūpējusies vai samulsusi. Viņai bija kā lai to pasaka tāds bikls un nenoteikts prāts. Es gribēju sacīt, viņa nekad nejutās pārliecināta par to, vai viņas sacītais vai darītais ir pareizs vai nav. Reiz viņa izlaida divas lapas, pārrakstīdama Armanda Levina grāmatu, un šausmīgi uztraucās, nespēdama attapt, ko darīt, jo bija nosūtījusi manuskriptu viņam, vēl nezinādama, ka tā noticis.

-    Saprotu. Un viņa prasīja jums padomu?

-     Jā. Es teicu, lai uzraksta viņam zīmīti, jo reizumis cilvēki nemaz tūlīt nesāk manuskriptu lasīt vai labot. Viņa varētu uzrakstīt un paskaidrot, kas atgadījies, palūdzot neziņot to mis Mārtindeilai. Taču viņa teica, ka nevēlētos tā rīkoties.

225

-     Vai viņa vienmēr nāca prasīt padomu, kad kaut kas tamlīdzīgs atgadījās?

8

-    Ak, jā, vienmēr. Taču nelaime tā, ka mēs ne vienmēr bijām vienisprātis par to, ko vajadzētu darīt. Tad viņa atkal jutās norūpējusies.

-    Tātad būtu gluži normāli, ja viņa nāktu pie kādas no jums, ja rastos kārtējā problēma? Vai tā bieži gadījās?

-    Jā. Jā, gadījās gan.

-     Vai jūs nedomājat, ka šajā reizē tas varēja būt kas nopietnāks?

-    Man tā nelikās. Kas gan tik nopietns varēja atgadīties?

Inspektors ieprātojās, vai Seila Veba tiešām ir tik vientiesīga, kā izlikās.

-     Es nezinu, par ko viņa gribēja ar mani runāt, meitene turpināja, runādama ātri un aizgūtnēm. Nav ne jausmas. Un es nepavisam nespēju iedomāties, kāpēc viņa gribēja nākt un runāties manas krustmātes mājā.

-    Tas varētu nozīmēt, ka bija kas tāds, par ko viņa negribēja ar jums runāt Kevendiša birojā? Vai, teiksim, citu meiteņu klātbūtnē? Varbūt tas bija kaut kas, ko viņa būtu gribējusi pārrunāt tikai divatā. Vai tā varēja būt?

-     Man tas šķiet gluži neticami. Esmu pārliecināta, ka tā nevarēja būt, viņa strauji elpoja.

-   Tātad jūs man nevarat neko palīdzēt, mis Veba?

-     Nē. Man žēl. Man ļoti žēl Ednas, bet es nezinu neko tādu, kas varētu jums noderēt.

-     Neko tādu, kas varētu būt kādā sakarā vai par iemeslu 9. septembra notikumam?

-    Jūs domājat to vīrieti Vilbremavēnijā?

-    Jā, tieši tā.

-      Bet kāds tam sakars? Ko tad Edna varētu par to zināt?

-     Iespējams, ka neko sevišķi svarīgu, sacīja inspektors. Bet tomēr. Un šis kaut kas varēja mums palīdzēt, lai cik nenozīmīgs arī liktos. Viņš pieklusa. Telefonbūdā, kur viņu nogalināja, atrodas Vilbremavēnijā. Vai tas jums ko izsaka, mis Veba?

-    Itin neko.

-    Vai jūs pati todien nebijāt Vilbremavēnijā?

-     Nē, nebiju, viņa noteikti sacīja. Es tai neeju ne tuvumā. Man sāk likties, ka tā ir viena briesmīga vieta. Vēlētos, kaut nekad tur nebūtu bijusi, kaut nebūtu tajā visā iejaukta. Kāpēc viņi prasīja, lai todien ierodos tieši es? Kāpēc Edna nogalināta tieši tur? Jums jātiek par to skaidrībā, inspektor, jums tas jānoskaidro!

-    Mēs ceram to noskaidrot, mis Veba, sacīja inspektors. Un balsī varēja saklausīt slēptus draudus, kad viņš turpināja: — To es jums varu galvot.

-    Jūs taču drebat, mīļumiņ, sacīja profesors Pardijs. Domāju, jums noteikti jāiedzer glāze heresa.

20. nodala, kolīna stāstījumā

Es visu izstāstīju Bekām, tikko iebraucu Londonā.

Viņš pamāja ar cigāru.

-     Galu galā tavā idiotiskajā iedomā par pusmēnešveidīgo ielu kaut kas ir, viņš pieļāvīgi sacīja.

-    Vai tad es beidzot būtu kaut ko uzodis?

-     To es vēl neņemos apgalvot, varu tikai pasacīt, ka tā varētu būt. Mūsu celtniecības inženieris, misters Remzejs no 62. numura, nebūt nav tas, kas izliekas esam. Viņš pēdējā laikā pasācis daudz ko pārsteidzošu. Tās ir tikai firmas, taču firmas ar ne pārāk garu vēsturi, un nav īpaši skaidrs, kas tā par vēsturi. Remzejs devās projām pirms piecām nedēļām. Uz Rumāniju.

-    Tas nebūt nav tas, ko viņš sacīja savai sievai.

-    Iespējams, bet viņš devies uz turieni. Un tur ir ari pašlaik. Mēs gribētu uzzināt par viņu ko vairāk. Tā ka tu vari ņemt kājas pār pleciem, manu zēn, un doties viņam pakaļ. Es jau sagatavoju tev visas vīzas un arī jauku, jaunu pasi. Šoreiz tā būs uz Naidžela Trenča vārda. Papildini savas zināšanas par Balkānu retajiem augiem. Tu būsi botāniķis.

-    Nekādu īpašu instrukciju?

-     Nē. Mēs vēl tiksimies, kad saņemsi savus papīrus. Uzzini par šo misteru Remzeju visu, ko vien vari, Beks mani pētoši uzlūkoja. Nemaz neizklausās, ka tu būtu sevišķi iepriecināts.

Viņš turpināja mani pētīt caur cigāra dūmiem.

-    Allaž esmu iepriecināts, ja manas aizdomas izrādās dibinātas, es izvairīgi sacīju.

-     Avēnija ir īstā, tikai numurs neder. 61. numurā mīt gluži nevainīgs būvuzņēmējs. Nevainīgs tajā nozīmē, kādā to saprotam no mūsu viedokļa. Nabaga vecais Henbarijs dabūjis nepareizu numuru, taču turpat vien ir.

-     Vai izpētījāt arī citus? Vai varbūt vienīgi Remzeju?

-     Diānlodža šķiet tikpat nevainojama kā pati Diāna. Garumgarās runas par kaķiem. Maknotons arī nelikās interesants. Tas ir pensionēts pasniedzējs, kā jau tev zināms. Matemātiķis. Kā rādās, ļoti apdāvināts. Aizgājis atpūtā pēkšņi, aizbildinādamies ar veselības pasliktināšanos. Domāju, tā varētu būt patiesība, taču viņš izskatās možāks par možu. Un vēl viņš šķiet atsvešinājies no visiem saviem vecajiem draugiem. Tas liekas diezgan dīvaini.

-    Nelaime tā, es sacīju, ka mēs esam pasākuši uz visiem un ikvienu raudzīties aizdomīgi.

-    Tevis teiktajā kaut kas ir, sacīja pulkvedis Beks. Reizēm es turu aizdomās tevi, Kolīn, par pārmešanos pretējā pusē. Ir reizes, kad es turu aizdomās sevi pašu vispirms par pāriešanu pretējā nometnē, un pēc tam par pārnākšanu atpakaļ šajā! Viens neaptverams sajukums.

Manai lidmašīnai vajadzēja izlidot pulksten desmitos vakarā. Vispirms devos apmeklēt Puaro. Šajā reizē viņš dzēra upeņu tēju un piedāvāja arī man. Es atteicos. Džordžs atnesa man viskiju. Viss bija kā parasti.

-    Jūs izskatāties nomākts, sacīja Puaro.

-     Nebūt nē. Es vienkārši jau esmu prom ārzemēs.

Viņš pavērās manī. Es pamāju.

-    Tad tā tas izskatās?

-    Jā, tā arī ir.

-    Vēlu jums sekmes.

-    Pateicos. Un kā ar jums, Puaro, kā jūs tiekat galā ar savu mājas darbu?

-    Pardon ?*

-     Kā ar Kroudīnas Pulksteņslepkavu? Vai jūs atlaidāties krēslā, pievērāt acis un atradāt atbildi?

-     Ar lielu interesi izlasīju jūsu atstātos materiālus, sacīja Puaro.

-     Nekā daudz tur nebija, vai ne? Tikai velta laika tērēšana.

-     Gluži otrādi. Šajā gadījumā vismaz divi no šiem ļaudīm pateikuši ko noderīgu.

-    Kuri tad? Un par ko gan?

Puaro kaitinošā tonī pateica, ka man vajagot vēlreiz uzmanīgi pārlasīt paša piezīmes.

-     Jūs pats pamanīsiet tas duras acīs. Tagad vajadzētu aprunāties arī ar citiem kaimiņiem.

-    Vairāktur nav.

-     Vajag būt. Kāds vienmēr izrādās kaut ko redzējis. Tā ir aksioma.

-    Tā varbūt ir aksioma, bet šajā reizē neatbilst patiesībai. Un es dabūju vēl šādas tādas detaļas. Notikusi vēl otra slepkavība.

♦Piedodiet? (Franču vai.)

-     Patiesi? Tik drīz? Tas ir interesanti. Pastāstiet!

Es pastāstīju. Viņš mani uzmanīgi izvaicāja, līdz bija izdabūjis ik sīkāko detaļu. Es pastāstīju arī par pastkarti, kuru biju nodevis Hārdkāstlam.

-     Atcerieties četri viens trīs. Vai četri un trīspadsmit, viņš piebilda. Jā, tas ir tas pats šablons.

-    Ko jūs ar to gribat sacīt?

Puaro aizvēra acis.

-     Tā pastkarte nav nekas cits kā pirksta nospiedums, apmērcējot pirkstu asinīs.

Es šaubīgi pavēros viņā.

-    Ko jūs īsti par šo lietu domājat?

-    Tā top aizvien skaidrāka kā parasti, slepkava vienatnē nejūtas labi.

-    Bet kurš tad ir slepkava?

Uz šo jautājumu Puaro neko neatbildēja.

-     Vai atļausiet man izdarīt dažus pētījumus, kamēr pats būsiet projām?

-    Piemēram?

-     Rīt likšu mis Lemonai uzrakstīt vēstuli kādam manam senam draugam, misteram Enderbijam. Palūgšu, lai viņš apskatās Somersethauzā laulību reģistrus. Viņai vajadzēs nosūtīt arī vienu ārzemju telegrammu.

-    Neesmu pārliecināts,' ka tas būs godīgi, es iebildu. Tad jau neiznāk, ka jūs tikai sēžat un domājat.

-            Bet tieši to jau es daru! Mis Lemonai taču tikai jāpārbauda tās atbildes, kuras jau varētu but pienākušas. Es nepieprasīju informāciju, bet apstiprinājumu.

-     Es neticu, ka jūs kaut ko zināt, Puaro! Tas viss ir blefs. Kāpēc gan neviens līdz šim vēl nezina, kas ir mirušais?

-    Es zinu.

-    Kā tad viņu sauc?

-      Nav ne jausmas. Viņa vārdam nav nekādas nozīmes. Es zinu ja jūs spējat to saprast ne jau to, kurš viņš ir, bet kas viņš ir.

-    Šantāžists?

Puaro aizvēra acis.

-    Privātdetektīvs?

Puaro acis atkal atvēra.

-     Es jums kaut ko nocitēšu. Tāpat kā darīju pagājušajā reizē. Un pēc tam vairs neko neteikšu.

Un Puaro ar vislielāko svinīgumu nocitēja:

"Tec, tec, tec. Attecēsi tiksi nogalēts."

21. nodaļa

Detektīvinspektors Hārdkāstls ielūkojās kalendārā uz sava rakstāmgalda. 20. septembris. Bija pagājušas tieši desmit dienas. Un viņi nebija spējuši pavirzīties uz priekšu tiktāl, cik būtu vēlējušies, jo iestrēga jau pašā sākumā identificējot mirušo. Tas vilkās ilgāk, nekā viņam likās iespējams. Visas pēdas šķita nodzisušās, aizslaucītas. Laboratorija, izpētot drēbes, neko īpaši noderīgu neatklāja. Drēbes pašas bija bez jebkādām norādēm. Tās bija labas kvalitātes drānas no laba auduma, ne vairs jaunas, bet rūpīgi koptas. Zobārsti neko nespēja līdzēt, tāpat veļas mazgātavas un ķīmiskās tīrītavas. Nogalinātais bija un palika "noslēpumainais vīrietis". Ar viņu nesaistījās nekas skandalozs vai dramatisks. Viņš bija vīrs, kuru neviens nespēja atcerēties un pazīt. Hārdkāstls nopūtās, iedomādamies par telefonzvaniem un vēstulēm, kas sāka plūst kā no pārpilnības raga pēc tam, kad avīzē tika ievietota fotogrāfija ar parakstu: VAI PAZĪSTAT ŠO CILVĒKU? To cilvēku daudzums, kuri domājās viņu pazīstam, bija pārsteidzošs. Meitas domājās pazinušas tēvu, no kura gadiem bijušas šķirtas. Deviņdesmitgadīga veča jutās pārliecināta, ka fotouzņēmumā redzams viņas dēls, kas aizgājis no mājām pirms trīsdesmit gadiem. Neskaitāmas sievas bija pārliecinātas, ka tas ir viņu aizbēgušais vīrs. Māsas nelikās tik ļoti pārliecinātas, ka pazinušas savu brāli. Viņas, iespējams, nebija tik optimistiski noskaņotas. Un, protams, bija vēl liels skaits cilvēku, kuri redzējuši šo pašu vīru Linkolnšīrā, Ņūkāstlā, Devonā, Londonā, metro, autobusā, staigājam pa krastmalu, draudīgi stāvam ceļa līkumā, lūkojot noslēpt seju, vai arī iznākam no kinoteātra. Simti norāžu, visticamākās no tām pacietīgi pārbaudītas, taču atrasts nebija nekas.

Tomēr šodien inspektors jutās mazliet cerīgāk. Viņš vēlreiz aplūkoja vēstuli uz sava galda. Merlīna Rivāla. Vārds viņam īpaši negāja pie sirds. "Neviens, būdams pie pilna prāta," viņš domāja, "nekristītu savu meitu par Merlīnu. Nebija šaubu tas bija izdomāts vārds, kuru izgudrojusi pati lēdija. Taču vēstules tonis viņam patika. Tā nebija ekstravaganta vai familiāra. Tā tikai paziņoja, ka rakstītāja uzskata par iespējamu šis vīrietis varētu būt viņas vīrs, no kura viņa aizgājusi pirms dažiem gadiem. Šorīt viņa bija sacījusies ierasties. Viņš nospieda pogu, un ienāca seržants Krejs.

-    Vai šī misis Rivāla jau ieradusies?

-    Nupat ieradās, Krejs sacīja. Es jau nācu šurp jums to paziņot.

-    Kāda viņa ir?

-      Izskatās mazliet teatrāla, sacīja Krejs, mirkli padomājis. Daudz grima ne pārāk laba grima. Visā visumā tāds sievietes tips īpašu uzticību neizraisa, tas gan man jums jāsaka.

-    Vai viņa izskatās uztraukusies?

-    Nē. Vismaz manāmi ne.

-     Kārtībā, sacīja Hārdkāstls, lai viņa ienāk.

Krejs izgāja un tūlīt pat atgriezās, ierasti paziņodams:

-    Misis Rivāla, ser.

Inspektors piecēlās un paspieda viņai roku. Cik varēja spriest, viņai bija apmēram piecdesmit, bet, ja raudzītos no tālienes, varētu dot ap trīsdesmit. Tuvumā nevērīgi uzliktais grims sievietei lika izskatīties vecākai par piecdesmit gadiem, un galu galā viņš nosprieda, ka viņai ir piecdesmit gadi. Tumšie mati bija pamatīgi sakrāsoti ar hennu. Bez cepures, vidēja auguma un miesas būves, tumšā mētelī un svārkos, baltā blūzē. Viņa nesa lielu rūtaina vilnas auduma somu. Uz rokām vairākas skanīgas aproces, vairāki gredzeni. "Kopumā tīri nekas," viņš domāja, balstīdamies uz savu bagātīgo pieredzi. "Ne pārāk sīkumaina, iespējams, ar viņu nav grūti sadzīvot, saprātīga un patīkama, varbūt laipna. Vai viņai var ticēt? Tas paliek neatbildēts." Viņš negribēja ietekmēties, tomēr nespēja noturēties, šādas iezīmes neievērojis.

-     Ļoti priecājos jūs redzēt, misis Rivāla, viņš sacīja, ļoti ceru, ka varēsiet mums palīdzēt.

-     Protams, es neesmu ne par ko pārliecināta, sacīja misis Rivāla. Viņa runāja kā taisnodamās. Taču viņš izskatās pēc Harija. Harijs kas Harijs. Protams, esmu sagatavojusies vilties un piekrist, ka tas varētu arī nebūt viņš, tāpēc ceru, ka nebūšu velti tērējusi jūsu laiku.

Viņa visu laiku likās taisnojamies.

-    Jums nevajadzētu justies vainīgai, inspektors sacīja. Mēs nekādi netiekam ar to lietu galā.

-     Jā, saprotu. Ceru, ka varēšu pārliecināties.

Redziet, ir pagājis diezgan ilgs laiks, kopš viņu pēdējoreiz redzēju.

-     Varbūt minēsim dažus faktus, kuri varētu palīdzēt? Kad tieši jūs pēdējoreiz redzējāt savu vīru?

-     Visu laiku centos atcerēties, lai varētu to pateikt precīzi, sacīja misis Rivāla. Visu ceļu, braucot šurp ar vilcienu. Cik šausmīgi, ka pēc laika atmiņa galīgi neklausa. Domāju, ka jau vēstulē rakstīju tas bija pirms gadiem desmit, taču īstenībā būs vairāk. Vai ziniet, man šķiet, ka drīzāk piecpadsmit. Laiks iet tik ātri. Es domāju,

-     viņa rūgti piebilda, sievietei arvien gribas sacīt, ka pagājis mazāk gadu, lai varētu justies jaunāka. Vai jūs tā nedomājat?

-     Jā, tā varētu būt, inspektors atbildēja. Tātad jūs domājat, ka ir pagājuši vismaz piecpadsmit gadi, kopš viņu redzējāt? Kad jūs apprecējāties?

-    Tas varēja būt gadus trīs pirms tam, sacīja misis Rivāla.

-    Un kur jūs tad dzīvojāt?

-    Pilsētiņā, kas saucas Siptonboisa Sufolkā. Jauka pilsētiņa. Tirgotāju pilsētiņa. Pavisam neliela, ziniet.

-    Un ar ko jūsu vīrs nodarbojās?

-     Viņš bija apdrošināšanas aģents. Vismaz…

-    viņa aprāvās, tā viņš pats par sevi teica.

Inspektors piepeši pacēla acis.

-    Jūs atklājāt, ka tā nav patiesība?

-    Ak, nē, tā gluži ne… tolaik nē. Vienīgi kopš tā laika es domāju, ka tā varbūt nebija. Tas bija visvienkāršākais, ar ko aizbildināties, vai ne?

-    Iespējams, ka tā ir reizumis.

-    Es gribēju sacīt tas vīrietim var kalpot par attaisnojumu, ilgu laiku esot prom no mājām.

-    Vai jūsu vīrs ilgi bija prom no mājām, misis Rivāla?

-    Jā. Sākumā es par to daudz nedomāju…

-    Bet vēlāk?

Viņa neatbildēja uzreiz, bet, beidzot iedrošinājusies, sacīja:

-     Vai mēs nevarētu tikt skaidrībā? Galu galā, ja nu tas nav Harijs…

Viņš netika gudrs, ko īsti viņa domā. Sievietes balsī bija satraukums. Vai tās bija kādas emocijas? Viņš nejutās pārliecināts.

-    Es saprotu, viņš teica, ka jūs vēlaties, lai mēs ātrāk tiekam galā. Tad iesim.

Viņš piecēlās un veda sievieti laukā no kabineta, pie auto, kas jau gaidīja. Viņas satraukums, dodoties turp, kur viņi devās, ne ar ko neatšķīrās no citu cilvēku uztraukuma šādās reizēs. Viņš, kā allaž, centās pateikt ko nomierinošu.

-      Viss būs kārtībā. Nekā briesmīga tur nav. Tas ilgs tikai pāris minūtes.

Tika atvilkta metāla atvilktne, kalpotājs pacēla pārklāju. Sieviete kādu mirkli stāvēja un lūkojās lejup, tad izgrūda tikko sadzirdamu, vaidam līdzīgu skaņu un pagriezās. Viņa noteica:

-    Tas ir Harijs. Jā. Viņš ir vecāks un izskatās mazliet citādi… Taču tas ir Harijs.

Inspektors pamāja kalpotājam, pēc tam uzlika roku sievietes elkonim, aizveda viņu atpakaļ uz auto, un abi brauca uz iecirkni. Viņš neko neteica. Ļāva viņai sakārtot domas. Kad abi bija nonākuši kabinetā, konstebls tūlīt ienesa paplāti ar tējas traukiem.

-    Te nu mēs esam, misis Rivāla. Iedzeriet tasi tējas, tā jums palīdzēs saņemties. Pēc tam parunāsimies.

-    Paldies.

Viņa pielika tējai diezgan daudz cukura un ātri izdzēra.

-    Tagad jau ir labāk, viņa sacīja. Nebūt neesmu īpaši uztraukusies. Vienīgi… vienīgi… Tas ir mazliet šķebīgi, vai ne?

-    Jūs domājat, ka tas tiešām ir jūsu vīrs?

-    Esmu pārliecināta. Protams, novecojis, taču īstenībā nav sevišķi mainījies. Viņš vienmēr izskatījās… hm… ļoti sakopies. Jauki, ziniet augsta klase.

"Jā," domāja Hārdkāstls, "ļoti labs raksturojums. Augsta klase. Šaubu nav, Harijs izskatījās kārtīgāks, nekā īstenībā bija. Daži vīrišķi to pieprot, un tas viņiem palīdz īstenot savus mērķus."

Misis Rivāla turpināja:

-    Viņš vienmēr ļoti rūpējās par sevi un savām drēbēm. Tāpēc, es domāju, tik viegli ķērās uz šā āķa… Nekad neko nenojaušot…

-    Kas ķērās uz āķa, misis Rivāla? Hārdkāstla balss skanēja laipni un uzmundrinoši.

-     Sievieši, misis Rivāla noteica. Sievieši. Kam viņš šķieda lielāko daļu laika.

-    Saprotu. Un jūs to uzzinājāt.

-     Jā, es… es par to iedomājos gan. Gribēju teikt viņš tik daudz laika pavadīja ārpus mājas. Protams, es zināju, kādi ir vīrieši. Nodomāju, ka šad un tad uzrodas kāda meiča. Taču nav nekādas jēgas vīrišķim ko tādu vaicāt. Viņš tik un tā samelos. Taču es nedomāju… es patiešām nedomāju, ka viņš bija to padarījis par nodarbošanos.

-    Un vai tā bija?

-    Domāju, ka bija gan.

-    Kājās to uzzinājāt?

Viņa paraustīja plecus.

-    Viendien viņš atgriezās no izbraukuma. Teica, ka bijis Ņūkāstlā. Tā vai citādi, viņš pārradās un atzinās, ka esot jāpazūd. Pateica, ka esot iekritis. Kāda dāma nokļuvusi nepatikšanās. Skolotāja, tā viņš teica, skaidroja, ka būšot pamatīgs troksnis. Šo to viņš man pastāstīja. Droši vien domāja, ka es zinu vairāk, nekā īstenībā zināju. Sievietes allaž viņā ieķērās. Ziniet, kā tas ir vieglāk par vieglu, gluži tāpat kā ieķēros es. Viņš uzdāvinājis gredzenu, viņa nodomājusi, ka tas nozīmē saderināšanos, un tad viņš apsolījis izdevīgi ieguldīt naudu abu vajadzībām. Parasti viņas naudu devušas labprāt.

-      Vai viņš kaut ko tādu mēģināja iestāstīt ari jums?

-     Patiesību sakot, mēģināja gan, tikai es nekādu naudu viņam nedevu.

»

-      Kāpēc ne? Vai jūs jau tad viņam neuzticējāties?

-      Ak, es vispār neesmu tas tips, kas kādam uzticas. Man bija šāda tāda pieredze, ziniet, gan ar vīriešiem, gan viņu izdarībām tādās lietās. Šā vai tā, es nevēlējos, lai viņš kaut kur manā vietā ieguldītu manu naudu. To naudu, kas man bija, es glabāju savām vajadzībām. Zināju, ka nauda allaž jātur cieši rokās, tikai tad tā būs drošībā! Biju redzējusi tik daudzas apmuļķotas sievietes un meitenes…

-     Kad viņš gribēja jūs pierunāt, lai ieguldāt naudu? Pirms vai pēc precībām?

-      Domāju, ka viņš ierosināja ko tamlīdzīgu jau pirms precībām, tikai es neatbildēju, un viņš neturpināja. Pēc tam mēs apprecējāmies, un viņš atkal ierunājās par kādu lielisku izdevību ieguldīt naudu. Es teicu: "Nekas nebūs." Ne tikai tāpēc, ka neuzticējos viņam, bet arī tāpēc, ka bieži biju dzirdējusi vīriešus lielām kādu pasākumu, bet pēc tam tas izjuka un viņi nokļuva nepatikšanās.

