Kristi Agata

Trešā meitene

Agata Kristi

Trešā meitene

Pirmā nodala

Herkuls Puaro sēdēja pie brokastu galda. Pie viņa labās rokas kūpēja karstas šokolādes tase. Puaro bija kārs uz saldumiem. Šokolādi papildināja brioche[1]. Puaro atzinīgi pamāja ar galvu. Viņš bija apstaigājis visas tirgotavas, līdz ceturtajā atradis šo kārumu. Tā gan bija dāņu patisserie**, tomēr tur maizītes bija nesalīdzināmi labākas par tām, ko pārdeva tā sauktajā "Franču konditorejā" tā nu bija vistīrākā pircēju muļķošana.

Puaro jutās gastronomiski apmierināts. Viņa kuņģis bija mierīgs, un ari prāts bija mierīgs. Varbūt pat pārāk mierīgs. Viņš bija pabeidzis savu Magnum Opus ievērojamāko detektīvromānu rakstnieku darbu analīzi. Viņš bija uzdrošinājies nolīdzināt līdz ar zemi Edgara Po* darbus, norādījis uz žanra, stila un secības trūkumu Vilkija Kolinsa [2] romānos un cēlis vai debesīs divus plašākai sabiedrībai līdz šim nezināmus amerikāņu autorus; viņš bija cildinājis tos, kuri pelnīja cieņu, un bargi kritizējis tos, kurus uzskatīja par detektīvromānu rakstnieka vārda necienīgiem. Grāmata bija iespiesta, Puaro to pāršķirstīja un, neskatoties uz neiedomājami daudzajām tipogrāfijas kļūdām, jutās apmierināts. Viņš bija guvis milzu baudījumu, strādājot pie manuskripta un lasot darbam nepieciešamo literatūru; neapmierināti sprauslājis par kādu neiepatikušos grāmatu un aizmetis to pa roku galam (gan nekad neaizmirsdams vēlāk pacelt un kārtīgi ievietot papīrkurvī), un atzinīgi mājis ar galvu tajos retajos brīžos, kad autora viedoklis par kādu problēmu sakrita ar paša vērtējumu.

Ko tālāk? Vajadzētu pilnībā izbaudīt tīksmi par labi padarīto darbu un ļaut prātam pēc ilgstošās garīgās slodzes atpūsties. Bet nevar taču atpūsties bezgalīgi. Smadzenes prasīja jaunu darbu. Diemžēl šobrīd nekas saistošs nenāca prātā. Varbūt ķerties pie vēl kāda literāra apcerējuma? Nē, šis darbs bija darīts un padarīts. Detektīvs garlaikojās. Intelektuālā spriedze, strādājot pie grāmatas, bija pārtapusi sliktā ieradumā viņš vairs nemācēja atpūsties…

Kāda nejēdzība! Puaro neapmierināts papurināja galvu un iedzēra malku šokolādes.

Durvis atvērās un istabā ienāca viņa ilggadējais sulainis Džordžs. Viņš godbijīgi un kā atvainodamies noklepojās un stomīdamies ziņoja:

—     Ir ieradusies kāda… — kalpotājs brīdi vilcinājās, kāda… jauna lēdija.

Puaro uzmeta sulainim tikko jaušamas nepatikas un pārsteiguma pilnu skatienu.

—Šajā laikā es apmeklētājus nepieņemu, viņš pārmetoši atgādināja.

-   Jā, kungs, Džordžs piekrita.

Saimnieks un sulainis nogaidoši raudzījās viens otrā. Dažbrīd viņiem bija visai grūti saprasties. Ar intonāciju vai vārdu izvēli Džordžs varēja likt noprast, ka viņam piebilstams vēl kas, bet tikai tad, ja saimnieks uzdos pareizo jautājumu. Puaro apsvēra, kāds tas varētu būt šoreiz.

-   Vai šī jaunā lēdija ir izskatīga? viņš uzmanīgi ievaicājās.

-         Manuprāt, nē, kungs. Bet par gaumi nestrīdas.

Puaro izvērtēja atbildi. Viņš atcerējās mazo pauzi, pirms Džordžs bija izteicis vārdus "jauna lēdija". Džordžs bija delikāts savā novērtējumā. Nebūdams pārliecināts par apmeklētājas sabiedrisko stāvokli, viņš tomēr to attaisnoja pierādījumu trūkuma dēļ.

-        Tu uzskati, ka viņa ir drīzāk jauna lēdija nekā, teiksim, vienkārši jauna persona?

-        Jā, tieši tā es domāju, kungs, — apstiprināja Džordžs un ar tikko jaušamu nožēlu balsī piemetināja: Kaut gan mūsdienās ir grūti noteikt.

-   Vai viņa teica, kāpēc grib mani satikt?

-        Viņa teica… sulainis stiepa vārdus, it kā jau iepriekš atvainodamies par turpinājumu, — ka vēloties aprunāties ar jums par slepkavību, kuru varbūt esot izdarījusi.

Herkuls Puaro iepleta acis un sarauca pieri.

-   Varbūt? Vai tad viņa nezina?

-   Tādi bija viņas vārdi, kungs.

-        Nesaprotami, bet var izrādīties interesanti, nosprieda detektīvs.

-        Tas var būt… vienkārši joks, — šaubījās Džordžs.

-        Iespējams ir viss, Puaro pieļāva, kaut gan tam grūti noticēt. Viņš paņēma tasīti. — Ieved viņu pēc piecām minūtēm.

— Labi, kungs! Džordžs izgāja.

Puaro nesteidzīgi iztukšoja tasīti, pastūma to nostāk un piecēlās. Piegājis pie kamīna, viņš, skatīdamies virs tā pakārtajā spogulī, rūpīgi uzskrullēja ūsas. Apmierināts ar savu izskatu, atgriezās pie krēsla, kurā bija sēdējis, un gaidīja ienākam apmeklētāju. Viņam nebija ne jausmas, ko ieraudzīs.

Puaro cerēja, ka nelūgtā viešņa kaut nedaudz atbildīs viņa priekšstatam par sievišķīgo pievilcību. Prātā pazibēja kaut kur dzirdēta frāze: "Daiļa savās ciešanās." Kad atgriezās Džordžs ar apmeklētāju, detektīvs jutās pagalam vīlies. Viņš iekšēji noskurinājās un nopūtās. Nebija ne daiļuma, ne acīmredzamu ciešanu. Nedaudz apmulsis skukis, nekā vairāk.

> 7

"Ak," Puaro nepatikā nodomāja, "šīs meitenes! Viņas pat nemēģina kaut ko darīt, lai izskatītos kaut nedaudz interesantākas! Mazliet kosmētikas, pievilcīgāks apģērbs, prasmīga friziera veidots matu sakārtojums — jā, tad viņa atstātu iespaidu. Bet tagad!"

Meitene izskatījās nedaudz vecāka par divdesmit gadiem. Gari, nenoteiktas krāsas mati nekārtīgās šķipsnās nokarājās līdz pleciem. Lielās zaļganzilās acis apātiski vērās nekurienē. Viņa bija ģērbusies šai paaudzei raksturīgā apģērbā garos melnos zābakos, baltās apšaubāmas tīrības vilnas zeķēs, šauros, īsos svārkos un garā, maisam līdzīgā rupjvilnas džemperī. Ikvienam Puaro vecuma un viņa paaudzes vīrietim varēja rasties tikai viena vēlēšanās pēc iespējas ātrāk iemest meiteni vannā. Puaro bieži izjuta kaut ko līdzīgu, ejot pa ielu un satiekot simtiem tieši tāda paša izskata meiteņu! Viņas visas izskatījās netīras. Un tomēr acīmredzama pretruna ienākusi meitene atgādināja nesen slīcinātu, pēc tam no upes izvilktu radījumu. "Patiesībā," Puaro prātoja, "šīs meitenes jau nemaz nestaigā apkārt nemazgājušās. Viņas pieliek milzum daudz pūļu, lai tādas izskatītos."

Puaro piecēlās, sarokojās ar viešņu un piebīdīja viņai tuvāk krēslu.

—     Jūs vēlējāties mani satikt, madeinoiselle? Lūdzu, sēdieties!

—Ah! — meitene neskanīgi izdvesa un pievērsa detektīvam ciešu skatienu.

-Eh bien?*

Viņa vilcinājās.

—     Es domāju, ka… labāk pastāvēšu. Lielās acis turpināja neatlaidīgi pētīt Puaro.

Tātad?

—     Kā vēlaties. Puaro apsēdās un nogaidoši uzlūkoja meiteni. Viņa pašļūkāja kājas, paskatījās lejup uz tām, tad atkal augšup uz detektīvu.

—        Vai jūs… jūs esat Herkuls Puaro?

—        Bez šaubām. Kā varu jums palīdzēt?

—     Ah! Nu jā! Tas ir diezgan grūti… Es domāju…

Puaro nolēma, ka meitenei nepieciešams iedrošinājums. Viņš sacīja:

—     Mans kalpotājs teica, ka vēlaties konsultēties ar mani, jo domājat, ka "varbūt esat izdarījusi slepkavību". Vai jūs tā teicāt?

—        Jā. — Meitene pamāja ar galvu.

—    Šajā jautājumā nav vietas šaubām. Jums jāzina, vai esat kādu nogalinājusi, vai ne.

—    Saprotiet, es lāgā nezinu, kā pateikt. Es domāju…

—     Nāciet, Puaro laipnā balsī aicināja, apsēdieties, atslābinieties un pastāstiet visu pēc kārtas.

—    Es domāju… Ak vai! Es nezinu, kā… Saprotiet, tas viss ir tik sarežģīti. Es… es pārdomāju. Negribētu izklausīties nepieklājīga, bet… Domāju, ka labāk iešu.

—        Neuztraucieties! Stāstiet droši!

—        Nē, es nespēju. Cerēju, ka atnākšu un…

un jautāšu jums… pajautāšu, kas man būtu jādara… bet es nespēju, saprotiet. Tas ir daudz citādāk nekā…

-   Nekā?

-        Man drausmīgi žēl, un es tiešām negribu būt rupja, bet…

Viņa dziļi nopūtās, paskatījās uz Puaro un pēkšņi izgrūda:

-        Jūs esat pārāk vecs! Neviens man neteica, ka esat tik vecs! Es patiesi negribu būt nepieklājīga, bet… tā tas ir! Jūs esat pārāk vecs. Man ļoti žēl!

Viņa strauji pagriezās un izstreipuļoja no istabas kā spilgtas gaismas apžilbināts, izmisis naktstauriņš.

Pēc brīža Puaro dzirdēja noklaudzam ārdurvis un izgrūda klusu lāstu.

Otrā nodala

Zvanīja tālrunis.

Herkuls Puaro nepievērsa tam ne mazāko uzmanību.

Zvans turpināja spalgi un neatlaidīgi skanēt.

Ienāca Džordžs un, uzmetis Puaro jautājošu skatienu, gāja pie aparāta.

Puaro atmeta ar roku.

-   Lai paliek, viņš noteica.

Džordžs izgāja, tālrunis turpināja zvanīt. Spalgā skaņa griezās ausīs. Pēkšņi viss apklusa, taču pēc minūtēm piecām atsākās ar jaunu sparu.

-        Sapristi![3]tā noteikti ir sieviete! Neapšaubāmi, sieviete!

Detektīvs nopūtās, uzrausās kājās, piegāja pie tālruņa un pacēla klausuli.

-Hallo?*

-   Vai tas esat jūs? Vai mesjē Puaro?

-   Es pats.

-         Šeit misis Olivera. Jums tāda savāda balss, uzreiz nepazinu.

-        Bonjour, madame![4] Ceru, ka ar jums viss kārtībā?

-        Ak, viss ir lieliski! Ariadne Olivera kā allaž mundrā balsī atbildēja. Populārā detektīvromānu rakstniece un Herkuls Puaro bija seni draugi. — Atvainojiet, ka zvanu tik agri, bet gribu izlūgties no jums kādu pakalpojumu.

-   Un tas būtu?

-          Runa ir par mūsu, detektīvromānu rakstnieku, kluba gadskārtējo banketu. Vai jūs nevarētu atnākt un būt mūsu šīgada vieslektors? Mes butu jums ārkārtīgi pateicīgi.

-   Kad tas notiks?

-        Nākamā mēneša divdesmit trešajā datumā.

Puaro dziļi nopūtās.

-   Ak vai! Esmu pārāk vecs.

-        Vecs? Kas jums nāk prātā! Jūs nepavisam neesat vecs!

-   Jūs uzskatāt, ka ne?

-        Protams! Tas būtu lieliski! Jūs varētu pastāstīt par daudziem interesantiem, reāliem noziegumiem!

-   Vai kāds gribēs to klausīties?

-        Visi! Viņi… Mesjē Puaro, vai kas noticis? Jūs izklausāties sarūgtināts.

-         Jā, esmu sarūgtināts. Manas jūtas… Ak, nav svarīgi!

-   Tomēr pastāstiet.

-   Nav vērts!

-        Kāpēc? Būtu labāk, ja jūs atnāktu pie manis un visu izstāstītu. Kad jūs varētu? Pēcpusdienā? Atnāciet, padzersim tēju.

-   Neesmu radis pēcpusdienā dzert tēju.

-   Tad kafiju.

-   Tajā laikā es kafiju parasti nedzeru.

-         Šokolādi? Ar putukrējuma cepurīti. Vai zāļu tēju? Jums taču patīk iemalkot zāļu tēju. Vai limonādi? Vai oranžādi? Vai varbūt jums patiktu bezkofelna kafija? Ja es to dabūšu…

-        Ah ļ-a, non, par exemple![5] tā ir nebaudāma!

-        Tad kādu no sīrupiem, kas jums tik ļoti garšo. Esmu pārliecināta, ka man bufetē ir vēl puspudele Ribenas augļu nektāra.

-   Kas tas tāds?

-   Aromatizēts upeņu dzēriens.

-        Nav iespējams pārvērtēt jūsu pūliņus, madame! Jūtos aizkustināts un labprāt iegriezīšos pēcpusdienā, lai ar prieku iebaudītu tasi šokolādes.

-        Lieliski! Un izstāstītu, kas nospiež jūsu sirdi. — Viņa nolika klausuli.

2

Kādu brīdi Puaro domāja, tad izlēmīgi uzgrieza numuru.

-         Misters Gobijs? Šeit Herkuls Puaro. Vai šobrīd esat ļoti aizņemts?

-        Diezgan, atbildēja misters Gobijs. Diezgan, bet, ja jums, mesjē Puaro, ir kāda steidzma vajadzība, un jūsu vajadzības allaž tādas ir, es neteikšu, ka mani jaunie palīgi nespētu tikt galā ar vēl kādu uzdevumu. Kaut gan atrast labus darbiniekus šodien vairs nav tik viegli kā agrāk. Mūsdienu jaunatne ir pārāk iedomīga. Viņiem liekas, ka visu zina jau pirms tam, kad ir kaut ko noskaidrojuši. Bet ko darīt? Vecas galvas uz jauniem pleciem neuzliksi. Ar prieku jums pakalpošu, mesjē Puaro. Norīkošu pāris saprātīgākos puišus. Droši vien jums kā parasti vajadzīga informācija?

Viņš saprotoši māja ar galvu un uzmanīgi klausījās, kamēr Puaro paskaidroja, ko vēlas. Pabeidzis sarunu ar misteru Gobiju, Puaro piezvanīja uz Skotlendjardu kādam savam senam draugam. Tas, uzklausījis Puaro lūgumu, atbildēja:

— Vai jūs negribat par daudz? Kaut kāda slepkavība, kas notikusi kaut kur. Nav zināms ne laiks, ne vieta, ne upuris. Izklausās pēc spoku stāsta, veco zēn, ja gribat zināt manas domas! Un ar vieglu pārmetumu balsī piebilda: Patiesībā jums nav zināms nekas!

3

Pēcpusdienā Puaro sēdēja misis Oliveras viesistabā un apmierināti malkoja ar milzīgu putukrējuma cepuri vainagotu šokolādi no lielas tases, kuru namamāte pirms mirkļa bija nolikusi viņam priekšā uz mazā

galdiņa. Blakus tasei stāvēja šķīvītis ar langue de chats[6] cepumiem.

—   Chere madame[7], jūs esat ārkārtīgi laipna!

Nedaudz izbrīnīts Puaro aplūkoja misis Oliveras frizūru un jaunās tapetes. Kā vienu, tā otras viņš redzēja pirmo reizi. Iepriekšējā tikšanās reizē rakstnieces matu sasuka bija vienkārša un ikdienišķa. Šobrīd sievietes galvu apņēma sarežģīts kuplu sprogu un cirtu mākonis. Puaro prātoja, kas notiks ar mākslīgi sakuplinātajām cirtām, ja kundze piepešā satraukumā vai aiz^grābtībā šīs emocijas viņu pārņēma it ^ bieži — tās sapurinās. Bet tapetes… ^ Šie ķirši? Tas ir kas jauns. Puaro pamāja ar tējkarotīti. "Te jau izskatās drīzāk kā augļu dārzā!" viņš nodomāja.

-    Vai jums liekas, ka to ir mazliet par daudz? jautāja namamāte. Tik grūti paredzēt, kā tapetas izskatīsies pielīmētas… Vai uzskatāt, ka iepriekšējās iederējās labāk?

Puaro diezgan miglaini atcerējās milzum daudz spilgti krāšņu, eksotisku putnu tropiskā mežā. Viņš jau grasījās atbildēt, ka pārāk lielu atšķirību nesaskata, taču atturējās.

-   Tagad, ierosināja misis Olivera, kad viesis, iztukšojis krūzi un nolicis to uz apakštasītes, apmierināti atslīga krēslā un noslaucīja no ūsām putukrējuma atliekas, izstāstiet, kas īsti noticis?

-   Šorīt pie manis ieradās kāda meitene. Es liku noprast, ka viņai vajadzēja iepriekš pieteikt apmeklējumu. Katram ir savi ieradumi, jūs taču saprotat. Bet viņa bija teikusi, ka vēloties mani satikt nekavējoties, jo varbūt esot izdarījusi slepkavību.

-   Varbūt? Cik [8] dīvaini! vai tad viņa nezina?

-    Tieši tā! C'est inoui'!* Teicu Džordžam, lai aicina vinu iekšā. Un tur nu vina

» 3

stāvēja! Apsēsties atteicās. Tikai stāvēja un klusēdama skatījās uz mani. Viņa izskatījās… dīvaina. Mēģināju viņu iedrošināt. Te pēkšņi viņa paziņoja, ka esot pārdomājusi. Teica, ka negribot būt nepieklājīga, bet es vai varat iedomāties! es esot pārāk vecs…

Misis Olivera steidzās viņu mierināt:

-    Ak, tādas ir mūsdienu meitenes! Ikviens, kam pāri trīsdesmit pieciem, viņuprāt, jau ir ar vienu kāju kapā! Viņām nemaz nav prāta! Jums tas jāsaprot!

-   Es jutos sarūgtināts, atzinās Puaro.

-        Ko jūs! Jūsu vietā es tam nepievērstu ne mazāko uzmanību! Protams, tā pateikt bija rupji.

-        Tas nav svarīgi! Un runa nav tikai par manām izjūtām. Esmu norūpējies. Jā, dziļi norūpējies.

-        Jūsu vietā es to visu izmestu no galvas, iejūtīgi ieteica misis Olivera.

-         Jūs nesaprotat. Esmu norūpējies par meiteni. Viņa nāca pēc palīdzības. Bet tad nolēma, ka es esmu par vecu. Par vecu, lai spētu viņai palīdzēt. Meitene, protams, kļūdījās, tas ir skaidrs. Un tad viņa izskrēja ārā. Taču es jūtu, ka meitenei nepieciešama palīdzība.

-        Nedomāju, ka tik nepieciešama, mierinoši iebilda misis Olivera. Meitenes it bieži saceļ kņadu ne par ko.

-           Nē, jums nav taisnība. Viņai ir nepieciešama palīdzība.

-        Jūs taču nedomājat, ka meitene patiešām būtu kādu noslepkavojusi?

-   Kāpēc ne? Viņa teica, ka esot.

-       Jā, bet… misis Olivera vilcinājās. Viņa teica "varbūt". Ko viņa īsti domāja, tā sakot?

-   Vai redzat? Nekādas jēgas.

-        Ko viņa nogalinājusi vai domā, ka ir nogalinājusi?

Puaro paraustīja plecus.

-   Un kāpēc nogalinājusi?

Puaro atkal paraustīja plecus.

-        Ir, protams, daudz dažādu iespēju. Detektīvromānu rakstniece atplaukusi lāva vaļu fantāzijai. — Varbūt viņa kādu sabrauca un neapstājās. Varbūt stāvēja uz klints malas, un viņai uzmācās kāds vīrietis, un cīnoties viņa to nogrūda lejā. Vai kādam kļūdaini iedeva nepareizās zāles… Vai bija aizgājusi uz ballīti, kur lieto narkotikas, un tur izcēlās kautiņš, bet, kad viņa atjēdzās, tad saprata, ka sadūrusi kādu ar nazi. Vai…

-   Assez, madame, assez![9]

Taču misis Olivera bija iekarsusi.

-          Viņa varbūt ir operāciju māsa un sajaukusi anestēzijai noteikto zāļu devu, vai… misis Olivera aprāvās, viņa vēlējās uzzināt par meiteni ko vairāk. Kā viņa izskatījās?

Puaro padomāja, tad atbildēja:

-   Tāda neizteiksmīga Ofēlija.

-        Ak! iesaucās Olivera Ariadne. Jūs to tā pateicāt, ka es viņu gandrīz vai redzu! Cik dīvaini!

—     Viņa izskatījās bezpalīdzīga, prātoja Puaro. Jā, tā man likās. Šī meitene nav viena no tām, kas varētu tikt galā ar grūtībām. Viņa nav no tām, kas droši skatās briesmām acīs. Viņa ir viena no tām, kas ar savu izskatu vien it kā saka: "Jums vajadzīgs upuris? Lūk, es esmu!"

Taču misis Olivera neklausījās. Iegremdējusi abas rokas kuplajās cirtās — šo pozu Puaro labi pazina -, rakstniece dramatiskā balsī iesaucās:

—     Pagaidiet! Pagaidiet!

Puaro nogaidoši sarauca uzacis.

—     Jūs nepateicāt, kā meiteni sauc.

—     Man ļoti žēl, bet viņa savu vārdu nenosauca.

—     Pagaidiet! misis Olivera izmisīgi atkārtoja un, nolaidusi rokas, dziļi nopūtās. Pajukušās matu sprogas brīvi nogūla uz pleciem, bet viena sevišķi krāšņa cirta atbrīvojās pavisam un nokrita uz grīdas. Puaro to pacēla un saudzīgi nolika uz galda.

—     Tātad? Pēkšņi nomierinājusies, viņa iegrūda atpakaļ matos dažas saspraudes un domīgi pamāja ar galvu. Kas meitenei bija ieteicis griezties pie jums?

—     Kā es sapratu — neviens. Dabiski, ka viņa par mani bija dzirdējusi.

Misis Olivera nodomāja, ka vārds "dabiski" nez vai būs īstais, lai raksturotu šo situāciju. Ja nu kaut ko varēja saukt par dabisku, tad tā bija Puaro pārliecība, ka ikviens kaut kad ir dzirdējis par viņu. Patiesībā ļoti daudziem — it īpaši, jaunākajai paaudzei — Herkula Puaro vārds bija pilnīgi svešs. "Bet kā lai es to pasaku," prātoja misis Olivera, "neaizskarot viņa jūtas?"

-   Manuprāt, jūs maldāties, — viņa uzmanīgi bilda. Meitenes… meitenes un zēni, viņi ne sevišķi daudz zina par detektīviem. Diez vai viņi pār jums ir dzirdējuši.

-   Ikviens ir dzirdējis par Herkulu Puaro, pašapzinīgi noteica detektīvs.

Tāda bija Herkula Puaro dziļā pārliecība.

-   Ak, mūsdienu jaunatne ir tik neizglītota, — nopūtās misis Olivera. Patiesībā vienīgie, kuru vārdus viņi zina noteikti, ir vai nu popmūzikas solisti, vai grupas, vai diskžokeji un tamlīdzīgas personas. Bet, ja rodas vajadzība pēc ārsta, detektīva vai stomatologa, tad viņi kādam pajautā, pie kā griezties. Un tad seko pamācība: "Dārgā, tev noteikti jāaiziet pie tā brīnišķīgā speciālista Karalienes Annas ielā. Viņš trīsreiz aptīs tavas kājas tev <fp kaklu, un tu vienā mirkli būsi vesela!" vai "Kad man nozaga briljantus, es nevarēju ziņot policijai, jo Henrijs, ja uzzinātu par zādzību, būtu šausmīgi nikns. Bet ir viens nepārspējams detektīvs, ārkārtīgi diskrēts. īsā laikā viņš dārglietas atrada, un Henrijs neko pat nenojauta!" Lūk, tā tas notiek. Kāds meiteni pie jums aizsūtīja.

-   Stipri šaubos.

-   Jūs to neuzzināsiet, ja jums nepateiks. Un es jums tūlīt pateikšu. Es pati to tikko sapratu. Meiteni pie jums nosūtīju es.

Puaro pārsteigts skatījās rakstniecē.

-   Jūs? Kāpēc neteicāt uzreiz?

-    Tāpēc, ka man tas tikai nupat ienāca prātā. Kad jūs aprakstījāt savu Ofēliju diezgan neizteiksmīgu būtni ar gariem, tādiem kā mitriem matiem -, man šķita, ka runājat par kādu, ko es esmu redzējusi. Pavisam nesen. Un tagad man atausa atmiņā.

-   Kas viņa ir?

-    Vārdu es nezinu, bet varu uzzināt. Pavisam nesen mēs vienvakar pļāpājām par noziegumiem un detektīviem, un es pieminēju jūs un dažas sarežģītas lietas, kuras jūs spīdoši atrisinājāt.

-   Un iedevāt meitenei manu adresi?

—  Nē, protams, ka ne. Man ne prātā nenāca, ka viņai vajadzīgs detektīvs vai kaut kas tamlīdzīgs. Mēs vienkārši tērzējām. Es vairākkārt minēju jūsu vārdu, un nav taču grūti telefongrāmatā atrast jūsu adresi.

—     Vai jūs runājāt par slepkavībām?

—     Tas man nav palicis atmiņā. Neatceros pat, kāpēc sākām runāt par detektīviem. Kaut gan… Jā, iespējams, tā bija viņa, kas aizsāka tēmu.

—     Pastāstiet man par šo vakaru un meiteni visu, ko varat atcerēties.

— Pagājušās nedēļas nogali es pavadīju pie Lorimeriem. Viņi uzaicināja mani sev līdzi pie draugiem uz kokteiļvakaru. Tur bija vēl daži viesi, un es jutos neveikli, jo, kā jūs zināt, es nelietoju spirtotus dzērienus, tāpēc saimniekiem nācās sameklēt man kaut ko bezalkoholisku, kas, protams, bija lieks apgrūtinājums. Tad viesi sāka mani apbērt ar komplimentiem nu, jūs jau saprotat -, ka viņiem patīk manas grāmatas, ka jau sen gribējuši ar mani iepazīties un tā tālāk, es nonācu uzmanības centrā un jutos ļoti neērti. Bet es saņēmos un kaut kā tiku ar sevi galā. Turklāt viņi nepārtraukti atkārtoja, cik ļoti iemīļojuši clctektīvu Svenu Hjersonu, manu romānu varoni. Ja viņi zinātu, kā es neieredzu šo drausmīgo tipu! Taču izdevēji man aizliedz to atzīt publiski. Acīmredzot pēc tam sarunas pievērsās reāliem detektīviem un es pieminēju jūs. Ievēroju, ka meitene uzmanīgi klausās. Kad jūs salīdzinājāt savu apmeklētāju ar neizteiksmīgu Ofēliju, man atmiņā kaut kas uzzibsnīja, un es iedomājos: "Ko viņa man atgādina?" Un pēc tam es sapratu: "Protams, meiteni kokteiļvakarā!" Domāju, ka viņa ir saimnieka meita, ja vien es nejaucu viņu ar otru meiteni.

Puaro nopūtās. Ar misis Oliveru vienmēr vajadzēja būt pacietīgam.

-   Kas īsti ir šie jūsu paziņu paziņas?

-  Trefjūzi, šķiet. Bet varbūt Tērneri. Kaut kā tamlīdzīgi. Viņš ir magnāts. Ļoti bagāts. Darbojas Sitijā, bet lielāko daļu dzīves pavadījis Dienvidāfrikā…

-   Viņam ir sieva?

-    Jā. Ļoti skaista sieviete. Daudz jaunāka par vīru. Ar kupliem, zeltainiem matiem. Otrā sieva. Meita ir no pirmās. Vēl tur bija tēvocis, neiedomājami vecs vīrs. Gandrīz kurls. Ievērojama persona viņa vārdam pievienota vesela rinda nosaukumu. Admirālis vai maršals, vai kaut kas tamlīdzīgs. Es domāju, ka viņš ir astronoms. Virs mājas jumta rēgojās milzīgs teleskops. Kaut gan var būt, ka tas ir tikai vaļasprieks. Vēl tur bija jauna ārzemniece, kura visu laiku rūpējas par veco vīru. Pavada braucienos uz Londonu, uzmana, lai viņš nepakļūst zem mašīnas. Ļoti glīta meitene.

Puaro domās aši sakārtoja no misis Oliveras iegūto informāciju.

-          Tātad mājā dzīvo misters un misis Trefjūzi…

-        Nē, ne Trefjūzi, es atcerējos viņi ir Restariki.

-          Bet šiem uzvārdiem taču nav nekā kopīga!

-        Kā nu ne! Abi ir raksturīgi Kornvolai [10] , vai ne?

-        Tātad tur dzīvo misters un misis Restariki, un izcilais pavecais tēvocis. Vai arī viņa uzvārds ir Restariks?

-   Viņš ir sers Roderiks kaut kāds.

-   Tur dzīvo arī au pair meitene, vai kas

nu vina ir, un Restariku meita. Vai viņiem

> 7 >

ir vēl kāds bērns?

-          Manuprāt, nav, bet noteikti nezinu. Starp citu, meita nedzīvo mājās, viņa atbrauc vienīgi nedēļas nogalēs. Man šķiet, viņa lāgā nesaprotas ar pamāti. Meitenei ir darbs Londonā un draugs, kurš, kā es nopratu, ģimenei ne īpaši patīk.

-   Jūs diezgan daudz zināt par šo ģimeni.

-   Šo to esmu dzirdējusi. Lorimeriem patīk runāt, viņi allaž piemin te vienu, te citu paziņu. Tā var daudz ko uzzināt par cilvēkiem, ar kuriem nākas sastapties. Diemžēl dažreiz sajūk, kas ir kas. Man noteikti. Nevaru atcerēties tās meitenes vārdu. Kaut kas saistīts ar dziesmu… Tora? Runā ar mani, Tora… Tora… Tora… Kaut kā tā, bet varbūt Maira? Maira… O, Maira, mana mīla… Varbūt tā. Sapnī es klīdu pa marmora zālēm. Norma… Vai tomēr Maritana? Norma… Norma Restarika. Tieši tā. Pareizi. Misis Olivera pamāja ar galvu un negaidīti piebilda: Trešā meitene.

-   Man likās, jūs teicāt, ka viņa ir vienīgais bērns?

-   Tā ir. Katrā ziņā es tā sapratu.

-   Tādā gadījumā, ko jūs domājāt, sakot, ka viņa ir trešā?

-   Mans Dievs! Vai tiešām jūs nezināt, kas ir trešā meitene? Jūs "The Times"nelasāt?

-    Lasu paziņojumus par nāves gadījumiem, laulībām un bērnu piedzimšanu. Vēl rakstus, kuru tēmas mani ieinteresē.

—     Nē, es domāju sludinājumus.

Viņa piegāja pie žurnālu galdiņa, paķēra "The Times" numuru, pāršķīra lapas un sniedza Puaro.

—   Lūdzu, lasiet. "Vajadzīga TREŠĀ MEITENE, ērts dzīvoklis otrajā stāvā, atsevišķa istaba, centrālapkure, Erlskorta." "Vajadzīga trešā meitene, īres maksa piecas ginejas nedēļā, atsevišķa istaba." "Vajadzīga ceturtā meitene. Pie Rīdžentparka, atsevišķa istaba." Tagad meitenēm tā dzīvot ir izdevīgāk. Labāk nekā pansijā vai kopmītnē. Pirmā meitene noīrē mēbelētu dzīvokli un tad meklē kādu, ar ko dalīt īres maksu. Parasti otrā meitene ir pirmās draudzene. Tad ar sludinājuma palīdzību sameklē trešo. Nereti, kā jūs redzat, viņas mēģina iespiest vēl ceturto īrnieci. Pirmā meitene patur sev vislabāko istabu, otra aizņem nākamo telpu un maksā nedaudz mazāku īres maksu, trešajai jāmaksā vēl mazāk, bet arī jādzīvo vismazākajā istabiņā, kas bieži vien ir tikai tāds pieliekamais. Savā starpā viņas vienojas, kuru vakaru nedēļā dzīvoklis būs pilnīgi vienas rīcībā. Vispār meitenes iekārtojas ērti un jūtas labi.

—     Un kur tieši Londonā dzīvo meitene, kuras vārds varētu būt Norma?

-         Kā jau teicu, neko tuvāk es par viņu nezinu.

-   Bet varat uzzināt?

-        Jā, domāju, ka nekādas grūtības tas nesagādās.

-        Vai esat pārliecināta, ka tajā vakarā netika pieminēts kāds pēkšņas nāves gadījums?

-   Nāve Londonā vai Restariku namā?

-   Gan tur, gan tur.

-   Nē, nedzirdēju. Vai vajag ko uzzināt ?

Misis Oliveras acis spīdēja uzbudinājumā. Viņa alka rīkoties.

-   Tas būtu ļoti laipni no jūsu puses.

-        Piezvanīšu Lorimeriem. Bridis ir piemērots. Viņa piegāja pie tālruņa. Vienīgi jāizdomā iemesls.

Viņa domīgi skatījās uz Puaro.

-        Bet protams! Jums taču tas nesagādās nekādas grūtības. Jums ir bagāta iztēle. Tomēr… pārāk neaizraujieties. Kaut ko pavisam vienkāršu.

Misis Olivera nozibsnīja saprotošu skatienu. Viņa uzgrieza numuru un, pavērsusies pret Puaro, nočukstēja:

-        Vai jums ir zīmulis un papīrs vai piezīmju blociņš, vai kaut kas, kur pierakstīt vārdus vai adreses?

Puaro apstiprinoši pamāja ar galvu, piezīmju grāmatiņu viņš jau turēja rokā.

Misis Olivera runāja, Puaro uzmanīgi klausījās.

Hallo? Vai varu runāt ar… O, tā esat jūs, Naomi! Šeit Ariadne Olivera… Ak jā, tiešām milzīga drūzma… Ak, jūs runājat par veco vīru? … Nē, ziniet, es ne… Praktiski akls? Es domāju, ka viņu uz Londonu pavada tā meitene… Jā, protams, tas var sagādāt diezgan daudz klapatu, taču domāju, ka meitene labi tiek ar visu galā. Jā, starp citu, es zvanu, lai palūgtu jums tās meitenes adresi… Nē, ne tās, es domāju Restariku meitu… Man šķiet, viņa dzīvoja kaut kur Dienvidkenā. Vai Naitbridžā… Redziet, es viņai apsolīju grāmatu un adresi gan pierakstīju, taču tā kaut kur noklīdusi. Es, kā parasti, visu pazaudēju. Neatceros pat viņas vārdu. Tora vai Norma? … Jā, tā jau es domāju Norma. Acumirklīti, paņemšu zīmuli… Jā, es rakstu… Borodenmenšena 67… Zinu, tas lielais dzīvojamais nams, kas drīzāk atgādina Vormvudskrabas cietuma korpusu… Jā, es ticu, ka dzīvokļi tur ir ērti, ar centrālapkuri un visu pārējo… Un kas ir abas pārējās meitenes tajā dzīvoklī? Vai viņas ir draudzenes, vai pēc sludinājuma? … Klaudija RIsa-Holende… Viņas tēvs ir parlamenta loceklis, vai ne? Un tā otrā? … Ak, protams, jūs nezināt. Cerams, ka ari viņa ir no labas ģimenes. Ar ko meitenes nodarbojas? Sekretāres? … Ak, otra meitene ir interjeriste… Jūs domājat, ka viņa strādā mākslas galerijā… Nē, Naomi, es tikai tāpat pajautāju. Vienkārši interesanti zināt, ar ko mūsdienu jaunieši nodarbojas. Saprotiet, mani tas interesē, jo rakstnieks nedrīkst atpalikt no laika… Jūs kaut ko ieminējāties par viņas draugu… Jā, tā ir, taču neko nevar darīt meitenes rīkojas tā, kā pašām patīk… Vai tiešām viņš izskatās tik šausmīgi? No tiem neskūtajiem un netīrajiem? … Ak, tāds brokāta vestē un gariem kastaņbrūniem matiem, kas karājas līdz pleciem! Jā, bieži nevar atšķirt, vai tā ir meitene, vai zēns… Jā, kaut kas no van Deika [11] … ko jūs teicāt? endrū viņu pagalam neieredz? … Jā, parasta tēvu reakcija… Mērija Restarika? Nu ko, nesaprašanās ar pamāti ir it bieža parādība. Domājams, viņu apmierina tas, ka meitene strādā un dzīvo Londonā… Kā to saprast ļaudis runā? … Vai tad nevarēja noskaidrot, kas viņai kaiš? … Kas teica? … Jā, bet ko viņi noklusēja? … Ak, aukle? Stāstīja Dženersu guvernantei? Jūs gribat teikt, ka viņas vīrs? … Ak tā? Ārsti nespēja noteikt… Jā, cilvēki ir tik nenovīdīgi! Pilnīgi piekrītu, parasti tādām baumām nav pamata… Kuņģis, vai ne? … Bet tas taču ir absurds! Jūs gribat teikt, ka ļaudis runā… kā viņu sauc… ka Endrū? … Jūs domājat, ka to viegli panākt, izmantojot herbicīdus… Bet kāpēc? Tas taču nav gadījums, kad sievu ienīst gadiem ilgi — viņa ir Restarika otrā sieva un daudz jaunāka par viņu, un skaista… Jā, manuprāt, iespējams ir, bet kāpēc gan lai jauniņai ārzemniecei ienāktu prātā to darīt? … Tas ir, jūs domājat, ka viņa varbūt ņēmusi ļaunā, ko misis Restarika sarunājusi? … Meitene ir jauka, varbūt viņa iepatikusies Endrū? Protams, nekā nopietna, taču Mēriju tas varētu kaitināt, un viņa tai uzklupa, un…

Ar acu kaktiņu misis Olivera pamanīja, ka Puaro izmisīgi māj ar roku.

Acumirklīti, dārgā! — viņa sacīja klausulē. — Atnācis maiznieks. Puaro izskatījās apvainojies. Uzgaidiet, lūdzu!

Misis Olivera nolika klausuli blakus aparātam, pārskrēja pāri istabai un iebīdīja Puaro kaktā.

—     Kas par lietu? — viņa aizelsusies noprasīja.

— Maiznieks! detektīvs nicinoši nošņāca. — Es!

—     Man ātri vajadzēja kaut ko izdomāt. Kāpēc jūs mājāt? Vai sapratāt, ka viņa…

Puaro viņu pārtrauca:

— Vēlāk izstāstīsiet sīkāk. Es sapratu pietiekami daudz. Es vēlētos, kaut jūs liktu lietā savu improvizēšanas talantu un ātri izdomātu kādu ticamu iemeslu, lai es varētu apmeklēt Restarikus. Teiksim, sens jūsu draugs gadījuma pēc atrodas netālu… Jūs varētu teikt, ka…

—     Paļaujieties uz mani, kaut ko izdomāšu. Vai uzdosiet svešu vārdu?

—     Nekādā ziņā. Nesarežģīsim.

Misis Olivera saprotoši pamāja ar galvu un aizsteidzās atpakaļ pie tālruņa.

— Naomi? Neatceros, par ko mēs runājām. Kāpēc gan allaž kāds noteikti pārtrauc, kad esi nodomājusi patīkami patērzēt? Es pat aizmirsu, kāpēc jums piezvanīju… Ak jā! Tās meitenes Toras… nē, Normas adrese! Jūs man to pateicāt. Bet bija vēl kas… Ak jā, atcerējos! Par manu senu draugu. Burvīgs cilvēks. Es stāstīju par viņu, kad mēs viesojāmies pie Restarikiem. Herkuls Puaro. Viņš ciemosies pie kāda sava drauga netālu no Restarikiem un ārkārtīgi grib satikt seru Roderiku. Viņš daudz dzirdējis par veco kungu un jūsmo par kādu brīnišķīgu atklājumu, ko sers Roderiks izdarījis kara laikā, vai kaut ko tādu… Mans draugs Puaro vēlētos veco kungu "apmeklēt un izteikt savu cieņu", tā viņš teica. Kā jūs domājat, vai tas būtu ērti? Vai jūs Restarikiem neaizbilstu kādu vārdu par viņu? … Jā, viņš ieradīsies bez iepriekšējas pieteikšanās. Piesakiet, lai viņi piespiež Puaro pastāstīt kādu aizraujošu spiegu stāstu. Viņš… Ko? … O, ieradies mauriņa pļāvējs? Protams, jums jāiet! Uz redzēšanos!

Misis Olivera nolika klausuli un iemetās atzveltnes krēslā.

-    Ak kungs! Cik nogurdinoši! Nu, kā izklausījās?

-   Nebija slikti, — Puaro atzina.

-   Es nolēmu, ka labāk sākt ar veco kungu. Tas dos jums iespēju redzēt uzreiz visu kompāniju. Un, ja jūs uztraucaties par to zinātnisko atklājumu, tad sievietes taču allaž kaut ko sajauc, tā ka pa ceļam varat izdomāt kaut ko ticamāku. Un tagad vai vēlaties dzirdēt, ko viņa man pastāstīja?

-    Kā nopratu, klīst baumas par misis Restarikas veselības stāvokli.

-   Tieši tā. Izskatās, ka viņa slimo ar kādu mistisku slimību kaut kas nav kārtībā ar kuņģi -, un ārsti ir neizpratnē. Viņi ielika sievieti slimnīcā, un viņai kļuva labāk, taču slimības iemeslu tā arī nenoskaidroja. Pēc atgriešanās mājās viss atkārtojās, un ārsti neko nevarēja saprast. Un tad paklīda baumas. Kāda medmāsa par neizprotamo gadījumu izstāstīja savai māsai, tā kaimiņienei, bet tā, savukārt, kolēģei darbā. Tad cilvēki sāka runāt, ka vīrs mēģina noindēt sievu. Parastas tenkas, šoreiz pilnīgi nejēdzīgas. Tālāk mēs ar Naomi parunājām par au pair meiteni, kura pilda vecā vīra sekretāres un palīdzes pienākumus. Šai jaunajai ārzemniecei nu nebūtu nekāda redzama iemesla iebarot misis Restarikai kādu kaitēkļu indi.

-   Es gan dzirdēju, ka dažus iemeslus jūs minējāt.

-   Iespējams ir viss…

-   Ieplānota, bet vēl neizdarīta slepkavība, Puaro domīgi novilka.

Trešā nodala

Misis Olivera iegriezās Borodenmenšenas dzīvojamā nama iekšpagalmā. Sešvietīgajā autostāvvietā nebija neviena brīva laukumiņa, taču, kamēr viņa pārdomāja, ko darīt, viena no mašīnām atpakaļgaitā izbrauca no savas vietas un devās projām. Misis Olivera veikli iestūrēja brīvajā spraugā.

Viņa izkāpa no automašīnas, aizcirta tās durvis un noskatīja daudzdzīvokļu namu, kas bija uzcelts pēdējā kara laikā sagrautās mājas vietā.

"Tas izskatās tā," nodomāja misis Olivera, "it kā būtu neizjauktā veidā, tikai iepriekš noņemot visas reklāmas, pārcelts uz šejieni no Amerikas Lielā rietumu ceļa malas un pārveidots par dzīvojamo ēku. Ļoti funkcionāli lai kas arī būtu autors, viņš noteikti nicina jebkādus dekoratīvus elementus."

Bija dienas visrosīgākā stunda. Šurpu turpu pa iekšpagalmu pārvietojās cilvēki, iebrauca un izbrauca automašīnas.

Misis Olivera ieskatījās rokas pulkstenī. Bez desmit minūtēm septiņi. Cik nu viņa varēja spriest, tas bija īstais brīdis. Šajā laikā meitenes parasti atgriezās no darba. Vienas, lai atjaunotu kosmētiku, nomestu ikdienas drēbes, uzvilktu pieguļošas, spilgtas bikses, vai ko nu viņas tagad valkā, un dotos izklaidēties. Citas, lai paliktu mājās un izmazgātu veļu un zeķes. Katrā ziņā piemērota stunda apmeklējumam. Starp mājas austrumu un rietumu spārnu nebija nekādas atšķirības — gan vienā, gan otrā varēja iekļūt pa lielām divviru durvīm. Vispirms misis Olivera kļūdaini izvēlējās kreisās puses durvis, bet tur dzīvokļu numuri sākās ar 100 un beidzās ar 200. Viņa devās uz otru ieeju.

67. dzīvoklis atradās sestajā stāvā. Misis Olivera nospieda lifta pogu. Draudoši noklabējušas, durvis atvērās kā milzu mute. Misis Olivera nervozi ienira kabīnē. Modernie lifti viņu biedēja.

Klakš! Durvis aizvērās, un lifts cēlās augšup. Pēc pāris sekundēm kabīne nodrebēja un apstājās (ari tas viņu satrauca). Misis Olivera izmetās no kabīnes kā pārbiedēts trusis.

Viņa nogriezās pa labi un, pievērsusi skatienu sienām, gāja uz priekšu, līdz nonāca pie durvīm, uz kurām bija metāla cipari 67. Pēkšņi septītnieks atdalījās un uzkrita viņai uz kājas.

— Šķiet, neesmu šeit vēlama, — misis Olivera, sāpēs saviebusies, nomurmināja un, piesardzīgi pacēlusi ciparu, novietoja to atpakaļ uz metāla tapiņas.

Viņa piespieda zvana pogu. Varbūt neviena nav mājās.

Tomēr durvis atvērās bez kavēšanās. Tajās stāvēja slaida, skaista meitene tumšā, elegantā kostīmā ar ļoti īsiem svārkiem, baltā blūzē un modernām kurpēm kājās. Melnie mati bija kārtīgi sasukāti, seju klāja tikko jaušama kosmētika. Meitene izskatījās nedaudz apmulsusi.

-   Ak! — misis Olivera nepiespiesti iesaucās. Vai mis Restarika mājās?

-   Nē, viņa ir izgājusi. Ko viņai pateikt?

-   Ak! rakstniece vēlreiz izdvesa un, turpinādama iejusties lomā, izvilka no somas brūnā papīrā nevīžīgi ietītu priekšmetu.

-      Apsolīju Normai grāmatu, viņa paskaidroja. Vienu no manām grāmatām, ko viņa vēl nav lasījusi. Ceru, ka tā ir vajadzīgā. Vai viņa drīz atgriezīsies?

-   Nevaru pateikt. Neko nezinu par viņas plāniem šim vakaram.

-   Ak! Vai jūs esat mis Rīsa-Holende?

Meitene izskatījās pārsteigta.

-Jā.

-    Esmu likusies ar jūsu tēvu, — paskaidroja rakstniece. — Mani sauc misis Olivera. Es rakstu grāmatas, viņa piemetināja, tajā nedaudz vainīgajā tonī, kurā parasti runāja, tikko nācās iepazīstināt ar sevi.

—     Vai nevēlaties ienākt?

Misis Olivera pieņēma uzaicinājumu, un Klaudija Rīsa-Holende ieveda viņu viesistabā.

Šajos dzīvokļos visas istabas bija izlīmētas ar vienādām tapetēm, kuru zīmējums atgādināja neapstrādāta koku. Iemītnieki varēja pēc savas izvēles izvietot gleznas un dažādus greznumpriekšmetus. Telpā bija modernas iebūvētās mēbeles — skapji un grāmatu plaukti -, dīvāns un izvelkams galds. Pārējo īrniekiem nācās iegādāties pašiem.

Vienu šīs viesistabas sienu greznoja milzīgs plakāts ar Arlekīnu, uz pretējās bija ar trafaretu uzkrāsots mērkaķis, kas šūpojās palmas zaros.

— Norma, protams, būs patīkami pārsteigta, saņemot jūsu grāmatu, misis Olivera. Vai drīkstu ko piedāvāt? Heresu? Džinu?

Meitenei bija labi skolotas sekretāres manieres. Misis Olivera atteicās.

-  Cik jauks skats paveras pa logu! viņa sacīja, mirkšķinādama acis, kuras žilbināja spožā saules gaisma.

-  Jā. Taču, kad nestrādā lifts, nav nemaz tik jauki kāpt uz sesto stāvu.

—    Neliekas, ka jūsu mājas lifts varētu sabojāties. Tas pārāk… pārāk atgādina neievainojamu robotu.

—      Nesen uzstādīja jaunu, bet tas ne ar ko nav labāks par veco, Klaudija pažēlojās. Nemitīgi kaut kas jālabo.

Istabā, skaļi runādama, ienāca otra meitene.

—        Klaudij, vai tu nezini, kur es noliku…

Ieraudzījusi misis Oliveru, viņa aprāvās.

—     Frānsisa Kerija, iepazīstināja Klaudija, misis Olivera. Misis Ariadne Olivera.

—        Ak, cik patīkami! iesaucās Frānsisa.

Tā bija gara un slaida meitene ar taisniem melniem matiem un nedabīgi bālu seju, kurā spilgti izcēlās melni iezīmētas uzacis un ar biezu tušas kārtu augšup uzliektas skropstas. Viņa bija ģērbusies biezā svīterī un cieši piegulošās samta biksēs. Pilnīgs pretstats elegantajai Klaudijai.

—      Atnesu grāmatu, ko biju apsolījusi Normai Restarikai, — sacīja misis Olivera.

—        Cik žēl, ka viņa vēl arvien ir laukos!

—        Vai tad viņa neatbrauca?

Iestājās neveikls klusums. Misis Oliverai likās, ka meitenes pārmij žiglus skatienus.

—      Bet es domāju, ka viņa strādā Londonā, rakstniece ieteicās nevainīgā balsī.

-     Jā, protams, — atbildēja Klaudija. — Viņa ir interjeriste un bieži piegādā paraugus pasūtītājiem ārpus pilsētas. — Meitene pasmaidīja. Mums katrai ir sava dzīve. Nākam un ejam, ne vienmēr pabrīdinot cita citu, kurp dodamies. Es noteikti pastāstīšu Normai par jūsu vizīti un atdošu atstāto grāmatu, kad viņa atgriezīsies.

Izklausījās ļoti dabiski. Misis Olivera piecēlās kājās.

-   Pateicos.

Klaudija pavadīja viņu līdz durvīm.

-    Pastāstīšu tēvam, ka iepazinos ar jums. Viņš aizraujas ar detektīvliteratūru.

Aizvērusi durvis aiz misis Oliveras, viņa atgriezās viesistabā. Frānsisa stāvēja, atbalstījusies pret palodzi.

-    Piedod, viņa teica, es, šķiet, nošāvu greizi.

-   Es viņai tikko biju pateikusi, ka Norma ir izgājusi.

Frānsisa paraustīja plecus.

-    Es taču to nevarēju zināt! Bet, Klaudij, kur tā meitene ir? Kāpēc pirmdien neatgriezās? Kur viņa ir palikusi?

-   Nespēju iedomāties.

-     Varbūt tomēr aizkavējusies pie savējiem laukos?

—     Nē, tur viņas nav. Es piezvanīju.

—Droši vien nekas īpašs nav noticis. Kaut gan… Norma ir… nu, tāda dīvaina.

—     Viņa nav dīvaināka par jebkuru citu, — Klaudi ja ne sevišķi pārliecinoši noteica.

—     Ir gan! Frānsisa pastāvēja pie sava. — Brīžiem man no viņas šermuļi skrien pār muguru. Viņa nav īsti normāla, tici man!

Pēkšņi Frānsisa iesmējās.

—     Norma nav normāla! Tu to labi zini, Klaudij, kaut arī neatzīsti. Vai aiz lojalitātes pret savu darba devēju?

Ceturtā nodala

Herkuls Puaro gāja pa Longbeisingas galveno ielu, ja vien, protams, par galveno var uzskatīt ciemata vienīgo ielu. Šī bija viena no tām apdzīvotajām vietām, kuras paplašinās vairāk garumā, nekā platumā. Te bija iespaidīga baznīca ar augstu torni un vecum vecu īvi kapsētiņā. Gar ielas malām rindojās dažnedažādi veikaliņi, tostarp divi, kuros tirgojās ar suvenīriem un senlietām. Vienā varēja iegādāties no priedes saknēm darinātus niecinus, kuri labi noderēja kamīna dzegu rotāšanai, otrs bija juku jukām piekrauts ar senām kartēm, porcelāna izstrādājumiem — lielākoties ieplaisājušiem —, vecām, ķirmju sagrauztām ozolkoka lādēm, stiklotiem skapīšiem un Viktorijas laika sudraba galda piederumiem. Netālu viena no otras atradā divas kafejnīcas, no kurām neviena neizskatījās sevišķi omulīga, un patīkams, mazs veikaliņš, kur varēja nopirkt visdažādākos amatnieku darinājumus. Vienas ēkas divos spārnos draudzīgi sadzīvoja pasts un dārzeņu tirgotava, nedaudz tālāk atradās manufaktūras preču veikals ar lielu gatavo apģērbu, bērnu apavu un galantērijas preču izvēli. Vēl nedaudz tālāk — kancelejas preču veikaliņš un laikrakstu kiosks, kur tirgoja arī cigaretes un saldumus. Kā īsts aristokrāts pārējo vidū slējās dziju un vilnas izstrādājumu veikals. Divas cienījamas sirmas dāmas pārzināja daudzos plauktus ar kamoliem un piedāvāja jebkuras krāsas vilnas dziju, kādu vien pircējs vēlējās. Viens kakts bija atvēlēts izšuvumiem, tur stāvēja arī galds ar adījumu paraugiem un tērpu piegrieztnēm. Nesenais bakalejas preču veikals bija pārveidots par kā vēstīja izkārtne "lielveikalu", pie kura durvīm tagad slējās stiepļu grozu grēda un plauktos blīvējās dažnedažādas brokastu pārslu pakas un spilgtas krāsas kartona kārbas ar mazgājamajiem līdzekļiem. Nākamais bija smalks veikals, kura vitrīnu šķērsoja grezns uzraksts "Lilī". Logā bija izlikta Francijā ražota blūze ar uzrakstu "Pēdējais modes kliedziens" un it kā pavirši nolikti zili lillā svītroti svārki ar piezīmi "Pārdod atsevišķi".

To visu Puaro ievēroja un noglabāja atmiņā automātiski, gluži tāpat kā nelielās dzīvojamās mājas abpus galvenajai ielai. Tās visas izskatījās veclaicīgas; vienas atsauca atmiņā karaļa Džordža laika arhitektonisko līniju skaidrību, otras lepojās ar karalienes Viktorijas laika uzlabojumiem: piebūvētām verandām, arkveida logiem, nelieliem ziemas dārziem. Šeit bija pāris mājas ar nesen pārkrāsotām fasādēm un vairākas burvīgas, sašķiebušās kotedžas, no kurām dažas tiecās izlikties par gadiem simts vai vairāk vecākas, nekā īstenībā, citas patiesi tādas bija, bet nesen ievilkto mūsdienīgo cauruļvadu sistēmu kā vienas, tā otras rūpīgi slēpa zem nevērīgas elegances maskas.

Puaro nesteidzīgi soļoja pa ielu, vērodams apkārtni. Ja līdzās atrastos mūžam nepacietīgā misis Olivera, viņa noteikti pajautātu savam draugam, kādēļ tas nodarbojas ar lieku laika tērēšanu, ja skaidri zina, ka māja, kas bija brauciena mērķis, atrodas ceturtdaļjūdzi aiz ciemata robežas. Bet Puaro paskaidrotu, ka viņam nepieciešams izjust vietējo gaisotni, ka vēlāk viss var izrādīties noderīgs.

Ciematam beidzoties, ainava krasi izmainījās. Vienā pusē atstatu no ceļa rindojās vietējās municipalitātes nesen celtās dzīvojamās mājas katrai priekšā neliels zaļš mauriņš, bet ieejas durvis, lai dažādotu vienmuļo skatu, nokrāsotas dažādās krāsās. Aiz municipālajām mājām viļņojās plaši lauki, kuru vidū bija izkaisītas retas, dzīvžogu ieskautas "pievilcīgas savrupmājas" kā parasti tika rakstīts nekustamo īpašumu aģentu katalogos ar lieliem kokiem un labi iekoptiem dārziem ap tām. Tās tiešām izskatījās ārkārtīgi cienīgas un savrupas.

Tieši priekšā, pašā ceļa galā, Puaro ieraudzīja celtni, kuras jumtu rotāja visai neparasta kupolveida konstrukcija. No pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka šis uzlabojums radies labi ja pirms pāris gadiem. Puaro tuvojās savam galamērķim.

Viņš apstājās pie vārtiņiem, uz kuriem bi ja plāksne ar nosaukumu "Krustžogi", un nesteidzīgi apskatīja māju. Celta, domājams, gadsimta sākumā, tā neizcēlās ne ar īpašu skaistumu, nedz arī neglītumu. "Parasta" būtu piemērots apzīmējums. Acis vairāk priecēja dārzs. Bija jaušams, ka savā laikā tas ticis rūpīgi kopts, un, lai gan tagad izskatījās nedaudz aizlaists, līdzeni nopļautais zāliens, daudzās puķu dobes un akurāti apcirptie krūmu puduri joprojām veidoja jauku ainavu. "Par dārzu noteikti rūpējas algots dārznieks," Puaro nodomāja. Tad viņš ieraudzīja pie mājas stūra sievieti, kas līkņāja gar dobēm, uzsiedama dālijas, ja vien šos augus tā patiesi sauc. Tātad dārznieks nebija vienīgais, kas aprūpēja dārzu. Sievietes kuplie mati zeltaini mirdzēja. Viņa bija gara un slaida, tomēr platiem pleciem. Puaro atvēra vārtiņus, iegāja dārzā un soļoja mājas virzienā. Pamanījusi svešinieku, sieviete pagrieza galvu, tad izslējās un nogaidoši paraudzījās Puaro. Viņa mierīgi stāvēja un klusēja, šūpodama kreisajā rokā auklas rituli.

Jā? viņa beidzot jautājoši teica.

Puaro, kā allaž ārzemnieciski galants, ar plašu žestu noņēma cepuri un paklanījās. Sievietes acis kā apburtas kavējās pie detektīva krāšņajām ūsām.

-   Misis Restarika?

-   Jā. Es…

-        Ceru, ka mana parādīšanās jūs neiztrūcināja, madame?

Viņa pasmaidīja.

-   Nepavisam. Vai jūs esat…

-        Uzdrošinājos ierasties pie jums vizītē. Mana sena draudzene, misis Ariadne Olivera…

-        Ak, protams! Es zinu, kas jūs esat — mesjē Puarē!

-         Mesjē Puaro, viņš izlaboja, uzsvērdams pēdējo zilbi. Herkuls Puaro, jūsu padevīgais kalps. Man gadījās būt netālu, un es uzdrīkstējos pieteikties apmeklēt jūsu namu cerībā, ka man tiks ļauts apliecināt cieņu seram Roderikam Horsfīldam.

-        Jā, Naomi Lorimera teica, ka jūs varētu iegriezties pie mums.

-   Ceru, ka nesagādāju neērtības?

-        Ak, nepavisam! Ariadne Olivera viesojās pie mums pagājušajā sestdienā. Viņa bija atnākusi līdzi Lorimeriem. Viņas grāmatas ir tik aizraujošas! Ak, jūs droši vien neinteresē detektīvromāni. Jūs taču pats esat detektīvs, vai ne? īsts detektīvs!

-        Visīstākais, kāds vien var būt, apliecināja Herkuls Puaro.

Viņš ievēroja, ka sarunbiedre aši noslēpj smaidu, un ielūkojās viņā vērīgāk. Sievietē jaudās kaut kas samākslots. Kuplie zeltainie mati bija savīti pārāk akurātā mezglā. Vai varētu būt, ka viņa nejūtas īsti pārliecināta par sevi? Vai viņa tikai tēlo apzinīgu angļu lēdiju, kas aizņemta ar dārza darbiem? Viņš labprāt uzzinātu, kāda ir šīs sievietes sociālā izcelsme.

-   Jums ir brīnišķīgs dārzs, Puaro bilda.

-   Jums patīk dārzi?

-   Ne tā, kā tie patīk angļiem. Jums, angļiem, ir īpašs talants iekopt dārzu. Pilnīgi cita attieksme, nekā mums.

-   Jūs domājat frančiem?

-   Es neesmu francūzis, esmu beļģis.

-   Ak jā, atceros! Misis Olivera minēja, ka esat strādājis beļģu policijā.

-    Pilnīgi pareizi. Esmu vecs beļģu policijas suns. Puaro jautri iesmējās un, plaši izpletis rokas, turpināja: Es apbrīnoju jūs, angļus, par jūsu dārziem! Esmu apburts! Romāņu tautas iecienījušas simetriskus stādījumus, tā sauktos pilsdārzus viņi grib dabūt Versaļu miniatūrā un, protams, potager[12]. Potager ir ļoti svarīgi. Šeit, Anglijā, jums arī ir potager, taču izgudroja to Francijā, un ziedus jūs vienalga mīlat vairāk nekā potager. Hein?[13] Tā ir, vai ne?

—     Jā, manuprāt, jums taisnība, — piekrita Mērija Restarika un aicināja: — Iesim iekšā. Jūs taču atnācāt, lai satiktu tēvoci.

—     Nācu, lai apliecinātu savu cieņu seram Roderikam, bet apliecinu cieņu arī jums, madame. Es vienmēr jūtos aizgrābts, kad satiekos ar daili! Viņš dziļi paklanījās.

Sieviete mulsi iesmējās.

-Jūs izsakāt tik daudz komplimentu…

Viņa devās uz stiklotajām divviru durvīm, un Puaro sekoja.

—     Es tikos ar jūsu tēvoci 1944. gadā.

—     Nabaga tēvocis ļoti novecojis un pēdējā laikā gandrīz nemaz nedzird.

—     Kopš mūsu tikšanās pagājis ilgs laiks, un, iespējams, viņš mani neatcerēsies. Mēs tikāmies sakarā ar kādu zinātnisku izgudrojumu pretizlūkošanas jomā, kas tapa pateicoties sera Roderika izcilajam prātam. Ceru, ka viņš neatteiksies mani satikt.

— Esmu pārliecināta, ka viņš priecāsies, apgalvoja misis Restarika. — Viņa dienas aizrit lielā nošķirtībā. Es daudz laika pavadu Londonā, mēs tur meklējam piemērotu māju. — Viņa nopūtās un piebilda: Dažreiz ar veciem cilvēkiem ir tik grūti saprasties!

-         Zinu, sacīja Puaro. Arī ar mani dažkārt ir grūti saprasties.

Misis Restarika iesmējās.

-        Ak nē, mesjē Puaro, jūs taču neteiksiet, ka esat vecs!

-        Reizēm mani par tādu nosauc, Puaro nopūtās un sērīgi piemetināja: — Jaunas meitenes.

-        Ļoti nepieklājīgi no viņu puses, sašuta misis Restarika. Izklausās mūsu meitas garā.

-   Jums ir meita?

-   Jā. Pameita.

-         Priecāšos ar viņu iepazīties, — Puaro pieklājīgi noteica.

-        Diemžēl pašreiz viņas te nav. Meitene dzīvo un strādā Londonā.

-        Mūsdienās jaunas meitenes cenšas būt patstāvīgas.

-        Visiem jāstrādā, misis Restarika nenoteikti atteica. Pat pēc laulībām viņas liek pierunātas atgriezties darbā vai turpināt mācīties.

-        Vai arī jūs, madame, pierunāja atsākt strādāt?

-        Nē. Es uzaugu Dienvidāfrikā. Tikai nesen atbraucu vīram līdzi uz viņa dzimteni… Vēl joprojām… man šeit daudz kas šķiet neparasti. — Viņa pārlaida vienaldzīgu skatienu telpai, kurā abi bija ienākuši.

