Kristi Agata

Vecās viesnīcas noslēpums

Agata Kristi

Vecās viesnīcas noslēpums

Marka Isterbruka priekšvārds

Manuprāt, lai pareizi izprastu dīvainos notikumus, kas saistīti ar kotedžu "Palsais zirgs", iespējamas divas metodes. Nevar, kā saka, "sākt no sākuma, turpināt notikumu izklāstu, nonākt līdz beigām, un viss." Kā gan noteikt, tieši kur un kad ir bijis pats sākums?

Vēsturniekam šis jautājums allaž sagādājis grūtības, jo vai iespējams noteikt, ko pieņemt par vēsturiska procesa sākuma punktu?

So stāstu varētu sākt ar brīdi, kad tēvs Gormans pameta prezbiteriju, lai apmeklētu mirstošu sievieti. Vai sākt ar kādu noteiktu vakaru Čelsijas bārā dažas dienas iepriekš.

Sākšu ar to, jo arī turpmāk biju klāt lielākajā tiesā aprakstīto notikumu.

1. nodaļa Stāsta Marks īsterhruks

Espresso kafijas aparāts man aiz muguras šņāca kā saniknota čūska. Skaņa likās ļaunu vēstoša, ja ne ellišķīga. Tomēr, es laiski prātoju, vai gan tādi nešķiet vairums trokšņu, kas mūsdienās valda visapkārt? Biedējošais reaktīvo lidmašīnu spalgums, šķeļot debesis; pieaugošā draudīgā dārdoņa, apakšzemes vilcienam tuvojoties pa tuneli; smagais transports, kas, braucot garām jūsu mājai, drebina tās pamatus… Pat moderno mājsaimniecības aparātu, lai cik tie noderīgi, darbināšana neviļus izraisa trauksmes sajūtu… Trauku mazgājamās mašīnas, ledusskapji, ātrvārītāji, putekļsūcēji… "Uzmanies!" tie, šķiet, brīdina. "Mēs kalpojam jums kā izpalīdzīgs džins, taču, ja zaudēsiet kontroli pār mums…"

Bīstamā pasaulē, bīstamā pasaulē dzīvojam.

Es apmaisīju kafiju tasē. Uzvēdīja patīkams aromāts.

Ko vēl pasūtīsiet? Varbūt gardu sendviču ar banānu un bekonu?

Man tas šķita dīvains savienojums: banāni saistījās ar bērnību vai ar kādreiz baudīto flambe ar cukuru un rumu, bet bekons noteikti ēdams cepts ar olu. Taču, ja reiz atrodies Čelsijā [1] , ēd to, ko ēd čelsieši. Es pasūtināju sviestmaizi ar banānu un bekonu.

Lai gan dzīvoju, ja tā var teikt, Čelsijā pēdējos trīs mēnešus īrēju mēbelētu trīsistabu dzīvokli -, visādi citādi jutos kā svešinieks. Es rakstīju apcerējumu par mongoļu arhitektūru un tikpat labi varētu būt apmeties Hempstedā vai Blūmsberijā, vai Strethemā, vai Čelsijā. Es biju nevērīgs pret apkārtni, ja vien tā netraucēja mani darbā, un vide, kurā uzturējos, bija man pilnīgi vienaldzīga, es dzīvoju savā pasaulē.

Taču tieši tovakar man bija uznākusi pēkšņa apnicība, ko laiku pa laikam izjūt ikviens rakstnieks.

Mongoļu arhitektūra, mongoļu imperatori, mongoļu dzīves stils visi ar to saistītie jautājumi piepeši bija kļuvuši par niecību. Kāda tam visam nozīme? Kāpēc vispār es par to rakstīju?

Es atšķīru atpakaļ vairākas lappuses un pārlasīju uzrakstīto. Teksts man likās garlaicīgs un nejēdzīgs, valoda nabadzīga, apraksti neinteresanti. Lai kurš arī būtu teicis, ka vēsture ir tukšas pļāpas, viņam ir bijusi pilnīga taisnība.

Ar riebumu atgrūdis rokrakstu, es piecēlos no rakstāmgalda un uzmetu acis rokaspulkstenim, tas rādīja turpat vienpadsmit vakarā. Centos atcerēties, vai biju ieturējis vakariņas. Kuņģis ziņoja, ka ne. Pusdienas jā, bet tas bija pirms vairākām stundām.

Piegāju pie ledusskapja un ieskatījos tajā. Nelielais gabals apkaltušas mēles apetīti nerosināja.

Un tā, lūk, es izgāju no mājas, devos pa Kingsroudu un galu galā iegriezos espresso kafijas bārā, kura logu greznoja sarkans neona uzraksts Luigi, un tā nu šobrīd noraudzījos uz sviestmaizi ar banānu un bekonu, vienlaikus apcerēdams mūsdienu trokšņu draudīgo iejaukšanos sadzīvē un to iespaidu uz mums vispār.

Tiem visiem, es prātoju tālāk, bija kaut kas kopīgs ar manām bērnības atmiņām par redzēto pantomīmā. Dūmu mutuļa apņemtā Deivija Džounsa parādīšanās no aizslēgtas lādes! Lūkas un logi, kas, likās, izvirda velnišķīga ļaunuma spēku, draudot un izaicinot. Labā feja Dimanta vai kāds bija tās vārds -, kura savukārt vicināja pagalam nepiemērotu nūjiņu un aizsmakušā balsī deklamēja cerību pilnas banalitātes par Labā galīgo triumfu, un, pretendējot uz izcilu "aktuālas" dziesmas izpildījumu, noziņģēja dažas kuplejas, kurām gan nebija nekāda sakara ar attiecīgās pantomīmas saturu.

Man prātā pēkšņi iešāvās apjausma, ka tur jau bija tas āķis vajadzēja, lai Ļaunums atstātu satriecošu iespaidu; tam vajadzēja parādīties spēcīgākam par Labo! Tam bija jāpārsteidz un jāizaicina! Tas nemitīgi uzbrūk stabilitātei. Taču beigu beigās, es prātoju, vienmēr uzvarēs stabilitāte. Stabilitāte spēs pārdzīvot labās fejas Dimantas banalitātes, piesmakušo balsi, rīmju skandēšanu, pat izrādei tik neatbilstošo dziesmiņu "Theres a Winding Road rims down the Hill, To the Olde World Town I love"[2]. Un tomēr, lai cik bēdīgi liktos šie cīņas līdzekļi, tie uzvarēs. Pantomīma beigsies kā vienmēr: kāpnes, pa tām lejup nāk aktieri, sarindojušies pēc vecuma, labā feja Dimanta, kas, paužot kristīgu pazemību, nenāk kā pirmā (vai šajā reizē pēdējā), bet, ieņēmusi vietu gājiena vidū blakus savam vēl pirms brīža niknajam pretiniekam, kas tagad vairs nav uguni un sēra smaku ilvesošais draudīgais dēmonu pavēlnieks, bet parasts vīrietis, gan jāsaka, sarkanās zeķbiksēs.

Automāts iešņācās atkal. Es pamāju pēc vēl vienas kafijas tases un paraudzījos apkārt. Māsa man mūždien pārmeta, ka esmu pārāk izklaidīgs un neievēroju, kas notiek apkārt. "Tu dzīvo citā pasaulē," viņa nosodoši atkārtoja. Tāpēc tagad apzinīgi nopētīju bārā notiekošo. Ik dienu pārlapojot avīzes, gandrīz neiespējami nepamanīt rakstus par Čelsijas kafejnīcām, bāriem un to apmeklētājiem.Tagad man bija izdevība pašam novērtēt šo mūsdienu sabiedriskās dzīves pusi.

Telpā valdīja puskrēsla, tomēr kaut ko saskatīt varēja. Spriedu, ka gandrīz visi apmeklētāji bija jaunieši, nebiju pārliecināts, bet, šķiet, tā sauktā bītņiku paaudze. Jaunietes izskatījās, kā, manuprāt, izskatās visas mūsdienu meitenes nevīžīgas. Viņas ģērbās pārāk silti. Biju to ievērojis arī pirms vairākām nedēļām, kad pusdienoju kopā ar dažiem draugiem. Jaunietei, kura sēdēja man blakus, bija ap gadiem divdesmit. Restorānā valdīja neciešams karstums, bet viņa bija ģērbusies dzeltenā vilnas džemperī, melnos svārkos un melnās zeķēs, un viņas seja nosvīdusi spīdēja. Viņa oda pēc sviedriem piesūkušās vilnas un nemazgātiem matiem. Mani draugi meiteni uzskatīja par pievilcīgu. Bet es ne! Es izjutu vienīgi vēlēšanos ielikt viņu karstā vannā, iespiest rokās ziepju gabalu un pavēlēt likt to lietā. Manas izjūtas, izrādās, tikai pierādīja, cik atpalicis esmu no dzīves. Droši vien tāpēc, ka ilgu laiku biju pavadījis ārzemēs. Ar baudu atcerējos indiešu sievietes, viņu skaisti uzspraustos melnos matus, spilgtās krāsas sari, kas pievilcīgi apņēma augumu, ritmiski līgano gaitu…

Gremdēšanos patīkamajās atmiņās iztraucēja pēkšņi pie blakus galdiņa izraisījies strīds starp divām jaunietēm. Viņas pavadošie puiši bez panākumiem centās abas samierināt.

Meiteņu balsis pārgāja skaļās klaigās. Pēkšņi viena iecirta pļauku otrai sejā, tā savukārt nogrūda pirmo no krēsla. Histēriskā balsī izkliegdamas apvainojumus, meitenes kāvās kā īstas tirgus sievas. Viena no viņām bija izspūrusi rudmate, otra blondīne.

Par ko tieši strīds bija izcēlies, nevarēja saprast. No apkārtējiem galdiņiem atskanēja uzmundrinoši izsaucieni un skaļa klaigāšana.

Malacis, meitēn! Sadod viņai, Lū!