-     Vai jūsu vīram kādreiz bija nepatikšanas ar policiju?

-    Cik zinu, nē, sacīja misis Rivāla. Sievietēm nepatīk publiski atzīt, ka viņas izmantotas

un piekrāptas. Taču šajā reizē varēja būt citādi. Tā meitene vai sieviete bija izglītota. Viņu nevarēja apvest ap stūri tik viegli kā citas.

-    Vina gaidīja bērnu?

-Jā.'

-    Vai tā gadījās arī citās reizēs?

-     Domāju, ka jā. Un viņa vēl piebilda: Atklāti sakot, es nezinu, kā bija citās reizēs. Vai viņš tā tikai pelnīja naudu, lai varētu dzīvot, kā mēdz sacīt, vai arī bija tāds vīrietis, kuram šīs sievietes vajadzīgas un šķiet pats par sevi saprotams, ka par izpriecām jāmaksā vienīgi viņām. Te viņas balsī varēja saklausīt rūgtumu.

Hārdkāstls laipni pavaicāja:

-    Vai jūs bijāt viņam pieķērusies, misis Rivāla?

-    Es nezinu. Atklāti sakot, nezinu. Jādomā, ka savā ziņā biju gan, jo citādi nebūtu viņu apprecējusi…

-    Jūs bijāt, atvainojiet, oficiāli precējušies?

-    Es pat neesmu droša par to, misis Rivāla atzinās. Mēs laulājāmies kā pienākas, baznīcā, taču nezinu, vai viņš tā nerīkojās arī ar pārējām ar citu vārdu, protams. Kad mēs precējāmies, viņu sauca par Kastltonu. Taču nedomāju vis, ka tas bija viņa īstais vārds.

-    Harijs Kastltons. Vai tā ir pareizi?

-Jā.

241

-     Un cik ilgi jūs dzīvojāt tajā pilsētiņā, Šiptonboisā?

8

-    Apmēram divus gadus. Pirms tam dzīvojām netālu no Donkasteras. Es vis neteiktu, ka jutos ļoti pārsteigta todien, kad viņš pārradās un pateica par notikušo. Jādomā, ka es jau kādu laiku biju nojautusi blēdību. Tam bija grūti noticēt, jo viņš, ziniet, vienmēr izskatījās tik solīds. Tik nevainojams džentlmenis!

-    Un kas notika tālāk?

-    Viņš teica, ka ātri jātiekot ārā no šīm nepatikšanām, bet es atbildēju, ka viņš var iet galīgi

k bekot, jo tā nav mana darīšana! Un viņa vēl domīgi piebilda: Es iedevu viņam desmit mārciņas. Visu naudu, kas tobrīd mājās bija atrodama. Viņš teica, ka viņam vajagot naudu. Kopš tā laika neko neesmu par viņu dzirdējusi. Pareizāk sakot, līdz tam laikam, kad ieraudzīju bildi avīzē.

-     Vai viņam bija kādas īpašas pazīmes? Rētas? Operācija, lūzums, kaut kas tamlīdzīgs?

Viņa papurināja galvu.

-    Nedomāju vis.

-    Vai viņš kādreiz nav uzdevies par Kariju?

-     Kariju? Nē, šaubos. Vismaz es par to neko nezinu.

Hārdkāstls pāri galdam pasniedza viņai vizītkarti.

-    Tā bija viņam kabatā.

-    Joprojām uzdodas par apdrošināšanas aģentu, viss skaidrs, viņa noteica. Man šķiet, ka viņš saucas… saucās, es gribēju sacīt, visvisādos vārdos.

-    Jūs teicāt, ka piecpadsmit gadus neesat par viņu neko dzirdējusi.

-     Viņš nav man atsūtījis pat Ziemsvētku apsveikuinkarti, ja tas ir tas, ko jūs domājat, sacīja misis Rivāla, pēkšņi izskatīdamās uzjautrināta. Es nezinu, vai viņš zināja, kur esmu. Neilgi pēc mūsu šķiršanās atgriezos uz skatuves. Lielākoties mēs bijām izbraukumos. Personīgajai dzīvei neatlika laika, un beigās atmetu arī Kastltona uzvārdu. Atkal sāku saukties par Merlīnu Rivālu.

-    Merlīna taču nav hm jūsu īstais vārds?

Viņa papurināja galvu, un lūpās parādījās

vārs, piemīlīgs smaids.

-    Es to izdomāju. Tas ir neparasts. Mans īstais vārds ir Flosija Gepa. Floransa, tā es tiku kristīta, bet mani vienmēr sauca par Flosiju vai Flo. Flosija Gepa. Necik romantiski vis neskan, vai ne?

-    Ar ko jūs tagad nodarbojaties? Vai joprojām vēl spēlējat teātri, misis Rivāla?

-    Reizēm, nedaudz atturīgi sacīja misis Rivāla. Šad un tad, kā mēdz teikt.

Hārdkāstls bija smalkjūtīgs.

-    Saprotu, viņš sacīja.

-    Es šad un tad daru visādas dīvainas lietas, viņa piemetināja. Eju par izpalīdzi viesībās, kā viesu apkalpotāja un tamlīdzīgi. Nav nemaz tik slikta dzīve. Vismaz ir iespēja pabūt cilvēkos. Šad un tad vientulība kož līdz kaulam.

-     Pēc šķiršanās jūs nekad neko netikāt dzirdējusi par Hariju Kastltonu?

-     Ne vārdiņa. Domāju, varbūt viņš devies uz ārzemēm vai miris.

-     Vienīgais, ko es vēl gribēju pavaicāt, misis Rivāla, vai jums nerodas nekāda nojausma, kāpēc Harijs Kastltons ieradies šajā apkaimē?

-    Nē. Nav ne jausmas. Es taču nemaz nezinu, ko viņš visus šos gadus darījis.

-     Vai būtu iespējams, ka viņš slēdzis viltotus apdrošināšanas līgumus vai darījis ko tamlīdzīgu?

-     Es nudien nezinu. Taču sevišķi ticami tas vis neizklausās. Harijs allaž par sevi ļoti rūpējās. Viņš nekad nebāztu galvu cilpā. Es domāju, visdrīzāk viņš turpināja aptīrīt sievietes.

-     Vai jūs nedomājat, misis Rivāla, ka tā varēja būt kāda šantāža?

-     Ak, es nezinu… Jā, tā varētu būt. Varbūt kāda sieviete nevēlējās, lai uzvanda "viņas pāgātni. Kaut ko tādu uzsākdams, viņš justos pietiekami droši, man šķiet. Nedomājiet, es neticu, ka tā tiešām bijis, taču tā varētu būt. Neticu, ka viņš prasītu lielu naudu. Nez vai viņš varētu iedzīt kādu izmisumā, drīzāk jau tikai nedaudz aptīrīt.

-    Viņš patika sievietēm, vai ne?

-      Jā. Viņas allaž tik viegli iekrita. Galvenokārt tāpēc, man šķiet, ka viņš vienmēr likās tik kārtīgs un godājams. Viņas lepojās, ka iekarojušas tādu vīrieti. Un cerēja uz jauku, nodrošinātu nākotni kopā ar viņu. Tikai tā es spēju to saprast. Ari es pati jutos tāpat, misis Rivāla visai atklāti piebilda.

-     Vēl tikai viena detaļa, un Hārdkāstls pateica savam padotajam: Atnesiet, lūdzu, tos pulksteņus!

Tos ienesa uz paplātes, apsegtus ar drānu. Hārdkāstls noņēma drānu, atklājot tos misis Rivālas skatienam. Viņa pulksteņus nopētīja ar neviltotu interesi un patiku.

-    Jauki, vai ne? Man patiktu šis te, viņa pieskārās apzeltītajam pulkstenim.

-     Vai jūs neesat nevienu no tiem agrāk redzējusi? Vai tie jums neko neatgādina?

-     Neko tamlīdzīgu neņemos apgalvot. Vai tā varētu būt?

-     Varbūt varat iedomāties, kāds sakars jūsu vīram bija ar vārdu "Rozmarija"?

-    Rozmarija? Ļaujiet padomāt! Bija kāda sarkanmate nē, viņu sauca Rozālija. Baidos, ka neko vairāk nevaru atcerēties. Taču varēja būt kaut kas, ko es nezināju, vai ne? Harijs slēpa savas darīšanas, viņš bija ļoti noslēpumains.

-     Ja jūs redzētu, ka pulkstenis rāda četri un trīspadsmit minūtes…

Misis Rivāla pasmējās.

-    Es domātu, ka pienācis tējas laiks.

Hārdkāstls nopūtās.

-     Labi, misis Rivāla, viņš noteica. Mēs esam jums ļoti pateicīgi. Nākamā noklaušināšana, kā jau pirmīt sacīju, būs parīt. Jūs taču neatteiksieties liecināt, ka esat viņu identificējusi, vai ne?

-      Nē. Nē, viss būs kārtībā. Man jāpasaka tikai, kas viņš tāds, vai ne? Un nekas sīkāk nebūs jāstāsta? Redziet, es negribētu runāt par viņa dzīvesveidu.

-     Šobrīd tas nav nepieciešams. Viss, kas jums j jādara, — jāzvēr, ka šis ir tas vīrs, Harijs Kastltons, kura sieva jūs bijāt. īstos datus atradīsim reģistros, Somersethauzā. Kur jūs laulājāties? Vai to spējat atcerēties?

-     Tā vieta saucās Donbrūka, domāju, tā bija ļ svētā Mikaēla baznīca. Tas nevarēja būt agrāk nekā pirms divdesmit gadiem. Citādi es justos tā,

it kā ar vienu kāju jau būtu kapā, sacīja misis Rivāla.

Viņa piecēlās un pastiepa inspektoram roku. Hārdkāstls atvadījās. Viņš devās atpakaļ pie sava galda, apsēdās un sāka virpināt pirkstos zīmuli. Tobrīd ienāca seržants Krejs.

-    Vai esat apmierināts? viņš pavaicāja.

-     Tā rādās, inspektors atbildēja. Viņa vārds ir Harijs Kastltons iespējams gan, ka tas nav īstais vārds. Redzēsim, kādas ziņas par šo tipu izdosies atrast. Šķiet, ka ne vienai vien sievietei bijis iemesls viņam atriebties.

-    Viņš izskatījās tik cienījams, Krejs bilda.

-    Tā, kā rādās, sacīja Hārdkāstls, ir bijusi galvenā prece, ar ko viņš tirgojies.

Viņš atkal iedomājās pulksteni ar uzrakstu "Rozmarija". Vai tas bija atgādinājums?

22. nodala, kolīna stāstījumā

I

-    Tātad jūs jau esat atgriezies, sacīja Puaro.

Viņš ielika grāmatzīmi grāmatā, tajā vietā,

kur bija lasījis. Sajā reizē uz galda stāvēja tase ar karstu šokolādi. Puaro gaume dzērienu ziņā bija vienkārši nepārspējama! Vismaz šoreiz Puaro man nepiedāvāja viņam piebiedroties.

-    Kā jums klājas? es pavaicāju.

-     Esmu norūpējies. Esmu ļoti norūpējies. Tie remonti, tās pārbūves un izbūves dzīvokļos…

-    Vai tad tās nav apmierinošas?

-    Ir, ir, jā gan, bet mani tas traucē. Man nekur nav miera. Te taču smirdēs pēc krāsas! viņš sašutis pavērās manī.

Pēc tam, aizslaucīdams visas neērtības prom ar rokas mājienu, viņš pavaicāja:

-    Vai jums veicās, ko?

Es lēni atteicu:

-    Nezinu vis.

-    Tā, tā.

-      Atradu to, ko meklēt tiku sūtīts. Pašu vīru gan neatradu. Pat netieku gudrs, kas īsti bija vajadzīgs. Informācija? Vai varbūt līķis?

-            Ja runājam par līķiem, tad es lasīju par noklaušināšanu Kroudīnā. Iepriekš izplānota slepkavība, kuru izdarījusi nezināma persona vai personas. Un tam jūsu nezināmajam mironim beidzot ir vārds.

Es palocīju galvu.

-    Harijs Kastltons kas tas tāds varētu būt?

-     Viņu identificējusi sieva. Vai jūs jau bijāt Kroudīnā?

-    Vēl ne. Biju domājis doties turp rīt.

-    Tātad jums ir mazliet brīva laika?

-     Vēl nav. Joprojām strādāju, es uz mirkli aprāvos, pēc tam turpināju: Neko daudz nezinu par to, kas noticis, kamēr biju ārzemēs. Ko jūs domājat par identifikāciju?

Puaro paraustīja plecus.

-    To jau varēja gaidīt.

-    Jā, policija ļoti labi pastrādājusi.

-    Un atraitnes ir tik atsaucīgas.

-    Misis Merlīna Rivāla. Ir gan vārdiņš!

-    Tas man kaut ko atgādina, Puaro noteica. Bet ko īsti?

Viņš domīgi pavērās manī, taču nekādi nespēju viņam palīdzēt. Nodomāju, ka tas viņam varēja atgādināt jebko.

-     Kādu ciemošanos pie drauga lauku mājā, Puaro prātoja un pēc tam papurināja galvu. Nē, tas taču ir tik ļoti sen.

-     Kad atgriezīšos Londonā, atnākšu pastāstīt visu, ko no Hārdkāstla uzzināšu par šo misis Merlīnu Rivālu, es apsolījos.

Puaro atmeta ar roku un noteica:

-    Tas nav nepieciešams.

-     Jūs domājat, ka zināt par viņu visu, pat ja jums nekas nav stāstīts?

-    Nē. Es gribēju sacīt, ka viņa mani neinteresē.

-    Jūs neinteresē… Bet kāpēc? Nesaprotu, es nogrozīju galvu.

-    Jākoncentrējas galvenajam. Labāk pastāstiet man par to meiteni, Ednu, kuru nogalēja telefona būdā Vilbremavēnijā!

-    Nevaru jums pateikt neko vairāk, kā jau teicu es par to meiteni neko nezinu.

-     Tātad viss, ko jūs zināt, Puaro apsūdzoši sacīja, vai ari viss, ko jūs varat pastāstīt, ir tas, ka šī meitene bija tā nabaga mazā trusīte, kuru jūs redzējāt tanī mašīnrakstītavā brīdī, kad viņa bija nolauzusi kurpes papēdi restītēs. Viņš aprāvās. Kur tad tās restes atrodas?

-    Bet patiešām, Puaro, kā lai es to zinātu?

-     Jūs zinātu gan, ja būtu apvaicājies. Kā gan jūs varētu kaut ko uzzināt, ja ne apjautājoties?

-    Bet kāda tam nozīme, kur tas papēdis nolūzis?

-     Tam varētu arī nebūt nozīmes. Taču, no otras puses, mēs uzzinātu, kur tieši tā meitene bijusi, un tad varētu precizēt, kuru personu viņa tur redzējusi, vai noskaidrot, kas tur varētu būt atgadījies.

-    Jūs esat tik neizprotams. Vismaz es zinu, ka tas atgadījās netālu no biroja, jo viņa teicās pirkusi veģus un pēc tam klibojusi uz biroju bez kurpes kājā, lai tur paēstu, un tad vēl sūkstījās, ka nezinot, kā tikt līdz mājām.

-    Tā, un kā tad viņa tika mājās? Puaro ieinteresēts noprasīja.

Es muļķīgi blenzu viņā.

-    Nav ne jausmas.

-     Ak, bet tas tomēr ir vienreizēji jūs nekad neuzdodat īstos jautājumus! Un tādējādi nekad nezināt, kas ir būtiskākais.

-     Labāk būtu, ja jūs brauktu uz Kroudīnu un uzdotu jautājumus pats, sapīcis sacīju.

-     Šobrīd tas nav iespējams. Te nākamnedēļ būs ļoti interesantu grāmatu izpārdošana…

-    Joprojām piekopjat savu vaļasprieku?

-    Jā, bet, protams, viņa acis iedegās. Kaut vai Džona Diksona Ķerra vai Kārtera Diksona kā viņš reizēm saucas darbi…

Aizbildinājos ar steidzamu tikšanos un izmuku ārā, pirms Puaro bija paguvis aizrauties. Nepavisam nebiju gatavs klausīties lekcijas par detektīvrakstniecības klasiķiem.

II

Sēdēju uz Hārdkāstla mājas kāpņu augšējā pakāpiena un uzslējos kājās, lai apsveicinātos, kad viņš nākamajā vakarā pārradās.

-     Sveiks, Kolīn! Vai tas esi tu? Tātad tomēr izkārpījies no sava zilo skumju perioda?

-    Ja tu to nosauktu par sarkano pekles liesmu periodu, tas būtu tuvāk patiesībai.

-    Cik ilgi tu jau sēdi te, pie manām ārdurvīm uz pakāpiena?

-    Kādu pusstundu vai apmēram tā.

-    Man žēl, ka tev neizdevās tikt mājā.

-     Es varētu tikt mājā vienkāršāk par vienkāršu, pikti sacīju. Tu nezini, kā mēs esam trenēti!

-    Tad kāpēc tu nedevies iekšā?

-     Man negribējās aizskart tavu prestižu, paskaidroju. Policijas detektīvinspektors kristu kaunā, ja viņa mājā vieglāk par vieglu varētu iekļūt kramplauzis.

Hārdkāstls izņēma no kabatas atslēgas un atslēdza ārdurvis.

-     Nāc iekšā, viņš sacīja, un negvelz muļķības!

Viņš devās tālāk viesistabā un piedāvāja kaut ko iedzert.

-     Beidzot tas blāķis ir sakustējies, Hārdkāstls sacīja, kad ar visiem dzērieniem bijām iekārtojušies sēdekļos. Mēs to līķi identificējām.

-     Es zinu. Es pārlūkoju avīzes. Kas tas par Hariju Kastltonu?

-      Šķietami respektabls tips, kas pārticis no fiktīvām precībām vai saderināšanās ar naudīgām un lētticīgām sievietēm. Viņas šim uzticējušas savus ietaupījumus pēc tam, kad viņš izlielījies ar savām finansu iespējām. Saprotams, tad viņš drīz vien klusītēm nozudis tāles

7 *

zilajās.

-     Viņš nepavisam pēc tāda neizskatījās, es sacīju, atsaukdams atmiņā nelaiķi.

-    Tur jau tas suns aprakts.

-    Vai tad viņš nekad nav tiesāts?

-     Nē. Mēs ievācām ziņas, bet nemaz nav tik vienkārši visu to informāciju sadabūt. Viņš bieži mainījis vārdu. Un, lai gan viņi tur, Skotlendjardā, domā, ka Harijs Kastltons, Reimonds Blērs, Laurenss Daltons un Rodžers Bairons ir viena un tā pati persona, tas nekādi nav pierādāms. Tās sievietes, redzi, nerunās. Viņas labāk ir ar mieru zaudēt savu naudiņu. Tas vīrs mainīja vārdus kā cimdus, parādīdamies te šur, te tur un allaž rīkodamies pēc viena šablona, turklāt neticami veikli. Rodžers Bairons, piemēram, nozudis Sautendā, bet Ņūkāslā tūlīt pēc tam sācis darboties Laurenss Daltons. Viņš baidījās fotografēties un izvairījās no momentuzņēmumiem, kurus būtu vēlējušās uzņemt viņa draudzenes. Tas viss ir turpinājies diezgan ilgi piecpadsmit vai pat divdesmit gadus. Pēc tam viņš šķietami nozuda pavisam. Izplatījās pat baumas, ka esot miris, taču citi sacīja, ka aizbraucis uz ārzemēm.

-     Tātad nekas nebija dzirdams līdz pat tam laikam, kad viņu atrada mirušu mis Pebmāršas viesistabā uz paklāja? es noprasīju.

-    Tieši tā.

-    Tad jau ir visādas iespējas.

-    Tā noteikti ir.

-      Piekrāpta sieviete, kas neko neaizmirst? es ieminējos.

-     Tā gadās, tu taču zini. Ir tādas ļaunatminīgas sievietes, kas nekad neaizmirst…

-     Un, ja tāda sieviete zaudē redzi, tā ir vēl viena liksta…

-    Tas ir tikai pieņēmums. Nav nekā tāda, kas par to liecinātu.

-     Kā sauca viņa sievu Merlīna Rivāla? Tas tik ir vārdiņš! Tas taču nevar būt īstais vārds!?

-     Viņas īstais vārds ir Flosija Gepa. To otru viņa izgudrojusi. Tas vairāk piederējies viņas dzīvesveidam.

-    Kas viņa tāda ir? Ielene?

-    Ne jau profesionāla.

-    Tā, ko dēvē par vieglas uzvedības sievieti?

-      Es teiktu, ka viņa bijusi vienkārši vieglprātīga sieviete, kas labprāt iepriecinājusi savus draugus. Pati viņa sevi raksturoja kā izbijušu aktrisi, kas šad tad uzņemoties "viesu apkalpotājas" pienākumus. Visnotaļ patīkama nodarbošanās.

-    Vai viņai var ticēt?

-     Tikpat, cik jebkuram citam. Viņas sacītais izklausījās ļoti ticami. Par to nav šaubu.

-Tad ir labi.

-    Jā. Es jau sāku izsamist. Cik visādu pamestu sievu nepieteicās! Jau nospriedu, ka tā gan ir gudra sieviete, kura pazīst savu pašas vīru. Pieļauju, tā misis Rivāla varētu par savu vīru zināt mazliet vairāk, nekā sakās zinām.

-     Vai ari viņa pati kādreiz iejaukta kādā kriminālā nodarījumā?

-     Dokumentos tas neparādās. Domāju, ka viņai varbūt bijuši un joprojām ir daži apšaubāmi draugi. Nekā nopietna sīki blēdīši vai tamlīdzīgi.

-    Kā ar pulksteņiem?

-     Viņa par tiem neko nevar pateikt. Domāju, tā ir patiesība. Mēs uzzinājām, no kurienes tie nākuši. No Portobello gadatirgus. Tas ir, apzeltītais un Drēzdenes porcelāns. Bet labuma no tā maz. Tu taču zini, kas tur sestdienās tirgusdienās darās. Stenda īpašnieks domā, ka tos nopirkusi amerikāņu lēdija, bet es gan teiktu, ka tas ir tikai minējums. Portobello ir pilna ar amerikāņu tūristiem. Viņa sieva gan apgalvo, ka tos nopircis vīrietis. Viņa nevarot atcerēties, kāds viņš izskatījies. Sudraba pulkstenis nācis no Birnmutas rotkaļa. Gara auguma lēdija vēlējusies dāvanu savai mazajai meitai. Viss, ko par viņu varēja pateikt galvā bijusi zaļa cepure.

-      Un ceturtais pulkstenis? Tas, kurš pazuda?

-    Nekādu komentāru, sacīja Hārdkāstls.

Es zināju, ko viņš ar to gribēja sacīt.

23. nodaļa, Kolīna stāstījumā

Viesnīca, kurā apmetos, bija pie stacijas maza un smacīga. Tur bija laba virtuve, bet neko vairāk par to nevaru piebilst. Ja nu vienīgi tā bija lēta.

Nākamajā rītā pulksten desmitos es piezvanīju uz Kevendiša sekretārbiroju un sacīju, ka vēlos stenogrāfistes pakalpojumus, lai uzrakstītu dažas vēstules un pārrakstītu lietišķu līgumu. Teicu, ka saucos Duglass Vezerbijs un esmu apmeties Klerendonviesnīcā (nez kāpēc noplukušām viesnīciņām palaikam ir grandiozi nosaukumi). Vai mis Seila Veba būtu brīva? Mans draugs viņu ieteicis kā ļoti izdarīgu.

Man laimējās. Šeila tūlīt varot ierasties. Taču viņai pulksten divpadsmitos norunāta tikšanās. Teicu, ka viņa līdz tam laikam jau būs beigusi, jo arī man norunāta tikšanās.

Kad Šeila ienāca, gaidīju pie virpuļdurvīm Klerendonviesnīcā. Paspēru soli uz priekšu.

-     Misters Duglass Vezerbijs ir jūsu rīcībā, es sacīju.

-    Vai tad zvanījāt jūs?

-    Tā bija.

-Tā taču nevar rīkoties! viņa likās sašutusi.

-     Kāpēc ne? Esmu gatavs samaksāt Kevendiša birojam par jūsu pakalpojumiem. Kāda viņiem daļa par to, kā mēs pavadīsim jūsu dārgo un vērtīgo laiku kafejnīcā "Gundega" tepat pāri ielai? Bet varbūt vēlaties, lai es diktētu trulas vēstules, kuras sākas ar: "Ļoti cienītais kungs" un tā tālāk?! Nāciet, iesim iedzert kafiju mierīgā atmosfērā.

Kafejnīca "Gundega" bija piemērojusies savam nosaukumam ar neganto, agresīvi dzelteno krāsojumu. Kvadrātveida galdiņu virsmas, plastikāta galdauti, tases un apakštases viss bija kanārijdzeltens.

Pasūtīju kafiju un kviešu plācenīšus mums abiem. Vēl bija diezgan agrs, un visa zāle mūsu rīcībā.

Kad viesu apkalpotāja bija pieņēmusi pasūtījumu un aizgājusi, mēs pāri galdam palūkojāmies viens otrā.

-    Vai ar jums viss kārtībā, Šeila?

-    Kā jūs to domājat?

Viņai zem acīm bija tik izteiksmīgi tumši loki, ka tās izskatījās drīzāk violetas, nekā zilas.

-    Vai jums tas bija grūts laika posms?

-     Jā… nē… es nezinu. Domāju, ka jūs esat projām.

-    Biju. Tagad esmu atgriezies.

-    Kāpēc?

-    Jūs zināt, kāpēc.

Viņas acīs parādījās asaras.

-     Man ir bail no viņa, ierunājās Šeila pēc vismaz minūti ilga klusumbriža.