Istaba bija labi mēbelēta, taču likās bezpersoniska, neapdzīvota. Pie sienas karājās divi lieli portreti — vienīgie, kas kaut ko izteica par mājas iedzīvotājiem. Vienā bija attēlota sieviete pelēkā samta vakarkleitā. Viņas lūpas bija augstprātīgi sakniebtas. Otrā portretā bija redzams apmēram trīsdesmit gadus vecs vīrietis, kurš šķita tā vien kūsājam aiz enerģijas.

-    Jūsu meitai dzīve laukos droši vien likās pārāk vienmuļa.

-   Jā, Norma labprātāk dzīvo pilsētā. Šeit viņai nepatīk. Sieviete apklusa, bet tad, it kā būtu spiesta paskaidrot tuvāk, piebilda: Viņai nepatīku es.

-   Tas nav iespējams! Puaro iesaucās.

—     Nemaz nav tik neiespējami. Manuprāt, tā gadās it bieži, ka meitām grūti pieņemt pamāti.

—     Meitene ļoti mīlēja savu māti?

—     Droši vien. Viņa ir grūts bērns. Domāju, ka ar viņas vecuma meitenēm vispār ir sarežģīti.

Puaro nopūtās.

—     Mūsdienu mātēm un tēviem ir maza noteikšana pār bērniem. Nav tā, kā vecajos labajos laikos.

—     Diemžēl.

-      Varbūt par to nevajadzētu runāt, madame, bet atzīstos, ka mani neiepriecina mūslaiku meiteņu ārkārtīgi paviršā pieeja… kā lai saka… savu draugu izvēlei.

— Šajā jautājumā Norma sagādā lielas rūpes. Tomēr, manuprāt, ir lieki kaut ko uzspiest. Katram jāapgūst sava pieredze. Bet tagad man jūs jāpavada pie tēvoča Rodija. Viņa apartamenti ir augšstāvā.

Mērija Restarika devās uz durvīm. Puaro pār plecu nopētīja istabu. Neinteresanta, bezpersoniska telpa. Vienīgi tie divi portreti… Spriežot pēc sievietes kleitas fasona, tie gleznoti pirms vairākiem gadiem. Tā visdrīzāk bija pirmā misis Restarika, un Herkulam Puaro viņa noteikti nepatika.

-   Jauki portreti, viņš noteica.

-   Jā. Tos gleznojis Lansbergers.

Pirms gadiem divdesmit šis mākslinieks bija ļoti populārs un par viņa gleznotajiem portretiem tika maksāti neiedomājami lieli honorāri. Pedantiskais naturālisms bija sen izgājis no modes, Lansbergers miris, un viņa vārds gandrīz aizmirsts. Viņa modeļus dažkārt nievājoši dēvēja par "tērpu butaforijām", taču Puaro bija aizdomas, ka zem gludās izpildījuma manieres autors slēpa krietnu devu ironijas.

-    Tās ilgu laiku glabājās pieliekamajā, nesen tika atsvaidzinātas un… sāka stāstīt Mērija Restarika, dodamās augšup pa kāpnēm.

Pēkšņi sieviete aprāvās un apstājās kā zemē iemieta, ar roku atbalstījusies uz margas.

Tieši viņai priekšā, uz augšējā kāpņu laukumiņa parādījās kāds cilvēks, kurš gatavojās kāpt lejā. Tas bija visai dīvaina izskata cilvēks, kurš nekādi neiederējās šajā mājā.

Puaro bija nācies sastapt līdzīgus ļaudis, bet citos apstākļos Londonas ielās vai viesībās. Tipisks mūsdienu jaunatnes pārstāvis, ģērbies melnā žaketē, elegantā samta vestē, apspīlētās biksēs. Kastaņbrūno matu cirtas vijās līdz pat pleciem. Viņš izskatījās ļoti ekstravagants, pat skaists, un ar vienu acu uzmetienu nepietika, lai noteiktu, vai tas ir puisis vai meitene.

-    Deivid, Mērija Restarika asi iesaucās, ko jūs šeit darāt?

Jaunais cilvēks neizskatījās ne pārsteigts, ne apmulsis.

-        Vai es jūs izbiedēju? viņš mierīgi apvaicājās. Atvainojiet.

-        Ko jūs šeit meklējat? Vai jūs… Vai jūs atbraucāt kopā ar Normu?

-   Nē, es cerēju sastapt viņu šeit.

-        Jūs meklējat Normu šeit? Kāpēc? Viņa taču ir Londonā!

-        Bet, dārgā, viņas tur nav. Katrā ziņā ne Borodenmenšenas 67. dzīvoklī.

-   Kā nav?

-         Vienkārši nav. Kad viņa šīs nedēļas beigās neatgriezās, nolēmu atbraukt un noskaidrot, kas atgadījies.

-         Norma aizbrauca svētdienas vakarā. Kā parasti. Misis Restarikas balss dusmās trīcēja. — Kāpēc jūs nācāt iekšā, nevis piezvanījāt pie durvīm? Kāpēc, nevienam nezinot, ložņājat pa māju?

-        Vai jūs, dārgā, baidāties, ka es varētu nočiept sudraba karotes vai kaut ko tamlīdzīgu. Tas taču ir dabiski, ka cilvēks gaišā dienas laikā ieiet mājā! Kāpēc gan ne?

-        Mēs esam vecmodīgi ļaudis, mums tas nepatīk!

-       Ak, mana dārgā! Dcivids nopūtās. Vai vērts tā satraukties. Nu ko, ja jau tieku uzskatīts par tik nevēlamu viesi un jūs neko nezināt par savu pameitu, es labāk iešu. Vai kabatas pārbaudīsiet?

-   Nerunājiet muļķības, Deivid!

-   Nu, tad uz redzīti! — Jauneklis atsveicinoties pamāja ar roku, pagāja viņiem garām un izslīdēja pa atvērtajām ārdurvīm.

-   Šausmīgs tips! Mērija noteica tik ļaunā balsī, ka Puaro jutās pārsteigts. Ciest viņu nevaru! Neieredzu ne acu galā! Nesaprotu, kur tādi rodas.

-   Ak, madame, nebendējiet sev nervus. Visos laikos jauniešu vidū ir bijuši dīvaiņi. Šeit, laukos, tos sastop retāk, bet Londonā ar tādiem pilnas ielas.

-   Šausmīgi, sacīja Mērija, vienkārši šausmīgi! Šis sievišķīgums, šis manierīgums!

-   Un tajā pašā laikā kaut kas no van Deika portretiem, jums tā nešķiet? Apzeltītā rāmī, ar mežģīņu apkakli jums viņš neliktos ne manierīgs, ne sievišķīgs.

-    Uzdrošināties šeit tā vienkārši ierasties! misis Restarika nevarēja nomierināties. Endrū būtu pārskaities. Viņš jau tāpat dzīvo vienos uztraukumos. Meitas sagādā vecākiem milzum daudz uztraukumu! Turklāt Endrū savu meitu ne visai labi pazīst. Viņš pameta Angliju, kad Norma bija vēl pavisam maza, uzticējis bērna audzināšanu mātei, un te nu, lūk, ir rezultāts. Viņš Normu neizprot. Es ari ne. Man viņa šķiet ļoti savāda. Mūsdienu meitenes neatzīst vecāku autoritāti. Viņas izvēlas vienkārši briesmīgus draugus. Norma ir kā apmāta ar šo Deividu Beikeru. Neviens tur neko nevar padarīt. Endrū viņam aizliedza apmeklēt mūsu māju, bet viņš, redzat, nāk un iet, kad vēlas. Pavisam aukstasinīgi. Es… es domāju, ka labāk neteikšu Endrū, ka Dcivids bija šeit. Negribu, lai vīrs lieku reizi sanervozējas. Nešaubos, ka Norma tiekas ar šo tipu Londonā. Un ne tikai ar viņu. Ir taču vēl briesmīgāki — nemazgājušies, neskuvušies, ar taukainām bārdām, netīrās drēbēs…

—     Ak, madame, nevajag tā uztraukties, — Puaro mundrā balsī iebilda. — Jaunības neapdomība ātri pāriet.

-   Ceru, ka tā būs. Norma ir ļoti sarežģīta

meitene. Dažreiz man liekas, ka vina nav

»

īsti savā prātā. Viņa uzvedas tik savādi. Brīžiem tik izklaidīga, brīžiem tik agresīva…

-   Agresīva?

—     Viņa mani ienīst. Tik tiešām ienīst. Es nesaprotu, kāpēc? Viņa, protams, ļoti mīlēja savu māti, es tā domāju, bet galu galā tas taču ir pavisam dabiski, ka viņas tēvs apprecējās otrreiz, vai ne?

—     Jūs domājat, ka meitene patiesi jūs ienīst?

—     Jā, es to zinu. Man ir pietiekami daudz pierādījumu. Nespēju izteikt, cik atvieglota jutos, kad viņa aizbrauca uz Londonu. Es negribēju piedzīvot nepatikšanas… — viņa pēkšņi aprāvās, it kā tikai tagad sapratusi, ka sarunājas ar svešinieku.

Puaro jau agrāk bija ievērojis, ka viņam piemīt spējas izraisīt sarunbiedros atklātību. Bieži vien šķita, ka cilvēki aizmirst, ar ko sarunājas.

— Ak kungs! Mērija apmulsumā īsi iesmējās. Patiesi nesaprotu, kāpēc apgrūtinu jūs ar savu pļāpāšanu! Katrai ģimenei ir kādas problēmas. Mums, nabaga pamātēm, ar daudz ko jātiek galā. Lūk, esam klāt.

Viņa pieklauvēja pie durvīm.

—     Ienāciet! Ienāciet! — atskanēja dārdoša balss.

—     Pie jums viesis, tēvoc, — ziņoja Mērija Restarika, ieejot istabā. Puaro viņai sekoja.

Pavecs, plecīgs vīrs ar kvadrātveida žokli un sārtiem vaigiem soļoja šurpu un turpu pa istabu. Viņš smagnēji pagriezās pret ienācējiem. Pie rakstāmgalda, zemu noliekusi tumšmataino, gludi sasukāto galvu, sēdēja meitene un šķiroja vēstules un dokumentus.

—     Tēvoci Rodij, pie jums atnācis mesjē Puaro, — atkārtoja Mērija.

Puaro spēra soli uz priekšu un nepiespiestā tonī iesāka:

—Ak, ser Roderik! Ir pagājis tik daudz gadu, kopš man bija tas gods iepazīties ar jums. Mums jāatgriežas pagātnē, kara laikā. Tas notika Normandijā. Cik atceros, tajā reizē klāt bija arī pulkvedis Reiss, ģenerālis Aberkrombijs un gaisa spēku maršals sers Edmunds Kolingsbijs. Cik atbildīgus lēmumus mēs toreiz pieņēmām! Un cik grūti bija turēt visu slepenībā! Nu vairs nav vajadzīga nekāda slepenība. Atceros, kā atmaskojām spiegu, kurš tik ilgu laiku bija sekmīgi darbojies… Vai atceraties kapteini Hendersonu?

—     Ā, kapteinis Hendersons! Kā tad, kā tad. Tas nolādētais nelietis! Atmaskojām!

—     Mani jūs, protams, neatceraties? Herkuls Puaro.

—     Protams, es jūs atceros! Tas bija liels risks, ārkārtīgi liels! Jūs bijāt pārstāvis no franču puses, vai ne? Jūs bijāt divi, ar vienu nekādi nevarēju saprasties, nevaru atcerēties viņa vārdu. Bet sēdieties, lūdzu, sēdieties! Vienmēr jauki atcerēties vecos labos laikus.

—     Baidījos, ka jūs mani un manu kolēģi mesjē Žiro neatcerēsieties.

—     Nē, nē, es jūs abus labi atceros! Jā, tie tik bija laiki, tie tik bija laiki!

Meitene piecēlās un piebīdīja Puaro krēslu.

-     Pareizi, Sonja, pareizi, uzslavēja sers Roderiks. — Ļaujiet jūs iepazīstināt, — viņš pievērsās Puaro, ar manu mazo apburošo sekretāri. Viņa, saprotiet, palīdz sakārtot manus rakstu darbus. Nezinu, ko es bez Sonjas iesāktu!

Puaro galanti paklanījās.

-     Enchnnte, mademoiselle![14]viņš teica.

Meitene kaut ko neskaidri nomurmināja.

Viņa bija maza auguma, ar īsi apgrieztiem matiem un izskatījās ļoti kautrīga. Tumši zilās acis gandrīz visu laiku mulsi raudzījās zemē, bet, tiklīdz viņu uzrunāja sers Roderiks, meitenes lūpās atplauka mīļš un kautrs smaids. Vecais vīrs maigi paplikšķināja sekretāres plecu.

—     Nezinu, ko es bez Sonjas iesāktu, viņš atkārtoja. — Tiešām nezinu.

—     Ko jūs! — meitene iebilda. — Es nemaz neesmu tik laba neprotu ātri rakstīt uz rakstāmmašīnas.

—     Pietiekami ātri, dārgā. Tu esi mana atmiņa, manas acis un ausis, un ne tikai.

Meitene smaidīja.

—     Atmiņā nāk daudzie nostāsti pār jums, Puaro raiti turpināja. Nezinu, cik pārspīlēti, cik patiesi. Piemēram, tā reize, kad jums nozaga automašīnu…

Un viņš turpināja runāt.

Sers Roderiks bija sajūsmināts.

—     Jā, jā, atceros! Mazliet pārspīlēti, bet pamatā tā notika. Jā, jā, apbrīnojami, ka atceraties šo atgadījumu pēc tik daudziem gadiem. Bet varu pastāstīt vēl interesantāku… Un vecais vīrs savukārt pakavējās atmiņās.

Puaro klausījās, sajūsminājās un tikai pēc laba brīža, ieskatījies rokas pulkstenī, sarosījās.

—     Neuzdrošinos jūs ilgāk aizkavēt, — viņš teica un piecēlās. Kā redzu, esat aizņemts ar nopietnu darbu. Būdams tepat netālu, es nespēju neierasties un neapliecināt jums savu cieņu. Patīkami redzēt, ka jūs, gadiem ejot, nezaudējat enerģiju un dzīvesprieku.

—      Ko jūs, ko jūs! Par daudz komplimentu… Varbūt paliksiet uz tēju? Mērija mūs pacienās… Viņš paskatījās apkārt. Ak, viņa ir projām! Patīkama sieviete.

—      Jā, turklāt ļoti izskatīga. Droši vien viņa jau gadiem ilgi ir jums liels atbalsts.

—      Ak nē! Viņi aprecējās pavisam nesen. Vina ir mana māsasdēla sieva. Būšu atklāts. Nekad neesmu bijis par Endrū augstās domās ļoti nenosvērts puisis. Vienmēr tik nemierīgs. Man mīļāks bija vecākais brālis Saimons. Ne tāpēc, ka es viņu labāk pazītu, nē. Endrū ļoti slikti izturējās pret savu pirmo sievu. Viņš to nodeva. Pameta postā. Aizlaidās ar sliktu sievišķi. Visi zināja, kas viņa par putnu. Bet Endrū bija kā apmāts. Pēc pāris gadiem romāniņš beidzās. Muļķa puika! Meitene, ko viņš tagad apprecējis, šķiet ļoti jauka. Nekā slikta nevaru teikt. Saimons bija daudz nopietnāks, lai arī garlaicīgāks. Nevaru teikt, ka man patika, kad māsa ieprecējās šajā ģimenē. Tirgotāji, jūs saprotat, bagāti ļaudis, taču dzīvē nauda nav viss. Mūsu dzimtas sievietes parasti apprecēja virsniekus. Es ar Restarikiem reti tikos.

—Viņiem ir meita. Pirms nedēļas mana draudzene iepazinās ar viņu.

—     Ā, Norma! Muļķa meitēns. Staigā apkārt nevīžīgi ģērbusies un draudzējas ar briesmīgiem jauniem cilvēkiem. Bet ko tur šodien viņi visi ir vienādi. Garmataini jaunekļi, bitņiki, Bītli tā viņi sevi dēvē. Es viņus nesaprotu. Runā gluži kā svešvalodā. Neviens vairs neklausās, ko saka vecāks cilvēks. Tur nu esam nonākuši! Pat Mērija… Es viņu vienmmēr uzskatīju par saprātīgu būtni, taču redzu, ka pa laikam viņa uzvedas kā īsta histēriķe… Galvenokārt attiecībā pret savu veselību. Pēkšņi nolēma likties slimnīcā uz izmeklēšanu… Vai nevēlaties kādu glāzīti viskija? Nē? Tiešām nevēlaties palikt uz tēju?

—     Pateicos, bet mani gaida draugi.

—     Nu, tad nekā. Atzīstos, bija ļoti patīkami ar jums parunāties, pakavēties atmiņās… Sonja, dārgumiņ, pavadi mesjē… Atvainojiet, atkal aizmirsu jūsu vārdu… Ak jā, Puaro. Pavadi mesjē Puaro lejā pie Mērijas, labi?

—     Nē, nē, Herkuls Puaro steidzīgi noraidīja piedāvājumu. — Neuzdrošinos vēlreiz traucēt madame. Un nevajag mani pavadīt, es pats atradīšu ceļu. Bija ārkārtīgi patīkami jūs atkal satikt.

Puaro izgāja.

-   Nav ne mazākās jausmas, kas viņš ir, norūca sers Roderiks.

-    Jūs viņu neatcerējāties? Sonja bija pārsteigta.

-     Es neatceros pat pusi no tiem cilvēkiem, kas mani te apmeklē. Protams, es nelieku viņiem to manīt. Ziniet, tas nemaz

» r

nav tik grūti. Tāpat viesībās pie tevis pienāk un saka: "Jūs droši vien mani neatceraties. Mēs tikāmies 1939. gadā," un es atbildu: "Protams, atceros!", lai gan man nav ne jausmas. Es taču esmu gandrīz akls un kurls. Kara beigās mēs draudzējāmies ar krietnu baru šo varžēdāju. Neatceros ne pusi no viņiem. Šis gan tur noteikti bija. Viņš pazīst mani un pieminēja daudzus, kurus es atceros. Tas gadījums ar nozagto automašīnu ir patiess. Nedaudz izpušķots, protams, tas toreiz gāja no mutes mutē. Cerams, viņš nenojauta, ka es viņu neatceros. Prātīgs vīrs, jāsaka, bet viscaur francūzis, tev tā neliekas? Gan valodīgs, gan manierīgs, gan klanās un kāju pašvīkā. Tātad, kur mēs palikām?

Sonja paņēma no rakstāmgalda vēstuli un pasniedza seram Roderikam. Tad padeva acenes. Viņš noraidoši pavēcināja roku.

-     Ciest tās nevaru! Es tāpat redzu pietiekami labi.

Sers Roderiks piemiedza acis un labu bridi skatījās vēstulē, tad padevās un atdeva to Sonjai.

-     Labāk nolasi.

Meitene patīkamā, skaidrā balsī sāka lasīt.

Piektā nodala

Herkuls Puaro stāvēja kāpņu laukumā un, piešķiebis galvu, klausījās. Apakšstāvā valdīja klusums. Viņš piegāja pie loga un palūkojās ārā. Mērija Restarika bija atsākusi darboties ar dālijām. Puaro apmierināts pamāja ar galvu. Viņš uzmanīgi gāja uz priekšu pa gaiteni, vienu pēc otras pavērdams durvis. Vannas istaba, veļas istaba, viesu istaba ar divguļamu gultu, istaba ar vienguļamu gultu, sievietes (Mērijas Restarikas?) istaba ar divguļamu gultu. Nākamās durvis veda uz telpu, kas droši vien bija Endrū istaba. Puaro atgriezās kāpņu laukumiņā un devās uz pretējo pusi. Pirmās durvis veda uz istabu ar vienu šauru gultu. Nelikās, ka te kāds dzīvotu pastāvīgi, acīmredzot to izmantoja vienīgi nedēļas nogalēs. Uz tualetes galdiņa gulēja matu suka. Puaro ieklausījās, tad uz pirkstgaliem iegāja istabā. Pavēra skapja durvis. Jā, tur karājās daži lauku videi piemēroti tērpi.

Istabā bija arī rakstāmgalds, bet uz tā neatradās neviens priekšmets. Puaro uzmanīgi pavēra atvilktnes. Tajās bija samesti šādi tādi sīkumi, pāris nenozīmīgas, krietni sen saņemtas vēstulītes. Puaro kārtīgi aizvēra atvilktnes un atstāja istabu. Nokāpis lejasstāvā, viņš izgāja dārzā un atsveicinājās no namamātes. No piedāvātās tējas atteicās, aizbildinoties, ka apsolījis atgriezties laikus, lai pagūtu uz vilcienu.

-      Vai izsaukt taksometru? Varbūt man jūs aizvest?

-    Nē, madame, bet pateicos par gādību.

Puaro devās atpakaļ uz ciematu un iegriezās ceļā aiz baznīcas. Šķērsojis tiltiņu pāri strautam, viņš nonāca pie automašīnas, kas neuzkrītoši stāvēja dižskābarža ēnā. Šoferis atvēra durvis, Puaro iesēdās mašīnā un, atviegloti nopūties, noāva šaurās lakādas kurpes.

-    Atgriežamies Londonā, viņš sacīja.

Šoferis aiztaisīja durvis, apsēdās pie stūres, un automašīna līgani uzņēma gaitu.

Tas, ka ceļa malā stāvēja jauneklis un izmisīgi māja ar roku, nebija nekas neparasts. Puaro skatiens vienaldzīgi pārslīdēja šim modernās jaunatnes pārstāvim — uzkrītoši ģērbtam jaunam cilvēkam ar gariem, viļņainiem matiem. Nejau pirmo reizi viņš tādu redzēja. Taču, kad automašīna jau bija pabraukuši puisim garām, Puaro pēkšņi saslējās un uzsauca šoferim:

-            Lūdzu, apturiet! Jā, mazliet atpakaļ… > Te kāds vēlas, lai viņu paņem līdzi.

Šoferis izbrīnījies atskatījās pār plecu, tādu rīkojumu viņš nebija gaidījis. Redzēdams, ka Puaro apstiprinoši pamāj ar galvu, viņš paklausīja.

Jauneklis — tas bija Deivids — atvēra durvis un pieliecies jautrā tonī sacīja:

-     Neticēju, ka apstāsieties. Tencinu!

Viņš iesēdās automašīnā, noņēma no

pleca somu, nolaida to uz grīdas un pieglauda kastaņbrūnos matus.

-            Tātad tomēr pazināt mani, — viņš noteica.

-    Jūsu apģērbs ir pietiekami uzkrītošs.

-            Jūs tā uzskatāt? Nekas īpašs, daudzi tā ģērbjas.

-     Van Deika stilā. Ļoti gleznaini.

-             Jūs domājat? Man tas nebija ienācis prātā. Jā, varbūt jums taisnība.

-             Es uzdrošinos apgalvot, ka jums vajadzētu nēsāt tādu platmali, kādas savulaik bija iecienījuši rojālisti, un mežģīņu apkakli.

-              Manuprāt, tik tālu mēs nenonāksim, — jaunais cilvēks smējās. Cik ļoti gan es nepatīku misis Restarikai! Es, protams, atbildu viņai ar to pašu. Arī Restariks man nešķiet pārāk simpātisks. Panākumiem bagātos magnātos ir kaut kas īpaši nepievilcīgs, jums tā neliekas?

-             Kā uz to skatās. Jūs izrādāt uzmanību viņa meitai, kā noprotu.

-            Cik jauki tas skan! noteica Deivids. Izrādīt uzmanību. Jā, tā varētu teikt. Bet tas, ziniet, ir abpusēji. Arī viņa izrāda man uzmanību.

-     Kur jaunkundze ir pašreiz?

Deivids uzmeta viņam asu skatienu.

-     Kāpēc jūs man to jautājat?

Puaro paraustīja plecus.

-     Gribētu ar meiteni iepazīties.

-            Nedomāju, ka viņa jums patiks vairāk kā es. Norma ir Londonā.

-     Viņas pamātei jūs teicāt, ka…

-     Mēs ne visu stāstām pamātei!

-     Un kur tieši Londonā?

-            Viņa strādā dizaina birojā, kas atrodas Kingsroudas galā, kaut kur Celsijā. Nekad nevaru atcerēties firmas īpašnieces vārdu. Sūzana Felpa, šķiet.

-            Taču dzīvo viņa citur, vai ne? Vai jūs zināt, kur?

-              Protams! Lielā daudzdzīvokļu mājā. Lāgā neizprotu jūsu interesi.

-    Cilvēku interesē daudz kas.

-     Kā to saprast?

-             Kas lika jums šodien ierasties… kā to īsti sauca… ak jā, "Krustžogos"? Kas lika jums slepus ielavīties mājā un uzkāpt augšstāvā?

-             Man jāpiekrīt, ka es ienācu pa sētaspuses durvīm.

-     Ko jūs meklējāt otrajā stāvā?

-            Tā ir mana darīšana. Negribētu būt nepieklājīgs, bet vai jūs neesat pārlieku ziņkārīgs?

-             Varbūt esmu, taču es vēlētos noskaidrot, kur atrodas jaunā lēdija.

-             Skaidrs. Dārgais Endrū un dārgā Mērija — kaut viņi sapūtu — ir jūs nolīguši. Vai viņi meklē Normu?

-            Manuprāt, līdz šim viņi pat nezina, ka meitene nekur nav atrodama.

-     Kāds jūs tomēr nolīdzis.

-            Jūs esat atjautīgs, Puaro noteica un ērtāk atspieda muguru pret sēdekļa atzveltni.

-         Mani izbrīnīja jūsu ierašanās pie Restarikiem, atzinās Deivids. Tāpēc jūs apturēju. Cerēju, ka mani apgaismosiet. Norma ir mana meitene. Vai saprotat, ko es gribu teikt?

-       Saprotu, ka viņa ir jūsu meitene, — Puaro piesardzīgi sacīja. — Un, ja tā, jums vajadzētu zināt, kur viņa atrodas. Ja tā nav, mister… piedodiet, nezinu, kā jūs sauc, izņemot kristīto vārdu Deivids.

-     Beikers.

-      Varbūt, mister Beiker, jūs ar Normu sastrīdējāties?

-      Nē, mēs neesam sastrīdējušies. Kāpēc jūs tā domājat?

-       Mis Norma Restarika aizbrauca no lauku mājām svētdienas vakarā. Bet varbūt pirmdienas rītā?

-     Nav izslēgts. Pirmdienās iet agrais rīta autobuss. Londonā tas iebrauc tūlīt pēc desmitiem. Viņai nāktos nokavēt darbu, bet nedaudz. Parasti Norma brauc svētdienas vakarā.

-     Viņa aizbraukusi svētdien, taču Borodenmenšenā nav ieradusies.

-     Acīmredzot nē, tā teica Klaudija.

-     Vai mis Rīsa-Holende — tā, šķiet, viņu sauc bija pārsteigta vai norūpējusies?

-             Ak kungs! Protams, ka ne! Kāpēc lai viņa uztrauktos? Meitenes cita citai neatskaitās par savām gaitām.

-             Bet jūs zinājāt, ka Norma nav atgriezusies?

-            Viņa ari darbā neieradās, tur visi ir pārskaitušies.

-     Vai jūs esat norūpējies?

-             Nē. Es gribēju teikt, ka, protams, esmu sasodīti norūpējies! It kā nebūtu nekāda iemesla uztraukties, un tomēr… viņa nekur nav atrodama jau vairākas dienas. Šodien jau ir… ceturtdiena?

-            Varbūt Norma par kaut ko noskaitusies uz jums?

-     Mēs neesam strīdējušies.

-     Bet jūs esat nobažījies, mister Beiker?

-     Kāda jums tur daļa?

-            Tur nekāda, taču šeit, mājas, kā noprotu, kaut kas nav īsti kārtībā. Normai nepatīk pamāte.

-             Un kā vēl! Tā sieviete ir īsta ragana! Dzelzs vecene! Viņa Normu necieš.

-            Viņa nesen bija slima, vai ne? Pat gulēja slimnīcā.

-     Par kuru jūs runājat? Par Normu?

-     Par misis Restariku.

-            Varbūt, ka bija. Kaut gan jāšaubās viņa ir spēcīga kā zirgs, es teiktu.

-     Mis Restarika pamāti ienīst.

-             Brīžiem Norma kļūst tāda… nedaudz nelīdzsvarota. Saprotiet, viņa zaudē pašsavaldīšanos. Bet pameitas jau parasti neieredz savas pamātes.

-            Vai pamātes tādēļ parasti saslimst? Tik stipri, ka jāliekas slimnīcā?

-     Pie velna, uz ko jūs mērķējat?

-     Strādāšana dārzā… Ar herbicīdiem…

-              Herbicīdi? Vai gribat teikt, ka Norma. .. ka viņa domā par… ka…

-     Ļaudīm patīk runāt, paklīst baumas…

-             Jūs gribat teikt… Viņš sarauca uzacis. Ļaudis melš, ka Norma mēģina noindēt pamāti? Tas ir smieklīgi! Galējs absurds!

-               Piekrītu, tas ir diezgan apšaubāmi. Starp citu, neviens to nav teicis.

-               Ak tā! Piedodiet, es jūs pārpratu. Bet… ko tad jūs gribējāt ar to pateikt?

-            Dārgo jaunekli, Puaro atbildēja, ja sāk izplatīties tāda veida baumas, tad parasti vispirms vaino vīru.

-            Ko? Nabaga veco Endrū? Tam nu nav nekāda pamata!

-    Jā, jā, arī es tā uzskatu.

-            Tad kāpēc jūs ieradāties? Jūs taču esat detektīvs?

-    Esmu.

-    Tātad?

-      Mēs laikam būsim pārpratuši viens otru, teica Puaro. — Es neierados šeit tādēļ, lai izzinātu, vai kāds kādu indē vai gatavojas noindēt. Jums jāpiedod, bet īsto iemeslu es nevaru atklāt pagaidām man tas jāpatur noslēpumā. Ceru, ka saprotat.

-     Neko es nesaprotu.

-     Es ierados satikt seru Roderiku Horsfīldu.

-     Ko, veco zēnu Roderiku? Viņš taču ir pilnīgi prātu izkūkojis!

-     Šim cilvēkam ir zināmi daudzi svarīgi noslēpumi, nopietni atbildēja Puaro. Negribu teikt, ka arī šodien sers Roderiks būtu iesaistīts kādā slepenā uzdevumā, bet viņš ļoti daudz ko zina. Kara laikā viņš nodarbojās ar nopietnām lietām. Viņš pazīst daudz ievērojamu cilvēku.

-      Karš beidzās pirms tik daudziem gadiem!

-     Jā, jā, viņa aktīvā darbošanās ir pagātnē, bet vai jūs nesaprotat, ka dažām lietām nav noilguma, arī šodien tām var būt liela nozīme.

-     Kam?

-     Piemēram, sejas, paskaidroja Puaro. — Sejas, kuras sers Roderiks var pazīt.

Cilvēka seju, manieres, valodas īpatnības, gaitu, žestus. Tādas lietas paliek atmiņā. Veci cilvēki daudz ko atceras. Varbūt viņi neatceras to, kas noticis pirms nedēļas, mēneša vai gada, bet viņi skaidri atceras kaut ko, kas noticis, teiksim, pirms gadiem divdesmit. Viņi var pazīt kādu, kas to nevēlas. Tāpat viņi var pastāstīt par kādu noteiktu vīrieti vai sievieti, ar kuru sadarbojušies kara laikā. Es izsakos nekonkrēti, jums tas jāsaprot. Es ierados pie sera Roderika pēc informācijas.

-      Pēc informācijas? Pie tā prātu izkūkojušā veča? Un viņš jums to sniedza?

-     Varētu teikt, ka esmu apmierināts.

Deivids neticīgi noraudzījās Puaro.

-     Gribētos zināt, — viņš pēc brīža novilka, vai jūs ieradāties satikt veco vīru vai jauno meiteni? Papētīt, ko viņa dara tajā mājā? Es pats bieži par to prātoju. Vai domājat, ka viņa iestājās darbā pie sera Roderika, lai uzošņātu kādu informāciju?

-    Nē, es tā nedomāju. Viņas dēļ nav vērts lauzīt galvu. Meitene šķiet ļoti uzmanīga un uzticīga … kā lai pasaka… sekretāre.

-     Kaut kas pa druskai no medmāsas, no sekretāres, no au pair meitenes, no izpalīdzēs? Jā, nosaukt viņu var dažādi. Vai ievērojāt, ka vecais meiteni gandrīz vai dievina.

-              Viņa stāvoklī tas nav nekas neparasts, Puaro stīvi noteica.

-              Varu pateikt, kam meitene nepatīk. Mūsu dārgajai Mērijai.

-             Iespējams, ka arī meitene nejūt simpātijas pret misis Restariku.

-              Ak, tad tas jums prātā! — iesaucās Deivids. Ka Sonjai nepatīk Mērija un ka viņa it viegli varēja no dārznieka uzzināt, kur glabājas indes nezāļu iznīdēšanai? Phe! viņš nosprauslojās. Tas izklausās smieklīgi! Pietiks par to. Pateicos, ka atvedāt. Es šeit izkāpšu.

-             Ahā! Vai esat pārliecināts, ka vēlaties izkāpt? Līdz Londonai vēl vismaz septiņas jūdzes.

-               Es izkāpšu šeit. Visu labu, mesjē Puaro!

-     Visu labu!

Puaro atlaidās pret sēdekļa atzveltni, Deivids izkāpa un aizcirta automašīnas durvis.

2

Misis Olivera nervozi šaudījās šurpu turpu pa viesistabu. Pirms stundas viņa bija iesaiņojusi pārlasīto jaunā romāna manuskriptu, lai nosūtītu izdevējam, kurš to nepacietīgi gaidīja un vai ik pārdienas atgādināja rakstniecei par sevi.

-       Lūdzu, misis Olivera skaļi sacīja klātneesošajam izdevējam, te tas ir, un ceru, ka jums patiks. Man nepatīk! Manuprāt, tas ir vienkārši draņķīgs! Diez vai jūs saprotat, kad tas, ko es rakstu, ir labs, kad slikts. Katrā ziņā es jūs esmu brīdinājusi, es teicu, ka šis romāns ir briesmīgs, bet jūs atbildējāt: "Ak, nē, tas nav iespējams!" Nu jūs redzēsiet, viņa atriebīgi piemetināja, — nu jūs pats redzēsiet!

Misis Olivera pavēra durvis, pasauca savu kalponi Edīti, nodeva tai saini un pavēlēja nekavējoties aiznest uz pastu.

-     Un tagad? nomurmināja rakstniece, kad kalpone bija aizgājusi. Ar ko nodarboties tagad?

Misis Olivera atsāka ašiem soļiem mērot istabu.

-      Jā, es gribu uz šīm sienām atkal redzēt tropu putnus un palmas, viņa secināja. Ak, šie stulbie ķirši! Agrāk varēju iztēloties, ka esmu džungļos, justies kā tīģeris vai leopards, vai gepards. Par ko es varētu iztēloties sevi ķiršu dārzā? Par putnubiedēkli?

Viņa palūkojās apkārt.

-      Varu čiepstēt kā putns, — viņa drūmi

noteica. Knābāt ķiršus… Žēl, ka nav kir-

k 7 *

šu laiks, es labprāt kādu apēstu… Būtu interesanti uzzināt… Viņa piegāja pie telefona un pacēla klausuli.

-            Tūlīt noskaidrošu, kundze, atbildēja Džordžs, noklausījies viņas jautājumu. Pēc mirkļa cita balss teica:

-    Herkuls Puaro jūsu rīcībā, madame!

-            Kur jūs bijāt pazudis? misis Olivera neapmierinātā balsī noprasīja. Jūs nebijāt mājās visu dienu! Vai aizbraucāt pie Restarikiem? Jā? Vai seru Roderiku satikāt? Ko izdibinājāt?

-    Neko, atbildēja Herkuls Puaro.

-    Cik neinteresanti!

-            Nē, gluži pretēji. Ārkārtīgi pārsteidzoši, ka es neko neatklāju.

-    Pārsteidzoši? Nesaprotu.

-            Tāpēc, paskaidroja detektīvs, ka tas nozīmē vienu no diviem. Vai nu tur nebija, ko atklāt tas ir pretrunā ar jau zināmajiem faktiem -, vai arī kaut kas tiek gudri noklusēts. Un tas jau, redziet, ir interesanti. Starp citu, misis Restarika nemaz nezināja, ka pameita nekur nav atrodama.

-             Jūsuprāt, viņa nezina, ka Norma nav atgriezusies Londonā?

-             Tā izskatījās. Es tur iepazinos ar kādu jaunekli.

-            Jūs domājat to jauno cilvēku, kurš nepatīk meitenes vecākiem?

-    Tieši tā.

-     Vai viņš bija nepatīkams?

-     No kāda redzes punkta uz to skatās.

-              Protams, ne jau no meitenes redzes punkta.

-            Tai meitenei, kas bija atnākusi pie manis, viņš noteikti patīk.

-    Viņš tiešām bija briesmīgs?

-            Jauneklis izskatījās ļoti skaists, atzina Puaro.

-            Skaists? pabrīnījās misis Olivera. Es neteiktu, ka man patīk ļoti skaisti jaunekļi.

-    Meitenēm gan.

-            Jā, jums taisnība. Viņām patīk skaistuļi. Ne jau izskatīgi vai gudri, vai pieklājīgi ģērbti, vai tīrīgi. Viņas aizraujas ar tādiem, kas atgādina Restaurācijas laika komēdiju varoņus. Vai arī gluži otrādi ar netīreļiem, kas drīzāk atgādina klaidoņus.

-             Šķita, ka puisim nav ne jausmas, kur patreiz atrodas viņa draudzene…

-     Vai arī viņš izlikās.

-            Varbūt. Bet viņš bija uz turieni aizbraucis. Kāpēc? Un ielavījies mājā, nevienam nemanot. Kāpēc? Ar kādu nolūku? Vai cerēja satikt Normu? Vai varbūt kaut ko meklēja?

-     Meklēja?

-    Jā, meitenes istabā.

-     Kā jūs to zināt? Jūs viņu tur sastapāt?

-             Nē, es viņu satiku kāpnēs, kad viņš devās projām. Taču Normas istabā es atklāju gluži svaigus netīru pēdu nospiedumus. Tos varēja atstāt viņa apavi. Iespējams, ka meitene lūgusi kaut ko atvest. Ir daudzas iespējamības. Mājā dzīvo vēl viena turklāt ļoti simpātiska jaunava. Puisis varēja būt ieradies, lai satiktu šo būtni. Jā… iespējamību ir daudz…

-            Ko esat nolēmis darīt tālāk? ziņkārīgi vaicāja misis Olivera.

-     Neko.

-    Tas ir muļķīgi! sašuta rakstniece.

-               Man jāsaņem informācija no cilvēkiem, kuriem uzticēju šo to uzzināt. Kaut gan iespējams, ka viņi neko neuzzinās.

-     Bet pats jūs neko neuzsāksiet?

-     Nē, līdz pienāks īstais brīdis.

-            Nu ko, es gan kaut ko darīšu! apņēmīgi sacīja misis Olivera.

—     Ak, es jūs lūdzu esiet ļoti, ļoti uzmanīga! Puaro viņu brīdināja.

—     Nieki! Kas ar mani var notikt?

—     Kad runa ir par slepkavību, notikt var viss. To jums saku es — Puaro.

Sestā nodala

Misters Gobijs sēdēja, ierāvies atzveltnes krēslā. Tas bija tik maza auguma un neizteiksmīga izskata vīriņš, ka šķita gandrīz vai nemanāms.

Viņš vērīgi palūkojās uz antīka galdiņa kāju, kas bija veidota kā dzīvnieka ķetna, un uzrunāja to. (Misters Gobijs nekad nevērsās tieši pie sarunbiedra.)

— Ļoti labi, mister Puaro, ka pateicāt zināmo personu vārdus un uzvārdus, viņš sacīja, pretējā gadījumā, kā jūs saprotat, informācijas iegūšana aizņemtu daudz ilgāku laiku. Esmu noskaidrojis galvenos faktus… un dzirdējis dažas baumas… Tās bieži izrādās ļoti noderīgas. Sākšu ar Borodenmcnšenas namu, labi?

Puaro piekrītoši pamāja ar galvu.

—     Tur ir vesels bars šveicaru, — misters Gobijs informēja kamīna pulksteni. Informācijas iegūšanai izmantoju vairākus izveicīgus zēnus. Padārgi, bet tas ir tā vērts. Negribēju modināt aizdomas, ka te kāds izrāda īpašu interesi par īrniecēm. Vai nosaukt vārdus, vai pietiek ar iniciāļiem?

-     Sajās sienās personu vārdus varat lietot pilnībā, — sacīja Puaro.

-      Par mis Klaudiju Rīsu-Holendi visi izsakās ļoti atzinīgi. Viņas tēvs ir parlamenta loceklis. Godkārīgs vīrs. Bieži tiek pieminēts presē, televīzijā. Klaudija ir vienīgais bērns. Strādā par sekretāri. Nopietna meitene. Nekādas uzdzīves, nekāda alkohola, nekādu bitņiku. Dzīvokli īrē kopā ar divām citām meitenēm. Otrā meitene strādā Vederbērna galerijā Bondstrītā. Mākslinieces lips. Apgrozās bohēmistu sabiedrībā Čelsijā. Bieži braukā apkārt, organizēdama izstādes un šovus. Trešā ir jūsējā. Dzīvoklī apmetusies samērā nesen. Valda uzskats, ka viņai galvā viss nav kārtībā. Bet nekas konkrēti nav zināms. Viens no šveicariem ir liels pļāpa. Uzcienājiet viņu ar pāris glāzītēm un būsiet pārsteigts, ko tik neuzzināsiet kurš dzer, kurš lieto narkotikas, kurš izvairās no nodokļu maksāšanas, kurš naudu slēpj aiz ūdens tvertnes tualetē. Protams, nejau visam, ko viņš stāsta, var ticēt.

Lai nu kā tas ari būtu, viņš pieminēja kādu šāvienu vēlā vakarā.

-    Šāvienu? Kāds tika ievainots?

-       Viss šis stāsts ir nedaudz apšaubāms. Kādu vakaru viņš esot izdzirdējis šāvienu, izskrējis ārā un ieraudzījis meiteni jūsu meiteni — stāvam tur ar revolveri rokā. Viņa esot izskatījusies ārkārtīgi samulsusi. Tad pieskrējusi viena no dzīvokļa biedrēm vai abas, vai arī no sākuma viena, pēc brīža otra. Mis Kerija (tā, kura strādā galerijā) iesaukusies: "Norma, ko tu esi izdarījusi!", bet mis Rīsa-Holende to asi apsaukusi: "Aizveries, Frānsisa! Neesi tāda muļķe!" un izņēmusi jūsu meitenei no rokas revolveri, sacīdama: "Atdod to man!", un iemetusi ieroci savā rokassomā. Tad pamanījusi Mikiju, piegājusi pie viņa un kā jokojot jautājusi: "Jūs, laikam, izbijāties?", un Mikijs atbildējis: " Šāviens mani pamatīgi nobiedēja." Mis Rīsa-Holende noteikusi: "Nav nekā nopietna. Patiesībā mēs nemaz nezinājām, ka ierocis ir pielādēts. Mēs ar to tikai ālējāmies!" un piebildusi: "Ja kāds kaut ko jautā, sakiet, ka viss ir kārtībā." Pagriezusies pret Normu, viņa teikusi: "Nāc, iesim!", paņēmusi meiteni aiz rokas un aizvedusi uz liftu. Visas trīs uzbraukušas augšā. Taču Mikiju tomēr esot mākušas šaubas, un viņš izgājis pagalmā, lai apskatītos, vai viss kārtībā.

Misters Gobijs ieskatījās piezīmju bloknotā un nolasīja:

"Un ko jūs domājat? Es atradu asins traipus! Es tiešām tos atradu! Es pieskāros tiem ar pirkstu tie bija svaigi! Ziniet, ko es domāju? Kādam bija trāpīts, kādam vīrietim, kurš aizskrējis… Tad es uzkāpu augšstāvā un pieprasīju sarunu ar mis Holendi. Es viņai teicu: "Mis, kāds ir ievai-

3 7

nots", teicu: "Pagalmā uz zemes ir asinis!" "Augstais Dievs!" viņa iesaucās. "Cik jocīgi! Droši vien tās ir kāda baloža asinis." Un tad viņa saka: "Man ļoti žēl, ka tas jūs satraucis! Aizmirstiet par tām!" Un iespiež man saujā piecu mārciņu banknoti. Veselas piecas mārciņas! Protams, es vairāk neko neteicu." Pēc vēl viena viskija malka šveicars dalījās savās aizdomās: "Ja gribat dzirdēt manas domas, tad es teiktu, ka meitene šāvusi uz to zelli, kas viņu bieži apmeklē. Domāju, ka viņu starpā izcēlies strīds un viņa grasījusies to nošaut. Tā es domāju. Bet tās jau ir tikai manas domas, tāpēc es klusēju. Ja man kāds jautātu, es atbildētu, ka neko nezinu." Misters Gobijs apklusa.

-    Interesanti, norūca Puaro.

-     Jā, taču tur var nebūt ne vārda patiesības. Neviens cits neko nav ne redzējis, ne dzirdējis. Runāja gan par kādu jauniešu bandu, kas vienvakar ieklīdusi pagalmā. Sācies strīds un kautiņš. Ar nažiem.

-     Jā, nopūtās Puaro, tas varētu būt izskaidrojums asins traipiem.

-     Varbūt meitene tiešām sastrīdējusies ar draugu, varbūt pat draudējusi to nošaut. Varbūt tajā brīdī saniķojās kādas automašīnas izpūtējs, bet Mikijs visu sajauca vienā putrā.

-     Jā, piekrita Puaro, — tas visu izskaidrotu.

Misters Gobijs pāršķīra lappusi un, pārlaidis acis piezīmēm, pievērsās apkures radiatoram:

-      "Joshua Restarick Ltd."Ģimenes firma. Dibināta pirms vairāk nekā simts gadiem. Sitijā iecienīts uzņēmums. Tam ir laba slava, nekādu riskantu darījumu. To dibinājis Džošua Restariks 1850. gadā. Pēc Pirmā pasaules kara ievērojami ieguldījumi ārzemēs, īpaši Dienvidāfrikā, Rietumāfrikā un Austrālijā. Saimons un Endrū Restariki pēdējie dzimtas pārstāvji. Saimons, vecākais brālis, apmēram pirms gada nomira, neatstājot pēcnācējus. Sieva mirusi vairākus gadus pirms viņa. Endrū Restariks, šķiet, nekad nav bijis no mājās sēdētājiem. Lai arī uzrādījis zināmas spējas finanšu jautājumos, darbošanās ģimenes uzņēmumā viņu nav interesējusi. Beigu beigās aizlaidies ar kādu sievieti, pamezdams sievu un piecus gadus vecu meitiņu. Uzturējies Dienvidāfrikā — Kenijā un daudzās citās valstīs. No sievas oficiāli šķīries nebija. Pirms gadiem diviem misis Restarika nomira. Pēc smagas slimības. Endrū daudz ceļoja, mainīja dzīves vietas un visur pamanījās tikt pie labiem ienākumiem. Galvenokārt ar derigajiem izrakteņiem. Vispār ko vien viņš uzsāka, viss nesa peļņu. Pēc brāļa nāves viņš acīmredzot izlēma, ka laiks nokārtot personīgo dzīvi un atgriezties dzimtenē. Viņš apprecējās otrreiz un atgriezās Anglijā. Pašreiz viņš kopā ar jauno sievu un meitu no pirmās laulības dzīvo pie sera Roderika Horsfīlda, Endrū pirmās sievas tēvoča. Bet tikai pagaidām. Misis Restarika meklē piemērotu māju Londonā. Cenai nav nozīmes. Viņi peldas naudā.

Puaro nopūtās.

Skaidrs, viņš secināja. Tas ir stāsts par veiksminiekiem. Visi taisa naudu. Visi no labām, cienījamām ģimenēm. Viņu attiecības ir lieliskas. Viņus augtu vērtē darījumu cilvēku aprindās. Ir tikai viens mākonis skaidrajās debesīs meita, par kuru runā, ka viņa esot "nedaudz dīvaina", meita, kas draudzējas ar šaubīgu puisi, kuram ne reizi vien ticis piespriests nosacīts sods. Meitene, kura, iespējams, mēģinājusi noindēt pamāti un vai nu redz halucinācijas, vai tiešām ir izdarījusi noziegumu. Nē, viņa tiešām neiederas šajā stāstā par respektablo dzimtu.

Misters Gobijs skumji pašūpoja galvu un nenoteikti novilka:

—     Katrā ģimenē ir sava melnā avs…

—     Pašreizējā misis Restarika ir pavisam jauna. Viņa taču nav tā sieviete, ar kuru Endrū toreiz aizbēga?

—Ak nē, šī dēka beidzās visai ātri. Tā patiešām bija sliktas uzvedības sieviete, turklāt īsta fūrija. Viņš bija pēdējais muļķis, ka saistījās ar to. Misters Gobijs aizvēra piezīmju bloknotu un jautājoši paskatījās uz Puaro. Vai būs kādi tālāki norādījumi?

—     Jā. Gribu uzzināt ko vairāk par nelaiķi misis Restariku. Viņa ilgi slimoja un bieži uzturējās privātās dziednīcās. Kādās? Vai psihiatriskajās?

-   Sapratu, mister Puaro.

-        Un vai ģimenē gan no tēva, gan mātes puses kāds nav bijis garīgi slims?

-   Pārbaudīšu, mister Puaro.

Gobijs piecēlās kājās.

-        Tad nu es iešu un sākšu darboties, ser. Arlabvakar!

Gobijs aizgāja, bet Puaro, saraucis uzacis, iegrima pārdomās. Labu brīdi domājis, viņš piezvanīja misis Oliverai.

-        Es jums jau teicu, detektīvs atgādināja, un tagad atkārtoju vēlreiz: esiet ļoti uzmanīga.

-   Uzmanīga?

-        Jā. Manuprāt, tas var būt bīstami. Bīstami katram, kas okšķerē tur, kur kādam nav pa prātam. Gaisā ož pēc slepkavības, un es nevēlos, lai upuris izrādītos jūs.

-        Vai ieguvāt informāciju, par kuru runājāt?

-        Ja, ir dažas ziņas. Lielākoties gan tenkas un baumas, tomēr Borodenmenšenā, šķiet, kaut kas ir noticis.

'-Kas?

-   Asinis pagalmā.

-        Patiesi?! — iesaucās misis Olivera. Tas jau skan kā vecmodīga kriminālromāna nosaukums. "Asinstraipi uz kāpnēm". Es domāju, ka mūsdienām piemērotāks būtu "Viņa piesauca nāvi".

-          Iespējams, ka asiņu nemaz nebija. Iespējams, tās radušās tikai viena īru šveicara iztēlē.

-        Varbūt kāds sasitis piena pudeli, prātoja misis Olivera. Tumsā jau nevar lāgā atšķirt. Kas, jūsuprāt, notika patiesībā?

Puaro, neatbildējis uz jautājumu, turpināja apsvērt:

-        Meitene teica, ka viņa, iespējams, esot izdarījusi slepkavību. Vai viņa bija domājusi šo gadījumu?

-   Jūs uzskatāt, ka viņa kādu nošāvusi?

-        Varbūt, ka meitene uz kādu šāvusi, bet tikai viegli ievainojusi. Dažas asins lāses… Tas arī viss. Līķa nav.

-        Ak, nopūtā misis Olivera, tas ir tik nepārliecinoši… Ja jūs uz kādu šaujat un tas aizskrien, tad taču jūs nevarat iedomāties, ka esat izdarījis slepkavību?

-         C'est difficile[15], piekrita Puaro un nolika klausuli.

2

-        Esmu norūpējusies, sacīja Klaudija Rīsa-Holende. Viņa ielēja sev vēl vienu tasi kafijas. Frānsisa Kerija gari nožāvājās. Abas meitenes ieturēja brokastis dzīvokļa mazajā virtuvītē. Klaudija bija saģērbusies, lai dotos uz darbu; Frānsisa vīstījās virs pidžamas uzmestajā rītakleitā. Melno matu šķipsna aizsedza vienu aci.

-   Esmu norūpējusies par Normu, — Klaudija paskaidroja.

Frānsisa nožāvājās.

-   Tavā vietā es neraizētos. Agri vai vēlu viņa pārradīsies vai vismaz piezvanīs.

-   Tu domā? Zini, Fran, mani tomēr uztrauc…

-    Es neredzu, par ko te būtu jāuztraucas, Frānsisa viņu pārtrauca, ielēja sev kafiju un, to lēni malkodama, turpināja: Manuprāt, nav mūsu darīšana, ko dara Norma, vai ne? Mums nav jāauklējas ar viņu. Norma ir tikai mūsu dzīvokļa kaimiņiene. Kāpēc tādas mātišķas rūpes? Es nu gan neuztraucos.

-   Tu ne. Tevi nekad nekas neuztrauc. Ar mani ir citādāk.

-    Vai tāpēc, ka tu esi dzīvokļa galvenā īrniece?

-   Ne tikai. Ir vēl kas.

Frānsisa kārtējo reizi nožāvājās.

-   Es vakar vēlu pārnācu, viņa paskaidroja. Bijām pie Bezila. Tur gāja jautri.

Šorīt jūtos drausmīgi. Varbūt kafija līdzēs. Vai neieliesi sev vēl, kamēr neesmu izdzērusi visu? Bezils uzstāja, lai nomēģinām kaut kādas jaunas ripas. Es gan neuzskatu, ka obligāti jānomēģina visas tās stulbās tabletes.

-   Tu nokavēsi darbu, brīdināja Klaudija-

-    Ak, nav svarīgi! Tik un ta neviens nepamanīs. Vakar vakarā, viņa piemetināja, — satiku Deividu. Tāds uzposies, viņš nudien izskatījās elegants.

-   Tikai nesaki, Fran, ka arī tevi viņš ir apbūris. Tas puisis ir vienkārši briesmīgs!

-   Tā domā tu. Tu esi tik šausmīgi tradicionāla, Klaudij.

-   Ne vienmēr. Bet tavi bohēmieši mani patiešām īpaši neaizrauj. Visas šīs narkotikas, kolektīvā prātā jukšana un virspusējība.

Frānsisu draudzenes teiktais uzjautrināja.

-   Dārgā, es neesmu narkomāne. Es vienkārši pamēģinu, kā tas ir. Turklāt daudzi no mūsu pulciņa ir ļoti talantīgi. Deivids, piemēram, glezno. Un tīri labi, kad grib.

-   Taču grib viņš to ārkārtīgi reti, vai ne?

-   Tu ar viņu allaž esi bijusi uz nažiem… Tev nepatīk, ka viņš nāk pie Normas. Jā, runājot par nažiem…

-   Par kādiem nažiem?

-   Nezinu, lēni novilka Frānsisa, teikt tev vai ne…

-    Man vairs nav laika, — Klaudija viņu pārtrauca un paskatījās rokas pulkstenī. — Pastāstīsi vakarā, ja vēlēsies. Un vispār, manas domas aizņem kas cits. Ja vien es zinātu, ko man darīt…

-   Tu atkal par Normu?

-   Jā. Es domāju, vai nevajadzētu paziņot Normas vecākiem, ka mēs nezinām, kur viņa ir?

-   Tas nebūtu godīgi! Nabaga Norma, kāpēc viņa nevarētu aizmukt uz kaut kurieni viena pati, ja to vēlas?

-   Bet Norma nav īsti… Klaudija aprāvās.

-   Nē, nav gan. Non compos mentis. [16] To tu gribēji teikt. Vai piezvanīji uz to briesmīgo vietu, kur viņa strādā? "Mājputni" vai kā to sauc. Jā, protams, tu zvanīji! Atceros.

-   Un tomēr, kur viņa varētu būt? prātoja Klaudija. Vai Deivids neko neteica, kad tu viņu satiki?

-    Izskatījās, ka arī viņam nav ne jausmas. Patiešām, Klaudij, es nedomāju, ka tas ir tik svarīgi!

-    Man tas ir svarīgi. Tāpēc, ka mans priekšnieks ir viņas tēvs. Ja ar Normu kaut kas atgadījies, agrāk vai vēlāk man prasīs, kāpēc es noklusēju to, ka viņa nav atgriezusies Londonā.

-   Jā, viņi var tev uzklupt. Kaut arī tam nev nekāda iemesla. Vai tad Normai būtu mums jāatskaitās katru reizi, kad viņa vēlas uz pāris dienām vai pāris naktīm aizbraukt? Viņa taču neviesojas pie tevis, tev nav jāatbild par katru viņas soli.

-   Nē, bet misters Restariks ir izteicis apmierinājumu, ka Norma dzīvo kopā ar mani.

-    Un tāpēc tev jāskrien un jātenko katru reizi, kad meitene bez iepriekšēja brīdinājuma atstāj māju? Viņa droši vien ieķērusies kādā jaunā draudziņā.

-    Norma ir ieķērusies Deividā. Varbūt viņa ir pie Deivida?

-   Nedomāju vis. Viņš šīs attiecības neuztver pārāk nopietni.

-   To tev gribētos gan, novīpsnāja Klaudija. Tev viņš nav vienaldzīgs.

Nav tiesa! sašuta Frānsisa. Nekā tamlīdzīga!

-   Norma Deividam patīk, pat ļoti. Vai citādi viņš te tik bieži nāktu?

-    Bet tu viņu ātri vien iztriec ārā. Bez tam, Frānsisa piebilda, pieceldamās un aplūkodama sevi mazajā spogulītī pie virtuves sienas, var būt, ka patiesībā viņš šeit ierodas, lai satiktu mani.

-   Kas par idiotismu! Viņš nāk pie Normas.

-   Tas skuķis nav normāls.

-   Arī man dažreiz tā liekas.

-   Bet es to zinu. Es tev kaut ko pastāstīšu. Tev tas jāzina. Pirms dažām dienām man pārtrūka krūštura lencīte, bet es ļoti steidzos. Zinādama, ka tev nepatīk, ja kāds aiztiek tavas lietas…

-     Man tiešām nepatīk, — apstiprināja Klaudija.

-   …bet Norma neko neteiks vai pat nepamanīs, es iegāju viņas istabā, atvēru kumodes atvilktni, un, zini, ko es tur atradu? Nazi.

-   Nazi! pārsteigta iesaucās Klaudija. Kādu nazi?

-   Vai atceries to jandāliņu pagalmā? Kad pusaudži sakāvās un laida darbā atsperu nažus? Drīz pēc tam mājās pārradās Norma.

-   Jā,jā, atceros.

-        Vienu no zēniem toreiz esot sadūruši, man stāstīja avīžnieks, un tas aizbēdzis. Un tas, Normas atvilktnē, bija atsperu nazis… ar traipiem, kas atgādināja sakaltušas asinis…

-   Frānsisa! Tu fantazē!

-        Varbūt. Tikai es esmu pārliecināta, ka nazis bija tas pats. Un kādēļ, gribētos zināt, Norma to bija noslēpusi kumodē?

-        Es domāju… Viņa varēja būt to vienkārši pacēlusi.

-        Kāpēc? Par piemiņu? Paslēpt, bet mums nebilst ne vārda?

-   Ko tu darīji?

-        Noliku atpakaļ, vilcinādamās atbildēja Frānsisa. — Es… es nezināju, ko darīt… Nevarēju izlemt, teikt tev vai ne. Vakar es atkal tur iegāju un… Klaudij, tā tur vairs nebija! Pazudis bez pēdām!

-        Tu domā, ka viņa atsūtīja Deividu, lai viņš to paņem?

-        Tā varētu būt… Es tev, Klaudij, saku turpmāk naktīs es savas istabas durvis turēšu aizslēgtas!

Septītā nodaļa

Misis Olivera pamodās neapmierināta. Viņu gaidīja pagalam garlaicīga diena. Darbs bija pabeigts, jaunā romāna manuskripts nosūtīts izdevniecībai. Tagad, kā tas parasti notika šādās reizēs, viņai atlika tikai atpūsties, priecāties par dzīvi un nodoties kādai izklaidei, līdz atkal pārņems vēlēšanās rakstīt.

Viņa bezmērķīgi klīda pa istabām, pieskārās lietām, paceldama un atkal nolikdama tās vietā, ieskatījās rakstāmgalda atvilktnēs un atklāja kaudzi neatbildētu vēstuļu. Taču, tikko pabeigusi strādāt pie romāna, viņa nespēja uzsākt tik neinteresantu nodarbi kā atbildēšanu uz neskaitāmajām vēstulēm. Viņai gribējās darīt kaut ko interesantu. Viņa gribēja… Ko gan viņa gribēja?

Atmiņā atausa pēdējā saruna ar Herkulu Puaro un viņa brīdinājums būt uzmanīgai. Smieklīgi! Galu galā, kāpēc gan viņa nevarētu aktīvi darboties? Lai Puaro sēž, rokas klēpī salicis, un ļauj darboties savām pelēkajām šūniņām, kamēr miesa atpūšas! Ariadnei Oliverai tas nepiestāvēja viņai vajadzēja kaut ko darīt! Viņa uzzinās visu par Normu Restariku! Kur pašlaik atradās šī noslēpumainā meitene? Ko viņa darīja? Un ko varētu darīt viņa, Ariadne Olivera, lai to noskaidrotu?

Misis Olivera klīda pa dzīvokli, kļūdama arvien nepacietīgāka. Ar ko būtu jāsāk? Grūti izlemt. Kur vajadzētu doties un ko iztaujāt, lai iegūtu plašāku informāciju? Uz Longbeisingu? Bet Puaro jau tur paviesojās un uzzināja visu, ko bija iespējams uzzināt. Un ar kādu attaisnojumu viņa varētu mēģināt iekļūt sera Roderika namā?

Misis Olivera apsvēra ideju vēlreiz apmeklēt Borodenmenšenas dzīvokli. Varbūt tur izdotos kaut ko uzzināt. Vajadzēja izdomāt ticamu iemeslu atkārtotai vizītei. Kāds tas varētu būt? Katrā ziņā bija vērts pamēģināt. Cik bija pulkstenis? Desmit no rīta. Tas varētu izdoties…

Pa ceļam viņa sacerēja iemeslu savam apmeklējumam. Ne pārāk oriģinālu. Misis Oliverai, protams, patiktu kaut kas intriģējošs taču viņa sevi pārliecināja, ka labāk turēties pie vienkārša un ticama stāsta. Nonākusi līdz neizteiksmīgajai mājai, viņa vispirms lēni apstaigāja pagalmu, vērīgi visu apskatīdama.

Šveicars tērzēja ar mēbeļu furgona šoferi. Piena piegādātājs ar saviem pudeļu pilnajiem ratiņiem tuvojās kravas liftam, pie kura bija apstājusies misis Olivera. Viņš jautri svilpoja, pudeles grabēja, bet misis Olivera turpināja izklaidīgi vērot mēbeļu furgonu.

-   76. dzīvoklis izvācas, — puisis paskaidroja, pārprazdams viņas interesi, un ienesa liftā kārtējo kasti ar pudelēm.

-   Jāsaka gan, ka īrniece izvācās, ja tā var teikt, iepriekš, — viņš piebilda, atgriezies pie ratiņiem, līksmi pasmaidīja un ar īkšķi norādīja uz mājas augšstāvu. Izlēca pa logu. No septītā stāva! Pirms kādas nedēļas, piecos no rīta. Tik jocīgu laiku izvēlējusies.

Misis Olivera nesaskatīja šajā faktā nekā jocīga.

-   Kāpēc?

-   Kāpēc viņa to izdarīja? To neviens nezina. Runā, ka bijusi psihiski nelīdzsvarota.

-   Vai jauna?

-    Nē, veca grabaža. Viņai bija vismaz piecdesmit gadu.

Divi vīri pūlējās iedabūt furgonā sarkankoka kumodi. Tā nepadevās, sasvērās uz sāniem, divas atvilktnes izslīdēja un nokrita zemē. Tieši misis Oliveras rokās ielidoja papīra lapiņa.

-   Čārlij, nelauz mēbeles! — iesaucās jautrais piena piegādātājs, ienesdams liftā nākamo kasti ar pudelēm.

Mēbeļu nesēji skaļi strīdējās. Misis Olivera sniedza viņiem noķerto papīra lapu, bet tie nepacietīgi atgaiņājās.

Paraustījusi plecus, viņa iegāja mājā un devās augšā uz 67. dzīvokli.

Iekšpusē nožvadzēja ķēde, un durvis atvērās. Tajās stāvēja pusmūža sieviete ar slotu rokā.

-   Ak! misis Olivera izdvesa. Labrīt! Vai… es gribēju… Vai kāda no meitenēm ir mājās?

-   Nē, kundze, neviena. Viņas aizgāja uz darbu.

-   Ak tā, protams… Lieta tāda, ka es aizmirsu savu piezīmju grāmatiņu, kad pēdējo reizi šeit ciemojos. Tas ir tik nepatīkami! Tai jābūt kaut kur viesistabā.