Bārmenis slaids itālietis ar vaigu bārdu -, kurš, kā nopratu, bija kafejnīcas īpašnieks luidži, piesteidzās pie trača cēlājām un īstā lokneja izloksnē uzsauca:

Pietiek! Izbeigt! Tūdaj iekšā saskries visa iela! Pārtraukt, es saku!

Taču blondīne bija iekrampējušies sarkanmalos ērkulī un rāva no visa spēka, nikni kliegdama:

-  Neliete, tu man atņēmi puisi! Kuce!

-   Pati kuce!

Beidzot Luidži, piepalīdzot diviem sašutušiem apmeklētājiem, izdevās kausies izšķirt. Blondīne triumfējoši pacēla pilnu sauju rudu matu, tad nometa tos uz grīdas.

Ārdurvis strauji atvērās, uz sliekšņa parādījās varas pārstāvis zilā formas tērpā un bargā balsī noprasīja:

-   Kas te notiek?

Klātesošie tūliņ apvienojās vienprātīgā frontē pret kopīgo ienaidnieku.

-       Nedaudz izklaidējamies, bilda viens no jauniešiem.

-       Tā ir, apstiprināja Luidži. Mazliet skaļāka kompānija.

Un viņš veikli paspēra rudo matu kodaļu zem tuvējā galdiņa. Pretinieces liekuļoti uzsmaidīja viena otrai. Policists pārslidināja telpai aizdomu pilnu skatienu.

-        Mēs jau ejam, saldā balstiņā nočiepstēja blondīne. Nāc. Dag!

Prom devās vēl daži apmeklētāji. Kārtības sargs nopētīja katru aizejošo; skatiens pauda, ka šoreiz viņš tos neaizkavēs, taču ikvienu paturēs atmiņā, tad lēnā solī izslāja no kafejnīcas.

Rudmates pavadonis samaksāja rēķinu.

-   Ar tevi viss kārtībā? Luidži noprasīja meitenei, kas sēja ap galvu šalli. Lū rīkojās ļoti slikti, izraujot tev matus ar visām saknēm.

-   Nemaz nebija sāpīgi, meitene nevērīgi attrauca un uzsmaidīja viņam. Piedod par skandālu, Luidži!

Arī viņi aizgāja, un bārā gandrīz neviena vairs nepalika. Es sameklēju kabatā sīknaudu.

-   Vienalga viņa ir malacis, atzinīgi noteica Luidži un, paņēmis slotu, aizmēza rudo matu šķipsnu aiz letes.

-   Droši vien patiesībā sāpēja neciešami, es spriedu.

-   Es viņas vietā būtu brēcis pilnā balsī, piekrita bārmenis un atkārtoja: Viņa patiešām ir malacis, Tomi ja.

-   Jūs meiteni labi pazīstat?

-    Jā, viņa te iegriežas gandrīz ik vakaru. Takertone, pilnā vārdā Tomasīna Takertone, ja jūs tas interesē. Bet šeit viņu sauc vienkārši par Tomiju Takeri. Ārkārtīgi naudīga. Tēvs atstājis veselu bagātību, bet ko dara viņa? Atbrauc uz Čelsiju, noīrē istabu kaut kādā līķī netālu no Vandsvērtas tilta un blandās ;ipkārt ar tādu pašu dīkdieņu baru. Neticami, bet pusei no viņiem naudas kā spaļu. Varētu iegūt vai puspasaules, apmesties dārgās viesnīcās, taču viņiem patīk dzīvot šādi. Jā, es to galīgi nesaprotu!

-  Jūs vinu vietā tā vis nedarītu.

-        O, es gan zinātu, ko iesākt! nosmēja I uidži. Bet šobrīd jāslēdz bārs un jāsaskaita dienas ienākums.

Es piecēlos, lai ietu, tomēr painteresējos, par ko tad īsti strīds izcēlās.

-       Tak Tomija atsita tai otrai meičai draugu. Ticiet man, tas puisis nav tā vērts, lai viņa dēl kautos.

-        Taču otrai meitenei likās, ka ir, es iebildu.

-        Ak, Lū ir ļoti romantiska, iecietīgi noteica Luidži.

Es neko neatbildēju. Mans priekšstats par romantiku bija stipri atšķirīgs.

2

Apmēram nedēļu vēlāk, lasot The Times, mans skatiens apstājās pie pazīstama uzvārda sēru paziņojumā.

Takertone. 2. oktobrī Feloufīldas slimnīcā, Emberlijā, divdesmit gadu vecumā mirusi Tomasīna Takertone, nelaiķa eskvaira Tomasa Takertona no Keringtonparka, Emberlijā, Serejā, vienīgā meita. Bēru ceremonijā piedalās tikai tuvinieki. Ziedus un vainagus lūgts nesūtīt.

• • •

Nabaga Tomija Takere beigusies jautrā dzīve Čelsijā! Pat ne zieda, ne vainaga aizgājējai! Pēkšņi mani pārņēma dziļa nožēla par mūsdienu tomijām takerēm. Kaut gan, es sev teicu, vai mans viedoklis lai būtu pareizais? Kas man dod tiesības nosodīt šo jauniešu dzīvesveidu? Varbūt tieši manējā mācīta vīra rimtā dzīve, gremdēšanās grāmatās un atslēgšanās no apkārtējās pasaules bija bezjēdzīga. Eksistēšana līdzās īstajai dzīvei. Ja godīgi, vai es smēlos no dzīves visu, ko tā piedāvāja? Kāda svešāda doma! Patiesība bija tāda, ka mani nevilināja piedzīvojumi. Bet tomēr? Kas par iedomām!

Es atgaiņāju pārdomas par Tomiju Takeri un pievērsos saņemtajai korespondencei. Tur bija vēstule no manas māsīcas Rodas Despardes ar lūgumu izpalīdzēt. Nolēmu to darīt nekavējoties, jo tik un tā bija zudusi vēlēšanās ķerties pie apcerējuma par mongoļiem, un šis bija labs iemesls rakstīšanu atlikt uz vēlāku laiku.

Izgāju uz Kingsroudas, apturēju taksometru un braucu pie savas senās paziņas misis Ariadnas Oliveras, plaši pazīstamās detektīvromānu autores.

Millija, viņas kalpone, kā uzticams pūķis sargāja darba devējas mieru un nošķirtību no ārpasaules, kad rakstniece strādāja pie jauna romāna ieceres.

Es jautājoši uzlūkoju kalponi. Viņa pameta ar galvu.

Ejiet vien taisni augšā, mister Mark, Millija sacīja. Kundze šorīt ir drūmā noskaņojumā, varbūt jums izdosies to izkliedēt.

Es uzgāju augšstāvā, viegli pieklauvēju pie durvīm un, negaidot uzaicinājuma, tās atvēru. Rakstnieces plašā kabineta sienas klāja tapetes ar eksotiski krāšņiem putniem koši zaļos tropu kokos. Pati misis Olivera, acīmredzot uz vājprāta robežas, riņķoja pa telpu un sarunājās pati ar sevi. Viņa uzmeta man atsvešinātu skatienu un turpināja skraidīt. Viņa izklaidīgi apmeta skatu pār raibajām sienām, paskatījās ārā pa logu un pirmsnāves agonijā aizvēra acis.

-    Kāpēc?! misis Olivera iekliedzās aizžņaugtā balsī. Kāpēc tas idiots uzreiz nepateica, ka redzējis kakadu? Kāpēc viņš klusēja? Nevar būt, ka viņš to nebija pamanījis! Bet, ja būtu pateicis, viss sižets vējā! Jāatrod izeja… vajadzētu…

Viņa ievaidējās un izmisīgi ieķērās matos. Tad, pēkšņi pamanījusi mani, rāmā balsī noteica:

-   Sveiks, Mark! Es jūku prātā. Un turpināja gausties: Tad vēl Monika. Jo jaukāku es to sievieti cenšos parādīt, jo kaitinošāka viņa kļūst… Tāda aprobežota meitene… Klīrīga arī! Monika… Monika? Protams, vainīgs vārds! Vai labāk nebūtu Nensija? Vai Džoana? Pārāk bieži izmantots… Tāpat kā Anna. Sūzana? Jau bija. Lūsija? Lūsi ja? Jā! Lūsiju es redzu! Sarkanmate. Svīteris ar augstu, atlokāmu apkakli… Melnas zeķbikses? Katrā zinā melnas zeķes.

Taču īso pacilātības uzplaiksnījumu aptumšoja neatrisinātā kakadu problēma, un misis Olivera atsāka neprātīgo mētāšanos pa kabinetu, neapzināti paceļot priekšmetus un pārvietojot tos citur. Tā futrālis ar acenēm nonāca lakotā lādītē, kurā jau atradās ķīniešu vēdeklis. Tad rakstniece dziļi nopūtās un mierīgi sacīja:

-   Priecājos, ka tas esat jūs.

-   Patīkami dzirdēt.

-    Varēja ierasties kāds cits. Kāda stulba sieviete, lai uzaicinātu mani piedalīties labdarības tirdziņa atklāšanā, vai apdrošināšanas aģents, lai pierunātu Milliju beidzot apdrošināties, taču viņa kategoriski atsakās to darīt… vai santehniķis. (Bet tas jau būtu uzskatāms par veiksmi, vai ne?) Vai ierastos kāds, lai mani intervētu un uzdotu mulsinošus jautājumus, vienmēr vienus un tos pašus: kad pirmo reizi jums ienāca prātā doma rakstīt? Cik grāmatas esat uzrakstījusi? Cik nopelnāt? Un tā tālāk, un tā tālāk. Es nekad nezinu, ko īsti atbildēt, un tas man liek justies kā tādai mulkei. Patiesībā tas viss mani maz, uztrauc, jo jūku prātā, cenšoties atrisināt Šo papagaiļa problēmu. *

-   Kaut kas nesanāk? es līdzjūtīgi Apjautājos un piebildu: Varbūt man labāk aiziet?