-    No kā jums bail?

-     No tā jūsu drauga, tā inspektora. Viņš domā… viņš domā, ka es noslepkavoju to vīru un arī Ednu…

-     Ak, tā tikai šķiet, es mierinoši sacīju. Viņš vienmēr staigā apkārt, izskatīdamies tā, it kā turētu aizdomās ikvienu.

-    Nē, Kolīn, tā nemaz nav. Tas nav labi sacīt ko tādu tikai tāpēc, lai mani nomierinātu. Viņš domā, ka man ar to visu ir kāds sakars kopš paša sākuma.

-     Mīļo meiten, pret jums nav nekādu pierādījumu. Turēt aizdomās tikai tāpēc, ka todien bijāt tajā vietā, jo kāds bija jūs turp aizvilinājis…

-    Viņš domā, ka es pati devos turp. Viņš domā, ka tas viss ir izdomāts. Viņš domā, ka Edna par to kaut ko zināja. Viņš domā, ka Edna pazinusi manu balsi pa telefonu un ka es esmu izlikusies par mis Pebmāršu.

-    Vai tā bija jūsu balss? es vaicāju.

-     Nē, protams, ne. Es neesmu zvanījusi pa telefonu. Es taču jums to jau teicu.

-    Paklausieties, Šeila, ieteicos. Lai ko jūs sakāt tiem citiem, man jūs varētu pateikt patiesību.

-    Tātad jūs neticat nevienam manis teiktajam vārdam?

257

-    Ticu gan. Jūs taču varējāt todien piezvanīt pa telefonu kāda pavisam nevainīga iemesla dēļ. Kāds varēja jūs palūgt to izdarīt varbūt

8

sakot, ka tas varētu būt joks, un tad jums vairs nebija citas izejas; ja jau vienreiz samelojāt, atlika tikai melot tālāk. Vai tā bija?

-    Nē, nē, nē! Cik reižu man jums tas jāsaka?

-    Tas viss ir ļoti labi, Šeila, taču ir kaut kas, ko neesat man pateikusi. Vēlos, lai jūs man uzticētos. Ja Hārdkāstls pret jums ir dabūjis kādu pierādījumu, kaut ko tādu, par ko nav man pateicis…

Viņa atkal mani pārtrauca.

-    Vai tad jūs cerat, ka viņš jums visu pateiks?

-     Bet nav taču nekāda iemesla, lai viņš to nedarītu. Mēs taču savā ziņā esam kolēģi.

Šajā brīdī viesmīle atnesa mūsu pasūtījumu. Kafija bija tik gaiša kā šobrīd modernās gaišās ūdeļu ādas.

-     Es nezināju, ka jums ir kāds sakars ar policiju, sacīja Šeila, lēnām maisīdama savu kafiju.

-    Ne gluži ar policiju. Tā ir mazliet cita nozare. Taču, cik saprotu, ja Diks nav man sacījis ko tādu, kas viņam zināms par jums, tad ir jābūt kādam īpašam iemeslam. Tas tāpēc, ka viņš domā es par jums interesējos. Jā, es tiešām pārjums interesējos. Vēl vairāk. Esmu jūsu pusē, Šeila, lai ko jūs būtu darījusi. Jūs todien izskrējāt no tās mājas kā pašu nāvi ieraudzījusi. Jūs tiešām bijāt pārbijusies. Jūs taču netēlojāt. Jūs nemaz nevarējāt to notēlot.

-     Protams, ka es biju pārbijusies. Šausmīgi pārbijusies.

-     Vai jūs pārbiedēja tikai atrastais līķis? Vai varbūt vēl kaut kas?

-    Kas gan vēl tur varētu būt?

Es sasparojos.

-     Kāpēc jūs nospērāt to pulksteni ar uzrakstu "Rozmarija"?

-     Kā jūs to domājat? Kāpēc lai es būtu to nospērusi?

-    Es jums jautāju, kāpēc jūs to izdarījāt.

-    Nemūžam neesmu tam pieskārusies.

-    Jūs teicāt, ka iesiet atpakaļ istabā tāpēc, ka atstājāt tur cimdus. Jums todien nemaz nebija rokās cimdu. Tik siltā septembra dienā. Vispār nekad neesmu jūs redzējis valkājam cimdus. Tātad viss skaidrs, jūs iegājāt atpakaļ istabā un nočiepāt to pulksteni. Nemelojiet man! Jūs to izdarījāt, vai tad ne?

Viņa kādu brīdi klusēja, knibinādama plācenīšus savā šķīvī.

-     Labi, viņa sacīja klusā balsī, kas vairāk atgādināja čukstu. Labi, es to paņēmu. Es paņēmu pulksteni, paslēpu somā un tad nācu ārā.

-    Bet kāpēc jūs to izdarījāt?

-    Tāpēc, ka tur bija rakstīts "Rozmarija". Tas ir mans vārds.

-    Jūsu vārds ir Rozmarija, nevis Seila?

-    Abi. Rozmarija Seila.

-      Un tikai tāpēc? Vienīgi tāpēc, ka viens no jūsu vārdiem ir tāds, kā tur rakstīts?

Viņa saklausīja manā balsī neticību, taču ietiepās.

-    Es jau jums teicu, es biju pārbijusies.

Es pavēros viņā. Seila bija mana meitene meitene, kuru vēlējos iegūt un paturēt. Taču nebija nekādas vajadzības lolot ilūzijas. Seila bija mele un, iespējams, vienmēr būs melīga. Tā viņa cīnījās par izdzīvošanu tas šķita ātrākais un vieglākais ceļš. Tā, kā aizstāvētos bērns iespējams, ka viņa nekad nebija pārstājusi lietot šo bērnu ieroci. Ja es vēlējos Šeilu, tad man nācās pieņemt viņu tādu, kāda viņa bija, un palīdzēt nostiprināt vājās vietas. Katram savas vājās vietas. Manas nebija tādas kā Šeilai, bet tomēr bija.

Sakopoju prātus un metos uzbrukumā. Tā bija vienīgā iespēja.

-    Tas ir jūsu pulkstenis, vai ne? es sacīju. Tas piederēja jums?

Viņa nopūtās.

-    Kā jūs uzzinājāt?

-    Pastāstiet man par to!

Tad viņa sāka stāstīt vārdi plūda aizgūtnēm. Pulkstenis viņai piederējis gandrīz vai visu mūžu. Līdz sešu gadu vecumam viņu saukuši tikai par Rozmariju, bet šis vārds viņai nepaticis, tāpēc vēlāk saukta par Šeilu. Taču pēdējā laikā pulkstenis sācis stāties. Viņa to paņēmusi līdzi, lai nodotu salabot darbnīcā netālu no biroja. Taču kaut kur to aizmirsusi varbūt autobusā vai piena bārā, kur paradusi ieturēt lenču, iekožot kādu sviestmaizi.

-     Vai tas notika sen pirms slepkavības Vilbremavēnijā 19?

Viņa domājot, ka apmēram nedēļu pirms tam. Viņa neesot jutusies ļoti apbēdināta, jo pulkstenis bijis vecs, allaž vai nu steidzies, vai kavējies, un tiešām nebūtu slikti tikt pie jauna.

-     Vispirms es to neievēroju, viņa sacīja. Un pēc tam uzdūros mirušajam. Jutos kā paralizēta. Pēc tam, kad biju mironim pieskārusies, atkal izslējos un tieši tobrīd pamanīju savu pulksteni. Tas stāvēja uz galdiņa pie kamīna, mana roka bija asinīs, un tad ienāca mis Pebmārša, bet es aizmirsu itin visu, jo viņa grasījās to mironi sabradāt. Un… un tad es bēgu. Tikt ārā tas bija viss, ko es vēlējos.

Es pamāju.

-    Un vēlāk?

-     Es sāku domāt. Viņa teica, ka neesot zvanījusi, lai nāku. Tātad — kurš gan to bija darījis, kurš bija atvilinājis mani uz turieni un nolicis tur manu pulksteni? Es… es pateicu par aizmirstajiem cimdiem un iebāzu pulksteni savā somā. Es saprotu, tas bija muļķīgi darīts.

-     Neko muļķīgāku jūs tiešām nevarējāt izdarīt, es sacīju. Savā ziņā jūs galīgi bijāt zaudējusi galvu.

-     Taču kāds mēģina mani tajā visā iesaistīt. Pastkarti sūtījis kāds, kas zināja, ka es paņēmu to pulksteni. Un pati pastkarte ar Oldbeiliju. Ja mans tēvs bijis noziedznieks…

-    Kas jums zināms par jūsu tēvu un māti?

-      Mani vecāki gāja bojā nelaimes gadījumā, kad es vēl biju bērns. Tā man vismaz sacīja krustmāte. Taču krustmāte nekad par viņiem nerunā. Tais pāris reizēs, kad es par to ieminējos, viņa man teica gluži ko citu nekā agrāk. Redziet, tāpēc arvien esmu domājusi, ka tur kaut kas nav kārtībā.

-    Turpiniet!

-      Nospriedu, ka mans tēvs varbūt bija kāds kriminālnoziedznieks, iespējams, pat slepkava. Vai varbūt māte. Cilvēkam taču nemēdz sacīt, ka viņa vecāki miruši, un neko vairāk par šiem vecākiem nestāstīt, ja nav kāda nopietna iemesla iemesla, kuru šim cilvēkam nevajadzētu zināt, jo tas ir pārāk briesmīgs.

-     Tātad jūs to visu izprātojāt. Tas, iespējams, ir pārāk vienkāršoti. Varbūt jūs esat, teiksim, ārlaulības bērns.

-      Tiku domājusi arī par to. Reizēm cilvēki no bērniem tādas lietas slēpj. Tas ir tik muļķīgi. Labāk būtu, ja viņi pasacītu bērniem patiesību. Šodien taču tas vairs nav tik svarīgi. Redziet, visa nelaime ir tā, ka es nezinu. Es nezinu, kas aiz visa tā slēpjas. Kāpēc mani nosauca par Rozmariju? Tāds vārds mūsu ģimenē nav parasts. Tas varētu būt kāds atgādinājums, vai ne?

-    Tam nudien varētu būt kāda īpaša nozīme, es piekritu.

-      Jā, varētu… Bet es netieku gudra, kāda. Taču pēc tam, kad inspektors todien man uzdeva visus tos jautājumus, es sāku domāt. Kāpēc kādam vajadzēja aizdabūt mani uz turieni? Lai es atrastu nezināmu, mirušu vīru? Vai varbūt mirušais bija vēlējies mani tur sastapt? Vai tas būtu mans tēvs, kas vēlējās, lai es daru kaut ko viņa labā? Un tad kāds iejaucās un viņu nogalināja. Vai varbūt kāds kopš sākta gala gribēja, lai viss izskatītos tā, ka viņu esmu nogalinājusi es? Ak, es biju gaužām apmulsusi un nobijusies. Izskatījās tā, ka viss ir sadomāts, lai pazudinātu mani. Aizdabūt uz turieni mani un arī to nelaiķi, un mans vārds Rozmarija rakstīts uz mana pulksteņa, kam tur nevajadzēja atrasties. Tāpēc mani pārņēma panika, un es izdarīju muļķību, kā jūs sakāt.

Es nogrozīju galvu.

-    Jūs esat lasījusi un pārrakstījusi pārāk daudz fantastikas un kriminālromānu, es pikti sacīju. Kā ar Ednu? Vai jums ir kāda nojausma, ko viņa par jums domāja? Kāpēc viņa nāca uz jūsu mājām runāties, ja ik dienas satikās ar jums birojā?

-    Nav ne jausmas. Viņa nevareja būt ieņemusi galvā, ka man ir kāds sakars ar slepkavību. Nekādi nevarēja.

-    Varbūt viņa bija kaut ko pārpratuši?

-    Nekā tāda nebija, es jums saku. Nekā tamlīdzīga!

Es lauzīju galvu. Taču, galvu lauzīdams, es nevarēju neko palīdzēt… Pat tagad es neticēju, ka Seila man pateikusi visu patiesību.

-     Vai jums ir ienaidnieki? Savās cerībās vīlies jauns cilvēks, greizsirdīgas meitenes, kāda garīgi nelīdzsvarota persona, kura varētu jūs tur iepīt?

Jau izrunādams šos vārdus, jutu, cik tas viss izklausās nepārliecinoši.

-    Protams, nē.

Te nu mēs bijām. Pat tagad es nejutos pārliecināts, ka par šo pulksteni pateikts viss. Tas izklausījās fantastiski. 4, 1 un 3 ko nozīmēja šie cipari? Kāpēc tie bija uzrakstīti uz pastkartes ar brīdinājumu "ATCERIES", ja tie neko nenozīmēja personai, kurai pastkarte tika sūtīta?

Es nopūtos, samaksāju rēķinu un piecēlos.

-     Neuztraucieties, mierinoši noteicu. (Droši vien tie bija vismuļķīgākie vārdi gan angļu, gan jebkurā citā valodā.) Kolīns Lembs ir jūsu ricībā. Jums nekas nenotiks, mēs apprecēsimies un dzīvosim laimīgi, kad tas viss būs galā. Un tomēr, es sacīju, nespēdams apstāties un beigt ar romantisku noti, jo Kolīna Lemba personīgā ziņkāre prasīja savu, pastāstiet, ko jūs izdarījāt ar to pulksteni! Noslēpāt to kumodes atvilktnē pie zeķēm?

Viņa mirkli paklusēja, pēc tam noteica:

-     Es to iemetu kaimiņmājas atkritumu tvertnē.

Jutos ļoti apmulsis. Tik vienkārši… Tas bija acīmredzams izdomājums. Varbūt nebiju pietiekami novērtējis Šeilas prāta spējas.

24. nodaļa, Kolīna stāstījumā

I

Kad Šeila aizgāja, es pārgāju pāri ielai uz Klerendonviesnīcu, saliku somā mantas un nokāpu pie portjē. Tā bija viesnīca, kur rēķinus kārto pirms divpadsmitiem.

Pēc tam devos projām. Man bija jāiet garām policijas iecirknim, un pēc īsa šaubu mirkļa es gāju iekšā. Vaicāju pēc Hārdkāstla, un izrādījās, ka viņš ir tur. Atradu inspektoru ar sarauktu pieri pētām kādu vēstuli.

-     Es atkal braucu projām, Dik, sacīju. Šovakar. Atpakaļ uz Londonu.

Hārdkāstls palūkojās manī, un viņa sejas izteiksme likās domīga.

-    Vai tu vēlies, lai dodu tev padomu?

-    Nē, tūlīt pat atbildēju.

Viņš atbildei nepievērsa nekādu vērību. Neviens nekad to nedara, ja nodomājis dot padomu.

-     Es tavā vietā dotos projām un paliktu tur ja vēlies zināt, kā būtu labāk tev pašam.

-    Neviens nezina, kā citam būtu labāk.

-    Es par to šaubos.

-     Es tev kaut ko pateikšu, Dik. Kad izpildīšu

šo savu uzdevumu, es aiziešu no darba.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka esmu kļuvis vecmodīgs. Kā Viktorijas laiku priesteris. Mani māc šaubas.

-    Dod sev laiku!

Netiku gudrs, ko viņš ar to domājis. Pavaicāju, par ko viņš pats tā nobažījies.

-    Izlasi šo te!

Un viņš pasniedza man vēstuli, kuru bija pētījis.

"Godātais ser!

Es kaut ko atcerējos. Jūs vaicājāt, vai manam vīram bija kādas īpašas pazīmes, un es atbildēju, ka nav. Taču es pārsteidzos. Viņam noteikti ir rēta zem kreisās auss. Viņš sagriezās ar bārdas nazi, kad skūšanās laikā viņu iztraucēja suns, un nācās uzlikt šuves. Šis notikums bija tik nesvarīgs un pelnīja tik maz ievērības, ka es par to iedomājos tikai nākamajā dienā.

Patiesi Jūsu

Merlīna Rivāla."

-     Viņa tik eleganti raksta, es sacīju. Lai gan es nevaru ciest sarkanu tinti. Vai nelaiķim ir rēta?

-    Rēta ir. Tieši tur, kur viņa raksta.

-    Vai viņa to nevarēja redzēt, kad apskatīja līķi?

Hārdkāstls papurināja galvu.

-    Auss ir tai priekšā. Jāpavelk nost auss ļipiņa, lai to ieraudzītu.

-    Tad ir kārtībā. Lielisks pierādījums. Kas tev nedod mieru?

Hārdkāstls drūmi norūca, ka šī esot viena velnišķīga lieta. Viņš pavaicāja, vai es Londonā nesatikšu savu draugu to francūzi vai beļģi.

-    Iespējams. Kāpēc tu vaicā?

-     Es par viņu ieminējos vecākajam konsteblam, kas teicās viņu ļoti labi atceramies kopš kādas slepkavības lietas izmeklēšanas, kad tika noslepkavota meitene pavadone. Es viņam nodrošinātu ļoti sirsnīgu uzņemšanu, ja viņš sadomātu te ierasties.

-    Nē jau, es sacīju, viņš ir galīgi klibs.

II

Pulkstenis rādīja ceturksni pāri divpadsmitiem, kad zvanīju pie Vilbremavēnijas 62. numura durvīm. Misis Remzeja atvēra. Viņa negribīgi pacēla acis, lai mani uzlūkotu.

-    Kas jūs esat?

-    Vai drīkstu mazliet ar jums parunāt? Biju šeit pirms desmit dienām. Varbūt jūs to neatceraties.

Viņa atkal pacēla acis, lai mani pamatīgāk nopētītu. Un mazliet sarauca uzacis starp tām parādījās tikko manāma krunciņa.

-    Jūs nācāt… jūs te bijāt kopā ar policijas inspektoru, vai ne?

-    Tā ir, misis Remzeja. Vai drīkstu ienākt?

-     Jā, ja vēlaties. Policiju taču nedrīkst neielaist. Tā darot, var iedzīvoties pamatīgās nepatikšanās.

Viņa vedināja mani uz viesistabu, norādīja uz krēslu un apsēdās man pretī. Balsī bija tikko manāms rūgtums, taču uzvedība šobrīd liecināja par pagurumu, kuru agrāk nebiju pamanījis.

Es sacīju:

-     Šodien te liekas tik klusu… Jādomā, jūsu puikas ir atpakaļ skolā?

-     Jā. Tagad ir pavisam citādi. Viņa turpināja: Es domāju, ka jūs gribēsiet uzdot vēl kādus jautājumus par to pēdējo slepkavību, vai ne? Meiteni, kuru nogalināja telefonbūdā.

-     Nē, ne gluži tā. Ziniet, es īstenībā neesmu saistīts ar policiju.

Viņa likās mazliet pārsteigta.

-    Es domāju, jūs esat seržants Lembs, vai ne?

-     Mani sauc Lembs, jā gan, bet es strādāju gluži citā departamentā.

Misis Remzejas apātija pagaisa. Viņa nopētīja mani ar ātru, tiešu, asu skatienu.

-    Tā, viņa noteica, un kas tad ir?

-    Jūsu vīrs joprojām ir ārzemēs?

-Jā.

-    Viņš ir projām jau ļoti ilgu laiku, vai ne, misis Remzeja? Un aizceļojis ļoti tālu?

-    Kas jums par to zināms?

-    Tas, ka viņš ir aiz dzelzs aizkara, vai tad tā nav?

Viņa kādu brīdi klusēja, pēc tam klusā un neizteiksmīgā balsī sacīja:

-    Jā. Jā, tā ir taisnība.

-    Vai jūs zinājāt, kurp viņš dodas?

-    Vairāk vai mazāk… Viņš gribēja, lai braucu līdzi.

-    Vai viņš šo braucienu plānoja jau sen?

-     Tā liekas. Viņš man pateica tikai pēdējā brīdī.

-    Jūs viņa uzskatiem nesimpatizējat?

-    Jādomā, ka reiz tā bija. Taču jums jāzina, ka tagad… Tādas lietas taču jūs pamatīgi pārbaudāt, vai ne? Pārlūkojat pagātni, uzzināt, ar ko cilvēks kopā ceļojis, kādā partijā bijis, itin visu.

-    Jūs varētu sniegt mums ļoti noderīgu informāciju, es teicu.

Viņa pašūpoja galvu.

-    Nē. Es to nevaru. Es negribēju sacīt, ka nevēlos. Redziet, viņš nekad man neko noteiktu netika teicis. Es pati nevēlējos neko zināt. Jutos slima un nogurusi no tā visa! Kad Maikls man teica, ka esot nodomājis šo valsti atstāt, sadedzināt visus tiltus un doties uz Maskavu, tas mani nepavisam nepārsteidza. Tad man nācās izlemt, ko vēlos es.

-     Un jūs izlēmāt, ka pietiekami nesimpatizējat sava vīra uzskatiem?

-    Nē, es tā gan neteiktu! Mani uzskati ir tikai mani. Domāju, ka ar sievietēm allaž tā gadās, ja nav runa par fanātiķēm. Tādā gadījumā gan sievietei jābūt ļoti fanātiskai, bet es tāda nebiju. Nekad neesmu centusies iet tālāk nekā mazliet pa kreisi.

-    Vai jūsu vīrs bija iejaukts Larkina lietā?

-     Es nezinu. Domāju, ka varēja būt. Viņš nekad man neko par to netika teicis.

Te pēkšņi viņa manī pavērās mazliet vērīgāk.

-     Labāk noskaidrosim visu uzreiz, mister Lemb, vai nu jūs esat vilks jēra ādā vai ne. Es mīlēju savu vīru. Es pat varētu doties viņam līdzi uz Maskavu, neatkarīgi no tā, vai piekristu viņa politiskajiem uzskatiem. Taču viņš gribēja ņemt līdzi arī puikas. Bet es nevēlējos vest puikas uz turieni! Tas ir tik vienkārši. Un tā es nolēmu, ka palikšu te, kopā ar viņiem. Nezinu, vai Maiklu vēl kādreiz satikšu. Viņš ir izvēlējies savu ceļu dzīvē, un es izvēlējos savu, taču vienu es zinu. Pēc tam, kad viņš to man pateica, es sapratu, ka vēlos audzināt zēnus tepat, viņu dzimtenē. Viņi ir angļi. Es gribu, lai viņi tiek audzināti tāpat kā visi angļu bērni.

-    Saprotu.

-     Tas, man liekas, varētu būt viss, pieceldamās sacīja misis Remzeja.

Viņas izturēšanās pēkšņi šķita neierasti apņēmīga.

-     Droši vien nebija viegli izdarīt šādu izvēli, es laipni bildu. Man ļoti žēl. Jūtu jums līdzi.

Tā tiešām bija. Laikam jau patiesā līdzcietība manā balsī misis Remzeju aizkustināja. Viņa tikko manāmi pasmaidīja.

-      Var jau būt, ka tā tiešām ir… jādomā, ka jums, darot savu darbu, reizēm nākas iejusties citu cilvēku ādā, pūloties apjaust, ko viņi domā un ko jūt. Tas man patiešām nācās ļoti grūti, bet tagad es jau ļaunākajam esmu pāri… Pat sāku kalt plānus ko iesākt, kurp doties, varbūt palikt šeit. Man jāatrod darbs. Agrāk strādāju par sekretāri. Varbūt es atsvaidzināšu savas zināšanas mašīnrakstīšanā un stenogrāfijā.

-     Tikai neejiet strādāt uz Kevendiša biroju, es sacīju.

-    Kāpēc ne?

-     Šķiet, ar tām meitenēm, kuras tur strādā, notiek nelāgas lietas.

-    Ja domājat, ka es par to kaut ko zinu, tad jūs maldāties. Tā nav.

Novēlēju viņai veiksmi un izgāju. Neko nebiju uzzinājis. Taču galus tomēr vajadzēja dabūt kopā.

III

Iedams ārā pa vārtiņiem, gandrīz notriecu no kājām misis Maknotonu. Viņa nesa iepirkumu somu un likās ļoti sagurusi.

-     Ļaujiet man, es teicu un paņēmu somu. Vispirms viņa grasījās raut to projām, taču, pieliekusi galvu un mani nopētījusi, atslābināja tvērienu.

-    Jūs esat tas jauneklis no policijas, viņa ieteicās. Es jūs uzreiz nepazinu. Aiznesu iepirkumu somu līdz durvīm.. Tā izrādījās neticami smaga. Pabrīnījos vien, minēdams, kas tur varētu būt iekšā. Lielāks daudzums kartupeļu?

-     Nezvaniet, viņa sacīja. Durvis nav aizslēgtas.

Tā vien likās, ka Vilbremavēnijā neviens nekad neslēdza durvis.

-     Un kā jums veicas ar to lietu? viņa ieinteresēti pavaicāja. Viņam, kā rādās, bijušas ļoti daudzas sievas.

Es nesapratu, par ko viņa runā.

-     Kam tad? Es taču biju projām, paskaidroju-

-    Ak tā, saprotu. Viņa kalpoja viņam par aizsegu, es domāju. Es runāju par to misis Rivālu. Biju noklaušināšanā. Viņa izskatījās tik vienkārša. Jāteic, ka diez ko satriekta vīra nāves dēļ viņa vis nebija.

-    Viņa taču piecpadsmit gadus nebija vīru redzējusi, es paskaidroju.

-     Anguss un es mēs esam precējušies divdesmit gadus, viņa nopūtās. Tas ir ilgs laiks. Un tik daudz dārza darbu tagad, kad viņš vairs nestrādā universitātē… Reizēm grūti apjēgt, ko lai ar sevi iesāk.

Tobrīd parādījās misters Maknotons ar lāpstu rokā.

-     Ak, tu jau esi atpakaļ, dārgā. Dod man iepirkumus!

-    Nolieciet tos virtuvē, steigšus sacīja misis Maknotona, piebikstīdama man ar elkoni. Tur

ir tikai auzu pārslas, olas un melone, viņa teica vīram, mīļi smaidīdama.