-     Neesmu neko tādu manījusi. Varbūt vienkārši nepievērsu uzmanību. Vai neienāksiet? — Sieviete viesmīlīgi atvēra durvis, nolika malā slotu, ar kuru bija slaucījusi virtuves grīdu, un ieveda misis Oliveru viesistabā.

-    Lūk, lūk, runāja Ariadne Olivera, skatīdamās apkārt un prātodama, kā iesaistīt sievieti sarunā, te ir grāmata, kuru atnesu mis Normai Restarikai. Vai viņa jau atgriezusies no laukiem?

-   Liekas, ka ne. Gultā viņa nav gulējusi. Varbūt joprojām ciemojas pie vecākiem. Zinu, ka pagājušās nedēļas nogalē viņa aizbrauca uz turieni.

-   Tā laikam būs, — piekrita misis Olivera. Šo grāmatu es biju atstājusi viņai. Vienu no saviem detektīvromāniem.

Viens no misis Oliveras detektīvromāniem neatstāja uz apkopēju nekādu iespaidu.

-   Jā, te es sēdēju, viņa turpināja, uzlikdama plaukstu uz krēsla atzveltnes. — Vismaz man tā šķiet. Tad es piecēlos un piegāju pie loga. Pēc tam apsēdos uz dīvāna.

Viņa aptaustīja spraugu starp sēdekli un atzveltni. Apkopēja izpalīdzīgi pārcilāja dīvāna spilvenus.

-    Jūs iedomāties nevarat, cik briesmīgi, ja pazaudēta piezīmju grāmatiņa, vieglā tonī turpināja misis Olivera. — Tajā atzīmētas visas norunātās tikšanās. Zinu, ka šodien man ir svarīga tikšanās pusdienlaikā, taču nevaru atcerēties, ar ko un kur. Bet varbūt rīt? Tādā gadījumā šodien man jātiekas ar kādu citu. Ak kungs!

-   Jā, kundze, tiešām nepatīkami, — līdzjūtīgi bilda sieviete.

-   Dzīvoklis ir tīri jauks, — misis Olivera pārlaida acis istabai.

-   Pārāk augstu jākāpj.

-   Toties pa logu paveras skaists skats, jums tā neliekas?

-    Jā, bet, ja logi iziet uz austrumiem, ziemas vēji pamatīgi izsaldē istabu. Šie metāla rāmji nekur neder. Daži ieliek dubultlogus. Nē, nē, es negribētu ziemā dzīvot šādā dzīvoklī. Vislabāk es justos pirmajā stāvā. Arī daudz ērtāk, ja ir bērni. Saprotiet, ratiņi un tā tālāk. Jā, es esmu par pirmo stāvu, jā. Padomājiet ja nu izceļas ugunsgrēks?

-   Jā, tas būtu šausmīgi, — misis Olivera piebalsoja. Ceru, ka ir rezerves izejas?

-   Nejau vienmēr var līdz tām aizkļūt. Es briesmīgi baidos no ugunsgrēka. No laika gala esmu baidījusies. Bez tam šie dzīvokļi ir tik dārgi. Jūs neticēsiet, kādu naudu viņi prasa par īri! Tāpēc jau mis Holende izdeva abas pārējās istabas.

-   Ak jā! Šķiet, es iepazinos ar divām meitenēm. Mis Kerija ir māksliniece, vai ne?

-   Strādā mākslas galerijā, jā. Manuprāt, viņa nav pārāk cītīga. Pati arī glezno — govis un kokus —, tikai nevar saprast, kas ir kas. Nekārtīga arī. Jūs neticēsiet, kādā juceklī viņa atstāj savu istabu! Necik nelīdzinās mis Holendei, kura allažiņ ir tik kārtīga un akurāta. Agrāk viņa strādāja par sekretāri ministrijā, bet tagad ir privātsekretāre Sitijā. Šis darbs viņai patīkot labāk. Priekšnieks esot ļoti bagāts džentlmenis, nesen atgriezies no Dienvidāfrikas, tā man šķiet. Viņš ir mis Normas tēvs, un tieši viņš jau ieteica mis Holendei ņemt savu meitu par apakšīrnieci, kad iepriekšējā apprecējās un viņa bija ieminējusies, ka meklē trešo meiteni. Viņa taču nevarēja tam atteikt, vai ne? Ja reiz viņš ir tās darbadevējs.

—     Viņa gribēja atteikt?

Apkopēja pavīpsnāja.

— Noteikti būtu gribējusi, ja tad būtu zinājusi.

—     Zinājusi? Ko?

Jautājums bija pārāk tiešs, un sieviete saminstinājās:

—     Ko es zinu teikt? Nav jau mana darīšana…

Misis Olivera skatījās misis Slotā ar tik ieinteresētu skatienu, ka tā padevās.

—     Nevar jau teikt, ka viņa nebūtu jauka, jauna lēdija. Vieglprātīga, bet šodien viņas visas ir tādas. Tomēr es uzskatu, ka viņai vajadzētu griezties pie ārsta. Ir brīži, kad liekas, ka viņa īsti neapjēdz, ko dara un kur atrodas. Tas biedē, saprotiet… Tad viņa izskatās tieši tā, kā mana vīra brāļadēls, kad tam uznāk lēkme. Jūs neticēsiet, cik tādas lēkmes ir briesmīgas! Es gan neesmu redzējusi, ka arī Normai tādas būtu uznākušas. Varbūt viņa lieto narkotikas? Tagad daudzi to dara.

-   Liekas, ir kāds jauns cilvēks, kuru viņas ģimene neatzīst.

-   Jā, esmu par to dzirdējusi. Pāris reizes esot bijis pie viņas ciemos, savām acīm gan neesmu redzējusi. Katrā ziņā viens no tiem stilīgajiem, mis Holendei viņš nepatīk, bet ko var darīt? Katra meitene iet savu ceļu.

-     Mūsdienu meitenes dažkārt sagādā vecākiem krietni daudz raižu, — sacīja misis Olivera, censdamās izskatīties ļoti nopietna un cienīga.

-   Nepareiza audzināšana, lūk, ko es jums teikšu.

-   Baidos, ka ne vienmēr. Nē, ne vienmēr. Tādai meitenei kā Norma Restarika būtu labāk dzīvot mājās pie vecākiem, nevis vienai pašai doties uz Londonu un pelnīt iztiku, strādājot par interjeristi.

—     Viņai nepatīk dzīvot mājās.

—     Tiešām?

—Pamāte. Meitenes jau daždien nemīl savas pamātes. Cik esmu dzirdējusi, šī sieviete dara visu iespējamo, lai vestu mis Normu pie prāta. Neļauj mājās nākt tiem modīgajiem slaistiem. Viņa saprot, ka meitenes bieži iepazīstas ar sliktiem puišiem un beigu beigās iedzīvojas nepatikšanās. Brīžiem, — apkopējas balss kļuva par dažiem toņiem zemāka, es priecājos, ka man nav meitu.

—     Jums ir dēli?

—     Divi puikas. Vienam ir ļoti labas sekmes skolā, un otram, viņš strādā tipogrāfijā, arī iet labi. Jauki zēni, jā. Protams, arī dēli var sagādāt rūpes, taču ar meitām sirdsēstu vairāk, tā es uzskatu. Tās vairāk jāpieskata.

—     Jā, domīgi novilka misis Olivera, tur jums taisnība.

Palūkojusies uz apkopēju, viņa saprata, ka sieviete nepacietīgi vēlas atsākt telpu uzkopšanu.

—     Žēl, ka piezīmju grāmatiņa tā arī neatradās, rakstniece nopūtās. Paldies, ka neatteicāties palīdzēt! Ceru, ka pārāk neaizkavēju.

Gan jau tā kaut kur atradīsies, laipni mierināja apkopēja.

Misis Olivera atstāja dzīvokli un prātoja, ko darīt tālāk. Viņa nevarēja iedomāties, ko varētu pasākt šodien, taču galvā jau rosījās daži plāni rītdienai.

Atgriezusies mājās, viņa izņēma no rokassomiņas "pazaudēto" piezīmju grāmatiņu un šo to pierakstīja zem virsraksta "Fakti, ko es uzzināju". Kopumā to nebija daudz, taču misis Olivera, kā jau rakstniece, pacentās to pašu mazumiņu padarīt iespaidīgāku, nekā bija patiesībā. Nozīmīgākais bija tas, ka Klaudija Rīsa-Holende strādāja par privātsekretāri pie Normas tēva. To misis Olivera līdz šim nebija zinājusi un nedomāja, ka par šo faktu ir informēts Puaro. Brīdi apsvērusi, vai nevajadzētu vecajam draugam piezvanīt un to pastāstīt, viņa nolēma savu rītdienas plānu dēļ jauno ziņu pagaidām paturēt noslēpumā. Šodien misis Olivera jutās nevis kā detektīvromānu rakstniece, bet drīzāk kā policijas suns, kurš saodis pēdas un iet pa tām, un rīt no rīta… Jā, rīt no rīta mēs vēl redzēsim!

Nākamajā rītā misis Olivera piecēlās agri, izdzēra divas krūzes tējas, apēda vārītu olu un ķērās pie savas ieceres īstenošanas. Viņa ātri aizsoļoja līdz Borodenmenšenas namam, tikai šoreiz, negribēdama, lai kāds sāk interesēties par svešās dāmas biežo klātbūtni, neiegāja iekšpagalmā, bet no tālienes vēroja te vienu, te otru ieeju ēkā, pētīdama mājas iedzīvotājus, kas iznāca rīta smidzeni, lai pusskriešus steigtos uz darbu. Galvenokārt tās bija meitenes, apbrīnojami līdzīgas viena otrai. "Cik neparasti izskatās cilvēciskās būtnes, kad tās vēro no malas," prātoja misis Olivera. "Kā darbīgas skudriņas tās mērķtiecīgā steigā pamet šo augsto, skudru pūznim līdzīgo celtni. Bet ko īsti mēs zinām par skudru pūzni. Pavirši paskatoties, piebakstot ar kurpes purnu, tas liekas haotisks būvējums bez noteiktas kārtības. Sīkie radījumi, liekas, bez kādas jēgas, steidzīgi šaudīdamies šurpu turpu, staipa sīkus zāles stiebriņus. Taču patiesībā skudras ir tikpat organizētas kā šie ļautiņi. Piemēram, tas vīrietis, kas, kaut ko sev zem deguna murminādams, tikko aizsteidzās garām. Būtu interesanti uzzināt, par ko viņš tā noraizējies?" Misis Olivera pagājās pāris soļus uz priekšu un atpakaļ, tad pēkšņi sarāvās.

No mājas ātrā, noteiktā solī iznāca kā parasti lietišķi elegantā Klaudija Rīsa-Holende. Misis Olivera, lai netiktu pazīta, aizgriezās. Kad meitene bija pietiekami attālinājusies, viņa devās tajā pašā virzienā. Klaudija aizgāja līdz galvenajai ielai, nogriezās pa labi un, nonākusi pie autobusa pieturas, apstājās rindas galā. Misis Olivera apmulsa. Ko darīt, ja Klaudija pagriezīsies un viņu ieraudzīs? Nevarēdama izdomāt neko labāku, viņa izvilka kabatlakatiņu un izlikās šņaucam degunu. Taču Klaudija, iegrimusi domās, nepievērsa ne mazāko uzmanību pārējiem gaidītājiem. Misis Olivera stāvēja rindā kā trešā aiz viņas. Kad pienāca autobuss, pie durvīm izcēlās neliela burzma. Iekāpusi autobusā, Klaudija devās taisnā ceļā uz otro stāvu. Misis Olivera pamanījās apsēsties uz trīsvietīga sola netālu no durvīm. Kad pienāca konduktors, viņa steidzīgi iespieda tam saujā peniju un vēl sešpensu monētu. Viņai taču nebija ne jausmas, kāds ir šī autobusa maršruts un cik tālu līdz kā visai neskaidri bija teikusi apkopēja — "vienai no tām jaunajām ēkām pie Svētā Pāvila katedrāles". Kad tālumā parādījās pazīstamais kupols, misis Olivera kļuva pati uzmanība un turpmāk nenolaida acis no kāpnēm. Lūk, tur jau Klaudija nāca, eleganta un akurāta savā dārgajā kostīmā. Meitene izkāpa; misis Olivera, ievērodama distanci, sekoja.

"Ārkārtīgi interesanti," viņa nodomāja. "Te nu es esmu un izsekoju kādu tieši tā, kā rakstu savos romānos. Turklāt daru to ļoti labi, jo viņa neko nav pamanījusi."

Klaudija Rīsa-Holende vēl joprojām izskatījās iegrimusi dziļās pārdomās. "Skaista un lietišķa meitene," jau kuro reizi nosprieda misis Olivera. "Kad man būs jāapraksta noslēpumaina, gudra slepkava, es iedomāšos šo izskatīgo būtni. Līdz šim laimīgā kārtā neviens nav noslepkavots, ja nu vienīgi nabaga Normai bija taisnība, sakot, ka viņa esot kādu nogalinājusi."

Šis Londonas rajons bija daudz zaudējis (vai arī ieguvis) pēdējo gadu aktīvās celtniecības laikā. Milzīgi debesskrāpji no kuriem daudzi misis Oliveras acīs izskatījās vienkārši pretīgi — sniedzās debesīs kā lielas sērkociņu kārbiņu grēdas.

Klaudija iegāja vienā no šiem namiem. "Nu es uzzināšu, tieši kur viņa strādā," nopriecājās misis Olivera, sekodama meitenei. Četri lifti lielā ātrumā slīdēja augšup un lejup. "Tas nebūs tik vienkārši," viņa nodomāja, pēdējā mirklī paspējusi ielekt liftā, kurā bija iekāpusi Klaudija, un noslēpās aiz blakusstāvošo vīriešu platajiem pleciem. Meitene izkāpa ceturtajā stāvā un neatskatījusies aizgāja pa gaiteni. Misis Olivera, slapstīdamās aiz steidzīgo ierēdņu mugurām, ievēroja, aiz kurām durvīm viņa nozūd. Trešās durvis no gaiteņa gala. Pēc brītiņa misis Olivera tuvojās tām un izlasīja uzrakstu "Joshuu Restarik Ltd.".

Tas nu bija noskaidrots, un izsekotāja apmulsa, nespējot izdomāt, ko darīt tālāk. Viņa bija atradusi Normas tēva biroju un Klaudijas darba vietu, bet atklājums nesniedza cerēto gandarījumu. Ko viņa bija ieguvusi? Visticamāk neko lielu.

Dažas minūtes misis Olivera uzkavējās, lēni soļodama no viena gaiteņa gala uz otru un lūkodamās, vai Restarika birojā neiegriezīsies kāds, kas varētu viņu ieinteresēt. Jā, tur iegāja vēl divas vai trīs meitenes, taču tās viņā nekādu interesi neizraisīja. Beidzot viņa devās uz liftu, nobrauca lejā un noskumusi pameta ēku. Misis Olivera nekādi nespēja iedomāties, kas būtu darāms tālāk. Viņa apstaigāja tuvējās ielas, apsvēra, vai neiegriezties katedrālē.

"Varētu ieiet Čukstu galerijā* un pačukstēt," rakstniece prātoja. "Varbūt galerija

♦Galerija Svētā Pāvila katedrālē, slavena ar apbrīnojamo akustiku. Pie vienas sienas čukstus izteiktie vārdi skaidri sadzirdami pie pretējās, kaut gan attālums ir 32 metri. , „„ būtu piemērota vieta nākamajai slepkavības ainai?"

"Nē," viņa tūlīt pat izlēma, "tas būtu pārāk zaimojoši. Esmu pārliecināta, ka tas patiesi nebūtu jauki."

Misis Olivera domīgi nogriezās uz Mermāid teātra [17] pusi. "Šī vieta būtu piemērotāka noziegumam," viņa nolēma un devās atpakaļ jaunceltņu virzienā.

Sajutusi izsalkumu, viņa iegriezās vietējā kafejnīcā. Tajā bija krietni daudz ļaužu, kuri ieturēja vēlīnas brokastis vai arī agras otrās brokastis. Misis Olivera, meklējot brīvu vietu, pārlaida vienaldzīgu skatienu telpai. Pēkšņi viņai aizrāvās elpa. Pie galdiņa, kurš atradās netālu no sienas, sēdēja Norma un jauns vīrietis gariem kastaņbrūniem matiem, ģērbies sarkanā samta vestē un modernā žaketē.

Deivids! — satraukti nočukstēja misis Olivera. Tam jābūt Deividam!

Jauneklis un meitene uztraukti sarunājās. Misis Olivera ātri apsvēra turpmāko rīcību, apmierināti pamājusi ar galvu, žigli šķērsoja telpu un iegāja pa neuzkrītošām durvīm ar uzrakstu "Dāmām".

Misis Olivera nebija pārliecināta, vai Norma viņu pazīs vai ne. Ne vienmēr cilvēki, kuri izskatījās izklaidīgi, tādi bija patiesība. Likās gan, ka šajā brīdī Norma redzēja un dzirdēja vienīgi Deividu. Taču kas zina?

Šķiet, kaut ko varēšu darīt lietas labā, — murmināja misis Olivera, aplūkodama sevi mušu notraipītajā sienas spogulī, īpaši vērīgi viņa nopētīja matu sakārtojumu, ko uzskatīja par visuzkrītošāko jebkuras sievietes veidolā. Neviens to nesaprata labāk par viņu, kura nemitīgi mainīja frizūras un rezultātā pat tuvi draugi viņu ne vienmēr uzreiz pazina. Vērtējoši aplūkojusi savu frizūru, viņa ķērās pie darba. Izvilka matadatas, noņēma liekās šķipsnas un, rūpīgi ietinusi kabatas lakatiņā, ielika somā. Tad pāršķīra celiņu pašā galvas vidū, atsukāja matus atpakaļ un saņēma ciešā mezglā uz pakauša. Sadabūja somā acenes un uzlika uz deguna. Tagad viņa izskatījās pēc ļoti nopietnas un stingras dāmas. "Gandrīz inteliģenta," viņa atzinīgi novērtēja gala iznākumu un, ar vieglu lūpu zīmuļa pieskārienu izmainījusi mutes formu, devās atpakaļ uz kafejnīcu.

Misis Olivera kustējās lēni un uzmanīgi, jo brilles bija paredzētas lasīšanai, tādēļ apkārtne likās neskaidra, kā dūmakā tīta. Šķērsojusi zāli, viņa devās pie brīva galdiņa blakus abiem jauniešiem un apsēdās tieši aiz muguras Normai, ar seju pret Deividu. Meitene nevarēs viņu redzēt, ja vien neiedomāsies pagriezt galvu. Piesteidzās viesmīle. Misis Olivera pasūtināja tasi kafijas un smalkmaizīti un centās uzvesties tik neuzkrītoši, cik vien spēja.

Norma un Deivids neveltīja viņai ne mazāko uzmanību, abi bija aizņemti dedzīgā sarunā. Misis Olivera ieklausījās.

-    Tu to visu esi izfantazējusi, sacīja Deivids. Iztēlojusies to, kā nav. Pilnīgas blēņas, mana dārgā, vispilnīgākās!

-   Es nezinu. Nespēju saprast. — Meitenes balss bija dīvaini neizteiksmīga.

Normas vārdus misis Olivera nesadzirdēja tik labi kā Deivida teikto, bet meitenes trulā balss nepatīkami pārsteidza. "Te kaut kas nav labi," viņa nodomāja. "Pavisam slikti." Atmiņā atausa Puaro sacītais: "Viņa domā, ka varētu būt izdarījusi slepkavību." Kas ar šo meiteni noticis? Vai

viņu moka halucinācijas? Vai tiešām viņas prāts ir aptumšojies, vai ari viss vairāk vai mazāk atbilda patiesībai, un viņa tiešām kādu nogalinājusi un tagad pārdzīvo šoku?

-        Ja tu jautātu man, es teiktu, ka visu to jezgu sacēla pati Mērija. Viņa ir pilnīga muļķe, kas izdomājusi savu slimību un visu pārējo.

-   Viņa bija slima.

-        Nu labi, bija. Jebkura cita sieviete būtu lūgusi ārstu, lai izraksta antibiotikas, nevis saceltu tādu kņadu.

-        Viņa uzskata, ka es to esmu izdarījusi. Arī tēvs tā domā.

-   Es jau teicu, Norma — tu fantazē.

-Tu to saki, lai mani nomierinātu. Bet ja

nu es tiešām esmu kaut ko pielējusi viņas ēdienam?

-         Ko nozīmē "ja nu"? Tev taču jāzina, vai esi to darījusi, vai neesi! Norma, neuzvedies tik idiotiski!

-   Bet es nezinu.

-        Tu atkārto vienu un to pašu es nezinu, es nezinu. Atkal un atkal.

-        Tu nesaproti. Nesaproti, kas ir naids. Es ienīstu viņu kopš tā brīža, kad pirmo reizi ieraudzīju.

-   Zinu, tu man teici.

—Tas jau ir tas dīvainākais. Es tev to pateicu, bet pati neatceros, ka būtu teikusi. Vai saprati? Diezgan bieži es… es stāstu cilvēkiem visādas lietas… Stāstu par to, ko darīšu vai ko esmu izdarījusi, vai ko gribētu izdarīt. Taču vēlāk neatceros, ko esmu stāstījusi… Es it kā to visu domāju un tad vienā brīdī jau esmu kādam izstāstījusi. Arī tev pastāstīju, vai ne?

—     Nu… es domāju… Paklau, nerunāsim vairs par to.

-   Es taču tev stāstīju, vai ne? Stāstīju?

-    Nu labi, labi! Katrs var izmest ko tamlīdzīgu. "Es viņu ienīstu, un es viņu nogalināšu!" vai "Es viņu noindēšu!" Taču tas viss ir bērnišķīgi, ja saproti, ko domāju. Vistīrākā bērnišķība. Un vairāk nekas. Arī bērni bieži iesaucas: "Kā es viņu ienīstu! Galvu noraušu!" Skolā, piemēram, par kādu skolotāju, kas ielicis sliktu atzīmi.

-    Tu uzskati, ka tas ir tā? Bet… bet tad jau iznāk, ka es esmu atpalikusi attīstībā.

— Nē, ar tevi ir citādi. Ja tu varētu saņemties un beidzot saprast, cik muļķīga ir tava nostāja. Nu labi, tu viņu ienīsti. Nu un tad? Tu dzīvo un strādā Londonā, un ar savējiem tiecies reti.

-    Kāpēc es nevaru dzīvot savās mājās kopā ar savu tēvu? Tas nav godīgi! Tas nav godīgi! Vispirms viņš mūs ar māti pamet, un tad, atgriezies pie manis, viņš ņem un apprec Mēriju! Protams, ka es viņu ienīstu un viņa ienīst mani! Esmu domājusi par to, ka varētu šo sievieti nogalināt. Pat izdomāju, kādā veidā. Man patīk par to fantazēt. Bet tad, kad viņa patiešām saslima…

Deivids kļuva nemierīgs.

-   Tu taču neiztēlojies sevi par raganu? Neizveidoji vaska figūru, nesadūri tajā kniepadatas? Nekā tamlīdzīga?

-    Ak nē! Tas būtu pārāk stulbi. Tas, ko es izdarīju, bija reāli. Pavisam reāli.

-   Norma, ko tu ar to domā, sakot, ka tas bija reāli?

-    Pudele atradās manā atvilktnē. Jā, es atvēru atvilktni, un tur tā gulēja.

-   Kāda pudele?

-     "The Dragon Exterminator. Nezāļu iznīdētājs." Tā bija rakstīts uz etiķetes. Tumši zaļa pudele. Nezāļu apsmidzināšanai. Vēl uz tās bija rakstīts: "Uzmanīgi! Inde!"

-   Vai tu to nopirki vai atradi?

-   Es nezinu, kur biju to dabūjusi. Taču tur tā bija manā kumodē. Tukša.

—     Un tad tu… tu… atcerējies…

—     Jā, jā… Balss skanēja vārgi kā pusmiegā. Jā… Šķiet, tad es atcerējos. Arī tu tā domā, vai ne?

—     Nudien nezinu, ko lai ar tevi iesāku, Norma. Tiešām nezinu. Es uzskatu, ka tu visu esi izgudrojusi, iegalvojusi sev.

—     Bet viņa nonāca slimnīcā. Viņu izmeklēja. Ārsti bija nesaprašanā. Tad paziņoja, ka neko nav atraduši, un Mērija atgriezās mājās… un atkal saslima… un es sāku baidīties. Tēvs nolūkojās manī ar tādu dīvainu skatienu… Tad atbrauca ārsts un viņi ieslēdzās tēva kabinetā. Es mēģināju noklausīties, par ko viņi runā. Pielavījos ārpusē pie loga… Man taču vajadzēja uzzināt. Viņi apspriedās, runāja, ka mani vajadzētu nogādāt slēgtā iestādē, kur man parakstītu "ārstēšanās kursu". Viņi domāja, ka esmu traka, tu saproti, un es nobijos… Tāpēc ka neesmu pārliecināta par to, ko esmu un ko neesmu darījusi.

—     Vai tāpēc tu aizbēgi?

—     Nē, tas bija vēlāk…

—     Izstāsti.

—     Negribu vairs par to runāt.

—     Agrāk vai vēlāk tev vienalga būs viņiem jāpaziņo, kur tu…

—    Nē! Es ienīstu viņus! Ienīstu tēvu tikpat stipri kā Mēriju. Es vēlētos, kaut viņi būtu miruši! Kaut abi nomirtu! Tad… tad es atkal būtu laimīga.

—        Nerunā muļķības! Klausies, Norma… —

> » 7

viņš samulsis sastomījās, … es nepiedodu lielu nozīmi laulībām un līdzīgām blēņām… Gribu teikt, es par kaut ko tādu neesmu domājis… vismaz ne tuvākā nākotnē. Kurš gan grib sevi piesiet… Taču, manuprāt, tas būtu vislabākais, ko mēs varētu darīt. Nu, apprecēties. Sareģistrēties. Tu varētu teikt, ka tev jau ir divdesmit viens gads. Saņem matus mezglā, uzliec brilles, izskatīsies vecāka. Kad būsim apprecējušies, tavs tēvs neko vairs nevarēs iesākt. Viņš nevarēs nosūtīt tevi, kā tu teici, "uz

ārstēšanās kursu". Viņam nebūs tiesību.

*

—        Es viņu ienīstu.

—        Šķiet, tu ienīsti visus.

—        Tikai tēvu un Mēriju.

—    Galu galā tur nav taču nekā nedabiska, ja vīrietis apprecas otrreiz.

—        Kā viņš izdarījās ar manu māti!

—        Tas notika pirms daudziem gadiem.

—    Jā, es biju maza meitene, bet labi atceros. Viņš mūs pameta un aizbrauca. Sūtīja man dāvanas Ziemassvētkos, bet pats nekad neatbrauca. Es viņu pat nebūtu pazinusi, ja satiktu uz ielas. Viņš man neko nenozīmēja. Man liekas, ka viņš arī māti laiku pa laikam kaut kur ievietoja. Viņa vienmēr devās projām, kad saslima. Es nezinu, uz kurieni. Nezinu, kas ar viņu tad notika. Dažreiz man šķiet… Deivid, es domāju, ka man ar galvu kaut kas nav kārtībā un pienāks bridis, kad es tiešām izdarīšu ko ļoti sliktu. Kā ar to nazi.

-   Kāds vēl nazis?

-   Ak, neko! Vienkāršs nazis.

-   Vai tu tomēr nepaskaidrosi tuvāk?

-   Tie atgādināja asins traipus… uz naža. Tas bija paslēpts tur… kumodē, zem zeķēm.

-   Vai atceries, ka nazi tur noliki?

-    Liekas, ka jā. Taču nevaru atcerēties, ko ar to darīju pirms tam. Neatceros, kur biju… Veselu stundu. Neatceros, kur biju pavadījusi veselu stundu. Kaut kur taču es biju un kaut ko darīju…

-   Sšš! Deivids, pamanījis, ka galdiņam tuvojas viesmīle, viņu apklusināja. — Gan viss nokārtosies. Es par tevi parūpēšos. Viņš atvēra ēdienkarti. Mēs ņemsim vēl kaut ko. Divas porcijas sautēto pupiņu ar grauzdiņiem.

Astotā nodala

Herkuls Puaro diktēja sekretārei mis Lemonai:

-        …un, lai ari es augstu vērtēju parādīto godu, man dziļā nožēlā jāpaziņo, ka es…

Iezvanījās tālrunis. Mis Lemona pacēla klausuli.

—    Jā? Kas, jūs teicāt? Viņa ar plaukstu aizsedza klausuli un ziņoja Puaro: Misis Olivera.

—     Ak, misis Olivera, viņš atkārtoja un, juzdamies iztraucēts, negribīgi paņēma klausuli. Hallo? Herkuls Puaro klausās.

-        Ak, mesjē Puaro! Cik labi, ka esat mājās! Es viņu atradu!

—        Piedodiet?

—     Es viņu atradu! To jūsu meiteni! To, kura pastrādājusi — vai domā, ka pastrādājusi, slepkavību. Katrā ziņā viņa par to daudz runā. Manuprāt, viņa ir jukusi. Bet tas patlaban nav galvenais. Vai varat atbraukt un viņu satikt?

-   Kur jūs atrodaties, chere madame?

-         Kaut kur starp Svētā Pāvila katedrāli un Mermaid teātri. Keltorpa ielā, skaidroja misis Olivera, bažīgi izbāzusi galvu pa

telefona kabīnes durvīm un vērodama kafejnīcas ieeju. Vai varat ātri atbraukt? Viņi ir kafejnīcā. * Viņi?

-    Viņa un, kā es sapratu, viņas nepiemērotais draugs. Patiesībā viņš liekas visai jauks, un meitene viņam ļoti patīk. Nesaprotu, kāpēc. Cilvēki ir dīvaini. Es nevaru ilgi runāt, man jāatgriežas kafejnīcā. Saprotiet, es viņiem sekoju. Es iegāju pabrokastot un ieraudzīju viņus.

-   Ak tā. Jūs esat ļoti izveicīga, madame!

-   Nē, tā bija nejaušība. Es iegriezos, lai izdzertu tasi kafijas, bet viņi jau bija priekšā.

-   Ak tā! Tad veiksme ir jūsu sabiedrotā, kam arī ir liela nozīme.

-    Es apsēdos pie galdiņa blakus. Viņai aiz muguras. Kaut gan viņa mani vienalga nebūtu pazinusi, es izmainīju frizūru. Viņi bija tā iegrimuši sarunā, it kā būtu vienīgie cilvēki uz pasaules. Viņi pasūtināja vēl sautētas pupiņas. Ciest tās nevaru! Allaž esmu brīnījusies, kā cilvēkiem kaut kas tāds var garšot!

-   Lai nu paliek sautētās pupiņas. Kas notika tālāk? Jūs pamētāt viņus kafejnīcā un iznācāt piezvanīt, vai tā?

—Jā. Tāpēc, ka pupiņu dēļ man radās izdevība. Tagad iešu atpakaļ. Bet varbūt labāk gaidīt ārpusē? Katrā ziņā pacentieties atbraukt ātrāk.

—     Kā sauc kafejnīcu?

— "Jautrais āboliņš", kaut gan nekāda jautrība tur nevalda. Diezgan pieticīga vieta. Bet kafija laba.

—     Es sapratu. Turpiniet novērot. Es braucu!

—  Brīnišķīgi! misis Olivera pakāra klausuli.

2

Mis Lemona, kā allaž lietišķa, jau bija izsteigusies uz ielas un sameklējusi taksometru. Viņa neko nejautāja, neizrādīja ne mazāko pārsteigumu un nebilda ne vārda par to, kā pavadīt atlikušo darba laiku runāt par to nebija ne mazākās nepieciešamības, jo mis Lemona vienmēr zināja, kas darāms, un darīja tieši to, kas bija vajadzīgs.

Drīz vien taksometrs apstājās Keltorpa ielas stūrī. Puaro izkāpa, norēķinājās par braucienu un pavērās apkārt. "Jautro āboliņu" viņš pamanīja uzreiz, bet nekur tuvumā nebija redzama sieviete, kas lai arī nomaskējusies atgādinātu misis Oliveru. Viņš aizgāja līdz ielas galam un atgriezās iepriekšējā vietā. No misis Oliveras nebija ne miņas. Vai nu viņu interesējošais pāris bija kafejnīcu pametis un misis Olivera turpināja tam sekot, vai arī… Lai rastu atbildi, viņš tuvojās kafejnīcai. No ārpuses neko saskatīt nevarēja, jo rūtis bija norasojušas, tādēļ viņš pagrūda durvis un devās iekšā.

Puaro pārlaida skatienu zālei un tūlīt pamanīja meiteni, kura bija viņu apmeklējusi. Viņa viena pati sēdēja pie malējā galdiņa un smēķēja, iegrimusi dziļās domās. "Nē," Puaro sevi izlaboja, "diez vai. Neizskatās gan, ka šīs meitenes galvā pašlaik būtu kaut viena doma, drīzāk šķiet, ka viņa iegrimusi transā. Viņa it kā atrodas citā pasaulē."

Puaro nesteidzīgi šķērsoja zāli un apsēdās uz krēsla pretim meitenei. Viņa pacēla acis, un Puaro gandarīts saprata, ka viņa to pazinusi.

-   Nu lūk, mēs atkal tiekamies, mademoiselle, viņš laipnā balsī sacīja. Redzu, ka jūs mani atceraties.

-   Jā. Jā, es atceros.

-     Vienmēr ir patīkami, kad tevi pazīst jauna lēdija, ar kuru tikai reizi un uz īsu bridi esi ticies.

Viņa klusēdama skatījās uz Puaro.

-         Vai drīkstu pajautāt, kā jums izdevās mani tik viegli atcerēties?

-        Jūsu ūsas, Norma ātri atbildēja. — Tādas ir vienīgi jums.

Puaro jutās glaimots un ar lepnumu noglauda izcilās ūsas, kā darīja vienmēr, kad kāds tās pieminēja.

-        Ak, tiesa, kas tiesa. Tādas reti kam ir. Tās ir dižas, vai ne?

-   Jā… jā… laikam.

-         Ak, jūs droši vien neesat lietpratēja šajā jautājumā, taču es galvoju, mis Restarika Norma Restarika, vai ne? -, ka manas ūsas ir vienreizējas.

Viņš tīšuprāt atkārtoja meitenes vārdu divas reiz. Viņa likās tik izklaidīga, tik tāla no šejienes, ka Puaro gribēja pārbaudīt, vai viņa to ievēros. Viņa ievēroja. Un satrūkās.

-   Kā jūs zināt manu vārdu?

-        Tiesa, jūs nestādījāties priekšā, kad torīt ieradāties pie manis.

-         Kā jūs to uzzinājāt? Kā jūs to uzzinājāt? Kurš jums pateica?

Viņš redzēja, cik meitene satraukta un nobijusies.

-        Kāds mans draugs. Draudzība ir laba lieta.

-   Kurš?

-        Jaunkundz, jums ir jūsu mazie noslēpumi, ari man tādi ir.

-   Nesaprotu, kā jūs uzzinājāt, kas es esmu.

-        Es esmu Herkuls Puaro, — viņš sacīja ar sev raksturīgo pašpārliecību un, laipni smaidīdams, nogaidīja, ko meitene bildīs tālāk.

-       Es… viņa iesāka, tad sastomījās, — es… gribētu… — un apklusa.

-        Torit mēs nekur tālu netikām, iedrošinādams teica Puaro. Tikai līdz jūsu paziņojumam, ka esat kādu nogalinājusi.

-Ak, tas!

-   Jā, mademoiselle, tas.

-         Bet es nedomāju to nopietni. Nekā tamlīdzīga. Es… pajokoju.

-          Vruimertt?[18] jūs ierodaties pie manis pašā rīta agrumā, brokastu laikā. Jūs sakāt, ka tas ir ļoti svarīgi. Svarīgi tas ir tāpēc, ka jūs varbūt esat kādu noslepkavojusi. Vai tāds, jūsuprāt, ir labs joks?

Viesmīle, kas, acis no detektīva nenolaizdama, jau labu brīdi bija grozījusies netālu, pēkšņi pienāca pie galdiņa un sniedza Puaro kaut ko, kas atgādināja no papīra salocītu laiviņu, kādas vannā peldina bērni.

-   Vai tas būtu jums? viņa noprasīja. Misters Porits? Dāma lika to nodot jums.

-    Ak, jā! Kā jūs zinājāt, ka tā domāta man?

— Dāma teica, ka pazīšu jūs pēc ūsām. Teica, ka līdz šim es tādas nebūšot redzējusi. Un tā ir taisnība. Viņa ar apbrīnu aplūkoja Puaro dižās ūsas.

-   Pateicos jums.

Puaro paņēma laiviņu, atlocīja to un izlasīja steigā ar zīmuli uzmestos vārdus: "Viņš aiziet. Meitene paliek, atstāju viņu jums, bet pati sekoju puisim." Un paraksts "Ariadne".

-   Ak tā, noteica detektīvs un ielika zīmīti kabatā. Pie kā mēs palikām? Manuprāt, pie jūsu humora izjūtas, mis Restarika.

—     Jūs zināt tikai manu vārdu, vai… vai arī jūs zināt par mani visu?

—     Šo to zinu. Jūs esat mis Norma Restarika, jūs dzīvojat Londonā, Borodenmenšenas 67. dzīvoklī. Jūsu mājas "Krustžogi" atrodas Longbeisingā. Tur dzīvo jūsu tēvs, pamāte, tēvocis un… Ak jā, vēl au pair meitene. Kā redzat, esmu diezgan labi informēts.

—     Jūs mani izsekojāt.

-   Nč, nē, — protestēja Puaro, — nekā tamlīdzīga. Dodu savu goda vārdu!

-    Jūs taču neesat policists, vai tomēr esat? Jūs man to nepateicāt.

-   Nē, es neesmu policists.

Meitenes aizdomīgums un bravūra pēkšņi noplaka.

-   Es nezinu, ko man darīt, — viņa atzinās.

-   Es necenšos jums uztiept savus pakalpojumus, — nopietni sacīja Puaro. Jūs teicāt, ka es tam esmu par vecu. Iespējams, jums taisnība. Bet, tā kā zinu, kas jūs esat, kā ari šo to par jūsu problēmām, neredzu iemesla, kāpēc mums draudzīgi neaprunāties par to, kas jūs nomāc. Veci cilvēki, kaut ari varbūt nav spējīgi tik aktīvi darboties, secinājumus izdara, balstoties uz lielu pieredzi.

Norma raudzījās uz Puaro kā šaubīdamās, un plaši ieplestajās acīs uzplaiksnīja tā pati izteiksme, kas viņu iepriekšējā tikšanās reizē. Meitene atgādināja lamatās iedzītu zvērēnu, un Puaro saprata, ka tieši šobrīd viņa vēlas izrunāties. Bez kāda redzama iemesla daudzi cilvēki izjuta tieksmi uzticēt viņam savas raizes.

-   Viņi uzskata, ka es esmu jukusi, meitene trulā balsī sacīja, — un… un es arī domāju, ka esmu jukusi. Traka.

-   Zināt, kas ir interesanti? — Puaro moži sacīja. — Runājot par to, tiek lietoti daudzi dažādi vārdi. Skaļi vārdi. Vārdi, kurus raiti izrunā psihiatri, psihologi un pārējie. Taču, kad jūs sakāt "jukusi", tas var attiekties uz daudziem parastiem cilvēkiem. Eh bien[19], jūs esat jukusi vai izskatāties jukusi, vai domājat, ka esat jukusi, un, iespējams, tiešām esat jukusi. Bet tas nenozīmē, ka jūsu gadījums būtu ārkārtīgi smags. Tā uzvedas vai jūtas daudzi, un parasti, pakonsultējoties pie speciālista, tāds stāvoklis ir viegli pārvarams. Tas rodas, kad cilvēks pārdzīvo lielu garīgu sasprindzinājumu vai kad ir pārāk norūpējies, bez pārtraukuma mācījies, gatavojoties eksāmeniem, arī tad, ja ir pārāk emocionāls vai pārmēru reliģiozs, vai cieš no ticības trūkuma, vai būtisku iemeslu dēļ ienīst tēvu vai māti. Vai — un tas, protams, ir visbiežāk sastopamais iemesls nelamīgas mīlestības dēļ.

-     Man ir pamāte. Es viņu ienīstu un domāju, ka ienīstu arī tēvu. Pietiekami, lai nojūgtos, vai ne?

-   Parasti ienīst vai nu vienu, vai otru, — Puaro iebilda. — Man šķiet, ka jūs ļoti mīlējāt savu māti. Jūsu vecāki ir šķīrušies vai māte mirusi?

-   Mirusi. Apmēram pirms trim gadiem.

-   Jūs viņu ļoti mīlējāt?

-   Jā, mīlēju. Protams, ka mīlēju. Viņa ilgi slimoja, bieži ārstējās slimnīcās.

-   Un tēvs?

-    Viņš mūs pameta, kad man bija pieci gadi. Aizbrauca uz Dienvidāfriku. Man liekas, viņš gribēja šķirties no mātes, bet viņa atteicās. Viņš aizbrauca uz Dienvidāfriku un iesaistījās raktuvju vai kaut kādā tamlīdzīgā biznesā. Viņš sūtīja man Ziemassvētku dāvanas vai norīkoja kādu, lai tās atnes. Tas arī viss. Viņš man bija kā tāds nereāls tēls. Pirms gada viņš atgriezās Anglijā, lai pēc tēvoča nāves pārņemtu ģimenes firmas vadību. Viņš neatbrauca viens, viņš… viņš atveda līdzi sievu.

-   Jūs to ņēmāt ļaunā.

-   Jā, man tas nepatika.

-    Bet jūsu māte jau bija mirusi. Tas nav nekas neparasts, ja vīrietis apprecas atkal, īpaši tad, ja viņi ar iepriekšējo sievu jau sen atsvešinājušies. Vai viņš apprecējās ar to pašu sievieti, kuras dēļ pieprasīja šķiršanos?

-   Ak, nē! Šī ir pavisam jauna. Skaista. Un uzvedas tā, it kā tēvs būtu viņas īpašums!

Dažus mirkļus paklusējusi, Norma turpināja pavisam bērnišķīgā tonī:

-    Es cerēju, ka tagad, kad viņš atgriezies, tēvs mīlēs mani, rūpēsies par mani… bet viņa tam neļauj. Viņa ir nostājusies pret mani. Viņa cenšas izdzīvot mani no mājām!

-   Jūsu vecumā tam vairs nav tik lielas nozīmes. Varbūt tas ir pat labāk. Neviens neprasa atskaitīties par katru soli. Jūs varat nostāties pati uz savām kājām. Varat darīt, kas patīk, izvēlēties draugus pēc savas gaumes.

-   Jūs tā nerunātu, ja zinātu, kāda ir viņu attieksme pret maniem draugiem.

-    Daudzām mūsdienu meitenēm nākas uzklausīt kritiku draugu izvēles dēļ, — samierinoši sacīja Puaro.

-   Viss šķiet tik neparasti, Norma turpināja gausties. Tēvs nepavisam nelīdzinās tam tēlam, kas saglabājies manā atmiņā. Toreiz viņš bija tik mīļš un jautrs, viņam patika ar mani spēlēties. Tagad viņš ir tik drūms. Mūždien norūpējies un pat dusmīgs, un… nemaz nelīdzinās sev.

-   Pagājuši apmēram piecpadsmit gadi, ja nekļūdos. Cilvēki mainās.

-   Ne jau tik ļoti!

-   Vai arī viņa izskats ir mainījies?

-   Nē, nē, nav. Ja salīdzina ar gleznu, kas karājas pie sienas virs viņa rakstāmgalda un kurā viņš ir daudz jaunāks, tad atšķirība nav liela. Un tomēr mans tēvs nav tāds, kādu es viņu atceros.

-   Bet, mana dārgā, Puaro maigi iebilda, — cilvēki nekad nav tieši tādi, kādi viņi saglabājušies mūsu atmiņā. Gadiem ejot, tu arvien vairāk sliecies atcerēties cilvēkus tādus, kādus vēlētos viņus redzēt, un galu galā domā, ka viņi tiešām tādi bijuši. Ja vēlies kādu atcerēties kā jautru, patīkamu

un skaistu, tad tāds viņš tavās domās arī

»

būs, pat tad, ja tas ne visai atbilstu patiesībai.

—     Jūs tā domājat? Vai tiešām jūs tā domājat? — Viņa bridi klusēja, tad spēji izgrūda: Bet kāpēc es, jūsuprāt, gribu nogalināt?

Jautājums Puaro nepārsteidza, viņš to gaidīja jau labu brīdi. Beidzot viņi bija nonākuši pie galvenā.

-   Interesants jautājums, Puaro piesardzīgi ierunājās. Un iemeslu var būt daudz. Saprātīgu atbildi varētu dot ārsts. Zinošs ārsts.

Meitene reaģēja nekavējoties.

—     Es neiešu pie ārsta! Es neiešu ārstam pat tuvumā! Arī viņi taisās vest mani pie ārsta un ielikt trako namā, un es nekad netikšu ārā. Nē, neko tādu es nedarīšu! Meitene grasījās celties kājās.

— Ne jau es varu jūs uz turieni aizvest. Jums nevajag tik ļoti uztraukties. Pie ārsta jūs varat aiziet, ja vien pati tā izlemsiet. Varat aiziet un pastāstīt viņam to, ko stāstījāt man, un pajautāt, kāpēc ar jums tā notiek, un viņš paskaidros.

-   Arī Deivids tā teica. Arī Deivids teica, ka man vajadzētu griezties pie ārsta, taču es neticu… neticu, ka viņš visu saprot. Man nāktos ārstam pastāstīt, ka es… ka es patiešām mēģināju…

—     Kāpēc domājat, ka mēģinājāt?

—     Tāpēc, ka es ne vienmēr atceros, ko esmu darījusi… vai kur bijusi. Man pēkšņi pazūd laiks… stunda… divas… un es neko neatceros. Reiz es stāvēju gaitenī… pie durvīm… viņas durvīm. Es turēju rokā… nesapratu, no kurienes man tas… Viņa man tuvojās… Bet, kad bija pavisam klāt, viņas seja pēkšņi mainījās. Tā vispār vairs nebija viņa. Viņa bija pārvērtusies par kādu citu personu.

-    Varbūt jūs vienkārši atceraties kādu murgainu sapni. Tajos vieni cilvēki bieži pārvēršas citos.

-   Tas nebija sapnis. Es pacēlu revolveri… Tas gulēja zemē pie manām kājām…

-   Gaiteni?

-        Nē, pagalmā. Viņa pienāca un man to atņēma.

-Kas?

-         Klaudija. Viņa uzveda mani augšā un deva dzert kaut ko rūgtu.

-   Kur tobrīd atradās jūsu pamāte?

-         Viņa arī bija tur… Nē, nebija. Viņa bija lauku mājās. Vai slimnīcā. Tur atklāja, ka viņu kāds mēģinājis noindēt… un ka tā esmu bijusi es.

-         Kāpēc tieši jūs? Tas varēja būt kāds cits.

-   Kurš tad vēl?

-   Varbūt… viņas vīrs.

-         Tēvs? Kāpēc lai tēvs gribētu noindēt Mēriju? Viņš to dievina. Viņš ir kā traks pēc tās!

-   Mājā ir vēl citi iemītnieki.

-   Vecais tēvocis Roderiks? Blēņas!

-        Kas zina? Varbūt viņam galvā kaut kas sajuka. Vecais vīrs iedomājās, ka viņa pienākums ir noindēt skaisto sievieti, kas noteikti ir bīstama spiedze. Viss kas var būt.

-        Tas gan būtu interesanti! Norma pēkšņi atdzīvojās un turpināja gluži normālā balsī: Kara laikā tēvocis Roderiks nodarbojās ar spiegiem un citām slepenām lietām. Kuru vēl varētu turēt aizdomās? Sonju? Viņa varētu būt brīnišķīga spiedze, kaut arī ne visai atbilst manam priekšstatam par īstu spiegu.

-     Nē, turklāt es neredzu ne mazākā iemesla, kāpēc viņai vajadzētu indēt jūsu pamāti. Vēl paliek kalpotāji, dārznieks.

-    Nē, vini visi ir dienas strādnieki. Un

7 ^

man liekas… nē, es nedomāju, ka arī kādam no viņiem būtu iemesls.

-   Bet varbūt vainīga ir pati Mērija?

-     Jūs domājat, ka viņa būtu mēģinājusi izdarīt pašnāvību?

-   Iespējams.

-     Nevaru iedomāties, ka Mērijai ienāktu prātā doma par pašnāvību! Viņa ir pārāk saprātīga. Un kāpēc gan viņai tas būtu vajadzīgs?

-    Turklāt jums liekas, ka tad viņa drīzāk iebāztu galvu gāzesplīts cepeškrāsnī vai pārdozētu miega zāles un glīti atlaistos gultā. Vai tā?

-    Jā, tas izklausās ticamāk. Kā redzat, to varēju izdarīt vienīgi es!

-     Ahā! iesaucās Puaro. Nu jau kļūst interesantāk! Izskatās, ka jums patiktu, ja vainīgā tiešām būtu jūs. Jūs valdzina ideja, ka tā bija jūsu roka, no kuras pamāte saņēma liktenīgo dzērienu vai ko tur. Jā, tāda doma jūs sajūsmina!

—    Kā jūs uzdrošināties teikt kaut ko tādu! Kā jūs uzdrošināties!

—    Tāpēc, ka, manuprāt, tā ir patiesība! — Puaro stingrā balsī sacīja. Paskaidrojiet, kāpēc jūs tā uzbudina uzmācīgā ideja, ka esat izdarījusi noziegumu!

—        Nav taisnība!

—        Šaubos, rāmi noteica Puaro.

Norma paķēra somiņu un ar drebošu roku centās tajā kaut ko sameklēt.

—    Es netaisos palikt šeit un klausīties jūsu šausmīgajos vārdos! — Viņa pamāja viesmīlei, un tā, uzrakstījusi rēķinu, nolika to blakus Normas šķīvim.

—        Atļaujiet man! iejaucās Puaro.

Viņš veikli pievilka lapiņu sev tuvāk un gatavojās meklēt kabatā naudas maku. Meitene aši atvilka papīriti atpakļ.

—        Nē, es jums neļaušu maksāt par mani!

—        Kā vēlaties, — noteica Puaro.

Viņš bija paguvis ieraudzīt to, ko gribēja redzēt. Rēķins bija izrakstīts diviem. Acīmredzot stilīgais frants Deivids neiebilda, ka viņa tēriņu apmaksā iemīlējusies meitene.

—     Pacienājāt kādu ar brokastīm? viņš nevainīgi pavaicāja.

—        Kā jūs zināt, ka es nebrokastoju viena?

—        Es jau jums teicu, ka zinu daudz ko.

Norma nolika uz galda naudu un piecēlās.

—     Es aizeju, viņa teica, un aizliedzu man sekot!

—     Šaubos, vai es to spētu, — miermīlīgi bilda Puaro. — Atcerieties manu ievērojamo vecumu. Ja jūs sadomātu skriet, es noteikti nespētu jūs panākt.

Meitene devās uz izeju.

—    Vai sapratāt? Jūs man nesekosiet! viņa izmeta pār plecu.

—    Vismaz atļaujiet atvērt jums durvis! Puaro to galanti izdarīja. — Au revoir, mademoiselle! [20]

Viņa aizdomīgi paskatījās uz detektīvu un ātrā solī devās lejup pa ielu, brīžiem atskatīdamās pār plecu. Puaro stāvēja pie durvīm un vērās meitenei nopakaļ, pat neiedomādamies viņu aizkavēt vai izsekot. Kad Norma izzuda skatam, detektīvs atgriezās kafejnīcā.

Ko gan tas, pie velna, nozīmē? viņš norūca.

Tuvojās viesmīle ar nīgri sarauktu seju. Puaro apsēdās iepriekšējā vietā un nedaudz nomierināja viņu, palūdzot atnest tasi kafijas.

Kaut kas šķiet ārkārtīgi dīvaini, — viņš murmināja, — ļoti, ļoti dīvaini.

Uz galda tika nolikta tase ar gaiši brūnu šķidrumu. Puaro iedzēra malku un saviebās.

Viņš labprāt uzzinātu, kur pašlaik klīst misis Olivera.

Devītā nodala

Misis Olivera sēdēja autobusā, mazliet aizelsusies un izsekošanas azarta pārņemta. Pāvs, kā viņa klusībā dēvēja puisi, bija gājis visai ašā solī, bet misis Olivera neizcēlās ar īpaši ātru gaitu. Ejot gar krastmalu, viņa turējās kādus divdesmit metrus aiz jaunekļa. Pie Ceringkrosas Pāvs iekāpa metro vagonā. Arī misis Olivera iekāpa vagonā. Pie Slounskvēra viņš izkāpa, to pašu izdarīja misis Olivera. Autobusa pieturā viņa nostājās četrus cilvēkus aiz viņa. Viņš iekāpa autobusā, viņa arī. Viņš izkāpa, viņa arī. Krietnu laiku līkumojis pa mazo ieliņu labirintu starp Kingsroudu un upi, viņš iegāja nožogotā laukumā, kas atgādināja celtniecības materiālu noliktavu. Misis Olivera apstājās durvju ēnā un gaidīja.

Jauneklis nogriezās mazā šķērsicliņā. Bridi nogaidījusi, viņa sekoja, bet pēkšņi Pāvs bija pazudis. Misis Olivera pārlūkoja apkārtni. Vieta izskatījās pamesta un baisa. Viņa devās uz priekšu pa šķērsielu, no kuras atzarojās citas mazas ieliņas, kas lielākoties izrādījās strupceļi. Misis Oliverai jau šķita, ka viņa ir neglābjami apmaldījusies, kad pēkšņi acu priekšā atkal iznira nožogotais laukums un aiz muguras kāds laipni ierunājās:

— Ceru, ka negāju pārāk ātri.

Viņa pārbijusies strauji pagriezās. Piepeši lielā aizrautība un izsekošanas rotai ainā dēkainība pazuda kā nebijušas. Viņu pārņēma bailes. Jā, viņa bija nobijusies. Gaisā vēdīja ļaunums. Kaut arī balss bija skanējusi laipni, tajā jautās dusmas. Aizturētas dusmas. Atmiņā pēkšņi atausa visas tās briesmīgās lietas, par kurām viņa bija lasījusi avīzēs. Par pusmūža sievietēm, kurām uzbrukušas jauniešu bandas. Jauni vīrieši cietsirdīgi, nežēlīgi, naida apmāti, varmācības alkstoši. Un te stāvēja jaunietis, kuram viņa bija slepus sekojusi. Un viņš to bija zinājis un veikli pazudis, un tagad stāvēja, aizšķērsodams viņai atkāpšanās ceļu. Londonā ir ne mazums līdzīgu vietu — vienā brīdī tu esi cilvēku burzmā, bet tad pasper pāris soļu sānis un vairs neredzi nevienas dzīvas dvēseles. Kaut kur pavisam netālu — uz ielām un savās mājās — noteikti bija cilvēki, bet šeit viņas priekšā stāvēja svešinieks, kura rokās slēpās nežēlīgs spēks. Viņa nešaubījās, ka jaunais vīrietis to izlietos, lai… Pāvs. Iedomīgs Pāvs, tērpies samta žaketē un cieši apspīlētās melnās biksēs, ar laipnu, bet ironisku balsi, kurā jautās niknums… Misis Olivera trīs reizes dziļi ieelpoja, un tad viņai prātā kā zibens iešāvās glābšanās ideja. Viņa mierīgi apsēdās uz blakus stāvošā atkritumu spaiņa.

—     Ak Kungs! Kā jūs mani nobiedējāt! viņa iesaucās. Man nebija ne jausmas, ka jūs stāvat aiz muguras! Ceru, ka nedusmojaties.

—     Tātad jūs man sekojāt?

—     Jā, baidos, ka jā. Saprotu, ka tas jūs nokaitinājis. Redziet, es domāju, ka man radusies vienreizēja izdevība. Esmu pārliecināta, ka jūs dusmojaties uz mani, bet nudien nav vērts. Nudien. Redziet… — Misis Olivera iegrozījās ērtāk uz atkritumu spaiņa vāka. — .. .es rakstu grāmatas, detektīvromānus. Bet šorīt es pagalam sanervozējos. Aizgāju uz kafejnīcu, lai pie kafijas tases visu pārdomātu. Romānā esmu nonākusi tieši pie tās vietas, kur es kādam sekoju. Tas ir, mana stāsta varonis kādu izseko, un tad es atskārtu, ka patiesībā neko nezinu par cilvēku izsekošanu, lai gan bieži esmu izmantojusi šādu sižeta pagriezienu un arī citu autoru darbos esmu par to lasījusi. Tomēr vienā romānā rakstīts, ka tas ir ļoti vienkārši, citā ka izsekot otru ir gandrīz neiespējami. Un tā es nodomāju: "Vienīgais veids, kā tikt pie skaidrības, ir izmēģināt pašai." Vislabāk cilvēks zina to, ko pats darījis. Es domāju — ko izjūt sekotājs, ko viņš pārdzīvo, kad izsekotais pēkšņi pazūd… Tā prātodama, es pacēlu galvu, un taisni pretī pie blakus galdiņa sēdējāt jūs, un es nodomāju… ceru, ka nesadusmošu jūs atkal, bet es nodomāju: "Lūk, izsekošanai īpaši piemērots cilvēks!"

Jauneklis joprojām urbās misis Oliverā ar savādi aukstu zilo acu skatienu, tomēr viņa juta, ka saspīlējums pamazām atslābst.

-    Kāpēc jūs nolēmāt, ka es esmu īpaši piemērots izsekošanai?

-   Jūs esat tik… dekoratīvs, ja drīkstu tā izteikties, paskaidroja misis Olivera. Jums ir ļoti interesants apģērbs, gandrīz kā no Pavaldonības laika*, un es nodomāju, ka viegli varēšu jūs sazīmēt burzmā. Tāpēc tad, kad izgājāt no kafejnīcas, es jums sekoju. Izrādās, ka tas nemaz nav viegli. — Viņa ieskatījās puisim acīs. Sakiet, lūdzu, vai uzreiz pamanījāt, ka eju jums pa pēdām?

—        Ne uzreiz.

—    Skaidrs, — misis Olivera domīgi novilka. Protams, es taču neesmu tik atšķirīga kā jūs. Es gribu teikt, ka ne ar ko neatšķiros no citām pusmūža sievietēm. Esmu diezgan ikdienišķa, vai ne?

—    Vai jūsu romāni ir publicēti? Varbūt es kādu esmu lasījis?

—     Varbūt. Esmu sarakstījusi četrdesmit trīs grāmatas. Mans vārds ir Olivera.

—        Ariadne Olivera?

—    O, jūs zināt manu vārdu! Ļoti patīkami, lai gan diez vai mani romāni ir jūsu gaumē. Droši vien uzskatāt tos par vecmodīgiem tajos nav daudz vardarbības.

—        Vai jūs līdz šodienai mani nepazināt?

Misis Olivera noliedzoši pakratīja galvu.

—     Nē, esmu pārliecināta, ka agrāk neesam tikušies.

—        Bet meiteni, ar kuru biju kopā?

-   Ar kuru kopā ēdāt, šķiet, sautētas pupiņas? Tās taču bija pupiņas? Tur, kafejnīcā? Nē, nedomāju, ka pazīstu. Protams, es viņu redzēju tikai no mugurpuses. Man viņa likās… nu, es uzskatu, ka meitenes ir tik ļoti līdzīgas cita citai… Jums tā nešķiet?

-    Viņa gan jūs pazīst, — jaunekļa tonis krasi izmainījās. Viņa stāstīja, ka pavisam nesen tikusies ar jums. Liekas, pirms nedēļas.

-   Kur? Vai kādās viesībās? Var jau būt. Kā viņu sauc? Varbūt atcerēšos.

-   Norma Restarika.

-   Norma Restarika. O, protams, jā, tajās viesībās lauku mājā! Tas bija… acumirkli… Longnortonā, vai tā? Neatceros, kā sauca mājas. Biju aizgājusi līdzi saviem draugiem. Nedomāju, ka es meiteni pazītu, lai gan viesību laikā mēs pārmijām dažus vārdus, viņa kaut ko teica par manām grāmatām. Es viņai pat apsolīju vienu iedot. Kāda sagadīšanās, vai ne? Ka izvēlējos sekot cilvēkam, kas sēdēja kopā ar kādu, ko es, izrādās, vairāk vai mazāk pazīstu. Ļoti dīvaini. Žēl, ka nevarēšu to izmantot kādā savā romānā. Lasītāji uzskatīs, ka tas ir pārāk neticami un samāksloti.

Misis Olivera piecēlās kājās.

—     Augstais Dievs! Uz kā gan es te sēžu! Uz atkritumu spaiņa! Neticami! Turklāt tas izskatās pavisam nejauki. — Viņas nāsis noraustījās. Kas šī vispār ir par vietu?

Deivids klusēdams noskatījās sievietē. Misis Olivera pēkšņi sajuta, cik aplamas bijušas viņas bailes. "Kāds absurds," viņa nodomāja, "kāds absurds! Iztēloties, ka viņš ir bīstams! Ka var kaut ko man nodarīt." Jauneklis apburoši uzsmaidīja viņai. Pielieca galvu, un kastaņbrūno matu cirtas noviļņojās uz viņa pleciem. Kādi fantastiski radījumi ir šie mūsdienu jaunekļi!

—     Vismaz parādīšu jums, Deivids teica, — kur esat nokļuvusi, man sekojot. Nāciet! Viņš pamāja uz pussagruvušām kāpnēm, kuras stiepās augšup gar blakus mājas ārsienu.

—     Pa šīm kāpnēm? misis Olivera šaubījās. Varbūt puisis grib, liekot lietā savu šarmu, uzvilināt viņu bēniņos, lai tur nosistu. "Tas nekur neder, Ariadne," viņa sevi domās norāja. "Tu pati ielīdi šajā ķezā, tagad pati tiec no tās ārā, uzzinot visu, ko vien var uzzināt."

—     Vai tās izturēs manu svaru? — viņa vilcinājās. — Tās izskatās tik nedrošas.

—Tās ir pietiekami stipras, drošināja jauneklis. Es kāpšu pirmais.

Viņš sāka kāpt augšup, un misis Olivera apņēmīgi sekoja. Tas nebija necik patīkami. Viņu atkal pārņēma bailes. Varbūt ne tik daudz no Pāva, cik no vietas, uz kurieni viņš to vedināja. Bet nu jau bija par vēlu. Jauneklis atgrūda kādas durvis, un viņi iegāja lielā, tukšā telpā. Tā izskatījās pēc mākslinieka darbnīcas. Šur tur uz grīdas mētājās daži matrači, pie sienām rindojās ierāmēti audekli, atstatus viens no otra stāvēja vairāki molberti. Oda pēc eļļas krāsām. Telpā atradās divi cilvēki. Jauns, sen neskuvies vīrietis, kurš stāvēja pie viena no molbertiem un gleznoja, pagrieza galvu pret atnācējiem.

Sveiks, Deivid! viņš uzsauca. Vai atvedi mums viesus?

Misis Olivera pirmo reizi dzīvē redzēja tik nevīžīga izskata cilvēku. Taukaino melno matu šķipsnas lipa pie kakla un krita pār acīm, seju klāja gari bārdas rugāji; mugurā nospeķota melna ādas jaka, kājās — augsti šņorzābaki. Aiz viņa misis Olivera ieraudzīja meiteni, kura pusguļus zvilnēja uz paaugstinājuma novietotā koka krēslā. Modele bija atgāzusi galvu, melno matu straume sniedzās gandrīz līdz grīdai, seju klāja bieza grima kārta. Misis Olivera viņu tūlīt pazina — tā bija otrā no trim Borodenmenšenas dzīvokļa iemītniecēm. Viņa neatcerējās meitenes uzvārdu, toties zināja vārdu. Frānsisa.

-   Tas ir Pīters, — sacīja Deivids, pamādams uz gleznotāju, kurš, pēc misis Oliveras domām, izskatījās gandrīz vai pretīgs. — Daudzsološs talants. Un Frānsisa, viņa attēlo izmisušu meiteni, kura prāto par abortu.

-   Aizveries, mērkaķi! norūca Pīters.

-   Liekas, ka esam pazīstamas, vai ne? — laipni un šķietami bezrūpīgi sacīja misis Olivera. Esmu pārliecināta, ka esam kaut kur tikušās. Kaut kur pavisam nesen.

-   Jūs esat Ariadne Olivera, vai ne? sacīja Frānsisa.

-   Tā viņa teica, iejaucās Deivids. Tātad taisnība?