-   Nē, nē! Lai kā, jūs mani izklaidējat!

Es pieņēmu šo šaubīgo komplimentu.

-   Vai vēlaties cigareti? cienījamā rakstniece centās izrādīties viesmīlīga. Kaut kur tām jābūt. Paskatieties rakstāmmašīnas vākā.

-   Pateicos, man ir savas. Lūdzu, ņemiet! Ak nē, jūs taču nesmēķējat!

-   Un nedzeru, papildināja misis Olivera. Bet vēlētos, kaut to darītu! Kā tie amerikāņu detektīvi, kuriem allaž pa rokai atradīsies degvīna blašķe rakstāmgalda atvilktnē, kas, kā rādās, tiem palīdz atrisināt visas problēmas. Ziniet, Mark, es nekādi nespēju izprast, kā reālā dzīvē slepkava var izbēgt sodam. Manuprāt, viss taču ir acīmredzams kā uz delnas.

-   Nepavisam. Cik slepkavību esat aprakstījusi?

-   Vismaz piecdesmit piecas. Izdomāt slepkavību nav sarežģīti; grūti ir sacerēt, kā to noslēpt, tas ir kurš ir slepkava. Kāpēc viņš, kāpēc ne cits? Tālāk seko lappusēm garas aizdomas un pretrunas.

-    Pēdējā nodaļā viss noskaidrojas, es atgādināju.

-   Jā, bet ko tas man maksā! drūmi atzinās misis Olivera. Sakiet, ko gribat, bet nav dabiski, ja pieci vai seši cilvēki atrodas netālu no nozieguma vietas, kad B tiek noslepkavots, un visiem, kā atklājas, ir motīvs ienīst B, turklāt B ir absolūti neciešama persona un neviens no klātesošajiem nenožēlo, ka B ir noslepkavots, un viņiem ir pilnīgi vienalga, kurš ir pie vainas.

-   Saprotu jūsu problēmu, es samierinoši sacīju, taču jūs jau piecdesmit piecas reizes esat veiksmīgi tikusi galā un tā būs arī šoreiz.

-    To es sev nepārtraukti atkārtoju, taču katrā atsevišķā gadījumā nebeidzu šaubīties, tā notiek vienmēr, un, lūk, es atkal jūku prātā!

Viņa ieķērās matos un nežēlīgi tos parāva.

-    Izbeidziet! es iekliedzos. Jūs tos izrausiet ar visām saknēm!

-   Muļķības! atsaucās misis Olivera. Tas nav tik viegli. Jā, kad četrpadsmit gadu vecumā man bija augsta temperatūra slimoju ar masalām -, tad gan tie krita ārā veselām šķipsnām, īpaši pieres daļā. Tas bija tik nepatīkami! Mati atauga tikai pēc sešiem mēnešiem. Tajā vecumā tas šķita pasaules gals meitenei tā ir vesela traģēdija! Es par to atcerējos vakar, kad apmeklēju Mēriju Delafontēnu slimnīcā. Viņai krīt ārā mati tāpat kā man toreiz. Viņa nodomājusi iegādāties šinjonu, kad atveseļosies. Sešdesmit gados mati vairs neataug.

-   Pirms dažām dienām redzēju, kā viena meitene otrai izrāva matus ar visām saknēm, es sacīju, izjuzdams gandrīz vai lepnumu par to, ka biju liecinieks tik ārkārtējam gadījumam.

-  O, jūs gan apmeklējat amizantas vietas!

-  Tas notika kādā kafejnīcā Čelsijā.

-   Celsijā! iesaucās misis Olivera. Tur vienmēr viss notiek! Bītņiki, sputņiki, protesti un zudusī paaudze! Es par viņiem nerakstu, jo baidos apmaldīties šajos terminos. Drošāk rakstīt par to, ko zini.

-   Piemēram?

-   Par cilvēkiem kruīzos, viesnīcās; par to, kas notiek slimnīcās, ciematu valdēs… ūtrupēs un mūzikas festivālos; par sievietēm veikalos un komitejās un par sievietēm ikdienā… par jauniem cilvēkiem, kas dodas pasaulē, lai gūtu zināšanas; par pārdevējām…

Viņa atvilka elpu.

-   Plašs personāžu loks, es secināju.

-   Neskatoties uz to, jūs mani varētu aizvest uz kādu bāru Čelsijā. Es gūtu jaunus iespaidus, domīgi sacīja misis Olivera.

-  Kad vien vēlaties. Varbūt šovakar?

-   Šovakar ne. Esmu pārāk aizņemta ar rakstīšanu vai pārāk noraizējusies, ka nerakstu, kas ir tikpat nogurdinoši, kaut gan rakstīšanā viss ir nogurdinoši, izņemot brīžus, kad prātā iešaujas spīdošas idejas un jūs nespējat vien sagaidīt, kad varēsiet tās uzlikt uz papīra. Mark, kā jums šķiet, vai iespējams nogalināt no attāluma?

-   Kā jūs to iedomājaties? Ar pogas nospiešanu, raidot nāvējošu radioaktīvu staru?

-   Nē, nē, nekādas zinātniskās fantastikas! Viņa mirkli paklusēja. Es domāju melno maģiju.

-   Vaska figūriņās saspraustas adatas?

-   Ak, vaska lelles vairs nav modē, misis Olivera nicinoši atmeta ar roku. Bet tomēr notiek visādi dīvaini atgadījumi Āfrikā, Rietumindijā. Ir dzirdēts. Kā vietējie iedzīvotāji pēkšņi saļimst un nokrīt beigti… Vudū… vai džu-džu… Jūs taču saprotat, ko es domāju?

Es atbildēju, ka mūsdienās līdzīgus gadījumus izskaidro kā suģestiju vai pašiedvesmu. Pūšļotājs iegalvo upurim, ka viņa nāve ir dievu paredzēta kādā noteiktā brīdī, un pārējo paveic zemapziņa.

Misis Olivera nosprauslāja.

-    Ja kāds man teiktu, ka esmu nolemta krist gar zemi un mirt, viņu sagaidītu smaga vilšanās.

Es pasmējos.

-   Jūsu prāts ir civilizēta cilvēka prāts, jau gadsimtiem ilgi radis skeptiski attiekties pret māņticību.

-  Tomēr pieļaujat, ka tā var notikt?

-   Šajā jomā neesmu tik zinošs, lai spriestu par suģestijas spēku un iespaidu. Kāpēc sākāt par to runāt? Vai jūsu jaunais šedevrs būs par mistisku slepkavību?

-    Protams, ne! Mani apmierina vecā labā žurku inde vai arsēns, vai duncis. Ja iespējams, bez šaujamieročiem. Ar tiem nekad nevar būt drošs. Taču jūs neatnācāt, lai runātu par manām grāmatām.

-   Atklāti sakot, nē. Redzat, mana māsīca Roda Desparde organizē labdarības svētkus un…

-     Nekad vairs! mani pārtrauca misis Olivera. Atcerieties, kas notika iepriekšējā reizē? Ierosināju spēli "Slepkavas medības", un jau pašā sākumā atradām reālu līķi! Joprojām nespēju tikt tam visam pāri!

-     Nekādu slepkavas medību. Viss, kas jums būs jādara jāsēž teltī un jāparaksta savas grāmatas, pieci šiliņi par autogrāfu.

-   Nūūū… šaubījās rakstniece, tad noteica: Lai notiek. Bet man nevajadzēs atklāt svētkus? Runāt kaut kādas muļķības? Vai cepure ir obligāta?

Beidzot es viņu pārliecināju, ka nekas neparasts no viņas netiks prasīts.

-   Tas jums aizņems tikai pāris stundu, es cienījamo rakstnieci pierunāju. Pēc tam droši vien notiks kriketa sacīkstes… kaut gan nē nav īstā sezona. Varbūt bērni ies rotaļās, dejos vai piedalīsies konkursā par labāko masku balles tērpu…

Skaļi iekliegdamās, misis Olivera mani pārtrauca:

-Jā,jā! Kriketa bumba! Protams! Viņš ierauga pa logu… pēkšņi lidojam… tas novērš viņa uzmanību… un tāpēc viņš nepiemin kakadu! Mark, cik brīnišķīgi, ka jūs atnācāt! Kāda laime!

-  Es īsti nesaprotu…

-   Iespējams, taču man tagad viss skaidrs. Man nav laika jums paskaidrot… Jāķeras pie darbā! Mani iepriecināja jūsu vizīte, bet nu ejiet! Visu labu!

-   lešu, tomēr par tiem svētkiem…

-    Es padomāšu. Bet tagad netraucējiet! Kur, ellē, es liku brilles? Dīvainā kārtā lietas te pazūd, te uzrodas…

2. nodaļa

Misis Džeratija ar sev raksturīgo straujo kustību atrāva prezbiterija durvis. Sievietes stāja, šķiet, pauda: "Ahā! Šoreiz es tevi pieķēru!" '

-   Nu, ko gribi? viņa strupi noprasīja.

Uz pakāpiena stāvēja zēns, parasts puika ne tādu īpaši ievērosi, ne atcerēsies -, zēns, kādu ir daudz. Viņš nošņaukājās, acīmredzot viņam bija iesnas.

-   Vai šeit dzīvo mācītājs?

-   Vai tev vajadzīgs tēvs Gormans?

-   Mani sūtīja pēc viņa.

-   Kam, kur un kāpēc viņš vajadzīgs?

-        Bentālielā. Divdesmit trīs. Teica, ka mirst sieviete. Mani atsūtīja misis Kopinsa. Šī taču ir Kārtlikas baznīca, vai ne? Misis teica, ka protestantu vikārs nederēšot.

Misis Džeratija vēlēja zēnam palikt, kur stāvējis, un iegāja prezbiterijā. Pēc dažām minūtēm iznāca gara auguma pavecs priesteris ar nelielu ādas somu rokā.

-   Esmu tēvs Gormans, viņš teica. Bentāliela? Tā ir pie dzelzceļa šķirotavas, vai ne?