Es noliku somu uz virtuves galda.

Tajā kaut kas noklinkstēja.

Auzu pārslas, tā gan! Ļāvu vaļu saviem spiega instinktiem. Pašā somas dziļumā gulēja trīs viskija pudeles.

Sapratu, kāpēc misis Maknotona reizēm bija tik jautra un runīga un kāpēc tik slikti turējās uz kājām. Iespējams, tāpēc misters Maknotons bija aizgājis no darba.

Sis rīts bija pilnībā veltīts kaimiņiem. Iedams pa avēniju uz Albenīroudas pusi, satiku misteru Blendu. Misters Blends likās ļoti labā formā. Viņš uzreiz mani pazina.

-    Kā jums iet? Kā ar slepkavību? Zinu, ka noslepkavotais jau identificēts. Kā rādās, viņš ar to nabaga sievu nelāgi apgājies. Atvainojiet jūs taču neesat vietējais, vai ne?

Izvairīgi noteicu, ka esmu ieradies no Londonas.

-   Tātad arī Skotlendjards par to ieinteresējies?

-    Tomēr… es nenoteikti novilku.

-    Saprotu. Jums nav brīv par to runāt. Bet jūs nebijāt noklaušināšanā.

Pateicu, ka biju prom ārzemēs.

-    Es tāpat, manu zēn. Es tāpat! viņš pamirkšķināja man ar aci.

273

-     Izklaidēšanās braucienā? es pamirkšķināju pretī.

■ 8

-    Kaut tā būtu! Nē, tas bija tikai vienas dienas brauciens uz Buloņu.

Viņš iebikstīja ar elkoni man sānos (gluži kā misis Maknotona!).

-    Sievu es neņēmu līdzi. Tur man bija jaukiņa ceļabiedrenīte. Blondīnīte. Ļoti karstasinīga būtne.

-    Darījumbrauciens? es pavaicāju.

Mēs abi pasmējāmies vienprātīgi, kā visi pasaules vīrieši.

Viņš devās uz 61. numura pusi, bet es uz Albenīroudu. Nepavisam nebiju ar sevi apmierināts. Kā jau Puaro sacīja, no kaimiņiem varētu izdabūt daudz ko vairāk. Tas likās gaužām nedabiski, ka neviens neko nebija redzējis! Varbūt Hārdkāstls neuzdeva īstos jautājumus. Bet vai tad es varēju izdomāt labākus? Iegriezdamies Albenīroudā, prātā jau biju sagatavojis jautājumu shēmu. Tā izskatījās apmēram šāda:

Kad misters Karijs (Kastitons) tika sazāļots?

Kur tika nogalināts?

Kā misters Karijs (Kastltons) tika nogādāts 19. numurā?

Kāds noteikti ir kaut ko redzējis! Kas? Ko?

Es atkal nogriezos pa kreisi. Tagad gāju pa Vilbremavēniju, gluži tāpat kā 9. septembri. Varbūt iegriezties pie mis Pebmāršas? Piezvanīt pie durvīm un sacīt… Jā, ko gan lai es sacītu? Ieiet pie misis Voterhausas? Bet ko es varētu sacīt viņai?

Varbūt pie misis Hemingas? Nebūtu lielas nozīmes tam, ko es sacītu misis Hemingai. Viņa tik un tā neklausītos, ko viņai saka, un viņas teiktais, lai cik nesakarīgs un neizprotams, tomēr varētu pie kaut kā novest.

Devos tālāk, prātā atzīmēdams numurus, kā biju darījis iepriekš. Vai šis misters Karijs arī bija te gājis, tāpat pētīdams numurus, līdz nonāca pie numura, kurā bija nodomājis ieiet?

Vilbremavēnija nekad nebija izskatījusies lieliskāk. Es bezmaz izsaucos kā Viktorijas laikos: "Ak! Ja šie akmeņi spētu runāt!" Tajās dienās šis, liekas, bija slavens teiciens. Taču akmeņi nerunā tāpat kā ķieģeļi, mūris, apmetums vai ģipša rotājumi. Vilbremavēnija bija klusa un mierīga, veclaicīga, savrupa, nolaista, bet nekādā ziņā ne runīga. Tā es biju par to pārliecināts nelikās pievilcīga klaiņojošiem blēžiem, kuri paši nezina, ko meklē.

Cilvēku bija maz man garām pabrauca pāris puiku ar divriteņiem, vēl satiku divas sievietes ar iepirkumu somām. Nami šķita iebalzamējušies kā mūmijas, bez jebkādām dzīvības zīmēm ārpusē. Es zināju, kāpēc tā. Tā bija tieši vai apmēram svētā pirmā stunda, kas pēc Anglijas tradīcijām tiek veltīta pusdienu maltītei. Dažās mājās, kur aizkari nebija aizvilkti, redzēju cilvēkus sēžam pie pusdienu galdiem, taču tādu nebija daudz. Lielākoties logus aizsedza neilona audumi, kuri nekādi neatgādināja tik populārās

Notingemas mežģīnes, un vēl daudz biežāk kāds, kas bija mājās, ēda "modernā" virtuvē, pieskaņojies 1960. gada standartiem.

Tā bija kā es nopratu vispiemērotākā stunda slepkavībai. Diez vai slepkava būtu par to iedomājies, es minēju. Vai tā bija daļa no slepkavas izlolotā plāna? Beidzot nonācu pie 19. numura.

Tāpat kā daudzi neaptēsti ļautiņi šoviet, apstājos un skatījos. Šobrīd nekur nebija redzama neviena cilvēciska būtne.

-     Nekādu kaimiņu, sapīcis norūcu, nekādu visgudru glūniķu.

Pēkšņi sajutu plecā asu sāpi. Biju maldījies. Te bija kaimiņš tik tiešām, ļoti noderīgs kaimiņš, ja vien būtu spējis runāt. Biju atspiedies pret 20. numura vārtu stabu, un uz tā sēdēja tas pats lielais, oranžrudais runcis, kuru jau biju redzējis. Es apstājos un pateicu viņam dažus vārdus, vispirms atvairījis rotaļīgo ķepu ar asajiem nagiem no sava pleca.

-    Ak, ja kaķi spētu runāt, es teicu, tā mēģinādams uzsākt sarunu.

Rudais kaķis atplēta muti, lai skaļi, melodiski ieņaudētos.

-     Zinu, ka spēj, es teicu. Zinu, ka tu spēj runāt tikpat labi kā es. Tikai tu nerunā manā valodā. Vai tu todien te sēdēji? Vai redzēji, kas iegāja šajā mājā un no tās izgāja? Vai tev zināms viss, kas šeit notika? Es gan to nepalaistu garām, minci.

Kaķis manis teikto bija ņēmis ļaunā. Tas pagrieza muguru un sāka kustināt asti.

Man ļoti žēl, jūsu Augstība, es noteicu.

Runcis pār plecu uzmeta man saltu skatu un sāka lietišķi mazgāties. "Kaimiņi!" es ar rūgtumu nodomāju. Nebija šaubu uz kaimiņu līdzdalību Vilbremavēnijā nenācās cerēt. Es, gluži tāpat kā Hārdkāstls, vēlējos sastapt kādu jauku, pļāpīgu, vērīgu vecu lēdiju, kura aiz gara laika nezina, ko iesākt, un allaž lūkojas laukā pa logu, cerēdama ieraudzīt ko skandalozu. Nelaime tā, ka šādas vecas lēdijas mūsdienās šķiet gluži vai izmirušas. Viņas visas pulciņos sēž veco ļaužu pansionātos, kur nodrošinātas visas iespējamās ērtības padzīvojušiem ļaudīm, vai ari pārpildītās slimnīcās, kur gultas būtu steidzīgi vajadzīgas cilvēkiem, kuri tiešām ir slimi. Kroplie, paralizētie un vecie vairs nemitinās savās mājās, uzticama sulaiņa vai pusjukušas, nabadzīgas radinieces apkalpoti, kā jau kārtīgā namā. Kriminālizmeklēšanai tas par labu vis nenāk.

Pavēros pāri ielai. Kāpēc te nevarēja būt tādi kaimiņi? Kāpēc pretī nevarēja būt kārtīgas mājiņas, nevis šī augstā, necilvēcīgā siena. Tā bija daļa no kāda cilvēkiem domāta bišu stropa, kuru apdzīvoja darba bites, kas visu dienu bija projām un pārradās tikai vakarā, lai nomazgātos un dotos uz satikšanos. Pretstatā šīm necilvēcīgajām būvēm, es gandrīz sāku just simpātijas pret Vilbremavēnijas noplukušo greznību. Manu skatienu piesaistīja gaismas uzplaiksnījums kaut kur celtnes vidusdaļā. Tā mani ieinteresēja. Es pavēros augšup. Jā, tā uzspīdēja atkal. Tur bija atvērts logs, un kāds lūkojās pa to laukā. Seja, kuru pa pusei aizsedza kāds priekšmets. Gaisma uzzibsnīja no jauna. Es iebāzu roku kabatā. Manās kabatās atradās daudzas lietas, kuras varēja izrādīties noderīgas. Pārsteidzoši, cik dažādas reizēm bija vajadzības. Gabaliņš līmlentas. Daži nevainīga izskata instrumenti, ar kuriem bija iespējams atvērt daudzas slēgtas durvis, kārbiņa ar pelēku pulveri, kuras etiķete nebūt neatbilda saturam, pulverizators komplektā ar to un vēl pāris sīkas ietaises, par kurām lielākā daļa cilvēku netiktu gudri, kam īsti tās domātas. Kopā ar citām lietām man kabatā atradās binoklis. Ne jau kāds īpaši spēcīgais, taču pietiekami noderīgs. Es to izvilku un pacēlu pie acīm.

Logā rēgojās bērns. Es saskatīju pār plecu karājamies garu bizi. Meitenei rokā bija mazs teātra binoklis, un viņa pētīja mani ar tādu vērību, kura varētu likties glaimojoša. Tā kā šoviet nebija nekā cita, ko viņa varētu novērot, necik glaimojoši tas gan nebija. Šajā brīdī tomēr Vilbremavēnijā parādījās vēl kas ievērības cienīgs.

Ielā lepni iebrauca vecumvecs rolsroiss, kuru stūrēja padzīvojis šoferis. Viņš izskatījās cēls, taču dzīvē vīlies. Un pabrauca man garām tik svinīgi kā vesela auto procesija. Mana vērotāja, cik manīju, tagad pavērsa binokli pret viņu. Es stāvēju un domāju.

Vienmēr esmu ticējis, ka tad, ja ilgāk pagaida, var sagaidīt kādu laimīgu gadījumu, kaut ko tādu, ar ko neesat rēķinājies un par ko nekad nebūtu iedomājies, taču tas tomēr atgadās. Vai šī bija mana laimīgā izdevība? Atkal pavēries augšup un nopētījis augsto, stūraino mūri, rūpīgi ielāgoju, kur atrodas logs, kas bija mani ieinteresējis izskaitļoju to, skaitot logus no abām pusēm un arī no lejas. Trešajā stāvā. Tad aizgāju pa ielu līdz celtnes ieejai. Ēkai apkārt stiepās plata, bruģēta josla ar zālājiem un puķu dobēm gar malām.

Es zināju, ka allaž ieteicams izpētīt visu apkārtni, tāpēc devos pa bruģēto piebrauktuvi uz ēkas pusi, palūkojos augšup, apstājos, pieliecies izpētīju zālāju, pēc tam atkal izslējos, paslēpdams roku kabatā. Tad devos apkārt mājai, līdz nonācu pie ieejas.

Lielāko dienas daļu, domājams, te uzturējās portjē, taču šajā svētajā stundā no vieniem līdz diviem sargbūda bija tukša. Pamanīju zvana pogu ar lielu uzrakstu "PORTJĒ", taču to nepiespiedu. Atsaucu automātisko liftu, iegāju tajā un nospiedu podziņu ar atzīmi "III stāvs". Pēc tam man nācās rīkoties visai izmanīgi.

No ārpuses šķiet diezgan vienkārši atrast kādu istabu, taču ēkas iekšpusē nemaz nav tik viegli. Tomēr savā laikā man bija diezgan liela prakse šādās lietās, un jutos gluži pārliecināts, ka esmu atradis īstās durvis.

Numurs uz tām man par labu vai par sliktu vēstīja: "77". "Labi," es nodomāju, "Septītnieki mēdz būt laimīgi. Aiziet." Nospiedu zvana pogu un nostājos pie durvīm, gaidot, kas notiks tālāk.

25. nodala, Kolina stāstījumā

Nācās pagaidīt minūti vai divas, līdz durvis atvērās.

Manī jautājoši palūkojās liela auguma, ziemeļnieciska izskata gaišmate ar pietvīkušu seju, gaišās drēbēs. Viņas rokas gan bija steigā noslaucītas, taču uz tām vēl joprojām bija milti, un nedaudz miltu arī uz deguna tā man bija viegli uzminēt, ar ko viņa nodarbojusies.

-     Atvainojiet, es sacīju, man šķiet, jums te jābūt mazai meitenītei. Viņa kaut ko izmeta pa logu.

Gaišmate uzmundrinoši uzsmaidīja. Angļu valodā viņas sekmes vēl bija vājas.

-    Piedodiet, ko jūs teicāt?

-    Meitene, maza meitene.

-    Jā, jā, viņa pamāja.

-    Izmeta kaut ko pa logu

Te es mazliet izlīdzējos ar žestiem.

-    Es to pacēlu un uznesu augšā.

Pastiepu atvērtu plaukstu. Tajā bija sudraba augļu nazītis. Viņa to atzinīgi nopētīja.

-    Es nedomāju… es neredzēju…

-     Jūs bijāt aizņemta ar cepšanu, laipni sacīju.

-    Jā, ja, es cepu. Tā ir, viņa sparīgi pamaja.

-    Negribēju jūs traucēt, es sacīju. Vai jūs man neatļautu atdot to viņai?

-    Piedodiet?

Manis teiktais šķita nonācis līdz sievietes apziņai. Viņa izveda mani cauri priekštelpai un atvēra durvis. Tās vērās uz jauku viesistabu. Pie loga atradās dīvāns, un uz tā deviņus vai desmit gadus vecs bērns ar ieģipsētu kāju.

-Šis džentlmenis… viņš teica, ka tu izmeti…

Tajā brīdī kā par laimi no virtuves atplūda kodīga sviluma smaka. Mana pavadone izbailēs iesaucās:

-    Atvainojiet, lūdzu, atvainojiet!

-     Ejiet vien, es sirsnīgi sacīju. Es to nokārtošu.

Viņa aizskrēja kā vēja spārniem. Iegāju istabā, aizvēru durvis un devos pie dīvāna.

-    Kā tev iet? es pavaicāju.

Bērns atkārtoja: Kā tev iet? un nopētīja mani ar ilgu, caururbjošu skatienu, kas bezmaz padarija mani nervozu. Meitenīte bija tukls bērns ar taisniem, peļu pelēkiem matiem, kuri bija sapīti divās bizītēs. Viņai bija augsta piere, smails zods un ļoti saprātīgas, pelēkas acis.

-     Mani sauc Kolīns Lembs, es sacīju. Kā sauc tevi?

Viņa tūlīt nosauca visus vārdus.

-    Džeraldīne Mērija Aleksandra Brauna.

-    Dieviņ tētiņ, es sacīju. Tie tik ir vārdiņi. Kurā no tiem tad tevi īsti sauc?

-     Par Džeraldīni. Reizēm par Džeriju, bet tas man nepatīk. Arī tētiņam mīl vārdiņi nepatīk.

Viena no lielajām priekšrocībām saskarē ar bērniem ir tā, ka viņiem ir sava loģika. Jebkurš pieaugušais tūlīt būtu prasījis, ko es vēlos. Džeraldīne bija gatava iesaistīties sarunā, neuzdodama nekādus muļķīgus jautājumus. Viņa bija viena pati, garlaikojās, un jebkurš apmeklētājs šādos apstākļos nozīmēja iepriecinošu pārmaiņu. Ja vien es neizrādīšos dumjš un garlaicīgs zellis, viņa labprāt ar mani patērzēs.

-    Domāju, ka tavs tētis ir izgājis, es teicu.

Viņa atbildēja tikpat atsaucīgi un izsmeļoši kā

agrāk.

-     Ķerti nghevēnas inženierbirojā, Bīverbridžā, viņa sacīja. Tas ir nepilnas piecpadsmit jūdzes no šejienes.

-    Un tava māte?

-     Māmiņa nomira, Džeraldīne paskaidroja bez nožēlas vai jūtināšanās. Viņa nomira, kad es biju tikai divus mēnešus vecs zīdainis. Viņa ar lidmašīnu lidoja no Francijas. Tā nogāzās. Visi gāja bojā.

Viņa runāja ar tādu kā apmierinājumu, un es nopratu, ka bērnam, ja viņa māte ir mirusi, liek izjust zināmu lepnumu tas, ka viņa gājusi bojā nelaimes gadījumā vai katastrofā.

-    Saprotu, es teicu. Tātad jums ir…

Es palūkojos uz durvju pusi.

-     Tā ir Ingrīda. Viņa atbraukusi no Norvēģijas. Viņa ir te tikai nedēļu. Un vēl neprot neko daudz pateikt angliski. Es mācu viņai angļu valodu.

-    Un viņa māca tev norvēģu valodu?

-    Neko daudz, sacīja Džeraldīne.

-    Vai viņa tev patīk?

-     Jā. Viņa ir laba. Tas, ko viņa vāra, gan reizēm garšo jocīgi. Ziniet, viņa ēd jēlas zivis.

-    Es Norvēģijā tiku ēdis jēlu zivi, sacīju. Reizēm tā garšo ļoti labi.

Džeraldīne likās ļoti šaubāmies par tādu iespēju.

-    Šodien viņa lūko cept sīrupa torti, meitene skaidroja.

-    Izklausās ļoti garšīgi.

-    Mmmjā. Man garšo sīrupa torte, viņa pieklājīgi piekrita. Vai jūs paliksiet uz lenču?

-     Ne gluži. īstenībā es gāju garām, un man likās, ka tu kaut ko izmeti pa logu.

-Es?

-    Jā, un es parādīju viņai sudraba augļu nazīti.

Džeraldīne to noskatīja vispirms aizdomīgi, pēc tam atzinīgi.

-    Tas ir ļoti jauks, viņa sacīja. Kas tas ir?

-Tas ir augļu nazis.

Es atvāzu asmenīti.

-    Ak tā, saprotu. Jūs domājat, es ar to varētu mizot ābolus un tamlīdzīgi.

-Jā.

Džeraldīne nopūtās.

-     Tas nav mans. Es to nenometu. Kāpēc jūs domājat, ka es?

-    Bet tu taču raudzījies ārā pa logu, un…

-    Es gandrīz visu laiku raugos ārā pa logu, sacīja Džeraldīne. Es novēlos un salauzu kāju, ziniet.

-    Cik nelaimīgi!

-    Jā, nekas labs nav. Necik interesanti tas vis nebija. Es kāpu ārā no autobusa un nokritu. Tas notika tik ātri, tikai drusciņ iesāpējās, un tagad vairs nesāp.

-    Tas tev droši vien ir ļoti apgrūtinoši, es sacīju.

-    Jā, tā ir. Taču tētiņš man visu ko atnes. Plastilīnu, ziniet, grāmatas un zīmuļus, krustvārdu mīklas un tamlīdzīgi, taču es darbojoties nogurstu, tāpēc pavadu daudz laika pie loga ar šo te.

Viņa lepni parādīja mazo teātra binokli.

-    Vai drīkstu paskatīties? es pavaicāju.

Paņēmu binokli, pieliku pie acīm un pavēros

ārā pa logu.

-    Tas ir ļoti labs, es atzinīgi sacīju.

Tas tiešām bija lielisks. Džeraldīnes tēvs ja tas bija viņš, kas to sagādājis likās par to dārgi maksājis. Pārsteidzoši skaidri varēja saskatīt Vilbremavēnijas 19. numuru un kaimiņmājas. Es pasniedzu to viņai atpakaļ.

-    Tas ir vienreizējs, es teicu. Augsta klase.

-    Tas ir īsts, lepni noteica Džeraldīne, nevis bērnu.

-    Jā, tas tiesa.

-      Man ir dienasgrāmata, paziņoja Džeraldīne. Es visu laiku tur pierakstu savus novērojumus. Numurējot kā vilcienu sarakstā, viņa turpināja. Man ir brālēns, vārdā Diks, mēs deram uz vilcienu numuriem. Un arī uz auto numuriem. Ziniet, sākot ar ciparu "1" un tālāk.

-    Derīga nodarbošanās, es sacīju.

-    Jā, tā ir. Nelaimīgā kārtā te reti brauc auto, tāpēc tos uzskaitīt esmu pārstājusi.

-     Domājams, tu zini visu par šīm te mājām kas tur dzīvo un tamlīdzīgi.

Es pateicu to it kā starp citu, bet Džeraldīne mīļuprāt atbildēja.

-     Ak, jā. Es, protams, nezinu viņu vārdus, tāpēc esmu nosaukusi viņus citos vārdos.

-    Tas varētu būt ļoti interesanti, es noteicu.

-     Tur ir marķīze Karabasa, zīmīgi pamādama, sacīja Džeraldīne. Tā, kam tie neapcirptie krūmi. Ziniet, kā tas Karabass Barabass. Viņai ir vesels bars kaķu.

-     Nupat ar vienu runājos, es paziņoju, ar rūsgano.

-    Jā, es jūs redzēju, Džeraldīne atzinās.

-     Tu esi ļoti vērīga, sacīju. Es vis nedomāju, ka tu būtu daudz ko palaidusi garām.

Džeraldīne glaimota pasmaidīja. Ingrīda atvēra durvis un aizelsusies ienāca iekšā.

-    Ar jums viss kārtībā?

-     Ar mums viss kārtībā, cieti sacīja Džeraldīne. Nav ko uztraukties, Ingrīd.

Viņa sāka sparīgi māt ar roku, norādīdama uz durvīm.

-    Ej atpakaļ, ej cept!

-     Labs ir, es eju. Cik jauki, ka tev ir apmeklētājs.

-     Kad Ingrīda cep, viņa top nervoza, Džeraldīne paskaidroja. Visvairāk tad, kad gatavo ko tādu, ko līdz šim nav gatavojusi. Tāpēc mēs reizēm ēdam ļoti vēlu. Priecājos, ka jūs atnācāt. Ir tik jauki, ja kāds atnāk izklaidēt tad nemoka ēstgriba.

-     Pastāsti man ko vairāk par tiem ļautiņiem, kas tur dzīvo, es sacīju. Ko tu tur esi redzējusi? Kas dzīvo nākamajā mājā tajā kārtīga-

jā?

-    Ak, ja, tur ir neredzīga sieviete. Viņa ir pilnīgi akla, taču staigā tik droši, it kā redzētu. To man pateica portjē Harijs. Viņš, tas ir, Harijs, ir ļoti jauks. Viņš man daudz ko pastāsta. Viņš man stāstīja par slepkavību.

-     Slepkavību? es pārvaicāju, izlikdamies pārsteigts.

Džeraldīne pamāja. Viņas acis pacilāti mirdzēja, stāstot par tādām nopietnām lietām.

-    Tajā mājā notika slepkavība. Es taču to redzēju.

-    Cik bezgala interesanti!

-    Jā, vai ne? Nekad vēl nebiju redzējusi slepkavību. Es gribēju teikt, ka nebiju redzējusi vietu, kur notikusi slepkavība.

-    Ko tad tu… hm… redzēji?

-     Ak, nekas daudz jau tur nenotika. Ziniet, tā ir tāda klusa stunda. Vissatraucošākais no mājas kāds izskrēja, skaļi spiegdams. Un tad, protams, es nopratu, ka tur kaut kas noticis.

-    Kas tad spiedza?

-Jauna sieviete. Ļoti jauna, ļoti skaista, jānudien. Viņa izskrēja pa durvīm un spiedza, un kliedza. Pa ielu nāca jauns vīrietis, viņa izskrēja pa vārtiņiem un apķērās viņam apkārt šitā! meitene ieplēta rokas. Pēkšņi viņa mani pētīgi uzlūkoja. Viņš izskatījās gluži tāds pats kā jūs.

-     Man būs kāds dubultnieks, es līksmi sacīju. Kas notika tālāk? Tas taču ir tik satraucoši.

-     Jā, viņš nolika to meiteni zemē. Ziniet, tur pie sētas, un iegāja mājā, bet Impērists tas ir tas oranžais runcis, es viņu dēvēju par Impēristu, jo viņš izskatās šausmīgi uzpūtīgs beidza mazgāties un šķita pārsteigts, jo tad no savas mājas iznāca mis Pīķene tā ir tā tur, no 18. numura, nostājās uz trepēm un blenza.

-    Mis Pīķene?

-    Es viņu saucu par Pīķeni, jo viņa ir tāda kā kāršu pīķis. Viņai ir brālis un viņa to baksta.

-    Turpini, es ieinteresēts palūdzu.

-    Tālāk notika viss kas. Tas vīrietis atkal iznāca no mājas… Vai esat pārliecināts, ka jūs tas nebijāt?

-    Tādu kā es ir daudz, pieticīgi sacīju, es izskatos tāds pats kā citi.

-     Jā, es ticu, ka tā ir, sacīja Džeraldīne, nebūt man neglaimodama. Jā, tātad tas vīrietis devās prom pa ielu, iegāja telefonbūdā un zvanīja. Pēc tam atbrauca policija. Viņas acis iemirdzējās. Vairāki policisti. Un viņi iznesa līķi ārā tā, kā to dara ātrā palīdzība. Skaidrs, ka tur bija sanākuši daudzi cilvēki stāvēja un skatījās, ziniet. Redzēju tur arī Hariju, šejienes portjē. Viņš vēlāk man par to stāstīja.