-   Kur gan esmu ar jums tikusies? turpināja misis Olivera. Kādās viesībās? Nē. Ļaujiet padomāt… Ak, jā! Borodenmenšenā.

Sarunājoties Frānsisa bija piecēlusies sēdus. Pīters sašutumā skaļi novaidējās:

-   Tu izjauci pozu! Ko tu visu laiku grozies? Vai tiešām nevari paciesties?

-   Nē, nevaru. Šī poza ir briesmīga! Man viss plecs stīvs!

—     Es izmēģināju, kā ir, kad kāds jāizseko, — jautrā tonī stāstīja misis Olivera. — Izrādās, ka tas ir daudz sarežģītāk, nekā biju domājusi. Vai šī ir mākslinieka darbnīca?

—Jā, tādas nu tās mūsdienās ir, kādas pamestas noliktavas augšējā stāvā, un vari būt laimīgs, ja neesi izkritis cauri grīdai, sacīja Pīters.

—     Te ir viss, kas tev vajadzīgs, miermīlīgi bilda Deivids. — Logi ziemeļu pusē, plaša telpa un matracis, uz kura pasnaust, ceturtā daļa tualetes apakšstāvā un pat kā viņi to sauc — ēdiena gatavošanas iekārta. Arī pāris pudeļu atradīsies, viņš piemetināja un, pagriezies pret misis Oliveru, pārspīlēti laipnā tonī apvaicājās: Vai drīkstu piedāvāt ko iedzert?

-    Pateicos, es nedzeru, sausi noteica rakstniece.

-   Dāma nedzer, atbalsoja Deivids. Kas gan to būtu domājis!

-   Lai gan tas ir diezgan nekautrīgi teikts, tomēr jums taisnība. Lielākā daļa cilvēku izbrīnīti iesaucas: "Man allaž licies, ka jūs dzerat kā zivs!"

Viņa atvēra rokas somiņu un… trīs sirmu matu cirtas nokrita uz grīdas! Deivids tās pacēla un pasniedza viņai.

—     O, pateicos! — misis Olivera viņam uzsmaidīja. Šorīt bija maz laika. Interesanti, vai man ir arī matadatas? Viņa parakņājās somā un, atradusi dažas, piesprauda cirtas.

—Jūs esat lieliska! Pīters ierēcās smieklos.

"Cik savādi," misis Olivera nodomāja, "ka man varēja ienākt prātā doma par draudošām briesmām. Briesmas? No šiem cilvēkiem? Lai kā ari viņi izskatās, patiesībā tie ir jauki un draudzīgi ļaudis. Pareizi vien draugi saka man ir pārāk bagāta iztēle."

Pēc brīža misis Olivera ieminējās, ka viņai laiks iet, un Deivids, galanti palīdzējis rakstniecei nokāpt pa nedrošajām kāpnēm, parādīja īsāko ceļu, kā nokļūt līdz Kingsroudai.

—     Tur, — viņš piebilda, — varēsiet iekāpt autobusā vai taksometrā, ja vēlaties.

—Taksometrā, sacīja misis Olivera. Manas kājas ir kļuvušas pavisam nejūtīgas. Un jo ātrāk, jo labāk. Esmu pateicīga, ka jūs pret mani tik smalkjūtīgi izturējāties pēc šīs muļķīgās izsekošanas, kas patiešām varēja šķist ārkārtīgi ekscentriska. Mani tomēr visai grūti noturēt par privātdetektīvu vai okškeri, vai kā nu viņus tur sauc.

> ' j

-    Varbūt ari ne, drūmi atbildēja Deivids. Šeit pa kreisi, tad pa labi, tad atkal pa kreisi un uz priekšu līdz pat upei, tad gar krastu pa labi un uz priekšu vien.

Dīvaini, bet šķērsojot piegružoto pagalmu, kurā nebija jaušama nekāda rosība, misis Oliveru atkal pārņēma nepatīkama trauksmes sajūta. "Es nedrīkstu ļaut vaļu iztēlei," viņa sevi norāja un atskatījās uz kāpnēm un darbnīcas logu. Deivids vēl stāvēja pie ēkas un noraudzījās, kā viņa attālinās. "Trīs ļoti jauki jaunieši," misis Olivera atzina, "ļoti jauki un ļoti laipni. Pa kreisi, pa labi… Tikai tādēļ vien, ka viņi izskatās tik uzkrītoši, nav jāizdomā muļķības, ka viņi var būt bīstami. Vai tagad pa labi vai pa kreisi? Šķiet, pa kreisi. Jādomā, ka… Ak kungs, manas kājas! Turklāt izskatās, ka sāks līt!"

Bija noiets jau krietns gabals, bet no Kingsroudas ne miņas. No tālienes atplūda tik tikko saklausāma ielas dunoņa… Un upe? Kur palikusi upe? Misis Oliveru sāka mākt aizdomas, ka ir apmaldījusies.

-   Lai, viņa mierināja sevi. kaut kur taču es beigu beigās nonākšu ja ne pie upes, tad citā vietā, vai nav vienalga.

Viņa pajautāja kādam garāmgājējam, kā nokļūt līdz Kingsroudai, bet tas atbildēja, ka ir ārzemnieks un angliski nerunā.

Bezgala nogurusi, misis Olivera nogriezās ap stūri un ieraudzīja priekšā upi. Viņa atvieglota steidzās uz priekšu pa šauro šķērsielu, izdzirdēja aiz muguras soļus, gribēja pagriezties, kad pēkšņi saņēma sitienu pa galvu un ieraudzīja acu priekšā pašķīstam dzirksteļu spietu.

Desmitā nodala

-   Izdzeriet šo, kāda balss uzstāja.

Normu kratīja drebuļi. Acīs vīdēja apjukums. Viņa ierāvās dziļāk krēslā, taču balss atkārtoja:

-   Izdzeriet!

Šoreiz viņa paklausīja, bet, iedzērusi malku, gandrīz aizrijās.

-        Tas ir… tas ir ļoti stiprs, viņa atvilka elpu.

-        Nekas, nekas, tas palīdzēs jums ātrāk atgūties. Pēc minūtes kļūs labāk. Sēdiet mierīgi.

Nelabums un reibonis pamazām atkāpās. Vaigos atgriezās sārtums, un drebuļi mitējās. Viņa palūkojās apkārt. Baiļu un šausmu sajūta lēnām gaisa, meitene sāka nomierināties. Viņa atradās nelielā telpā, kuras iekārtojums atgādināja kaut ko pazīstamu. Rakstāmgalds, kušete, viens atzveltnes un viens parasts krēsls, uz maza galdiņa stetoskops un kāda ierīce, kas droši vien bija domāta redzes pārbaudīšanai. Pēc tam Norma pievērsa skatienu vīrietim, kas bija licis dzert.

Viņam bija trīsdesmit (vai nedaudz vairāk) gadu, rudi mati un neglīta, bet simpātiska seja skarba un tomēr patīkama. Vīrietis mierinoši pamāja ar galvu.

-   Vai atguvāties?

-   Es… liekas, ka jā. Es… jūs… Kas notika?

-   Jūs neatceraties?

-    Iela… mašīna… tā brauca man tieši virsū… Mani sabrauca.

-    Nē, nē, jūs nesabrauca. Viņš noliedzoši pakratīja galvu. Es parūpējos, lai tas nenotiktu.

-Jūs?

-    Jūs izgājāt ielas vidū un gandrīz pakļuvāt zem automašīnas riteņiem. Pēdējā brīdī parāvu jūs atpakaļ. Kā jums ienāca prātā tik neuzmanīgi šķērsot ielu?

—     Es neatceros. Es… varbūt biju aizdomājusies.

-        Jaguārs tuvojās trakā ātrumā un pretējā virzienā brauca autobuss. Tā mašīna taču necentās uzbraukt jums tīšām?

—     Es… nē… Nē, esmu pārliecināta, ka ne. Domāju, ka es… es…

—        Varbūt… bija kas cits?

—        Ko jūs ar to domājat?

-   Varbūt tas bija tīšuprāt?

-   Kas bija tīšuprāt?

-        Man ienāca prātā, ka varbūt jūs bijāt nodomājusi beigt dzīvi pašnāvībā, viņš paskaidroja un it kā starp citu pajautāja: — Vai tā?

-   Es… nē… nu nē, protams, ka ne!

—    Tas būtu bijis sasodīti muļķīgi. Balss tonis nedaudz izmainījās. — Bet kaut ko taču jūs tomēr atceraties?

Normu atkal sagrāba drebuļi.

-         Es nodomāju… Es nodomāju, ka tad viss beigsies. Es nodomāju…

—     Tātad jūs tomēr tīšuprāt metāties zem automašīnas? Kāpēc? Izstāstiet. Nelaimīga mīlestība? Tas tiešām ir smagi. Var jau protams cerēt, ka viņš dziļi pārdzīvos, ja jūs izdarīsiet pašnāvību, bet droši to nekad nevar zināt. Cilvēkiem nepatīk justies vainīgiem. Varbūt, ka jūsu draugs pateiktu vienīgi: "Es vienmēr esmu uzskatījis, ka viņa ir jukusi. Tā viņai droši vien bija labākā izeja." Atcerieties to, kad nākamreiz gribēsiet mesties zem kāda jaguāra! Bez tam jās sagādātu nepatikšanas automašīnas vadītājam. Tātad jūs pameta draugs?

—     Nē, atbildēja Norma, ak nē, gluži otrādi, un ātri piemetināja: Viņš grib mani precēt.

—     Neliekas, ka tādēļ vajadzētu skriet zem automašīnas riteņiem.

— Protams, ka ne. Es to darīju tāpēc, ka… viņa aprāvās.

—     Labāk izstāstiet man visu un no paša sākuma, labi ?

—     Kā es šeit nokļuvu? Norma jautāja.

— Mēs atbraucām šurp ar taksometru. Redzēju, ka jūs, ja neskaita dažus nobrāzumus, neesat nopietni ievainota. Vienīgi atrādāties šoka stāvoklī. Es jautāju, kur jūs dzīvojat, taču jūs tikai skatījāties manī un neko nesapratāt. Mums apkārt salasījās ļaužu pūlis. Tad es apturēju taksometru un atvedu jūs uz šejieni.

—     Vai šis ir… ārsta kabinets?

—     Pieņemamā istaba. Esmu ārsts, un mans uzvārds ir Stilingflīts.

-   Es negribu pie ārsta! Es negribu runāt ar ārstu! Es ne…

-    Nomierinieties, nomierinieties! Jūs jau minūtes desmit sarunājaties ar ārstu. Kāpēc jums tā nepatīk ārsti?

-     Es baidos. Es baidos, ka ārsts pateiks…

-    Klausieties, dārgā, jūs neesat ieradusies pie mani uz konsultāciju. Uzskatiet mani vienkārši par cilvēku, kurš pietiekami ātri reaģēja, lai izglābtu jūs no bojāejas zem automašīnas riteņiem vai, kas ir daudz ticamāk, no kāju vai roku lūzumiem, vai smadzeņu satricinājuma. Jūs varējāt palikt invalīde uz visu mūžu! Un tas vēl nav viss. Par pašnāvības mēģinājumu jums būtu jāstājas tiesas priekšā. Ja pierādītos, ka tiešām gribējāt atņemt sev dzīvību, jums būtu par to jāatbild. Redziet, es runāju ar jums atklāti. Novērtējiet to un pastāstiet man, kāpēc jūs tā baidāties no ārstiem. Ko viņi jums nodarījuši?

-    Neko. Neko viņi man nav nodarījuši.

Taču es baidos, ka vini varētu…

7 >

-   Varētu, ko?

-   Iesprostot mani.

Doktors Stilingflīts sarauca rūsganās uzacis un neizpratnē lūkojās meitenē.

-    Nu, nu, viņš sacīja, jums gan ir dīvaini uzskati par ārstiem. Kāpēc man būtu jūs jāiesprosto? Vai nevēlaties tasi tējas? Vai varbūt jūs dodat priekšroku "purpursirdij" vai kādiem trankvilizatoriem? Jūsu vecumā jaunieši mēdz ar to niekoties. Vai arī jūs esat pamēģinājusi?

-   Nē… nē… Norma noliedzoši kratīja galvu.

-   Grūti noticēt. Bet, lai nu kā tas arī būtu, no kurienes tāda grūtsirdība un bezcerība? Jūs taču neesat garīgi nelīdzsvarota? Manuprāt, jūs esat pilnīgi normāls cilvēks. Ārsti nealkst iesprostot normālus cilvēkus ārstniecības iestādēs. Turklāt psihiatriskās slimnīcas jau tā ir pārpildītas. Grūti atrast brīvu vietu. Taisnību sakot, pēdējā laikā cenšas atlaist uz mājām — es pat teiktu, vienkārši izmet uz ielas, ļoti daudz tādu slimnieku, kurus vajadzētu turēt izolētus no pārējās sabiedrības. Valstī nepietiek slimnīcu. Jā, atgriezīsimies pie mūsu iepriekšējās sarunas. Ko jūs vēlētos labāk? Kaut ko no mana zāļu skapīša vai tasi vecās, labās angļu tējas?

-   Es… es labprāt dzertu tēju, izmocīja Norma.

—     Indijas vai Ķīnas? Tā parasti apvaicājas, vai ne? Ņemiet vērā, ka neesmu pārliecināts, vai man vispār ir Ķīnas tēja.

—        Indijas man garšo labāk.

—        Jauki.

Viņš piegāja pie durvīm, pavēra tās un uzsauca:

—        Annij, tēju diviem!

Atgriezies Stilingflīts apsēdās un sacīja:

—      Tagad noskaidrosim visu pēc kārtas, jaunā dāma. Kā jūs sauc?

—        Norma Res… viņa aprāvās.

-Jā?

—        Norma Vesta.

—      Nu ko, mis Vesta, vispirms vienosimies, lūk, par ko. Es neesmu jūsu ārstējošais ārsts, un jūs neesat ieradusies pie manis uz konsultāciju. Uzskatīsim, ka jūs esat cietusi satiksmes negadījumā, un neņemsim vērā, ka pati centāties to izraisīt, kas, man jāpiebilst, bija diezgan nejauki attiecībā pret jaguāra šoferi.

—        Vispirms es gribēju nolēkt no tilta.

—    Tiešām? Tas nebūtu tik viegli, kā jums liekas. Mūsdienu tiltu būvētāji ir par to padomājuši. Jums būtu jāuzrāpjas uz margām, un tas nav viegli. Kāds noteikti piesteigtos un jūs apturētu. Bet tagad es gribētu pabeigt iesākto un aizvest jūs uz mājām, ja vien esat tiktāl attapusies no pārdzīvotā, lai varētu pateikt man savu adresi. Varat?

— Man nav adreses. Es… es nekur nedzīvoju.

—     Interesanti, — novilka doktors Stilingflīts. — Bez noteiktas dzīves vietas, kā saka policijā. Kur jūs pavadāt naktis? Krastmalā?

Viņa aizdomīgi palūkojās uz ārstu.

—     Es varētu ziņot par notikušo policijai, bet, tā kā obligāti man tas nav jādara, uzskatīsim, ka, aizmaldījusies savos meiteņu sapņos, jūs, pirms šķērsot ielu, piemirsāt paskatīties pa kreisi.

—     Jūs, manuprāt, nemaz nelīdzināties ārstam.

—     Tiešām? Nu ko, jāatzīstas, ka laika gaitā esmu vīlies ārsta profesijā šeit, Anglijā. Vēl vairāk, es jau esmu slēdzis savu praksi un pēc pāris nedēļām dodos uz Austrāliju. Tā ka jūs pavisam droši varat būt pret mani atklāta un, ja vēlaties, izstāstīt, ka jūsu istabā cauri sienām salien rozā ziloņi vai koki nepārtraukti staipa zarus, tīkodami jūs nožņaugt, vai visu cilvēku acīs spīd sātaniskas ugunis, vai jebkādas citas uzjautrinošas lietas, un es neko neuzsākšu. Jūs izskatāties pietiekami normāla, ja drīkstu tā izteikties.

-   Es nedomāju, ka esmu.

-        Varbūt jums taisnība, viegli piekrita Stilingflīts. Vai drīkstu painteresēties, kāpēc jūs tā nedomājat.

-        Es kaut ko izdaru un pēc tam neko par to neatceros… Es stāstu cilvēkiem, ko esmu darījusi, bet neatceros, ko esmu stāstījusi…

-   Izklausās, ka jums ir slikta atmiņa.

-   Jūs nesaprotat. Tas ir… grēcīgi.

-        Konfliktējat ar Dieva baušļiem? Interesanti.

-        Nē, tam nav nekāda sakara ar reliģiju. Tas ir naids.

Pie durvīm pieklauvēja un telpā ienāca pusmūža sieviete ar paplāti. Novietojusi to uz rakstāmgalda, viņa izgāja.

-   Ar cukuru?-jautāja Stilingflīts.

-   Lūdzu.

-         Prātīga meitene. Cukurs ļoti palīdz, kad pārdzīvots šoks.

Viņš ielēja tēju divās tasēs un vienu no tām kopā ar cukurtrauku nolika priekšā Normai.

-        Un tā, ārsts apsēzdamies sacīja, pie kā mēs palikām. Ak, jā naids.

-    Ir taču iespējams ienīst kādu tik ļoti, ka vēlies viņu nogalināt?

-   Protams, moži atsaucās Stilingflīts. Pilnīgi iespējams. Patiesībā šādas jūtas ir pat dabiskas. Redziet, kaut ko ļoti vēlēties un kaut ko patiešām izdarīt ir divas visai atšķirīgas lietas. Cilvēka saprātam piemīt tāda kā bremžu sistēma, kas vajadzīgajā brīdī pati nostrādā.

-   Jūs padarāt to tik ikdienišķu. Normas balsī izskanēja aizkaitinājums.

-    Bet tā ir dabiska parādība. Gandrīz ik dienas bērni pārdzīvo līdzīgas emocijas. Zaudē savaldīšanos un kliedz uz māti vai tēvu: "Jūs esat slikti! Es jūs ienīstu! Kaut jūs nomirtu!" Saprātīgas mātes nepiegriež vērību tādiem dusmu uzplūdiem. Arī pieaugot cilvēks kādu ienīst, taču tādēļ viņam nenāk ne prātā nogalināt. Un, ja viņš tomēr to izdara, tad nonāk cietumā par slepkavību. Jūs, tā teikdama, taču nedomājāt nopietni?

-   Protams, ka domāju! Norma izslējās. Viņas acis zibsnīja. Protams! Vai tad es runātu tik briesmīgas lietas, ja tā nebūtu patiesība?

-   Kāpēc ne? Cilvēki bieži tā dara. Sarunā briesmu lietas un paši par to tīksminās. —

Viņš paņēma meitenes iztukšoto tējas tasi. Būs labāk, ja izstāstīsiet man visu pēc kārtas. Kuru jūs ienīstat, kāpēc, ko gribētu viņam nodarīt?

-   Mīlestība var pārvērsties naidā.

-   Izklausās ļoti melodramatiski. Bet atcerieties, ka naids, savukārt, var pārvērsties mīlestībā. Var notikt gan tā, gan tā. Un jūs apgalvojat, ka tam nav nekāda sakara ar jūsu sirdsdraugu. Es viņu mīlēju, bet viņš mani pievīla! Vai tā?

-   Nē, nē, nekas tamlīdzīgs! Tā ir… mana pamāte.

-    Ļaunā pamāte! Tīrās blēņas. Jūsu vecumā ir pietiekami viegli izvairīties no pamātes. Ko citu, kā apprecējusies ar jūsu tēvu, viņa jums nodarījusi? Vai jūs arī tēvu ienīstat? Vai varbūt tik ļoti viņu dievināt, ka ne ar vienu negribat dalīties?

-    Tas nav tā. Nepavisam. Kādreiz es tēvu mīlēju. Ļoti. Viņš bija… bija… Viņš bija brīnišķīgs.

-    Paklausieties, sacīja Stilingflīts, lūk, ko es jums teikšu. Vai redzat tās durvis?

Norma pagrieza galvu un neizpratnē paskatījās uz durvīm.

-    Pavisam parastas durvis, vai ne? Neaizslēgtas. Parastā veidā atveramas un aizveramas. Ejiet un pārbaudiet. Jūs redzējāt, kā pa tām ienāca un izgāja mana mājkalpotāja, vai ne? Nekādu triku. Nu taču, piecelieties! Dariet, ko es saku!

Norma lēni piecēlās, nedroši aizgāja līdz durvīm un atvēra tās. Jautājoši paskatījās ārstā.

— Ļoti labi! Ko jūs redzat? Pavisam parastu gaiteni, kurš gan prasīties prasās pēc remonta, taču nav nekādas jēgas ar to noņemties, ja jau es tik un tā pārvācos uz Austrāliju. Tagad aizejiet līdz ārdurvīm un pārbaudiet. Tās nav aizslēgtas. Izejiet ārā un jūs sapratīsiet, ka esat absolūti brīva, ka neviens netaisās jūs ar varu aizturēt. Kad būsiet pārliecinājusies, ka jebkuru mirkli varat aiziet no šejienes, atgriezieties, apsēdieties krēslā, iekārtojieties, cik ērti vien varat, un izstāstiet man par sevi visu. Pēc tam es došu jums vērtīgu padomu. Jums nav tas obligāti jāņem vērā, viņš piebilda. Cilvēks reti kad seko otra padomam, bet kāpēc gan to neuzklausīt? Nu, vai esat ar mieru?

Norma lēnām izgāja pa durvīm, nedrošiem soļiem devās uz priekšu pa — kā ārsts bija teicis pavisam ikdienišķu gaiteni, ar vieglu grūdienu atvēra nama ārdurvis,

nokāpa četrus pakāpienus un atradās uz ielas, gar kuras malām rindojās pamatīgas, ļ bet ne īpaši interesantas mājas. Nenojauzdama, ka doktors Stilingflīts viņu uzmanīgi novēro caur tilla aizkariem, meitene brīdi pastāvēja, tad apņēmīgi uzkāpa atpakaļ, aizvēra ārdurvis un atgriezās kabinetā.

-   Viss kārtībā? ārsts jautāja. Vai pārliecinājāties, ka neviens netaisās jūs aizturēt? Ceļš ir brīvs, nekādu blēdību.

Meitene klusēdama pamāja ar galvu.

-    Jauki. Apsēdieties un jūtieties kā mājās. Vai smēķējat?

-Es…

-    Tikai cigaretes ar marihuānu? Varat neatbildēt.

-    Protams, ka ne! Neko tamlīdzīgu es nelietoju!

-   Nez vai tā ir, bet pacientam jātic. Labi. Tagad pastāstiet par sevi.

-     Es… Es nezinu. Nekā īpaša, ko stāstīt, jau nav. Vai jūs nevēlaties, lai es atlaižos uz kušetes?

-     Jūs domājat, ka būs jāatceras, kas redzēts sapņos un tā tālāk? Nē, mani tie neinteresē. Vienkārši gribu uzzināt par jums ko vairāk. Kur esat dzimusi? Kur dzīvojāt bērnībā pilsētā vai laukos? Vai

jums ir brāļi vai māsas, vai ari bijāt vienīgais bērns ģimenē? Vai mātes nāve jūs ļoti skumdināja?

—     Protams! sašuta Norma.

—Jums patīk lietot vārdiņu "protams", mis Vesta. Starp citu. Vesta nav jūsu īstais uzvārds, vai ne? Neuztraucieties! Tam nav nozīmes, es nemaz negribu dzirdēt īsto. Sauciet sevi par Vestu vai īstu, vai Nortu, kā vēlaties. [21] pastāstiet, kas notika pēc mātes nāves?

— Pirms nāves māte ilgi slimoja, bieži gulēja slimnīcās. Es tad dzīvoju pie krustmātes Devonšīrā. Patiesībā viņa nebija mana krustmāte, bet mātes māsīca. Apmēram pirms pusgada dzimtenē atgriezās tēvs. Tas… tas bija brīnišķīgi! Viņas seja pēkšņi atplauka. Meitene nepamanīja aso, vērīgo skatienu, ko viņai uzmeta ārsts. Saprotiet, es tēvu gandrīz nepazinu. Viņš aizbrauca, kad man bija tikai pieci gadi. Pat necerēju, ka kādreiz viņu atkal redzēšu. Māte par viņu daudz nerunāja. Manuprāt, viņa gaidīja, ka tēvs beidzot pametīs to sievieti un atgriezīsies mājās.

—     To sievieti?

— Jā, viņš aizbrauca ar kādu sievieti.

>

Māte teica, ka tā ir slika sieviete. Viņa vispār izteicās par to ļoti skarbi. Par tēvu arī. Bet es mēdzu iedomāties, ka varbūt… varbūt tēvs nemaz nav tik slikts, kā māte uzskata. Ka pie visa vainīga tā sieviete.

—     Tēvs viņu apprecēja?

—Nē. Māte teica, ka nekad nepiekritīs šķirties. Viņa bija ļoti ticīga, piederēja pie anglikāņu baznīcas katoliciskā virziena un laulības šķiršanu neatzina.

—     Jūsu tēvs ilgi nodzīvoja ar šo sievieti? Starp citu, kā viņu sauca? Vai arī tas ir noslēpums?

—     Uzvārdu neatceros, — Norma papurināja galvu. — Nē, es nedomāju, ka viņi ilgi palika kopā. Saprotiet, es par to neko

daudz nezinu. Vini aizbrauca uz Dienvid-

*

āfriku, bet drīz vien sastrīdējās un izšķīrās, tā man šķiet, jo tad māte teica — viņa cerot, ka tagad tēvs atgriezīsies. Bet viņš neatgriezās. Pat nerakstīja. Arī man ne. Tomēr vienmēr sūtīja dāvanas uz Ziemassvētkiem.

—     Viņš jūs mīlēja?

—     Nezinu. Ko gan es varu pateikt? Mājās par tēvu neviens nerunāja, tikai viņa brālis tēvocis Saimons. Viņš strādāja Sitijā un ļoti dusmojās, ka tēvs visu pametis uz viņa pleciem. Tēvocis teica, ka tēvs vienmēr bijis tāds nekad neesot gribējis nodarboties ar kaut ko nopietnu, tomēr allaž piebilda, ka patiesībā tēvs nav slikts cilvēks. Viņš teica, ka tēvam esot vājš raksturs. Es tēvoci reti redzēju. Biežāk mātes paziņas. Ārkārtīgi garlaicīgi cilvēki. Visa mana dzīve bija garlaicīga… Tas likās tik brīnišķīgi, ka tēvs atgriežas! Es centos atsaukt viņu atmiņā. To, kā viņš runāja, ko teica, kādas spēles mēs spēlējām… Viņš bija jautrs, vienmēr mani smīdināja. Mēģināju sameklēt kādas tēva fotogrāfijas, bet neatradu. Droši vien māte tās bija saplēsusi un izmetusi.

-   Viņa to tik ļoti ienīda?

-   Manuprāt, tā bija Luīze, ko viņa ienīda.

-   Luīze?

Viņš pamanīja, kā meitene saspringa.

-    Neatceros… Es jums jau teicu es slikti atceros vārdus.

-    Nekas. Jūs runājat par sievieti, ar kuru jūsu tēvs aizbēga, vai tā?

-    Jā. Māte teica, ka tā sieviete daudz dzerot un lietojot narkotikas, un labu galu neņemšot.

-   Bet, kā viss beidzās, jūs nezināt.

-    Es neko nezinu… Norma sāka uztraukties. Kaut jūs man neuzdotu tik daudz jautājumu! Es neko nezinu par to sievieti. Nekad vairs neesmu par viņu dzirdējusi. Biju pavisam aizmirsusi viņu, kamēr jūs nesākāt izprašņāt. Es jau jums teicu es neko nezinu!

—     Labi, labi, mierinoši teica Stilingflīts, nesatraucieties tik ļoti. Mums nav jāpārcilā pagātnes notikumi, ja nevēlaties. Parunāsim par nākotni. Ko esat nolēmusi darīt?

Norma dziļi nopūtās.

—     Nezinu. Man nav, kur iet. Es nevaru… Būtu labāk… Esmu pārliecināta, ka būtu daudz labāk… visu izbeigt… Tikai…

—     Tikai otrreiz mēģināt būtu grūtāk, vai ne? Uzklausiet mani, mīļais bērns! Būtu bezgala muļķīgi, ja jūs censtos to atkārtot. Tātad jums nav, kur iet, nav neviena, kam uzticēties. Vai nauda jums ir?

—     Jā, man ir bankas rēķins, un tēvs katru ceturksni ieskaita tajā krietnu summu, taču es nezinu… Es domāju, ka, iespējams, mani jau meklē. Es negribu, ka mani atrod!

—     Neviens jūs neatradīs, ja jūs to negribat! To var viegli nokārtot. Ir tāda vieta Kenvejkorta. Tur uzturēties ir ļoti patīkami. Sanatorijas tipa pansionāts, kur ļaudis apmetas, lai atpūstos un atgūtu spēkus. Tur nebūs nekādu ārstu un neviens jūs neturēs aiz atslēgas, to es apsolu. Jebkurā bridi varēsiet no turienes aizbraukt. Jūs varēsiet brokastot gultā, varēsiet pavadīt gultā vai visu dienu, ja vēlēsieties. Atpūtieties, un pēc dažām dienām es ieradīšos un mēs mierīgi aprunāsimies, kā atrisināt jūsu problēmas. Vai esat ar mieru?

Norma skatījās Stilingflītā. Meitenes skatiens bija stings un neizteiksmīgs. Tad viņa lēni pamāja ar galvu.

2

Tās pašas dienas vakarā Stilingflīts piezvanīja kādam pa tālruni.

-   Viss beidzās veiksmīgi, viņš sacīja. Viņa ir Kenvejkortā. Sekoja man kā jēriņš. Vēl neko nevaru pateikt. Meitene ir galīgi apdullusi no narkotikām. Domāju, viņa lietojusi gan "purpursirdi", gan "sapņu lodes", varbūt arī LSD… Lietojusi jau labu laiku. Viņa gan to noliedz, bet es īsti neticu.

Kādu brīdi viņš klausījās.

-   Nē, to es nezinu! Ar viņu jābūt ļoti uzmanīgam. Meitene ir viegli satraucama… Jā, viņa no kaut kā ļoti baidās vai ari izliekas nobijusies… Šobrīd nezinu. Neaizmirstiet, ka cilvēki, kuri lieto narkotikas, spēj būt ārkārtīgi viltīgi. Nedrīkst noticēt visam, ko viņi stāsta. Patlaban nevajag steidzināt notikumus, turklāt es negribu viņu izbiedēt… Tēva komplekss. Es teiktu, ka viņa nav lolojusi tikpat siltas jūtas pret savu māti, kura, liekas, bijusi drūma sieviete, paštaisnas mocekles tips. Es teiktu, ka tēvs, būdams jautras dabas cilvēks, nav varējis paciest laulības smagumu. Vai zināt kaut ko par sievieti vārdā Luīze? … Šis vārds meiteni biedē. Es domāju, ka viņa bijusi pirmais cilvēks, ko Norma ienīduši.

Šī sieviete atņēma meitenei tēvu, kad viņai

* 7 >

bija tikai pieci gadi. Tādā vecumā bērni neko daudz neizprot, taču dziļi pārdzīvo, ja kāds tos sāpina. Meitene nebija redzējusi tēvu gadiem ilgi, līdz viņš pirms dažiem mēnešiem atgriezās Anglijā. Es teiktu, ka viņa bija lolojusi sentimentālu cerību kļūt par tēva labāko draugu un acuraugu. Un vīlās… Tēvs atveda mājās jaunu, skaistu sievu. Viņas vārds taču nav Luīze? … Es tikai pajautāju. Esmu sniedzis jums aptuvenu priekšstatu, vispārēju ainu, tā teikt.

Balss vada viņā galā asi pārjautāja:

-   Ko jūs teicāt? Atkārtojiet vēlreiz.

—     Es teicu, ka sniedzu jums vispārēju ainu.

Sekoja klusuma bridis, un tad ārsts turpināja.

—     Starp citu, ir viens mazs fakts, kas jūs varētu ieinteresēt. Meitene izdarīja diezgan neveiklu pašnāvības mēģinājumu. Vai tas jūs pārsteidz? … Ak nē, nē, viņa necentās izdzert sauju aspirīna tablešu vai iebāzt galvu gāzes plīts cepeškrāsnī. Viņa metās zem lielā ātrumā braucoša jaguāra riteņiem. Tik tikko paspēju viņu atraut atpakaļ… Jā, ar nodomu… Viņa to atzina. Ar klasisko teicienu, ka viņa esot "gribējusi, lai viss reiz beigtos".

Viņš brīdi klausījās sarunu biedra ātrajā runā, tad atbildēja:

-     Nezinu. Šobrīd nevaru būt pārliecināts… Galvenajos vilcienos aina ir skaidra. Meitene ir ļoti nervoza, dažādu narkotisko vielu lietošanas rezultātā kļuvusi neirotiska un viegli uzbudināma… Nē, nevaru pateikt precīzi. Mūsdienās to ir dučiem, un sekas var būt visai atšķirīgas. Atmiņas zudums, apmulsums, agresivitāte, apjukums vai pilnīgs truļums. Grūtības sagādā atšķirt viņas dabisko reakciju no narkotiku izraisītās. Saprotiet, ip divi varianti — vai nu meitene tiešām ir neirotiķe ar tieksmi uz pašnāvību, vai tas viss tiek notēlots, lai kaut kāda mums nezināma iemesla dēļ radītu par sevi tādu iespaidu. Ja tā, viņai tas izdodas teicami. Brīžiem šķiet, ka kaut kas viņas stāstītajā īsti nesakrīt, un tad gribot negribot rodas jautājums — vai viņa ir gudra un talantīga aktrise, vai tiešām pusvājprātīga maniakāla pašnāvniece? Iespējams ir gan viens, gan otrs. … Ko jūs teicāt? … Ā, jaguārs! Jā, automašīna brauca ļoti ātri. Jūs domājat, ka tas varētu nebūt pašnāvības mēģinājums? Ka meiteni tīšuprāt gribēja sabraukt?

Stilingflīts mirkli apdomāja.

Grūti pateikt, — viņš lēni sacīja. Varētu būt. Jā, varētu būt arī tā, es nebiju aplūkojis šo jautājumu no tāda aspekta. Jā, iespējams ir viss, vai ne? Katrā ziņā es viņu vedināšu uz atklātību. Pašreiz viņa man puslīdz uzticas, ja vien es pārāk nesteidzos un neradu viņā aizdomas. Drīz meitene man uzticēsies arvien vairāk un vairāk. Un, ja viņa netēlo, tad izstāstīs par sevi visu. Viņa no kaut kā ļoti baidās… Vai arī, ja viņa tomēr tēlo, tad vajadzētu uzzināt, kāpēc. Katrā ziņā, tagad viņa atrodas Kenvejkortā un, domājams, pagaidām tur paliks.

Es ieteiktu jums tuvākajās dienās būt uzmanīgam un parūpēties, lai kāds, ko meitene nepazīst, seko, ja viņa mēģina atstāt Kenvejkortu.

Vienpadsmitā nodaļa

Saraucis pieri, Endrū Restariks izrakstīja čekus.

Viņa kabinets bija plašs un iekārtots atbilstoši prestiža uzņēmuma tradicījām. Mēbeles un galda piederumi bija saglabājušies no Saimona Restarika darbības laika; Endrū Restariks nebija vēlējies kaut ko mainīt, vienīgi pāris agrāko gleznu vietā piekāris savu no lauku mājas atvesto portretu un akvareli, kurā bija attēlots Kāpu kalns.

Endrū Restariks, nedaudz apvēlies pusmūža vīrs, nebija pārāk mainījies salīdzinājumā ar to piecpadsmit gadus jaunāko vīrieti, kas raudzījās no portreta viņam aiz muguras. Tas pats uz priekšu izvirzītais zods, cieši sakniebtās lūpas, īpatnēji savilktās uzacis. Pavisam parasts cilvēks, kurš šobrīd neizskatījās diez cik priecīgs. Kabinetā ienāca sekretāre. Restariks jautājoši pacēla skatienu, un viņa pienāca tuvāk.

-    Kāds mesjē Herkuls Puaro uzstāj, ka viņam ar jums norunāta tikšanās, taču man tas nekur nav atzīmēts.

-    Mesjē Herkuls Puaro? Vārds likās dzirdēts, taču viņš neatcerējās, kādā sakarā, un papurināja galvu. Nevaru atcerēties, kas tas tāds, bet vārds gan šķiet dzirdēts. Kā viņš izskatās?

-    Maza auguma ārzemnieks, es teiktu francūzis, ar lielām ūsām.

-     Nu, protams! Tagad atceros! Mērija stāstīja, ka viņš esot apmeklējis veco Rodiju. Bet ka mums būtu norunāta tikšanās!?

-   Viņš teica, ka esot saņēmis nojums vēstuli.

-   Neatceros gan… Varbūt Mērija… Nu, nav svarīgi. Aicini viņu iekšā! Noskaidrosim uz vietas.

Pēc mirkļa Klaudija Rīsa-Holende ieveda kabinetā maza auguma vīrieti ar olveidīgu galvu un izcilām ūsām, šaurās lakādas kurpēs un ar pašapmierinātu izteiksmi sejā. Tieši tādu viņu bija aprakstījusi Mērija.

-   Mesjē Herkuls Puaro, noskandināja Klaudija.

Sekretāre izgāja, Puaro tuvojās rakstāmgaldam, Restariks piecēlās kājās.

-         Mesjē Restariks? Herkuls Puaro jūsu rīcībā.

-        Jā, sieva stāstīja, ka bijāt iegriezies pie mums, precīzāk, pie mana tēvoča. Ar ko varu palīdzēt?

-            Esmu ieradies, atsaucoties jūsu uzaicinājuma vēstulei.

-        Vēstule? Neesmu jums rakstījis, mesjē Puaro.

Detektīvs neizpratnē skatījās Restarikā. Tad izņēma no kabatas papīra lapu, atlocīja to un sniedza pāri rakstāmgaldam.

-   Skatieties pats, mesjē.

Restariks izbrīnījies aplūkoja vēstuli. Tā bija ar rakstāmmašīnu nodrukāta uz viņa firmas papīra. Lapas apakšējā stūrī ar tinti uzvilkts viņa paraksts.

"Cienījamais mesjē Puaro!

Būtu ļoti pateicīgs, ja Jūs varētu atnākt pie manis pēc augšā minētās adreses Jums parocīgā laikā. Kā nopratu no manas sievas vārdiem, arī pēc tā, ko uzzināju, apvaicājoties Londonā, Jūs esat cilvēks, kam var uzticēties. Vēlos aprunāties ar Jums par kādu ļoti diskrētu jautājumu.

Ar patiesu cieņu,

Endrū Restariks"

Beidzis lasīt, Restariks asi noprasīja:

-   Kad jūs to saņēmāt?

-        Šorīt. Tā kā man nekas svarīgs nebija darāms, nolēmu atnākt tūlīt.

-        Neko nesaprotu! Es šo vēstuli neesmu rakstījis.

-   Neesat rakstījis?

-         Nē. Tas nemaz nav mans paraksts! Skatieties pats! Restariks uzmeta skatu rakstāmgaldam, meklēdams kādu parakstītu dokumentu un nevienu citu neatradis, pabīdīja uz detektīva pusi brīdi iepriekš parakstīto čeku. Vai redzat? Mans paraksts stipri atšķiras no tā zem vēstules.

-         Dīvaini, — piekrita Puaro. — Kas gan varēja man to atsūtīt?

-   To pašu es jautāju sev.

-         Vai to, atvainojiet, nevarēja uzrakstīt jūsu sieva?

-        Nē, nē, Mērija nekad neko tādu nedarītu! Katrā gadījumā, viņa neparakstītos ar manu vārdu. Turklāt viņa man pateiktu, ja būtu jums rakstījusi, brīdinātu par gaidāmo vizīti.

-        Tātad jums nav ne jausmas, kas būtu varējis uzrakstīt šo vēstuli?

-   Ne mazākās.

-        Varbūt jūs, mister Rcstarik, varētu pastāstīt par vēstulē minēto problēmu, kuras dēļ jums acīmredzot vajadzīgi mani pakalpojumi.

-   Kā lai es to zinu?

-        Atvainojiet, bet jūs neizlasījāt vēstuli līdz galam. Pēc paraksta, lapas otrā pusē seko piebilde.

Restariks apgrieza papīra lapu otrādi. Pašā augšā bija rakstīts:

"Problēma, par kuru gribu pakonsultēties ar jums, ir saistīta ar manu meitu Normu."

Restarika seja satumsa.

-        Ak tā! Bet kurš varēja… kurš uzdrošinājās… Kurš uzzinājis?

-        Varbūt kāds, kurš gribēja jūs pamudināt griezties pie manis? Kāds labu vēlošs draugs? Vai tiešām nespējat iedomāties, kas varēja uzrakstīt vēstuli?

-   Ne mazākās nojautas.

-         Un jums nav nekādu nepatikšanu ar meitu, mister Restarik?

-        Man ir meita vārdā Norma, Restariks lēni sacīja. Mans vienīgais bērns.

Izrunājot pēdējos vārdus, viņa balss ietrīsējās.

-        Viņai ir problēmas? Meitene nonākusi grūtībās?

—     Cik es zinu, nē… viņš vilcinādamies atbildēja.

Puaro pieliecās uz priekšu.

-     Nedomāju, ka tas atbilst patiesībai, mister Restarik. Manuprāt, jūsu meitai ir problēmas.

—     Kas jums liek tā domāt? Vai kāds jums kaut ko stāstījis?

—     Es spriežu vienīgi pēc jūsu balss intonācijas, Puaro atbildēja. Mūsdienās daudziem cilvēkiem ir grūtības ar meitām. Jaunas, nepieredzējušas, jaukas lēdijas viegli var nonākt sarežģītās situācijās. Arī ar jūsu meitu tā var gadīties.

Kādu brīdi Restariks klusēja, bungodams ar pirkstu galiem pa rakstāmgalda virsmu.

-   Jā, esmu norūpējies par Normu, viņš beidzot atzinās. — Viņai ir smags raksturs. Neirotiska meitene ar noslieci uz histērijām. Diemžēl es… es viņu maz pazīstu.

-   Esat satraukts, protams, kāda jauna cilvēka dēļ.

—Zināmā mērā, jā, bet tas šobrīd nav galvenais. Manuprāt… viņš vērtējoši uzlūkoja Puaro. Vai varu būt pārliecināts, ka tas paliks starp mums?

-    Konfidencialitāte ir viens no maniem galvenajiem principiem.

-   Redziet… mana meita ir pazudusi.

-Jā?

—     Pagājušo nedēļas nogali viņa kā parasti pavadīja mūsu lauku mājā. Svētdienas vakarā Normai bija jāatgriežas Londonā, kur viņa īrē dzīvokli kopā ar divām citām meitenēm. Bet tad es uzzināju, ka viņa tur nav ieradusies. Viņa ir devusies… kaut kur citur.

—     Tātad meitene ir pazudusi?

-   Izklausās melodramatiski, bet tā nu tas ir. Ceru, ka tam ir kāds pavisam vienkāršs attaisnojošs iemesls, taču… jebkurš tēvs uztrauktos. Arī meitenēm, ar kurām viņa dzīvo kopā, Norma nav ne zvanījusi, ne kā citādi devusi ziņu.

-   Vai arī viņas ir uztraukušās?

—Es neteiktu. Manuprāt… Es domāju, ka īpašu vērību viņas tam nepiegriež. Meitenes jūtas tik neatkarīgas… Viņas tagad uzvedas daudz brīvāk nekā pirms piecpadsmit gadiem, kad es pametu Angliju.

—Bet jaunais cilvēks, kurš nav izpelnījies jūsu simpātijas? Vai Norma nevarētu būt pie viņa?

-   Ļoti ceru, ka ne. Tāda varbūtība gan nav izslēdzama, tomēr… Nē, nedomāju. Arī manai sievai tā neliekas. Šķiet, jūs to puisi satikāt, kad apciemojāt manu tēvoci?

—     Ak jā, domāju, ka esmu redzējis jauno cilvēku, par kuru jūs runājat. Ļoti izskatīgs jauneklis, taču ne no tiem, kuriem tēvi labprāt uztic savas meitas, ja tā drīkstu teikt. Ievēroju, ka arī jūsu sievai viņš ne visai patīk.

—     Mana sieva ir pārliecināta, ka todien puisis ieradās mūsu mājā, cerot, ka neviens viņa klātbūtni nepamanīs.

—     Tātad viņš zina, ka nav gaidīts viesis?

-   To viņš zina ļoti labi, Restariks drūmi apstiprināja.

-    Vai tas, jūsuprāt, nav netiešs pierādījums, ka jūsu meita ir pie viņa?

—     Es nezinu, ko domāt.

-   Vai policijā griezāties?

—     Nē.

-    Šādos gadījumos vislabākais ir ziņot policijai. Arī viņi prot klusēt, turklāt viņu rīcībā ir daudz vairāk līdzekļu un iespēju, nekā tādiem cilvēkiem kā man.

-   Policijā es negriezīšos. Norma ir mana meita, vai saprotat? Mana meita! Ja meitene izlēmusi uz kādu brīdi doties projām, mums par to iepriekš neko nepasakot, tā ir viņas darīšana. Nav ne mazākā iemesla domāt, ka viņai draud briesmas. Es… es vienīgi sava sirdsmiera dēļ gribētu zināt, kur viņa atrodas.

—     Vai ir iespējams, mister Restarik, ceru, ka neesmu pārāk uzbāzīgs, ka viņas prombūtne nav vienīgais, kas nomāc jūsu prātu?

—     Kas jums liek tā domāt?

—Mūsdienās tas vairs nav nekas ārkārtējs, ja pieaugusi meitene uz dažām dienām kaut kur aizbrauc, iepriekš nebrīdinot vecākus vai draudzenes, ar kurām dzīvo

vienā dzīvoklī. Man šķiet, ka ir vēl kaut

> 7

kas, par ko esat nobažījies.

—     Jums taisnība. Ir… Viņš šaubīdamies paskatījās uz Puaro. — Bet ir tādas lietas, par kurām grūti runāt ar svešinieku.

—     Tieši otrādi, Puaro nepiekrita. Dažreiz ir nesalīdzināmi vieglāk atklāties svešiniekam nekā draugiem vai paziņām. Kā jums liekas?

— Iespējams, iespējams. Es saprotu, ko jūs domājat. Nu ko, man jāatzīst, ka es uztraucos par savu meitu. Saprotiet, viņa… viņa nav gluži tāda kā citas meitenes, un tas patiešām sarūgtina mani… mūs abus ar sievu.

—     Acīmredzot jūsu meita pārdzīvo sarežģītu vecumu, tādu kā pārejas periodu, kad meitenes savu rīcību ne vienmēr spēj pamatot vai kontrolēt. Lūdzu, nenemiet lau-

7 > >

nā, ka atļaujos izteikt pieņēmumu, bet varbūt jūsu meitai nepatīk, ka viņai ir pamāte?

-   Diemžēl tā tas ir. Lai gan viņas neapmierinātībai nav ne mazākā iemesla, mesjē Puaro. Mēs ar Normas māti neesam nesen šķīrušies. Faktiski šķiršanās notika pirms daudziem gadiem. Viņš brīdi klusēja, tad turpināja: Būšu pret jums pilnīgi atklāts. Nav jau arī nekā slēpjama. Mana pirmā sieva un es, mēs nesapratāmies un pamazām viens no otra atsvešinājāmies. Es satiku citu sievieti, aizrāvos un drīz vien kopā ar viņu aizbraucu uz Dienvidāfriku. Mana sieva principā neatzina laulības šķiršanu, un es neuzstāju. Es materiāli nodrošināju savu sievu un bērnu… viņai tobrīd bija tikai pieci gadiņi.

Restariks atkal apklusa, aizdomājās, bet pēc mirkļa tuipināja:

-   Tagad, domājot par pagātni, es saprotu, ka tolaik biju neapmierināts ar savu dzīvi. Es alku ceļot, un šajā savas dzīves periodā ienīdu darbu pie rakstāmgalda. Brālis pastāvīgi pārmeta, ka man nerūp ģimenes bizness, kas pēc tēva nāves piederēja mums abiem. Viņš teica, ka es esmu vieglprātīgs. Bet es negribēju dzīvot kā viņš. Es biju nemiera pilns. Mani vilināja piedzīvojumi. Gribēju redzēt pasauli, svešas zemes, kur civilizācija nebija vēl spērusi kāju…

Viņš pēkšņi aprāvās.

-    Kāda gan tam tagad nozīme! Es devos uz Dienvidāfriku, un Luīze brauca man līdzi. Drīz vien es sapratu, ka šīs attiecības ir lemtas neveiksmei. Mēs bijām iemīlējušies, taču nepārtraukti ķildojāmies. Luīze ienīda Dienvidāfriku. Viņa gribēja atgriezties Londonā vai doties uz Parīzi, kur valdīja izsmalcināta gaisotne. Pēc gada mēs izšķīrāmies. Viņš nopūtās. Varbūt man jau tad vajadzēja atgriezties Anglijā, atgriezties pie vienmuļās un garlaicīgās dzīves, kuru es tā ienīdu. Es neatgriežos. Es jau nemaz nezināju, vai sieva mani pieņems. Varbūt viņa uzskatītu, ka tas jādara pienākuma pēc. Pienākumu viņa vērtēja augstāk par visu.

Puaro saklausīja viņa balsī tikko jaušamu rūgtumu.

—     Man droši vien vajadzēja vairāk domāt par Normu. Bet notika tikai tā, kā notika. Bērns taču dzīvoja pie mātes. Materiālā ziņā viņas bija nodrošinātas. Laiku pa laikam es meitai rakstīju un sūtīju dāvanas, bet man ne reizi neienāca prātā atbraukt uz Angliju, lai ar viņu satiktos. Nedomāju, ka es būtu pelnījis vienu vienīgu nosodījumu. Biju uzsācis pavisam citādāku dzīvi un domāju, ka bērnam nemaz nenāktu par labu tāds tēvs, kas te atbrauc, te aizbrauc. Meiteni tas tikai traumētu. Katrā ziņā biju pārliecināts, ka rīkojos pareizi.

Vārdi pār Restarika lūpām sāka plūst arvien steidzīgāk, it kā viņš būtu sajutis mierinājumu jau tāpēc vien, ka var atklāt savu stāstu līdzjūtīgam klausītājam. Puaro jau agrāk ne reizi vien bija ievērojis šādu reakciju.

—     Jūs nekad nepadomājāt par iespēju vienkārši atgriezties dzimtenē? — viņš pamudinoši jautāja.

Restariks nevilcinoties papurināja galvu.

—     Nē. Redziet, es dzīvoju tādu dzīvi, kāda man patika, pēc kādas vienmēr biju ilgojies. No Dienvidāfrikas devos uz Austrumāfriku. Materiālā ziņā man klājās ļoti labi viss, ko uzsāku, nesa augļus. Visi darījumi, kurus veicu viens vai kopā ar citiem, bija veiksmīgi. Bieži devos ilgos un grūtos ceļojumos. Tā bija dzīve, par kādu tiku sapņojis. Pēc dabas esmu klaidonis. Varbūt tāpēc, būdams precējies ar Normas māti, es jutos kā noķerts un iedzīts sprostā. Jā, es baudīju brīvību un nekādā ziņā negribēju atgriezties tajā garlaicīgajā ikdienā, kas mani gaidītu šeit, Anglijā.

-   Un tomēr atgriezāties.

Restariks nopūtās.

—     Jā, atgriezos. Mēs visi kļūstam vecāki un prātīgāki. Turklāt mums ar partneri paveicās noslēgt ļoti perspektīvu koncesiju. Lai pasākums sekmētos, bija vajadzīgs pārstāvis Londonā. Šajā lietā es varētu paļauties uz savu brāli, taču viņš pēkšņi nomira. Es joprojām skaitījos firmas līdzīpašnieks. Varēju atgriezties, ja man rastos tāda vēlēšanās, un nodarboties ar visu pats. Tā bija pirmā reize, kad par to iedomājos. Par atgriešanos Sitijas darījumu pasaulē, es gribēju teikt.

—     Varbūt jūsu sieva… jūsu otrā sieva…

-   Jā, arī tas, protams. Mēs ar Mēriju apprecējāmies pāris mēnešus pirms brāļa nāves. Mērija ir dzimusi Dienvidāfrikā, bet, vairākas reizes pabijusi Anglijā, viņa atzina, ka labprāt šeit dzīvotu. Sevišķi sievu aizrāva ideja, ka tad viņai būtu īsts angļu dārzs. Es? Šķiet, ka pirmo reizi mūžā es sajutu vēlēšanos dzīvot Anglijā. Turklāt es domāju arī par Normu. Viņas māte bija mirusi pirms diviem gadiem. Apspriedos ar sievu, un viņa tūlīt izteica gatavību darīt visu, lai mana meita iejustos jaunajā ģimenē. Nākotne likās tik brīnišķīga, un tā… — Viņš pasmaidīja. — … un tā es atgriezos mājās.

Puaro skatījās portretā pie sienas Restarikam aiz muguras. Te bija daudz labāks apgaismojums nekā lauku mājas viesistabā. Gleznā redzamais vīrietis bija tas pats, kas tagad sēdēja aiz rakstāmgalda tie paši īpatnējie sejas vaibsti, uz priekšu izvirzītais zods, dīvaini sarauktās uzacis, galvas pieliekums -, vienīgi portretā attēlotajam vīrietim bija tas, kā trūka zemāk sēdošajam, — jaunība.

Puaro prātā iešāvās vēl viena doma. Kāpēc gan Endrū Restariks bija pārvietojis portretu no lauku mājas uz kabinetu pilsētā? Abas — gan paša Restarika, gan viņa pirmās sievas — ģīmetnes bija gleznotas vienā laikā, un to autors bija tolaik ļoti populārs portretists. Daudz pareizāk būtu atstāt abas gleznas līdzās, kā tas droši vien bija sākotnēji iecerēts. Taču Restariks bija atvedis uz kabinetu tikai vienu pats savu portretu. Vai te izpaudās Endrū Restarika augstprātība, vēlēšanās visiem parādīt, ka viņš tagad ir svarīga persona, Sitijas darījumu cilvēks? Līdz šim tas bija vīrs, kas pavada laiku mežonīgās vietās un atklāti atzīst, ka dod priekšroku tādam dzīvesveidam. Varbūt tagad viņš tur savu portretu šeit, lai apliecinātu un atgādinātu pats sev, ka ir piederošs Sitijai? Vai viņš nejutās drošs, un glezna sniedza atbalstu?

"Vai arī," prātoja Puaro, "tā tomēr ir visparastākā iedomība. Pat man," viņš ar sev neraksturīgu paškritiku domās piebilda, "dažreiz gadās kļūt augstprātīgam."

īso klusuma brīdi pārtrauca Restariks.

-   Atvainojiet, mesjē Puaro, viņš sacīja tādā kā vainīgā tonī, ka garlaikoju jūs ar savu dzīvesstāstu.

—     Jūs mani negarlaikojat, mister Restarik. Jūs stāstāt man par to tāpēc, lai mēs kopīgi noskaidrotu, kādi jūsu dzīves notikumi varētu būt iespaidojuši jūsu meitas uzvedību. Redzu, ka esat ļoti norūpējies par viņu. Tomēr es domāju, ka neesat man pateicis visu. Jūs taču gribat, lai viņu atrastu?

—     Protams, ka gribu!

-   Protams, ka gribat, protams, bet vai jūs gribat, lai viņu atrastu es? Ak, nevilcinieties ar atbildi! La politesse[22] tiešām ir nepieciešama, taču šobrīd varam iztikt bez tās. Klausieties, ja vēlaties, lai jūsu meitu atrod, es, Herkuls Puaro, ieteiktu jums doties uz policiju, jo viņiem ir daudz lielākas iespējas. Un, ticiet manai pieredzei, viņi var rīkoties ļoti diskrēti.

—     Pie policijas es nevērsīšos. Ja vien… ja vien tiešām nebūs citas izejas.

—     Jūs labāk grieztos pie kāda privātdetektīva?

—     Ja, bet, saprotiet, es nepazīstu nevienu privātdetektīvu. Nezinu, kam varētu uzticēties. Nezinu, kas…

—     Un ko jūs zināt par mani?

—     Ne visai daudz. Zinu, ka jūs kara laikā ieņēmāt atbildīgu posteni izlūkdienestā, un mans tēvocis par jums galvo. Tas ir vērā ņemams apstāklis.

Restariks nepamanīja detektīva sejā pavīdējušo ironijas uzplaiksnījumu. Vērā ņemamais apstāklis, kā Puaro labi zināja, bija visnotaļ iluzors. Kaut gan Restarikam noteikti vajadzēja zināt, cik apšaubāma ir

sera Roderika atmina un redze, viņš tomēr

» 7 »

bija noticējis visam, ko detektīvs vecajam vīram tika par sevi sastāstījis. Puaro nenāca ne prātā kliedēt sarunbiedra maldus. Restarika vārdi lieku reizi apstiprināja, cik pareiza ir Puaro pārliecība, ka nevienam

nedrīkst ticēt uz vārda. Daudzus gadus, ja ne visu dzīvi, viņš bija uzticīgs aksiomai: turēt aizdomās ikvienu.

—    Uzdrīkstos apgalvot, — sacīja Puaro, — ka savā profesijā esmu izcils. Es nepazīstu neveiksmes. Daudzējādā ziņā esmu nepārspējams.

Restariku šie vardi atstāja daudz vienaldzīgāku, nekā Puaro bija cerējis. Patiesībā cilvēks, kas sevi slavē tik skaļiem vārdiem, angļa sirdī var modināt drīzāk bažas.

—      Kā jūs domājat, mesjē Puaro, viņš jautāja, vai spēsiet atrast manu meitu?

—     Varbūt ne tik ātri, kā to spētu policija, bet jā, noteikti. Es viņu atradīšu.

—        Un… un, ja jūs…

—     Taču, ja jūs patiešām vēlaties, lai es viņu atrodu, jums jāizstāsta man viss.

—    Bet es jau pateicu visu, ko zinu. Varu iedot viņas draugu sarakstu…

Puaro noliedzoši kratīja galvu.

—        Nē, nē, vienkārši izstāstiet patiesību.

—        Vai uzskatāt, ka es nerunāju patiesību?

—    Jūs neizstāstījāt visu. No kā jūs baidāties? Kāpēc slēpjat faktus — faktus, kas man noteikti būtu jāzina, lai sekmīgi veiktu uzdevumu? Jūsu meitai nepatīk pamāte. Tas ir pilnīgi saprotams, un tur nav nekā dīvaina. Pavisam parasta reakcija. Jums jāsaprot, ka visus šos atsvešinātības gadus meitene varbūt jūs idealizējusi. Bērniem vecāku šķiršanās parasti ir ļoti smags emocionāls trieciens. Jā, jā, es zinu, ko runāju! Jūs domājat bērns aizmirst. Jā, meita varēja jūs aizmirst tādā nozīmē, ka, satiekot pēc ilgiem gadiem, nepazina jūsu seju vai balsi. Bērnībā viņai bija radies noteikts priekšstats par jums. Jūs aizbraucāt. Viņa ilgojās, kaut jūs atgrieztos. Māte, bez šaubām, izvairījās runāt par jums viņas klātbūtnē, un varbūt tieši tādēļ meitene aizvien vairāk domāja par jums. Jūs viņai nozīmējāt arvien vairāk. Un, nevarēdama ar savu māti runāt par savu tēvu, meitene reaģēja kā jau bērns — vienu no saviem vecākiem, klātesošo, viņa sāka vainot otra prombūtnē. Bērns sev teica apmēram tā: "Tēvs mani mīlēja. Tā bija māte, kuru viņš nemīlēja." Tas bija pirmais solis uz ideālā tēva tēla radīšanu. Kopš tā brīža jūs ar meitu vieno kādas slepenas saites. Konfliktā starp vecākiem nav vainojams tēvs. Tāda ir meitenes pārliecība! Tā notiek it bieži, ticiet man! Es nedaudz orientējos psiholoģijā. Kad meita uzzināja par jūsu atgriešanos, pamodās daudzas skaistas atmiņas, kurām

viņa līdz šim nebija ļāvusies. Beidzot tēvs dzīvos kopā ar viņu un abi jutīsies bezgala laimīgi! Par pamātes eksistenci viņa pat neiedomājās līdz brīdim, kad to ieraudzīja. Un sajuta mežonīgu greizsirdību. Arī tas ir dabiski, ticiet man. Viņa kļūst vēl greizsirdīgāka tāpēc, ka jūsu sieva ir skaista, gudra un līdzsvarota, kas meiteni kaitina visvairāk, jo pašai šajā ziņā ir problēmas. Varbūt meitene jūtas neveikla, varbūt viņu moka mazvērtības komplekss. Un, iepazīstot gudro un izskatīgo pamāti, viņa sāk to ienīst. Bērnišķīgs naids.

— Jā-ā… Restariks novilka, — apmēram to pašu teica arī ārsts, kad… Tas ir…

-   Ahā! iesaucās Puaro. Jūs konsultējāties ar ārstu. Tātad bija kāds iemesls?

-   Nekas īpašs.

-   Nē, Herkulam Puaro jūs tā nevarat atbildēt. Tas nebija nekas! Tas bija kaut kas nopietns, un būtu labāk, ja jūs pastāstītu kas. Jo vairāk uzzināšu par to, kas notiek meitenes prātā, jo ātrāk gūšu panākumus viņas meklēšanā.

Restariks dažus mirkļus klusēja, tad izlēma.

-   Tikai… lai tas paliek starp mums, mesjē Puaro. Vai varu uz jums paļauties? Vai apsolāt?

-   Bez šaubām. Tātad, kas notika?

-   Redziet, es neesmu… neesmu pārliecināts.

-   Vai meitene nostājās pret pamāti? Izdarīja ko nepieļaujamu? Ne tikai nesavaldīgi uzvedās un runāja rupjības? Vai bija kaut kas nopietnāks par vienkāršu nepaklausību? Varbūt fizisks uzbrukums?

-    Nē, viņa nepalaida rokas. Viņa… bet nekas jau nav pierādīts…

-   Un tomēr?

-   Manas sievas veselība… viņš saminstinājās.

-   Jā, Puaro pamudinoši teica. — Jā, es saprotu… Vai kaut kas iekšķīgs? Varbūt gremošanas traucējumi?

-   Jūs ātri uztverat, mesjē Puaro. Ļoti ātri. Jā, tie bija gremošanas traucējumi. Kaut kas neizprotams, jo manas sievas veselība allaž bijusi teicama. Ārsts viņu nosūtīja uz slimnīcu "vispārējai izmeklēšanai", kā viņš teica. Veselības pārbaudei.

-   Un kāds bija rezultāts?

-    Es teiktu, ka nekāds, viņi neko neatrada. Sievai kļuva labāk, un viņu atlaida mājās. Taču… viss atkārtojās. Mēs uzmanījām, ko viņa ēd un ko dzer, jo bija aizdomas par zarnu infekciju, par saindēšanos.

Mājās gatavotos ēdienus nosūtījām analīzei — un kas atklājās? Vienīgi tajos ēdienos, kurus ēda mana sieva, atrada kādu vielu.

—     Runājot bez aplinkiem, kāds bija tam pievienojis arsēnu. Vai uzminēju?

—    Jā, uzminējāt. Nelielās devās, kas, uzkrājoties organismā, galu galā novestu pie letāla iznākuma.

—        Jūs turat aizdomās meitu?

-Nē.

-         Domāju, ka jā. Kurš cits to būtu darījis? Jūs turat aizdomās meitu.

Restariks dziļi nopūtās.

-   Atklāti runājot, jā.

2

Tikko Puaro pārradās mājās, Džordžs viņam paziņoja:

-          Zvanīja kāda sieviete vārdā Edīte, ser…

—        Edīte? Puaro sarauca pieri.

-        Kā nopratu, tā ir misis Oliveras kalpotāja. Viņa lūdza informēt jūs, ka misis Olivera atrodas Sendžailza slimnīcā.

-   Kas ar viņu noticis?

—     Kā nopratu, viņai… ē-ē… kāds iesitis. — Džordžs noklusēja, ka kalpone bija piebildusi: "Un pasakiet mesjē Puaro, ka viņa pati pie visa vainīga!"

Puaro noklakšķināja mēli.

— Es viņu brīdināju… Es uztraucos jau kopš vakardienas vakara, kad zvanīju viņai uz mājām un neviens neatbildēja. Les femmes!*

Divpadsmita nodaļa

-        Nopirksim pāvu, misis Olivera, neatvērusi acis, pēkšņi sacīja vārgā, bet īgnā balsī.

Trīs cilvēki neizpratnē ieplēta acis. Misis Olivera izmeta nākamo paziņojumu.