-   Aha. Nav tālu.

Mācītājs lika platus soļus, zēns centās neatpalikt.

-        Misis… Kopinsa, tu teici? Vai tā sauc sievieti, kas tevi atsūtīja?

-        Viņai pieder tā māja. Izdod istabas. Tā ir viena no īrniecēm, kas mirstot. Škict, vinu sauc Deivisa.

-   Deivisa. Neatceros…

-        Viņa ir no jūsējām. No Kārtlikas draudzes. Teica, ka protestantu vikārs nederēšot.

Priesteris pamāja ar galvu. Ļoti dnz viņi iznāca uz Bentālielas. Zēns norādīja uz augstu, noplukušu namu līdzīgu ēku rindā.

-Tur.

-   Pats nenāksi iekšā?

-        Es tur nedzīvoju. Misis Kopinsa man iedeva šiliņu, lai es aizskrienu pēc jums.

-  Skaidrs. Kā tevi sauc?

-   Maiks Poters.

-   Paldies, Maik!

-       Nav par ko, Maiks nevērīgi attrauca un svilpodams aizgāja. Sveša cilvēka nāve zēnam neko lielu nenozīmēja.

Durvis atvēra misis Kopinsa, liela auguma sārtsejaina sieviete, un satraukti aicināja mācītāju iekšā:

-          Nāciet, nāciet! Viņai kļuvis pavisam slikti. Viņa būtu jānogādā slimnīcā. Es jau piezvanīju, bet vai kāds var pateikt, kad viņi atbrauks? Manas māsas vīrs salauza kāju, bet pagāja sešas stundas, līdz ieradās ātrā palīdzība. Kauns! "Veselības aizsardzība" saucas! Naudu ņem, bet, kad vajadzīgs, kur viņi ir?

Runādama misis Kopinsa vadīja priesteri augšup pa šaurām kāpnēm.

-   Kas ar vinu noticis?

-   Gripa. Jau it kā atlaba, taču laikam par agru piecēlās. Vakar atgriezās mājās bāla kā nāve. Apgūlās, bet ēst neko neēda. Ārstu izsaukt atteicās. Šorīt skatos drudzis un deg kā ugunī. Aizgājis uz plaušām.

-   Plaušu karsonis?

Misis Kopinsa, aizkususi no kāpšanas, elsdama kā tvaika lokomotīve, apstiprinoši pamāja ar galvu. Plaši atvērusi durvis un māksloti priecīgā balsī pateikusi: "Lūk, tēvs Gormans ir klāt! Tagad jums kļūs daudz labāk!", sieviete aizgāja.

Garīdznieks iegāja tīrā, sakoptā, ar Viktorijas laika mēbelēm iekārtotā istabā. Gultā pie loga gulošā sieviete ar pūlēm pagrieza galvu. To, ka viņa ir smagi slima, tēvs Gormans noprata uzreiz.

-     Jūs atnācāt… Laika palicis pavisam maz… sieviete saraustīti izdvesa starp īsiem elpas vilcieniem. Ļaunums… Tāds ļaunums… Man vajag… man vajag… Es nevaru nomirt, neizstāstot… Neizsūdzot grēkus… Smags grēks… smags… Puspievērto acu skatiens maldījās telpā.

Vārdi nesakarīgi nāca pār mirstošās lūpām.

Tēvs Gormans piegāja tuvāk gultai. Viņš runāja, kā bija runājis daudzas reizes līdzīgos gadījumos… ļoti bieži. Dieva vārdus par samierināšanos… Vārdus, ko diktēja viņa dzīves aicinājums un viņa pārliecība. Istabu apņēma dziļš miers. Izmisums sievietes acīs i >

pamazām pazuda…

Kad priesteris beidza skaitīt lūgšanu par mirējas dvēseles mieru, sieviete ierunājās atkal:

-   Tam jādara gals… Tas nedrīkst turpināties… Jums vajag…

Garīdznieks viņu mierināja:

-   Es izdarīšu visu, kas nepieciešams. Jūs varat man uzticēties…

Nedaudz vēlāk gandrīz vienlaikus ieradās ārsts un ātrās palīdzības automašīna. Misis Kopinsa sagaidot drūmi ironizēja:

-   Kā parasti par vēlu! Sieviete nomira…

2

Tēvs Gormans devās atpakaļ. Krēsloja. Nakts būs miglaina. Šur tur tā jau biezēja un veidoja baltus vālus. Saraucis pieri, garīdznieks palēnināja soli. Neparasti un neticami… Cik daudz tajā stāstā patiesības un cik fantāzijas, ko radījušas drudža sakarsētās smadzenes? Protams, kāda daļa noteikti bija patiesība, bet cik daudz? Katrā ziņā vajadzēja pierakstīt minētos vārdus, kamēr tie vēl svaigā atmiņā. Kad viņš atgriezīsies, Sv. Frānsisa Ģildes sapulce jau būs sākusies. Tomēr viņš izlēmīgi pagriezās, iegāja mazā kafejnīcā, pasūtināja tasi kafijas, apsēdās pie galdiņa un iebāza roku sutanas kabatā. Ak, misis Džeratija! Viņš taču bija palūdzis, lai aizšuj plīsumu! Bet nē! Kā parasti kabatas saturs piezīmju blociņš, zīmuļa gals un dažas monētas bija aizslīdējis aiz oderes. Sīknaudu un zīmuli izdevās sataustīt un izvilkt, bet ar piezīmju blociņu klājās grūtāk. Viesmīlis atnesa kafiju, un tēvs Gormans viņam palūdza kādu papīra gabalu.

Šis derēs?

Tas bija noplēsts no papīra turzas. Tēvs Gormans paņēma papīra drisku un sāka rakstīt svarīgākais bija neaizmirst uzvārdus, uz tiem viņam nekad nav bijusi laba atmiņa.

Atvērās kafejnīcas durvis un ienāca trīs jauni cilvēki pēc karaļa Edvarda Vil modes šūtos uzvalkos un trokšņaini apsēdās pie blakus galdiņa.

Tēvs Gormans beidza rakstīt. Salocījis papīra strēmeli, -viņš grasījās to ielikt kabatā.

kad atcerejas par caurumu, un darīja tā, ka bija darījis ne reizi vien iebāza zīmīti kurpē.

Kafejnīcā ienāca kāds vīrietis un apsēdās pie galda telpas tālākajā stūrī. Tēvs Gormans pieklājības pēc nodzēra pāris malku atdzisušās, vājās dziras, samaksāja rēķinu, piecēlās un izgāja uz ielas.

Pirms brīža ienākušais vīrietis, šķiet, bija mainījis domas. It kā atskārtis, ka kavējas, viņš ieskatījās rokas pulkstenī, piecēlās un steidzīgi atstāja kafejnīcu.

Migla bija sabiezējusi gandrīz necaurredzama. Tēvs Gormans pielika soli. Viņš ļoti labi pazina šo rajonu un nogriezās pa īsāko ceļu šauru ieliņu, kas veda gar dzelzceļu. Varbūt viņš dzirdēja soļus aiz muguras, taču nepievērsa tiem vērību. Kāpēc gan lai tie viņu uztrauktu?

Viņam trāpīja spēcīgs sitiens no mugurpuses. Tēvs Gormans sagrīļojās un krita…

3

Doktors Korigens, svilpodams Father 0'Flynn, iesoļoja inspektora Ležēna kabinetā un ikdienišķā tonī ziņoja:

-  Jūsu mācītājs ir piebeigts.

-   Ko noskaidrojāt?

-         Neiedziļinoties medicīniskos terminos, es teiktu, ka nāvējošais bijis pirmais sitiens pa galvu, bet, lai būtu drošs, slepkava iegāzis vēl pāris reižu. Pretīgs gadījums.

-  Jāā, novilka Ležēns.

Inspektors bija smagnējs, spēcīgs vīrietis ar tumšiem matiem un pelēkām acīm. No pirmā skata viņš atstāja lēnīga cilvēka iespaidu, taču brīžiem izteiksmīgie žesti norādīja, ka viņa senči noteikti nāca no franču hugenotiem.

-       Nevajadzīgi neģēlīgs, lai aplaupītu, domīgi sacīja inspektors.

-   Viņu aplaupīja?

-        Tā izskatās. Sutanas kabatas bija izvērstas uz āru un odere sagraizīta.

-        Ne uz kādu lielu ieguvumu viņi nevarēja cerēt, sprieda Korigens. Priesteri lielākoties ir pliki kā baznīcas žurkas.

-        Uzbrucējs sašķaidījis upurim galvaskausu, lai būtu pilnīgi pārliecināts, ka viņš neizdzīvos, prātoja Ležēns. Gribētos zināt kāpēc?

-        Varētu būt divas atbildes, Korigens izteica savas domas. Vai nu slepkava bijis viens no tiem izvirtušajiem jaunekļiem ar slimājām smadzenēm, kam patīk vardarbība pašas vardarbības pēc, diemžēl mūsdienās tādu nav mazums.

-   Un otra?

Ārsts paraustīja plecus.

-        Kāds uz tēvu Gormanu turējis Jaunu prātu. Tā varētu būt?

Ležēns šaubīdamies pakratīja galvu.

-        Maz ticams. Tēvs Gormans bija apkārtnē pazīstams un visu cienīts cilvēks. Cik zināms, neviena ienaidnieka. Arī uz kaut cik necik nozīmīgu laupījumu nebija ko cerēt. Ja nu vienīgi…

-  Ja nu vienīgi kas? pārjautāja Korigens.

-        Pie noslepkavotā atrada kaut ko, ko slepkava nebija pamanījis. Zīmīte atradās garīdznieka kurpē.

Korigens iesvilpās.

-  Izklausās pēc spiegu trillera!

Ležēns pasmaidīja.