-    Vai viņš teica, kas tur noslepkavots?

-     Viņš tikai pateica, ka tas esot kāds vīrietis. Viņa vārdu neviens nezinot.

-Tas viss ir loti interesanti, es noteicu.

> 7

Lūdzu Dievu, kaut Ingrīdai neiešautos prātā šajā brīdī nākt iekšā ar sirdij tīkamo sīrupa kūku vai vēl kādu delikatesi.

-      Bet atgriezīsimies pie sākuma, labi? Vai tu redzēji to vīrieti, kuru noslepkavoja, ieejam mājā?

-    Ne, neredzeju. Jadoma, viņš jau bija tur iekšā ilgāku laiku.

-    Tu domā, ka viņš tur dzīvoja?

-    Ak, nē, tur dzīvo tikai mis Pebmārša.

-    Tātad tu zini viņas īsto vārdu?

-     Jā, tas bija avīzēs. Sakarā ar slepkavību. Un spiedzošo meiteni sauca Seila Veba. Harijs man teica, ka noslepkavotais saucies par misteru Kariju. Cik smieklīgs uzvārds, vai ne, tā taču saucas tā garšviela, ko liek pie ēdieniem. Un bija vēl otra slepkavība, ziniet. Ne jau tajā pašā dienā, bet vēlāk tā tika pastrādāta telefonbūdā uz ielas. Es no šejienes varu to būdu redzēt, tikai tad man jāizbāž galva pa logu, lai varu palūkoties ap stūri. Protams, es to neredzēju slepkavības brīdī; ja būtu zinājusi, ka tur kaut kas tāds notiks, noteikti pabāztu galvu laukā. Bet es, protams, nezināju un nepaskatījos. Tajā rītā te bija tik daudz ļaužu stāvēja uz ielas un skatījās uz to māju pāri pretī. Es domāju, tas ir gaužām muļķīgi, vai ne?

-    Jā, es piekritu, tiešām muļķīgi.

Atkal parādījās Ingrīda.

-     Es drīz nāks, viņa mierinoši uzsauca. Tagad es nāks pavisam drīz.

Vina atkal aizsteidzās. Džeraldīne noteica:

jt

289

-     īstenībā viņa mums sagada daudz rupju. Viņa tā rūpējas par ēšanu… Lenčs ir vienīgais, kas viņai jāpagatavo ja neskaita brokastis, protams. Tētis vakarā ēd restorānā un no turienes kaut ko atnes arī man. Zivi vai ko citu. Ne jau

Krisli • 8

kādas īpašas vakariņas, meitenes balss izklausījās skumja.

-     Ap cikiem tu parasti ieturi lenču, Džeraldīne?

-      Pusdienas, jūs gribējāt sacīt? Šīs man ir pusdienas. Es vakarā neēdu pusdienas, bet gan vakariņas. Nu jā, īstenībā es dabūju pusdienas tad, kad Ingrīdai izdodas tās pagatavot. Viņai nav nekādas sajēgas par laiku. Brokastis viņai jāpagatavo savlaicīgi, jo tētis steidzas, bet pusdienas viņa var pasniegt jebkurā laikā. Reizēm mēs ēdam divpadsmitos, bet reizēm tikai divos. Ingrīda teica, ka nākoties ēst tad, kad ēdieni esot gatavi.

-    Tā? Laba doma, es sacīju.

-     Cikos tu dabūji savu lenču pusdienas, es gribēju teikt slepkavības dienā?

-     Tā bija viena no dienām, kad ēdām divpadsmitos. Redziet, Ingrīda todien gatavojās iziet. Viņa devās uz kino vai pie friziera, un pie manis palika misis Perija. Viņa ir briesmīga, patiešām. Tāda plikšķinātāja.

-     Plikšķinātāja? es pārvaicāju, nedaudz izbrīnījies.

-     Jā, ziniet, pa galvu. Sakot tādas muļķības kā "mīļā mazulīte". Viņa nav tā persona, sacīja Džeraldīne, ar kuru varētu normāli parunāties. Taču viņa nes man saldumus un citas tamlīdzīgas lietas.

-    Cik tev gadu, Džeraldīne?

-    Desmit. Desmit un trīs nedēļas.

-     Man šķiet, tev patīk gudri parunāties, es sacīju.

-    Tas tāpēc, ka es daudz runājos ar tētiņu, Džeraldīne nopietni bilda.

-     Vārdu sakot, slepkavības dienā tu pusdienoji agri?

-     Jā, jo Ingridai vajadzēja pabeigt trauku mazgāšanu un doties projām tūlīt pēc vieniem.

-    Tātad torit tu skatījies laukā pa logu un vēroji cilvēkus?

-    Jā gan. Kādu brītiņu. Agrāk, ap desmitiem, es risināju krustvārdu mīklu.

-    Es domāju, varbūt tu redzēji misteru Kariju ierodamies šajā mājā?

Džeraldīne papurināja galvu.

-     Nē. Neredzēju. Tas ir ļoti savādi, es jums piekrītu.

-    Jā, varbūt viņš tur ieradās jau agri no rīta.

-    Viņš negāja pa ārdurvīm un nespieda zvana pogu. Tad es būtu viņu redzējusi.

-     Varbūt viņš tur ienāca caur dārzu. Es domāju, pa otrām durvīm.

-    Nē, nē, sacīja Džeraldīne. Tur ir kaimiņu dārzi. Vini neciestu, ka caur vinu dārziem i > 7 »

kāds staigā.

-    Jā, domāju gan.

-     Es gribētu zināt, kāds viņš izskatījās, Džeraldīne noteica.

-    Diezgan padzīvojis. Ap sešdesmit. Viņš bija gludi skūts un ģērbies tumšpelēkā uzvalkā.

Džeraldīne pašūpoja galvu.

-     Izklausās ļoti ikdienišķi, viņa vīlusies novilka.

-     Tātad, es sacīju, domāju, ka tev būs grūti atcerēties citu pēc citas visas tās dienas, kuras tu te guli un lūkojies laukā.

-     Tas nemaz nav grūti, viņa pieņēma izaicinājumu. Varu jums pastāstīt itin visu par to rītu. Es zinu, kad misis Vēžspīle atnāca un kad aizgāja.

-    Ta ir apkopēja, vai ne?

-    Jā. Viņa virzās gluži kā vēzis. Viņai ir mazs puika. Ir reizes, kad viņa ņem to līdzi, taču todien nepaņēma. Un mis Pebmārša allaž iet prom ap desmitiem. Viņa iet uz vājredzīgo skolu mācīt bērnus. Misis Vēžspīle iet prom ap divpadsmitiem. Reizēm viņai līdzi ir sainītis. Jādomā, ka tajā ir sviests un siers, jo mis Pebmārša taču neredz. Es ļoti labi zinu, kas todien notika redziet, mēs ar Ingrīdu nedaudz sastrīdējāmies, un viņa negribēja ar mani runāt. Es mācu viņai angļu valodu, un viņa gribēja zināt, kā pateikt "uz drīzu tikšanos". Viņa to pateica man vāciski: "Auf Wiedersehen." To es zinu, jo esmu bijusi Šveicē, un tur mēdza tā sacīt. Un viņa vēl saka "Grūss Gott", tas ir, ardievu. Angliski to nemaz tā nevar pateikt.

-    Ko tad tu Ingrīdai iemācīji?

Džeraldīne sāka smieties visai blēdīgi ķiķinādama. Meitene gribēja kaut ko sacīt, taču smiekli viņu smacēja, un beigu beigās viņa izdabūja pār lūpām:

-    Es teicu viņai, lai saka: "Lasies pie velna!" Un viņa to pateica mis Balstrodai no kaimiņdzīvokļa, un mis Balstroda pārskaitās. Tad Ingrida nāca augšā un bija ļoti dusmīga uz mani viņa palika sapūcējusies līdz pat nākamās dienas tējaslaikam.

Es pārgremoju šo informāciju.

-    Tātad tu noņēmies ar savu binokli?

Džeraldīne pamāja.

-    Tāpēc jau es zinu, ka misters Karijs neiegāja mājā pa parādes durvīm. Nodomāju, ka viņš varbūt iegājis mājā naktī un, teiksim, paslēpies bēniņos. Kā jums šķiet vai tā varētu būt?

-     Man šķiet, ka iespējams pilnīgi viss, es sacīju, taču tas vis neliekas diezko ticami.

-     Nē, sacīja Džeraldīne, viņš varēja būt izsalcis, vai ne? Viņš neuzdrošinājās palūgt mis Pebmāršai brokastis, ja reiz no viņas slēpās.

-    Un mājā neviens neiegāja? es noprasīju. Pilnīgi neviens? Nepiebrauca neviens ar auto kāds amatnieks vai ciemiņš?

-    Pārtikas preču tirgotājs piebrauc pirmdienās un ceturtdienās, sacīja Džeraldīne, un piena vedējs ierodas pusdeviņos no rīta.

Šis bērns tiešām bija īsta enciklopēdija.

-    Puķkāpostus un tamlīdzīgas lietas mis Pebmārša pērk pati. Nepiebrauca neviens, ja neskaita veļas mazgātavas mašīnu. Tā bija tāda neredzēta veļas mazgātavas mašīna.

-    Neredzēta mazgātavas mašīna?

-    Jā. Parasti tā mēdz būt Souterndaunas veļas mazgātava. Te lielākā daļa cilvēku mazgā Souterndaunā. Todien tā bija cita mazgātava "Sniegpārsla", Nekad te neesmu redzējusi mazgātavas "Sniegpārsla" mašīnu. Droši vien viņi tikai nupat sākuši te darboties.

Man ar lielām pūlēm izdevās apvaldīt balsi, lai neizrādītu pārliecīgu interesi. Negribēju viņu iztraucēt.

-     Viņi atveda veļu vai atbrauca tai pakaļ? pavaicāju.

-     Atveda, sacīja Džeraldīne. Lielā, lielā maisā. Daudz lielākā nekā parasti.

-    Vai to saņēma mis Pebmārša?

-    Nē, protams, ne, viņa bija izgājusi.

-    Cikos tas bija, Džeraldīne?

-    Tieši vienos trīsdesmit piecās, sacīja Džeraldīne. Es to pierakstīju, viņa lepni piemetināja.

Meitene paņēma mazo piezīmju grāmatiņu un, to atvērusi, ar ne visai tīru rādītājpirkstu norādīja: 1.35 piebrauca veļas mazgātavas auto. Pie 19. numura.

-     Tev vajadzētu strādāt Skotlendjardā, es sacīju.

-      Vai tad viņiem ir sievietes detektīves? Tas man gan patiktu. Tas man ļoti patiktu. Es nedomāju policistes. Man liekas, ka tās ir dumjas.

-    Tu man nepastāstīji, kas īsti notika, kad atbrauca veļas auto.

-     Nekas nenotika, Džeraldīne noteica. Šoferis izkāpa, atvēra auto aizmuguri, izvilka to saini un stiepa apkārt mājai pie otrām durvīm. Jādomā, ka viņš netika iekšā. Mis Pebmārša laikam bija ārdurvis aizslēgusi, tāpēc viņš atstāja maisu tur un iznāca atpakaļ.

-    Kā viņš izskatījās?

-    Ļoti parasti, Džeraldīne atbildēja.

-    Tā kā es? pavaicāju.

-      Ak, nē, daudz vecāks par jums, Džeraldīne iebilda, taču es viņu nevarēju labi redzēt, jo viņš bija pagriezies pret māju. Viņš devās uz 19. numuru, lai gan bija piebraucis nepareizajā

«•ielas pusē. Taču tādā ielā kā šī tas nav svarīgi. Un tad viņš iegāja pa vārtiem un ienesa saini. Es varēju redzēt vienīgi viņa pakausi. Kad viņš atkal no turienes iznāca, viņš slaucīja seju. Es domāju, viņam bija kļuvis karsti un viņš bija piekusis, to saini stiepdams.

-    Un pēc tam viņš atkal brauca projām?

-    Jā. Kāpēc jums tas šķiet tik loti interesanti?

-    Ak, es nezinu, atbildēju. Iedomājos, ka viņš varbūt redzējis ko interesantu.

Ingrīda atgrūda durvis. Viņa stūma ratiņus ar pusdienām.

-    Tagad mēs varam ēst, viņa sauca, līksmi mādama ar roku.

-    Vareni, sacīja Džeraldīne. Es mirstu aiz bada.

Es piecēlos.

-     Man tagad jāiet, noteicu. Atā, Džeraldīne!

-     Atā. Kā ar šo te? viņa pavicināja augļu nazi. Tas nav mans. Viņas balss skanēja skumji. Es gan vēlētos, lai būtu.

-     Izskatās tā, ka tas nepieder nevienam, vai ne?

-    Vai to varētu uzskatīt par atrasto mantu, vai kā nu to sauc?

-     Jā, kaut kas tamlīdzīgs, es sacīju. Es domāju, tu labāk to paturi. Tas ir, paturi tikmēr, kamēr neviens cits to nepieprasa. Taču nedomāju vis, vēl mierinoši piebildu, ka to kāds 4 prasīs.

-    Dod man ābolu, Ingrīd, sacīja Džeraldīne.

-    Ābolu?

-    Pomme! Apfel!

Viņa bija īsta poliglote. Es atstāju viņas un devos laukā.

26. nodala

Misis Rivāla pagrūda "Pāva ģerboņa" durvis un mazliet grīļīgi tuvojās letei. Viņa aizelsusies kaut ko murmināja. Šajā iestādījumā viņa acīmredzami nebija svešiniece, un bārmenis visnotaļ sirsnīgi sasveicinājās ar ienācēju.

-     Kā sviežas, Flo? viņš pavaicāja. Kā ar trikiem?

-     Nekā laba, sacīja misis Rivāla. Tā nav godīgi. Nē, tā nav labi. Es zinu, ko saku, Fred, un es saku, ka tas nav labi.

-     Skaidrs, ka tas nav labi, —• Freds mierinoši piebalsoja. Kā ir, es gribētu zināt? Vai vēlies to pašu, ko parasti, dārgumiņ?

Misis Rivāla piekrītoši pamāja. Viņa samaksāja un sāka malkot dzērienu. Freds attālinājās, lai apkalpotu kādu citu klientu. Dzēriens darīja misis Rivālu nedaudz jautrāku. Viņa joprojām pie sevis murmināja, taču ar jau rāmāku sejas izteiksmi. Kad Freds atkal atgriezās pie viņas, viņa ierunājās manāmi maigāk.

-     Vienalga, es negrasos ar to samierināties, viņa teica. Nē, negrasos vis. Ja ir kas tāds, ko nevaru izturēt, tad tā ir krāpšana. Nekad, nemūžam neesmu atbalstījusi krāpšanu.

-    Protams, neesi, Freds sacīja.

Viņš noskatīja sievieti ar ievingrinātu aci un nosprieda, ka tā ir jau pamatīgi sareibusi, tomēr vēl var turēt. Varēja manīt, ka viņu kaut kas nomāc.

-    Krāpšana, atkārtoja misis Rivāla. Izvairi… izvairi… ak, tu taču zini to vārdu, ko es domāju.

-    Protams, zinu, Freds sacīja.

Viņš pagriezās, lai apsveicinātos ar jaunu apmeklētāju. Skatam pavērās vesela blēžu galerija. Misis Rivāla turpināja murmināt.

-    Tas man nepatīk, un es to neatbalstu. To es gan teikšu. Lai neviens neiedomājas, ka var pret mani tā izturēties. Nē, patiesi, nevar vis. Es domāju, tas nav pareizi. Bet, ja tu, cilvēk, pats sevi neaizstāvēsi, kas tad tevi aizstāvēs? Dod man vēl vienu, dārgumiņ, viņa jau skaļākā balsī piemetināja.

Freds paklausīja.

-     Es tavā vietā pēc tam dotos mājās, viņš ieteica.

Viņš brīnījās, kas šim sievišķim lēcies. Parasti viņa bija daudz mierīgākā noskaņojumā. Mīļa dvēsele, allaž gatava pasmieties.

-    Es iekūlos nepatikšanās, Fred, vai saproti, misis Rivāla sacīja. Ja cilvēks tev palūdz kaut ko izdarīt, tad viņam vajadzētu arī paskaidrot, par ko ir runa. Vajadzētu pateikt, ko tas nozīmē un kam tas vajadzīgs. Melkuļi. Netīri meļi, to es tev saku. Un tādas lietas es neatbalstu.

-    Ja es būtu tavā vietā, tad dotos uz mājām, sacīja Freds, redzēdams asaru, kas gatavojās noritēt no krāsotajām skropstām. Taisās uz lietu, turklāt vēl pamatīgu. Tas sabojās tavu smalko cepuri.

Misis Rivāla par piekrišanas zīmi tikko manāmi pasmaidīja.

-     Man allaž patikušas rudzupuķes, viņa noteica. Ak, dieniņ, tiešām nezinu, ko iesākt.

-    Es dotos mājās un kārtīgi izgulētos, laipni teica bārmenis.

-    Jā, varbūt, bet…

-     Uz priekšu! Tu taču negribēsi sabojāt to cepuri?!

-    Tas gan ir tiesa, sacīja misis Rivāla. Jā, tas ir tiesa. Tas ir ļoti prof… profe… nē, es nedomāju to. Ko tad es gribēju sacīt?

-    Kādu dziļu domu.

-    Liels paldies!

-    Vienmēr laipni, atteica Freds.

Misis Rivāla norausās no augstā sēdekļa un ne pārāk drošā gaitā devās uz durvīm.

-     Šovakar, kā rādās, Flo par kaut ko satraukusies, sacīja viens no klientiem.

-     Viņa parasti itin priecīgi vītero, taču tā iet mums visiem te augšā, te lejā, atbildēja otrs

-    drūma izskata tips.

-    Ja kāds man būtu teicis, turpināja pirmais,

-    ka Džerijs Greindžers pienāks piektais, tūlīt aiz Valdnieces Karolīnes, es neticētu. Ja jūs man vaicājat, tad teikšu, ka tur bija kāda blēdīšanās. Zirgu skriešanās vairs nenotiek godīgi. Viņi iebaro zirgiem zāles. Visi blēdās.

Misis Rivāla bija izkļuvuši no "Pāva ģerboņa" un neizpratnē palūkojās debesīs. Jā, varbūt tiešām taisījās līt. Viņa devās prom pa ielu, nedaudz drudžaini nogriezās pa kreisi un pēc tam pa labi un nonāca pie visai apšaubāma izskata nama. Kad viņa devās augšā pa kāpnēm, lejā ierunājās kāda balss no būceņa pa durvīm pabāzās galva un pavērās augšup.

-    Augša jus gaida džentlmenis.

-    Mani?

Misis Rivālas balss izklausījās mazliet izbrīnīta.

-    Jā, ja viņu var nosaukt par džentlmeni. Labi ģērbies un tamlīdzīgi, bet nekāds lords Aldžernons kāviņtur, to gan varu apgalvot.

Māja oda pēc kāpostiem, zivīm un eikaliptiem. Pēdējā smarža vestibilā bija visstiprākā. Misis Rivālas mājas saimniece ļoti rūpējās par savām krūšu kaitēm, īpaši vēsākā laikā, un ķērās pie zāļošanās jau septembrī. Misis Rivāla uzkāpa pa kāpnēm, pieturēdamās pie margām. Viņa atgrūda durvis un iegāja, bet pēkšņi apstājās un pat paspēra soli atpakaļ.

-    Ak, viņa ieteicās, tas esat jūs.

Detektīvinspektors Hārdkāstls piecēlās no

krēsla, kurā bija sēdējis.

-    Labvakar, misis Rivāla.

-     Ko jūs vēlaties? noprasīja misis Rivāla, parādīdama mazāk viesmīlības, nekā varēja sagaidīt.

-    Tā kā man vajadzēja ierasties Londonā darba darīšanās, teica inspektors Hārdkāstls, un ir kaut kas tāds, ko gribēju ar jums pārrunāt, nācu jūs uzmeklēt. Tas… hm… sievišķis apakšā domāja, ka jums jābūt atpakaļ daudz agrāk.

-     Ak tā, sacīja misis Rivāla. Bet es neredzu… tomēr…

Inspektors Hārdkāstls pabīdīja uz priekšu krēslu.

-    Sēdieties, viņš pieklājīgi piedāvāja.

Viņu pozīcijas bija gluži citādas, nekā vajadzēja būt it kā viņš būtu saimnieks, bet viņa viešņa. Misis Rivāla apsēdās. Viņa nomākta uzlūkoja inspektoru.

-    Ko jūs gribējāt pārrunāt? viņa vaicāja.

-     Sīkas detaļas, sacīja inspektors Hārdkāstls, sīkas detaļas, kas noskaidrojušās.

-     Jūs domājat par Hariju? Bet, paklausieties, sacīja misis Rivāla, un viņas balss izklausījās mazliet kareivīga, tajā pašā laikā inspektoram Hārdkāstlam nāsīs iesitās degvīna smaka, man pietiek par to Hariju. Es negribu par viņu vairāk domāt. Es taču izrādīju pretimnākšanu, vai ne tad, kad ieraudzīju avīzē to bildi? Es atnācu un pastāstīju par viņu jums. Tas viss ir tik sen, es vairs negribu, lai man par to atgādina. Neko vairāk es jums nevaru pasacīt. Es jau pateicu jums visu, ko spēju atcerēties, un tagad negribu vairs par to neko dzirdēt.

-    Tie ir tikai sīkumi, sacīja inspektors Hārdkāstls. Viņš runāja laipni, it kā taisnodamies.

-    Ak, tad jau labi, visai nelaipni noteica misis Rivāla. Kas par lietu? Klājiet vaļā!

-    Jūs atpazināt šajā vīrā savu laulāto draugu, ar kuru esat noslēgusi laulību pirms piecpadsmit gadiem. Tā bija, vai ne?

-     Es domāju, ka tagad jūs jau noteikti zināt, cik sen tas bija.

"Senāk, nekā tiku domājis," inspektors Hārdkāstls sacīja pats sev. Un turpināja:

-     Jā, jums taisnība. Mēs to uzzinājām. Jūs precējāties 1948. gada 15. maijā.

-     Maijā precēties nozīmē būt nelaimīgai, tā mēdz sacīt, misis Rivāla drūmi izdvesa. Nekādu laimi tās precības man neatnesa.

-     Un, kaut gan pagājuši tik daudzi gadi, jums tik viegli izdevās pazīt savu vīru?

Misis Rivālas balsī ieskanējās tikko jaušama nedrošība.

-     Viņš nav īpaši novecojis, viņa sacīja. Harijs allaž par sevi ļoti rūpējās.

-     Un jūs pat spējāt dot mums papildu norādi identifikācijai. Cik atceros, jūs man rakstījāt par rētu.

-     Tā ir. Tā bija aiz viņa kreisās auss. Site, misis Rivāla pacēla roku un norādīja vajadzīgo vietu.

-     Aiz kreisās auss? Hārdkāstls uzsvēra šo vārdu.

-    Ak… viņa likās mirkli šaubāmies, jā. Tā es domāju. Esmu pārliecināta, ka tā bija. Protams, steigā ir grūti atšķirt labo pusi no kreisās, vai ne? Taču jā gan, tā bija kakla kreisajā pusē. Te, viņa atkal pielika roku tajā pašā vietā.

-    Un viņš skuvās, jūs sacījāt?

-    Tā bija. Un suns lēca. Tolaik mums bija ļoti liels suns. Viņš iedrāzās iekšā un metās Harijam klāt, un vīram rokā bija bārdas nazis, ar to viņš pamatīgi iešņāpa. Brūce ļoti asiņoja. Tā sadzija, bet rēta palika uz visiem laikiem, tagad viņa jau runāja pārliecinātāk.

-     Tas ir ļoti svarīgi, misis Rivāla. Galu galā, cilvēki reizēm-var likties ļoti līdzīgi cits citam, īpaši tad, ja pagājuši jau daudzi gadi. Taču atrast vīrieti, kas ļoti līdzīgs jūsu vīram, un vēl ar rētu tajā pašā vietā tā ir varen viegla un vienkārša identifikācija, vai ne? Kā rādās, te mums tiešām ir, kur atsperties.

-     Priecājos, ka jums tā šķiet, noteica misis Rivāla.

-    Un kad notika tas starpgadījums ar bārdas nazi?

Misis Rivāla brīdi padomāja.

-    Tam vajadzēja būt… Ak, jā, tas notika kādu pusgadu pēc mūsu apprecēšanās. Jā, tā bija. Es atceros tovasar mēs dabūjām to suni.

-     Tad tas varēja būt 1948. gada oktobrī vai novembrī. Vai tā ir?

-    Tā ir.

-    Un jūsu vīrs jūs pameta 1951. gadā…

-     Ne tik daudz viņš mani pameta, cik es viņu izliku ārā, lepni sacīja misis Rivāla.

-    Kaut vai tā. Kā nu to ņem. Tā vai citādi, pēc tam, kad 1951. gadā izlikāt ārā savu vīru, jūs viņu nekad vairs neredzējāt līdz tam brīdim, kad ieraudzījāt fotogrāfiju avīzē?

-    Jā. Tieši to es jums teicu.

-    Un jūs esat par to pilnīgi pārliecināta, misis Rivāla?

-     Skaidrs, ka esmu pārliecināta. Neesmu Hariju Kastltonu ne acīs redzējusi līdz tai dienai, kad ieraudzīju viņu mirušu.

-     Dīvaini, ziniet, sacīja inspektors Hārdkāstls, tas ir ļoti dīvaini.

-    Kāpēc… ko jūs ar to domājat?