-   Sitiens pa galvu.

Viņa atvēra miglainās acis un mēģināja apjaust, kur atrodas. Pirmais, ko viņa ieraudzīja savā priekšā, bija kāda pilnīgi sveša seja. Jauns cilvēks, kurš bija kaut ko cītīgi rakstījis piezīmju bloknotā. Zīmulis viņa rokā sastinga.

-          Policists, — apņēmīgi noteica misis Olivera.

-   Piedodiet, kundze?

-   Es teicu, ka jūs esat policists. Pareizi?

♦Sievietes.

-   Jā, kundze.

-    Vardarbīgs uzbrukums, — sacīja misis Olivera un apmierināta aizvēra acis. Kad viņa pēc mirkļa atkal pacēla plakstiņus, apkārtne bija kļuvusi daudz skaidrāka. Viņa gulēja gultā, vienā no tām augstajām, sterili baltajām gultām, kādas mēdz atrasties vienīgi ārstniecības iestādēs. To varēja pacelt augstāk un nolaist zemāk, pagriezt un apgriezt. Tātad viņa neatradās savās mājās. Misis Olivera pārlaida skatienu apkārtnei un izlēma, kur atrodas.

-   Slimnīca, varbūt arī aprūpes nams, viņa noteica.

Pie durvīm stāvēja cienīga izskata medmāsa, un blakus gultai baltā uzsvārcī tērpusies slimnieku kopēja. Misis Olivera sazīmēja ceturto cilvēku.

-   Tādas ūsas nav nevienam citam, — viņa pārliecināti teica. Ko jūs šeit darāt, mesjē Puaro?

Herkuls Puaro pieliecās tuvāk.

-   Es taču pieteicu jums būt uzmanīgai, kundze, viņš atgādināja.

-   Jebkurš var kļūdīties, nevērīgi attrauca rakstniece un piemetināja: Galva sāp.

-   Ne jau bez iemesla. Tikko pati teicāt, ka jums kāds iesitis pa galvu.

-   Jā. Pāvs.

Policists nemierīgi sakustējās un pārjautāja:

-        Atvainojiet, kundze, vai gribat teikt, ka jums uzbruka pāvs?

-         Protams. Mani jau kādu laiku māca nepatīkama sajūta. Saprotiet, visapkārt bija tāda savāda gaisotne. — Misis Olivera pacēla roku atbilstošā žestā un ievaidējās: Ai! Labāk nekustēties!

-        Slimnieci nedrīkst uztraukt, — pārmetoši aizrādīja cienīgā medmāsa.

-   Vai varat pateikt, kur jums uzbruka?

-        Nav ne jausmas. Es apmaldījos. Iznācu no tādas kā mākslinieku darbnīcas. Ārkārtīgi nolaista telpa. Netīra. Otrs jaunais cilvēks nebija skuvies vismaz pāris dienas. Nospeķota ādas jaka.

-   Viņš jums uzbruka?

-   Nē, tas varēja būt pirmais.

-   Ja jūs man paskaidrotu…

-        Es taču to daru, vai ne? Sekoju viņam jau no kafejnīcas, saprotiet, taču es neprotu kādu pareizi izsekot. Nav prakses. To darīt ir daudz grūtāk, nekā varat iedomāties. Viņa pievērsa policistam ciešu skatienu. — Jūs noteikti to protat. Jūs apmācīja, kā pareizi izsekot, vai ne? Ak, tas nav svarīgi! Redziet, viņa sāka strauji bērt vārdus, sākumā viss bija ļoti vienkārši, bet tad viņš izkāpa, un es ari izkāpu un nodomāju, ka viņš aizgājis uz otru pusi, bet tā vietā viņš pielavījās man no mugurpuses.

-   Kas?

-    Pāvs, nepacietīgi paskaidroja misis Olivera. Viņš pārsteidza mani nesagatavotu. Jūs ari justos pārsteigts, ja izrādītos, ka viss notiek otrādi. Es gribu teikt ja pēkšņi izrādītos, ka nevis jūs sekojat viņam, bet viņš jums. Tas gan notika nedaudz iepriekš, bet sajūta nebija patīkama. Patiesībā es nobijos. īsti nezinu, kāpēc. Viņš izturējās laipni, bet man vienalga bija bail. Tā vai citādi, tur nu mēs stāvējām, un viņš teica: "Nāciet augšā apskatīties darbnīcu!", un es uzkāpu pa ļodzīgām kāpnēm, un tur bija tas otrs jaunais cilvēks — ļoti nekopts jauns cilvēks —, kurš gleznoja, bet meitene pozēja. Tāda kopta meitene. Skaista. Jauki un pieklājīgi jaunieši. Tad es teicu, ka man jāiet, un viņi paskaidroja, kā nokļūt līdz Kingsroudai. Taču viņi nepateica pareizo ceļu. Vai arī es pati kļūdījos. Saprotiet, ja tev saka pagriezties pa kreisi, pēc tam pa labi, tad atkal pa kreisi un tā tālāk, tad var ļoti viegli nomaldīties. Es jau nu noteikti. Lai nu kā tas ari būtu, beigu beigās es nonācu kādā graustu rajonā pie upes. Baiļu sajūta kaut kur pagaisa, un es zaudēju piesardzību. Un tad Pāvs man iesita.

—     Manuprāt, viņa murgo, — sacīja slimnieku kopēja.

-   Nemurgoju vis, iebilda misis Olivera. Es zinu, ko runāju.

Slimnieku kopēja pavēra muti, bet, uztvērusi medmāsas brīdinošo skatienu, atkal to aizvēra.

-   Samts, atlass un gari, viļņaini mati, teica misis Olivera.

-   Pāvs atlasā? īsts pāvs? Jūs gribat teikt, ka Celsijā pie upes jūs satikāt dzīvu pāvu?

—     Dzīvu pāvu? nobrīnījās misis Olivera. Protams, ka nē! Kādas muļķības jūs runājat! Ko gan dzīvs pāvs meklētu upes krastā Celsijā?

Atbildi nezināja neviens.

—     Tas puisis ir tik vīzdegunīgs, ka es viņu tūdaļ iesaucu par Pāvu, paskaidroja rakstniece. Visu laiku izrādās. Domāju, ka viņš ir ļoti uzpūtīgs. Pārmēru lepojas ar savu izskatu. Dievs vien zina, ar ko vēl. Viņa paskatījās uz Puaro. Deivids vai kā viņu tur. Jūs zināt, par ko es runāju.

-Jūs apgalvojat, ka jauneklis, kura vārds ir Deivids, jums uzbruka un iesita pa galvu? — gribēja precizēt policists.

-   Tieši tā ari bija.

Herkuls Puaro stingrā balsī noprasīja:

-   Jūs viņu redzējāt?

-    Nē, es viņu neredzēju. Es izdzirdēju aiz muguras solus un pat nepaguvu pagriezt galvu un atskatīties, kad viss jau bija noticis. Man it kā uzgāzās tonna ķieģeļu. Bet tagad es labāk likšos gulēt, — viņa piebilda, pagrieza galvu, saviebās aiz sāpēm un apmierināta ieslīga vieglā nemaņā.

Trīspadsmitā nodaļa

Puaro reti izmantoja atslēgu, lai iekļūtu savā dzīvoklī. Viņam patika kā vecajos laikos nospiest pogu un gaidīt, lai Džordžs, viņa nepārspējamais sulainis, atver durvis. Tomēr šoreiz, kad viņš atgriezās mājās pēc slimnīcas apmeklējuma, durvis atvēra mis Lemona.

-   Pie jums divi apmeklētāji, — viņa informēja Puaro, pieklusinādama balsi līdz čukstam. Misters Gobijs un kāds padzīvojis džentlmenis, kurš stādījās priekša kā sers

Roderiks Horsfilds. Kuru pieņemsiet pirmo?

-   Seru Roderiku Horsfīldu, Puaro izlēma un, cenzdamies izprātot, ko gan varētu nozīmēt vecā kunga vizīte, nolieca galvu uz sāniem, atgādinādams drīzāk mazu putniņu nekā detektīvu. Viņa domu pavedienu pārtrauca misters Gobijs, ar savu ierasto pēkšņumu iznirdams no nelielās blakus telpas, mis Lemonas valstības, kur sekretāre bija lūgusi viņu pakavēties, kamēr pārrodas saimnieks.

Puaro novilka mēteli. Mis Lemona novietoja to uz pakaramā. Misters Gobijs, uzticīgs savam paradumam nevērsties tieši pie sarunu biedra, uzrunāja mis Lemonas pakausi:

-   Es virtuvē kopā ar Džordžu izdzeršu tasi tējas. Mans laiks pieder man, varu uzgaidīt.

Un viņš veicīgi pazuda virtuves durvīs. Puaro iegāja viesistabā, kuru enerģiskiem soļiem mēroja sers Roderiks.

-   leskrēju jūs apciemot, veco zēn! — viņš jautri sacīja. Telefons ir brīnišķīga lieta!

-    Jūs atcerējāties manu vārdu? Jūtos pagodināts!

-    Jūsu vārdu es neatcerējos, atzinās sers Roderiks. — Uzvārdi, ziniet, nekad nav bijuši mana stiprā puse. Sejas, tās gan es atceros, — viņš lepni teica. — Nē, jūsu vārdu es neatcerējos, es piezvanīju uz Skotlendjardu.

-   Ak tā, Puaro gan izskatījās nedaudz pārsteigts, tomēr nodomāja, ka vecais vīrs rīkojies atjautīgi un pareizi.

-    Man jautāja, ar ko es vēlos runāt. "Ar pašu galveno," es atbildēju. Tikai tā jārīkojas, manu zēn. Nekad neapmierinieties ar vietniekiem vai palīgiem, ja gribat ko panākt. Tikai ar pašu galveno! Pateicu, kas esmu un ka runāšu tikai ar augstāko priekšniecību, un beigu beigās mani ar viņu savienoja. Ļoti laipns cilvēks. Teicu viņam, ka gribu uzzināt, kur dzīvo tas sabiedroto izlūkdienesta puisis, kurš tādā un tādā gadā strādāja kopā ar mani Francijā. Viņš, šķiet, neko nesaprata, un es piebildu: "Jūs zināt, kuru es domāju. Francūzis," es teicu, "vai beļģis." Jūs esat beļģis, vai ne? Es teicu: "Viņa kristītais vārds skan līdzīgi Ahilejam, bet nav Ahilejs," es teicu, "kaut gan to atgādina. Maza auguma vīrs," es teicu, "lielas ūsas." Un tad viņš saprata un teica, ka jūsu adrese droši vien ir telefonu grāmatā. Es atbildēju, ka tas ir ļoti labi, taču ne jau ar vārdu Ahilejs, bet jūsu uzvārdu es neatceros. Tad viņš man to nosauca. Ļoti laipns cilvēks. Ļoti laipns, jāsaka.

-    Man liels prieks jūs atkal redzēt, apgalvoja Puaro, aši atgaiņādams domu par to, ko viņam vēlāk varētu teikt sera Roderika telefonpaziņa. Laimīgā kārtā tas nevarēja būt neviens no augstākās priekšniecības. Visdrīzāk kāds ierēdnis, kurš bija ar seru Roderiku pazīstams (ko vecais kungs, protams, neatcerējās) un kura pienākumos ietilpa laipnības izrādīšana aizgājušo dienu varoņiem.

-   Lai nu kā tas arī būtu, — sers Roderiks apmierināts sacīja, te nu es esmu!

-     Man liels prieks. Atļaujiet piedāvāt jums ko atspirdzinošu. Tēju, granātābolu sulu, viskiju vai sirop de cassis[23]?

-   Nē, nē, tikai ne to! sers Roderiks satraucās, dzirdot pieminam sirop de cassis. Es labāk izvēlos viskiju. Man gan tas nav atļauts, viņš piemetināja, — bet, kā mēs zinām, ārsti ir dumji. Viņi to vien dara, kā aizliedz visu, kas ir patīkams.

Puaro piezvanīja sulainim un deva rīkojumu. Pēc īsa mirkļa viskijs un sifons ar zelteri tika nolikts uz galdiņa sera Roderika tuvumā, un Džordžs izgāja.

-   Tātad, ar ko varu jums palīdzēt? apjautājās Puaro.

-   Man jums, veco zēn, ir darbiņš.

Kopš viņu iepriekšējās tikšanās sera Roderika apziņā, šķiet, vēl vairāk bija nostiprinājusies pārliecība, ka pagātnē abi bijuši visnotaļ tuvās darba attiecībās, un detektīvs nodomāja, ka tas ir ļoti labi, jo tādējādi palielināsies ari vecā vīra māsasdēla uzticība viņa, Herkula Puaro, spējām.

-    Dokumenti! sers Roderiks pazemināja balsi. — Ir pazuduši vairāki dokumenti, un tie jāatrod! Vai saprotat? Manas acis vairs nerāda tik labi kā agrāk, arī atmiņa reizēm pieviļ… Tāpēc nolēmu, ka būs labāk, ja griezīšos pēc palīdzības pie profesionāļa. Un te, tieši īstajā brīdī, uzrodaties jūs. Man tie dokumenti obligāti jāatrod, saprotat?

-   Ļoti interesanti. Vai drīkstu jautāt, kas tie ir par dokumentiem?

-    Protams, ja reiz jūs uzņematies tos meklēt, jums tas jāzina. Bet, ņemiet vērā, tie ir ļoti slepeni dokumenti. Ārkārtīgi slepeni. Vismaz reiz tādi bi ja un izskatās, ka drīz atkal būs. Tā ir sarakste. Savā laikā šīs vēstules nebija pārāk nozīmīgas vai vismaz netika par tādām uzskatītas, taču politika ir mainīga. Jūs saprotat tajā viss var pagriezties par simt astoņdesmit grādiem. Atcerieties, kā bija tad, kad sākās karš! Neviens no mums nesaprata, kurš ir draugs, kurš ienaidnieks. Vienā karā itāļi bija mūsu draugi, nākamajā jau pretinieki. Nezinu, kad bija sliktāk. Pirmajā karā Japāna ir mūsu sabiedrotā, bet nākamajā viņi uzspridzina Pčrlharboru! Nekad nevar saprast, kas ir kas. Ar krieviem sākām tā, bet beidzām citādi. Es jums teikšu, Puaro, mūsdienās vissarežģītākā problēma ir ar sabiedrotajiem. Viss var izmainīties vienas nakts laikā.

-   Un jums ir pazuduši dokumenti, Puaro atgādināja vecajam vīram viņa vizītes iemeslu.

-    Jā, man ir pulka dokumentu. Nesen izcēlu tos dienas gaismā. Līdz šim tie stāvēja drošā vietā bankā. Tad atgādāju visu mājās un sāku pārskatīt, un šķirot. Redziet, esmu nolēmis rakstīt memuārus. Visi vecie zēni ķērušies pie spalvas. Montgomerijs, Alanbrūks, Okinleks. Lielākoties gan viņi raksta, lai izteiktu savas domas par citiem ģenerāļiem. Pat vecais Morāns, citādi visnotaļ cienījams ārsts, tenko par savu slaveno pacientu. Interesanti, kas būs tālāk! Tā vai citādi, bet es domāju, ka ari man ir diezgan daudz sakāmā par dažu labu, ar ko nācās sastapties. Kāpēc gan ne? Jo vairāk tādēļ, ka es biju tajā visā iekšā.

— Esmu pārliecināts, ka jūsu memuāri izraisīs lielu interesi, noteica Puaro.

— Ak, jā! Es jaunībā pazinu ne vienu vien slavenu cilvēku. Apkārtējie skatījās uz tiem ar milzu godbijību. Un pat neapjauta, kādi viņi ir muļķi! Bet es zināju. Ak kungs, kādas kļūdas pieļāva šīs štāba žurkas! Jūs pat iedomāties nevarat! Nu lūk, es sadabūju papīrus, un meitene palīdzēja man tos sakārtot. Ļoti patīkama jauna meitene! Ne visai labi zina angļu valodu, bet, neskatoties uz to, ļoti saprātīga un izpalīdzīga. Esmu sakrājis milzum daudz materiālu, tikai tajos valda tāds neliels juceklis. Bet galvenais šajā stāstā ir tas, ka to dokumentu, kurus es gribēju atrast, tur nemaz nebija!

-   Tie ir pazuduši?

-    Jā. No sākuma domāju, ka šķirodami esam palaiduši tos garām neievērotus, bet tad mēs pārskatījām visu no jauna, un es jums teikšu, Puaro, ka man kāds ir nozadzis krietni daudz materiālu. Lielākā daļa no tiem ir visai maznozīmīgi. Patiesībā arī tie dokumenti, kurus es meklēju, nav pārāk nozīmīgi, es gribu teikt neviens tos par tādiem neuzskatīja, pretējā gadījumā es nebūtu saņēmis atļauju paturēt tos pie sevis. Lai nu kā tas arī būtu, tās vēstules ir pazudušas.

—     Negribētu būt netaktisks, bet tomēr — vai nevarat pateikt kaut ko tuvāk par šo vēstuļu saturu?

-     Nezinu, vai drīkstu, veco zēn. Varu pateikt tikai vienu kāds, kurš šobrīd pa labi un pa kreisi klāsta, cik gudri runājis un cik prātīgi rīkojies kara laikā, klaji melo, un tās vēstules to pierāda. Kā jūs saprotat, es nedomāju tās publicēt. Mēs tikai gribējām aizsūtīt attiecīgajam kungam dažas kopijas un atgādināt, ko viņš patiesībā toreiz teica un darīja, jo mums ir rakstiski pierādījumi. Un es nejustos pārsteigts, ja pēc tam politikā notiktu šādas tādas pārmaiņas. Vai saprotat? Kaut gan, vai man jums tas jāprasa! Jūs taču zināt, kā tas tiek darīts.

-   Jums taisnība, ser Roderik. Es saprotu, par ko jūs runājat, taču arī jums jāsaprot, ka man būs grūti kaut ko atrast, ja nezināšu, ko īsti meklēt un kādā virzienā.

—     Pirmām kārtām es gribu uzzināt, kas ir nozadzis šīs vēstules. Tas ir svarīgi, jo

manā mazajā kolekcijā varbūt atrodas kāds ārkārtīgi konfidenciāls dokuments, un man jāuzzina, kas tajā rakņājies.

-        Vai jums pašam nav nekādas nojausmas?

-   Jūs uzskatāt, ka vajadzētu būt?

-        Varētu būt, jo izskatās, ka vislielākās iespējas…

-        Es zinu! Jūs gribat teikt, ka tā bija mana mazā palīdze. Es domāju, ka tā nebija viņa. Meitene apgalvo, ka nav to darījusi, un es viņai ticu. Jūs saprotat?

-   Jā, Puaro nopūtās, — es saprotu.

-        Viņa ir pārāk jauna. Viņa vienkārši nevar zināt, kuri dokumenti ir svarīgi un kuri — ne. Tas viss notika vēl pirms viņas dzimšanas.

-   Kāds varēja dot viņai norādījumus.

-        Jā, jā, izklausās diezgan ticami. Bet tas būtu pārāk nepārprotami, vai ne?

Puaro atkal nopūtās. Viņš sāka šaubīties, vai ir liela jēga prasīt, lai sers Roderiks izsaka savu acīmredzami neobjektīvo viedokli.

-   Kurš vēl varēja piekļūt dokumentiem?

-        Endrū un Mērija, protams, bet es nedomāju, ka Endrū varētu būt iejaukts tādā lietā. Viņš vienmēr bijis godīgs zēns. Vienmēr. Nevar gan teikt, ka es viņu pārāk labi pazītu. Jaunībā viņi ar brāli pāris reizes pavadīja pie manis brīvdienas. Tiesa, Endrū pameta savu pirmo sievu un kopā ar mazu jauku meiteni aizlaidās uz Dienvidāfriku, taču tā var atgadīties jebkuram vīrietim, īpaši tad, ja viņš ir apprecējis tādu sievieti, kāda bija Greisa. Pārāk bieži gan es ar viņu netikos. Ziniet, viņa bija no tām sievietēm, kas uz visiem raugās no augšas un noņemas ar labdarbību. Tik un tā grūti iztēloties, ka Endrū varētu būt spiegs. Arī Mērija atkrīt. Pārāk aizņemta ar savām rozēm. Vēl šeit ir dārznieks, astoņdesmit trīs gadus vecs vīrs, kas visu mūžu nodzīvojis mūsu ciematā, un pāris sievišķu, kas augām dienām klīst pa māju un nemitīgi dūcina putekļu sūcējus, taču neviens no tiem īsti neiederas spiega lomā. Tā ka, pats redzat, zaglim jābūt kādam no malas. Mērija nēsā parūku, sers Roderiks negaidīti piebilda. — Es iedomājos, ka jūs varētu viņu tādēļ sākt turēt aizdomās. Taču tas nav mas-

5

kēšanās dēļ. Viņa esot zaudējusi matus, vēl nesasniegusi astoņpadsmit gadu vecumu. Liela nelaime jaunai sievietei. Man par parūku nebija ne jausmas, iekams nebiju redzējis, kā tā reiz ieķērās rožu krūmā un nošķiebās. Jā, jaunai sievietei tā ir liela nelaime.

—     Tāpēc man likās, ka viņai ir tāds dīvains matu sakārtojums, — atcerējās Puaro.

—     Katrā ziņā profesionāli spiegi parūkas nenēsā, pārliecinoši teica sers Roderiks. — Nabaga velniem jāmaina sejas ar plastiskās operācijas palīdzību. Un tomēr manos papīros kāds ir rakņājies.

-     Varbūt jūs tās vēstules esat nolicis kādā citā vietā? Kādā citā atvilktnē vai citā mapē? Kad jūs tās redzējāt pēdējo reizi?

— Es turēju tās rokās apmēram pirms gada. Pārlasīju un vēl nodomāju, cik labi šīs vēstules iederētos manā manuskriptā. Tagad tās ir pazudušas. Nozagtas.

-   Endrū, viņa sievu un kalpotājus jūs neturat aizdomās. Bet kā ar meitu?

-   Jūs domājat Normu? Nu, Norma ir nojūgusies, tā es teiktu. Es pieļauju, viņa varētu būt kleptomāne, kas, pašai neapzinoties, nočiepj kādu mantu, bet nedomāju, ka viņa rakņātos manos dokumentos, nē.

-   Ko tad jūs domājat?

—     Jūs bijāt manā mājā, redzējāt, kāda tur valda nekārtība jebkurā laikā jebkurš var ienākt un iziet. Ārdurvis līdz galam vaļā. Mēs nekad neesam tās slēguši.

-   Vai savas istabas durvis jūs aizslēdzat, kad braucat, piemēram, uz Londonu?

-    Agrāk es to nedarīju, tagad aizslēdzu, bet kāda gan tam jēga, ja atslēga pavisam vienkārša un der visām pārējām durvīm. Nē, zaglis nav no mājiniekiem. Tā jau mūsdienās notiek — dienas laikā, īpaši neslēpjoties, zaglis var ienākt mājā pa vaļējām durvīm, mierīgi uzkāpt augšstāvā un, neviena netraucēts, pārmeklēt jebkuru istabu, atrast dārglietas un tikpat mierīgi doties projām. Un neviens viņu neaizturēs, nepavaicās, kas viņš tāds un ko meklē. Izskatīties tāds zellis var vai nu pēc rokera, vai bitņika, vai kā vēl viņus tur sauc. Ar gariem matiem un netīriem nagiem. Pats savām acīm redzēju, kā tādi vazājas pa māju. Kaut kā neērti prasīt, kas, pie velna, viņš tāds ir. Nekad nevar uzminēt, pie kāda dzimuma tie pieder, un tas ir ļoti mulsinoši. Māja pilna ar viņiem. Tie laikam ir Normas draugi. Senāk tādas lietas netika pieļautas. Bet pamēģini tikai izsviest tādu no mājas, un pēc tam izrādīsies, ka tas bijis vikonts Endersleiss vai lēdija Šarlote Mardžoribenka. Jā, ir gan pienākuši laiki! — Sers Roderiks kādu brīdi klusēja. Ja kāds tās vēstules spēj atrast, tad tas esat jūs, Puaro. — Viņš izdzēra atlikušo viskiju un piecēlās kājās. — Tā nu tas ir. Ko teiksiet? Vai uzņematies?

-   Darīšu, ko varēšu, apsolīja Puaro.

Pie ārdurvīm zvanīja.

- Tā ir mana mazā meitene, — sacīja sers Roderiks. Kā allaž punktuāla. Apbrīnojami, vai ne? Es nekad nebraucu uz Londonu bez viņas. Esmu akls kā kurmis. Baidos šķērsot ielu.

-   Kāpēc nenēsājat acenes?

-   Kaut kur man vienas mētājas, bet tās nav ērtas. Nekad neturas uz deguna un allažiņ kaut kur noklīst. Man nepatīk brilles, nekad agrāk pēc tām nebija vajadzības. Vēl sešdesmit piecu gadu vecumā es varēju lasīt bez brillēm.

-  Nekas nav mūžīgs, — filozofiski noteica Puaro.

Džordžs ieveda istabā Sonju. Meitene izskatījās apbrīnojami jauki. "Kautrība viņai piestāv," nodomāja Puaro un ierastajā empressement* steidzās viešņu sagaidīt.

-  Enchnnte, mademoiselle! Viņš galanti noliecās pār meitenes roku.

-  Es taču neesmu nokavējusi, ser Roderik? Sonja jautāja, pāri Puaro plecam

♦Laipnība.

skatīdamās uz savu darbadevēju. Es neliku jums gaidīt? Ak, ceru, ka ne!

-   Jūs nākat tieši laikā, mans bērns, — sers Roderiks atsaucās. Precīzi kā Anglijas karaļnamā.

Meitenes sejā parādījās tikko jaušams smaids.

-   Ceru, ka darījāt, kā piekodināju, — viņš turpināja. Izdzērāt tasi labas tējas un apēdāt smalkmaizīti vai eklēru, vai kas nu jums, jaunajām dāmām, tik ļoti garšo. Jā? Vai izpildījāt pavēli?

-   Nē, patiesībā ne. Toties nopirku jaunas kurpes. Jaukas, vai ne? Meitene pastiepa uz priekšu kāju.

Tā bija patiešām skaista kāja. Sers Roderiks nespēja novērst skatienu.

-    Mums jāiet, ja gribam paspēt uz vilcienu, viņš pēc brīža sacīja. Jūs varbūt teiksiet, ka tas ir vecmodīgi, bet man patīk braukt ar vilcieniem. Laikā atiet un laikā pienāk. Ar automašīnām iznāk velta laika nosišana. Sastrēguma stundās tās knapi velkas viena aiz otras, un jūs varat pavadīt ceļā stundu vai pusotras vairāk, nekā bijis plānots. Automašīnas! Ha!

-   Varbūt palūgt, lai Džordžs izsauc jums taksometru? — piedāvāja Puaro.

-    Taksometrs jau gaida lejā, sacīja Sonja.

-   Vai redzat? — iesaucās sers Roderiks un paplikšķināja savai palīdzei pa plecu. Viņa padomā par visu!

Puaro ievēroja skatienu, kuru meitene uzmeta vecajam kungam.

Viņš pavadīja abus līdz ārdurvīm un laipni atvadījās. No virtuves iznāca misters Gobijs un apstājās gaitenī pie sienas, pārsteidzoši atgādinādams gāzes kantora darbinieku, kas ieradies, lai pārbaudītu skaitītāju.

Kad sers Roderiks iegāja liftā, Džordžs aizvēra ārdurvis un pagriezies sastapa Puaro jautājošo skatienu.

-    Kādas ir jūsu domas par jauno lēdiju, Džordž? Dažos jautājumos Puaro visai augstu vērtēja sava sulaiņa nekļūdīgos novērojumus.

-   Ar jūsu atļauju, ser, Džordžs atsaucās, pie laba gala tas nevedīs, ja drīkstu tā izteikties. Tas cilvēks no viņas ne acu nenolaiž.

-   Jā, tā ir, piekrita detektīvs.

-   Džentlmenim viņa vecumā tas nav nekas neparasts. Atceros lordu Monbrajānu. Cilvēks ar lielu pieredzi, bet? Pie viņa nāca masiere, jauna meitene. Jūs neticēsiet, kādas dāvanas viņš tai pasniedza! Dārgu vakarkleitu un rokassprādzi. Piemiņai, tā teikt. Visu vienos tirkīzos un dimantos. Ne jau pārāk dārgu, tomēr pietiekami vērtīgu. Vēl kažokādas apmetni, ne ūdeļādas, bet krievu sermuļa, un dārgu rokassomiņu. Bet pēc tam viņas brālis nokļuva grūtībās parādi vai vēl kaut kas… Es gan šaubos, vai viņai vispār bija brālis. Protams, lords Monbrajāns viņai to naudu iedeva, jo meitene izlikās tā nobēdājusies! Vecā vīra jūtas pret jaunavu bija tīri platoniskas. Viņa vecuma vīrieši nereti uzvedas kā apmāti. To panāk ne jau tās pašpaļāvīgās, bet pieglaudīgās.

-    Pilnīgi piekrītu, Džordž, sacīja Puaro. Tomēr tā nav atbilde, ko gaidīju. Es jautāju, kādas ir jūsu domas par jauno lēdi-

ju?

—Ak, jauna dāma… Neko noteiktu es nevaru pateikt, bet katrā ziņā viņa ir no tām nevainojamajām jaunajām sievietēm, kas, kaut arī ļoti jaunas, tomēr labi apzinās, ko dara. Tā es teiktu.

Puaro atgriezās viesistabā, un misters Gobijs, paklausīdams saimnieka mājienam, sekoja. Viņš apsēdās ierastajā pozā, ceļgalus cieši kopā saspiedis, purngalus pavērsis uz iekšu, izvilka no kabatas piezīmju bloknotu ar atlocītiem stūriem, uzmanīgi to atvēra un uzrunāja sodas ūdens šifonu:

Par faktiem, kurus lūdzāt noskaidrot. Restariku ģimene ir cienījama, ar labu reputāciju. Nekādu skandālu. Par tēvu Džeimsu Patriku Restariku stāsta, ka viņš esot bijis izveicīgs darījumu cilvēks. Ģimenes uzņēmums pastāv jau trīs paaudzes. Vectēvs to nodibināja, tēvs paplašināja, Saimons Restariks turpināja attīstīt. Pirms diviem gadiem Saimons Restariks pārcieta infarktu, veselība pasliktinājās. Apmēram pirms gada sekoja otrs infarkts, un viņš nomira. Jaunākais brālis Endrū iesaistījās ģimenes biznesā drīz pēc Oksfordas universitātes beigšanas. Bija precējies ar mis Greisu Boldvinu. Ģimenē viens bērns, meita Norma. Endrū pameta sievu un aizbrauca uz Dienvidāfriku kopā ar kādu mis Berilu. Oficiāli no pirmās sievas nebija šķīries. Misis Endrū Restarika nomira pirms divarpus gadiem. Viņa ilgi slimoja. Mis Norma Restarika mācījās Medoufīldas meiteņu internātskolā. Nekādu pārkāpumu.

Misters Gobijs atļāvās pārlaist žiglu skatienu Herkula Puaro sejai un piebilda:

-        Vispār šajā ģimenē, liekas, viss ir kārtībā.

-        Nevienas melnās avs? Neviena garīgi slimā?

-   Nekas nav zināms.

-   Žēl, noteica Puaro.

Misters Gobijs nokrekšķinājās, nolaizīja pirkstu un pāršķīra lappusi.

-         Deivids Beikers. Nekā iepriecinoša. Divreiz bijis nosacīti sodīts. Regulāri nonāk policijas redzeslokā. Turēts aizdomās par vairākiem šaubīgiem darījumiem, bijis iejaukts arī dārgu gleznu nolaupīšanā, taču tas nav pierādīts. Mākslinieks. Ienākumu avoti nav zināmi, bet dzīvo labi. Patīk turīgas meitenes. Labprāt ļauj viņām maksāt savā vietā. Pieņem naudu arī no tēviem, kuri uzstāj, lai atstāj mierā viņu meitas. Caurcaurēm samaitāts tips, ja gribat zināt manas domas, bet pietiekami gudrs, lai vienmēr izkļūtu sveikā.

Misters Gobijs sāniski paskatījās Herkulā Puaro.

-   Vai esat ticies ar viņu?

-   Jā, īsi atteica Puaro.

-        Un kādas ir jūsu domas par šo jaunekli, ja drīkstu jautāt?

-        Tādas pašas, Puaro atbildēja un domīgi piemetināja: Ļoti uzkrītošs tips.

-    Sievietēm patīk. Mūsdienu meitenes diemžēl uz kārtīgiem un strādīgiem puišiem acis nemet. Viņām patīk sliktie zēni, salašņas. Tie, kurus var pažēlot: "Viņam, nabadziņam, tā neveicas dzīvē!"

-   Dižojas kā pāvi, piebalsoja Puaro.

-   Jā, tā varētu teikt, nepārliecinoši piekrita Gobijs.

-   Kā jūs domājat, vai šis Deivids varētu kādam iesist pa galvu?

Misters Gobijs mirkli padomāja, tad lēnām pakratīja galvu un, ar skatienu ieurbies elektriskajā kamīnā, izteica savu spriedumu:

-   Tādā noziegumā viņš ne reizi nav bijis apvainots. Es nesaku, ka puisis to nespētu izdarīt, tomēr tas nav viņa stils. Beikers ir drīzāk pieglaimīgs, nekā varmācīgs.

-   Jā, piekrita Puaro, gluži manas domas. Kā jūs uzskatāt, vai no viņa var atpirkties?

-   Viņš pametīs meiteni kā karstu ogli, ja vien tas būs izdevīgi.

Puaro pamāja ar galvu. Pēkšņi viņš kaut ko bija atcerējies. Kad Endrū Restariks pagrieza pret viņu čeku, lai parādītu savu parakstu, Puaro izlasīja arī tā cilvēka vārdu, kuram bija domāta nauda. Deivids Beikers, un summa bija liela. "Vai Deivids justos aizvainots par piedāvājumu un atteiktos no tādas naudas," prātoja Puaro. Viņš bi ja pārliecināts, ka ne par ko pasaulē. Misteram Gobijam taisnība. Visos laikos tēvi ir atpirkušies no nevēlamiem jaunekļiem, gluži tāpat kā no nevēlamām sievietēm. Dēli lādējušies, meitas raudājušas, taču nauda ir un paliek nauda. Deivids bija piedāvājis Normai apprecēties. Vai viņa jūtas pret meiteni bija patiesas? Viņš tiešām bija nobažījies par Normu? Ja tā, no viņa tik viegli neatpirkties. Piedāvājums bija izklausījies diezgan patiess. Norma, bez šaubām, viņam ticēja. Endrū Restariks, misters Gobijs un Herkuls Puaro domāja citādāk, un viņiem, šķiet, bija taisnība.

Misters Gobijs noklepojās un turpināja savu ziņojumu:

— Mis Klaudija Rīsa-Holende. Ar viņu viss kārtībā. Nekā aizdomīga. Tēvs ir parlamenta loceklis. Turīgs. Nekādu skandālu. Nav no tiem deputātiem, par kuriem nemitīgi klīst dažādas baumas. Klaudija mācījusies meiteņu skolā Roudīnā, tad beigusi sekretāru kursus. No sākuma strādājusi par sekretāri pie kāda ārsta Hārlejstrītā, pēc tam Enerģētikas ministrijā. Lieliska darbiniece. Pēdējos divus mēnešus ir mistera Restarika privātsekretāre. Nopietnu attiecību nav, tikai draugi. Noderīgi un piemēroti, ja viņai rodas vēlēšanās doties uz randiņu. Arī ar Restariku viņu saista vienīgi darba attiecības. Manuprāt, citādi nemaz nevar būt. Pēdējos trīs gadus īrē dzīvokli Borodenmenšenā. Tur ir diezgan augsta īres maksa. Parasti kopā ar viņu dzīvo vēl divas meitenes. Tās nav viņas draudzenes un visu laiku mainās. Ilgāku laiku tur dzīvo tikai Frānsisa Kerija, otrā meitene. No sākuma gribējusi kļūt par aktrisi, tad apmeklējusi mākslas skolu. Strādā Vederbērna galerijā ievērojama vieta Bondstrītā. Nodarbojas ar izstāžu rīkošanu Mančestrā, Birmingemā, pa laikam ārzemēs. Bijusi Šveicē un Portugālē. Mākslinieces tips, daudz draugu starp aktieriem un gleznotājiem.

Gobijs atvilka elpu, ieskatījās savās piezīmēs.

— No Dicnvidāfrikas maz informācijas. Ne uz ko daudz es arī necerēju. Restariks nepārtraukti atradies kustībā. Bijis Kenijā, Ugandā, Zelta krastā, uz īsu brīdi iegriezies Dienvidamerikā. īsts nemiera gars. Bez tuviem draugiem un paziņām. Pietiekami bagāts, lai varētu atļauties ceļot. Viss, pie kā viņš ķēries, nesis peļņu. Bieži devies uz mazapdzīvotiem rajoniem. Uz cilvēkiem, ar kuriem nonācis saskarē, atstājis labu iespaidu. Kaut ari bija pilnīgi skaidrs, ka viņš ir dzimis klejotājs, kas ne ar vienu nenodibina ciešas attiecības. Trīs reizes ticis uzskatīts par mirušu, kad devies uz kādu mežonīgu vietu un pazudis, taču pēc pieciem sešiem mēnešiem atkal uzradies pavisam citā pusē, citā valstī. Pagājušajā gadā pēkšņi nomira viņa brālis. Nācās krietni papūlēties, līdz izdevās sadzīt Restarika pēdas. Šķiet, ka brāļa nāve viņu nopietni satrieca. Varbūt viņam beidzot bija apnikusi klaidoņa dzīve, varbūt bija saticis īsto sievieti. Daudz jaunāku par sevi. Skolotāja, cik zināms. Mierīga, nosvērta rakstura. Kā bija, kā nebija, bet Restariks atgriezās Anglijā. Viņa bagātību papildināja brāļa atstātais mantojums.

— Laimīgs stāsts un viena nelaimīga meitene, — domīgi sacīja Puaro. Es gribētu zināt par viņu ko vairāk. Jūs noskaidrojāt visu, ko varējāt. Par cilvēkiem, kas ir šīs meitenes tuvumā, kas varētu viņu iespaidot vai varbūt jau ir iespaidojuši. Man vajadzēja uzzināt kaut ko par viņas tēvu, pamāti, jaunekli, kurā viņa iemīlējusies, cilvēkiem, ar kuriem kopā viņa dzīvo un strādā. Vai esat pārliecināts, ka ar šo meiteni nav saistīts kāds nāves gadījums? Tas ir ļoti svarīgi.

—     Ne smakas. Meitene strādā uzņēmumā "Mājas baloži", kas pašlaik atrodas uz bankrota sliekšņa un maksā viņai ļoti mazu algu. Pamāte nesen gulēja slimnīcā uz izmeklēšanu. Turpat netālu no viņu lauku mājām. Paklīda visādas baumas, taču nekā noteikta.

— Pamāte ir dzīva, — sacīja Puaro un asinskārā tonī piebilda: — bet man vajadzīga nāve.

Misters Gobijs izteica nožēlu, ka nevar palīdzēt un, piecēlies kājās, apjautājās:

—     Vai jums no manis vēl kas vajadzīgs?

—     Jūs domājat informācija? Nē.

—     Ļoti labi, ser. Gobijs ielika bloknotu kabatā un piebilda: — Atvainojiet, ser, varbūt es jaucos svešās darīšanās, bet tā jaunā dāma, kas tikko bija šeit…

-Jā?

—     Tas, protams, ir… Varbūt tam nav nozīmes, taču man liekas, ka tomēr jāpasaka…

—     Lūdzu, runājiet. Kā noprotu, jūs esat viņu kaut kur saticis? Pareizi?

-   Ja, pirms paris mēnešiem.

-   Kur?

-   Botāniskajā dārzā.

-        Botāniskajā dārzā? Puaro izskatījās pārsteigts.

-        Es neizsekoju viņu. Es sekoju personai, ar kuru viņa satikās.

-   Un kas tas bija?

-        Droši vien jums es drīkstu teikt. Viens no Hercegovinas sūtniecības jaunākajiem atašejiem.

Puaro sarauca uzacis.

-        Tas ir interesanti. Ļoti, ļoti interesanti. Botāniskais dārzs… viņš domīgi novilka. Patīkama vieta, kur satikties. Ļoti patīkama.

-   Ari es tā domāju.

-   Vai viņi sarunājās?

-          Nē, ser, no pirmā acu uzmetiena nevarētu pateikt, ka viņi ir pazīstami. Jaunajai dāmai bija līdzi grāmata. Viņa apsēdās uz soliņa un, kādu brīdi palasījusi, nolika grāmatu sev blakus uz sola. Tad pienāca jauneklis, kuram es sekoju, un apsēdās līdzās meitenei. Viņi nepārmija ne vārda. Jaunā lēdija piecēlās un lēnā gaitā devās projām. Viņš palika, tad strauji piecēlās un gāja prom. Paņēmis līdzi pamesto grāmatu. Tas arī viss, ser.

-   Jā, domīgi sacīja Puaro, ļoti interesanti.

Misters Gobijs paskatījās uz grāmatplauktu un, pateicis tam arlabvakaru, aizgāja.

Puaro neapmierināti nopūtās.

— Enfin[24], viņš noteica, tas ir par daudz. Tas ir daudz par daudz. Tagad vēl spiegošana un apburoša spiedze! Bet es sāku ar to, ka izmeklēju varbūtēju slepkavību. Un arvien vairāk sliecos domāt, ka tā slepkavība ir tikai narkotiku apdullinātu smadzeņu murgs.

Četrpadsmitā nodaļa

—     Chere madame, — Puaro paklanīdamies sniedza misis Oliverai elegantu viktoriāņu laika gaumē sakārtotu ziedu pušķi.

-    Mesjē Puaro! Cik jauki ziedi! Cik tas ir jums raksturīgi! Man pušķi vienmēr iznāk tik nekārtīgi! Un viņa paskatījās uz vāzi ar košām krizantēmām, tad atkal pievērsa skatienu akurātā aplītī sakārtotajiem rožu pumpuriem. Un cik brīnišķīgi, ka atnācāt apraudzīt mani!

—     Ierados, madame, lai apsveiktu jūs ar izveseļošanos.

—     Jā, — attrauca misis Olivera, — liekas, ka ar mani atkal viss kārtībā. Viņa piesardzīgi pagrozīja galvu. Tomēr galva vēl sāp. Tas ir diezgan nomācoši.

—     Atcerieties, madame, es jūs brīdināju neko neuzsākt pašai uz savu roku.

—     Nebāzt degunu, kur nevajag. Jā, tieši to es darīju. Es sajutu ļaunuma dvesmu un sabijos, taču iegalvoju sev, ka tas ir muļķīgi, ka man nav no kā baidīties. Es taču atrados Londonā. Pašā Londonas centrā! Visapkārt bija cilvēki. "No kā gan te jābaidās," es domāju, "neesmu taču vientuļā mežā vai kādā citā nomaļā nostūrī."

Puaro viņu domīgi uzlūkoja. Vai cienījamā rakstniece runāja taisnību? Vai misis Olivera tiešām bija sajutusi draudus, bailes, ka viņai kāds grib nodarīt ļaunu, vai arī tikai tagad iedomājās, ka ir sajutusi. Viņš no savas pieredzes zināja, ka tieši tā notiek visbiežāk. Daudzi viņa klienti pēc notikuma runāja tāpat kā misis Olivera. "Es jutu, ka tur kaut kas nav kārtībā. Es sajutu ļaunumu, es nojautu, ka jānotiek kaut kam sliktam." Īstenībā kritiskajā brīdī viņi nekā tamlīdzīga nebija ne sajutuši, ne nojautusi. Bet kā bija ar misis Oliveru?

Detektīvs vērtējoši raudzījās rakstniecē. Misis Olivera ļoti lepojās ar savu intuīciju. Viena viņas priekšnojauta nomainīja otru visai ievērojamā ātrumā un bieži bija diametrāli pretēja iepriekšējai, un misis Olivera allaž pieprasīja, lai par svarīgāku tiktu atzīta tā, kura vēlāk izrādījās tuvāk patiesībai.

Un tomēr, gluži tāpat kā kaķi un suņi izjūt nemieru, negaisam tuvojoties, arī cilvēks bieži vien nojauš, ka gaidāms kaut kas briesmīgs, kaut arī viņam nav ne jausmas, kas īsti.

-   Tieši kurā brīdī jūs sajutāt bailes?

-   Kad nogriezos no galvenās ielas, paskaidroja misis Olivera. Līdz tam viss likās normāli un aizraujoši un… jā, es biju ļoti apmierināta ar sevi, kaut arī nedaudz uztraucos, kad sapratu, cik grūti ir kādu izsekot. Brīdi viņa domīgi klusēja. Tas viss atgādināja spēli. Bet tad pēkšņi tā vairs nelikās spēle. Apkārt viss bija mainījies. Drūms, neapdzīvots rajons, šauras ieliņas, pamestas mājas, tukšas noliktavas, būvlaukumi… Ak, es nezinu, grūti paskaidrot. Viss bija kļuvis citādāks. Kā murgā. Jūs taču zināt, kā tas notiek sapņos sākumā tu esi, piemēram, viesībās un tad piepeši atrodies džungļos vai kādā citā briesmīgā vietā, un no visām pusēm uzglūn briesmas.

-    Džungļos? pārjautāja Puaro. Interesanti, ka pieminējāt džungļus. Tātad jūs jutāties tā, it kā atrastos džungļos un baidītos no pāva?

-    Nezinu, tieši no kā baidījos. Pāvi jau nav tie bīstamākie dzīvnieki pasaulē. Es… Domāju, ka es nodēvēju puisi par Pāvu tāpēc, ka viņš atgādināja ļoti dekoratīvu radījumu. Pāvi taču izskatās ārkārtīgi krāšņi, vai ne? Un tas jauneklis atstāj tik spilgtu iespaidu.

-    Vai pirms sitiena pa galvu nemanījāt, ka jums kāds sekotu?

-   Nē, to gan es neievēroju, bet domāju, ka viņš man tīšuprāt norādīja nepareizo virzienu.

Puaro domīgi māja ar galvu.

-   Tam noteikti jābūt Pāvam, kas man uzbruka, — turpināja misis Olivera. — Kurš cits? Netīrelis nospeķotajā jakā? Viņš gan nelabi oda, taču neizskatījās ļauns. Un vēl mazāk tā varēja būt Frānsisa vai kā viņu tur sauc. Viņa ar izlaistiem matiem palika zvilnam uz kaut kādas kastes. Šī meitene man atgādina vienu aktrisi, tikai neatceros, kuru.

-   Jūs teicāt, ka viņa pozēja māksliniekam?

-   Jā. Ne Pāvam. Tam otrajam, netīrajam. Neatceros, vai esat Frānsisu redzējis, vai ne.

-   Līdz šim nav bijis tas prieks, ja vien to var uzskatīt par prieku.

-   Viņa diezgan labi izskatās, tāda mākslinieciski pavirša. Bāla seja, daudz skropstu tušas, matu šķipsna aizsedz pusi sejas, un pilnīgi dabiski, ka viņai ir paziņas starp tādiem tipiem un ka viņa tiem pozē. Nesaprotu, kā viņas to atļaujas! Es domāju, ka viņa varētu būt ieķērusies Pāvā. Bet iespējams, tajā netīrelī. Lai nu kā tas arī būtu, es nepēju noticēt, ka viņa būtu situsi man pa galvu.

-    Es pieļauju vēl vienu iespēju. Varbūt kāds pamanīja, ka izsekojat Deividu, un savukārt sekoja jums.

-   Kāds redzēja mani sekojam Deividam un tad sekoja man?

-    Vai arī kāds slēpās tajā pagalmā vai kādā no vecās noliktavas ēkām un novēroja to pašu cilvēku, ko jūs?

-   Tā, protams, ir interesanta doma, piekrita misis Olivera. Bet kas?

-        Te nu ir šis jautājums. — Puaro neapmierināti nopūtās. Sarežģīti, ārkārtīgi sarežģīti. Pārāk daudz darbojošos personu, pārāk daudz sakritību. Nekādas skaidrības. Es interesējos vienīgi par meiteni, kura apgalvoja, ka izdarījusi slepkavību, un ar šo lietu man jānodarbojas, bet, kā redzat, jo tālāk, jo lielāka neskaidrība.

-   Kāda neskaidrība?

-Padomājiet! Koncentrējieties!

Koncentrēšanās misis Oliverai nekad nebija padevusies.

-        Jūs vienmēr jaucat man galvu, viņa žēlojās.

-   Es runāju par slepkavību. Par kādu?

-   Manuprāt, par pamātes slepkavību.

-        Bet pamāte taču nav noslepkavota. Pamāte ir dzīva.

-         Prātā var sajukt ar jums! iesaucās misis Olivera.

Puaro iztaisnoja muguru un, salicis kopā abu roku pirkstus, gatavojās vismaz misis Oliverai tā likās patīkami pavadīt laiku.

-    Jūs atsakāties koncentrēties, viņš

>

sacīja, taču, lai nonāktu pie kāda noteikta slēdziena, nepieciešams sakopot domas.

-        Nevēlos koncentrēties! Vēlos uzzināt, cik tālu esat ticis, kamēr es gulēju slimnīi a. Kaut ko jūs noteikti esat noskaidrojis, liet ko?

Puaro ignorēja jautājumu.

-    Sāksim no sākuma. Kādu dienu jūs man piezvanījāt. Es biju sliktā garastāvokli. Jā, atzīstos, sliktā. Man bija pateikti ārkārtīgi nepatīkami vārdi. Tie mani sāpināja. Jūs, madame, bijāt pati laipnība. Jūs mani mierinājāt, uzmundrinājāt, pacienājāt ar burvīgu tasse de chocolat. Jūs ne tikai piedāvājāt savu palīdzību, bet patiesi palīdzējāt. Palīdzējāt atrast meiteni, kas bija atnākusi pie manis un apgalvojusi, ka varbūt ir kādu nogalinājusi. Tagad pajautāsim sev, madame, ko mēs zinām par šo slepkavību? Kas ir nogalināts? Kur ir izdarīta slepkavība? Kāpēc?

-   Ak, pietiek! iesaucās rakstniece. No jūsu runāšanas sāk sāpēt galva, bet tas man nenāk par labu.

Puaro nepievērsa ne mazāko uzmanību viņas iebildumiem.

-   Vai slepkavība vispār notikusi? Jūs teicāt pamāte, bet es atbildēju, ka pamāte ir dzīva. Tātad, cik zināms, slepkavības mums nav. Bet tai ir jābūt. Un es jautāju kurš ir nogalināts? Pie manis ierodas un paziņo, ka ir notikusi slepkavība. Kaut kur, kaut kādā veidā. Taču es to nevaru atrast, un jūsu pieņēmums, ka iespējamais upuris varētu būt pamāte, Herkulu Puaro neapmierina.

-   Es nudien nesaprotu, ko jūs īsti gribat! žēlojās misis Olivera.

-   Es gribu slepkavību.

—     Tas izklausās asinskāri!

—     Es meklēju slepkavību, bet nevaru atrast. Tas ir tik nogurdinoši! Tāpēc lūdzu jūs koncentrēties un sekot manām pārdomām.

—     Man prātā ienāca brīnišķīga ideja! Varbūt Endrū Restariks nogalināja savu pirmo sievu un tāpēc aizbēga uz Dienvidāfriku? Vai tādu variantu neesat apsvēris?

—     Protams, ka ne! — sašuta Puaro.

-   Man gan tas ienāca prātā, misis Olivera aizrautīgi turpināja. — Tas būtu ļoti interesanti. Restariks iemīlējās citā sievietē, noslepkavoja sievu, jo gribēja no tās atbrīvoties. Kā Kripēns [25] . par sievas slepkavību notiesāts uz nāvi pēc tam, kad kopā ar mīļāko mēģināja aizbēgt uz Kanādu. Un neviens neko pat nenojauta.

Puaro izdvesa garu nopūtu.

-   Bet Restarika pirmā sieva nomira vienpadsmit divpadsmit gadus pēc tam, kad viņš bi ja pametis valsti, lai dotos uz Dienvidāfriku, un Normai tēva aizbraukšanas brīdī bija pieci gadi.

-   Meitene varēja iedot mātei nepareizās zāles. Turklāt mēs nezinām, kad nomira misis Restarika. Varbūt pirms vīra aizbēgšanas.

-   Es zinu, pacietīgi sacīja Puaro. Pirmā misis Restarika nomira tūkstoš deviņi simti sešdesmit trešā gada četrpadsmitajā aprīlī.

-   Kā jūs to varat zināt?

-   Varu, jo liku kādam noskaidrot faktus. Es jūs lūdzu, madame, nesteidzieties ar neticamiem pieņēmumiem.

-    Manuprāt, tie nav nemaz tik neticami, — tiepās misis Olivera. — Ja es rakstītu romānu, tad tieši tā risinātu sižetu. Un slepkava būtu mazā meitene. Pašai neapzinoties, paklausot tēvam, kas liek iedot mātei saindētu dzērienu.

-   Sapristi! iesaucās Puaro.

-   Labi jau labi, miermīlīgi noteica rakstniece. — Izstāstiet savu versiju.

-   Diemžēl man nav ko stāstīt. Es meklēju slepkavību un to neatrodu.

-   Arī ne tad, kad uzzinājāt par Mērijas Restarikas atkārtoto saslimšanu un iespējamo saindēšanos ar arsēnu, ko, labi pameklējot, varbūt atrastu pie Normas?

—     Tieši to jau ari atrada.

—     Patiešām, mesjē Puaro, ko gan jūs vēl gribat?

—     Es gribu, lai jūs pievērstu uzmanību valodas lietošanai. Meitene man pateica to pašu, ko bija teikusi manam sulainim Džordžam. Viņa neteica: "Es mēģināju kādu nogalināt" vai " Es gribēju nogalināt savu pamāti." Viņa runāja par nāvi kā par notikušu faktu. Par to, kas jau noticis. Viņa to pateica pagātnē.

—     Padodos, — misis Olivera nopūtās. — Jūs vienkārši nevēlaties atzīt, ka Norma centusies nogalināt pamāti.

—     Nebūt ne. Es atzīstu par pilnīgi iespējamu, ka meitene varētu būt mēģinājusi nogalināt Mēriju. Domāju, ka tā arī bija, tas atbilstu viņas psiholoģiskajam stāvoklim, garīgajai nelīdzsvarotībai. Taču tam nav nekādu tiešu pierādījumu. Jebkurš varēja noslēpt indi starp viņas lietām. Pat Endrū Restariks.

—     Jūs vienmēr sliecaties sievas nāvē pirmām kārtām turēt aizdomās vīru.

—     Vīram parasti ir visvairāk iespēju un visbiežāk arī iemeslu vēlēties sievas nāvi, ar to jārēķinās. Bet tikpat labi indi Normas istabā varēja noslēpt viņa pati vai kāds no kalpotājiem, vai au pair meitene, vai vecais sers Roderiks. Vai misis Restarika.

-        Muļķības! Kāpēc lai viņa to būtu darījusi?

-        Iemesls var būt. Visdrīzāk tas ir ļoti dīvains, taču nejau aiz ticamības robežām.

-         Mesjē Puaro, nevar taču turēt aizdomās jebkuru!

-        Mais oui*, var. Tieši to es daru. Vispirms turu aizdomās, pēc tam meklēju iemeslus.

-         Kāds gan varētu būt iemesls tai jaunajai ārzemniecei?

-        Tas atkarīgs no tā, ko viņa meklē tajā mājā, kāpēc atbraukusi uz Angliju, kā arī no daudz kā cita.

-   Jūsu idejas kļūst arvien trakākas!

-   Vai Deivids, jūsu Pāvs.

-        Maz ticams. Viņš nekad nav bijis tajā mājā. Pat ne tuvumā.

-        Viņš bijis ne tikai tuvumā. Tajā dienā, kad es viesojos pie sera Roderika, viņš klīda pa māju.

-   Viņš neslēpa indi Normas istabā.

-   Kā jūs to zināt?

♦Protams.

-         Norma un šis drausmīgais jauneklis mīl viens otru.

-   Jā, tā izskatās.

-        Jums allaž bijusi tieksme visu sarežģīt, gaudās misis Olivera.

-        Nepavisam. Lieta kļūst sarežģīta neatkarīgi no manis. Vienīgais cilvēks, kas varētu visu paskaidrot, ir pazudis.

-   Norma?

-   Jā, Norma.

-        Viņa nekur nav pazudusi, mēs taču viņu atradām.

-         Viņa izgāja no kafejnīcas un pazuda bez pēdām.

-         Un jūs to pieļāvāt? — misis Oliveras balss sašutumā nodrebēja.

-   Diemžēl.

-        Jūs ļāvāt viņai aiziet? Un neko nedarāt, lai atrastu vinu?

7 ±

-   To es neesmu teicis.

-        Bet panākumu nav, vai ne? Mesjē Puaro, jās liekat man vilties!

-        Te ir sistēma… — Herkuls Puaro aizdomājās. — Jā, te ir sistēma. Taču, tā kā trūkst viena ķēdes posma, sistēmai nav jēgas, jūs saprotat?

-         Nē, — atcirta misis Olivera, viņai sāpēja galva.

Puaro turpināja skaļi prātot, bet rakstniece neklausījās. Aizkaitināta viņa pie sevis nodomāja, ka Restariku meitene teikušu absolūtu taisnību Puaro tiešām bija pārāk vecs. Viņa bija atradusi Normu, piezvanījusi Puaro un aicinājusi nekavējoties ierasties. Viņa bija sekojusi Dcividam, atstādama meiteni Puaro ziņā. Un kas notika? Viņš bija ļāvis tai mierīgi aiziet un izgaist! Vai viņš šajā laikā vispār bija paveicis ko noderīgu ? Neko! Misis Olivera jutās vīlusies vecajā draugā. Stipri vīlusies. Kad viņš beigs runāt, viņa tam pateiks visu, ko domā!

Bet Puaro mierīgi turpināja apspriest to, ko bija nosaucis par sistēmu.

Tā ir kā ķēde katrs posms saistās ar nākamo. Un te sākas grūtības. Viens it kā saistās ar otru, un tad pēkšņi atklājas, ka vēl ar kaut ko citu, it kā pilnīgi no malas. Tomēr ne no malas. Un tādā veidā iesaistās vēl citi aizdomās turamie. Aizdomās par ko? Ne par ko noteiktu. Vispirms mums bija meitene, un dažādo pretrunīgo sistēmu juceklī man vajadzēja meklēt atbildi uz galveno jautājumu: vai meitenei draud briesmas? Vai viņa ir upuris? Bet varbūt viltīga intrigante? Varbūt viņa kāda vienīgi sev zināma iemesla dēļ tēlo nelaimīgās lomu? Var būt visādi. Man vajadzīgs vēl kaut kas. Kāds drošs pieturas punkts… Tāds noteikti ir, un man tas jāatrod. Jā.

Misis Olivera rakņājās rokas somiņā.

—     Nesaprotu, kāpēc nekad nevaru atrast aspirīnu, kad man tas vajadzīgs! viņa īgni murmināja.

—     Mums ir viena radniecības saitēm saistītu ļaužu grupa. Tēvs, meita, pamāte. Viņu dzīves ir cieši savijušās. Mums ir pavecs, prātu izkūkojis tēvocis, kura mājā viņi uzturas. Mums ir meitene Sonja, kas ir saistīta ar šo tēvoci. Viņa pie tā strādā. Meitene ir labi audzināta, laipna un pieklājīga. Vecais vīrs par viņu ir sajūsmā. Bet vai darbs pie sera Roderika papīriem ir viņas vienīgais mērķis?

—     Droši vien grib uzlabot savas angļu valodas zināšanas, iestarpināja misis Olivera.

— Botāniskajā dārzā meitene tiekas ar Hercegovinas vēstniecības jaunāko atašeju. Satiekas, bet nesarunājas. Pamet uz sola grāmatu, kuru viņš aiznes…

—     Par ko jūs runājat? nesaprata misis Olivera.

—     Vai tam ir kāds sakars ar pirmo sistēmu? Puaro apcerīgi turpināja. Mēs to vēl neesam noskaidrojuši. No pirmā acu uzmetiena liekas maz ticami, kaut gan iespējami. Vai Mērija Restarika būtu nejauši uzdūrusies kaut kam, kas varētu meiteni atmaskot?

-   Tikai nesakiet, ka te ir darīšana ar spiegošanu!

-    Es neko neapgalvoju, tikai analizēju varbūtības, detektīvs lēnprātīgi atbildēja.

-   Jūs pats teicāt, ka sers Roderiks aiz vecuma izkūkojis prātu.

-   Nav runa par viņa saprātu vai neprātu. Kara laikā viņš ieņēma svarīgu posteni izlūkdienestā. Caur viņa rokām gāja daudzi svarīgi dokumenti. Viņš saņēma daudzas svarīgas vēstules. Vēstules, kuras viņam atļāva paturēt, jo tās bija zaudējušas savu nozīmību.

-   Karš taču jau sen ir beidzies.

-   Pareizi, taču pagātne ne vienmēr paliek pagātnē. Tiek noslēgtas jaunas alianses. Tiek teiktas runas, atbalstot vienu, noliedzot otru, apmelojot trešo… Pieņemsim, ka eksistē vēstules vai citi dokumenti, kas parāda kādu nelabvēlīgā gaismā? Es nesaku neko tiešu, tie ir tikai pieņēmumi. Pieņēmumi, kas balstās uz zināmiem pagātnes notikumiem. Varbūt kāds ir ieinteresēts, lai vēstules vai dokumenti tiktu iznīcināti. Vai nodoti citai valstij. Kurš ar tādu uzdevumu vislabāk tiktu galā, ja ne apburoša jauna meitene, kas palīdz vecam vīram sakārtot memuāru rakstīšanai nepieciešamos dokumentus? Šodien visi ķērušies pie atmiņu publicēšanas, un neviens to nevar aizliegt. Ja nu kādu dienu, kad ēdienu gatavošanā piedalās šī izpalīdzīgā sekretāre un au pair meitene vienā personā, viņa ieber Mērijas šķīvī arsēnu? Un pēc tam noveļ vainu uz Normu?

-   Jums nu gan ir idejas! iebilda misis Olivera. Manuprāt tas ir pārāk sarežģīti. Es teiktu, ka dzīvē tā nemēdz notikt.

—     Tur jau ir tas āķis. Pārāk daudz sistēmu. Kura ir īstā? Norma pamet mājas, dodas uz Londonu un īrē istabu dzīvoklī, kurā, kā jūs man teicāt, mitinās vēl divas meitenes. Te atkal veidojas sistēma. Meitenes iepriekš neesot bijušas pazīstamas. Bet ko es uzzinu? Klaudija Rīsa-Holende ir Normas tēva privātsekretāre. Atkal saistība! Vai nejaušība? Vai jauna sistēma? Otrā meitene, kā jūs teicāt, ir modele un pazīst jaunekli, kuru jūs nodēvējāt par Pāvu un kurā iemīlējusies Norma. Atkal saistība. Cita pēc citas — kā ķēdes posmi. Un kāda loma te Deividam Pāvam? Vai viņš mīl Normu? Tā varētu būt. Bet meitenes vecāki viņu draudzību neatbalsta, kas ir dabiski un saprotami.

-    Dīvaini, ka Klaudija Rīsa-Holende ir Endrū Restarika sekretāre, domīgi sacīja misis Olivera. — Man radās tāds iespaids, ka šī meitene spēj tikt galā ar visu. Varbūt tā bija viņa, kas izgrūda to sievieti pa septītā stāva logu?

Puaro lēnām pagriezās pret rakstnieci.

-    Ko jūs teicāt? viņš saspringti jautāja. — Ko jūs teicāt?

-   Kāda sieviete nezinu, kā viņu sauc, izkrita vai izlēca pa tās mājas septītā stāva logu un nositās.

-   Un jūs man ne vārda neteicāt? bargi pārmeta Puaro.

Misis Olivera pārsteigumā iepleta acis.

-   Nesaprotu, par ko jūs tā uztraucaties!

-   Par ko es uztraucos? Es jūs lūdzu pastāstīt man par visiem zināmajiem nāves gadījumiem! Lūk, par ko es uztraucos. Nāve! Jūs atbildējāt, ka nezinot nevienu, kas kaut kādā mērā saistītos ar mūsu izmeklēšanu! Jūs runājāt vienīgi par noindēšanas mēģinājumu. Bet, izrādās, nāve ir! Kā sauc to dzīvojamo namu?

-   Borodenmenšena.

-   Jā, jā… Kad tas notika?

-        Vai pašnāvība? Vai varbūt… nu, viņa izkrita… Apmēram nedēļu pirms tam, kad uz turieni biju aizgājusi.