-        Viss izrādās daudz vienkāršāk. Sutanas kabatā bijis caurums. Seržants Peins runāja ar mācītājmājas saimniecības vadītāju. Šķiet, diezgan nevīžīga sieviete ne vienmēr uzturēja kārtībā tēva Gormana apģērbu. Viņa apliecināja, ka reizēm priesteris kādu svarīgu rakstu vai vēstuli mēdzis iebāzt kurpē, lai tā neaizslīdētu aiz oderes.

-   Un slepkava par to neko nezināja!

-        Pat nespēja iedomāties. Tas ir, ja pieņemam, ka tieši šis papīra gabals bijis uzbrucējam padomā, nevis dažas sīknaudas monētas.

-   Kas tajā bija rakstīts?

Ležēns atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma saburzītu papīra strēmeli.

-        Tikai uzvārdi, viņš teica un padeva to Korigenam.

-         Ormerods, Sendfords, Heskete-Dubuā, Šovs, Harmondsvorts, Takertone, Korigens? Delafontēna? ārsts skaļi nolasīja un izbrīnījies sarauca uzacis. Šeit ir arī mans uzvārds!

-         Vai jums kāds no šajā sarakstā minētajiem cilvēkiem šķiet pazīstams?

-   Neviens.

-   Un ar tēvu Gormanu nekad neesat ticies?

-Nekad.

Tad nekāda lielā palīdzība no jums nav sagaidāma.

-        Vai policijai ir ideja, uz ko šis saraksts varētu norādīt?

Ležēns izvairījās no tiešas atbildes.

-         Pulksten septiņos vakarā kāds zēns ieradies pie tēva Gormana. Teicis, ka mirstoša sieviete aicina priesteri. Tēvs Gormans devies līdzi zēnam.

-   Uz kurieni? Jūs to noskaidrojāt?

-   Jā, mēs to noskaidrojām. Tas nebija sarežģīti. Bentāliela 23. Mājas īpašniece ir misis Kopinsa. Slimās sievietes vārds misis Deivisa. Priesteris iegājis viņas istabā septiņos piecpadsmit un pavadījis tur apmēram pusstundu. Brīdi pirms ātrās palīdzības ierašanās sieviete nomira.

-   Ak tā.

-   Pēc tam tēvs Gormans redzēts Tonija bārā neliela, neievērojama kafejnīca: ātrās uzkodas, maz apmeklētāju, nekā krimināla. Tēvs Gormans pasūtinājis tasi kafijas, lūkojis pēc kaut kā kabatā, neatradis meklēto, palūdzis Tonijam, bāra īpašniekam, gabalu papīra. Šo, inspektors pabakstīja ar pirkstu.

-   Un tālāk?

-   Kad Tonijs pienesis kafiju, priesteris kaut ko rakstījis. Tūliņ pēc tam aizgājis, pametot kafiju neizdzertu (par ko viņam nevarētu pārmest).

-   Kādi apmeklētāji vēl bija kafejnīcā?

-   Bija ienākuši trīs puiši no "stilīgajiem" un aizņēmuši vienu galdiņu, tad ieradies kāds vīrietis un apsēdies pie cita, taču drīz aizgājis, neko nepasūtinot.

-   Lai sekotu priesterim.

-     Varbūt. Tonijs nepamanījis, kad tieši svešais aizgājis. Neievērojis arī. kāds tas cilvēks īsti izskatījies, vienīgi teica, ka vīrs bijis tāds neuzkrītošs tips, līdzīgs daudziem citiem. Vidēja auguma, tumši zils mētelis, bet varbūt brūns, mati ne tumši, bet arī ne pārāk blondi. Nav pamatota iemesla saistīt viņu ar notikušo noziegumu. Kaut gan neko jau nevar zināt. Līdz šim neviens nav atsaucies, ka redzējis tēvu Gormanu kafejnīcā, bet vēl jau pagājušas tikai pāris dienas. Esam izziņojuši, lai ikviens, kas tovakar redzējis tēvu Gormanu laikā no bez ceturkšņa septiņiem līdz astoņiem piecpadsmit, sazinās ar mums. Pagaidām pieteikušies divi: viena sieviete un netālu no kafejnīcas esošās aptiekas īpašnieks. Vēl neesmu ar viņiem ticies. Priestera ķermeni atrada divi mazi zēni astoņos piecpadsmit Rietumielā. Zināt, kur tā ir? Šaura ieliņa paralēli dzelzceļam. Tas ir viss, pārējo jūs zināt.

Korigens pamāja ar galvu un pabungoja ar pirkstu pa sarakstu.

-   Ko domājat par šo?

-    Iespējams, ka tam varētu būt izšķiroša nozīme, atbildēja Ležēns.

-   Mirstošā sieviete tēvam Gormanam kaut ko izstāstīja, un viņš pasteidzās pierakstīt uzvārdus, lai tie neaizmirstas. Tikai vai garīdznieks tā darītu, jo grēksūdzē uzklausītais taču nav izpaužams?

-   Varbūt saraksts neattiecas uz grēksūdzi kā tādu, skaļi prātoja Ležēns. Varbūt šie uzvārdi saistīti ar… teiksim, šantāžu…

-   Jūs domājat?

-   Pagaidām man nav nevienas noteiktas idejas. Tā vienkārši ir darba hipotēze. Pieņemsim, ka šos cilvēkus šantažēja. Vai nu mirstošā sieviete pati bija šantāžiste, vai zināja par to. Viņu mocīja nožēla, tāpēc viņa atklāja, ko zināja, lai labotu, kas vēl labojams. Tēvs Gormans uzņēmās pienākumu…

-Un?'

-   Un… Nekas noteikti jau nav zināms. Iespējams, kāds nodarbojas ar naudas izspiešanu un, protams, negrib savu ienākumu avotu zaudēt. Šis kāds zināja, ka misis Deivisa mirst un ir aizsūtījusi pēc mācītāja. Nu, un tālāk…

-    Interesanti, sacīja Korigens, vēlreiz pārlasīdams sarakstu, kāpēc pie diviem pēdējiem uzvārdiem ir jautājuma zīme?

-   Varbūt tēvs Gormans nebija pārliecināts, ka šos uzvārdus atcerējies pareizi.

-   Protams, Korigcna vietā varētu būt Maligens, pavīpsnājis ārsts piekrita. To varētu saprast. Bet uzvārdu Delafontēna… Vai nu to atceras, vai ne, taču sajaukt ar kādu citu nav iespējams. Dīvaini, ka nav minēta neviena adrese… Viņš atkal pārlaida acis sarakstam. Parkinsons, hm… Parkinsonu ir daudz. Arī Sendfordi sastopami bieži… Heskete-Dubuā… te var mēli izmežģīt… tādu vārdu neesmu dzirdējis.

Pēkšņas iedvesmas pārņemts, viņš pārliecās pār galdu un paņēma telefonu abonementu grāmatu.

-     Paskatīsimies… Hesketi… misis A… John & Co, santehniķi… Sers Isidors… Ahā! Te jau ir! Heskete-Dubuā, lēdija, Elsmerskvērs 49. Kā būtu, ja mēs viņai piezvanītu?

-   Un ko teiktu?

-   Gan nāks iedvesma! bezrūpīgi attrauca Korigens.

-   Uz priekšu!

-   Ko? ārsts iepleta acis.

-   Es teicu zvaniet! Ležēns laipni paskaidroja. Kas jūs tā izbrīnī? Pasmaidījis inspektors pacēla klausuli un noskaldīja: Savienojiet ar pilsētu! Viņš paskatījās uz Korigenu. Kāds ir numurs?

-   Grosvenora 64578.

Ležēns atkārtoja numuru klausulē, tad sniedza to Korigenam.

-   Runājiet nu, viņš mudināja.

Apjukušais ārsts paņēma klausuli. Labu

brīdi neviens neatbildēja, tad aizelsusies sievietes balss sacīja:

-   Grosvenora 64578.

-   Vai lēdijas Hesketes-Dubuā nams?

-   E… e… jā… Tas ir…

Ārsts Korigens nepievērsa uzmanību stostīgajai atbildei.

-   Vai varat palūgt viņu pie telefona, lūdzu?

-        Nē, nevaru! Lēdija Heskete-Dubuā aprīlī nomira!

-        O! Pagalam pārsteigtais ārsts, ignorēdams sievietes jautājumu: "Kas, lūdzu, zvana?", lēnām nolika klausuli un vēsi paskatījās inspektorā. Tad tāpēc jūs man tik viegli atļāvāt zvanīt!

Ležēns nosmīnēja. Arī mēs pievēršam uzmanību neparastiem uzvārdiem, viņš piezīmēja.

-        Aprīlī, domīgi sacīja Korigens. Pirms pieciem mēnešiem. Jau piecus mēnešus šantāža vai kas cits ir zaudējis jēgu. Pašnāvība?

-   Nē. Audzējs smadzenēs.

-       Tad jāķeras pie nākamā, Korigens pievērsās sarakstam.

Ležēns nopūtās.

-   Īstenībā mēs nezinām, vai tam ir kāds sakars ar slepkavību, viņš atgādināja. Varbūt tas bija parasts uzbrukums laupīšanas nolūkā miglainā vakarā, un jāatzīst, ka mums gandrīz vai nav izredžu atrast slepkavu… Ja vien nepalīdzēs negaidīta veiksme.

Ārsts jautāja:

-   Vai neiebilstat, ja es turpināšu pievērst uzmanību uzvārdiem sarakstā?

-   Lūdzu! Vēlu veiksmi!

-   Vai tas nozīmē: ja jau jūs nevarat, ko gan es iespēšu? Neesiet tik pašpārliecināts! Es sākšu ar Korigenu. Mis, misis vai misteru Korigenu ar jautājuma zīmi.

3. nodaļa

Patiešām, mister Ležēn, nezinu, ko vēl varētu piebilst. Es jau seržantam visu izstāstīju. Neko tuvāk par misis Deivisu nezinu ne kas viņa bija, ne no kurienes nāca. Nodzīvoja pie manis apmēram sešus mēnešus, īri nomaksāja laikā un šķita esam jauka un cienījama persona. Nudien nezinu, ko vēl piebilst.