-     Tāpēc, ka ar tās rētas audiem kaut kas nav tā, kā vajag. Protams, man vai jums tas neko daudz neizsaka. Rēta kā rēta. Bet ārsti spēj noteikt daudz ko. Ziniet, viņi spēj aptuveni noteikt, cik ilgi cilvēkam šī rēta bijusi.

-    Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt.

-     Tātad, misis Rivāla, teikšu tikai sekojošo. Ja ticam policijas ārstam un vēl otram ķirurgam, ar kuru konsultējāmies, tad rētaudi aiz jūsu vīra auss skaidri liecina, ka rēta nav radusies senāk nekā pirms pieciem vai sešiem gadiem.

-     Neiespējami, sacīja misis Rivāla. Es tam neticu. Es… neviens neko tādu nevar apgalvot. Tas taču…

-    Tātad, Hārdkāstls mierīgā balsī turpināja, ja rēta ir tikai piecus vai sešus gadus veca, tas nozīmē, ka šim vīram ja tas būtu jūsu vīrs 1951. gadā, kad viņš jūs pameta, rētas nav bijis.

-    Varbūt nebija arī. Bet tik un tā tas ir Harijs.

-     Bet jūs taču kopš tā laika neesat viņu redzējusi, misis Rivāla. Tātad, ja jūs kopš tā laika neesat viņu redzējusi, kā jūs varat zināt par rētu, kuru viņš ieguvis pirms pieciem vai sešiem gadiem?

-     Jūs man sajaucāt galvu, sacīja misis Rivāla. Jūs man galīgi sajaucāt galvu, varbūt tas nemaz nebija tik sen, kas to visu var atcerēties? Šā vai tā, Harijam bija tā rēta, un es to zināju.

-     Skaidrs, sacīja inspektors Hārdkāstls un piecēlās. Manuprāt, jums vajadzētu labāk apdomāt šo savu paziņojumu, misis Rivāla. Jūs taču negribat iekulties nepatikšanās, ko?

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Vienkārši to, inspektors Hārdkāstls, bezmaz vai taisnodamies, paskaidroja, ka jums varētu nākties atbildēt par nepatiesas liecības sniegšanu.

-    Par nepatiesas liecības sniegšanu?! Man?!

-     Jā. Tā ir ļoti nopietna apsūdzība, ziniet. Jums var būt lielas nepatikšanas, jūs pat varat nokļūt cietumā. Protams, jūs vēl neesat zvērējusi koronera priekšā, bet tiesā pirms liecības sniegšanas jums nāksies zvērēt. Tāpēc jā gan, es gribu, lai jūs visu ļoti rūpīgi pārdomājat, misis Rivāla. Varbūt kāds jūs ir pierunājis, lai pasakāt mums par rētu?

Misis Rivāla piecēlās un izslējās visā augumā, viņas acis iedegās. Šajā brīdī viņa bija bezmaz vai lieliska.

8

-     Nekad savā mūžā neesmu dzirdējusi tādas muļķības, viņa teica. Pilnīgas aplamības. Es daru tikai to, kas ir mans pienākums. Es atnācu un pateicu jums visu, ko atceros. Ja esmu kļūdījusies, tad tas ir tikai dabiski. Galu galā man ir

.305

bijuši daudzi hm pielūdzēji, džentlmeņi, un es varēju ari nedaudz kļūdīties. Taču es nedomāju vis, ka būtu kļūdījusies. Tas vīrs bija Harijs, un Harijam bija rēta aiz kreisās auss, par to es esmu pārliecināta. Un tagad, inspektor Hārdkāstl, vai jūs neietu projām un nebeigtu apgalvot, ka esmu jums sastāstījusi melus?

Inspektors Hārdkāstls tūlīt taisījās uz iešanu.

-    Ar labvakaru, misis Rivāla, viņš sacīja. Tikai apdomājiet to labi! Tas ir viss.

Misis Rivāla atmeta galvu. Hārdkāstls izgāja pa durvīm. Līdz ar viņa aiziešanu misis Rivālas uzņēmība tūlīt saplaka, tikko manāmais izaicinājums viņas uzvedībā pagaisa. Viņa izskatījās nobijusies un norūpējusies.

-     Šitā mani iegāzt, viņa murmināja, šitā iegāzt. Es taču netikšu ar to galā. Es… es… negribu nokļūt nepatikšanās kāda cita dēļ. Sastāstīt man šitādas lietas un krāpt mani! Tas ir drausmīgi. Pārlieku drausmīgi.

Viņa grīļīgi ņēmās staigāt šurpu turpu, tad beidzot izšķīrās, paņēma no kakta tur pieslieto lietussargu un atkal devās laukā. Viņa aizgāja līdz ielas galam, paminstinājās pie telefonbūdas, pēc tam devās uz pastu. Tur viņa palūdza samainīt sīknaudu un pēc tam nozuda telefona kabīnē. Sazvanījusi centrāli, viņa nosauca numuru, pēc tam stāvēja un gaidīja savienojumu.

-     Runājiet! Jūsu izsauktais abonents klausās.

Viņa sāka runāt.

Hallo… ak, jūs klausāties. Te Flo.. Nē, es atceros, ka jūs man pieteicāt to nedarīt, bet nācās. Jūs man nepateicāt visu taisnību. Jūs man nepateicāt, kādās nepatikšanās varu iekļūt. Jūs tikai pateicāt, ka jūs varētu nonākt neērtā situācijā, ja to vīru identificētu. Man ne mirkli nenāca prātā, ka varu tikt iejaukta slepkavībā… Jā, protams, jūs to sakāt, bet tad jūs man nepateicāt… Jā, es izdarīju. Es domāju, bez jūsu līdzdalības tas nevar būt noticis… Ziniet, es netaisos to atbalstīt… Ir taču atbildība par līdzda… līdzzinā… nu jā, jūs jau saprotat. Kaut gan es visu laiku tiku domājusi, ka tā bija maskēšanās. Tagad esmu fakta priekšā, un man ir bail, to es jums saku… Pateikt man, lai uzrakstu viņiem un pastāstu par rētu… Un tagad viņi, liekas, uzoduši, ka viņam tā rēta ir tikai pāris gadus, bet man jāzvēr, ka tā viņam bijusi jau tad, kad viņš mani pameta pirms daudziem gadiem… Un par to var saukt pie atbildības, tad man būs jāiet cietumā. Tas nebija labi, ka jūs runājāt riņķī un apkārt, cenšoties mani apvārdot… Nē… būt kādam pateicību parādā ir viena lieta, bet… Jā, es zinu… zinu, ka jūs man par to samaksājāt un nebūt ne pārāk daudz… Jā, labi. Es jums paklausīšu, bet es netaisos… Labi, labi, es klusēšu… Ko jūs sakāt? Cik tad? Tā ir liela nauda. Kā es varu zināt, ka jūs to darījāt, jo… Labi, jā, protams, tur ir starplba. Jūs zvērat, ka jums ar to nav nekāda sakara? Es domāju ar nogalināšanu… Nē, labi, esmu pārliecināta, ka jūs to nevarējāt… Reizēm iznāk darīšana ar visādiem cilvēkiem, un viņi pastrādā daudz ko tādu, kas jums ne prātā nav nācis, tā taču nav jūsu vaina… Jūs allaž spējat iedvest uzticību… Tas jums allaž izdevies… Jā, kārtībā, es to apdomāšu, bet tam jānotiek drīz… Rītā? Cikos? … Jā… jā, es atnākšu, bet nekādu čeku. Tas var mūs iegāzt… Es patiešām nezinu, vai būtu ļāvusi sevi iejaukt šajā lietā, pat ja… Jā, ja jūs tā sakāt… Nē, es domāju, es par to neļaunošos… Tātad kārtībā.

Viņa iznāca no pasta, streipuļodama no vienas ietves puses uz otru un savā nodabā smaidīdama.

Tādas naudas dēļ bija vērts riskēt ar nepatikšanām policijā. Nauda viņai ļoti noderētu. Un tur patiešām nebija pārāk liela riska. Viņai tikai jāapgalvo, ka aizmirsusi vai nespēj atcerēties. Daudzas sievietes nespēj atcerēties, kas noticis kaut vai pirms gada. Viņa sacīs, ka sajaukusi Hariju ar kādu citu. Ak, viņa izdomās daudz un dažādus aizbildinājumus.

Misis Rivālai bija iedzimtas spējas blēdīties. Viņas prāti tagad darbojās tikpat sparīgi, cik agrāk bija nomākti. Viņa sāka nopietni un neatlaidīgi domāt par to, ko visupirms pirks par iegūto naudu…

27. nodala, Kolīna stāstījumā

I

-    Kā rādās, tev neko daudz neizdevās izdabūt no tās misis Remzejas? pulkvedis Beks sūkstījās.

-    Tur nekā daudz nebija, ko izdabūt.

-    Vai esi par to pārliecināts? -Jā.

-    Viņa tajā partijā darbojas aktīvi?

-    Nē.

Beks mani pētoši uzlūkoja.

-    Vai esi apmierināts? viņš noprasīja.

-    īstenībā nē.

-    Cerēji uz ko vairāk?

-    Tukšumu tas neaizpilda.

-     Jā, būs jāpalūkojas vēl kur citur… Vai ar pusmēnešiem tu esi galā?

-Jā.

-     Tu atbildi tikai vienzilbīgi. Vai kaut kas pajuka?^

-    Šis darbiņš man neveicas, es lēni noteicu.

-    Vai vēlies, lai paglaudu tev galviņu un saku "Pai, pai"?

Neraugoties uz visu savu sapīkumu, sāku smieties.

-    Tā jau ir labāk, Beks atplauka. Un tagad pasaki, kas par lietu? Jādomā, kreņķi ar meiteni?

Es papurināju galvu.

-    Tas tik un tā atklāsies pēc kāda laika.

-     Jā, jā, negaidot sacīja Beks. Pasaule šodien ir tik pārsteidzoša. Pavēles nav tik skaidras kā agrāk. Kad uzmācas mazdūšība, tā pārņem kā sausā puve. Lieli pelējumsēņu plankumi, kuri sagāž sienas! Ja tā, tad tu mums vairs nevari būt noderīgs. Tu esi labi pastrādājis, zēn. Apmierinies ar to! Un atgriezies pie savām sasodītajām jūras nezālēm!

Viņš mirkli paklusēja, tad sacīja:

-    Tev taču patīk zvērīgas lietas, vai ne?

-     Visa šī lieta man liekas ļoti aizraujoša un interesanta.

-    Es domāju, ka tā ir atbaidoša. Dabā ir tāda daudzveidība, vai ne? Gaumes ziņā, es domāju. Kā iet ar to jūsu slepkavību? Varu saderēt, ka to pastrādājusi tā meitene.

-    Jūs kļūdāties, es atbildēju.

Beks pamācoši un tēvišķīgi pakratīja pirkstu man pie deguna.

-    Es tev saku: esi gatavs uz to! Un nedomāju vis, ka tās būtu kādas skautu spēlītes.

Es devos prom pa Ceringkrosroudu, dziļi domās nogrimis.

Metro stacijā nopirku avīzi.

Un izlasīju, ka vakar Viktorijas stacijā sastrēgumstundā cietusi sieviete, kura aizvesta uz slimnīcu. Tur konstatēts, ka viņa sadurta. Sieviete mirusi, nenākdama pie samaņas.

Viņas vārds misis Merlīna Rivāla.

Piezvanīju Hārdkāstlam.

-     Jā, viņš sacīja, atbildot uz maniem jautājumiem. Tieši tā viņi apgalvo.

Viņa balsī bija nomāktība un rūgtums.

-    Es viņu apmeklēju iepriekšējā vakarā. Teicu viņai, ka tajā viņas stāstā par rētu kaut kas nav kārtībā. Ka rētaudi veidojušies nesen. Jocīgi, ko tikai cilvēki nedara, lai izlocītos. Reizēm pat pārspīlē. Kāds samaksājis šai sievietei, lai viņa identificē līķi kā savu vīru, kas aizgājis no viņas pirms daudziem gadiem.

Viņa to izdarīja godam! Es viņai noticēju. Un tagad kāds lai kas viņš ari būtu gribēja būt pārgudrs un pārcentās. Ja viņa, pēcāk pārdomādama, atcerētos šo nenozīmīgo rētu, tas varētu uzveikt visas šaubas un kalpot par izšķirošu pierādījumu identificēšanai. Ja viņa to pateiktu tūlīt, tas izklausītos pārlieku slideni.

-    Tātad šī Merlīna Rivāla iestigusi visā tajā līdz ausīm?

-    Zini, es par to nešaubos. Iedomājies, pie viņas ierodas vecs draugs vai paziņa un saka: "Paklau, man draud nepatikšanas. Viens zellis, ar kuru es kārtoju darīšanas, ir noslepkavots. Ja viņu identificēs un visas mūsu darīšanas nāks gaismā, tā būs pilnīga katastrofa. Bet, ja tu aiziesi un pateiksi, ka tas ir tavs vīrs Harijs Kastltons, kas nozudis pirms daudziem gadiem, tad viss būs kārtībā."

-    Protams, ka viņa svārstītos teiktu, ka tas ir pārāk riskanti.

-     Ja tā, šis kāds sacītu: "Kas tad tur par risku? Ļaunākajā gadījumā tu atzīsies, ka esi kļūdījusies. Jebkura sieviete varētu kļūdīties pēc tam, kad pagājuši piecpadsmit gadi." Un, iespējams, tad piedāvāta jauka, neliela naudas summiņa. Un viņa piekritusi, teikdama: jā, viņa izpalīdzēs! Un tā arī rīkojās.

-    Bez kādām aizdomām?

-    Viņa nebija aizdomīga sieviete. Kāpēc, Dieva dēļ, mēs ik pa laikam noķeram slepkavu, Kolīn, un cilvēki, kas to labi pazinuši, nekādi nespēj ticēt, ka viņš spējīgs kaut ko tādu pastrādāt?

-     Kas notika tad, kad tu devies vinu apmeklēt?

-     Es viņu nobaidīju. Pēc tam, kad aizgāju, viņa izdarīja to, ko biju gaidījis lūkoja sazināties ar personu, kas viņu šajā lietā iesaistījusi. Viņai, protams, sekoja. Viņa iegāja pastā un zvanīja no automāta. Nelaimīgā kārtā tas nebija tas automāts, kuru, pēc maniem aprēķiniem, viņai vajadzēja lietot tas atrodas tās ielas galā, kur viņa dzīvoja. Taču viņai vajadzēja izmainīt naudu. Viņa iznāca no automāta kabīnes un šķita ar sevi ļoti apmierināta. Viņu paturēja acīs, taču līdz vakarvakaram nekas interesants neatgadījās. Viņa devās uz Viktorijas staciju un nopirka biļeti līdz Kroudīnai. Bija pusseptiņi, sastrēgumstunda. Viņa neuzmanījās. Viņa domāja doties pie kāda uz Kroudīnu. Taču tas viltnieks jau bija uz pēdām. Uzbrukt kādam cilvēkam un iedurt ar nazi pūlī ir vieglāk par vieglu… Domājams, ka viņa pat nesaprata, ka ir sadurta. Zini, cilvēks to neapjēdz. Atceries to Bertona aplaupīšanas lietu, kas bija saistīta ar Leviti bandu? Viņš bija nogājis pa ielu labu gabalu, līdz nokritis beigts. Piepešas asas sāpes, un pēc tam liekas, ka viss atkal ir kārtībā. Taču nav vis. Un cilvēks ir pagalam, pats to pat neapzinādamies.

Viņš pabeidza: Nolādēts, nolādēts, nolādēts!

-    Vai tu kādu jau pārbaudīji?

Man vajadzēja to pajautāt. Es nespēju nociesties.

Viņa atbilde bija ātra un skarba.

-     Mis Pebmārša vakar bija Londonā. Viņai bija jākārto kādas institūta darīšanas, un viņa atgriezusies Kroudīnā ar vilcienu septiņos četrdesmit… Un Šeilai Vebai bija jāaizved manuskripts kādam ārzemju autoram pārbaudīšanai viņš uzturējās Londonā pa ceļam uz Ņujorku. Viņa izbraukusi no Riča viesnīcas aptuveni pussešos, pēc tam bijusi kino viena pati un tikai tad braukusi mājās.

-      Paklau, Hārdkāstl, noteicu, es uzodu kaut ko tādu, kas tevi varētu interesēt. To liecinieks redzējis pats savām acīm. 9. septembrī, piecas minūtes pāri pusdiviem pie Vilbremavēnijas 19. numura piebraukusi veļas mazgātavas mašīna. Vīrs, kas ar to braucis, atstājis milzīgu veļas saini pie mājas sētas durvīm. Tas sainis bijis ārkārtīgi liels.

-    Mazgātavas? Kuras mazgātavas?

-    "Sniegpārsla". Vai tu tādu zini?

-      Nezinu vis. Taču bieži sāk darboties gluži jaunas mazgātavas. Veļas mazgātavai tas ir visai parasts nosaukums.

-    Labi, tad pārbaudi! Ar to braucis vīrietis un ienesis saini iekšā.

Hārdkāstla balss pēkšņi likās kļuvusi aizdomīga.

-    Vai tu mani nevazā aiz deguna, Kolīn?

-     Nē. Es jau teicu, ka man ir aculiecinieks. Pārbaudi, Dik! Noskaidro to!

Es noliku klausuli, pirms viņš paguva uzsākt tālāku tirdīšanu.

Izgāju no telefonbūdas un palūkojos pulkstenī. Vēl bija daudz kas darāms, un es gribēju atrasties drošā attālumā no Hārdkāstla, kamēr to nokārtošu. Man vajadzēja parūpēties par savu nākotni.

28. nodala, Kolīna stāstījumā

I

Iebraucu Kroudīnā vienpadsmitos vakarā, pēc piecām dienām. Devos uz Klerendonviesnīcu, noīrēju istabu un likos gulēt. Biju pārguris, jau iepriekšējā naktī maz gulējis, tāpēc cieši aizmigu. Pamodos tikai ceturksni pēc deviņiem.

Es pasūtīju kafiju, grauzdiņus un rīta avīzi. To visu atnesa kopā ar lielu kvadrātveida vēstuli, kura bija adresēta man kreisajā stūri tai bija rakstīts: "AR ZIŅNESI".

Aplūkoju to, visai izbrīnījies. Sūtījums bija negaidīts. Papīrs likās biezs un dārgs, adrese iespiesta skaidri.

Kad biju to apgrozījis rokā un izpētījis, galu galā atplēsu aploksni.

Tur iekšā bija papīra lapa.

Uz tās ar lieliem burtiem grīļīgi uzvilkts:

"KARLJŪ VIESNĪCĀ 11.30

413. ISTABĀ

(KLAUVĒ TRĪS REIZES)"

Skatījos uz papīra lapu, grozīju rokās un nesapratu, ko tā varēja nozīmēt. Ievēroju istabas numuru 413, to pašu ciparu kombināciju, ko rādīja pulksteņi. Sagadīšanās? Vai varbūt tā nebija sagadīšanās.

Iedomājos, ka vajadzētu uz Karljū viesnīcu piezvanīt. Pēc tam iedomājos, ka vajadzētu piezvanīt Dikam Hārdkāstlam. Taču nedarīju neko.

Mana miegainība bija pārgājusi. Piecēlos, noskuvos, nomazgājos, apģērbos un devos uz Karljū viesnīcu, lai nonāktu tur norādītajā laikā. '

Vasaras sezona jau bija pagājusi. Viesnīcā apgrozījās daudz ļaužu.

Pie letes neko nevaicāju. Ar liftu uzbraucu ceturtajā stāvā un pa gaiteni aizgāju līdz 413. numuram. Kādu bridi tur pastāvēju, pēc tam, juzdamies bezgala muļķīgi, trīsreiz pieklauvēju.

Kāda balss sacīja:

-    Iekšā.

Nospiedu rokturi durvis nebija aizslēgtas. Iegāju un sastingu uz vietas.

Ieraudzīju cilvēku, kuru nemūžam necerēju te redzēt.

Man pretī stāvēja Puaro. Viņš man plati uzsmaidīja.

-      l/ne petite surprise, n 'est-ce pas?[7] viņš noprasīja. Taču patīkams pārsteigums, es ceru.

-    Puaro, vecā lapsa, es iesaucos. Kā jūs te nokļuvāt?

-    Es te nokļuvu daimlera limuzīnā ļoti ērti.

-    Bet ko jūs te darāt?

-    Tas bija pārāk traucējoši. Viņi uzstāja, vienkārši uzstāja, ka mans dzīvoklis jāremontē. Iedomājieties, kādās grūtībās es nokļuvu! Ko es varēju iesākt? Kur es varēju doties?

-    Daudz kur, es auksti sacīju.

-     Iespējams, bet mans ārsts man ieteica jūras gaisu tas varot nākt par labu.

-     Viens no tiem atsaucīgajiem ārstiem, kuri izzina, kurp pacients vēlas doties, un ieteic doties tieši turp! Vai tas bijāt jūs, kas man atsūtīja šo te? es parādīju saņemto vēstuli.

-    Protams, kas gan cits?

-    Vai ta ir sagadīšanās, ka jusu istabas numurs ir 413?

-    Tā nav sagadīšanās. Es to īpaši izlūdzos.

-    Kāpēc?

Puaro piešķieba galvu uz vienu pusi un pamirkšķināja man ar aci.

-    Tā likās esam piemērota.

-    Un trīsreizējā klauvēšana?

-    Es nespēju nociesties. Ja vēstulei pievienotu rozmarīna [8] zariņu, tas nemaz nebūtu labāk. Domāju, vai neiegriezt pirkstā un neuzspiest uz durvīm asiņainu nospiedumu. Bet pietiek ar to pašu! Es taču varēju inficēties.

-    Izskatās, ka jūs atkal esat bērna prātā, vēsi iebildu. Šopēcpusdien es jums nopirkšu bumbiņu un vilnas trusīti.

-     Neizskatās vis, ka mans pārsteigums jums gājis pie sirds. Neredzu ne prieka, ne sajūsmas izpausmes, mani satiekot.

-    Vai jūs tos gaidījāt?

-     Pourqoui pas?[9] taču būsim reiz nopietni, esmu gana pablēņojies. Ceru dabūt palīgus es zvanīju galvenajam konsteblam, kurš bija pati laipnība, un gaidu arī jūsu draugu detektīvinspektoru Hārdkāstlu.

-    Un ko jūs gatavojaties viņiem sacīt?

-    Manuprāt, mēs visi trīs varētu aprunāties.

Es paskatījos viņā un sāku smieties. Viņš to sauca par aprunāšanos, bet es zināju, kurš būs runātājs.

Puaro!

II

Hārdkāstls ieradās. Mēs apsveicinājāmies. Kad bijām apsēdušies, Diks šad un tad slepšus pavērās Puaro, izskatīdamies pēc cilvēka, kurš zvēru dārzā aplūko neredzētu un pārsteidzošu jaunieguvumu. Šaubījos, vai viņam jebkad gadījies satikt kādu, kas būtu līdzīgs Puaro!

Galu galā, kad bijām apmainījušies laipnībām un pieklājības frāzēm, Hārdkāstls noklepojās un ierunājās.

-     Es domāju, Puaro kungs, viņš piesardzīgi sacīja, ka jūs vispirms gribēsiet visu noskaidrot. Tas nemaz nav tik vienkārši… viņš svārstījās. Galvenais konstebls man piekodināja darīt visu, ko vien jūs vēlētos. Bet jums jāsaprot, ka te ir zināmas grūtības, nenoskaidroti jautājumi un iebildumi. Tomēr, ja jau jūs esat šeit ieradies tieši tāpēc…

Puaro viņu visnotaļ vēsi pārtrauca.

-     Es ierados šeit, viņš sacīja, tāpēc, ka manu Londonas dzīvokli remontē un pārkārto.

Iezviedzos kā zirgs, un Puaro mani pārmetoši uzlūkoja.

-            Puaro kungs neies pats visu aplūkot, es teicu. Viņš allaž apgalvojis, ka visu varot izdarīt, sēžot atzveltnes krēslā. Bet tā gluži nav, vai ne, Puaro? Citādi kāpēc gan jūs būtu te ieradies?

Puaro atbildēja ar pašcieņu.

-     Es teicu, ka nav nepieciešams būt āpšu sunim, asinssunim, pēdu dzinējam, kas skraida šurpu turpu un osta. Taču te man jāpiebilst, ka medībās suns ir nepieciešams. Putnu suns, draudziņ. Labs putnu suns.

Viņš pagriezās pret inspektoru. Ar vienu roku Puaro pat apmierināti skrullēja ūsas.

-     Ļaujiet man paskaidrot, viņš turpināja, ka neesmu apmāts ar suņiem tā kā angļi. Es pats varu iztikt ari bez suņa. Taču pietiekami augstu vērtēju jūsu suņa ideālu. Cilvēks savu suni mīl un ciena. Viņš izdabā sunim, uzliela saviem draugiem suņa gudrību un saprātu. Tagad iedomājieties, ka notiek arī pretējais! Suns ir pieķēries savam saimniekam. Suns izdabā saimniekam! Arī viņš lielās ar savu saimnieku, lielās ar saimnieka gudrību un saprātu. Un, tā kā saimnieks dodas laukā tad, kad viņam īstenībā nemaz

7 »

negribas iet laukā lai izvestu suni, kuram tik ļoti patīk pastaigāties, tad suns savukārt cenšas dot saimniekam to, pēc kā ilgojas saimnieks.