-   Brīnišķīgi! Kā jūs par to uzzinājāt?

-   Man pateica piena pārdevējs.

-   Piena pārdevējs! Bori Dieu![26]

-        Viņam gribējās ar kādu papļāpāt. Skumjš gadījums. Dienas laikā… nē, laikam, agri no rīta.

-   Kā to sievieti sauca?

-   Nezinu, viņš neteica.

-   Jauna, pusmūža, veca?

Misis Olivera mirkli padojnāja.

-         Tiešu vecumu viņš neminēja. Cik es atceros, viņš teica, ka varētu būt pāri piecdesmit gadiem.

-   Tā, tā. Vai meitenes to sievieti pazina?

-        Kā lai es to zinu? Viņas par šo gadījumu nerunāja.

-   Un jūs klusējāt, neteicāt man ne vārda!

-         Mesjē Puaro, manuprāt, traģiskajam atgadījumam nav nekāda sakara ar… Nu, labi, varbūt arī… bet man nelikās…

-         Jā, te ir saistība. Mums ir meitene, Norma, viņa dzīvo tajā mājā, viendien kāda sieviete beidz dzīvi pašnāvībā (vismaz tā izskatās pēc pašnāvības). Tātad kāda sieviete izlec vai izkrīt pa septītā stāva logu un nositas. Kas notiek tālāk? Pēc dažām v dienām Norma, kura viesībās dzirdējusi jūs runājam par mani, ierodas pie manis un apgalvo, ka, iespējams, esot izdarījusi slepkavību. Vai uztverat? Nāve un dažas dienas vēlāk ierodas Norma ar savu paziņojumu. Jā, tai ir jābūt slepkavībai!

Misis Olivera pavēra muti, lai teiktu: "Muļķības!", taču neuzdrošinājās. Kaut gan palika pie savas pārliecības.

—     Lūk, fakts, par kuru līdz šim neko nezināju, un tas savieno visas atšķirīgās sistēmas vienā veselā! Jā, jā! Es vēl nezinu, kā, bet tā ir! Man jāpadomā. Tieši tas pašreiz jādara — jādodas uz mājām un lēnā garā viss jāpārdomā. Jāsavieno atsevišķi posmi, bet centrālais elements ir tā sieviete… Jā. Beidzot! Beidzot es zinu, kā rīkoties tālāk! Viņš piecēlās kājās un, izmetis: Adieu, chere madame! izgāja no istabas.

Misis Olivera ļāva vaļu emocijām.

-    Muļķības, viņa sacīja tukšajai istabai. Absolūtas muļķības! … Diez vai četras aspirīna tabletes nebūs par daudz?

Piecpadsmita nodaļa

Herkulam Puaro priekšā uz galda stāvēja krūze ar iniežu graudu novārījumu, ko bija pagatavojis Džordžs. Iegrimis dziļās pārdomās, detektīvs lēni malkoja dzērienu. Viņš risināja domu pavedienu sev ierastajā veidā. Kā cilvēks, kurš apņēmies tikt galā ar sarežģītu puzli, lika vienu gabaliņu pie otra, lai izveidotu loģisku un skaidru kopējo ainu. Šobrīd svarīgākais bija izvēlēties pareizo variantu, atmetot visu lieko. Viņš iedzēra kārtējo malku, pabīdīja krūzi sāņus un, ērti atbalstījis rokas uz krēsla paroceņiem, pārcilāja prātā atsevišķos fragmentus. Pēc tam vajadzēs tos salikt pareizajā kārtībā te gabaliņu no zilajām debesīm, te no zaļā krasta, te varbūt derētu kā

7 s 7

tīģera āda strīpainā josliņa…

Viņa paša sāpošās pēdas šaurajās lakādas kurpēs… Ar to arī jāsāk. Dodoties labās draudzenes misis Oliveras norādītajā virzienā… Pamāte. Viņš atcerējās, kā atvēra dārza vārtiņus. Sieviete, kas ravēja nezāles rožu dobē, pagrieza galvu un skatījās uz viņu. Vai šajā epizodē bija kas nozīmīgs? Nē. Zeltaini mati nobriedušu kviešu krāsā, cirtas un sprogas, sakārtotas augstā frizūrā, nedaudz atgādināja misis Oliveras sasuku. Puaro pasmaidīja. Mērijas Restarikas krāšņo matu veidojums bija daudz akurātāks par to, kas jebkad redzēts uz populārās detektīvromānu rakstnieces galvas… Zeltaino matu kuplums daudz par lielu šaurajai sejai. Puaro atcerējās sera Roderika teikto, ka Mērijai jānēsā parūka, jo savus matus viņa zaudējusi slimības dēļ. Skumji tik jauna sieviete. Jā, kad tagad tā padomā, parūka (ja varēja ticēt vecā vīra apgalvojumam, ka tā ir parūka) tiešām bija par lielu un smagu viņas galvai. Un mākslīgi sakārtotās sprogas… Puaro apsvēra, vai parūkai varēja būt kāda nozīme viņa pārdomās? Viņš pārcilāja atmiņā visu, par ko abi bija runājuši… Vai bija pateikti kādi nozīmīgi vārdi? Šķiet, ka nē. Tad viņa to ieveda viesistabā. Bezpersoniska telpa, kurā mājnieki acīmredzot reti iegriežas. Pie sienām divi portreti… Sieviete baložpelēkā tērpā… Šaura mute, sakniebtas lūpas, matos jaušamu sirmums… Pirmā misis Restarika. Izskatījās, ka bijusi vecāka par vīru, kura ģīmetne karājās pie pretējās sienas. Labas gleznas. Lansbergers bijis labs portretists. Puaro domas pakavējās pie vīrieša ģīmetnes. Toreiz viņš to nebija apskatījis tik rūpīgi, kā pēc tam Restarika kabinetā…

Endrū Restariks un Klaudija Rīsa-Holende. Vai te varēja kas slēpties? Vai viņu starpā bija kas vairāk par darba attiecībām? Diezin vai. Pēc ilgu gadu prombūtnes atgriezies mājās, bez draugiem un radiniekiem, norūpējies un apjucis par meitas dīvaino raksturu un uzvedību, pilnīgi saprotams, ka viņš griezās pie savas saprātīgās un kompetentās sekretāres, apvaicājoties, vai viņa nezina, kur Norma varētu apmesties, pārcēlusies uz dzīvi Londonā. Un sekretāre ar prieku šefam izpalīdzēja, jo tieši tobrīd meklēja trešo meiteni. Trešā meitene… Viņa domas ik pa brīdim atgriezās pie šiem misis Oliveras teiktajiem vārdiem, it kā tajos slēptos vēl kāda, līdz šim neapjausta, jēga.

Ienāca Džordžs un, pievēris aiz sevis durvis, ziņoja:

-   Atnākusi jaunā lēdija, ser. Tā, kura te bija viņdien.

Puaro pārsteigts izslējās staltāk.

-   Lēdija, kura ieradās brokastu laikā?

-   Nē, ser. Jaunkundze, kas bija kopā ar seru Roderiku Horsfīldu.

-   Ak tā! Puaro sarauca uzacis. Aicini iekšā. Kur viņa ir?

-   Mis Lemonas kabinetā, ser.

-   Ahā! Nu, ved viņu šurp.

Sonja negaidīja, kamēr Džordžs viņu pieteiks. Ašā, gandrīz vai agresīvā solī meitene ienāca istabā tūlīt aiz sulaiņa.

-    Man nebija viegli izrauties, taču man noteikti vajadzēja atbraukt, lai pateiktu jums, ka es tos papīrus neesmu ņēmusi! Neko neesmu nozagusi! Vai sapratāt?

-   Vai kāds jums teicis, ka esat ņēmusi ? Puaro rāmi jautāja. Apsēdieties, mademoisellc.

-   Es negribu sēdēt, man ir ļoti maz laika. Es tikai atnācu, lai pateiktu, ka tā nav taisnība. Es esmu ļoti godīga un daru tikai to, ko man liek sers Roderiks.

-    Es sapratu. Es visu sapratu. Jūs apgalvojat, ka neesat iznesusi no sera Roderika Horsfīlda nama nekādus dokumentus, vēstules vai citus papīrus. Vai tā?

-   Jā, un es atbraucu, lai jums to pateiktu. Viņš man uzticas. Viņš zina, ka es nekad neko tādu nedarītu.

-   Tad jau labi. Jūs pateicāt, un es ņemšu vērā.

-    Vai domājat, ka atradīsiet tos dokumentus?

-    Šobrīd esmu aizņemts ar vienu citu lietu. Sera Roderika problēmai nāksies nedaudz pagaidīt.

—Viņš ir nobažījies, ļoti nobažījies. Ir kaut kas, ko es viņam neuzdrošinos pateikt, bet jums pateikšu. Viņš nemitīgi kaut ko pazaudē. Nekas netiek atlikts savā vietā. Viņš pamet lietas… kā to saka… tādās vietās, ko grūti iedomāties! Ak, es zinu! Jūs turat aizdomās mani! Visi tur aizdomās mani, jo esmu ārzemniece. Tāpēc, ka esmu atbraukusi no svešas zemes, mani tur aizdomās, ka zogu slepenus dokumentus, kā tāda spiedze jūsu dumjajos romānos. Es tāda neesmu. Esmu saprātīga.

—     Ak tā, Puaro laipni sacīja. — Vienmēr ir patīkami to apzināties. Ko vēl jūs vēlaties man pastāstīt?

—     Kāpēc lai es vēlētos stāstīt vēl kaut ko?

—     Nu, ko var zināt…

—     Kas ir tā otra lieta, ar kuru jūs pašreiz nodarbojaties?

—     Ak, negribu jūs aizkavēt. Jums droši vien šodien ir brīvdiena.

—     Jā, vienu dienu nedēļā es varu darīt, ko vēlos. Varu atbraukt uz Londonu, aiziet uz Britu muzeju.

—  Bez šaubām, arī uz Viktorijas un Alberta muzeju.

-Jā.

—     Ari uz Nacionālo galeriju apskatīt gleznas. Bet, ja diena jauka, apmeklēt Kensingtongārdenu vai varbūt… Botānisko dārzu?

Viņa sastinga… Tad uzmeta detektīvam dusmīgu skatienu.

—     Kāpēc pieminējāt Botānisko dārzu?

—     Tāpēc, ka tur var apskatīt daudz interesantu, eksotisku augu, krūmu un koku. Jums noteikti jāaizbrauc uz turieni. Ieejas maksa nav liela penijs vai divi. Bet par šo naudu jūs varat apskatīt tropu kokus, apsēsties zem tiem, palasīt grāmatu… Puaro viņai atbruņojoši uzsmaidīja un apmierināts redzēja, ka meitenes satraukums pieauga. Negribu jūs ilgāk aizkavēt, mademoiselle. Varbūt steidzaties apciemot draugus vēstniecībā.

—     Kāpēc jūs tā sakāt?

—Vienkārši tāpat. Jūs, kā pati uzsvērāt, esat ārzemniece, un, pilnīgi iespējams, ka jums ir paziņas jūsu valsts vēstniecībā šeit, Londonā.

—     Kāds jums kaut ko ir sastāstījis! Kāds ir ieinteresēts mani apsūdzēt! Es taču jums teicu, ka viņš ir vecs, izklaidīgs vīrs, kurš neko nenoliek savā vietā. Tā ir! Un viņam nav zināmi nekādi svarīgi noslēpumi! Nav nekādu slepenu dokumentu vai vēstuļu. Nekad nav bijuši!

-     Nu, tagad jūs runājat nepārdomāti. Laiki mainās, protams, taču kādreiz viņš nenoliedzami zināja daudzus noslēpumus.

-   Jūs mēģināt mani iebaidīt!

-   Nē, nē, nepavisam. Mani neaizrauj melodramatiski efekti.

-   Misis Restarika. Jā, jums to visu sastāstījusi misis Restarika. Es viņai nepatīku.

-   Viņa man neko nav teikusi.

-   Jā, atzīstos, man viņa nepatīk. Es tādām sievietēm neuzticos. Viņa kaut ko slēpj.

-   Jūs domājat?

-   Jā, man liekas, ka viņa kaut ko slēpj no vīra. Manuprāt, viņa brauc uz Londonu, lai satiktos ar citiem vīriešiem. Vismaz ar vienu.

-    Interesanti. Ļoti interesanti. Jums ir aizdomas, ka misis Restarika tiekas ar kādu vīrieti.

-   Jā, es tā domāju. Viņa bieži brauc uz Londonu un, manuprāt, ne katru reizi pasaka to vīram vai arī apgalvo, ka brauc iepirkties. Viņš ir aizņemts ar darbu savā birojā un ne vienmēr iedziļinās sievas teiktajā. Viņa vairāk laika pavada Londonā, nekā mājās. Un vēl viņa tēlo, ka dievina ņemties pa dārzu.

-   Jūs nezināt, ar ko misis Restarika satiekas?

-        Kā es to varētu zināt? Es viņu neizsekoju. Bet misters Restariks nav no aizdomīgajiem. Viņš tic visam, ko sieva stāsta. Tik aizņemts ar saviem darījumiem Sitijā. Turklāt noraizējies par meitu.

-        Jā, — Puaro piekrita, — viņš tiešām ir noraizējies. Ko varat teikt par viņa meitu? Cik labi jūs meiteni pazīstat?

-        Es reti tiekos ar Normu. Ja jūs jautātu manas domas, es teiktu, ka viņa ir traka.

-   Traka? Kāpēc jūs tā domājat?

-        Reizēm viņa runā ļoti nesaprātīgi. Redz to, kā nav.

-   Redz to, kā nav?

-       Cilvēkus, piemēram. Brīžiem Norma ir ārkārtīgi uzbudināta, brīžiem šķiet kā aizmigusi. Jūs ar viņu runājat, bet viņa neko nedzird. Neatbild. Man šķiet, ka ir cilvēki, kurus Norma labprāt redzētu mirušus.

-   Jūs domājat misis Restarika?

-        Un tēvs. Dažkārt viņa skatās uz savu tēvu tā, it kā to ienīstu.

-        Varbūt tādēļ, ka gan tēvs, gan pamāte cenšas atturēt viņu no precībām ar to jauno vīrieti?

-        Jā, to viņi negrib pieļaut. Un viņiem ir taisnība, taču Normu vecāku nostāja sanikno. Kādu dienu, Sonja mundri pamāja ar galvu, tā meitene padarīs sev galu. Es, protams, ceru, ka viņa nebūs tik dumja, lai gan tādas lietas mēdz notikt, kad cilvēks ir iemīlējies. — Viņa paraustīja plecus un piebilda: — Es nu iešu.

-   Atļaujiet man uzdot jums vēl vienu jautājumu. Vai misis Restarika nēsā parūku?

-   Parūku? Kā lai es to zinu ? Mirkli viņa padomāja, tad teica: — Jā, varētu būt. Ļoti parocīgi ceļojot. Arī moderni. Es pati dažreiz nēsāju parūku. Zaļu! Agrāk. Es nu iešu, viņa atkārtoja un prom bija.

Sešpadsmitā nodaļa

-   Šodien daudz darāmā, sacīja Herkuls Puaro, nākamajā rītā pēc brokastīm iegājis mis Lemonas kabinetā. — Daudz kas jānoskaidro. Vai izdarījāt visu, ko es lūdzu? Norunājāt vajadzīgās tikšanās? Ievācāt ziņas?

-    Protams, mierīgi atbildēja sekretāre. — Viss ir sagatavots. Viņa pasniedza nelielu mapi. Puaro aši pārskatīja tās saturu un apmierināts pamāja ar galvu.

-   Zinu, ka vienmēr varu uz jums paļauties, mis Lemona, viņš teica. C'est fantastique!

-        Ko jūs, mesjē Puaro, nesaskatu te nekā fantastiska. Jūs devāt norādījumus, es tos izpildīju. Un tikai.

-          Ne tikai, iebilda detektīvs. Vai elektriķim, gāzes meistaram, atslēdzniekam es nenorādu, kas jādara? Bet vai viņi vienmēr izpilda visu, kas teikts? Ārkārtīgi reti. Viņš izgāja gaitenī. Džordž, dodiet man siltāku mēteli, ārā tāds rudenīgs vēsums! — Viņš pabāza galvu sekretāres istabā. — Starp citu, kādas ir jūsu domas par jauno sievieti, kas vakar bija atnākusi?

Mis Lemonas rokas uz mirkli sastinga virs rakstāmmašīnas taustiņiem. Viņa īsi noteica:

-   Ārzemniece.

-   Jā, jā.

-   Nepārprotami ārzemniece.

-         Vai tas ir viss, ko varat par viņu pateikt?

Mis Lemona padomāja.

-           Man nebija izdevības viņu kārtīgi papētīt. — Tad, kā šaubīdamās, piemetināja: — Viņa izskatījās nedaudz apbēdināta.

-        Jā, viņu tur aizdomās par zādzību. Runa nav par naudu, bet par dokumentiem.

-        Ak vai! iesaucās sekretāre. Svarīgi dokumenti?

-    Ļoti iespējams. Tikpat iespējams, ka tie nemaz nav pazuduši, bet kaut kur nolikti un aizmirsti.

-    Nu ko, teica mis Lemona un paskatījās savā darba devējā ar to izteiksmīgo skatienu, ar kuru parasti gribēja parādīt, ka vēlas atbrīvoties no viņa klātbūtnes, lai ar pienācīgu centību turpinātu darbu, varu piebilst tikai to, ka vienmēr jāskatās, ko pieņem darbā. Visdrošākie ir angļi.

Herkuls Puaro izgāja no mājas. Vispirms viņš ar taksometru aizbrauca līdz Borodenmenšenai. Iegājis pagalmā, detektīvs pameta skatu apkārt. Pie vienas no nama ieejām stāvēja šveicars un svilpoja sērīgu melodiju. Kad Puaro piegāja tuvāk, viņš pārtrauca svilpot un pakalpīgi sacīja:

-   Es klausos, ser?

-   Es vēlētos uzzināt, teica Puaro, kaut ko par to visnotaļ bēdīgo gadījumu, kas te nesen notika.

-    Bēdīgo gadījumu? pārjautāja šveicars. Es nekā tāda neatceros.

-   Par sievieti, kura izmetās vai, teiksim, izkrita pa augšējā stāva logu un nositās.

-   Ak, par to! Es par to neko nezinu, strādāju šeit tikai nedēļu. Ei, Džo!

Pienāca pretējās mājas šveicars.

-        Vai tu kaut ko zini par to sievieti, kas izkrita pa septītā stāva logu? Šķiet, pirms mēneša?

-         Mēnesis vēl nebūs pagājis, atsaucās Džo, pavecāks vīrs ar lēnu valodu. — Nejauks gadījums.

-   Vai bija uz vielas beigta?

-Jā.

-        Kā viņu sauca? — jautāja Puaro un paskaidroja: Redziet, viņa varbūt bija mana radiniece. Ja vajadzēja, viņš spēja arī samelot.

-        Ak tā. Jūtu jums līdzi, ser. Viņas vārds bija misis Šarpantjē.

-   Cik ilgi viņa šeit dzīvoja?

-          Ļaujiet padomāt. Apmēram gadu… pusotra. Nē, gadus divus. Septiņdesmit sestajā dzīvoklī, septītajā stāvā.

-   Tas ir pēdējais stāvs?

-   Jā, ser.

Puaro nejautāja par sievietes vecumu un izskatu, jo kā "radiniekam" viņam, protams, vajadzēja to zināt pašam. Viņš painteresējās:

-        Negadījums noteikti izraisīja satraukumu, liecinieku aptaujāšana. Cikos tas notika?

-        Es domāju, kādos piecos vai sešos no rīta. Pavisam negaidīti, bez kāda iepriekšēja brīdinājuma. Bez iekliegšanās, es gribēju teikt. Viņa vienkārši nokrita. Neskatoties uz agro stundu, tūlīt salasījās pūlis. Jūs taču zināt, kādi ir cilvēki.

—     Protams, ieradās policija.

—     Jā, diezgan ātri. Arī ātrā palīdzība. Kā parasti, piemetināja vīrietis, it kā viņa klātbūtnē cilvēki mestos ārā pa logiem vismaz pāris reižu mēnesī.

—     Droši vien, izdzirdējuši par notikušo, pagalmā sapulcējās visi mājas iedzīvotāji.

—     Nevarētu teikt, jo neviens neko īsti nebija dzirdējis, kā nekā šeit vienmēr ir liels troksnis — satiksme un vispār. Kāds gan ieminējās, ka esot dzirdējis tā kā kliedzienu, tā kā troksni, bet neko ievērības cienīgu. Tikai cilvēki, kas gāja pa ielu, bija redzējuši notikušo, un apkārt vienā mirkli salasījās pūlis. Jūs taču zināt, kā ir, ja uz ielas notiek nelaimes gadījums.

Puaro zinoši māja ar galvu.

—     Sieviete dzīvoja viena? — viņš drīzāk apgalvoja, nekā jautāja.

—     Viena.

—     Bet viņai taču bija tuvākas attiecības ar kādu no mājas iedzīvotājiem?

Džo pakratīja galvu un paraustīja plecus.

—     Varbūt arī bija, es nezinu. Dažreiz redzēju viņu vakariņojam kafejnīcā, bet ne ar kādu no šīs mājas iedzīvotājiem. Tie cilvēki bija no citurienes. Nē, nemanīju, ka viņa te ar kādu būtu īpaši draudzējusies. Džo kļuva nevaļīgs. Jums vajadzētu aprunāties ar misteru Makfārleinu, ja vēlaties uzzināt ko vairāk.

-   Pateicos. Jā, tieši to es darīšu.

-   Viņa kantoris atrodas tajā korpusā, pirmajā stāvā. Uz durvīm ir uzraksts.

Puaro devās norādītajā virzienā, pa ceļam izņemdams no mapes vēstuli, ko bija sagatavojusi mis Lemona. Uz aploksnes bija rakstīts: "Mr. Makfārleinam".

Misters Makfārleins izrādījās glīts, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar vērīgi asu skatienu. Puaro pasniedza viņam vēstuli. Pārvaldnieks to atvēra un izlasīja.

-    Ak tā. Saprotu. Makfārleins nolika vēstuli sev priekšā uz rakstāmgalda un uzlūkoja Puaro. Mājas īpašnieki raksta, lai es jums sniedzu jebkuras manā rīcībā esošas ziņas par misis Luīzes Sarpantjē bēdīgo galu. Ko tieši jūs vēlaties zināt, mesjē… — Viņš ieskatījās vēstulē. …mesjē Puaro?

-   Tas, protams, ir pilnīgi konfidenciāli, atbildēja detektīvs. Ar nelaiķes radiniekiem sazinājās gan policija, gan arī advokāts, bet viņi ir tik ļoti satriekti, ka tā kā es braucu uz Angliju — palūdza mani uzzināt par notikušo kaut ko vairāk. Saprotiet, saņemt vienīgi oficiālu paziņojumu ir ārkārtīgi nomācoši.

— Jā, tā ir. Varu iedomāties. Izstāstīšu jums visu, ko zinu.

-   Cik ilgi viņa šeit dzīvoja, un kā nācās, ka noīrēja dzīvokli tieši šajā mājā?

— Luīze Sarpantjē šeit nodzīvoja… ja vajag, es varu apskatīties mājas grāmatā, lai pateiktu precīzi, bet tā… apmēram divus gadus, frniece, kas tur dzīvoja iepriekš, sagājās ar misis Sarpantjē un pateica viņai, ka dzīvoklis atbrīvojas. Tā bija misis Vaildere, BBC korespondente. Kādu laiku viņa strādāja Londonā, bet tad pārcēlās uz Kanādu. Ļoti simpātiska dāma… Nedomāju, ka viņas bija tuvas draudzenes. Visdrīzāk misis Vaildere kādā sarunā nejauši ieminējās, ka atbrīvo dzīvokli, un misis Sarpantjē tas iepatikās.

—     Vai nelaiķe bija kārtīga īrniece?

Misters Makfārleins tikko jaušami samin-

stinājās.

-   Viņa bija kārtīga īrniece, jā.

-   Jūs varat runāt pilnīgi atklāti, Puaro pārliecinoši teica. Varbūt pārāk skaļas viesības? Pārāk daudz, ja tā var teikt, jautrības?

Misters Makfārleins nolēma būt atklāts.

-        Jā, laiku pa laikam mēs saņēmām sūdzības, galvenokārt no pusmūža iedzīvotājiem.

Herkuls Puaro saprotoši palocīja galvu.

-        Viņai patika ielūkoties pudelē un uzturēties jautrās kompānijās, ser. Reizēm tas sagādāja grūtības.

-         Vai viņa deva priekšroku vīriešu sabiedrībai?

-   Nu, to es tik tieši neņemos apgalvot…

-   Jā, bet tas būtu saprotams.

-   Viņa vairs nebija tik jauna.

-        Ārējais izskats var maldināt. Kā jums liekas, cik viņai bija gadu?

-Grūti pateikt. Četrdesmit… četrdesmit pieci… Ziniet, pārvaldnieks piebilda, viņai nebija nekāda labā veselība.

-   Saprotu.

-          Viņa daudz dzēra, tas bija acīmredzams. Un pēc tam iegrima depresijā. Un uztraucās par savu veselību. Cik zinu, viņa bieži apmeklēja ārstus, taču tiem neuzticējās. Sievietēm, īpaši viņas vecumā, daudz kas ienāk prātā. Nelaiķe bija iedomājusies, ka viņai ir vēzis. Viņa bija par to pārliecināta. Ārsts teica, ka tās ir tikai iedomas, bet viņa neticēja. Viņš pat uzrakstīja izziņu, ka viņai nav nekādu nopietnu slimību. Bet tā jau bieži notiek. Cilvēks nemitīgi par to uztraucas un vienā jaukā dienā… — pārvaldnieks bēdīgi nošūpoja galvu.

-   Jā, skumji, — Puaro piekrita. — Vai viņa draudzējās ar kādu no mājas iedzīvotājām?

-    Šķiet, ka ne. Namā lielākoties dzīvo aizņemti ļaudis, kas no agra rīta līdz vakaram strādā… Nav laika īpaši draudzēties.

—     Man ienāca prātā mis Klaudija RīsaHolende. Interesanti, vai viņas pazina viena otru?

-   Mis Rīsa-Holende? Nē, nedomāju vis. Protams, viņas pazina viena otru pēc izskata un, satiekoties kāpņu telpā, droši vien pārmija kādu vārdu, taču nedomāju, ka viņas saistīja tuvāka pazīšanās. Saprotiet, cita paaudze. Manuprāt… Mistera Makfārleina sejai pēkšņi pārslīdēja aša satraukuma ēna.

Puaro nesaprata, kāpēc.

—     Man liekas, — viņš ieminējās, — ka viena no meitenēm, kas dzīvo kopā ar mis

V

Holendi, pazina misis Sarpantjē. Ja nekļūdos, mis Norma Restarika.

—     Tiešām? Es nezinu… Viņa te sāka dzīvot pavisam nesen, esmu viņu redzējis labi ja pāris reižu. Tāda nobijusies jauna meitene. Tikko no skolas sola… Vai varu vēl kā jums palīdzēt, ser?

-   Nē, pateicos. Jūs bijāt ļoti laipns. Vēl tikai… Vai jūs neparādītu man to dzīvokli? Vienīgi, lai es varētu pateikt… Puaro izteiksmīgi aprāvās, tā arī nepaskaidrodams, ko viņš varētu pateikt un kam.

-     Acumirkli… Palūkosimies… Tagad tur dzīvo misters Travers. Viņš cauru dienu aizņemts Siti jā. Jā, ser, ja vēlaties, sekojiet man.

Viņi devās uz septīto stāvu. Tikko pārvaldnieks ielika atslēgu slēdzenē, viens no metāla cipariem nokrita uz grīdas tieši līdzās Puaro lakādas kurpei. Detektīvs veikli atlēca sānis, tad noliecās, pacēla ciparu un rūpīgi piestiprināja atpakaļ pie durvīm.

-   Kļuvis vaļīgs, viņš konstatēja.

-   Piedodiet, ser. Es to vēlāk nostiprināšu. Jā, ik pa laikam kāds no tiem kļūst vaļīgs. Lūdzu, nāciet iekšā.

Viņi iegāja dzīvojamajā istabā. Šobrīd tās iekārtojumā nebija manāms nekas personisks. Sienas klāja tapetes, kuru zīmējums atgādināja koku šķiedras. Ērtas, parastas mēbeles. Vienīgais, kas kaut nedaudz liecināja par iemītnieka interesēm, bija televizors un neliela grāmatu kaudzīte.

-   Visus dzīvokļus izdodam daļēji mēbelētus, paskaidroja pārvaldnieks. īrniekam nev ne mazākās vajadzības ņemt līdzi savas mēbeles, ja viņš to nevēlas. Pie mums parasti neapmetas uz pārāk ilgu laiku.

-   Vai apdare visur ir vienāda?

-   Ne gluži. Cilvēkiem patīk šis neapstrādāta koka efekts. Pateicīgs fons gleznām. Atšķiras tikai tā siena, kas atrodas pretī durvīm. Mums ir liela fresku izvēle, īrnieks var izmeklēt, kādu vien vēlas. Veselas desmit, misters Makfārleins ar lepnumu stāstīja. Viena ar ļoti smalku Japānas sižetu, tad ar augļu dārzu, ar putniem, ar kokiem, viena ar Arlekīnu un tad vēl vairāki abstrakti gleznojumi līnijas un kubi, un dzīvas, kontrastainas krāsas. Tās visas gleznojuši labi mākslinieki. Mēbeles visos dzīvokļos ir vienādas. Divās krāsās. Protams, īrnieki var iegādāties vēl kādas papildu mēbeles, bet parasti viņi samierinās ar to, kas ir, jo negrib sevi lieki apgrūtināt.

-    Lielākā daļa no viņiem nav, kā jūs mēdzat teikt, mājās tupētāji, — piezīmēja Puaro.

-    Nē, drīzāk "gājputni" vai darbā aizņemti cilvēki, kurus interesē galvenokārt ērtības, laba santehnika un līdzīgas lietas, nevis apdare. Mums gan ir divi dzīvokļi, kuros īrnieki var rīkoties pilnīgi pēc sava prāta, taču tas nav īpaši izdevīgi. Esam iekļāvuši īres līgumā klauzulu, ka, aizejot no dzīvokļa, viņiem viss jāatjauno sākotnējā izskatā vai arī jāapmaksā remonta izdevumi.

Tam nu vairs nebija nekāda sakara ar misis Sarpantjē nāvi. Puaro aizgāja līdz logam.

-   Vai no šejienes? viņš smalkjūtīgi nomurmināja.

-Jā.

Puaro paskatījās lejup.

-   Septiņi stāvi, viņš sacīja. Ilgs kritiens.

-   Jā, nāve iestājās acumirklī, to es varu droši teikt. Tas, protams, varēja būt nelaimes gadījums.

Puaro pašūpoja galvu.

-   Diez vai jūs patiešām tā domājat, mister Makfārlein. Nē, tas nebija nelaimes gadījums.

-   Nu, vienmēr jau gribas iedomāties to micrinošāko variantu, ja tā var teikt. Manuprāt, viņa bija nelaimīga sieviete.

-     Pateicos jums par atsaucību. Tagad varēšu visu paskaidrot viņas radiniekiem Francijā, Puaro sacīja.

Viņa paša priekšstats par notikušo nebūt nebija tik skaidrs, kā varētu vēlēties. Līdz šim nekas nenorādīja uz to, ka Luīzes Sarpantjē nāvei būtu kāda saistība ar izmeklējamo lietu. Puaro domīgi atkārtoja sievietes vārdu. Luīze… Kāpēc tas nelika mieru? Viņš šaubīdamies pakratīja galvu. Tad vēlreiz pateicās misteram Makfārleinam par izrādīto laipnību un devās projām.

Septiņpadsmitā nodaļa

Vecākais inspektors Nīls ļoti nopietns un oficiāls sēdēja pie sava rakstāmgalda. Viņš pieklājīgi sasveicinājās ar Puaro un norādīja uz apmeklētājiem domāto krēslu. Tiklīdz jaunais cilvēks, kas bija pavadījis Puaro līdz priekšnieka kabinetam, izgāja, vecākā inspektora manieres krasi izmainījās.

-   Ko nu jūs tagad gribat uzzināt, vecais noslēpumainais velns? viņš draudzīgi apvaicājās.

-    Droši vien, atbildēja Puaro, — jūs to jau nojaušat.

-   Jā gan, un kaut kādu informāciju esmu sadabūjis, tikai šaubos, vai tajā alā atradīsies kaut kas jums noderīgs.

—     Kāpēc alā?

—     Tāpēc, ka jūs esat tieši kā peļu junkurs, kas sēž pie ieejas alā un gaida, kad parādīsies pele. Nu lūk, ja jūs jautātu man, es teiktu, ka šajā alā peļu nav. Ievērojiet, es nesaku, ka jūs nevarētu uzrakt kaut ko apšaubāmu. Jās zināt, kas par tautu ir finansisti. Es uzdrošinos domāt, ka visos tajos darījumos ar derīgajiem izrakteņiem, koncesijām, naftu un ko tik vēl ne tiek pieļautas visdažādākās blēdības. Taču "Joshua Restarick Ltd." ir laba reputācija. Ģimenes firma, vismaz kādreiz bija, bet tagad to diez vai par tādu varētu saukt. Saimonam Restarikam bērnu nebija, bet viņa brālim Endrū Restarikam ir tikai viena meita. Vēl bija veca tante no mātes puses. Pēc skolas beigšanas Endrū meita kādu laiku dzīvoja pie viņas. Apmēram pirms pusgada tanti ķēra trieka un viņa nomira. Manuprāt, vecā dāma bija nedaudz nojūgusies apmeklēja kaut kādu sektu saietus. Bet nekā pretlikumīga. Saimons Restariks bija gudrs un veiksmīgs darījumu cilvēks un viņa sieva — sabiedrības dāma. Tās bija vēlas laulības.

-   Un Endrū?

-   Savā laikā Endrū aizrāvās ar pasaules apceļošanu. Nekas nosodāms par viņu nav zināms. Nekad nekur neapmetās uz ilgu laiku. Klejoja pa Dienvidāfriku, Dienvidameriku, Keniju un daudzām citām vietām. Ne reizi vien Saimons uzstāja, lai brālis atgriežas Anglijā, bet bez panākumiem. Endrū nepatika ne Londona, ne darbošanās ģimenes firmā, taču viņam piemita Restariku spēja taisīt naudu. Viņš nebija ne ziloņu mednieks, ne arheologs, ne fermeris. Viņš ieguldīja naudu un guva peļņu.

-   Tātad viņš savā veidā rīkojās atbilstoši ģimenes tradīcijām?

-   Jā, tā varētu teikt. Nezinu, kas īsti lika viņam atgriezties Anglijā. Varbūt jaunā sieva uzstāja — viņš ir otrreiz apprecējies. Ļoti izskatīga sieviete, daudz jaunāka par vīru. Pagaidām viņi ir apmetušies pie sera Roderika Horsfīkla, kura māsa bija precējusies ar Endrū Restarika tēvoci. Bet es domāju, ka tas ir tikai uz laiku. Vai man izdevās pastāstīt jums kaut ko jaunu? Vai ari jūs to visu jau zinājāt?

-   Ne gluži visu, Puaro taktiski sacīja. Vai ģimenē nav bijuši garīgo slimību gadījumi?

-    Nedomāju vis, ja vien par tādu neuzskata veco tanti ar viņas fanātisko reliģiozitāti. Bet, ja runājam par vientuļām sievietēm, tas nav nekas neparasts.

-   Viss, ko jūs man pastāstījāt, liecina, ka runa ir par lielu naudu, secināja Puaro.

-    Ļoti lielu naudu, piekrita vecākais inspektors Nīls. Un pilnīgi likumīgu. Daļu no tās firmā ieguldījis Endrū Restariks. Dienvidāfrikas koncesijas, raktuves, derīgie izrakteņi. Es teiktu, ka ar laiku uzņēmuma vērtība tikai pieaugs, un tad mēs varēsim runāt nevis par lielu, bet milzīgu naudu.

-   Un kas to visu mantos?

-   Tas, kam Endrū Restariks to novēlēs. Varu pateikt tikai to, ka, izņemot viņa sievu un meitu, citu zināmu pretendentu nav.

-    Tātad kādu dienu viņas var kļūt par milzīgas bagātības mantiniecēm.

-    Jā. Domājams, ka laba tiesa naudas ieguldīta dažādos trasta fondos. Viss, kā jau Sitijā pieņemts.

-    Vai Restarika dzīvē nevarētu būt vēl kāda sieviete?

-   Nekas tāds nav dzirdēts. Man tas nešķiet ticami. Viņam ir jauna, skaista sieva.

-    Tas jaunais cilvēks, Puaro domīgi turpināja. Vai viņš to visu zināja?

-    Un izdomāja apprecēt meitu? To viņam neviens un nekas nespēj liegt. Tēvs, protams, var Normu izslēgt no mantojuma.

Puaro ieskatījās glīti sastādītajā sarakstā, ko turēja rokā.

—     Kas jums ir par Vederbērna galeriju?

—Interesanti, kā jūs līdz tai nonācāt. Vai kāds pircējs konsultējies ar jums par viltojumu?

-   Viņi tirgojas ar viltojumiem?

-    Viņi netirgojas ar viltojumiem, pārmetoši atbildēja Nīls. Tomēr viens diezgan nepatīkams gadījums bija. Kāds miljonārs no Teksasas, ar naudu neskopodamies, pirka pie viņiem gleznas. Viņi pārdeva tam vienu Renuāru un vienu van Gogu. Renuāra gleznā bija attēlota mazas meitenes galva. Radās šaubas, vai tas ir oriģināls. Tika pieaicināti eksperti. Kā tas nereti notiek, mākslas zinātnieku domas dalījās. Galerija piedāvājās ņemt gleznu atpakaļ, lai kāds arī būtu gala spriedums. Miljonārs tomēr paturēja abus darbus, jo viscienījamākais no ekspertiem apgalvoja, ka Renuāra glezna ir oriģināls. Viss it kā beidzās labi, bet pār galeriju līdz pat šim brīdim klājas šaubu ēna.

Puaro ieskatījās savā sarakstā.

-    Kā ar Deividu Beikeru? Vai par viņu kaut ko noskaidrojāt?

—     Ak, tas ir labi zināms tips. No tiem salašņām, kas salasās baros un plosās pa naktsklubiem. Lieto "purpursirdi", heroīnu, kokaīnu… Meitenes ir kā trakas pēc tādiem. Viņš staigā apkārt, gauzdamies par grūto dzīvi, un tiek uzskatīts par neatzītu ģēniju. Viņa gleznas netiekot pienācīgi novērtētas! Ja jūs jautātu manas domas, es teiktu, ka te ir darīšana tikai ar veco, labo seksu. Nekas vairāk.

Puaro atkal iemeta acis piezīmēs.

-    Vai varat kaut ko pateikt par misteru Rīsu-Holendu?

-    Veiksmīgs politiķis. Ar veiklu mēli. Bijis iesaistīts dažos ne visai likumīgos darījumos Sitijā, taču pratis izgrozīties. Es teiktu slīpēts zellis. Nopelnījis krietni daudz naudas, veikdams visai apšaubāmus darījumus.

Puaro nonāca pie pēdējā punkta.

-   Kas zināms par seru Roderiku Horsfīldu?

-    Patīkams vecs kungs, tikai jucis. Bet jums nu gan ir oža, Puaro! Jā, īpašo uzdevumu nodala ir nedaudz noraizējusies. Vainīgs tas memuāru rakstīšanas trakums. Neviens nezina, pie kādiem negaidītiem atklājumiem ķersies nākamais rakstītājs. Vecie zēni, kas strādājuši izlūkdienestā, sacenšas, kurš vēl kaut ko varētu atklāt par kādreizējiem līdzgaitniekiem. Parasti nekā īpaši slēpjama tur nav, taču dažreiz… Pats saprotat, viena valdība aiziet, otra atnāk, politika mainās, un neviens nevēlas tikt ievainots vārīgā vietā vai iegūt sliktu publicitāti, un tāpēc mums darba pilnas rokas, lai vecos zēnus pieklusinātu. Daži no viņiem ir visai nemierīgi. Bet, ja vēlaties uzzināt ko vairāk, griezieties īpašo uzdevumu nodaļā. Visi sarežģījumi rodas tādēļ, ka savā laikā netika iznīcināti dokumenti, ar kuriem to vajadzēja izdarīt. Daudzi diemžēl saglabājušies personīgajos arhīvos. Šaubos, vai tajos slēpjas kāda īpaši slepena un svarīga informācija, tomēr ir bi juši gadījumi, kad kādas citas valsts izlūkdienests par tiem ieinteresējas.

Puaro nopūtās.

—     Vai man izdevās pastāstīt jums kaut ko noderīgu? vaicāja vecākais inspektors.

—     Esmu jums pateicīgs par visu sniegto informāciju, kaut gan, jāsaka, neko daudz tā man nepalīdzēs. Detektīvs atkal nopūtās un turpināja: Ko jūs nodomātu, ja kāds jums pateiktu, ka sieviete jauna, skaista sieviete nēsā parūku?

—     Neko nenodomātu, — īsi atbildēja vecākais inspektors un, nedaudz sapīcis, piemetināja: Kad mēs ceļojam, ari mana sieva valkā parūku. Nav jātērē laiks frizūrai.

—      Piedodiet, ka jūs aizkavēju, es tagad iešu. — Herkuls Puaro cēlās kājās.

Atvadoties vecākais inspektors painteresējās:

—      Ceru, ka saņēmāt informāciju par jūs interesējošo pašnāvību daudzdzīvokļu namā? Es to jums nosūtīju.

—      Jā, pateicos, oficiālās izmeklēšanas datus. Sausi fakti.

—      Tur bija vēl kaut kas, ko gribēju jums pateikt, bet tagad esmu piemirsis. Varbūt pēc mirkļa atcerēšos. Jā, skumjš gadījums, bet nekas neparasts. Jautra sieviete, kurai patīk vīriešu sabiedrība un pietiek naudas iztikai, viņa dzīvo bez bēdu, daudz dzer un pamazām noveco. Un tad pēkšņi sāk raizēties par veselību. Jūs taču zināt, kā tas ir — sieviete pēkšņi iedomājas, ka viņai ir vēzis vai kāda tikpat nāvējoša slimība. Viņa griežas pie ārsta, un tas apgalvo, ka ar veselību viss kārtībā. Taču sieviete viņam nenotic. Ja jūs jautātu manas domas, es teiktu, lūk, ko tas tā notiek tādēļ, ka vienā brīdī sieviete vairs nejūtas pievilcīga un iekārojama. Tas ir patiesais viņu nomāktības iemesls. Domāju, ka ar misis Sarpantjē notika tieši tā. Nešaubos, ka… viņš aprāvās. — Ak jā, atcerējos! Jūs vaicājāt par parlamenta locekli Rīsu-Holendu. Viņš ari pieder dzīves baudītājiem, tikai izvairās no atklātības. Luīze Šarpantjē kādu laiku bija viņa mīļākā. To es gribēju jums pateikt.

—     Vai attiecības bija nopietnas?

— Nezinu teikt. Viņi kopā apmeklēja dažādus diezgan apšaubāmas reputācijas klubus. Jūs zināt, mēs tādas vietas neuzkrītoši paturam acīs. Presē par viņu attiecībām nekas netika minēts. Ne vārda.

—     Skaidrs.

—     Romāns vilkās diezgan ilgi. Apmēram sešus mēnešus tos abus laiku pa laikam varēja redzēt kopā, bet es nedomāju, ka viņi bija uzticīgi viens otram. Tā kā šis pavediens diez vai jums noderēs.

—     Šķiet, ka nē.

"Bet tai pašā laikā," Puaro prātoja, dodoties lejup pa kāpnēm, "tas tomēr varētu izrādīties posmiņš sistēmā. Tas izskaidro mistera Makfārleina pēkšņo apmulsumu. Jā, tas ir ķēdes posms, ļoti vājš, tomēr tas savieno Emlinu Rīsu-Holendu ar Luīzi Šarpantjē. Tam var nebūt nekādas nozīmes. Kāpēc lai būtu? Un tomēr… Es pārāk daudz zinu," Puaro pikti aprāva domu.

"Pārāk daudz. Es zinu mazliet par visu un visiem, taču tas neiekļaujas vienotā sistēmā. Puse no faktiem nekur neiederas. Man vajadzīga sistēma droša sistēma."

—Karaļvalsti par sistēmu! viņš skaļi sacīja.

—     Piedodiet, ser? — jautāja lifta zēns un iztrūcies paskatījās detektīvā.

—     Ak, nav svarīgi! noteica Puaro.

Astoņpadsmitā nodaļa

Puaro apstājās pie ieejas Vederbērna galerijā un aplūkoja skatlogā novietoto gleznu, kurā uz milzīgu un ārkārtīgi sarežģītu vējdzirnavu fona bija attēlotas trīs agresīva izskata govis ar nedabiski pagarinātiem ķermeņiem. Govis un vējdzirnavas nekādi nesaderējās ne savā starpā, ne arī ar dīvaino purpura krāsu, kas dominēja gleznā.

—     Interesanti, vai ne? — atskanēja klusa, murrājoša balss.

Blakus detektīvam bija apstājies pusmūža vīrietis, kura sejā pletās baltzobains smaids.

—     Tāds svaigums! Vīrietis izslēja virs galvas lielās, tuklās, bālās plaukstas, it kā gatavodamies laisties kādā eksotiskā dejā. Brīnišķīga izstāde! Diemžēl pagājušajā nedēļā to slēdza. Aizvakar atvēra Kloda Rafaela darbu izstādi. Tā gūs panākumus. Lielus panākumus.

—     Ak tā, — noteica Puaro, tuklais vīrs pašķīra pelēkas samta portjeras, un viņi abi iegāja garā zālē.

Puaro izmeta dažas nenoteiktas frāzes, un viņa pavadonis sāka lietišķi tomēr taktiski, lai neaizbiedētu klientu, komentēt izstādītās gleznas. Tas bija pieredzējis mākslas darbu pārdevējs, kurš prata panākt, lai ikviens apmeklētājs šeit justos kā gaidīts viesis, par kuru priecājas arī tad, ja tas pavada galerijā veselu dienu, tā arī neko nenopērkot. Cilvēks, kurš ienāca šeit un kuram pirmajā mirklī nekas nelikās apbrīnošanas vērts, aizejot jau bija pilnīgi pārliecināts, ka vārds "brīnišķīgi" ir vienīgais piemērotais apzīmējums redzētajiem mākslas darbiem.

Izteicis dažus delikātus norādījumus, kā labāk uztvert un izprast vienu vai otru gleznu, un atbildē saņēmis detektīva dziļdomīgo: "Hm, šī liekas tiešām jauka," misters Boskombs iedrošinoši, kā bija paradis, bilda:

-    Interesanti, ka jūs to novērtējāt. Tas norāda, uzdrīkstos teikt, uz lielu mākslas izpratni. Tā, ziniet, ir reta parādība. Vairākums cilvēku dod priekšroku kaut kam… teiksim, kaut kam nepārprotamākam, kā, piemēram, šim mākslas darbam. — Viņš norādīja uz audeklu, kuru klāja zilu un zaļu līniju jūklis. Bet šī glezna… jā, jūs izprotat mākslu. Es teiktu protams, tas ir tikai mans viedoklis -, ka šis ir viens no Rafaela meistardarbiem.

Pavērsuši galvas vienā virzienā, viņi aplūkoja greizi sasvērušos oranžu rombu, no kura nokarājās divas tievā kā zirnekļa tīmeklis pavedienā iekārtas acis. Labu brīdi abi nesteidzīgi vēroja gleznu, līdz beidzot Puaro ierunājās:

-   Ja nemaldos, pie jums strādā mis Frānsisa Kerija.

-    Frānsisa? Ak, jā! Gudra meitene. Ar labu gaumi un plašām zināšanām. Viņa tikko atgriezās no Portugāles, kur organizēja mūsu galerijas izstādi. Ļoti veiksmīgi. Pati laba māksliniece, taču ne pārāk radoša, ja saprotat, ko es ar to domāju. Organizēšana viņai labāk padodas. Manuprāt, arī viņa pati to saprot.

-   Esmu dzirdējis, ka viņa cenšas atbalstīt māksliniekus.

-   Jā, Frānsisa interesējas par jaunajiem talantiem. Iedrošina viņus. Pagājušajā pavasari pierunāja mani sarīkot nelielas jauno mākslinieku grupas darba izstādi. Tā guva panākumus, tika pieminēta presē. Protams, nejau plaši, bet tomēr. Jā, viņai ir savi protežē.

-    Savā ziņā es, saprotiet, esmu vecmodīgs. Daži no šiem jaunajiem māksliniekiem… vraiment![27] — Un Puaro izteiksmīgi pacēla rokas.

-   Ak, iecietīgi sacīja misters Boskombs, nevajag spriest par viņiem pēc ārējā izskata. Tā ir tikai tāda modīga izrādīšanās — bārdas, džinsi, brokāts un gari mati. Pārejoša fāze.

-    Deivids… teica Puaro. Piemirsu viņa uzvārdu. Liekas, mis Kerija ir par viņu visai augstās domās.

-     Varbūt jūs domājat Pīteru Kārdifu? Viņš ir jaunkundzes jaunākais protežē. Ievērojiet, es neesmu tik pārliecināts par jaunā cilvēka talantu kā viņa. Viņš nav avant garde, drīzāk… teiksim, pozitīvs reakcionārs. Gluži kā… kā savā laikā Bērns-Džonss [28] . lai gan, kas zina, nākotne rādīs. Nereti viņa tam pozē.

-    Beikers! Jā, Deivids Beikers tas ir vārds, ko centos atcerēties.

-    Nav slikts, vienaldzīgi novilka misters Boskombs, bet, manuprāt, ne pārāk oriģināls. Viņš ir viens no tās mākslinieku grupas, kuru pieminēju. Neatstāj paliekošu iespaidu. Labs gleznotājs, saprotiet, bet bez jaunrades dzirksts. Amatnieks.

Puaro devās mājup. Mis Lemona, atstājusi viņam parakstīšanai vēstules, aizgāja. Džordžs, līdzjūtīgi klusējot, pasniedza omleti ar fines herbcs[29]. Pēc lenča Puaro ierīkojās krēslā ar stāvo atzveltni un sagatavojās nobaudīt tasi kafijas. Iezvanījās telefons.

-   Misis Olivera, ser, ziņoja Džordžs un nolika aparātu uz galdiņa līdzās detektīvam.

Puaro negribīgi pacēla klausuli. Viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos sarunāties ar rakstnieci. Puaro zināja, ka misis Olivera atkal skubinās darīt kaut ko tādu, ko viņš noteikti nevēlēsies.

-   Mesjē Puaro?

-   C'est moi. [30]

-   Ar ko nodarbojaties? Ko esat jau izdarījis?

-    Sēžu krēslā un domāju, atbildēja Puaro.

-   Un tas ir viss?! sašuta misis Olivera.

-         Tas ir ļoti svarīgi, rāmi paskaidroja Puaro. Vienīgi nezinu, vai tam būs kāda jēga, vai ne.

-        Jums taču jāmeklē tā meitene! Droši vien viņa ir nolaupīta!

-        Pilnīgi iespējams, atbildēja Puaro. Ar dienas pastu pienāca vēstule no meitenes tēva. Viņš aicina mani pie sevis, jo grib zināt, cik tālu esmu ticis.

-   Un cik tālu jūs esat ticis?

-        Šobrīd, — negribīgi atzinās Puaro, — necik.

-        Tiešām, mesjē Puaro, jums jāķeras pie lietas nopietnāk.

-   Jūs arī!

-   Ko jūs teicāt?

-   Jūs arī skubināt mani.

-        Kāpēc neaizbraucāt uz to vietu Čelsijā, kur man iesita pa galvu?

-   Lai arī man iesit?

-        Es patiešām nesaprotu, žēlojās misis Olivera. — Es taču iedevu jums pavedienu, atrodot šo meiteni kafejnīcā. Pats tā teicāt.

-   Zinu, zinu.

-        Kas ir ar to sievieti, kas izlēca pa logu? Vai par viņu kaut ko uzzinājāt?

-   Jā, es ievācu zinas.

>

-   Un?

-   Nekā. Tādu sieviešu ir daudz. Jaunībā viņas ir īstas skaistules, viņām ir dēkas un piekrišana, un temperaments, pamazām viņas zaudē pievilcību un kļūst nelaimīgas, sāk dzert, tad iedomājas, ka slimo ar vēzi vai kādu citu nāvējošu slimību, un izmisumā vai aiz vientulības izlec pa logu.

-   Jūs teicāt, ka viņas nāve ir svarīga jūsu izmeklēšanā, ka tai ir sava nozīme.

-   Tā vajadzētu būt.

-     Nu, ziniet! misis Olivera nometa klausuli. Viņai trūka vārdu.

Puaro iekārtojās tik ērti, cik nu tas bija iespējams sēdeklī ar stāvo atzveltni, un, pamājis, lai Džordžs aiznes kafijas kanniņu un tālruni, sāka pārdomāt, kas viņam bija un kas nebija zināms. Lai sakārtotu domas, viņš skaļā balsī uzdeva sev trīs filozofiskus jautājumus:

-   Ko es zinu? Uz ko varu cerēt? Ko man vajadzētu darīt?

Viņš nebija pārliecināts, vai sakārtojis jautājumus pareizā secībā un vai tie vispār ir pareizie jautājumi, tomēr nolēma visus apsvērt.

-   Varbūt tiešām kļūstu vecs! Puaro izmisis iesaucās. — Ko es zinu?

Padomājis, viņš nosprieda, ka zina pārāk daudz, un nolēma šī jautājuma sīkāku analīzi atlikt uz vēlāku laiku.

—     Uz ko varu cerēt? — Nu, cerība ir vienmēr. Viņš varēja rēķināties ar savām izcilajām smadzenēm, agri vai vēlu tās atrisinās šo lietu, kuras neskaidrība jau sāka nomākt.

—Ko man vajadzētu darīt? Šeit viss bija skaidrs. Jāapmeklē misters Restariks,

kurš noteikti mokās nezinā, kas noticis ar

> 7

viņa meitu, un visdrīzāk vaino viņu, Puaro, ka meitene joprojām nav atradusies. Detektīvs saprata Normas tēva jūtas, taču viņam negribējās Restarika acīs nostādīt sevi nelabvēlīgā gaismā. Ko viņš vēl varēja darīt? Piezvanīt kādam zināmam cilvēkam un apjautāties, kāds ir stāvoklis.

Taču vispirms jāatgriežas pie pirmā jautājuma.

—     Ko es zinu ?

Viņš zināja, ka pār Vederbērna galeriju gulstas aizdomu ēna. Līdz šim gan viss noritējis it kā likumīgi, tomēr fakts paliek fakts viņi bija pārdevuši nekompetentam miljonāram apšaubāmu gleznu.

Puaro atsauca atmiņā mistera Boskomba tuklās bālās rokas un spēcīgos baltos zobus un nosprieda, ka veiklais darbonis neizraisa simpātijas. Tas vīrs noteikti nevairās veikt netīru darījumu, taču rīkojas ārkārtīgi uzmanīgi. Šis fakts varēja noderēt, jo, iespējams, bija saistīts ar Deividu Beikeru. Deivids Beikers. Pāvs. Ko viņš zināja par šo jaunekli? Viņš bija ar jauno vīrieti ticies un sarunājies, un izveidojis par to zināmu priekšstatu. Lai tiktu pie naudas, Beikers spētu ķerties pie jebkuras blēdības, piemēram, apprecēt nemīlamu, toties bagātu mantinieci. Viņu var uzpirkt vismaz Endrū Restariks tā domā, un viņam droši vien ir taisnība. Ja vien…

Puaro domas pievērsās Endrū Restarikam vai, pareizāk sakot, gleznai, kas karājās pie sienas viņam aiz muguras. Detektīvs atsauca atmiņā vīrieša cietos sejas vaibstus, izvirzīto zodu un ciešo skatienu. Pēc tam Puaro atcerējās nelaiķi misis Restariku. Rūgtu pārdzīvojumu ievilktās rievas ap sievietes muti… Varbūt vajadzētu vēlreiz apmeklēt "Krustžogus" un apskatīt portretu rūpīgāk, varbūt tad varētu labāk izprast Normas raksturu? Norma… Nē, šobrīd viņš par meiteni nedomās. Kas vēl?

Vēl bija Mērija Restarika, kurai pēc Sonjas domām ir mīļākais, jo viņa pārāk bieži brauc uz Londonu. Puaro bija pārliecināts, ka Sonja kļūdās un visticamāk otrā misis Restarika regulāri dodas uz Londonu meklēt jaunu dzīvesvietu smalku dzīvokli vai māju Meifērā, mitekli ar greznu interjeru un visu pārējo, ko par naudu var nopirkt metropolē.

Nauda… Izskatījās, ka pie tās beigu beigās noveda ikviena doma, kas izslīdēja caur viņa smadzenēm. Nauda. Naudas loma. Šajā lietā ļoti liela nozīme bija naudai. Kaut kādā veidā, vēl ne īsti skaidrā, viss grozījās ap naudu. Jā, tieši ap naudu. Līdz šim Puaro meklējumos nekas neapstiprināja viņa aizdomas, ka Nonna būtu vainojama misis Šarpantjē nāvē. Nekādu pierādījumu, nekādu motīvu, tomēr viņš sajuta, ka kaut kāda saikne te ir. Meitene teica, ka viņa "varbūt esot izdarījusi slepkavību". Viņa to pateica tikai dienu vai divas pēc nāves gadījuma. Pēc nāves gadījuma mājā, kurā viņa dzīvoja. Vai tā bija vienkārši sakritība? Domās Puaro atgriezās pie Mērijas Restarikas un viņas neizprotamās slimības. Savā vienkāršībā klasisks gadījums. Notiek saindēšanās, un indētājs ir — vismaz tā tam vajadzētu būt — viens no mājiniekiem. Varbūt vainīga pati Mērija? Vai viņu mēģinājis noindēt vīrs? Varbūt Sonja? Vai tomēr Norma? Herkulam Puaro nācās atzīt, ka visi apstākļi loģiski norāda tieši uz Normu.

— Tout de mēme, [31] sacīja Puaro. — Tā kā es neko nevaru atrast, visa loģika sabrūk kā kāršu namiņš!

Puaro nopūtās, piecēlās kājās un lika, lai Džordžs izsauc taksometru. Laiks apmeklēt Endrū Restariku.

Deviņpadsmitā nodaļa

Šodien Klaudijas Rīsas-Holendes vietā Puaro sagaidīja pusmūža sieviete, kura paziņoja, ka misters Restariks jau gaida, un uzreiz ieveda viņu kabinetā.

-        Nu? — Restariks noprasīja, tikko Puaro bija pārkāpis slieksnim. Uzzinājāt kaut ko par manu meitu?

Puaro paplēta rokas.

-   Pagaidām neko.

-        Bet paklausieties, kaut kam taču jābūt. Kaut niecīgākajām pēdām. Meitene nevar tā vienkārši ņemt un pazust!

-         Ar meitenēm tā ir gadījies agrāk un gadīsies arī turpmāk.

-        Jūs zināt, ka naudai šoreiz nav nozīmes. Jebkādi izdevumi tiks atmaksāti. Es… es vairs nespēju! Šī neziņa…

Misters Restariks patiešām izskatījās izmisis. Viņš bija novājējis, apsarkušās acis liecināja par bezmiegā pavadītām naktīm.

—     Es saprotu jūsu satraukumu, taču galvoju, ka daru visu iespējamo, lai viņu atrastu. Diemžēl steiga te neko nelīdzēs.

—     Varbūt viņa ir zaudējusi atmiņu vai… varbūt viņa ir… es gribēju teikt, varbūt viņa ir saslimusi? Pēkšņi.

Puaro saprata, kāpēc Restariks sastomījās. Pār viņa lūpām gandrīz bija izlauzušies vārdi: "Varbūt viņa ir mirusi."

Detektīvs apsēdās pretim Restarikam un sacīja:

—     Ticiet man, es labi saprotu jūsu satraukumu, bet atgādināšu vēlreiz meklējumi būtu veiksmīgāki, ja jūs uzticētos policijai.

-Nē!

—     Viņiem ir lielākas iespējas, vairāk veidu, kā iegūt informāciju. Tas nav vienīgi naudas jautājums. Ar naudu vien jūs nepanāksiet to, ko varētu panākt profesionālas organizācijas saskaņots darbs.

—     Cilvēk, nav jēgas mani pierunāt. Norma ir mana meita. Mana vienīgā meita mana miesa un asinis. Citu bērnu man nav.

—     Vai esat pārliecināts, ka izstāstījāt man par Normu visu — pilnīgi visu?

-   Ko vēl es varētu pastāstīt?

-   Jums labāk jāzina. Vai agrāk nekas tamlīdzīgs nav noticis?

-   Kas noticis? Kādā nozīmē?

-    Kaut kas tāds, kas norādītu uz garīgu nestabilitāti.

-  Jūs gribat teikt, ka… Ko jūs gribat teikt?

-   Kā lai es zinu?

-   Bet es? Kā lai es zinu? Restariks rūgti atbalsoja. Ko es zinu par meitu? Pēc tik daudziem gadiem? Greisa bija smaga rakstura cilvēks. Viņa neprata piedot un aizmirst. Dažkārt… dažkārt man liekas, ka ne jau viņai vajadzēja uzticēt bērna audzināšanu.

Restariks piecēlās kājās, pagājās pa kabinetu, tad atkal apsēdās.

-    Protams, esmu vainīgs, ka pametu sievu. Es to saprotu. Es atstāju viņas rokās savu bērnu. Bet toreiz es mierināju sevi, teikdams, ka Greisa ar visu sirdi nodosies Normas audzināšanai, ka viņa ir stingra, bet caurcaurēm taisnīga. Ka viņa lieliski rūpēsies par bērnu. Bet vai tā bija patiesībā? No vēstulēm, ko Greisa man rakstīja, dvesa naids un atriebības kāre. Nu, to jau varēja saprast. Visu to gadu laikā es ne reizes neatbraucu uz Angliju. Man vajadzēja atbraukt vismaz šad tad. Lai apraudzītu meitu, redzētu, kā viņa aug. Tas gulstas uz manas sirdsapziņas. Bet ko tur daudz runāt tagad, kad ir par vēlu.

Viņš spēji pakratīja galvu.

—     Jā, kad pēc visiem šiem gadiem mēs ar Normu satikāmies, ievēroju, cik viņa nervoza, nesavaldīga. Es cerēju, ka viņa un Mērija varētu… ka pēc kāda laika Normas attieksme mainīsies. Man tomēr jāatzīst, ka es pamanīju dažas dīvainības meitenes uzvedībā. Tāpēc piekritu, ka varbūt būs labāk, ja Norma dzīvos un strādās Londonā, bet mājās pavadīs vienīgi nedēļas nogales, lai nebūtu spiesta nepārtraukti uzturēties Mērijas sabiedrībā. Tomēr, šķiet, tā nebija pareizā izvēle… Kur viņa ir, mesjē Puaro? Kur? Vai domājat, ka viņa patiesi var būt zaudējusi atmiņu? Par tādām lietām ir dzirdēts.

—     Jā, — piekrita detektīvs, tas ir iespējams. Varbūt maldās kaut kur, nezinot ne savu vārdu, ne adresi. Vai cietusi nelaimes gadījumā uz ielas, kas gan maz ticams, jo esmu apzvanījis slimnīcas un pārējās vietas.

—     Jūs taču nedomājat, ka viņa… ka viņa ir mirusi?

—     Varu jums pilnīgi droši teikt, ka mirušu cilvēku ir vieglāk atrast, nekā dzīvu. Mister Restarik, lūdzu nomierinieties. Saprotiet, viņai var būt draugi, par kuriem jūs pat dzirdējis neesat. Draugi jebkurā Anglijas nostūrī, draugi no tiem laikiem, kad viņa dzīvoja pie mātes vai pie tantes. Varbūt skolas draudzenes. Lai to visu pārbaudītu, vajadzīgs laiks. Nav izslēgts arī uz to jums jābūt gatavam —, ka viņa dzīvo pie kāda drauga.

-    Pie Deivida Beikera? Ja es būtu zinājis…

—     Norma nedzīvo pie Deivida Beikera, — Puaro viņu sausi pārtrauca. To es noskaidroju pirmām kārtām.

—     Kā lai es uzzinu, kas ir viņas draugi? — Restariks smagi nopūtās. Ja viņa… kad

vina atradīsies, es vinu aizvedīšu.

> ' >

-   Aizvedīsiet?