Misis Kopinsa atvilka elpu un ar tikko jaušamu nepatiku paskatījās inspektorā. Viņš tai veltīja kautru, skumīgu smaidu, kas uz sarunu biedru, kā ne reizi vien bija pārbaudīts praksē, atstāja atbruņojošu iespaidu.

-   Es jau labprāt palīdzētu, ja zinātu, kā, misis Kopinsa manāmi atkusa.

-   Pateicos jums. Tieši tā mums ļoti nepieciešama palīdzība. Sievietes zina vairāk nekā vīrieši, viņām ir attīstītāka intuīcija.

Gājiens bija pareizs, tas nostrādāja.

-   Ak! iesaucās misis Kopinsa. — Vēlētos, kaut Kopinss to dzirdētu! Pārlieku vīzdegunīgs un neiecietīgs viņš bija! Vienmēr atkārtoja: "Tev liekas, ka tu visu zini un saproti, taču patiesībā nezini neko!" un nosprauslojās. Bet beigās arvien izrādījās, ka deviņas reizes no desmit taisnība bijusi man!

-  Tāpēc jau man tik svarīgi uzzināt jūsu domas par misis Deivisu. Kā jūs uzskatāt vai viņa bi ja nelaimīga sieviete?

-      Ko lai saka… Nē, es tā neteiktu.

Lietišķa. Jā, tāda vina likās. It kā būtu savu dzīvi iepriekš izplānojusi un attiecīgi rīkojās. Cik nopratu, viņa strādāja vienā no tām organizācijām, kas pēta patērētāju vajadzības. Aptaujā cilvēkus, kādus veļas mazgāšanas līdzekļus viņi pērk, kā tiek sadalīts un kā tiek tērēts ģimenes nedēļas budžets. Protams, nevajadzīga ziņkāre, tā es uzskatu un nekādi neizprotu, kāpēc valdībai vai kam tur tas būtu jāzina! Galu galā noskaidrots tiek vienīgi tas, kas ikvienam jau tā ir sen labi zināms. Bet ko lai saka, šodien tādas aptaujas notiek ik uz sola! Lai nu kā, bet misis Deivisa savu darbu veica apzinīgi. Vienmēr pieklājīga, lietišķa, kur nevajadzēja, degunu nebāza.

-   Vai jums zināms firmas vai kantora, kas viņu algoja, nosaukums?

-   Diemžēl ne.

-   Vai kādreiz misis Deivisa pieminēja savus radus vai citus tuviniekus?

-    Nekad. Kā saprotu, viņa bija atraitne, vīrs miris pirms daudziem gadiem. It kā smagi slims bijis, taču viņa nekādās tuvākās sarunās neielaidās.

-   Vai viņa neminēja, no kurienes atbraukusi vai kur ir viņas dzimtā puse?

-  Manuprāt, viņa nebija no Londonas. Kaut kur no valsts ziemeļiem, es drīzāk teiktu.

-   Vai nejautāt, ka ap viņu ir kaut kāda… teiksim noslēpumainība?

Ležēns šaubījās, vai pareizi darījis, tā sacīdams. Ja nu viņš rosinājis sievietes fantāziju… Taču misis Kopinsa neizmantoja izdevību.

-   Nu nē, nekā tāda nejutu… Ne viņas stāstītajā. Vienīgais, kas man varēja likties savādi, saistījās ar viņas čemodānu. Labas kvalitātes, bet ne jauns. Un arī iniciāļi uz tā bija viņas: Dž. D. Džesija Deivisa. Tikai "Dž" ticis uzrakstīts virs cik varēja saskatīt "H" vai "A". Taču tobrīd es tam nepievērsu īpašu uzmanību. Nav jau nekā neparasta lēti nopirkt labu, kaut gan lietotu čemodānu un pārlabot iniciāļus. Misis Deivisai citu mantu nebija, vienīgi koferis.

Lezēns to zināja. Nelaiķei bija ļoti maz personīgo lietu un starp tām ne vēstuļu, ne fotogrāfiju. Neatradās ne apdrošināšanas polise, ne čeku grāmatiņa, bankā konts atvērts nebija. Apģērbi vienkārši, bet labas kvalitātes un gandrīz jauni.

-   Jums viņa likās ar dzīvi apmierināta? jautāja Ležēns.

-   Šķiet, ka tā.

Viņš uztvēra šaubu noti sievietes balsī.

-   Šķiet?

-   Saprotiet, par ko gan šaubīties? Labi iekārtojusies, darbs pienācīgi atalgots, ar dzīvi, likās, bija apmierināta. Viņa nebija pārāk runīga, taču, kad saslima…

-   Kad saslima…

-   Sākumā viņa saīga. Kad nogūlās ar gripu. Darba dienas kārtība izjaukta, viņa sūrojās. Tiek kavētas norunātās tikšanās, un tamlīdzīgi. Taču gripa ir gripa, un tur neko nevar darīt. Viņa palika mājās, uzvārīja sev tēju uz gāzes plītiņas un iedzēra aspirīnu. Es ieteicu izsaukt ārstu, taču viņa noteica, ka nav vajadzīgs jāliekas tik gultā, silti jāsasedzas, un lai es labāk neeju viņai par tuvu, citādi saslimšot arī pati. Kad viņa jutās labāk, pagatavoju karstu zupu ar grauzdiņiem. Un rīsu pudiņu. Protams, gripa ir gripa, taču viņai tā nebija smagāka kā parasti. Kad temperatūra nokrītas, cilvēku pārņem grūtsirdība. Un ar viņu notika tāpat. Atceros, kā viņa sēdēja pie kamīna un teica: "Manuprāt, cilvēkam nevajadzētu dot daudz laika pārdomām. Man nepatīk daudz domāt. Domas nomāc."

Redzēdama, cik dziļi ieinteresēts Ležēns klausījās, misis Kopinsa aizrāvusies turpināja:

Aiznesu slimniecei dažus žurnālus, bet, likās, viņa nespēja koncentrēties lasīšanai. Atceros, reiz teica: "Ja nenotiek tā, kā jānotiek, tad labāk par to vispār nezināt. Vai piekrītat?", un es atbildēju: "Tā ir, dārgā", bet viņa sacīja: "Nezinu… neesmu pārliecināta", un es atbildēju: "Gan jau viss nokārtosies", bet viņa turpināja: "Es allaž esmu rīkojusies godīgi, pēc labākās sirdsapziņas. Es sev neko nevaru pārmest", un es nomierinoši bildu: "Dārgā, bet, protams, ka ne!", taču pie sevis nodomāju: vai tik uzņēmumā, kurā viņa strādā, nenotiek kādas blēdības, piemēram, ar finanšu atskaitēm, un viņa to uzzinājusi, bet šaubās, vai tā ir viņas darīšana.

-   Iespējams, piekrita Ležēns.

-   Vārdu sakot, viņa atlaba vai gandrīz atveseļojās un aizgāja uz darbu. Es gan brīdināju, ka vēl tā kā par agru. Lai nogaida dienu vai divas, es teicu. Un, lūk, man izrādījās taisnība! Otrās dienas vakarā, viņai pārnākot no darba, redzu, ka nabadzīti atkal piemeklējis karsonis. Knapi uzvilkās pa kāpnēm. Jāsauc ārsts, es saku, bet viņa nē, nevajag. Tajā vakarā viņai kļuva arvien sliktāk un sliktāk: acis blāvas, vaigi deg, elpa smaga. Nākamās dienas vakarā, ar grūtībām dabūdama vārdus pār lūpām, ierunājās: "Priesteri… pasauciet priesteri. Tūlīt… vai būs par vēlu!" Viņa negribēja mūsu mācītāju, bet katoļu priesteri. Es nemaz nenojautu, ka viņa bija katoļticīga, nebiju pamanījusi ne krucifiksu, ne svētbildi.

Krucifikss bija. Dziļi čemodānā. Bet Ležēns neko neteica. Viņš nekustīgi sēdēja un uzmanīgi klausījās.

-   Ieraudzīju uz ielas mazo Maiku un liku, lai aizskrien uz Sv. Dominika baznīcu pēc tēva Gormana. Vēl, viņai neko nesakot, piezvanīju ārstam un uz slimnīcu.

-   Kad priesteris ieradās, jūs viņu pavadījāt uz slimnieces istabu?

-   Jā, līdz pašām durvīm. Un atstāju viņus divatā.

-   Vai kāds no viņiem kaut ko sacīja?

-   Neatceros. Es tobrīd aizdomājos, ka tagad, kad mācītājs ir pie viņas, viss nokārtosies, viņa nomierināsies. Taču tagad man nāk atmiņā, ka brīdī, kad es vēru ciet durvis, viņa teica kaut ko par ļaunprātību. Jā… un vēl kaut ko par zirgu… varbūt par zirgu skriešanās sacīkstēm… varbūt. Šad tad arī es lieku pa puskronai uz kādu rikšotāju… Runā, ka tur notiek daudz krāpšanos.

-   Ļaunprātība… atkārtoja Ležēns. Vārds viņam lika aizdomāties.

-   Katoļticīgie pirms nāves izsūdz grēkus, vai ne? Varbūt viņa atzinās par kaut ko?

Ležēns nešaubījās, ka priesteris uzklausījis sievietes pirmsnāves grēksūdzi, bet viņa prātā bija iegūlis vārds "ļaunprātība".

Acīmredzot ļaunprātība bijusi īpaši briesmīga, viņš sprieda, ja reiz priesteris, kas par to bija uzzinājis, tika izsekots un nogalināts…

2

Pārējie trīs misis Kopinsas īrnieki neko nevarēja pastāstīt. Divi no viņiem bankas ierēdnis un pavecāks vīrs, kurš strādāja kurpju veikalā, jau vairākus gadus bija nama iemītnieki. Trešā bija divdesmit divus gadus veca meitene, kas tikai nesen bija noīrējusi istabu un strādāja tuvējā lielveikalā. Visi trīs misis Deivisu pazina tikai pēc izskata.