Tā tas bija arī ar manu jauno draugu Kolīnu. Viņš ieradās mani apciemot, nevis lūgt palīgā atrisināt savas problēmas; viņš jutās pārliecināts, ka varēs tās atrisināt pats, un man šķiet, ka viņš ir to izdarījis. Nē, viņš jutās noraizējies par to, ka man nebija darba un es likos vientuļš, tāpēc viņš uzticēja man problēmu, kura, viņaprāt, varēja mani interesēt, lai tādējādi dotu man iespēju padarboties. Viņš mani izaicināja izaicināja, lai rīkojos tā, kā biju tik bieži teicies rīkojamies lai, sēžot krēslā un pārdomājot, atrisinu šo problēmu. Ir iespējams, ka te bija vismaz man radās tādas aizdomas neliela viltība, maza un nevainīga blēdība, kas nenodarīja neko ļaunu. Tā sakot, viņš gribēja man pierādīt, ka tas nemaz nav tik vienkārši. Mais oui, mon ami[10], tas ir gan tiesa! Jūs gribējāt pajokot tikai mazliet! Es jums nepārmetu. Viss, ko varu teikt jūs nepazīstat savu Puaro.

Viņš izrieza krūtežu un ņēmās virpināt ūsas.

Es pavēros viņā un sirsnīgi pasmaidīju.

-    Tad labi, noteicu. Pasakiet mums atbildi, kā atrisināt šo problēmu, ja tā jums ir zināma.

-    Bet, protams, ka es to zinu!

Hārdkāstls neticīgi blenza viņā.

-     Vai jūs ticat, ka zināt, kas noslepkavojis to vīru Vilbremavēnijas 19. numurā?

-    Protams.

-    Un ari to, kas nogalinājis Ednu Brentu?

-    Protams.

-    Jums zināma mirušā vīra identitāte?

-    Es zinu, kas viņš tāds varētu būt.

Hārdkāstla sejā bija gaužām neticīga izteiksme.

Pēc galvenā konstebla rīkojuma viņš bija un palika pieklājīgs. Taču viņa balsī bija dzirdama skepse.

-     Atvainojiet, Puaro kungs, vai jūs teicāt, ka zināt, kas noslepkavojis trīs cilvēkus? Un kāpēc?

-Jā.

-      Tātad jūs uzskatāt, ka šī lieta nonāca pie jums, jau atrisināta, to atliek tikai beigt?

-    Tā gan es neuzskatu.

-     Viss, ko jūs varētu teikt, jums radusies nojauta, es nelaipni sacīju.

-    Es nestrīdēšos ar jums par katru vārdu, mon cher Kolīn. Viss, ko es varu teikt, es zinu!

Hārdkāstls nopūtās.

-     Bet redziet, Puaro kungs, man ir vajadzīgi pierādījumi.

-     Protams, bet ziņu iegūšanas avoti ir jūsu rīcībā. Jums tā es domāju būs iespējams šīs liecības dabūt.

-    Es par to neesmu tik pārliecināts.

-     Turpināsim, inspektor. Ja jūs zināt patiešām zināt kurp spert pirmo soli, vai tad jūs gandrīz vienmēr nevarat pieņemt to par atspēriena punktu?

-      Ne vienmēr, nopūzdamies sacīja Hārdkāstls. Šodien apkārt staigā daudzi, kuriem vajadzētu būt ķurķī. Viņi to zina, un mēs to zinām.

321

-    Bet tas taču ir mazs procents, tas nav…

Knsn 8

Es iejaucos.

-     Labi. Labi. Jūs zināt… Tad pasakiet ari mums!

-      Es jūtu, ka jūs joprojām esat skeptiski noskaņots. Bet vispirms ļaujiet man pateikt sekojošo: būt pārliecinātam nozīmē, ka tad, kad atrasts īstais atrisinājums, visas detaļas nostājas savās vietās. Jūs saprotat, ka tas nevarēja notikt citādi.

-     Dieva dēļ, es sacīju, beidziet! Esmu ar mieru pieskaitīt jums visus punktus, kuri būs jūsu labā.

Puaro ērtāk iekārtojās krēslā un pagriezās pret inspektoru, palūgdams piepildīt savu glāzi.

-     Viens gan ir jāsaprot skaidri, mes amis. Lai atrisinātu problēmu, ir vajadzīgi fakti. Un tāpēc nepieciešams suns, putnu suns, kas atnes nošautos putniņus citu pēc cita pie…

-      Pie saimnieka kājām, es noteicu. Skaidrs.

-    Neviens nevar atrisināt sarežģītu lietu, tikai sēdēdams krēslā un lasīdams laikrakstus. Tad ir vajadzīgi precīzi fakti, bet avīzes reti kad apraksta faktus precīzi, ja vien tās vispār kaut ko precīzi apraksta. Tur raksta, ka atgadījums noticis pulksten četros, kaut gan tas īstenībā noticis ceturksni pēc četriem, tur raksta, ka vienam ir māsa, vārdā Elizabete, kaut gan īstenībā viņam ir svaine, vārdā Aleksandra, un tā tālāk. Bet Kolīna personā man bija lielisks suns spējīgs, tas gan man jāsaka, turklāt viņš varēja kaut ko darīt arī paša karjeras labā. Viņam vienmēr bijusi lieliska atmiņa. Viņš spēj jums precīzi atstāstīt dzirdētas sarunas pat pēc vairākām dienām. Viņš spēj tās atkārtot vārdu pa vārdam tas ir, nepārveidojot tās, kā mēs bieži vien mēdzam darīt, piešķirot tām kaut ko no iespaida, kādu tās uz mums atstājušas. Tiešāk paskaidrojot, viņš neteiktu: "Un divdesmit pāri vienpadsmitiem pienāca pasts." Nē, viņš pastāstītu par visu pēc kārtas tas ir, par klauvējienu pie durvīm, pēc tam par istabā ienākušo cilvēku ar vēstuli rokā. Tas viss ir ļoti svarīgi. Tas nozīmē, ka viņš dzirdējis to, ko es gribētu dzirdēt, ja būtu tur klāt, un redzējis to, ko būtu ievērojis es.

-    Tikai nabaga suns nepaveica vajadzīgo dedukciju?

-     Jā, tik daudz faktu, cik vajadzīgs, man ir es esmu ticis līdz "priekšējām pozīcijām". Tas taču ir kara termins, vai ne? "Nonākt priekšējās pozīcijās." Kad Kolīns visu izstāstīja, mani vispirms pārsteidza šā notikuma neticamais raksturs. Četri pulksteņi, kas visi ir ātrāki tieši par vienu stundu un ienesti mājā bez saimnieces ziņas tas ir, viņa tā apgalvo. Taču mēs nekad nedrīkstam ticēt tam, ko mums saka, pirms neesam tādus paziņojumus rūpīgi pārbaudījuši, vai ne?

-     Jūsu prāts strādā tajā pašā virzienā, kādā darbojas mans," Hārdkāstls piekrītoši noteica.

-      Uz grīdas guļ mironis, godājama izskata padzīvojis vīrietis. Neviens nezina, kas viņš tāds ir (atkal tas ir tas, ko viņi saka). Viņam kabatā ir vizītkarte ar R. H. Karija vārdu un adresi Metropoles apdrošināšanas sabiedrība, Denverstrītā 7. Taču tādas Metropoles apdrošināšanas sabiedrības nemaz nav. Nav Denverstrītas un, šķiet, nav arī tādas personas kā misters Karijs. Tā ir noliedzoša liecība, un tomēr tā ir liecība. Tagad mēs varam virzīties tālāk. Apmēram bez desmit divos zvanīts uz sekretāraģentūru, un mis Milisenta Pebmārša lūgusi atsūtīt uz Vilbremavēniju 19 stenogrāfisti, lai tā ierastos pulksten trijos. Tiek īpaši palūgts, lai sūta mis Šeilu Vebu. Mis Veba tiek turp aizsūtīta. Viņa ierodas dažas minūtes pirms trijiem, sekodama saņemtajiem rīkojumiem, dodas iekšā viesistabā, atrod uz grīdas mirušo un spiegdama metas laukā no mājas… Viņa ieskrien tieši rokās jaunam vīrietim.

Puaro aprāvās un uzlūkoja mani. Es palocījos.

-     Te iesaistījās jauns stāsta varonis, es noteicu.

-     Redziet, Puaro aizrādīja, pat jūs nespējat nociesties, nerunādams jokojošā vai melodramatiskā tonī, turpinot šo sarunu. Visa šī lieta ir melodramatiska, fantastiska un pilnīgi nereāla. Tā ir tāda, kādas aprakstītas, piemēram, Garija Gregsona garadarbos. Te jāpiebilst, ka tad, kad mans jaunais draugs ieradās pie manis ar šo pasaciņu, es biju aizrāvies, lasīdams detektīvromānus, kuri sarakstīti pēdējo sešdesmit gadu laikā. Ļoti interesanta nodarbošanās. Bezmaz varētu aplūkot mūsdienu noziegumus, vadoties pēc detektīvromāniem. Tā sakot, ja es ievēroju, ka suns nerej tajā vietā, kur vajadzētu riet, es saku pats sev: "Ha! Šerlokam Holmsam piemērots noziegums!" Un gluži tāpat, ja līķi atrod aizzīmogotā istabā, es saku: "Ha! Tā ir Diksona Kera lieta!" Un tad vēl mana draudzene, misis Olivera. Ja es būtu atradis… bet es neko vairāk neteikšu. Vai saprotat, ko es gribu sacīt? Tātad, te noziegums noticis tik neiespējamos apstākļos, ka uzreiz jūtams: šajā grāmatā nav dzīves patiesības, tas viss ir pilnīgi neiespējami. Bet, ak vai, te tas neder, jo tā ir realitāte. Tas ir noticis. Un nākas pamatīgi palauzīt galvu, vai ne?

Hārdkāstls gluži tā nebūtu teicis, tomēr pilnīgi piekrita un izjusti pamāja. Puaro turpināja:

Tas ir, te viss ir gluži citādi nekā Cestertonam: "Kur jūs paslēptu lapu? Mežā. Kur jūs paslēptu oli? Liedagā." Te ir izdoma, fantāziīa, melodrāma! Kad es saku sev, imitējot Čester.v nu: "Kur pusmūža sieviete paslēpj savu vīstošo skaistumu?" es vis neatbildu: "Starp citām vecojošām padzīvojušu ļaužu sejām." Nebūt ne. Viņa to slēpj zem grima, lūpu pomādes un skropstu tušas, ietinas skaistās zvērādās un apliek ap kaklu dārgakmeņus, iekarinādama tos ari sev ausīs. Vai jūs spējat man sekot?

-      Protams, sacīja inspektors, cenzdamies slēpt, ka nespēj vis.

-    Tāpēc, ka tad, vai ziniet, ļaudis skatīsies uz zvērādām un akmeņiem, uz coiffure* un haute couture[11], un viņi nemaz neievēros, kāda ir pati sieviete! Tāpēc es sev un arī savam draugam Kolīnam teicu: "Ja jau šai slepkavībai ir tik daudz fantastisku izrotājumu, lai novirzītu sānis uzmanību, īstenībā tai jābūt ļoti vienkāršai." Vai es tā teicu?

-    Teicāt, es sacīju. Taču es tik un tā nesaprotu, kā tas var būt.

-    Tad pagaidiet! Tātad mēs atmetam nozieguma izgreznojumus un ķeramies pie galvenā. Cilvēks ir nogalināts. Kāpēc viņš ir nogalināts? Un kas viņš tāds ir? Atbilde uz pirmo jautājumu noteikti atkarīga no atbildes uz otro jautājumu. Un, kamēr nedabūjat zināt pareizo atbildi uz abiem šiem jautājumiem, jūs nespējat tikt uz priekšu. Viņš varēja būt šantāžists, krāpnieks vai vīrs kādai sievietei, kurai viņa parādīšanās varētu būt nepatīkama, pat bīstama. Viņš varēja būt viss kas. Jo vairāk es par viņu dzirdēju, jo vairāk pārliecinājos, ka visi ir vienisprātis viņš izskatās ļoti parasts, kārtīgs, cienījams pavecāks vīrietis. Un tad pēkšņi es iedomājos: "Tu saki, tas varētu būt vienkāršs noziegums? Ļoti labi, lai tā ir. Ļauj šim vīram būt tieši tam, kas viņš liekas esam godājams un respektabls padzīvojis cilvēks." Viņš uzlūkoja inspektoru. Vai saprotat?

-    Taču… atkal ieteicās inspektors un pieklājīgi pieklusa.

-     Tātad te jums ir šis vārds vienkāršs, patīkams, pavecāks vīrs, kuru kādam nepieciešams novākt. Kam? Un šeit mēs beidzot varam sašaurināt izrakumu lauciņu. Vietējie taču pazīst mis Pebmāršu un viņas paradumus, Kevendiša sekretārbiroju, meiteni, vārdā Seila Veba, kura tur strādā. Un tā es teicu savam draugam Kolīnam: "Kaimiņi. Izrunājieties ar viņiem! Izziniet visu par tiem! Viņu pagātni. Bet visupirms iesaistiet sarunā! Tāpēc, ka sarunā nav darīšana tikai ar jautājumiem un atbildēm, vienkārši tērzējot, šis tas gribot negribot nāk gaismā. Cilvēki ir ļoti piesardzīgi tad, kad sarunas tēma var būt viņiem bīstama, taču, runājoties tāpat vien, viņi zaudē modrību, padodas vēlmei runāt patiesību tas allaž ir vieglāk nekā melot. Un tā nemanot izsprūk kāds sīks faktiņš, kas, viņiem nezinot, visu parāda gluži citādā gaismā.

-     Aizgrābjošs pieņēmums, es noteicu. Nelaimīgā kārtā šoreiz tā nenotika.

-     Bet, mon cher, notika gan. Tikai viens īss teikums, bet nenovērtējami nozīmīgs.

-     Kurš? es noprasīju. Kas to pateica? Kad?

-    Visam savs laiks, mon cher.

-            Tātad, mesjē Puaro, jūs teicāt…? inspektors Hārdkāstls pieklājīgi atgādināja Puaro, ka laiks atgriezties pie stāstījuma.

-    Ja jūs novilktu apli apkārt 19. numuram, tad jebkurš, kas tajā ietilptu, varētu būt nogalinājis misteru Kariju. Misis Heminga, Blendi, Maknotoni, mis Voterhausa. Bet, kas vēl svarīgāk, bija taču arī personas, kuras atradās pašā notikuma vietā. Mis Pebmārša, kura varēja viņu nogalināt pirms tam, kad vienos trīsdesmit piecās devās laukā no mājas, un mis Veba, kura varēja tur norunāt ar viņu satikšanos un nogalināt viņu pirms tam, kad metās ārā un sacēla trauksmi.

-     Ak, sacīja inspektors, jūs tagad gatavojaties nospraust kursu?

-    Un, protams, pagriezies turpināja Puaro, vēl arī jūs, mans dārgais Kolīn. Arī jūs bijāt notikuma vietā, meklējāt lielāku numuru tur, kur bija mazie numuri.

-     Ak, patiesi, es sašutis iesaucos. Ko vēl jūs pateiksiet?

-     Es varu teikt jebko! lielmanīgi paziņoja Puaro.

-    Un tomēr es esmu tā persona, kas ieradās pie jums un ielika visu šo lietu jums rokāsj

-    Slepkavas bieži ir pārlieku pašpārliecināti, Puaro aizrādīja. Un šajā gadījumā tas varēja jūs uzjautrināt atļauties tādu joku ar mani.

-     Ja tā turpināsiet, varbūt jums izdosies pārliecināt arī mani, noteicu.

Es sāku justies nelāgi.

Puaro atkal pievērsās inspektoram Hārdkāstlam.

Šis, es sacīju sev, visumā noteikti ir vienkāršs noziegums. Tie nereālie pulksteņi, kas pagriezti par stundu uz priekšu, tik rūpīgi veiktā sagatavošanās līķa atrašanai to visu uz kādu laiku vajadzēja atmest. Tas bija, kā jau nemirstīgajā "Alisē" sacīts, "par kuģiem, tupelēm, kāpostiem un karaļiem". Būtiski ir tas, ka nogalināts parasts vecāks vīrs un kāds ir vēlējies viņa nāvi. Ja mēs zinātu, kas mirušais tāds ir, tad būtu arī kāda norāde viņa slepkavu. Ja viņš būtu pazīstams šantāžists, tad nāktos meklēt to cilvēku, kurš šantažēts. Ja viņš būtu detektīvs, tad mēs meklētu cilvēku, kuram bijuši kādi krimināli noslēpumi; ja viņš bijis bagāts, tad jālūko pēc viņa mantiniekiem. Bet, ja mēs nezinām, kas viņš tāds, tad jāveic daudz grūtāks uzdevums jāmeklē apkārtnē kāds, kuram bijis iemesls nogalināt.

Ja atmetam mis Pebmāršu un Šeilu Vebu, kurš vēl tur varētu nebūt tas, par ko uzdodas? Atbilde bija neapmierinoša. Bez mistera Remzeja, kurš, cik noprotu, nebija tas, par ko izlikās, te Puaro mani vaicājoši uzlūkoja un es pamāju, par pārējo identitāti nenācās šaubīties. Blends ir pazīstams vietējais būvuzņēmējs, Maknotons pasniedzis Kembridžā. Misis Heminga ir vietējā ūtrupnieka atraitne, Voterhausi ir cienījami ļaudis Un apmetušies te jau sen. Te nu mēs esam atsāksim pētījumus ar misteru Kariju. No kurienes viņš ieradies? Kas viņu atvedis uz Vilbremavēniju 19? Un te viena kaimiņiene tā bija misis Heminga izteica ļoti vērtīgu piezīmi. Kad tika runāts par to, ka mirušais nav dzīvojis 19. numurā, viņa noteica: "Ak! Saprotu. Viņš te ieradās, lai tiktu nogalināts. Cik savādi!" Viņai piemīt īpašība, kura bieži raksturīga tiem, kas pārāk noņemas ar savām paša domām, lai pievērstu vērību citu sacītajam, un nonāk līdz lietas būtībai. Viņa izteica visu šā nozieguma būtību. Misters Karijs ieradās Vilbremavēnijā 19, lai tiktu nogalināts. Tas taču bija tik vienkārši!

-     Šī viņas piezīme tobrīd pārsteidza arī mani, es sacīju.

Puaro neveltīja man nekādu vērību.

-     "Tec, tec, tec. Attecēsi tiksi nogalēts". Misters Karijs ieradās un tika nogalēts. Bet tas vēl nav viss. Bija svarīgi, lai viņš netiktu identificēts. Viņam nebija ceļasomas, dokumentu, viņa drēbes bija bez pazīšanās zīmēm. Bet ar to vēl nepietika. Iespiestā vizītkarte ar apdrošināšanas aģenta Karija vārdu bija piesardzības pasākums, kas darbojās tikai neilgu laiku. Ja šā vīra identitāti vajadzēja noslēpt pavisam, viņam bija jāpiešķir neīsta identitāte. Agrāk vai vēlāk par to esmu pārliecināts uzrastos kāds, kas viņu pazītu, un lieta būtu darīta. Brālis, māsa, sieva. Parādījās sieva. Misis Rivāla šāds uzvārds vien jau radīja aizdomas. Somersetā ir ciemats esmu tur bijis kopā ar draugiem Karijraivela [12] . vārdi tika izvēlēti neapzināti, nezinot, ka tie kaut ko atgādina. Misters Karijs misis Rivāla.

Tiktāl plāns bija izdevies, bet mani pārsteidza slepkavas pārliecība, ka līķi identificēt neizdosies. Ja šim vīram nebija ģimenes, tad tomēr vēl palika saimniecības vadītāja, kalpotāji, darījumu partneri. Šī doma noveda pie nākamā secinājuma nevienam nebija zināms, ka šis vīrs ir pazudis. Tālākais secinājums šis vīrs nav anglis un ir šurp atbraucis. To apstiprināja arī atzinums, ka šejienes zobārsti nebija labojuši viņa zobus.

Man sāka veidoties neskaidrs priekšstats par abiem gan noslepkavoto, gan slepkavu. Bet ne vairāk. Noziegums bija labi izplānots un gudri izdarīts, bet tad gadījās neveiksme, kuru slepkava nebija paredzējis.

-    Un kas tas bija? Hārdkāstls pavaicāja.

Negaidot Puaro atmeta galvu un dramatiski

nocitēja:

-    "Dēļ vienas naglas pakavs zūd,

Dēļ pakava pats kumeļš zūd,

Dēļ viena zirga kauja zūd,

Deļ vienas kaujas tronis zūd,

Viss vienas pakavnaglas dēļ."

Viņš paliecās uz priekšu.

-     Šo misteru Kariju varēja nogalināt daudzi cilvēki. Bet tikai vienai personai varēja būt iemesls un vēlēšanās nogalināt to meiteni Ednu.

Mēs abi truli blenzām viņā.

-     Aplūkosim Kevendiša sekretārbiroju. Tur strādā astoņas meitenes. 9. septembri četras no šīm meitenēm bija projām izsaukumā, strādāja netālu, un viņām piedāvāja lenču klienti, pie kuriem tās atradās. Tātad bija četras, kuras parasti ēda lenču no pusvieniem līdz pusdiviem. Pārējās četras: Šeila Veba, Edna Brenta un vēl divas meitenes, Dženeta un Morīna, ēda lenču no pusdiviem līdz pustrijiem. Taču todien Ednai Brentai drīz pēc iziešanas no biroja atgadījās kas nepatīkams. Viņas kurpes papēdis iesprūda restēs. Viņa vairs nevarēja paiet ar nolauztu papēdi. Tāpēc nopirka pāris veģus un atgriezās birojā.

Puaro zīmīgi pakratīja pirkstu un turpināja:

-     Mums tika sacīts, ka Edna Brenta bijusi par kaut ko norūpējusies. Viņa mēģināja sastapt Šeilu Vebu ārpus biroja, bet tas neizdevās. No tā varētu secināt, ka šis kaut kas bija saistīts ar Šeilu Vebu, taču par to nav nekādu liecību. Viņa varbūt gribēja tikai pārrunāt ar Šeilu Vebu kaut ko, kas nedeva mieru, taču, pat ja tā, viena lieta gan ir skaidra. Viņa gribēja runāt ar Šeilu Vebu ārpus biroja.

Viņas vārdi, kas tika pateikti konsteblam pēc noklaušināšanas, tagad ir mūsu vienīgais pieturas punkts, domājot par to, kas viņai nedeva mieru: "Es nezinu, kādā kārtā tas, ko viņa teica, var būt patiesība". Torit bija devušas liecības trīs sievietes. Edna varēja būt domājusi mis Pebmāršu. Vai varbūt, ja tā labi padomā, viņa varēja runāt ari par Šeilu Vebu. Bet ir vēl trešā iespēja viņa varēja to sacīt par mis Mārtindeilu.

-    Mis Mārtindeilu? Bet viņas liecība taču ilga tikai pāris minūtes.

-     Tieši tā. Tā skāra tikai telefonzvanu, kad viņa it kā runājusi ar mis Pebmāršu.

-     Vai jūs gribat sacīt, ka Edna zināja zvanītāja nebija mis Pebmārša?

-    Es domāju, ka viss ir vēl vienkāršāk. Nekāda telefonzvana vispār nav bijis.

Viņš turpināja:

-     Ednas kurpei nolūza papēdis. Tās restes ir turpat netālu no biroja. Viņa atgriezās birojā. Bet mis Mārtindeila, savā kabinetā sēdēdama, nezināja, ka Edna atnākusi atpakaļ. Viņa domāja, ka birojā palikusi viena pati. Viss, kas viņai jāizdara jāpaziņo, ka zvanīts pulksten vienos četrdesmit deviņās. Edna vispirms neapjēdz, cik nozīmīgi ir tas, ko viņa zina. Šeilu iesauc pie mis Mārtindeilas un nosūta uz izsaukumu. Ednai netiek sacīts, kad un kā šis izsaukums saņemts. Tad pienāk ziņa par slepkavību, un mazpamazām aina top skaidrāka. Mis Pebmārša zvanījusi un lūgusi pie viņas aizsūtīt Šeilu Vebu. Bet mis Pebmārša apgalvo, ka zvanītāja nav bijusi viņa. Tiek paziņots, ka zvanīts bez desmit divos. Taču Edna zina, ka tā nevar būt patiesība. Tajā laikā neatskanēja neviens telefona zvans. Mis Mārtindeila noteikti kļūdās bet mis Mārtindeila taču nemēdz kļūdīties. Jo vairāk Edna par to domā, jo neizprotamāks šķiet notikušais. Viņai tas jāpavaicā Seilai. Seila zinās.

Un tad pienāk noklaušināšana. Visas meitenes ierodas. Mis Mārtindeila atkārto savu stāstu par telefonzvanu, un Edna noteikti zina, ka šī liecība, kuru mis Mārtindeila sniedz tik nepārprotami, precizēdama notikuma laiku, nav patiesa. Tad viņa vaicā konsteblam, vai nevarētu parunāt ar inspektoru. Es domāju varbūt mis Mārtindeila, iedama ārā no Kornmārketas kopā ar ļaužu pūli, būs to dzirdējusi. Iespējams, ka viņa tad jau bija izdzirdusi meiteņu čalošanu par gadījumu ar Ednas nolauzto kurpes papēdi, viņām pašām neapjēdzot, kādas tam var būt sekas. Šā vai tā, viņa sekoja meitenei, kura devās uz Vilbremavēniju. Nesaprotu, kāpēc īsti Edna turp devās.

-     Droši vien apskatīt vietu, kur tas notika, nopūzdamies sacīja Hārdkāstls. Cilvēki mēdz tā rīkoties.