-    Prom no valsts. Kopš atgriezos Anglijā, mesjē Puaro, es visu laiku jūtos nelaimīgs. Visu laiku. Vienmēr esmu ienīdis Sitiju. Garlaicīgo rutīnas darbu, nebeidzamās pārrunas ar juristiem un finansistiem. Mani allaž vilinājis cits dzīvesveids. Ceļojumi, bieža dzīves vietas maiņa, ekspedīcijas uz tāliem, vēl neizpētītiem novadiem tā ir dzīve, kas mani aizrauj. Man nevajadzēja to pamest. Vajadzēja aicināt meitu pie sevis, un, kad viņa atradīsies, es to izdarīšu un mēs aizbrauksim. Man jau ir izteikti piedāvājumi pārdot firmu. Esmu gatavs! Viņi to dabūs uz ļoti izdevīgiem noteikumiem. Bet es saņemšu naudu un došos uz zemi, kur dzīve patiesi ir tā vērta, ka to dzīvo!

-   Ahā! Bet ko teiks jūsu sieva?

-    Mērija? Viņai tas nebūs nekas jauns, viņa tur ir dzimusi.

-    Sievietei, kurai daudz naudas, dzīve Londonā var likties daudz pievilcīgāka, — Puaro piezīmēja.

-   Viņa sekos man.

Uz rakstāmgalda iezvanījās tālrunis. Restariks pacēla klausuli.

-   Jā? No Mančestras? Ja tā ir mis Klaudija Rīsa-Holende, savienojiet mūs. Iestājās pauze. Hallo, Klaudija? … Jā. Runājiet skaļāk, slikta dzirdamība. Viņi piekrita? … Ak, žēl… Nē, nē, manuprāt, jūs darījāt pareizi… Labi… Tad jau viss kārtībā. Atgriezieties ar vakara vilcienu. Mēs turpināsim sarunu rīt no rīta.

Viņš nolika klausuli un teica:

-   Gudra meitene.

-   Mis Rīsa-Holende?

-        Jā. Neparasti saprātīga. Aiztaupa man daudz rūpju. Aizsūtīju viņu uz Mančestru nokārtot kādu darījumu un devu pilnīgu cartc blanche*. Es pašreiz nespēju koncentrēties. Viņa visu izdarījusi. Dažā ziņā šai meitenei ir īsta vīra tvēriens.

Restariks paskatījās detektīvā un turpināja:

-        Ak jā, mesjē Puaro, baidos, ka man zudusi jebkāda interese par darījumiem. Vai nav vajadzīga vēl nauda izdevumiem?

-        Nē, mesjē. Es galvoju, ka darīšu visu iespējamo, lai atdotu jums meitu sveiku un veselu.

Izgājis no ēkas, Puaro paskatījās debesīs.

-        Viena noteikta atbilde uz vienu noteiktu jautājumu, viņš skaļi sacīja. Lūk, kas man vajadzīgs.

Divdesmitā nodala

Herkuls Puaro domīgi aplūkoja iespaidīgo karaļa Džordža laikā celto namu, kurš slējās klusās ielas malā. Vecmodīgajai tirgotāju pilsētiņai no visām pusēm steidzīgi

♦Rīcības brīvība.

uzbruka progress. Tomēr visas jaunās celtnes lielveikals, suvenīru tirgotava, Mārdžerijas modes preču veikals, kafejnīca "Pie Pegas" un greznā bankas ēka bija izvietojušās gar lielceļu, atstājot neskartu šauro Galveno ielu.

Puaro atzinīgi pamāja ar galvu, novērtēdams līdz mirdzumam nopulēto misiņa klauvēkli, un nospieda tam līdzās esošo zvana pogu.

Gandrīz tajā pašā mirklī durvis atvēra gara auguma, cienīga izskata sieviete ar augstu sasukātiem sirmiem matiem un straujām kustībām.

-   Mesjē Puaro? Jūs esat ļoti akurāts. Nāciet iekšā.

-   Vai mis Betersbija?

-   Tieši tā. Viņa pavēra durvis plašāk, un Puaro iegāja. Sieviete novietoja viņa platmali uz pakaramā un vedināja detektīvu mājīgā telpā, pa kuras logiem varēja redzēt nelielu augstas mūra sienas ieskautu dārzu.

Viņa piebīdīja atnācējam krēslu, apsēdās pati un nogaidoši apklusa. Bija skaidri jaušams, ka mis Betersbija nav paradusi tērēt laiku liekām sarunām.

-    Jūs, ja nekļūdos, bijāt Medoufildas skolas direktore?

—    Jā. Pirms gada aizgāju pensijā. Kā sapratu, jūs gribat aprunāties par Normu Restariku, mūsu skolas bijušo audzēkni.

—        Pareizi.

—     Savā vēstulē, — viņa turpināja, jūs neko sīkāk nepaskaidrojāt. Man jāsaka uzreiz, ka es zinu, kas jūs esat, mesjē Puaro. Tāpēc, pirms turpinām sarunu, es gribētu uzzināt nedaudz vairāk par jūsu nodomiem. Vai vēlaties pieņemt Normu Restariku darbā?

—        Nē, tāda nodoma man nav.

—    Jūs saprotat, ka, zinot, kāda ir jūsu profesija, mani interesē sīkāka informācija. Vai jums ir ieteikuma vēstule no Normas radiniekiem?

—     Man atkal jāatbild ar "nē", sacīja Puaro. Bet, ja atļausiet, es jums visu paskaidrošu.

—        Lūdzu.

—     Patiesībā mani nolīga mis Restarikas tēvs Endrū Restariks.

—     Dzirdēju, ka nesen, pēc daudzu gadu prombūtnes, viņš atgriezies Anglijā.

—        Jā, tā ir.

—    Un jūs neesat atvedis man no viņa ieteikuma vēstuli?

—        Es viņam to nelūdzu.

Mis Betersbija jautājoši raudzījās detektīvā.

-       Misters Restariks varētu uzstāt, ka brauks līdzi, paskaidroja Puaro. Tas traucētu man uzdot jums jautājumus, uz kuriem vēlos saņemt atbildes, jo tās varētu viņu sāpināt un uztraukt.

-   Vai ar Normu kas noticis?

-     Ceru, ka ne… Tomēr tāda varbūtība ir iespējama. Vai jūs atceraties Normu, mis Betersbija?

-     Es atceros visas savas skolnieces. Man ir ļoti laba atmiņa. Turklāt Medoufīldas skola nav īpaši liela. Divi simti meiteņu, ne vairāk.

-     Kāpēc aizgājāt no turienes, mis Betersbija?

-     Nesaprotu, mesjē Puaro, kāpēc tas jūs interesētu?

-     Ak, neņemiet ļaunā, vienkārša ziņkārība.

-     Man ir septiņdesmit gadi. Vai tas nav pietiekams iemesls?

-      Ne jūsu gadījumā, atļaušos teikt. Jūs esat tik enerģiska un spēka pilna, ka varētu vadīt skolu vēl ilgus gadus.

-     Laiki mainās, mesjē Puaro. Ne visi spēj pielāgoties. Bet apmierināšu jūsu ziņkāri.

Es atklāju, ka arvien sliktāk un sliktāk saprotos ar skolnieču vecākiem. Viņu plāni par savu meitu nākotni ir ārkārtīgi tuvredzīgi un lielākoties gluži vienkārši muļķīgi.

Puaro jau iepriekš bija uzzinājis, ka mis Betersbija ir izcila matemātiķe, tādēļ viņu ne mazākajā mērā nepārsteidza namamātes nākamie vārdi.

-    Nedomājiet, ka es laiskojos, sacīja mis Betersbija. Tagad nododos darbam, kas man ir vairāk piemērots. Es mācu matemātiku vecāko klašu skolniecēm. Bet nu, mesjē Puaro, es gribētu uzzināt, kāpēc jūs interesējaties par Normu Restariku.

-    Ir iemesls uztraukumam. Meitene, lai cik tas nebūtu bēdīgi, ir pazudusi.

Mis Betersbijas sejā ne vaibsts nepakustējās.

-   Tiešām? Tā kā jūs sakāt "pazudusi", es pieņemu, ka meitene aizgājusi no mājām, nepaziņojot vecākiem, uz kurieni dodas. Ak jā, meitenes māte ir mirusi. Tātad nepasakot tēvam. Mesjē Puaro, mūsdienās tas vairs nav nekas neparasts. Vai misters Restariks griezās policijā?

-   Viņš nevēlas to darīt.

-   Ticiet, man nav ne jausmas, kur meitene varētu būt. Man viņa nav rakstījusi. Pēc

skolas beigšanas es par viņu neko neesmu dzirdējusi, tāpēc baidos, ka nekādi nespēšu jums palīdzēt.

—      Man no jums vajadzīga cita veida informācija. Es vēlētos uzzināt, kāda viņa bija. Kā jūs viņu raksturotu? Ne ārējo izskatu, nē. Es domāju viņas iekšējo būtību.

—      Norma bija parasta skolniece. Viņa nemācījās spīdoši, bet pietiekami labi.

—        Vai viņa nebija pārmēru nervoza?

Mis Betersbija padomāja, tad lēni sacīja:

—    Nē, es tā neteiktu. Ne vairāk, kā varētu gaidīt, zinot viņas mājas apstākļus.

—        Jūs domājat — mātes slimošana?

—     Jā. Meitene nāca no izjukušas ģimenes. Tēvs, kuru viņa, manuprāt, ļoti mīlēja, pēkšņi aizbrauca ar svešu sievieti. Meitenes māte to, dabiski, ņēma ļaunā un droši vien meitas klātbūtnē, īpaši neslēpdamās, pauda aizvainojumu par sev nodarīto pārestību.

—    Ja jau esam ierunājušies par nelaiķi misis Restariku, kādas ir jūsu domas par viņu?

—     Vēlaties uzzināt manu personīgo viedokli?

—        Ja neiebilstai.

—     Neiebilstu un varu atbildēt bez apdomāšanās. Meiteņu dzīvē ļoti liela nozīme ir

mājas apstākļiem, tāpēc es vienmēr esmu centusies tos izprast, vadoties no tās niecīgās informācijas, kas nonāca manā rīcībā. Es varu teikt, ka misis Restarika bija visnotaļ godājama un cienījama sieviete. Taču paštaisnīgums, pārmērīgs kriticisms un fiziskie trūkumi padarīja viņu par pēdējo muļķi.

-   Ak, — atzinīgi izdvesa Puaro.

-   Es teiktu, ka viņa bija arī malade imaginaire[32]. Cilvēks, kas pārspīlē savas kaites. Tādas sievietes regulāri nonāk slimnīcā. Ļoti nepiemēroti mājas apstākļi meitenei, kura pati ir vāja personība. Norma ne par ko īpaši neinteresējās un bija ļoti nepārliecināta par sevi. Es nedomāju, ka šai meitenei ir jebkādas cerības veidot veiksmīgu karjeru. Jauks, vienkāršs darbs, kam sekotu laulības un bērni tas ir ceļš, ko es ieteiktu izvēlēties tāda tipa meitenēm kā Norma.

-   Vai jūs viņā nemanījāt, atvainojiet, ka uzdodu tādu jautājumu, kādas garīgas nelīdzsvarotības pazīmes?

-   Garīga nelīdzsvarotība? — atkārtoja mis Betersbija. Blēņas!

-   Blēņas, jūs sakāt? Varbūt viņa bija nervoza?

-   Jebkura meitene — gandrīz jebkura — var kļūt nervoza, pusaudzes gados sastopoties ar nopietnām pieaugušo problēmām. Meiteņu prāti vēl nav pilnīgi nobrieduši, viņas ļoti uzmanīgi jāiepazīstina ar dzimumattiecību jautājumiem. Pusaugu meitenes it bieži aizraujas ar viņām pilnīgi nepiemērotiem, dažkārt pat bīstamiem, jauniem vīriešiem. Mūsdienās gandrīz neatradīsiet vecākus, kuri nopietni pamāca meitenes, kā jādzīvo, tāpēc viņas nereti nokļūst nelaimē vai neveiksmīgi apprecas, un drīz vien laulībai seko šķiršanās.

-   Tātad Normas uzvedībā nekas neliecināja par psihisku nelīdzsvarotību?

-   Norma bija ļoti emocionāla, taču visnotaļ normāla meitene, — apgalvoja mis Betersbi ja. — Psihiski nelīdzsvarota! Kā jau es teicu, tās ir blēņas. Droši vien meitene aizbēgusi ar kādu jaunu cilvēku, lai apprecētos, un tur nav nekā nenormāla.

Divdesmit pirmā nodaļa

Puaro sēdēja savā milzīgajā, stūrainajā atzveltnes krēslā. Viņa rokas mierīgi balstījās uz paroceņiem, bet nekustīgais skatiens bija pievērsts kamīnam. Blakus krēslam stāvēja neliels galdiņš, uz kura kārtīgās kaudzītēs gulēja kopā saspraustas aprakstītas papīra lapas — mistera Gobija ziņojumi, informācija, ko Puaro bija ieguvis no sava drauga vecākā inspektora Nīla, vairākas lapiņas ar virsrakstu "Tenkas, baumas, valodas" ar atzīmēm kas, kad un no kā dzirdēts.

Šobrīd Puaro nejuta vajadzību ielūkoties nevienā no šiem dokumentiem. Viņš bija tos rūpīgi izlasījis un nolicis pa rokai gadījumam, ja rastos nepieciešamība kaut ko precizēt. Detektīvs gribēja savā prātā apvienot visu, ko zināja, jo bija pārliecināts, ka te ir sistēma. Tai bija jābūt. Viņš apsvēra, ar ko sākt. Puaro nebija radis uzticēties pēkšņai intuīcijai. Viņš neuzskatīja, ka viņam piemīt intuīcija, viņam bija sajūta. Svarīga nebija tik daudz pati sajūta, kā cēlonis, kāpēc tā radās. Šo cēloni vajadzēja izdibināt — ar loģikas, prāta un zināšanu palīdzību.

Ko viņš izjuta šoreiz? Ar ko šis gadījums bija ievērojams? Jāsāk no vispārējā, tad jāpāriet pie atsevišķā.

"Nauda," viņš prātoja, "te iejaukta nauda, tikai nezinu, kādā veidā. Vienalga kādā, bet nauda…" Viņā arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka tā saistīta ar ļauniem nodomiem. Ļaunumu viņš pazina. Ar to viņš savā darbā sastapās bieži. Viņš to saoda, pazina tā garšu, zināja tā izpausmes veidus. Grūtības sagādāja tas, ka šoreiz viņš nespēja uzķert, kur tas slēpās. Viņš bija spēris dažus piesardzības soļus, lai ļaunumu iegrožotu, un cerēja, ka tie izrādīsies pietiekami droši. Taču kaut kas notika, kaut kas attīstījās, ļaunums vēl nebija pilnīgi iegrožots. Kaut kur kādam draudēja briesmas.

Grūtības sagādāja apstāklis, ka fakti rindojās divos atsevišķos virzienos. Ja cilvēks, kuram, viņaprāt, draudēja briesmas, patiešām bija apdraudēts, tad viņš nesaprata kāpēc? Kāpēc šis cilvēks bija apdraudēts? Trūka motīva. Bet ja šis cilvēks nebija apdraudēts, tad visi viņa apsvērumi jāpārskata no sākuma… Visi fakti, kas norādīja vienā virzienā, bija jāapvērš un jāpieiet tiem no pretējās puses.

Uz brīdi pabīdījis malā šo problēmu, Puaro pievērsās konkrētiem cilvēkiem. Kādu sistēmu tie veido? Kādas lomas spēlē?

Pirmām kārtām Endrū Restariks. Tagad Puaro rīcībā bija krietni vairāk informācijas par šo vīru. Vispārīgs ieskats viņa dzīvē pirms un pēc aizbraukšanas uz ārzemēm. Nemierīgs cilvēks, kurš nemīl ilgi uzturēties vienā vietā un ilgi prātot, un visur un visos izraisīja simpātijas pret sevi. Nav ne uzdzīvotājs, ne izšķērdētājs, nav pieķerts nekādos netīros darījumos. Varbūt viņš nav spēcīga personība? Vāja rakstura cilvēks?

Puaro neapmierināts sarauca pieri. Kaut kādā veidā tas neiederējās priekšstatā par cilvēku, ar kuru viņš bija ticies. Endrū Restariku — vīru ar spītīgi izvirzīto zodu, ciešo skatienu un apņēmīgo rīcību — nekādā ziņā nevarēja nosaukt par vāju personību. Veiksmīgs darījumu cilvēks. Būdams apķērīgs jau kopš jaunības, viņš ar panākumiem bija kārtojis darījumus Dienvidāfrikā un Dienvidamerikā, daudzkārt palielinot sākumkapitālu. Ne jau neveiksmes viņu atveda atpakaļ uz Angliju. Vai to visu būtu panācis vājas gribas cilvēks? Jā, viņam piemita gan kāda vājība. Vājība pret sievietēm. Apprecējies ar nepareizo sievieti… Varbūt ģimenes iespaidots? Un tad sastapis citu. Vai tikai to vienu? Varbūt viņš bija uzturējis sakarus ar vairākām? Diez vai to iespējams noskaidrot pēc tik ilgiem gadiem. Tomēr, cik zināms, viņš nebija no tiem vīriem, kas krāpj sievu uz katra soļa. Restariks bija gluži parasts vīrs un tēvs, kurš dievina savu mazo meitiņu. Bet tad viņš satika sievieti, kuras dēļ spēja pamest ģimeni un dzimteni. Acīmredzot tā bija liela kaislība.

Bet varbūt aizbraukšanai bija pavisam citi iemesli? Nepatika pret darbu birojā, pret Sitiju, pret ikdienas rutīnu? Jā, Puaro domāja, ka tieši tā tam vajadzētu būt. Tas iederējās viņa izveidotajā sistēmā. Endrū Restariks, šķiet, bija savrupnieks. Gan šeit, gan ārzemēs labi ieredzēts, viņš tomēr, šķiet, nebija ieguvis tuvus draugus. Tas gan nebija nekas pārsteidzošs, ņemot vērā, ka parasti viņš vienā vietā ilgi neuzturējās. Uzsāka kādu darījumu, veiksmīgi to attīstīja, nopelnīja labu naudu un, tikko sajutis apnikumu, devās tālāk. Nomads! Pasaules klaidonis!

Tas tomēr ne gluži saskanēja ar viņa paša izveidoto šī cilvēka tēlu… Tēls? Vārds atsauca atmiņā portretu, kas karājās pie sienas Restarika kabinetā aiz rakstāmgalda. Tajā bija attēlots šis pats vīrietis pirms piecpadsmit gadiem. Cik daudz Restariks šajos gados bija mainījies? Pārsteidzoši maz! Matos parādījies sirmums, augums kļuvis druknāks, taču sejas vaibsti tie paši. Apņēmīga seja. Tāda cilvēka seja, kurš zina, ko grib panākt un kā to izdarīt. Kurš nebaidās riskēt. Kurš spēj būt arī nežēlīgs.

Kāpēc, Puaro prātoja, Restariks novietojis portretu savā kabinetā Londonā? Patiesībā tam bija jāatrodas lauku mājas viesistabā, pretim otrai ģīmetnei. Abas gleznas vira un sievas portrets — bija iecerētas kā pāris. Raugoties no kompozīcijas viedokļa, tām bija jāpaliek līdzās. Varbūt psihologs nospriestu, ka zemapziņā Restariks lieku reizi mēģina norobežoties no pirmās sievas? Neskatoties uz to, ka tā jau ir mirusi? Interesanti…

Gleznas, jādomā, tika izvilktas no pieliekamā kopā ar dažādiem citiem iedzīves priekšmetiem. Mērija Restarika izvēlējās mēbeles un greznumlietiņas, kas iederētos viņu apdzīvotajās istabās. Puaro prātoja, vai tiešām jaunajai sievai sagādāja lielu prieku redzēt līdzās pie sienas abus šos portretus? Saprotamāki būtu, ja viņa pirmā sievas ģīmetni nogrūstu kaut kur bēniņos! Tad viņš iedomājās, ka "Krustžogu" bēniņos varbūt nebija vietas lieku mantu uzglabāšanai. Sers Roderiks droši vien būtu ļāvis izmantot kādu citu telpu, kamēr Restariki iegādāsies piemērotu mājokli Londonā. Bet Mērija tam acīmredzot nepiešķīra lielu nozīmi, un ērtāk viņai likās portretus piekārt pie sienas viesistabā. Turklāt Mērija Restarika likās saprātīga sieviete viņā nemanīja greizsirdību vai citas postošas emocijas.

-     Tout de mēme, skaļi noteica Puaro, Ies femmes, viņas visas ir greizsirdīgas. Pat tās, kuras šķietami tādas nav!

7 3

Puaro domas atkal pievērsās Mērijai Restarikai, un pēkšņi viņš atjauta, ka gandrīz neko par šo sievieti nezina! Abi bija satikušies tikai vienu reizi, un detektīvam nebija radies noteikts priekšstats par viņu. Likās diezgan iespaidīga un diezgan… kā lai to pasaka? Samākslota?

—     Draugs, — Puaro sevi norāja, — nepiesienies viņas parūkai! — un atgiezās pie aizsāktās domas.

Tik tiešām, kāpēc viņš tik maz zināja par šo iespaidīgo dāmu, kas nēsāja parūku? Par izskatīgo un gudro sievieti, kas spēj izvirst karstās dusmās? Jā, viņa bija bezgala saniknota, kad atklāja, ka Pāvs brīvi klaiņā pa māju, un savu nepatiku izteica asi un nepārprotami. Bet jauneklis? Izskatījās pat uzjautrināts. Jā, uzjautrināts un tikai. Taču viņa bija nikna, ļoti aizkaitināta. Saprotams, šis zellis nav no tiem, kurus mātes labprāt redz līdzās savām meitām…

Puaro aprāva domu un nīgri pakratīja galvu. Mērija Restarika nebija Normas māte. Viņa necietīs un nepārdzīvos, ja meitene nelaimīgi apprecēsies vai dzemdēs ārlaulības bērnu no nepiemērota cilvēka. Kādas ir Mērijas jūtas pret pameitu? Jādomā, ka vairāk par visu viņu kaitina meitenes nenosvērtais raksturs un saiešanās ar jaunekli, jo tieši tas ir Endrū Restarika pastāvīgo bažu un sapīkuma cēlonis. Kas vēl? Ko vēl šī sieviete varētu izjust pret pameitu, kas, iespējams, mēģina viņu noindēt?

Pamātes rīcība likās visai saprātīga. Panākusi, ka Norma strādā un dzīvo Londonā, viņa vairs nejūtas apdraudēta un atbalsta vīra centienus apslāpēt skandālu un baumas par notikušo. Pameita ierodas "Krustžogos" nedēļas nogalēs, jo visa viņas dzīve kopš šī brīža ir saistīta ar Londonu. Arī nākotnē, nopirkuši māju, Restariki diez vai piedāvās Normai mitināties savā paspārnē. Tagad daudzas meitenes dzīvo atsevišķi no ģimenēm. Tā nav problēma.

Vēl palika neskaidrs jautājums, kas tad galu galā bija mēģinājis noindēt Mēriju? Endrū Restariks turēja aizdomās meitu…

Taču Puaro šaubījās…

Viņa domas pievērsās Sonjai. Ko īsti viņa meklē tajā namā? Kas viņu tajā notur? Sers Roderiks ēd viņai no rokas. Varbūt tāpēc meitenei nav ne mazākās vēlēšanās atgriezties dzimtenē? Varbūt viņai ir savtīgs plāns — vai reti gadās, ka vīrieši sera Roderika vecumā apprec jaunas meitenes? Sonja varētu veiksmīgi iekārtot savu dzīvi stabils stāvoklis sabiedrībā ar cerībām uz nodrošinātiem atraitnes ienākumiem nākotnē. Bet varbūt au pair meitenes plānos ietilpa pavisam kas cits? Vai Botāniskajā dārzā uz sola aizmirstā grāmata nebija maskēts veids, kā nodot sera Roderika dokumentus citās rokās?

Varbūt Mērijai Restarikai radās aizdomas un viņa sāka interesēties, ar ko īsti meitene nodarbojas, kā pavada brīvdienas, ar ko satiekas? Un tad Sonja nolēma atbrīvoties no Mērijas, pievienojot viņas ēdienam indi? Pamazām, mazās devās, kas, uzkrājoties organismā, izraisa simptomus, kādi parasti rodas kuņģa un zarnu trakta iekaisuma gadījumā.

Puaro noglabāja prātā apsvērumus par "Krustžogiem" ar visiem to iemītniekiem un devās tālāk.

Viņš domās sekoja Normai uz Londonu un ķērās pie trim meitenēm, kas īrēja kopēju dzīvokli.

Klaudija Rīsa-Holende, Frānsisa Kerija, Norma Restarika. Klaudija Rīsa-Holende, populāra parlamenta locekļa meita. Materiāli nodrošināta, spējīga, labi izglītota, prasmīga un skaista sekretāre. Frānsisa Kerija. Provinces advokāta meita. īsu brīdi mācījusies aktieru skolā, tad studējusi glezniecību, ko arī drīz pametusi, laiku pa laikam sadarbojas ar Mākslas padomi, patlaban strādā mākslas galerijā. Nopelna labi, apgrozās mākslinieku vidē. Viņa pazīst Deividu Beikeru, bet diezgan pavirši. Varbūt ir puisī iemīlējusies? Tādus kā viņš neieredz meiteņu vecāki, augstākā sabiedrība un policija. Ar ko tādi tipi pievelk labi audzinātas jaunavas, Puaro nespēja saprast. Taču tā nu tas nenoliedzami bija. Ko viņš pats domāja par Deividu?

Pirmo reizi izskatīgo puisi ar bezkaunīgo un zobgalīgo skatienu Puaro satika "Krustžogu" mājas augšstāvā, kur tas bija ieradies Normas uzdevumā (vai arī okšķerēja pats uz savu roku kas zina?). Pēc tam, ieraudzījis uz ceļa, detektīvs piedāvāja aizvest viņu līdz Londonai. Jauneklis atstāja pašpārliecināta un saprātīga cilvēka iespaidu. Bet tā bija tikai monētas viena puse. Puaro paņēma vienu no papīra lapām, kas stāvēja viņam baķus uz galdiņa, un pārlasīja. Nekā pārāk laba — sīkas krāpšanās, huligānisms, nenozīmīgi satiksmes negadījumi, divi nosacīti sodi -, bet arī nekā ārkārtēja. Nekā tāda, ko Puaro uzskatītu par nopietnu noziegumu. Bijis daudzsološs gleznotājs, taču pametis šo nodarbošanos. Šim cilvēkam trūka pacietības un uzcītības. Viņš bija iedomīgs un uzpūtīgs pāvs, kurš iemīlējies pats sevī. Vai varbūt kaut kas vairāk?

Puaro pastiepa roku un paņēma nākamo lapiņu, uz kuras bija pierakstīts tas, ko nu misis Olivera bija spējusi atcerēties no Deivida un Normas kafejnīcā notikušās sarunas. Puaro šaubīdamies pakratīja galvu nebija iespējams noteikt, cik pierakstā patiesības un cik rakstnieces bagātīgās fantāzijas. Vai puisis tiešām gribēja apprecēt Normu viņas pašas dēļ? Par meitenes jūtām it kā šaubu nebija. Viņš piedāvāja laulības. Vai Normai bija sava nauda? Viņa bija bagāta vīra meita, taču šis fakts pats par sevi neko neizteica. Puaro neapmierināts saviebās. Kā gan viņš varēja piemirst painteresēties par misis Restarikas mantojuma nosacījumiem! Viņš aši pārskatīja aprakstītās lapiņas. Jā, misters Gobijs nebija atstājis šo faktu neievērotu. Nelaiķe misis Restarika dzīves laikā bijusi labi nodrošināta naudu Restariks nebija žēlojis, turklāt viņai bijuši arī savi ienākumi, apmēram tūkstotis mārciņu gadā. Visu savu mantību viņa bija novēlējusi vienīgajai meitai. Tomēr nez vai tā bija tik liela, lai kalpotu par iemeslu aprēķina laulībām. Būdama vienīgais bērns, Norma pēc tēva nāves varētu saņemt veselu bagātību, taču tās bija nenoteiktas nākotnes izredzes — ja meita izietu pie vecākiem netīkama vīra, tēvs viņu varētu atstāt gandrīz tukšā.

Tātad jāpieņem, ka Deivids vēlas apprecēt Normu viņas pašas, nevis naudas dēļ. Un tomēr Puaro jau kuro reizi pakratīja galvu vienota sistēma neveidojās. Viņš atsauca atmiņā čeku uz Restarika rakstāmgalda. Atpirkšanās maksa jaunajam cilvēkam? Un jauns cilvēks, kurš grib, lai no viņa atpērkas? Tomēr kaut kas vēl joprojām nesaskanēja… Čeks patiešām bija izrakstīts uz Deivida Beikera vārda, un summa bija liela, ļoti liela. Tik liela, lai liktos vilinoša jebkuram jaunam cilvēkam, kurš nav izvēlīgs morāles jautājumos un kuram nav nekādu pastāvīgu ienākumu. Taču piedāvājumu apprecēties viņš Normai izteica tikai vienu dienu, pirms čeks tika izrakstīts. Protams, tas varēja būt labi aprēķināts gājiens riskantā spēlē lai paaugstinātu atpirkšanās cenu. Puaro atcerējās Restarika skarbo un drūmo sejas izteiksmi, cieši sakniebtās lūpas. Bija ļoti jāmīl sava meita, lai maksātu tik lielu naudu, un jābūt pilnīgi pārliecinātam, ka viņa pati no lēmuma apprecēties ar Deividu nekad neatteiksies.

Puaro domas pievērsās Klaudijai. Klaudija un Endrū Restariks. Vai tikai gadījuma dēļ viņa kļuva par Normas tēva sekretāri? Vai tiešām tā bija nejaušība? Klaudija. Te vajadzēja padomāt. Trīs meitenes vienā dzīvoklī, Klaudijas Rīsas-Holendes dzīvoklī. Viņa noīrē dzīvokli, tad vienu istabu izīrē savai draudzenei, pēc tam vēl vienu istabu nepazīstamai meitenei trešajai meitenei. "Trešā meitene," nodomāja Puaro. "Jā, viss atkal atgriežas pie viņas. Pie trešās meitenes. Visi prātojumi galu galā nonāk pie viņas. Tur, kur tiem ir jānonāk. Pie Normas Restarikas."

Norma Restarika. Meitene, kas ieradās pie viņa pēc padoma brokastu laikā. Meitene, pie kuras galdiņa viņš apsēdās kafejnīcā, kur viņa tikko bija ēdusi sautētas pupiņas kopā ar jauno cilvēku, kuru mīlēja. ("Šķiet, man meiteni vienmēr lemts redzēt ēdienreizēs," Puaro prātā piezīmēja). Ko viņš domāja par meiteni? Bet vispirms, ko par Normu domāja citi? Tēvs viņu mīlēja un bija nobažījies. Restariks ne tikai turēja meitu aizdomās, bet bija pārliecināts, ka viņa mēģinājusi noindēt savu pamāti. Viņš bija konsultējies ar ārstu par meitas psihisko stāvokli. Puaro iedomājās, ka arī viņam derētu aprunāties ar šo ārstu, taču diez vai tas kaut ko dotu. Mediķi visai nelabprāt dalās domās par savu pacientu veselības stāvokli ar cilvēkiem no malas. Puaro arī tāpat varēja iztēloties, ko viņš teicis Restarikam. Noteikti bijis ļoti piesardzīgs, Puaro sprieda, jo tāda ir ārstu parastā taktika. Ar daudziem "hmm" un "tā varētu teikt", un parastam cilvēkam neizprotamiem medicīniskiem terminiem, neuzsverot meitenes varbūtējos psihes traucējumus, taču ik pa brīdim netieši uz tādiem norādot. Varbūt ārstam bija diezgan noteikts viedoklis par to, kas notiek ar meiteni. Taču viņš daudz ko zināja par histēriskām jaunavām, kuras reizēm uzvedas tā, ka var rasties šaubas par viņu garīgo līdzsvarotību, kaut gan pateisībā bieži vien vainojams temperaments, greizsirdība, sakāpināta emocionalitāte un histērija. Droši vien Restariks nebija prasījis padomu profesionālam psihiatram vai neirologam. Visticamāk viņš konsultējās ar ģimenes ārstu, kurš neuzdrošinājās skaidrāk izteikties par to, par ko nebija īsti pārliecināts, un aprobežojās ar piesardzīgiem ieteikumiem. "Meitenei būtu ieteicams iestāties darbā, vislabāk Londonā, un vēlāk, ja nepieciešams, vajadzētu griezties pie speciālista."

Bet ko par Normu Restariku domāja pārējie? Piemēram, Klaudija Rīsa-Holende? Viņš to nezināja. Viņš vispār maz ko zināja par šo jauno sievieti. Puaro bija pārliecināts, ka viņa prot glabāt noslēpumus un nekad neteiks nekā lieka, ja vien pati nevēlēsies. Nekas neliecināja par to, ka Klaudija būtu domājusi uzteikt Normai istabu, ko vajadzētu darīt, ja viņa nopietni šaubītos par trešās iemītnieces saprātu. Viņa nebija par to runājusi ar Frānsisu, jo vai gan citādi otrā meitene tik nevainīgā atklātībā izpļāpātu misis Oliverai, ka Norma nav atgriezusies pēc laukos pavadītās nedēļas nogales. Tas bija Klaudiju saniknojis. Varbūt Klaudija iederējās sistēmā vairāk, nekā viņš, Puaro, domāja? Viņa bija gudra, enerģiska…

Puaro domas atkal pievērsās Normai, trešajai meitenei. Kādu vietu sistēmā aizņēma viņa? Vai viņa būtu tas ķēdes posms, kas savieno visus pārējos? Ofēlija… Domas par viņu dalījās, gluži tāpat kā par Normu. Vai Ofēlija tiešām bija ārprātīga, vai tikai izlikās? Aktrises dažādi traktēja šo lomu. Pareizāk gan būtu teikt, ka to darīja režisori. Viņi noteica, kā jātēlo loma. Vai Hamlets bija traks vai normāls? Kā vēlaties. Vai Ofēlija bija vājprātīga vai normāla?

Restariks nelietotu vārdu "vājprātīga", pat domājot par savu meitu. Arī pārējie labprātāk runāja par garīgu nelīdzsvarotību. Otrs vārds, kas tika lietots, stāstot par Normu, bija "jukusi". "Mazliet nojūgusies." "Viņai visi nav mājās." "Nedaudz ķerta, ja saprotat, ko gribu teikt." Vai varēja paļauties uz dzīvokļa uzkopējas spriedumu? Puaro nolēma, ka var. Norma patiešām bija dīvaina, noteikti bija, bet viņas dīvainība varbūt bija pavisam citādāka, nekā likās apkārtējiem. Puaro atcerējās, cik bikli meitene bija uzvedusies torīt, kad atnāca pie viņa. Mūsdienīga meitene, kura izskatījās tieši tāpat kā daudzas citas mūsdienu meitenes — gari, taisni mati, vaļīgs džemperis, īsi svārki… Puaro viņa atgādināja pieaugušu jaunavu, kas iztēlojas sevi par mazu bērnu.

Piedodiet, bet jūs esat pārāk vecs.

Varbūt tā bija taisnība. Viņš skatījās uz meiteni ar padzīvojuša vīrieša acīm, bez apbrīnas, un redzēja neizteiksmīgu būtni bez sievišķīgas koķetērijas. Meiteni, kura neapzinās savu sievišķību, kurā nav ne miņas no pievilcības vai noslēpumainības, vai vilinājuma nekā, vienīgi bioloģiska seksualitāte. Vabūt tāpēc viņas spriedums bija taisnīgs. Acīmredzot viņš tai nespēja palīdzēt, jo neizprata. Viņš darīja visu, ko spēja, taču kāds bija rezultāts? Kas bija panākts kopš tā brīža, kad Norma viņam uzticēja savas šaubas? Te varēja atbildēt bez kavēšanās viņš meiteni bija pasargājis no draudošajām briesmām. Vismaz. Ja vien, protams, viņai kādas briesmas draudēja. Šajā apstāklī slēpās visa problēmas būtība. Vai aizsardzība viņai bija nepieciešama? Tā nejēdzīgā atzīšanās! Īstenībā tā bija nevis atzīšanās, bet drīzāk paziņojums: "Es varbūt esmu izdarījusi slepkavību!"

Pie tā ari jāturas jo te slēpās lietas būtība. Tas bija viņa darbs. Izmeklēt slepkavību, noskaidrot vainīgo, novērst slepkavību. Būt teicamam medību sunim, kas iet pa nozieguma pēdām. Ir paziņots par slepkavību. Kaut kur. Viņš bija centies atrast noziegumu, bet bez panākumiem. Arsēns zupā? Jauno huligānu kautiņš ar nažiem? Ļaunu vēstošā frāze: asins traipi pagalmā… Revolvera šāviens. Uz ko šāva un kāpēc?

Neviens no šiem noziegumiem īsti nesaistījās ar meitenes vārdiem: "Es varbūt esmu izdarījusi slepkavību!" Viņš bija maldījies kā pa tumsu, cenzdamies izveidot sistēmu, kurā iederētos trešā meitene, un vienmēr nonācis pie viena un tā paša jautājuma. Ko īsti šī meitene bija gribējusi pateikt?

Un tad Ariadnes Oliveras nejauši izmestā frāze iededza gaismu tuneļa galā. Apšaubāmais pašnāvības gadījums Borodenmenšenas dzīvojamajā namā. Tas iederējās kopējā ainā. Tajā dzīvoja trešā meitene. Tai vajadzēja būt slepkavībai, par ko runāja meitene. Nebija zināms neviens cits nāves gadījums, kas būtu noticis laika posmā starp viesībām, kurās misis Olivera slavināja detektīvu Puaro, un meitenes vizīti pie viņa. Kad misis Olivera savā ierasti paviršajā manierē pieminēja sievieti, kas izlēkusi pa tā paša nama septītā stāva logu, Puaro nodomāja, ka beidzot viss sāk noskaidroties.

Te slēpās meklētais atrisinājums. Te bija atbildes uz jautājumiem, kurus viņš sev uzdeva. Kāpēc, kad, kur.

— Quelle deception[33], iesaucās Puaro.

Viņš pastiepa roku un izvilka no papīru kaudzītes kādas sievietes akurāti uz rakstāmmašīnas nodrukāto biogrāfiju. Kailus faktus par misis Šarpantjē dzīvi. Četrdesmit trīs gadus veca sieviete no labas ģimenes. Trakulīga jaunība. Divas laulības, divas šķiršanās. Sieviete, kurai patika izklaidēties vīriešu sabiedrībā, kura pēdējos gados daudz lietojusi alkoholu, bieži rīkojusi trokšņainas saiešanas un bijusi tuvās attiecībās ar gados jaunākiem vīriešiem. Dzīvojusi viena. Puaro iztēlojās, kāda šī sieviete bijusi agrāk un kā dzīvojusi pēdējā laikā, domāja par to dienu, kad viņa pēkšņā izmisumā izlēca pa logu. Jo viņai bija vēzis? Vai arī viņa domāja, ka ir? Taču ārsta izdotā izziņa apliecināja, ka tā nav.

Starp šo sievieti un Normu Restariku vajadzēja būt kādai saiknei. Viņam tikai neizdevās to ieraudzīt. Puaro vēlreiz pārlasīja sievietes biogrāfiskos datus.

Notāra parakstīts apliecinājums, ka nelaiķe identificēta kā Luīze Kārpentere, kaut gan viņa parakstījās kā Šarpantjē. Vai viņa bija franciskojusi savu uzvārdu, lai tas labāk saskanētu ar priekšvārdu? Luīze. Kāpēc šis vārds likās pazīstams? Vai kāds to jau bija pieminējis? Varbūt dzirdēta kāda neviļus izteikta frāze? Viņš pārcilāja aprakstītās lapiņas. Ak, tur jau tas bija! Tikai vienā teikumā. Sievieti, kuras dēļ Endrū Restariks pameta sievu, sauca Luīze Birela. Luīze, kurai, kā vēlāk izrādījās, nebija lielas nozīmes viņa dzīvē. Pavadījuši kopā tikai vienu gadu, viņi sastrīdējās un izšķīrās. "Tas pats scenārijs," Puaro nodomāja. Kaislīgi iemīlēties kādā vīrietī, izpostīt viņa laulības dzīvi, varbūt kādu laiku dzīvot kopā, pēc tam sastrīdēties un aiziet. Puaro jutās pārliecināts, ka Luīze Šarpantjē ir tā pati Luīze, ar kuru bija aizrāvies Endrū Restariks.

Labi, bet kā to sasaistīt ar Normu? Vai Restarika un Luīzes Šarpantjē attiecības būtu turpinājušās pēc viņa atgriešanā Anglijā?

Puaro par to šaubījās. Viņu sakars beidzās pirms daudziem gadiem. Tas, ka abu starpā būtu pamodusies kādreizējā kaislība, likās neiespējami. Postošā aizraušanās bija ilgusi īsu bridi un neatstāja paliekošu iespaidu uz Restarika dzīvi. Viņa tagadējā sieva nez vai bija tik neprātīgi greizsirdīga, lai izgrūstu pa logu vīra kādreizējo mīļāko. Smieklīgi! Vienīgais cilvēks, kurš spētu gadiem ilgi perināt atriebīgas jūtas pret sievieti, kas izjaukusi viņas laulību, varētu būt Endrū Restarika pirmā sieva. Kaut gan ari tas neizklausījās ticami, un, pat ja tā, viņa taču jau sen bija mirusi!

Zvanīja telefons. Puaro nepakustējās. Viņš nevēlējās atrauties no savām pārdomām. Viņu bija pārņēmusi nojausma, ka ir tuvu atrisinājumam… Viņš domāja…

Tālrunis pārstāja zvanīt. Jauki. Gan mis Lemona zinās, ko atbildēt.

Durvis atvērās, un ienāca mis Lemona.

—     Zvana misis Olivera, ser.

Puaro nepacietīgi atmeta ar roku.

—     Ne tagad, ne tagad, lūdzu! Pašreiz es nevaru runāt!

—     Viņa saka, ka tas ir steidzami. Esot aizmirsusi jums pateikt par kaut kādu nepabeigtu vēstuli, kura izlidojusi no rakstāmgalda, kas atradies mēbeļu furgonā. Diezgan nesakarīgs stāsts, mis Lemona atļāvās piebilst nosodošā balsī.

Puaro vēl izmisīgāk savicināja rokas.

—     Ne tagad, — viņš nepiekāpās, — lūdzu, ne tagad!

-   Pateikšu, ka esat aizņemts.

Mis Lemona izgāja.

Istabā iestājās klususms. Puaro juta, kā nogurums pārņem smadzenes. Pārāk daudz domāšanas. Vajag atslābināties. Jā, atpūtināt galvu, lai izgaist spriedze, tad vajadzīgā sistēma sakārtosies pati no sevis. Viņš aizvēra acis. Atsevišķas detaļas bija noskaidrotas. No ārienes nekas jauns klāt nenāks. Atrisinājumam jānāk no iekšienes.

Un pēkšņi tikko viņš laidās vieglā snaudā tas bija klāt…

Atklāsmes brīdis bija pienācis! Vēl šis tas jāsakārto, taču viņš jau zināja! Visas detaļas ietilpa vienotā sistēmā, visas bija pareizās — parūka, portrets, pulkstens pieci no rīta, sievietes un viņu frizūras, Pāvs tie visi noveda pie frāzes, ar ko viss sākās!

Trešā meitene…

"Es varbūt esmu izdarījusi slepkavību…" Nu, protams!

Atmiņā ienāca smieklīgs bērnu skaitāmpantiņš. Puaro noskaitīja balsī:

-   Dim-dam-dā, trīs vīri vienā laivā.

Un kā jūs domājat kas viņi ir?

Miesnieks, maiznieks, sveču vīrs…

Viņš neatcerējās ceturto rindiņu.

Maiznieks, jā, un dīvainā kārtā arī slepkava [34] …

Puaro mēģināja sarīmēt pantiņu par meitenēm:

-   Tradi-ridi-rī, trīs meitenes dzīvoklī.

Un kā jūs domājat kas viņas ir?

Viena ir gudra un otra kā bilde,

Un trešā ir…

Ienāca mis Lemona.

-        Ā! iesaucās Puaro. Atcerējos! No vienas mīklas visi trīs!

Sekretāre bažīgi uzlūkoja detektīvu.

-        Doktors Stilingflīts uzstāj, ka viņam ar jums jārunā. Tas esot steidzami.

-       Pasakiet, lai viņš… Jūs teicāt — doktors Stilingflīts?

Puaro aizmetās garām sekretārei un paķēra klausuli.

-   Klausos! Runā Puaro! Vai kas noticis?

-   Viņa ir prom.

-Ko?

-         Jūs dzirdat? Viņa ir prom. Izgāja pa galvenajiem vārtiem.

-   Un jūs ļāvāt viņai aiziet?

-   Ko tad man vajadzēja darīt?

-   Jūs varējāt viņu aizturēt.

-Nē.

-   Ļaut viņai aiziet bija pilnīgs neprāts!

-Nē.

-   Jūs neko nesaprotat.

-   Tāda bija noruna pilnīga brīvība.

-   Jūs nesaprotat, kas tagad var notikt.

-        Labi, varbūt nesaprotu. Taču es saprotu, ko es daru. Ja es viņai būtu aizliedzis iet, viss mans darbs būtu vējā. Bet es ar viņu cītīgi nodarbojos. Manas metodes atšķiras no jūsējām. Ari mūsu mērķi ir atšķirīgi. Jau bija redzami panākumi, tāpēc jutos pārliecināts, ka viņa nemēģinās iet projām.

-   Bet viņa, mon ami[35], tomēr aizgāja!

-        Atklāti runājot, es neko nesaprotu. Nesaprotu, kas varēja izsaukt recidīvu.

-   Kaut kas bija noticis.

-   Jā, bet kas?

-         Viņa ar kādu satikās, ar kādu sarunājās, un šis kāds pateica, kur viņa atrodas.

-        Nespēju iedomāties, kā tas varētu būt noticis… Bet kāpēc jūs negribat saprast, ka viņai bija dota pilnīga rīcības brīvība. Viņa varēja rīkoties, kā pati vēlas.

-        Kāds ieradās pie viņas. Kāds atklāja, kur viņa atrodas… Vai viņa nesaņēma vēstuli vai telegrammu? Varbūt kāds zvanīja?

-        Nē, nekā tamlīdzīga. Esmu pilnīgi pārliecināts.

-        Tad kas gan… Bet protams! Avīzes! Jūs taču abonējat avīzes?

-         Kā gan citādi? Pie mums valda normāla, ikdienišķa gaisotne tāda ir mana metode.

-        Tad, lūk, kādā veidā viņi tai piekļuva! Normāla, ikdienišķa gaisotne… Kādas avīzes jūs saņemat?

-        Piecas. Un Stilingflīts pateica avīžu nosaukumus.

-   Cikos viņa aizgāja?

-   Šorīt pusdeviņos.

-         Pareizi! Pēc tam, kad izlasīja avīzes. Ar to arī sāksim. Kuru no avīzēm viņa parasti lasīja?

-        Viņa īpaši neizvēlējās. Te vienu, te otru, dažreiz visas pēc kārtas, dažreiz nevienu.

-   Nu ko, netērēšu laiku sarunām.

-        Jūs domājat, ka viņa izlasīja kādu sludinājumu? Tieši viņai adresētu sludinājumu?

—     Cita izskaidrojuma es neredzu, šobrīd neko nevaru pateikt. Man jāmeklē. Jāpārskata avīzes un tad ātri jārīkojas.

Puaro nolika klausuli un vērsās pie mis Lemonas:

-    Atnesiet abas avīzes, kuras mēs abonējam "The Morning News" un "The Dnily Comet". Un aizsūtiet Džordžu pēc pārējām rīta avīzēm.

Atvēris privāto sludinājumu lapu, Puaro turpināja šķetināt savu domu pavedienu.

Viņš paspēs. Viņam bija jāpaspēj… Viena slepkavība jau notikusi. Otra tiek gatavota… Taču viņš, Herkuls Puaro, to novērsīs… Ja paspēs… Viņš bija Herkuls Puaro nevainīgo aizstāvis. Vai viņš vienmēr nav uzsvēris (cilvēki, to dzirdot, uzjautrinājās): "Es neatzīstu slepkavības!" Daži to uzskata par pārāk atturīgu izteikumu. Bet tā nebija atturība. Tā bija fakta konstatācija bez jebkāda melodramatisma. Viņš neatzina slepkavības.

Ienāca Džordžs ar laikrakstu kaudzi.

-   Tās visas ir šārīta avīzes, ser.

Puaro paskatījās uz mis Lemonu, kura stāvēja blakus, gaidīdama tālākos norādījumus.

—     Pārbaudiet tās, kuras es izskatīju, vai neesmu ko palaidis garām.

—     Privātos sludinājumus?

—     Jā. Varbūt pamanīsiet vārdu Deivids. Vai Norma. Vai tā pamazināmo formu vai kādu iesauku. Nē, diez vai būs minēts meitenes vārds. Varbūt lūgums pēc palīdzības vai aicinājums satikties.

Ar manāmu nepatiku mis Lemona paņēma avīzi. Šāds uzdevums neietilpa viņas tiešajos pienākumos, taču šobrīd cita rīkojuma nebija. Puaro atvēra "The Morning Chronicle". Tajā bija visvairāk sludinājumu veselas trīs slejas. Viņš noliecās pār avīzes atvērumu.

Dāma vēlas pārdot kažokādas apmetni… Vajadzīgi līdzbraucēji automašīnā ceļojumam uz ārzemēm… Pārdod brīnišķīgu vecu māju… Izīrē mēbelētas istabas… Garīgi atpalikuši bērni… Mājās gatavotas šokolādes konfektes… "Džūlija, nekad tevi neaizmirsīšu! Vienmēr Tavs." Tas jau bija tuvāk. Puaro to iegaumēja un turpināja lasīt. Luija XV stila mēbeles… Sieviete vidējā vecumā piedāvā palīdzību viesnīcas pārvaldīšanā… "Esmu izmisumā! Man tevi jāsatiek. Atnāc uz dzīvokli 4.30. Noteikti! Goliāts."

Puaro uzsauca Džordžam:

-Taksometru, ātri!

Tajā brīdī atskanēja durvju zvans. Puaro, vilkdams mugurā mēteli, izsteidzās koridorā. Ārdurvīs Džordžs bija saskrējies ar misis Oliveru. Mazajā priekštelpā kļuva par šauru.

Divdesmit otrā nodaļa

Frānsisa Kerija ar ceļasomu rokā gāja pa Mendvilroudu un pļāpāja ar draudzeni, kuru tikko bija satikusi uz ielas stūra netālu no Borodenmenšenas daudzstāvu dzīvojamās mājas.

-   Nudien, Frānsisa, dzīvot šādā ēkā ir tas pats, kas dzīvot cietumā.

-   Nieki, Elīn! Dzīvokļi tur ir vienreizēji ērti. Esmu priecīga, ka tur dzīvoju, turklāt Klaudija ir brīnišķīgs cilvēks, ar viņu viegli saprasties, lieki netraucē. Arī par apkopēju viņa nolīgusi jauku sievieti mājoklis vienmēr pirmklasīgi uzkopts.

-   Jūs dzīvojat divatā? Esmu piemirsusi. Vai tad jūs negribējāt pieņemt trešo meiteni?

-   Ak, viņa, liekas, ir prom.

-   Nemaksāja īres naudu?

-  Nē, maksāt viņa maksāja tik, cik prasīts. Manuprāt, viņa ir sapinusies ar kādu puisi.

Elīna paraustīja plecus. Jauna meitene un puisis tur nebija nekā neparasta.

-   Kur tu biji šoreiz?

-        Mančestrā. Slēgta izstāde. Lieliski panākumi.

-        Vai tiešām tu nākammēnes dosies uz Vīni?

-        Jā, es domāju gan. Viss jau sagatavots. Tā būs drīzāk izprieca, nevis darbs.

-        Vai nebaidies, ka kādu gleznu var nozagt?

-        Tās ir apdrošinātas, nevērīgi atmeta Frānsisa. Vismaz vērtīgākās.

-        Kā veicās ar tava drauga Pītera darbu izstādi?

-        Baidos, ka ne pārāk labi. Kaut gan žurnālā "Māksla" bija ievietots atzinīgs raksts, un tas vien jau kaut ko nozīmē.

Frānsisa iegriezās Borodenmenšenas iekšpagalmā, bet draudzene devās tālāk uz savu nelielo mitekli, kas bija iekārtots par dzīvojamo māju pārbūvētā zirgu stallī. Frānsisa sasveicinājās ar šveicaru un, iekāpusi liftā, uzbrauca sestajā stāvā. Ejot pa gaiteni, meitene klusi dungoja kādu melodiju.

Viņa iebāza atslēgu slēdzenē. Priekštelpā bija tumšs Klaudijai vajadzēja atgriezties no darba pēc pusotras stundas. Taču dzīvojamajā istabā, kuras durvis stāvēja pusvirus, spīdēja gaisma.

Frānsisa skaļi noteica:

-   Gaisma. Savādi.

Viņa nometa uz grīdas somu, novilka mēteli, pagrūda durvis plašāk un spēra soli pāri slieksnim.

Un sastinga. Pavēra muti. Plaši ieplestām acīm skatījās uz grīdas gulošajā nekustīgajā ķermenī. Tad lēni pacēla acis un pavērās sienas spogulī, kurā vīdēja viņas pašas šausmu pārņemtā seja.

Tad Frānsisa dziļi ievilka elpu, stingie muskuļi atslāba. Viņa atmeta galvu un sāka kliegt. Metās atpakaļ priekštelpā, klupa pār somu, paspēra to sānis, izskrējusi gaitenī, metās pie blakus dzīvokļa durvīm un sāka neprātīgi dauzīt pa tām.

Durvis atvēra pavecāka sieviete.

-   Ko, pie velna, tas nozī…

-   Tur guļ kāds mironis… kāds mironis! Kāds, ko es pazīstu… Deivids Beikers. Viņš guļ uz grīdas… nodurts… liekas, ka nodurts! Asinis… viss vienās asinīs!

Frānsisa sāka histēriski raudāt. Mis Džeikoba iespieda viņai rokā glāzi un pavēlēja:

-   Stāviet šeit un dzeriet!

Frānsisa paklausīgi pielika glāzi pie mutes. Ātri šķērsojusi kāpņu laukumiņu, mis Džeikoba iegāja blakus dzīvoklī. Dzīvojamās istabas durvis bija plaši atvērtas, un mis Džeikoba devās uz turieni.

Viņa nebija no tām sievietēm, kas, ieraugot līķi, sāk pilnā balsī kliegt; viņa cieši saknieba lūpas.

Skats, kas pavērās acu priekšā, atgādināja drausmīgu murgu. Uz grīdas gulēja skaists jauns vīrietis, viņa rokas bija plati izplestas, kastaņbrūnie, garie mati izjukuši pār pleciem. Vīrietim mugurā bija tumši sarkana žakete, balto kreklu izraibināja asins plankumi…

Sieviete satrūkās, pēkšņi atjautusi, ka istabā ir vēl kāds. Atspiedusies ar muguru pret sienu, tur stāvēja meitene. Virs viņas uzzīmētais Arlekīns šķila gatavojamies ielēkt debeszilajos griestos.

Meitene bija ģērbusies baltā, maisveidīgā vilnas kleitā, mati nekārtīgās šķipsnās nokārās gar vaigiem. Viņa turēja rokā lielu virtuves nazi.

Mis Džeikoba un meitene plati ieplestām acīm skatījās viena otrā.

Tad meitene klusi un domīgi, it kā atbildēdama uz jautājumu, ierunājās:

-   Jā, es viņu nogalināju… Asinis no naža notecēja man uz rokas… Es iegāju vannas istabā, lai tās nomazgātu… bet asinis nav viegli nomazgāt, vai ne? Tad atgriezos šeit, lai pārliecinātos, vai tas patiesi noticis… Nabaga Deivids… Laikam man tas bija jāizdara.

-   Vai tiešām? Vai tiešām jums tas bija jādara? visa redzētā un dzirdētā satriekta, pajautāja mis Džeikoba un tajā pašā brīdī aptvēra, cik smieklīgi tas skan.

-    Es nezinu… Vismaz man šķiet, ka vajadzēja… patiešām. Viņš bija iekļuvis nepatikšanās… Viņš mani pasauca, un es atnācu… Es gribēju atbrīvoties no viņa. Es gribēju viņu pamest. Patiesībā es viņu nemīlēju.

Meitene uzmanīgi nolika nazi uz galda un apsēdās krēslā.

-   Tas ir bīstami, vai ne? viņa turpināja runāt. Ienīst kādu, es domāju… Tas ir bīstami, jo tu nekad nezini, ko vari izdarīt… Kā Luīze…

Pēc īsa brīža viņa klusi palūdza:

-   Vai jūs nepiezvanītu policijai?

Ne vārda nebilduši, mis Džeikoba piegāja pie tālruņa un uzgrieza vajadzīgo numuru.

Istabā ar Arlekīnu uz sienas atradās seši cilvēki. Bija pagājušas vairākas stundas. Policisti bija atnākuši un aizgājuši.

Endrū Restariks sēdēja kā sastindzis. Viņš vairākas reizes pēc kārtas atkārtoja vienus un tos pašus vārdus. "Es nespēju noticēt…" Policijas virsnieks bija viņam piezvanījis uz biroju, un Endrū Restariks ieradās kopā ar Klaudiju Rīsu-Holendi. Sekretāre, lietišķa un mierīga, bija telefoniski sazinājusies ar advokātu, piezvanījusi uz "Krustžogiem" un divām nekustamo īpašumu aģentūrām, lai sameklētu Mēriju Restariku. Pēc tam iedevusi Frānsisai nomierinošas zāles un aizsūtījusi draudzeni atgulties.

Herkuls Puaro un misis Olivera plecu pie pleca sēdēja uz dīvāna. Viņi bija atnākuši vienā laikā ar policiju.

Pats pēdējais bija ieradies sirms džentlmenis — Skotlendjarda vecākais inspektors Nīls. Viņš draudzīgi sasveicinājās ar Puaro un stādījās priekšā Endrū Restarikam. Slaids jauns vīrietis stāvēja pie loga, uzgriezis pārējiem rudmataino pakausi, un raudzījās ārā.

"Ko mēs vēl gaidām," nesaprata misis Olivera. Līķis bija aizvests, policijas fotogrāfs un izmeklētāji savu darbu pabeiguši un aizgājuši. Viņa un Puaro, kādu laiku uzkavējušies Klaudijas guļamistabā, bija atgriezušies dzīvojamajā istabā, lai sagaidītu ierodamies, kā viņa domāja, šo Skotlendjarda inspektoru.

—     Ja vēlaties, lai es aizeju… — misis Olivera ierunājās.

—     Jūs esat misis Ariadne Olivera, vai ne? Nē, ja jums nav iebildumu, es labāk gribētu, lai jūs paliekat. Zinu, tas nebija nekas patīkams…

—     Viss likās tik nereāli…

Misis Olivera pievēra acis un atsauca atmiņā pēdējās stundās pārdzīvoto. Pāvs savā tik bagātīgi asinīm notraipītajā kreklā viņai bija licies kā aktieris, kas tēlo upuri, un meitene… Meitene bija mainījusies un maz atgādināja nesakarīgo Normu no "Krustžogiem"… Ne vairs neizteiksmīgā Ofēlija, kā Puaro viņu bija nodēvējis, bet dramatisks tēls, kas padevies neizbēgamajam liktenim.

Puaro palūdza atļauju piezvanīt uz Skotlendjardu un vēl vienam cilvēkam. Iepriekš sazinājies ar priekšniecību, policijas seržants atļāva izmantot tālruni, kas atradās Klaudijas guļamistabā. Puaro devās uz turieni un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

Seržants, joprojām kā šaubīdamies, klusā balsī sacīja savam palīgam:

—    Priekšnieks teica, ka viss kārtībā. Interesanti, kas tas tāds ir? Dīvains vīriņš.

—    Izskatās pēc ārzemnieka. Varbūt no izlūkdienesta?

—    Nedomāju. Viņš zvana vecākajam inspektoram Nīlam.

Palīgs sarauca uzacis un neskanīgi iesvilpās.

Piezvanījis Puaro atvēra durvis un aicināja misis Oliveru, kas neizlēmīgi stāvēja uz virtuves durvju sliekšņa, pievienoties viņam. Abi apsēdās viens otram līdzās uz Klaudijas gultas.

—    Es vēlētos, kaut mēs varētu kaut ko darīt! Misis Olivera, kā vienmēr, alka darboties.

—        Pacietību, chere madame.

—        Vai tiešām jūs neko nevarat darīt?

—    Jau izdarīju. Piezvanīju cilvēkiem, kuriem vajadzēja piezvanīt. Šeit mēs neko nevaram uzsākt, pirms policija nav paveikusi savu darbu.

—    Jūs zvanījāt inspektoram, un kam vēl? Meitenes tēvam? Vai viņš varētu panākt, ka meiteni atbrīvo pret drošības naudu?

—    Parasti atbrīvošana pret drošības naudu vai galvojumu netiek lietota, kad runa ir par slepkavību, Puaro sausi paskaidroja. Policija jau sazinājusies ar Normas tēvu. Mis Kerija zināja viņa darba tālruņa numuru.

-   Kur pašreiz atrodas mis Kerija?

-         Blakus dzīvoklī pie mis Džeikobas. Meitenei ir histērija. Tieši viņa atrada mirušo. Kliegdama izmetās no dzīvokļa.

-         Viņa ir māksliniece, vai ne? Klaudija gan līdzīgā situācijā nezaudētu galvu.

-   Piekrītu. Ļoti… savaldīga jauna dāma.

-   Kam jūs zvanījāt?

-         Vispirms, kā jūs droši vien dzirdējāt, Skotlendjarda vecākajam inspektoram Nīlam.

-        Ko policija teiks par to, ka viņš te nāks un iejauksies izmeklēšanā?

-    Viņš nenāk, lai jauktos izmeklēšanā.

Es lūdzu, lai viņš noskaidro dažas detaļas,

i > 7

kas varētu viest skaidrību visā šajā lietā. Un viņš to ir izdarījis.

-         Ak… es saprotu… Kam vēl jūs zvanījāt?

-   Doktoram Džonam Stilingfhtam.

-         Kas tas tāds? Cilvēks, kas atnāks un konstatēs, ka nabaga Norma ir pilnīgi jukusi un nevar būt atbildīga par slepkavību?

-        Viņa kvalifikācija ļauj sniegt tādu liecību tiesā, ja būs vajadzība.

-   Vai viņš Normu pazīst?

-         Diezgan labi, es teiktu. Meitene nonāca doktora Stilngflīta aprūpē pēc tam, kad jūs viņu atradāt kafejnīcā.

-   Kas viņu pie tā aizsūtīja?

-        Es. — Puaro pasmaidīja. — Pirms braucu uz kafejnīcu, es devu šādus tādus rīkojumus.

-        Ko? Visu šo laiku, kamēr es jutos vīlusies un pārmetu jums, ka neko nedarāt, jūs rīkojāties? Un man neko neteicāt? Tik tiešām, Puaro, man trūkst vārdu! Kā jūs varat būt tik… nežēlīgs!

-        Nedusmojieties, madame. Viss, ko es darīju, tika darīts, lai sasniegtu labāku rezultātu.

-        Cilvēki tā saka vienmēr, kad ir kaut ko sastrādājuši. Ko vēl jūs esat izdarījis?

-        Panācu, ka viņas tēvs nolīgst mani darbā, jo tādējādi varēju parūpēties par Normas drošību.

-        Nogādājot viņu pie doktora Stilingvotera?

-   Stilingflīta. Tieši tā.

-         Kā jums tas izdevās? Man likās, Restariks nav tas cilvēks, kas būtu gatavs lūgt jūsu palīdzību. Neizskatās, ka viņš uzticētos ārzemniekam.

-   Es viņam liku izvēlēties mani, kā burvju mākslinieks liek skatītājam izvēlēties vajadzīgo spēļu kārti. Ierados, it kā atsaukdamies aicinājumam, ko viņš izteicis man rakstītā vēstulē.

-   Un viņš jums noticēja?

-   Protams. Es viņam šo vēstuli parādīju. Tā bija rakstīta uz viņa vēstuļpapīra un ar viņa parakstu. Restariks noticēja, lai gan apšaubīja paraksta identiskumu.

-    Vai gribat teikt, ka patiesībā vēstuli uzrakstījāt jūs pats?

-   Tieši tā. Es cerēju, ka vēstule izraisīs interesi un viņš mani pieņems. Tālāko paveica mans talants.