Arī sieviete, kas bija pieteikusies policijā, ka tovakar redzējusi tēvu Gormanu uz ielas, nekā svarīga nezināja teikt. Viņa bija no Sv. Dominika draudzes un tēvu Gormanu pazina tik vien kā no baznīcas dievkalpojumiem. Viņa bija redzējusi priesteri ātrā gaitā steidzamies pa Bentālielu, tad ieejam Tonija kafejnīcā ap pulksten astoņiem. Tas bija viss.

Misteram Osbornam, aptiekas, kas atradās Bārtonielas stūrī, īpašniekam, bija interesantākas ziņas.

Osborns bi ja neliela auguma pusmūža plikgalvis, ar apaļu, atklātu seju un brillēm.

Labvakar, inspektori Vai ienāksiet? Aptiekārs pacēla vecmodīgās letes atvāzni, un Ležēns sekoja viņam garām nelielai nišai, kurā jauns cilvēks baltā uzsvārcī ar burvju mākslinieka veiklību pildīja pudelītēs zāļu mikstūras, cauri velvētai ejai uz mazu kabinetu, kurā atradās pāris atzveltņu krēslu, galds un rakstāmpults. Aptiekārs aizvilka aizkaru priekšā ieejai un, uzaicinājis Ležēnu apsēsties, aizņēma otru krēslu. Paliecies uz priekšu, acīm zalgojot uzbudinājumā, misters Osborns stāstīja:

Tā sagadījies, ka es jums varu palīdzēt. Tovakar man nebija daudz darba apmeklētāju maz, laiks drēgns un nemīlīgs. Aiz letes darbojās mana jaunā palīdze. Ceturtdienās mēs parasti slēdzam ciet pulksten astoņos. Vakars miglains, uz ielas rets garāmgājējs. Es izgāju ārā un vēroju, kā ceļas un ātri" sabiezē miglas vāli, kā jau tika pareģots laika prognozē. Uz ielas uzkavējos labu brīdi, aptiekā mana klātbūtne nebija nepieciešama palīdze viena tika galā ar vienkāršiem pasūtījumiem, zināt sejas krēmi, vannas sāls un tamlīdzīgi nieki. Un tad es ieraudzīju tēvu Gormanu ielas pretējā pusē. Protams, es priesteri labi pazinu, gan tikai pēc izskata. Kaut kas neiedomājams noslepkavot tik cienījamu cilvēku! Skat, kur tēvs Gormans, es vēl pie sevis noteicu. Viņš gāja Rietumielas virzienā, kas, kā jūs zināt, ir nākamajā pagriezienā pa kreisi, pirms dzelzceļa. Mazu gabaliņu aiz mācītāja gāja vēl viens cilvēks.

Man galvā neienāktu doma, ka svešais seko tēvam Gormanam, ja tas vīrietis pēkšņi neapstātos, kā pret sienu atdūries, tieši pretī aptiekai. Es pabrīnījos, bet tad pamanīju, ka arī tēvs Gormans palēninājis soli. Nē, viņš neapstājās pavisam; izskatījās, viņa prātu bija pārņēmušas tik dziļas domas, ka aizmirsies turpināt ceļu. Pēc mirkļa mācītājs atkal paātrināja gaitu, un tikpat naski viņam sekoja nepazīstamais. Es vēl nodomāju, ka droši vien tas ir kāds tēva Gormana paziņa, kurš nolēmis viņu panākt un aprunāties ar garīdznieku.

-   Bet īstenībā viņš tēvu Gormanu izsekoja.

-   Tagad es par to esmu pārliecināts, taču tobrīd man tas neienāca prātā. Drīz vien abi pazuda miglā.

-   Vai varat aprakstīt to vīrieti?

Ležēns necerēja uz izsmeļošu atbildi, bija gaidījis, ka Osborns sniegs nenozīmīgu, paviršu miglainā vakarā redzēta svešinieka aprakstu. Taču izrādījās, ka aptiekārs bija daudz acīgāks par kafejnīcas īpašnieku Toniju.

Domāju, ka varu, viņš pārliecinoši atbildēja. Vīrietis bija gara auguma…

-   Cik garš?

Nu, es teiktu, vismaz piecas komats vienpadsmit vai visas sešas pēdas. Kaut gan varbūt likās garāks nekā patiesībā, jo bija ļoti tievs. Nolaideni pleci, izcilns ādamābols, gari mati, šaurmalu cepure, saukta par "hamburgeni". Garš, līks deguns. Ļoti uzkrītošs. Protams, neko nevaru teikt par acu krāsu, es viņu redzēju tikai profilā. Apmēram gadus piecdesmit vecs, to var jaust pēc cilvēka gaitas. Jauna cilvēka kustības stipri atšķiras.

Ležēns domās nomērīja attālumu no aptiekas līdz ielas pretējai pusei un aizdomājās. Viņš šaubījās.

Aptiekāra sniegtais apraksts varēja nozīmēt vienu no divām iespējām. Tas varēja būt neparasti dzīvas iztēles auglis savā izmeklētāja darbā Ležēns ne reizi vien bija sastapies ar tādiem gadījumiem -, visbiežāk tā notika ar lieciniecēm sievietēm. Viņas aprakstīja noziedznieku tādu, kādam pēc viņu domām tam bija jāizskatās: ar izvalbītām acīm, biezām, nokarenām uzacīm, gorillas žokli, niknumā sašķobītu ģīmi. Mistera Osborna dotais apraksts līdzinājās reālas personas izskatam. Iespējams, ka šoreiz viņa priekšā bija liecinieks, kādu sastapt laimējās ārkārtīgi reti cilvēks, kas spēja detalizēti un precīzi pamanīt un iegaumēt visu, kam pievērsa skatienu.

Ležēns atkal apsvēra attālumu starp aptieku un ielas pretējo pusi. Tad domīgi paskatījās sarunu biedrā un vaicāja:

-   Ja jūs šo cilvēku ieraudzītu, vai spētu viņu atpazīt?

-    Noteikti! Osborns ne mirkli nešaubījās. Es nekad neaizmirstu sejas. Tas ir viens no maniem vaļaspriekiem. Es vienmēr esmu teicis: ja kāds no tiem vīriem sievu slepkavām būtu ienācis manā aptiekā un nopircis arsēnu, es tiesā apzvērētu, ka tieši viņš tas ir bijis. Allaž esmu cerējis, ka kādu dienu es to piedzīvošu!

-   Vai ir gadījies būt par liecinieku?

Misters Osborns ar nožēlu atzina, ka līdz

šim viņa cerības nav piepildījušās.

-    Un izskatās,'ka arī šoreiz nebūs tādas izdevības, viņš bēdīgi piebilda un paskaidroja: Es pārdodu aptieku. Par labu naudu un apmetīšos uz dzīvi Bornmutā.

-   Vai nebūs žēl šķirties no aptiekas? Šķiet, ka vieta izdevīga un tirgošanās ienesīga.

-    Jā, un klientu iecienīta jau no seniem laikiem, ar lepnumu sacīja Osborns. Turpat simt gadus aptieka piederējusi mūsu dzimtai. Vectēva iesākto turpināja tēvs un tad es. Stabils ģimenes uzņēmums ar teicamu reputāciju. Bet jaunībā es to nesapratu. Garlaicīga būšana, es uzskatīju un kā daudzi jaunieši sapņoju kļūt par aktieri. Biju pārliecināts, ka gūšu panākumus uz skatuves. Tēvs necentās mani atrunāt, bet sacīja: "Pamēģināt jau vari, gan pats sapratīsi, ka nekāds sers Henrijs Irvings* no tevis neiznāks." Un viņam bija taisnība! Gudrs vīrs bija mans tēvs. Apmēram pēc pusotra gada atgriezos mājās un iesaistījos ģimenes biznesā. Un jūtos gandarīts. Lepojos ar to, ka mūsu tirgotās zāles ir augstas kvalitātes, gatavotas pēc veco laiku receptēm, labas un iedarbīgas. Taču mūsdienās… viņš skumīgi pašūpoja galvu. Tagad vairs nav kā agrāk farmācija aptiekā vairs nav galvenā. Visi šie kosmētikas līdzekļi un piederumi… Mēs nevaram atteikties tos pārdot šo draņķu tirgošana dod pusi no peļņas. Pūderi un lūpukrāsas, un sejas krēmi; šampūni matiem un vannas sūkļi… Es tiem izvairos pieskarties. Algoju meiteni, kas tos pārzina un tirgo… Nē, nekas no tā, kas bija agrāk, vairs nav palicis. Lai kā esmu šo to iekrājis un vēl tas, ko dabūšu, pārdodot aptieku par labu cenu… Atklāti sakot, esmu jau nopircis nelielu, jauku mājiņu Bornmutā.

- <>

* Angļu aktieris un režisors (1838-1905).

Misters Osborns mirkli paklusēja, tad turpināja:

-   Jāprotas atteikties no darījumiem, kamēr esi spējīgs baudīt dzīvi, tāds ir mans viedoklis. Man ir daudz vajasprieku. Taureņi, piemēram. Patīk novērot putnus. Iekopšu dārzu ir nopērkamas daudzas grāmatas par to, kā iekārtot apstādījumus… Ceļojumi. Iepazīt svešas zemes, kamēr vēl nav par vēlu.

Ležēns piecēlās.

-   Nu ko, vēlu jums visu to labāko, viņš teica, un, ja pirms aizbraukšanas negaidot ieraugāt to vīrieti…

-   Nekavējoši darīšu jums to zināmu, mister Ležēn! Kā gan citādi. Varat paļauties uz mani. Man tas sagādātu vienīgi prieku. Kā jau teicu, es labi atceros sejas. Turēšu acis vaļā. Jā, varat paļauties uz mani. Būšu priecīgs izpalīdzēt!