-      Jā, izklausās pēc patiesības. Varbūt mis Mārtindeila viņu tur uzrunāja, gāja ar viņu kopā tālāk pa ielu, Edna nenocietās un izteica savu jautājumu. Mis Mārtindeila rīkojās nekavējoties. Viņas jau atradās pie telefonbūdas. Viņa sacīja: "Tas ir ļoti svarīgi. Tev tūlīt jāzvana policijai. Policijas iecirkņa numurs ir tāds un tāds. Uzgriez to un pasaki viņiem, ka mēs abas tūlīt iesim uz turieni." Tas bija Ednas dabā paklausīgi darīt to, ko viņai saka. Viņa iegāja telefonbūdā, nocēla klausuli, bet mis Mārtindeila, kas arī tur ienāca un atradās aiz muguras, apmeta meitenei ap kaklu šalli un viņu nožņaudza.

-    Un neviens to neredzēja?

Puaro paraustīja plecus.

-     Varēja ieraudzīt, bet neieraudzīja. Tas bija pulksten vienos. Lenča laikā. Un tie cilvēki, kas atradās uz ielas, acis neatraudami, blenza uz 19. numuru. Tā bija negaidīta veiksme, kuru savā labā izmantoja pārdroša un bezkaunīga sieviete.

Hārdkāstls šaubīgi purināja galvu.

-     Mis Mārtindeila? Es nesaprotu, kā viņa varētu būt visā tajā iejaukta.

-     Jā, pirmajā acu uzmetienā to tiešām nevar pamanīt. Taču, visu rūpīgi apsverot, kļuva skaidrs, ka vienīgi mis Mārtindeila varējusi nogalināt Ednu, tātad viņai vajadzēja būt iesaistītai šajā lietā. Un es sāku nojaust, ka mis Mārtindeilas personā mēs esam atraduši šo noziegumu lēdiju Makbeti sievieti, kurai nav ne žēlastības, ne iztēles.

-    Nav iztēles? Hārdkāstls pabrīnījās.

-     Ak, jā, nekādas iztēles. Toties viņai piemīt lietišķums. Viņa ir lieliska plānotāja.

-    Bet kāpēc? Kur nozieguma motīvs?

Puaro pavērās manī un pacēla pirkstu.

-     Tātad kaimiņu teikto jūs vis neņēmāt vērā, ko? Es atradu vienu ļoti noderīgu teikumu. Vai atceraties pēc ierunāšanās par dzīvi ārzemēs misis Blenda ieteicās, ka viņai patīkot dzīvot Kroudīnā tāpēc, ka te dzīvojot māsa. Bet nebija nekādas informācijas par to, ka viņai varētu būt māsa. Viņa pirms gada saņēma lielu mantojumu no Kanādas tēvoča, būdama vienīgā dzīvā šīs ģimenes locekle.

Hārdkāstls modri sakustējās.

-    Tātad jūs domājat…

Puaro atgāzās atpakaļ krēslā un salika pirkstu galus kopā. Viņš bija pievēris acis un runāja sapņaini.

-     Teiksim, jūs esat cilvēks, ļoti parasts cilvēks nebūt ne īpaši sīkumains, kas nokļuvis finansiālās grūtībās. Bet viendien pienāk vēstule no advokātu kantora, un tajā ir paziņojums, ka jūsu sievai jāsaņem liels mantojums no Kanādas tēvoča. Vēstule adresēta misis Blendai, un vienīgā nelaime, ka šī misis Blenda, kura vēstuli saņem, nav īstā misis Blenda! Šī ir otrā sieva, nevis pirmā iedomājieties, kādas bēdas! Un dusmas. Un tad ienāk prātā laba doma. Kurš tad zina, ka šī misis Blenda nav īstā? Neviens Kroudīnā nezina, ka misters Blends ir precējies otrreiz. Pirmā laulība tas bija pirms daudziem gadiem tika noslēgta kara laikā, kad viņš bija ārzemēs. Droši vien pirmā sieva drīz pēc tam nomira un viņš gandrīz tūlīt pat apprecējās atkal. Viņam bija palicis laulības apliecības oriģināls, dažādi ģimenes dokumenti, Kanādas radinieku fotogrāfijas tie visi jau bija miruši, tātad ne

kādu kavēkļu. Tātad risks bija tā vērts! Viņi riskē, un risks attaisnojas. Formalitātes nokārtotas. Un te mūsu Blendi top bagāti un turīgi, visas finansiālās rūpes ir galā…

Un tad, pēc gada, kaut kas atgadās. Kas atgadās? Es domāju, šeit ieradās kāds no Kanādas, un šis kāds bija pazinis pirmo misis Blendu pietiekami labi, lai viņam neko nevarētu iestāstīt. Tas varētu būt kāds no ģimenes advokātiem vai ģimenes draugiem, bet, lai kas viņš tāds arī būtu, bija skaidrs, ka viņš visu sapratīs. Iespējams, viņi apdomāja, kā izvairīties no satikšanās. Misis Blenda varēja izlikties slima, viņa varēja būt ārzemēs, taču tas tikai uzkurinātu aizdomas vēl vairāk. Apmeklētājs varēja uzstāt, ka viņam noteikti jāsatiek šī sieviete, kuras dēļ viņš ieradies…

-    Un tad radās doma par slepkavību?

-     Jā. Un te, es domāju, misis Blendas māsai varēja būt atvēlēta galvenā loma. Viņa domāja un plānoja, viss šis noziegums ir viņas izlolots.

-     Jūs uzskatāt, ka mis Mārtindeila un misis Blenda tiešām ir māsas?

-Tikai tādējādi viss iegūst jēgu.

337

-     Misis Blenda man kādu atgādināja, kad es viņu apciemoju, sacīja Hārdkāstls. Viņas izturas katra citādi, taču tas ir tiesa līdzība pastāv. Bet kā viņas cerēja to visu atrisināt? Tas vīrs taču būtu un paliktu pazudis. Viņu sāktu meklēt.

8

-     Ja šis vīrs braukāja pa ārzemēm varbūt sev pašam par prieku, nevis darīšanu dēļ, viņam varēja nebūt noteiktu plānu. Vēstule no vienas vietas, pastkarte no citas paietu kāds laiciņš, līdz cilvēki sāktu uztraukties, kāpēc viņš tik ilgi nedod nekādu ziņu. Kuram gan tad ienāktu prātā saistīt identificēto un apglabāto Hariju Kastltonu ar bagāto kanādieti, kas apmeklēja šo zemi un šajā pilsētā netika pat lāgā pamanīts? Ja es būtu slepkava, tad aizlaistos uz pāris dienām līdz Francijai vai Beļģijai, pērkot biļeti turpceļam ar mirušā vīra pasi, tad meklēšanu sāktu pavisam citā valstī.

Es nejauši sakustējos, un Puaro acis pievērsās man.

-    Jā? viņš pavaicāja.

-     Blends man atzinās, ka nupat devies braucienā uz Buloņu ar kādu blondīni. Tagad es saprotu…

-    Tas varēja būt gluži dabiski. Nav šaubu, ka viņš paradis tā rīkoties.

-    Tomēr tas ir tikai pieņēmums, Hārdkāstls iebilda.

-    Taču apvaicāties varētu, sacīja Puaro.

Viņš paņēma viesnīcas vēstuļpapīra loksni no

plauktiņa iepretim un pasniedza to Hārdkāstlam.

-     Jūs varētu uzrakstīt misteram Enderbijam Ennismorgārdenā 10 viņš apsolījās Kanādā ievākt ziņas. Tas ir starptautiski pazīstams jurists.

-    Un kā ar pulksteņiem?

-    Ak! Pulksteņi. Tie slavenie pulksteņi! Puaro pasmaidīja. Domāju, ka tos sagādājusi mis Mārtindeila. Jo šis noziegums, kā jau es sacīju, bija pavisam parasts, taču to sadomāja pārvērst fantastiskā noziegumā. Tas Rozmarijas pulkstenis, kuru Seila Veba nesa labot… Viņa būs to aizmirsusi sekretāru birojā. Un mis Mārtindeila to ņēma par pamatu savai mistifikācijai, daļēji tāpēc izvēlēdamās Šeilu par personu, kurai jāatrod līķis.

Hārdkāstls nenocietās.

-     Un jūs teicāt, ka tai sievietei trūkst iztēles? Ja viņa visu to izgudrojusi?

-    Bet viņa to neizgudroja. Tieši tāpēc tas ir tik interesanti. Viss jau bija gatavs un viņu gaidīja. Kopš paša sākuma es samanīju šablonu šablonu, kuru pazīstu. Tas man bija pazīstams, biju par tādiem jau lasījis. Man ļoti laimējās. Kolīns var jums to apliecināt, es šajā nedēļā biju uz detektīvromānu autoru manuskriptu izpārdošanu. Starp tiem bija daži Garija Gregsona darbi. Es nemaz necerēju tos iegūt. Taču laime bija manā pusē. Lūk! gluži kā burvju mākslinieks viņš izcēla no galda atvilktnes divas apdilušas burtnīcas, te viss ir! Starp vairāku grāmatu plāniem, kuras viņš vēl gatavojās uzrakstīt. Viņš to nepaguva, bet mis Mārtindeila, kas strādāja pie viņa par sekretāri, zināja par šīm iecerēm visu. Viņa iemiesoja vienu no tām dzīvē, lai īstenotu savus mērķus.

-    Bet tiem pulksteņiem taču vajadzēja kaut ko nozīmēt Gregsona darbā, protams.

-    Ak, jā. Viņam pulksteņi rādīja vienu minūti pāri pieciem, četras minūtes pāri pieciem un septiņas minūtes pāri pieciem. Tā bija seifa atvēršanai domāta skaitļu kombinācija: 515457. Seifs bija paslēpts aiz Monas Lizas reprodukcijas. Un seifā atradās, Puaro ar netīksmi turpināja, krievu caru kroņa dārgakmeņi. Un tas de bētises*

-    caur un cauri! Un, protams, tad vēl tas nostāsts par vajāto meiteni. Ak, jā, tas ļoti noderēja mis Mārtindeilai. Viņa tikai izvēlējās piemērotus tēlotājus un iestudēja šo stāstu. Kur vajadzēja novest visām šīm uzkrītošajām norādēm? Tieši tā

-     nekur! Jā gan, viena lietišķa sieviete. Cilvēki runā, viņš atstājis viņai mantojumu vai tā nebija? Kā un no kā viņš nomira, tur ir ko padomāt.

Hārdkāstls nelikās interesējamies par pagātnes notikumiem. Viņš paņēma burtnīcas un viesnīcas papīru no manām rokām. Pēdējās divas minūtes es biju to visu vērojis, acis nenolaizdams. Hārdkāstls pierakstīja Enderbija adresi, nepapūlējies pagriezt papīrlapu, kā nākas. Viesnīcas adrese tagad bija ar kājām gaisā, kreisajā stūrī, apakšā.

Lūkodamies uz papīrlapu, es sapratu, kāds muļķis esmu bijis.

-     Labi, pateicos jums, Puaro kungs, Hārdkāstls sacīja. Jūs noteikti sniedzāt mums pie-

*MuļķIbas (franču vai.).

tiekami daudz vielas pārdomām. Ja no tā kaut kas iznāks…

-     Esmu ļoti priecīgs, ja man izdevies būt noderīgam.

Puaro spēlēja pieticīgo.

-    Man jāpārbauda daži fakti…

-    Dabīgi… dabīgi…

Mēs atvadījāmies. Hārdkāstls devās projām. Puaro pievērsās man. Viņa uzacis saraucās.

-    Eh bien*. Un kas tev iekodis, ja drīkstu vaicāt tu izskaties tā, it kā būtu redzējis parādību.

-    Es pamanīju, kāds muļķis esmu bijis.

-    Ahā! Jā, tā gadās daudziem.

Taču nejau Puaro! Es devos uzbrukumā.

-    Pasakiet man tikai vienu, Puaro! Ja kā jūs Sacījāt jūs spējāt to visu dabūt gatavu, sēžot savā krēslā Londonā, un vēlējāties paaicināt mūs pie sevis uz turieni, kāpēc jūs vispār atbraucāt šurp?

-    Es taču jums teicu viņi remontē manu dzīvokli.

-     Viņi varēja noīrēt jums kādu citu dzīvokli. Vai arī jūs varējāt doties uz Riču. Jums tur būtu daudz ērtāk nekā Karl jū viesnīcā.

-    Neapšaubāmi, sacīja Puaro. Kafija, mon Dieu, kafija!

-    Labi, tātad kāpēc?

Puaro iekaisa dusmās.

-    Eh bien, ja nu jūs esat tik dumji, ka nevarat

♦Labi (franču vai.).

uzminēt, es jums pateikšu. Es taču esmu cilvēks, vai ne? Es varu būt mašīna, ja nepieciešams. Es varu atlaisties un domāt. Varu tā atrisināt uzdevumu. Bet es esmu cilvēks, es jums saku. Un problēmas attiecas uz cilvēcīgām būtnēm.

-    Un tātad?

-     Izskaidrojums ir tikpat vienkāršs, cik vienkārša bija šī slepkavība. Es ierados cilvēciskas ziņkārības dēļ, lepnuma uzplūdā sacīja Puaro.

i

29. nodala

Atkal biju Vilbremavēnijā un devos rietumu virzienā.

Apstājos pie 19. numura vārtiem. Šajā reizē neviens spiegdams nemetās laukā no nama. Viss bija klusu un mierīgi. *

Devos pie ārdurvīm un nospiedu zvana pogu.

Durvis atvēra mis Milisenta Pebmārša.

-    Te Kolīns Lembs, es sacīju. Vai drīkstu ienākt, lai ar jums aprunātos?

-    Protams.

Viņa man pa priekšu iegāja viesistabā.

-     Kā rādās, jūs te pavadāt daudz laika, mister Lemb. Cik sapratu, neesat saistīts ar vietējo policiju.

-     Jūs sapratāt pareizi. Es patiešām domāju, ka jūs zinājāt, kas es esmu kopš pirmās dienas, kad ar mani runājāt.

-    Man nav īsti skaidrs, ko jūs ar to domājat.

-     Es biju gaužām dumjš, mis Pebmārša. Es taču te ierados uzmeklēt jūs. Atradu jūs jau pirmajā dienā un nezināju, ka esmu jūs atradis!

-    Varbūt slepkavība novirzīja jūsu uzmanību.

-     Ir tā, kā jūs sakāt. Biju tik stulbs, ka aplūkoju papīrgabalu ar adresi, turot to otrādi.

-    Un kāds tam visam iemesls?

-     Tā spēlīte ir beigusies, mis Pebmārša. Es atradu štābu, kur tiek gatavoti plāni. Uzmetumi un memorandi, viss glabājas pie jums, iekodēts Braila rakstā. Larkina informācija no Portleberijas tika nodota jums. No šejienes to Remzejs nogādāja tālāk. Kad bija nepieciešams, viņš no savas mājas pa nakti caur dārzu ielavījās jūsējā. Viendien viņš jūsu dārzā pazaudēja čehu monētu.

-    Tā bija liela neuzmanība.

-     Savā reizē katrs no mums var pieļaut kādu neuzmanību. Jūsu aizsegs bija labi izvēlēts. Jūs esat neredzīga, jūs strādājat institūtā, kur apmāca neredzīgus bērnus, jūsu mājā glabājas bērnu grāmatas Braila rakstā tas ir tik dabiski, jūs esat neparasti inteliģenta sieviete, personība. Es nezinu, kāda vara jūs uz to piespieda.

-    Ja vēlaties, sacīsim, ka esmu veltījusi sevi šādam uzdevumam.

-    Jā. Es domāju, ka tā varētu būt.

-    Un kāpēc jūs man visu to sakāt? Tas liekas visai neparasti.

Es palūkojos pulkstenī.

-     Jūsu rīcībā ir divas stundas, mis Pebmārša. Divu stundu laikā te ieradīsies attiecīgie speciālisti un sāks…

-     Es jūs nesaprotu. Kāpēc jūs te ieradāties pirms saviem speciālistiem, it kā lai mani brīdinātu?…

-      Tas ir brīdinājums. Es atnācu un palikšu, līdz ieradīsies mūsu cilvēki, lai redzētu, ka no šīs mājas nekas nepazūd ar vienu izņēmumu. Šis izņēmums esat jūs pati. Jums ir divas stundas, ja jūs vēlētos pamest šo māju.

-    Bet kāpēc? Kāpēc?

Es lēnām sacīju:

-    Tāpēc, ka domāju — jums ir iespēja kļūt par manu sievasmāti… Protams, varu kļūdīties.

Iestājās klusums. Milisenta Pebmārša piecēlās un piegāja pie loga. Man nebija ilūziju par Milisentu Pebmāršu. Es ne mirkli viņai neuzticējos. Viņa bija neredzīga, taču pat neredzīga sieviete var jūs pārsteigt nesagatavotu, ja zaudējat modrību. Aklums nebūtu par šķērsli, ja viņai rastos izdevība uzbrukt man no mugurpuses.

Viņa klusi sacīja:

-    Es jums neteikšu, vai esat kļūdījies, vai ne. Kas jums liek domāt, ka tā varētu būt?

-    Acis.

-    Bet pēc rakstura mēs neesam līdzīgas.

-Nē.

Viņa runāja bezmaz ar netīksmi. ' Es viņas labā izdarīju labāko, ko varēju.

-     Kā uz to skatās. Līdz ar jums šī lieta nāca gaismā.

-    Tā tam vajadzēja notikt.

-    Te es jums nepiekritu.

Atkal iestājās klusums. Tad es pavaicāju:

-    Vai todien jūs zinājāt, kas vina ir?

-     Nē līdz tam brīdim, kad izdzirdu, kā viņu sauc… Es ievācu informāciju par viņu vienmēr.

-      Jūs nekad nebijāt tik necilvēcīga, kā vēlējāties būt.

-    Nerunājiet muļķības!

Atkal palūkojos pulkstenī.

-    Laiks iet, rāmi noteicu.

Viņa atkāpās no loga un devās pāri istabai pie galda.

-    Te man ir viņas bērnības fotogrāfija.

Es atrados aiz viņas, kad viņa atvilka atvilktni. Tur nebija revolveris. Tur bija neliels, ļoti ass nazis…

Mana roka sažņaudza viņas roku un tas izkrita.

-     Varbūt esmu jūtīgs, bet muļķis gan ne, es sacīju.

Mis Pebmārša sataustīja krēslu un apsēdās. Nekādas emocijas viņa neizrādīja.

-    Es neizmantošu jūsu piedāvājumu. Kāds no tā būtu labums? Palikšu te, kamēr… viņi atnāks. Vienmēr ir kāda izdevība, pat cietumā.

-    Padarīt sev galu?

-    Ja vēlaties, varat domāt arī tā.

Tā mēs sēdējām naidīgi, tomēr viens otru saprazdami.

-    Esmu atteicies no darba drošības dienestā, es sacīju. Atgriezīšos vecajā darbā nodarbošos ar jūras bioloģiju. Drīz atbrīvosies vieta kādā universitātē Austrālijā.

-     Domāju, tas ir saprātīgi. Jums nepiemīt visas īpašības, kādas vajadzīgas šim darbam. Jūs esat tāds pats kā Rozmarijas tēvs. Viņš nespēja saprast Ļeņina tēzi: "Nekādas saudzības!"

Atcerējos Puaro vārdus.

-    Esmu apmierināts, es teicu, ka esmu cilvēcisks…

Sēdējām klusēdami, un katrs no mums jutās pārliecināts, ka otra uzskats nav pareizs.

Detektīvinspektora Hārdkāstla vēstule Puaro kungam.

"Dārgais Puaro kungs!

Tagad mūsu rīcībā ir noteikti fakti, un es zinu, ka Jums būtu interesanti tos uzzināt.

Misters Kventīns Dugesklēns devies no Kanādas uz Eiropu apmēram pirms četrām nedēļām. Viņam nav bijis tuvu radu un atgriešanās plāni bijuši neskaidri. Viņa pasi Buloņā atradis maza restorāniņa īpašnieks un aiznesis uz policiju. Līdz tam viņu neviens nemeklēja.

Misters Dugesklēns visu mūžu bijis Montrezoru ģimenes draugs. Sī ģimene dzīvojusi Kvebekā. Tās galva misters Henrijs Montrezors nomiris pirms astoņpadsmit mēnešiem, atstādams visu savu diezgan ievērojamo mantojumu vienīgajai dzīvajai radiniecei Valērijai, par kuru bija zināms, ka viņas vīrs ir Džošua Blends no Portleberijas Anglijā. Kanādas advokatūras uzdevumā rīkojusies ļoti godājama Londonas advokātfirma. Kopš precībām visas saites starp misis Blendu un viņas ģimeni pārtrūkušas, jo viņas ģimene nebijusi mierā ar šīm precībām. Misters Dugesklēns ieminējies kādam draugam, ka nodomājis ielūkoties pie Blendiem, būdams Anglijā, jo vienmēr bijis Valērijai ļoti pieķēries.

Līķis, kas tika identificēts kā Harijs Kastltons, izrādījās Kventīna Dugesklēna līķis.

Blenda būvlaukumā kādā kaktā atradās daži paslēpti dēļi. Lai gan tie bija steigā nokrāsoti, eksperti tomēr atklāja uzrakstu: "Veļas mazgātava "Sniegpārsla"".

Neapgrūtināšu Jūs ar sīkākām detaļām, taču prokurors uzskata, ka Džošuas Blenda arestam materiāla ir pietiekami. Kā jau Jūs uzminējāt, mis Mārtindeila un misis Blenda ir māsas. Lai gan pilnīgi piekrītu Jūsu domām par kopīgu nozieguma īstenošanu, skaidras liecības no viņām dabūt būs grūti. Nav šaubu, ka mis Mārtindeila ir ļoti gudra sieviete. Es gan vairāk ceru ko izdabūt no misis Blendas. Viņa ir tas sievietes tips, kas varētu nodot.

Ceru, ka visu par pirmās misis Blendas bojāeju ienaidnieka uzbrukuma laikā Francijā un Blenda otrajām laulībām ar Hildu Mārtindeilu, kuras arī notika Francijā, būs iespējams noskaidrot precīzi, lai gan daudzi reģistri, protams, pa šo laiku var būt gājuši bojā.

Man bija ļoti patīkami todien ar Jums tikties, un jāatzīst, ka Jūsu aizrādījumi šajā gadījumā izrādījās ļoti noderīgi. Ceru, remonts un pārkārtojumi jūsu Londonas dzīvoklī noritēja sekmīgi.

Sirsnībā Jūsu

Ričards Hārdkāstls."

Nākamais paziņojums Puaro no R. H.

"Labas ziņas! Misis Blenda padevās. Apstiprināja visus pieņēmumus!!! Noveļ vainu visā pilnībā uz māsu un savu vīru. Viņa neesot apjēguši, ko viņi nodomājuši darīt, kamēr bijis par vēlu! Domājusi, ka nolemts iedot tikai narkotikas, lai viņš nesaprastu, vai šī ir īstā sieviete, vai nav. Tāds ticams pastāstiņš! Es gan teiktu, ka viņa tiešām varētu nebūt galvenā persona šajā noziegumā.

Portobello gadatirgū tirgotāji pazinuši mis Mārtindeilu "amerikāņu lēdiju", kura nopirkusi divus pulksteņus.

Misis Maknotona tagad apgalvo, ka viņa redzējusi Dugesklēnu Blendu mašīnā iebraucam Blendu garāžā. Vai tiešām tā būs bijis?

Mūsu draugs Kolīns ir apprecējis to meiteni. Ja jūs vaicātu man, ko par to domāju, es teiktu, ka viņš ir jucis.

Visu to labāko, Jūsu Ričards Hārdkāstls."

Agata Kristi PULKSTEŅI Romāns

Apgāds "Artava", LV-1011, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tel./lax-286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā. Balasta dambī 3.

Drīzumā Herkulam Puaro un komisāram Megrē piebiedrosies lieliskais inspektors

Luks Tenets!

Kriminālromānu cienītājiem apgāds «Artava» piedāvā daudzas saistošas stundas ievērojamās angļu rakstnieces

Dorotejas Simpsones

pasaulē.

Pirmie romāni jaunajā sērijā:

SEŠAS PĒDAS ZEM ZEMES

NELAIĶIS UN LELLE JA UZMODINĀTU MIRUŠOS

♦Frizūra (franču vai.).

[1] saisinot vārdu Katherine (Knth), angliski to izrunā tāpat kā vārdu "kaķis" (Cat). (Tulk. piez.)

[2] curry asas indiešu garšvielas nosaukums. (tulk. piez.)

[3] pārinieces (franču vai.).

[4] larkina lieta (franču vai.).

[5] mans dārgais (franču vai.).

[6] lūk! (franču vai.)

Kristi 8

[6] Atdzejojusi D. Drcika.

[7] mazs pārsteigums, vai ne? (franču vai.)

[8] rosemary rozmarīns. angliski raksta tāpat kā sievietes vārdu Rozmarija. (Tulk. piez.)

[9] kāpēc ne? (franču vai.)

[10] bet, jā gan, mans draugs (franču vai.).

[11] smalkā mode (franču vai.).

[12] vardu spēle: vietas nosaukums ir curry Rival. (Tulk. piez.)

Content

Kristi Agata Pulksteņi

Prologs

1 nodaļa, Kolīna Lemba stāstījumā

2. nodala

3. nodala

4. nodaļa, Kolīna stāstījumā

5. nodaļa

6. nodaļa, Kolīna stāstījumā

7. nodala

8. nodaļa

9. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala, Kolīna stāstījumā

14. nodaļa, Kolīna stāstījumā

15. nodala

16. nodaļa, Kolīna stāstījumā

17. nodaļa

18. nodala

19. nodala

20. nodala, kolīna stāstījumā

21. nodaļa

22. nodala, kolīna stāstījumā

23. nodaļa, Kolīna stāstījumā

24. nodaļa, Kolīna stāstījumā

25. nodala, Kolina stāstījumā

26. nodala

27. nodala, Kolīna stāstījumā

28. nodala, Kolīna stāstījumā

29. nodala