-   Jūs viņam pateicāt par doktoru Stilingflītu?

-   Nē. Nevienam neko neteicu. Tas varēja būt bīstami.

-   Bīstami Normai?

-   Bīstami Normai, vai Norma kļūtu bīstama kādam. Jau no paša sākuma bija divas iespējas. Visus zināmos faktus varēja iztulkot divējādi. Mēģinājums noindēt Mēriju Restariku nebija pārliecinošs tas neizklausījās nopietni. Tad bija neskaidrs stāsts par revolvera šāvienu Borodenmenšenā un otrs — par nažiem un asins traipiem pagalmā. Katru reizi, kad kaut kas tāds notika, Norma neko par to nezināja, nespēja atcerēties. Viņa atrada arsēnu savas kumodes atvilktnē, bet neatcerējās, ka būtu to tur ielikusi. Apgalvoja, ka viņai ir atmiņas zuduma brīži, ka dažreiz nevar atcerēties, kur bijusi, ko darījusi. Jājautā — vai viņa runā patiesību, vai kāda viņai vien zināma iemesla dēļ visu izgudro? Vai viņa ir kāda absurda un, iespējams, nelietīga plāna upuris vai tā radītāja? Vai viņa patiesi ir jukusi, vai tēlo tādu, lai izbēgtu no atbildības par slepkavību ar iepriekšēju nodomu?

—     Šodien Norma uzvedās citādāk, misis Olivera domīgi secināja. Vai pamanījāt? Pavisam citādāk. Ne tik… tik stulbi.

Puaro piekrītoši pamāja.

—     Ne kā Ofēlija, drīzāk kā Ifigenija [36] .

Troksnis dzīvojamajā istabā pievērsa abu

uzmanību.

—     Vai jūs domājat… — misis Olivera aprāvās. Puaro, piegājis pie loga, skatījās lejā pagalmā. Bija piebraukusi ātrās palīdzības automašīna.

-         Vai viņi to vedīs projām? drebošā balsī vaicāja misis Olivera un, pēkšņa žēluma pārņemta, piebilda: Nabaga Pāvs.

-        Viņš nebi ja necik patīkams tips, Puaro salti noteica.

-   Viņš bija ļoti izskatīgs… Un tik jauns…

-        Les femmes ar to pietiek. Puaro pavēra durvis un ieskatījās dzīvojamajā istabā. Atvainojiet, es jūs uz brīdi pametīšu.

-        Uz kurieni jūs? aizdomīgi noprasīja misis Olivera.

-        Tas nav delikāts jautājums, detektīvs pārmetoši atteica.

-   O, es atvainojos!

-        Bet tualete neatrodas tajā virzienā, viņa nomurmināja, pa durvju spraugu noskatīdamās pakaļ Puaro.

Viņa atgriezās pie loga, lai palūkotos, kas notiek lejā.

-        Tikko ar taksometru atbrauca misters Restariks, — viņa ziņoja, kad pēc brītiņa istabā klusi ieslīdēja Puaro. Kopā ar viņu ir Klaudija. Jums izdevās ielavīties Normas istabā vai kur nu jūs vēlējāties iekļūt?

-   Normas istabā ir policija.

-        Cik nepatīkami! Un kas ir tajā melnajā kārbā, ko jūs turat rokās?

Puaro atbildes vietā pajautāja:

-         Kas ir jūsu audekla somā ar persiešu zirgiem?

-   Manā iepirkumu somā? Pāris avokado.

-        Vai drīkstu palūgt, lai jūs tur ieliktu arī šo kārbu?

-   Kas tajā ir?

-        Tas, ko cerēju atrast… un arī atradu… Ahā, visas lietas notiek, — viņš piemetināja, ieklausīdamies troksnī aiz durvīm.

Misis Olivera atzina, ka šie vārdi varbūt skan nedaudz dīvaini, tomēr precīzi raksturo situāciju. Restariks kaut ko teica skaļā un dusmīgā balsī. Klaudija runāja pa tālruni. Gar durvju spraugu nozibēja stenogrāfists, kurš aizsteidzās uz blakus dzīvokli, lai fiksētu Frānsisas Kerijas un mītiskās mis Džeikobas liecības. Nāca un gāja policijas darbinieki. Divi fotogrāfi, pabeiguši darbu, pameta notikuma vietu.

Tad Klaudijas guļamistabā sparīgā solī iesteidzās gara auguma, jauns rudmatains vīrietis.

Nepievērsis ne mazāko uzmanību misis Oliverai, viņš uzstājīgi jautāja Puaro:

-        Ko viņa izdarījusi? Slepkavību? Kas ir upuris? Viņas draugs?

-Jā.

-   Viņa atzinās?

-   Tā izskatās.

-   Slikti. Vai viņa to skaidri pateica?

-        Es nebiju klāt. Līdz šim man nav bijusi izdevība viņai pajautāt.

Guļamistabā ieskatījās policists.

-         Doktors Stilingflīts? Ar jums vēlas runāt policijas ārsts.

Stilingflīts pamāja ar galvu un izgāja.

-        Tātad tas ir doktors Stilingflīts, konstatēja misis Olivera un, mirkli padomājusi, piemetināja: Diezgan īpatnējs, vai ne?

Divdesmit trešā nodala

Vecākais inspektors Nīls pievilka tuvāk papīra lapu, kaut ko atzīmēja un pārlaida skatienu pārējiem pieciem cilvēkiem, kuri atradās istabā.

-        Palūdziet ienākt mis Džeikobu, viņš teica un pamāja policistam, kas stāvēja pie durvīm. — Zinu, ka seržants Konclijs pierakstīja viņas liecību, taču es gribētu uzdot dažus papildu jautājumus.

Pēc pāris minūtēm istabā ienāca mis Džeikoba. Nīls piecēlās kājās.

-        Vecākais inspektors Nīls, — viņš stādījās priekšā, sniegdams sievietei roku. — Atvainojiet, ka traucējam jūs atkārtoti. Bet šoreiz bez protokola. Es tikai vēlētos iegūt skaidrāku priekšstatu par to, ko jūs redzējāt un dzirdējāt. Saprotu, ka tas ir sāpīgi…

—     Sāpīgi? Nē! — Mis Džeikoba apsēdās uz piedāvātā krēsla. — Protams, tas bija šoks, taču ko tur pārdzīvot, man viņš bija svešs cilvēks… Izskatās, ka viss atkal kārtībā.

Nīls nosprieda, ka viņa runā par līķa aizvešanu.

Sieviete pārlaida kritisku un vērīgu skatienu klātesošajiem — atklāti izbrīnītu Puaro (Kas tas par dīvaini?), ziņkārīgu misis Oliverai, vērtējošu doktora Stilingflīta rudmatainajam pakausim. Tad viņa sasveicinoties pamāja ar galvu Klaudijai un beigās līdzjūtīgi paskatījās uz Endrū Restariku.

—     Jūs droši vien esat meitenes tēvs. Sveša cilvēka līdzjūtība neko neizsaka, labāk iztiksim bez tās. Mēs dzīvojam draņķīgā pasaulē, vismaz man tā liekas. Manuprāt, meitenes ir pārāk noslogotas. — Viņa vērsās pie Nīla: Tātad?

-Gribu jūs lūgt, mis Džeikoba, pastāstīt, ko tieši redzējāt un dzirdējāt.

—Droši vien ne viss sakritīs ar to, ko teicu iepriekš, negaidīti paziņoja mis Džeikoba. — Jūs jau zināt, kā tas ir. Tu centies visu aprakstīt iespējami precīzāk un tāpēc nemanot izplūsti vārdos. Precizitāte pazūd un, manuprāt, neapzinīgi tiek pateikts arī tas, ko tu iedomājies redzējis un dzirdējis. Es centīšos visu pastāstīt, kā bija patiesībā. Vispirms es dzirdēju kliedzienus. Es izbijos. Nodomāju, ka varbūt kāds tiek sists. Es piegāju pie durvīm, un tad kāds, nepārstājot kliegt, sāka dauzīt pa tām. Es atvēru un ieraudzīju vienu no trim meitenēm, kas dzīvo blakus dzīvoklī. Nezinu viņas vārdu, bet pēc sejas pazīstu.

-   Frānsisa Kerija, sacīja Klaudija.

-    Viņa uzvedās ļoti nesakarīgi, stostījās, runāja par kādu, kurš esot miris, teica, ka viņa to pazīstot, tas esot Deivids Kautkādstur, es nesaklausīju uzvārdu. Meitene šņukstēja un trīcēja pie visām miesām. Es viņu ievedu istabā, iedevu iedzert mazliet brendija un aizgāju, lai pati savām acīm redzētu, kas noticis.

Visiem bija skaidrs, ka citādi rīkoties mis Džeikoba nebija paradusi.

-    Jūs zināt, ko es atklāju. Vai man tas jāpastāsta?

-   Varbūt dažos vārdos.

-   Jauns vīrietis viens no tiem modernajiem jaunajiem cilvēkiem bezgaumīgās drēbēs un gariem matiem gulēja uz grīdas acīmredzami miris. Viņa krekls bija gluži stīvs no asinīm.

Stilingflīts pagrieza galvu un vērīgi uzlūkoja mis Džeikobu.

-        Tikai pēc tam es pamanīju, ka pie sienas stāv meitene ar virtuves nazi rokā. Viņa izskatījās pavisam mierīga un nosvērta. Patiešām ļoti savaldīga.

Stilingflīts jautāja:

-   Vai viņa kaut ko sacīja?

-          Viņa teica, ka bijusi vannas istabā nomazgāt rokas, un tad piebilda: "Bet asinis nav iespējams nomazgāt, vai ne?"

-   Nost, sasodītais traipekli! [37]

-        Es neteiktu, ka viņa man atgādināja lēdiju Makbetu. Viņa bija kā lai saka — pilnīgi mierīga. Nolika nazi uz galda un apsēdās krēslā.

-        Ko vēl viņa teica? noprasīja vecākais inspektors Nīls, ieskatījies piezīmēs.

-        Kaut ko par naidu. Ka ienīst kādu ir bīstami.

-        Vēl viņa teica: "Nabaga Deivids", es nekļūdos? Tā vismaz jūs sacījāt seržantam Konelijam. Un ka viņa esot gribējusi no tā atbrīvoties.

-        To es piemirsu. Jā, meitene teica, ka šis Deivids licis viņai atnākt… Un vēl pieminēja Luīzi.

-        Ko viņa sacīja par Luīzi? — Puaro saausījās, strauji paliekdamies uz priekšu. Mis

Džeikoba uzmeta detektīvam neuzticīgu skatienu.

-    Neko, vienīgi minēja šo vārdu. "Kā Luīze." Pateica un apklusa. Tas bija pēc tam, kad viņa paziņoja, ka cilvēkus ienīst ir bīstami.

-   Kas notika tālāk?

-   Tālāk viņa ļoti klusā balsī teica, lai es labāk zvanu policijai, ko es arī izdarīju. Un tad mēs vienkārši sēdējām un gaidījām, līdz viņi ieradās… Man likās, ka labāk neatstāt meiteni vienu. Mēs nesarunājāmies. Viņa likās iegrimusi domās un es… nu, es vienkārši nezināju, par ko lai ar viņu runā.

-   Jūs taču redzējāt, ka meitene… ka viņa ir psihiski nelīdzsvarota, vai ne? ierunājās Endrū Restariks. Jūs redzējāt, ka nabaga bērns neapjēdz, ko izdarījis un kāpēc?

Viņa balsī izskanēja lūgums un cerība.

-   Ja aukstasinību un savaldību pēc izdarītas slepkavības var uzskatīt par psihiskas nelīdzsvarotības pazīmi, tad jā, es jums piekrītu.

Mis Džeikobas tonis skaidri norādīja, ka patiesībā viņa Restarikam nepiekrīt.

-   Mis Džeikoba, iejaucās Stilingflīts, vai viņa kaut reizi pateica, ka ir puisi nogalinājusi?

-   Ak, jā! Es jau iepriekš pastāstīju — tas bija pirmais, ko viņa pateica. It kā atbildēdama uz neizteiktu jautājumu. Viņa teica: "Jā, es viņu nogalināju." Pēc tam teica, ka nomazgājusi rokas.

Restariks ievaidējās un paslēpa seju plaukstās. Klaudija uzlika roku viņam uz pleca.

-    Mis Džeikoba, — sacīja Puaro, jūs teicāt, ka meitene nolika nazi uz galda. Jūs bijāt tuvumā? Vai labi to redzējāt? Vai arī nazis bija ticis mazgāts?

Sieviete vilcinādamās paskatījās uz Nīlu. Viņasprāt, Puaro uzdeva oficiālajai sarunai traucējošus un neatbilstošus jautājumus.

-    Esiet tik laipna un atbildiet, mudināja vecākais inspektors.

-   Nē… Manuprāt, nazis nebija ne mazgāts, ne slaucīts. Tas izskatījās pārklāts ar kaut ko biezu un lipīgu.

-   Ā! Puaro atspieda muguru pret krēsla atzveltni.

-   Man liekas, ka par nazi jums viss skaidrs arī bez manis, mis Džeikoba nosodoši sacīja Nīlam. — Vai tad policija to neizpētīja? Ja nē, tad tā ir nožēlojama nevērība!

-   Policija to apskatīja, — Nīls atbildēja, — bet mēs… e… vienmēr ar lielu uzmanību uzklausām apstiprinājumu tam, kas mums jau zināms.

-        Es domāju, ka patiesībā jūs tādā veidā gūstat apliecinājumu tam, cik ticamas vai apšaubāmas ir liecinieku liecības. Cik daudz viņi piedomā klāt, cik daudz viņi patiešām redzējuši.

Vecākais inspektors Nīls viegli pasmaidīja.

-        Par jums, mis Džeikoba, mēs nešaubāmies. Jūsu liecība lieti noderēs tiesā.

-        Tas nebūs nekas patīkams, bet atteikties no tādām lietām laikam nedrīkst.

-        Baidos, ka nē. Pateicamies jums, mis Džeikoba. Viņš paskatījās apkārt. Vai kādam ir jautājumi?

Herkulam Puaro bija. Mis Džeikoba apstājās pie durvīm.

-   Jā? — Viņa neizskatījās apmierināta.

-        Gribu pajautāt par meitenes pieminēto Luīzi. Vai nezināt, par ko viņa runāja?

-   Kā es to varētu zināt?

-         Varbūt viņa domāja Luīzi Sarpantjē. Jūs taču pazināt misis Sarpantjē?

-Nē.

-        Jūs nezināt, ka nesen viņa izlēca pa šīs mājas logu?

-        To es, protams, zinu. Es tikai nezināju, ka sievietes priekšvārds ir Luīze, un nebiju ar viņu personīgi pazīstama.

-        Un varbūt arī īpaši nevēlējāties iepazīties?

-   Es negrasījos to teikt, jo par mirušiem sliktu nerunā, taču jāatzīstas, ka negribēju gan. Viņa bija ļoti nepatīkama kaimiņiene, mēs, pārējie iedzīvotāji, ne reizi vien sūdzējāmies pārvaldniekam.

-   Tieši par ko?

-    Atklāti sakot, viņa dzēra. Misis Šarpantjē dzīvoja tieši virs manis, viņas dzīvoklī nemitīgi notika orģijas ar trauku plēšanu un mēbeļu gāšanu, skaļu dziedāšanu un bļaustīšanos, un dažādiem… ē-ē… gadījuma rakstura cilvēkiem.

-   Viņa varbūt jutās ļoti vientuļa.

-   Tas nu ir pēdējais, ko es par viņu varētu teikt, — mis Džeikoba vēsi atbildēja. — Runāja, ka dāmai esot depresija sava veselības stāvokļa dēļ. Vienas vienīgas iedomas! Viņai nekas nekaitēja.

Neizrādījusi ne mazāko līdzjūtību pret nelaiķi, kaimiņiene atstāja meiteņu dzīvokli.

Puaro pievērsās Restarikam un laipnā balsī jautāja:

-   Vai es kļūdīšos, mister Restarik, ja apgalvošu, ka jūs bijāt visai labi pazīstams ar misis Šarpantjē?

Uzrunātais klusēja. Tad dziļi ievilka elpu un uzlūkoja detektīvu.

-   Jā. Reiz, pirms daudziem gadiem, es viņu pazinu… Ne kā misis Šarpantjē. Toreiz viņu sauca Luīze Birela.

—     Vai jūs… ē-ē… mīlējāt viņu?

—     Jā, es viņu mīlēju. Biju iemīlējies līdz ausīm! Viņas dēļ es pametu sievu. Mēs aizbraucām uz Dienvidāfriku, taču nepagāja ne gads, kad mūsu attiecības izjuka, un viņa atgriezās Anglijā. Mēs nekad vairs nesatikāmies. Neko par viņu nezināju.

-   Un jūsu meita? Vai viņa pazina Luīzi Birelu? '

—Ne tik labi, lai spētu viņu atcerēties. Toreiz meitai bija tikai pieci gadiņi.

-   Bet viņa bija redzējusies ar Luīzi?

-   Jā, Restariks vilcinādamies sacīja, viņas bija tikušās. Luīze ciemojās mūsu mājā un nereti rotaļājās ar meiteni.

—     Tātad Norma viņu tomēr varēja atcerēties, neskatoties uz aizritējušajiem gadiem?

—     Nezinu, vienkārši nezinu. Es pat nestādos priekšā, kā Luīze izskatījās, viņa noteikti bija izmainījusies. Kā jau teicu, es viņu pēc mūsu šķiršanās vairs netiku redzējis.

-   Bet jūs saņēmāt vēstules no viņas, vai ne? — Puaro balss kļuva vēl laipnāka. Mister Restarik? Pēc jūsu atgriešanās Anglijā.

Atkal iestājās klusuma bridis, Restariks izdvesa garu nopūtu.

-    Jā… viņa man rakstīja… viņš beidzot atzinās un ziņkāri pavaicāja: — Kā jūs to uzzinājāt, mesjē Puaro?

Puaro izņēma no kabatas kārtīgi pārlocītu papīra lapu, atlocīja un pasniedza Restarikam. Normas tēvs paskatījās uz to un neizpratnē sarauca pieri.

"Mīļo Endij!

Izlasīju avīzē, ka esi atgriezies dzimtenē. Mums jāsatiekas un jāaprunājas, kā esam pavadījuši šos gadus…"

Te rakstītais pārtrūka, tad atsākās no jauna:

"Endij! Uzmini, kas Tev raksta? Luīze. Neuzdrošinies teikt, ka esi mani aizmirsis!

Mīļo Endij!

Kā noproti, ja esi izlasījis atpakaļadresi, es dzīvoju vienā mājā ar Tavu sekretāri. Cik pasaule ir maza! Mums jāsatiekas. Vai nevari iegriezties pie manis uz glāzi konjaka nākamajā pirmdienā vai otrdienā?

Endij, dārgais! Man Tevi jāsatiek… Nevienam manā dzīvē nav bijusi tik liela nozīme kā Tev! Arī Tu mani neesi aizmirsis, vai ne?"

— No kurienes jūs to dabūjāt? — Restariks nervozi pagrozīja rokā papīra lapu.

—     Ar savas draudzenes palīdzību no mēbeļu furgona, Puaro mierīgi atbildēja, pamezdams zīmīgu skatienu uz misis Oliveru.

Restariks pārmetoši paskatījās uz detektīvromānu rakstnieci.

—     Tā bija nejaušība, — sacīja misis Olivera, kura bija pareizi sapratusi viņa skatienu. — Es pieņemu, ka tika vestas projām viņas mēbeles, un viens nesējs izlaida no rokām rakstāmgalda stūri, un atvilktne izslīdēja, un no tās izkrita šādas tādas mantas, un vējš šo lapu atnesa tieši pie manām kājām, es to pacēlu un gribēju atdot nesējiem, bet tie par kaut ko strīdējās un pat neklausījās manī, un tad es, neko nedomājot, iebāzu papīru kabatā, un pavisam aizmirsu par to, līdz pat šai pēcpusdienai, kad pirms nodošanas ķīmiskajā tīrītavā pārbaudīju mēteļa kabatas. Tik tiešām, es neesmu vainīga…

Viņa apklusa, lai atņemtu elpu.

—     Vai beigu beigās Luīze jums nosūtīja vēstuli? Puaro strikti noprasīja.

-Jā… daudz atturīgāku… Es neatbildēju, uzskatīju, ka tā būs prātīgāk.

—     Nevēlējāties viņu atkal satikt?

—     Viņa būtu pēdējais cilvēks, kuru es vēlētos satikt! Luīze bija ļoti sarežģīta personība. Vienmēr tāda bijusi. Turklāt es biju dzirdējis. .. ka viņa mīl iedzert un… tā tālāk.

—        Vai viņas vēstuli saglabājāt?

—        Nē, es to saplēsu!

Iejaucās doktors Stilingflīts, asi noprasot:

—    Vai meita kādreiz runāja ar jums par šo sievieti?

Restariks vilcinājās ar atbildi. Doktors Stilingflīts uzstāja:

—        Saprotiet, tas ir ļoti svarīgi!

—    Ak jūs dakteri! Jā, reiz Norma par viņu ieminējās.

—        Ko tieši viņa teica?

—        Viņa pavisam negaidīti paziņoja: "Tēvs, vakar es redzēju Luīzi!" Es biju pārsteigts. Es jautāju: "Kur tu viņu redzēji?" Norma atbildēja: " Restorānā pie mājas, kurā es dzīvoju." Es apmulsu. "Nekad nebūtu domājis, ka tu viņu atceries!" es teicu, un viņa sacīja: "Es viņu ne uz mirkli neaizmiršu. Pat ja gribētu, māte to nebūtu pieļāvusi!"

—    Jā, novilka doktors Stilingflīts, tas var izrādīties svarīgi.

—     Un jums, mademoisclle, — Puaro strauji pagriezās pret Klaudiju, — vai jums Norma kaut kad tika stāstījusi par Luīzi Kārpenteri?

—    Jā, pēc viņas pašnāvības. Teica, ka viņa esot bijusi slikta sieviete. Patieca to kaut kā ļoti bērnišķīgi.

—     Vai tajā nakti, pareizāk sakot, tajā rītā, kad misis Kārpentere izmetās pa logu, jūs bijāt mājās?

—     Nē, nebiju. Es pārrados nākamajā dienā un tad ari uzzināju par notikušo. Viņa pagriezās pret Restariku. Vai atceraties? Tas bija divdesmit trešajā. Es biju aizbraukusi uz Liverpūli?

—     Jā, protams, es atceros. Jūs pārstāvējāt mūsu firmu "Hever Trust" sanāksmē.

—     Bet Norma? Puaro jautāja. Vai tonakt viņa nakšņoja mājās?

—     Jā… — Klaudija neveikli novilka.

—     Klaudija? Restariks uzlika plaukstu meitenes rokai. — Ko jūs zināt par Normu? Kaut ko jūs zināt. Kaut ko jūs noklusējat.

—     Neko! Kas gan man būtu jāzina?

—     Jūs viņu uzskatāt par jukušu, vai ne? — it kā pavirši pajautāja Stilingflīts. — Tāpat kā tā melnmatainā meitene. Un tāpat kā jūs! — Viņš pēkšņi pagriezās pret Restariku. — Mēs visi uzvedamies ļoti jauki — spītīgi izvairāmies runāt par to, kas visiem prātā! Protams, izņemot vecāko inspektoru Nīlu, kuram svarīgi tikai fakti — vai meitene ir garīgi slima vai parasta slepkava. Bet kā jūs domājat, kundze?

—Es? misis Olivera aiz pārsteiguma salēcās. Es… nu… nezinu.

-       Jūs atturaties izteikties? Es jūs par to nevainoju. Tas nav viegli. Visumā ņemot, lielākajai daļai klātesošo ir viens viedoklis, tikai apzīmējumi liek lietoti dažādi. Traka. Ķerta. Nojūgusies. Garīgi nelīdzsvarota. Jukusi… Vai kāds uzskata meiteni par normālu?

-   Mis Betersbija, teica Puaro.

-   Kas, pie velna, ir mis Betersbija?

-   Skolas direktore.

-       Ja man kādreiz būs meita, es viņu noteikti sūtīšu tajā skolā… Protams, es esmu citā svara kategorijā. Es zinu visu par šo meiteni!

Normas tēvs, acis iepletis, skatījās jaunajā vīrietī.

-        Kas ir šis cilvēks? viņš prasīja Nīlam. Ko viņš grib pateikt ar vārdiem, ka zina visu par manu meitu?

-        Es zinu par viņu visu, atkārtoja Stilingflīts, — jo pēdējās desmit dienas viņa pavadīja manā uzraudzībā.

-        Doktors Stilingflīts, — sacīja vecākais inspektors Nīls, — ir augsti kvalificēts un slavens psihiatrs.

-        Kā Norma nonāca pie jums bez manas piekrišanas?

-         Pajautājiet tam ūsainim, Stilingflīts pamāja uz Puaro.

-        Jūs… jūs… Restariks aiz niknuma nespēja parunāt.

—     Man bija jūsu norādījumi, Puaro iecietīgi paskaidroja. Jūs teicāt, ka vēlaties, lai Norma, kad viņa atradīsies, tiktu nodrošināta pret iespējamām briesmām. Es meiteni atradu un spēju ieinteresēt doktoru Stilingflītu uzņemties rūpes par Normu. Jūsu meitai draudēja briesmas, mister Restarik, lielas briesmas.

— Diez vai lielākas kā tagad, kad viņa tiek apsūdzēta slepkavībā!

—     Oficiāli vēl nekāda apsūdzība netiek izvirzīta, nomurmināja Nīls un jau skaļāk turpināja: Doktor Stilingflīt, ja es pareizi sapratu, jūs esat gatavs izteikt profesionāļa viedokli par mis Restarikas garīgo stāvokli un par to, cik labi viņa apzinās savas rīcības sekas?

—     Atstāsim juridiskos terminus tiesas ziņā, — sacīja doktors. Tas, ko jūs vēlaties zināt, izsakāms ļoti vienkāršos vārdos — vai meitene ir garīgi slima vai normāla? Nu, labi, es jums pateikšu. Norma Restarika ir tikpat normāla kā jebkurš cits šajā istabā!

Divdesmit ceturtā nodala

Visu klātesošo skatieni mēmi pievērsās doktoram.

—     Jūs to negaidījāt, vai ne?

Restariks nikni iesaucās:

—     Jūs maldāties! Meitene taču neapjēdz, ko izdarījusi! Viņa nav vainīga! Nekādā ziņā! Normu nevar uzskatīt par atbildīgu, ja viņa pat nesaprot, ko ir izdarījusi!

—     Ļaujiet man paskaidrot. Es par saviem vārdiem galvoju. Jūs nesaprotat. Sī meitene ir garīgi vesela un atbildīga par savu rīcību. Pēc brīža mēs viņu atvedīsim un ļausim pašai visu pastāstīt. Norma ir vienīgā, kurai līdz šim nav dota iespēja izteikties. Jā, jā, viņu nekur neaizveda, meitene ir savā guļamistabā kopā ar policijas darbinieci. Bet, pirms mēs Normai uzdodam jautājumus, man jums kaut kas jāpaziņo. Kad meitene nokļuva pie manis, viņa bija spēcīgu narkotiku iespaidā.

—     Viņš tai deva narkotikas! — iekliedzās Restariks. Tas deģenerāts, tas nožēlojamais zeņķis!

—     Jā, tas bija sākums.

—     Paldies Dievam! izsaucās Restariks. Paldies Dievam, ka tā!

—     Par ko jūs pateicaties Dievam?

—     Es jūs biju pārpratis. Kad uzsvērāt, ka Norma ir pilnīgi vesela un atbildīga par savu rīcību, es nobijos, ka tādā gadījumā nebūs neviena viņas vainu mīkstinoša apstākļa. Es jūs pārpratu. Jā, vainīgas ir narkotikas. Narkotikas lika darīt to, ko viņa citādi nebūtu darījusi. Nolādētās tabletes! Tāpēc viņa pat neapzinās savas rīcības sekas. Tagad es saprotu!

—     Ja jūs ļautu runāt man, — Stilingfiīts paaugstināja balsi, — nevis lieki kavētu laiku, skaidrojot, ko esat sapratis un ko ne, mēs tiktu uz priekšu daudz ātrāk. Pirmkārt, viņa nav narkomāne! Nav nekādu injekciju pēdu.

Arī kokaīnu vina nešnauc. Visticamāk, ka

> > 7

tas jauneklis vai kāds cits deva meitenei narkotikas, viņai pašai to pat neapjaušot. Un ne jau kaut kādas "purpursirdis", bet daudz spēcīgākas vielas, diezgan interesantu maisījumu: LSD, kas izkropļo reālās dzīves uztveri un izraisa gan patīkamus, gan ļaunus sapņus; hašišu, kas rada ačgārnu laika izjūtu, un cilvēkam liekas, ka dažu minūšu vietā aizritējusi stunda vai vairāk, un vēl dažas vielas, par kurām sīkāk nerunāšu. Un tā kāds, kurš labi pārzināja dažādu narkotisku vielu atšķirīgo iespaidu uz cilvēka psihi, nelietīgi izrīkojās ar šo meiteni. Stimulatori un trankvilizatori kontrolēja meitenes psihi, nomāca garu, iznīcināja personības apziņu.

—     Bet es taču saku to pašu! — Restariks pārtrauca ārstu. Norma nevar atbildēt par savas rīcības sekām! Kāds nelietis viņu pamudināja!

—     Jūs joprojām nesaprotat lietas būtību. Neviens nevarēja piespiest meiteni darīt to, ko viņa negribēja. Taču varēja viņā iedvest pārliecību, ka ir to izdarījusi. Tagad ieaicināsim Normu un mēģināsim noskaidrot, kas tad īsti ar viņu bija noticis.

Doktors Stilingflīts jautājoši paskatījās uz vecāko inspektoru Nīlu. Tas piekrītoši pamāja ar galvu.

Ejot ārā no istabas, Stilingflīts atskatījās uz Klaudiju un jautāja:

—     Kur tagad ir tā meitene, kas bija pie mis Džeikobas un kurai jūs iedevāt nomierinošas zāles? Savā guļamistabā? Sapuriniet viņu, uzmundriniet un atvediet šurp. Arī viņas klātbūtne būs nepieciešama.

Klaudija paklausīgi atstāja istabu.

Pēc brīža Stilingflīts atgriezās, balstīdams Normu.

—     Laba meitene… — viņš parupji teica. — Nebaidieties, neviens jums nekodīs. Apsēdieties šeit.

Norma paklausīgi apsēdās. Meitenes mierīgā pakļāvība biedēja. Policiste, kas bija viņu apsargājusi, neapmierināta apstājās pie durvīm.

—     Es no jums lūdzu tikai vienu, — doktors skarbi turpināja. Runājiet patiesību. Tas nebūs tik grūti, kā varbūt domājat.

Ienāca Frānsisa Kerija un Klaudija. Frānsisa nemitīgi žāvājās. Melnie mati aizklāja pusi sejas.

-        Saņemieties, Stilingflīts viņai sacīja stingrā balsī.

-         Lieciet man mieru, es gribu gulēt, — Frānsisa neskaidri nomurmināja.

-         Neviens negulēs, kamēr netiksim pie skaidrības! Norma, tagad atbildiet uz maniem jautājumiem. Sieviete no blakus dzīvokļa sacīja, ka jūs viņai esot atzinusies Deivida Beikera nogalināšanā. Vai tā?

-         Jā, es nogalināju Deividu, — meitene apstiprināja neizteiksmīgā balsī.

-   Nodūrāt viņu?

-Jā.

-   Kāpēc jūs tā domājat?

Norma neizpratnē paskatījās viņā.

-         Nesaprotu, kāpēc jūs jautājat… Viņš gulēja uz grīdas… miris.

-   Kur atradās nazis?

-   Es to pacēlu.

-   Uz tā bija asinis?

-   Jā. Un uz viņa krekla arī.

-        Kādas bija asinis? Uz naža un uz jūsu rokām, kuras mēģinājāt nomazgāt? Šķidras vai sabiezējušas un lipīgas?

-        Biezas un lipīgas kā ievārījums, Norma nodrebēja. Es gribēju tās drīzāk nomazgāt.

-         Ļoti prātīga doma. Nu ko, viss jauki sakrīt upuris un slepkava ar nazi. Vai atceraties, kā dūrāt?

-        Nē… To es neatceros… Taču es to izdarīju, vai ne?

-        Nejautājiet man! Es nebiju klāt. Jūs sakāt, ka viņam iedūrāt. Bet bija vēl viena slepkavība pirms šīs, vai ne?

-   Jūs domājat Luīzi?

-        Jā. Luīzi… Kad pirmoreiz iedomājāties par viņas nogalināšanu?

-         Pirms daudziem gadiem… Ļoti daudziem.

-   Kad bijāt vēl bērns?

-Jā.

-   Ilgi gaidījāt, vai ne?

-   Es biju viņu aizmirsusi.

-   Bet, kad ieraudzījāt, jūs viņu pazināt?

-Jā.

-   Bērnībā jūs viņu ienīdāt. Kāpēc?

-        Tāpēc, ka viņa man atņēma tēvu. Manu tēvu.

-   Un sagādāja jūsu mātei ciešanas.

-        Māte Luīzi ienīda. Viņa allaž atkārtoja, ka Luīze ir ļauna.

-        Acīmredzot māte bieži runāja ar jums par Luīzi.

-        Jā. Es negribēju… negribēju visu laiku klausīties par viņu.

-   Tas apnīk, es saprotu. Naids nav radošas jūtas. Kad jūs atkal ieraudzījāt Luīzi, vai tiešām vēlējāties viņu nogalināt?

Izskatījās, ka Norma rūpīgi pārdomā atbildi. Tad viņas seja it kā atdzīvojās.

-   Ziniet, patiesībā nē… Bija pagājis tik ilgs laiks. Es nevarēju sevi iedomāties darām kaut ko tādu. Tāpēc…

-   Tāpēc nebijāt pārliecināta, ka esat viņu nogalinājusi?

-    Jā, man radās doma, ka patiesībā es neesmu vainīga, ka neesmu viņu nogalinājusi, ka tas bijis tikai ļauns murgs. Un ka patiesībā Luīze pati izlēkusi pa logu.

-   Tad kāpēc jūs šaubījāties?

-   Es zināju, ka esmu vainīga… Es viņai pateicu, ka izdarīju to.

-   Pateicāt, ka jūs to esat izdarījusi? Kam pateicāt?

Norma pakratīja galvu.

-   Es nedrīkstu teikt… Viņa bija tik laipna… Gribēja man palīdzēt. Viņa teica, ka izliksies neko nezinām. Norma sāka runāt steidzīgi un satraukti: Es stāvēju koridorā pie Luīzes dzīvokļa, pie septiņdesmit sestā dzīvokļa… Tikko biju iznākusi no turienes. Man viss šķita tik nereāli, kā sapnī. Viņa… viņa teica, ka tas bijis negadījums, ka viņa ir lejā… pagalmā. Viņa visu laiku atkārtoja, ka ar mani nekas nenotiks, ka neviens nekad neuzzinās… Un es nespēju atcerēties, ko esmu izdarījusi… taču man rokā bija…

-   Runājiet? Kas jums bija rokā? Asinis?

-   Nē, ne asinis. Man rokā bija gabaliņš no loga aizkara. Kad es viņu izgrūdu pa logu…

—      Vai jūs atceraties, kā izgrūdāt viņu?

—      Nē, nē. Tas jau ir tas briesmīgākais. Es neatceros neko. Tāpēc es cerēju… Tāpēc aizgāju pie viņa. Norma pagriezās pret Puaro, pēc tam atkal pievērsās Stilingflītam. — Es nekad neatceros, ko esmu darījusi. Neko. Tas mani biedēja arvien vairāk. Kaut kur pazuda laiks… stundas… es neatcerējos, ko pa to laiku esmu darījusi, kur bijusi… Atradās dažādi sveši priekšmeti, kurus es pati biju noslēpusi starp savām mantām. Indi Mērijai biju iedevusi es — slimnīcā atklāja, ka viņai tikusi dota inde… Es atradu pudeli ar herbicīdu savas kumodes atvilktnē. Es to biju tur paslēpusi. Tad nazis. Pēc tam revolveris, kaut gan neatcerējos, kur tos esmu ņēmusi. Es nogalināju cilvēkus, bet neatcerējos, ka esmu to darījusi… Tātad es neesmu apzināta slepkava… es esmu… ārprātīga! Beidzot esmu to sapratusi! Esmu ārprātīga tas viss. Cilvēku nesoda par slepkavību, ja viņš nav normāls. Ja es atnācu uz šejieni un nogalināju Deividu, tad tas pierāda, ka neesmu pie pilna prāta. Tā taču ir, vai ne?

—      Jums patiktu, ja jūs uzskatītu par ārprātīgu? Ļoti patiktu?

-   Es… jā, laikam.

-         Tāpēc jūs atzināties, ka nogalinājāt sievieti, izgrūžot viņu pa logu? Kam jūs to pateicāt?

Norma mirkli vilcinājās, tad pacēla roku un norādīju uz Klaudiju.

—        Viņai.

-         Tā nav taisnība! Klaudija sašutusi paskatījās uz meiteni. Nekā tamlīdzīga tu man neesi teikusi!

—        Teicu, teicu.

-   Kad? Kur?

—        Es… nezinu.

-         Man viņa sacīja, ka esot tev atzinusies, neskaidri murmināja Frānsisa. Es gan nodomāju, ka tā ir viņas parastā murgainā fantāzija.

Stilingflīts un Puaro saskatījās.

—    Varbūt fantāzija, — doktors mierīgi sacīja, — bet, ja nē, tad būtu jānoskaidro iemesls, nopietns iemesls, kāpēc Norma vēlētos šo cilvēku nāvi. Luīze Kārpentere un Deivids Beikers. Bērnībā iepotēts naids? Atmodies pēc tik ilgiem gadiem? Blēņas! Deivids. Nogalināt puisi tikai tādēļ, lai atbrīvotos no viņa? Tādēļ meitenes zēnus nenogalina. Lai kādu nogalinātu, vajadzīgs daudz nopietnāks iemesls. Liela nauda lūk! Alkatība! — Viņš pārlaida skatienu klātesošajiem un mierīgā balsī turpināja: — Mums nepieciešams vēl viens cilvēks. Trūkst viena cilvēka. Mister Restarik, vai jūsu sievai jau sen nevajadzēja būt šeit?

— Nespēju iedomāties, kur Mērija varētu būt. Es zvanīju, Klaudija zvanīja, un visur mēs atstājām ziņu, lai viņa atbrauc. Mērijai vajadzēja vismaz piezvanīt uz šejieni.

— Varbūt mēs maldāmies, iejaucās Puaro. Varbūt madame jau daļēji, ja tā var izteikties, ir šeit.

—Ko, pie velna, jūs gribat teikt?! nikni iesaucās Restariks.

—     Vai drīkstu jums palūgt, chere madame?

Puaro paliecās uz misis Oliveras pusi.

Viņa neizpratnē iepleta acis.

—     Kārbu, ko jums uzticēju…

— O! — Misis Olivera iegrūda roku iepirkumu somā un izvilka melno kārbu.

Puaro dzirdēja, kā netālu no viņa kāds dziļi ievelk elpu. Viņš lēnām atvēra kārbu un izņēma… bouffant[38] zeltaini blondu parūku.

— Misis Restarikas šeit nav, detektīvs sacīja, — bet ir viņas parūka. Interesanti.

-         Puaro, kur jūs to ņēmāt? Nils bija pārsteigts.

-        No mis Frānsisas Kerijas ceļasomas. Viņai nebija izdevības parūku uzlikt. Vai nepaskatīsimies, kā tā viņai piestāv?

Ar ašu rokas vēzienu atmetis melnos matus, kas aizsedza Frānsisas seju, Puaro uzlika viņai galvā zeltaini blondo parūku. Negaidīti pārsteigtā Frānsisa nepaspēja izvairīties un tagad saniknota noraudzījās apkārtējos.

Misis Olivera iesaucās:

-   Mans Dievs! Tā ir Mērija Restarika!

Frānsisa locījās kā saniknota čūska.

Restariks pielēca kājās un gribēja mesties sievai palīgā, taču Nīla spēcīgo roku tvēriens viņu apturēja.

-        Nē! Pretoties ir veltīgi! Spēlīte beigusies, mister Rcstarik, vai varbūt man labāk saukt jūs par Robertu Orvelu?

Pārskaities vīrietis skaļi lādējās, Frānsisa viņam uzkliedza:

-   Aizveries, sasodītais mulki!

7 > >

Puaro pameta saniknoto sievieti un, piegājis pie Normas, maigi saņēma meitenes roku.

-         Mans bērns, jūsu mocības nu ir galā. Upuris netiks ziedots. Jūs neesat ne jukusi, ne kādu nogalinājusi. Divi aukstasinīgi un neģēlīgi nelieši bija apvienojušies, lai ar viltīgi iemānītu narkotiku un melu palīdzību novestu jūs līdz pašnāvībai vai vājprātam.

Norma ar šausmām skatījās uz vīrieti.

—     Mans tēvs. Mans tēvs? Viņš tik briesmīgi varēja izrīkoties ar mani? Savu meitu? Tēvs, kurš mani tā mīlēja…

-   Nē, mon enfant[39], ne jūsu tēvs, bet cilvēks, kas šeit ieradās pēc jūsu tēva nāves un, uzdodamies par viņu, cerēja piesavināties jūsu bagātību. Tikai viens cilvēks būtu spējis viņu pazīt, pareizāk sakot nepazīt. Sieviete, kura pirms piecpadsmit gadiem bija Endrū Restarika mīļākā.

Divdesmit piektā nodaļa

Puaro viesistabā bija sapulcējušies četri cilvēki. Pats dzīvokļa saimnieks sēdēja savā iemīļotajā krēslā ar stāvo atzveltni un malkoja sirop de cassis. Norma un misis Olivera bija apsēdušās uz dīvāna. Slavenās detektīvromānu rakstnieces ābolzaļais brokāta tērps un ļoti mākslinieciski veidotā, augstā frizūra izskatījās īpaši svinīgi. Doktors Stilingflīts, izstiepis garās kājas gandrīz līdz istabas vidum un ērti atspiedis muguru pret atzveltni, sēdēja atpūtas krēslā.

-   Un tagad cs vēlos, lai beidzot man visu paskaidro, misis Olivera uzstāja dziļi aizvainotā balsī.

Puaro pasteidzās novirzīt negaisu:

-   Bet, chēre madame, es pat nespēju izteikt, cik ļoti jūs man palīdzējāt! Visas, visas labākās idejas nāca no jums!

Misis Olivera aizdomīgi skatījās detektīvā.

-   Vai tad tieši jūs man nepaskaidrojāt, ko nozīmē vārdi "trešā meitene"? Vai tad viss mans darbs nesākās un nebeidzās tieši ar to ar trešo meiteni, kas dzīvoja tajā dzīvoklī? Spriežot pēc tā, ko parasti sauc par trešo meiteni, par tādu varēja uzskatīt Normu, taču, kad apskatīju notikumus no pareizā skatupunkta, viss nostājās savā vietā. Iztrūkstošais posms rēbusā nemitīgi bija viens un tas pats trešā meitene. Persona, kuras nekad nebija klāt, ja jūs saprotat, ko es ar to gribu teikt. Es zināju vienīgi to, ka viņai noteikti jābūt.

-   Nesaprotu, kā es nepazinu Mēriju Restariku, domīgi sacīja misis Olivera. Es taču tikos un sarunājos ar viņu. Protams, kad redzēju Frānsisu Keriju, viņas seju vienmēr aizklāja melnie mati. Tur jau jebkurš var apjukt.

-   Un tā atkal bijāt jūs, madame, kas pievērsa manu uzmanību tam, cik viegli sievictes var mainīt savu izskatu, sakārtojot matus citā frizūrā. Atcerieties, savā laikā Frānsisa bija apmeklējusi aktieru kursus. Viņa prasmīgi rīkojās ar grimu, prata pārvērst balsi. Tēlojot Frānsisu, viņa ļāva melnajiem matiem aizklāt seju un runāja aizsmakušā balsī, gari stiepjot vārdus. Turklāt vēl biezā grima kārta, melni iezīmētās uzacis, ar tušu bagātīgi klātās skropstas. Kā Mērija Restarika viņa bija pilnīgs pretstats zeltaini blondi, kupli sasprogoti mati, vienmēr eleganti, bet neuzkrītoši ģērbta, ar tikko jaušamu koloniālo akcentu un enerģisku runas veidu. Tomēr jau no paša sākuma Mērijā jautās kaut kas neīsts. Kāda viņa bija patiesībā? Es nezināju. Nebiju tik gudrs. Es, Herkuls Puaro, nebiju pietiekami apķērīgs!

—     Paklausieties tikai! — iesaucās doktors Stilingflīts. — Kaut ko tādu es no jums, Puaro, dzirdu pirmo reizi! Kāda apbrīnojama paškritika!

—     Nesaprotu, kāpēc viņai vajadzēja izlikties par divām dažādām sievietēm? prātoja misis Olivera. — Lieki sarežģījumi!

—     Nē taču, gluži otrādi! Tas bija izdevīgi. Tādā veidā viņa vienmēr, kad tas bija vajadzīgs, nodrošināja sev alibi. Un tas viss norisinājās manu acu priekšā, bet es neko neredzēju! Šī parūka. Zemapziņa mani urdīja doma, ka šeit kaut kas nav tā, kā vajadzētu, taču es nesapratu kas. Divas sievietes, kuras nekad nebija redzētas kopā. Neviens nepievērsa uzmanību viņu biežajai un ilgajai prombūtnei. Mērija nemitīgi brauca uz Londonu iepirkties vai tikties ar nekustamā īpašuma aģentiem, vismaz tā tika teikts. Frānsisa regulāri devās uz Birmingemu, Mančestru, lidoja uz ārzemēm, bieži bija sastopama Celsijā kopā ar jauniem māksliniekiem, kurus izmantoja, lai kārtotu ne vienmēr likumīgus darījumus. Vederbērna galerijai pasūtīja īpašus rāmjus gleznām. Galerija rīkoja jaunu, daudzsološu mākslinieku darbu izstādes. Gleznas, kuru rāmji bija piestūķēti ar heroīna paciņām, pārdeva vai veda uz izstādēm ārzemēs… Seno meistaru darbu viltojumi… To visu organizēja Frānsisa. Deivids Beikers bija viens no viņas algotajiem gleznotājiem. Puisim bija talants viņš apbrīnojami labi kopēja veco meistaru gleznas.

—     Nabaga Deivids, — nomurmināja Norma. — Viņš man šķita tik brīnišķīgs, kad mēs pirmo reizi satikāmies.

-   Tas portrets… Puaro domīgi turpināja. Tas nelika un nelika man mieru. Kāpēc Restariks to piekāra savā kabinetā? Kāpēc viņam tas likās tik svarīgi? Nudien apbrīnojami, kā es varēju būt tik stulbs!

-   Nesaprotu, kāda nozīme portretam?

-   Tā bija spīdoša ideja. Portrets kalpoja par sava veida identifikāciju. Divi portreti vīra un sievas -, kurus gleznojis savā laikā ievērojams un populārs mākslinieks. Kad Orvels tos uzgāja, viņam radās ideja, un Deivids Beikers īstā Endrū Restarika vietā uzgleznoja Orvelu, attēlojot viņu par divdesmit gadiem jaunāku nekā pašlaik. Nevienam nenāca ne prātā, ka glezna ir viltojums. Glezniecības maniere, krāsas, audekls — viss tika veiksmīgi atdarināts. Orvels pakāra gleznu kabinetā pie sienas aiz sava rakstāmgalda. Ja kāds, kas agrāk bija pazinis Endrū Restariku, gribētu teikt: "Jūs grūti pazīt!" vai "Jūs esat ļoti izmainījies!", viņam vajadzētu tikai pacelt acis uz portretu, lai saprastu, ka patiesībā pats aizmirsis, kāds sarunbiedrs izskatījies agrāk.

-  Tomēr Restarikam, es gribēju teikt Orvelam, tas bija liels risks, misis Olivera neticīgi iebilda.

-   Mazāks, nekā varētu domāt. Viņš taču nebija nez no kurienes uzradies nepazīstams mantinieks. Viņš bija tikai Sitijā labi zināmas un cienījamas firmas līdzīpašnieks, kurš pēc brāļa nāves atgriezies dzimtenē, lai pārņemtu ģimenes uzņēmuma vadību. Un tā Orvels, uzdodamies par Restariku, atved sev līdzi sievu, ar kuru iepazinies un apprecējies ārzemēs, un abi apmetas pie vecā, pusaklā tēvoča, kurš savu māsadēlu saticis tikai kā pusaudzi un pieņem tos abus bez kādiem iebildumiem. Vairāk tuvu radinieku nav, vienīgi meita no pirmās laulības, kura tēvu pēdējo reizi redzējusi piecu gadu vecumā. Abi vecākie ierēdņi, kas kalpoja firmā tajā laikā, kad Endrū Restariks pirms aizbraukšanas uz Dienvidāfriku tur strādāja, ir miruši. Gados jaunākie darbinieki mūsdienās ilgi vienā darbavietā neuzkavējas. Arī ilggadējais ģimenes advokāts ir miris. Varat nešaubīties, pirms tie abi ķērās pie šīs afēras, situācija tika rūpīgi izpētīta. Frānsisu Orvels satika Kenijā apmēram pirms diviem gadiem. Abi lieli blēži, tikai katrs savā jomā. Orvels piedalījās dažādos netīros darījumos ar atradnēm. Reiz viņš kopā ar Restariku devās ekspedīcijā uz valsts nomali. Tad izplatījās baumas par Restarika nāvi (tā droši vien bija patiesība), taču vēlāk ziņa tika atsaukta.

Izskatās, ka spēle notikusi uz augstām likmēm, noteica Stilingflīts.

-   Jā, likmes bija augstas. Lai iegūtu milzu bagātību, tika spēlēta nežēlīga spēle. Un gandrīz izdevās. Endrū Restariks jau pats bija ļoti bagāts, kad mantoja brāļa īpašumu. Neviens neapšaubīja viņa personību. Bet tad notika neparedzētais pēkšņi pienāca vēstule no sievietes, kura, ieraudzījusi Orvelu, uzreiz paziņotu, ka viņš nav tas, par ko uzdodas. Turklāt Orvelu pāri sāka šantažēt Deivids Beikers.

-   To varēja paredzēt, iestarpināja Stilingflīts.

-    Viņi to nebija paredzējuši, turpināja Puaro. Agrāk Deivids nebija nodarbojies ar šantāžu, taču šoreiz, manuprāt, viņa galvu sajauca Orvela lielā, negodīgā ceļā iegūtā bagātība. Summa, ko Orvels samaksāja par portretu, viņam šķita pārāk maza. Deivids pieprasīja vairāk. Orvels izrakstīja čeku par lielu summu, izlikdamies, ka dara to tādēļ, lai puisis atteiktos no domas par laulībām ar Normu. Vai Deivids Beikers tiešām vēlējās meiteni apprecēt, es nezinu. Varbūt, ka jā. Lai nu kā tas arī būtu, šantažēt tādus cilvēkus kā Orvels un Frānsisa ir ļoti bīstami.

-   Jūs gribat teikt, ka šie divi mierīgi un aukstasinīgi izplānoja abas slepkavības? misis Oliveru pārņēma pretīgums.

—     Viņiem gandrīz izdevās šim sarakstam pievienot arī jūs, madame.

—     Mani? Jūs gribat teikt, ka man pa galvu iesita viens no viņiem? Droši vien Frānsisa. Nevis nabaga Pāvs?

—     Es patiešām nedomāja, ka to izdarīja Pāvs. Jūs bijāt aizgājusi uz meiteņu dzīvokli, tad ieradāties Čelsijā un, lai attaisnotu savu atrašanos tur, pacienājāt visus ar kādu visai apšaubāmu stāstu. Frānsisa droši vien nodomāja, ka esat izsekojusi viņu, un nolēma ar mazu, jauku sitienu pa galvu pārmācīt jūs par ziņkārību. Jūs nekad neņemat vērā manus brīdinājumus uzmanīties.

—     Neticami! Viņa taču palika tur guļam Bērna-Džonsa modeles pozā. Bet, misis Olivera paskatījās uz Normu, tad atkal uz Puaro, kādēļ viņi izmantoja meiteni? Mocīja, indēja ar narkotikām, pārliecināja, ka tieši viņa izdarījusi abas slepkavības?

—     Viņiem bija vajadzīgs upuris kāds, uz kuru novelt atbildību, paskaidroja Puaro.

Viņš piecēlās un piegāja pie Normas.

—Mon enfant, tas bija smags pārbaudījums. Vairs nekad nekas tāds ar jums nedrīkst atgadīties. Iepazinusi ļaunumu tik tuvu, jūs turpmākajā dzīvē būsiet apbruņota pret to.

—     Laikam jums taisnība, — meitene domīgi sacīja. — Domāt, ka esi vājprātīga, patiesībā būt par to pārliecinātai… viņa nodrebēja. Es pat šobrīd nespēju pilnībā noticēt, ka esmu izglābusies… Kāpēc jūs nenoticējāt, ka es esmu nogalinājusi Deividu? Ja reiz pati apgalvoju, ka nogalināju?

-    Asinis, doktors Stilingflīts lietišķi paskaidroja Puaro vietā. — To pierādīja asinis. Tās jau bija sākušas sarecēt. Nogalinātā krekls bija "gluži stīvs no asinīm", kā liecināja mis Džeikoba. Asinis nebija svaigas. Viņi bija izplānojuši, ka Frānsisa pārsteigs jūs pēc it kā pirms piecām minūtēm izdarītās slepkavības un sāks kliegt.

—     Kā gan viņa… — misis Olivera nesaprata. — Viņa taču bija tikko atgriezusies no Mančestras!

-    Patiesībā Frānsisa atbrauca ar iepriekšējo vilcienu. Jau kupejā viņa pārģērbās par Mēriju. Nepazīta iegāja mājā un ar liftu uzbrauca augšstāvā. Dzīvoklī, neko nenojauzdams, gaidīja Deivids, kuru viņa bija izsaukusi uz turieni. Frānsisa Deividu nodūra. Tad izgāja uz ielas un, sagaidījusi, līdz parādīsies Norma, iesteidzās sabiedriskajā tualetē, kur pārmainīja izskatu, lai jau kā Frānsisa Kerija uz ielas stūra satiktu draudzeni. Pļāpādamas abas turpināja ceļu līdz pagriezienam, tur Frānsisa no draudzenes atvadījās un rīkojās tālāk pēc iepriekš izstrādātā plāna kliedzieni, kaimiņienes iesaistīšana… Esmu pārliecināts, ka viņa bija sajūsmā par savu spēli. Tika izsaukta policija, tā ieradās, sākās izmeklēšana un neviens, kā viņai likās, neievēroja neatbilstību laikā. Man jāteic, Norma, ka jūsu ietiepīgā atzīšanās Deivida noslepkavošanā sagādāja mums ne mazums grūtību.

—     Es gribēju vienīgi ātrāk atzīties, lai viss šis murgs vienreiz beigtos. Bet jūs… Vai jūs arī domājāt, ka es patiešām esmu vainīga?

—     Es? Par ko jūs mani uzskatāt! Es ļoti labi zinu, ko mani pacienti var un ko nevar izdarīt. Bet es domāju, ka jūs pati visu velnišķīgi sarežģījāt. Nezināju, cik tālu visā ir iesaistīts Nīls. Man vecākā inspektora izturēšanās likās visai dīvaina, redzot, kā viņš ļauj rīkoties Puaro.

Herkuls Puaro pasmaidīja.

—Mēs ar vecāko inspektoru Nīlu esam pazīstami ilgus gadus. Turklāt viņš jau iepriekš bija ievācis ziņas un daudz ko noskaidrojis. Norma, jūs nekad neesat stāvējusi pie Luīzes durvīm. Frānsisa vienkārši samainīja dzīvokļu numurus. Apmainīja 6 pret 7. To bija viegli izdarīt, jo cipari tik tikko turējās uz tapiņām. Tovakar Klaudijas

nebija mājās un Frānsisa viltīgi iemānīja jums narkotikas, tāpēc arī viss notiekošais likās kā murgs. Apgaismība pār mani nāca pēkšņi es sapratu, ka Luīzi varēja nogalināt vienīgi īstā trešā meitene, Frānsisa Kerija.

-       Jūs viņu jau iepriekš turējāt aizdomās, saprata Stilingflīts. Atcerieties, kā man stāstījāt, cik viegli viena persona var pārvērsties citā?

Norma domīgi raudzījās ārstā.

-        Jūs rupji izturaties pret cilvēkiem, — viņa pēkšņi noteica.

Stilingflīts apmulsa.

-   Rupji?

-   Veids, kada runājat, ka uzkliedzat.

-        Nu jā… jā… varbūt esmu… ir tāds paradums. Dažkārt cilvēki uzvedas tik sasodīti kaitinoši… Viņš plati uzsmaidīja Puaro. Tā tik ir meitene!

Misis Olivera nopūtās un cēlās kājās.

-        Man jāiet mājās. Viņa paskatījās uz abiem vīriešiem, tad uz Normu. — Ko iesāksiet ar viņu?

Puaro un Stilingflīts neizpratnē raudzījās misis Oliverā.

-        Kādu laiku Norma, protams, padzīvos pie manis, rakstniece turpināja. Viņa teica, ka priecāšoties, taču paliek viena liela problēma — milzum daudz naudas. Jūsu

tēvs es domāju, Īstais tēvs jums atstājis krietnu mantojumu. Tas nebūs vienkārši sāksies visādi piedāvājumi, lūgumi pēc palīdzības… Viņa varētu dzīvot pie sera Roderika, taču diez vai tas būtu patīkami jaunai meitenei — viņš ir vecs, gandrīz akls un kurls, un liels egoists. Starp citu, kas ir ar tiem pazudušajiem dokumentiem? Ar mazo ārzemnieci? Un ar Botānisko dārzu?

-   Dokumenti atradās tur, kur, kā vecajam vīram likās, tie jau bija meklēti. Tos atrada Sonja, stāstīja Norma un piebilda: Tēvocis Rodijs un Sonja precas… nākamnedēļ.

-   Nav lielāka muļķa par vecu muļķi, norūca Stilingflīts.

-   Ak tā! iesaucās Puaro. Tātad jaunā lēdija dod priekšroku mierīgai dzīvei Anglijā, nevis politiskām intrigām. Mazā, izrādās, ir gudra meitene!

-   Tas nu tā, — misis Olivera nepacietīgi noteica. Bet šobrīd mēs runājam par Normu. Mums jābūt lietišķiem. Jāpārdomā, kā būs tālāk. Viena viņa netiks galā. Viņai nepieciešams padoms.

Misis Olivera bargi uzlūkoja abus vīriešus.

Puaro klusēdams smaidīja.

-   Ak, padoms? pārjautāja Stilingflīts. Lūk, ko es jums teikšu, Norma. Nākamās nedēļas otrdienā es izlidoju uz Austrāliju. Vispirms apskatīšos, vai viņu piedāvātais darbs man patiks, un tā tālāk. Pēc tam telegrafēšu jums, lai atbraucat. Un mēs apprecēsimies. Dodu savu goda vārdu, ka es netīkoju pēc jūsu miljoniem. Es neesmu no tiem ārstiem, kas sapņo nodibināt lielu zinātniski pētniecisku centru vai kaut ko tādu. Mani interesē cilvēki. Bez tam ceru, ka jūs mani labvēlīgi iespaidosiet labosiet manu rupjo, kā jūs teicāt, izturēšanos pret cilvēkiem, es pats to nebiju ievērojis. Tiešām, ja tā padomā, dīvaini. Visa šī jezga, kurā bijāt ievilkta bezpalīdzīga kā muša sīrupā… taču turpmāk nejau es valdīšu pārjums, bet jūs izrīkosiet mani.

Norma klusēdama nopietni lūkojās Stilingflītā, it kā būtu ieraudzījusi viņu pavisam citā gaismā, it kā kaut ko apsvērdama. Tad pasmaidīja. Tas bija jauks un laimīgs smaids.

-   Esmu ar mieru, — viņa sacīja, pēc tam devās pāri telpai pie Herkula Puaro.

-    Es arī biju rupja, meitene nopietni teica, — todien, kad ierados pie jums. Es teicu, ka jūs esat par vecu, lai man palīdzētu. Tas bija nepiedodami rupji. Turklāt tā nemaz nav patiesība…

Norma uzlika rokas detektīvam uz pleciem un mīļi viņu noskūpstīja.

-   Jūs varētu aiziet pēc taksometra, viņa teica Stilingflītam.

Jaunais cilvēks pamāja ar galvu un paklausīgi aizsteidzās. Misis Olivera paņēma savu iepirkumu somu, aplika kažokādas apmetni un kopā ar Normu, kura jau bija uzvilkusi mēteli, devās uz durvju pusi.

-   Madame, un petit moment… [40]

Misis Olivera pagriezās. Puaro sniedza rakstniecei skaistu sirmu matu sprogu, kas bija izslīdējusi uz dīvāna no viņas frizūras.

-   Mūsdienās vairs neko neprot izgatavot tā, lai tas kaut kam derētu, neko! Matu sprādzes, es domāju. Tās izslīd no matiem un viss nokrīt!

Viņa neapmierināti pašūpoja galvu un izgāja, taču pēc mirkļa pabāza galvu durvju spraugā un sazvērnieciski čukstēja:

-   Pasakiet viss ir kārtībā, meitene jau nokāpa lejā —, vai jūs tīšuprāt aizsūtījāt viņu tieši pie šī ārsta?

-   Protams. Viņa kvalifikācija ir…

-   Es nerunāju par kvalifikāciju! Jūs saprotat, ko es domāju. Viņš un viņa… Atzīstieties!

-   Ja jūs noteikti vēlaties zināt, tad — jā.

' Tā jau es domāju! iesaucās misis Olivera. Jūs allaž visu izkārtojat pa savam prātam!

Agata Kristi TREŠĀ MEITENE Romāns

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879.. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k.l2, LV-1006 Tālr.: 7185881

^smalkmaizīte. (Šeit un turpmāk tulk. no franču vai., ja nav norādīts citādi.)

[1]edgars Alans Po (1809-49), amerikāņu rakstnieks, detektīvliteratūras pamatlicējs.

[2]vilkijs Kolinss (1824-89), angļu rakstnieks, viens no detektīvromāna žanra aizsācējiem.

[3]pie joda!

[4]labdien, kundze!

[5]piedodiet, nē!

[6]kaķu mēlītes.

[7] Dārgā kundze.

[8]tas ir kas nedzirdēts!

[9]diezgan, kundze, diezgan!

[10]grāfiste lielbritānijas dienvidrietumos.

[11]antoniss van dciks (1599—1641), flāmu gleznotājs.

[12]sakņu dārzs.

[13]tā?

[14]priecajos, jaunkundzi

[15] tas ir grūti.

[16] nav īsti savā prātā (latīņu vai.).

[17]mermaid (angļu vai.) — nāra, sirēna. teātris uzcelts 1959. g. vietā, kur pirms tam atradās krodziņš ar tādu pašu nosaukumu.

[18] patiešām?

[19] nu, labi.

[20] uz redzēšanos, jaunkundzi

[20]Pavaldoņa prinča reģenta Džordža valdīšanas laiks (1811-20).

[21]west rietumi, east austrumi, north ziemeļi (angļu vai.).

[22] pieklajiba.

[23] upeņu sīrups.

[24] galu galā.

[25] houlijs hārvijs kripēns (1862-1910) amerikānis, kas dzīvoja Anglijā.

[26] miļais dievs!

♦patiešām!

[28] bērns-džonss (burne-jones) edvards Kolijs (1833-98), angļu gleznotājs.

268

♦zaļumi.

[30] tas esmu es.

[31] tomēr.

[32] iedomu slimniece.

[33] katls apmāns.

[34] vārdam butcher angļu valodā ir divas nozīmes — miesnieks, slepkava.

[35] mans draugs.

[36] grieķu mitoloģijā agamemnona un klitaimnēstras meita, kuru Trojas kara laikā tēvs pēc dievietes Artemīdas prasības piekrita upurēt dieviem. Upurēšanas laikā Artemīda nolaupīja Ifigeniju no altāra, viņas vietā uzliekot briedi.

326

[37] viljams Šekspīrs "makbets".

332

[38] kuplu.

[39] mans bērns.

[40] kundze, vienu mirklīti.

Content

Kristi Agata Trešā meitene

Pirmā nodala

Otrā nodala

Trešā nodala

Ceturtā nodala

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodala

Desmitā nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmita nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmita nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodala

Divdesmit ceturtā nodala

Divdesmit piektā nodaļa