4. nodala

Old Vic teātrī [3] noskatījušies "Makbetu", izgājām uz ielas. Lija. Skrienot pāri ielai līdz automašīnai, mana draudzene Hermija Redklifa netaisnīgi šķendējās, ka vienmēr, kad apmeklē Old Vic, katrā ziņā līst lietus.

-   Kaut kāda mistika!

Es iebildu, ka vina atceras tikai lietainās stundas, bet aizmirst par saulainajām.

-    Glaindbornā, Hermija mani pārtrauca, mani allaž pārņem laimes nojausma. Visapkārt pati pilnība: mūzika… krāšņu ziedu apmales… sevišķi izceļas tās ar baltajām puķēm.

Brīdi parunājām par mūzikas izpildījumu izrādēm Glaindbornā.

-   Mēs taču nebraucam uz Duvru [4] , lai tur ieturētu brokastis?

-    Uz Duvru? Kāda neparasta ideja! Es domāju, ka dodamies uz Fantasie. Pēc tik asiņainas un drūmas izrādes kā "Makbets" prasās pēc labām vakariņām un viskija. Šekspīrs manī vienmēr pamodina vilka apetīti.

-   Jā, arī Vāgners. Koventgārdenā izrādes starpbrīžos nekad nepietiek kūpinātā laša sviestmaizīšu, lai publika apmierinātu izsalkumu. Duvru es pieminēju tāpēc, ka tu brauc tās virzienā.

-   Tur bija virzienu sadalošais aplis, es atcerējos.

-   Jā, bet tu nepareizi nogriezies. Jau labu laiku braucam uz Veco (bet varbūt tā ir jaunā) Kentroudu.

Uzmetu acis apkārtnei un atzinu, ka Hermijai kā arvien taisnība.

-   Tas aplis man vienmēr jauc prātu, es taisnojos.

-   Jā, tur viegli apjukt, visžēlīgi piekrita Hermija, un nebeigt vien riņķot ap Vaterlo staciju.

Beidzot veiksmīgi nokļuvuši uz Vestminsteras tilta, mēs atsākām apspriest tikko redzēto izrādi.

Hermija Redklifa bija divdesmit astoņus gadus veca skaista sieviete ar klasiskiem sejas vaibstiem, nevainojamu grieķietes profilu un tumšiem, kastaņbrūniem matiem, pakausī jauki saņemtiem smagā mezglā. Mana māsa par viņu saka: "Marka draudzene", nepārprotami liekot vārdus pēdiņās, kas mani nebeidz kaitināt.

Fantasie mūs laipni sagaidīja un ierādīja galdiņu pie tumšsārtā samtā tapsētas sienas. Fantasie ir sabiedrības iecienīts restorāns, lai arī galdiņi novietoti diezgan cieši viens pie otra. Tikko apsēdāmies, mūs priecīgi sveicināja pie blakus galdiņa sēdošais vīrietis. Dcivids Ārdinglijs lasīja lekcijas vēsturē

Oksfordā. Viņš iepazīstināja ar savu pavadoni, glītu meiteni ar modernu frizūru: īsi apgrieztie mati stīvi slējās stāvus visos iespējamos virzienos. Savādi, bet viņai piestāvēja. Meitenei bija lielas, zilas acis un pilnīgas, puspievērtas lūpas. Kā visas Deivida draudzenes, viņa likās izcili stulba. Deivids, pats būdams ārkārtīgi gudrs cilvēks ar augsti attīstītu intelektu, relaksēties spēja vienīgi tādu meiteņu sabiedrībā, kuru prāta spējas līdzinājās nullei. Deivids iepazīstināja:

-   Mana mīlulīte Pemija. Marks un Hermija, ļoti nopietni un lieli intelektuāli. Tev, mazulīt, jāmēģina izaugt līdz viņiem! Mēs tikko nākam no Do it for Kicks. Brīnišķīgs uzvedums! Bet jūs abi, varu derēt, nākat no Šekspīra vai Ibsena jauniestudējuma.

-  No Old Vic. "Makbets", precizēja Hermija.

-   Aha! Kā jums patika Betersona režija?

Man patika, sacīja Hermija. Ļoti interesanti gaismas efekti. Un mielasta aina ir labākā no līdz šim redzētajām.

-   Bet raganas?

-  Šausminošas! atbildēja Hermija. Kā vienmēr.

Deivids piekrītoši māja ar galvu.

-   Pārspīlēta žestikulācija, viņš sacīja.

-        Jā, lēkā apkārt un uzvedas kā trīskāršots Dēmonu pavēlnieks. Tā vien liekas, ka tūlīt parādīsies Labā feja vizuļotā tērpā un smalkā balstiņā patētiski norunās: "Ļaunums neuz varēs! Galu galā tas būs Makbets, kas sajuks prātā!"

Nosmējāmies, bet Deivids, kā allaž vērīgs, uzmeta man ašu, pētīgu skatienu. Kāpēc tādas paralēles?

-   Sīkums. Vienkārši pirms dažām dienām kāds notikums man atsauca atmiņā sen redzētu pantomīmas izrādi par Ļaunumu un Dēmonu pavēlnieku, un, protams. Labo feju.

-  A propos* kādu notikumu?

-   Ak, kafijas bāru Čelsijā.

-        Cik smalki un moderni! Apgrozies Čelsijā? Kur bagātas mantinieces un brašuļi zēni meklē, ar ko čupoties. Pemij, magonīt, tur tev būtu īstā vieta, vai ne, pīlēn?

Meitene paplēta jau tā lielās acis.

-        Man nepatīk Čelsijā, viņa protestēja. Daudz labāk man patīk Fantasie! Te ir tik garšīgi ēdieni.

-        Būs jau labi, mazulīt. Tā vai citādi, tu neesi pietiekami bagāta priekš Čelsijas. Mark, pastāsti vēl kaut ko par izrādi un briesmīgajām raganām. Zināt, kādas tās būtu, ja es iestudētu "Makbetu"?

Kādreiz Deivids darbojās O.U.D.S. [5] .

-   Kādas?

-    Ļoti parastas. Parastas, viltīgas vecas sievietes. Līdzīgas večiņām lauku ciematos.

-   Bet mūsdienās raganu vairs nav! iebilda Pemija, ieplēsdama acis.

-   Tu tā domā, jo esi Londonas meitene. Anglijas laukos joprojām mīt raganas. Veca misis Bleķa [6] trešajā mājelē uz pakalna. Maziem zēniem mātes piesaka veču nekaitināt. Apkārtējie iedzīvotāji raganu apgādā ar olām un mājās ceptiem pīrāgiem, jo, Deivids iespaidīgi pakratīja pirkstu, ja kāds viņu nokaitinās, tam govis noraus pienu, kartupeļu lauks iznīks vai mazais Džonijs izmežģīs potīti. Ar raganām jābūt draudzīgās attiecībās. Neviens klaji neatzīst, bet visi to tomēr zina.

-  Tu joko, Pemija uzmeta lūpu.

-   Nepavisam. Es runāju taisnību, vai ne, Mark?

-   Patiesībā līdz ar izglītības izplatību māņticība zaudējusi ietekmi uz cilvēkiem, Hermija skeptiski noteica.

-    Ne jau nomaļās vietās. Ko teiksi tu, Mark?

-   Es teikšu, ka varbūt tev ir taisnība, es lēni sacīju. Es nevaru spriest, nekad neesmu ilgstoši dzīvojis laukos.

-   Nespēju iztēloties, ka "Makbeta" raganas varētu parādīt kā vienkāršas vecas sieviņas, Hermija atgriezās pie Deivida iepriekš teiktā. Vajadzīga īpaša gaisotne, lai skatītāji daudzmaz noticētu, ka tās ir pārdabiskas būtnes.

-    Tomēr padomājiet, nepiekāpās Deivids. Tas ir tāpat kā ar ārprātu. Ja redzēsiet kādu ar matos iespraustiem salmu kušķiem streipuļojam pa skatuvi un murminām kaut ko nesakarīgu tātad tēlojam trako jums tas nemaz neliksies biedējoši. Bet es atceros, kā reiz man bija jānogādā kāds sūtījums ārstam vājprātīgo namā. Mani ieveda uzgaidāmā telpā un lūdza pagaidīt. Tur sēdēja kāda patīkama izskata pavecāka kundze un malkoja pienu. Izteikusi dažas tradicionālas frāzes par laika apstākļiem, viņa pēkšņi pieliecās tuvāk un klusā balsī jautāja: "Vai tas bijajūsu mirušais bērniņš kamīnā?" un, palocījusi galvu, piebilda: "Tieši desmit pāri vienpadsmitiem. Katru dienu vienā un tai pašā laikā. Nelieciet viņiem nojaust, ka pamanījāt asinis!" Šausminošākais bija tas, ka viņa to pateica loti ikdieniškā balsī.

-   Vai tiešam tur bija iemūrēts bērns! Pemija izbijās.

Deivids, ignorēdams meiteni, turpināja:

-   Vai ņemsim medijus. Transs, tumša istaba un klauvējieni. Bet pēc seansa medijs iztaisno muguru, noglauž matus un dodas mājās, lai pagatavotu vakariņās zivi ar kartupeļiem. Jauka, dzīvespriecīga un parasta sieviete.

-   Tātad tu raganas "Makbetā" parādītu kā trīs skotu vecenes gaišreģes, es secināju, kas ārēji izskatītos pavisam ikdienišķas un, murminot buramos vārdus un lēkājot ap katlu, izsauktu garus no viņpasaules, tomēr paliekot parastas vecas sievietes. Jā… varbūt tas būtu iespaidīgi.

-   Ja vien aktieri neiebilstu pret tādu interpretāciju,Hermija sausi noteica.

-   Jā, tas ir svarīgi, piekrita Deivids. Ja jātēlo vairāk vai mazāk ārprāta pārņemts varonis, jebkurš aktieris ar prieku uzņemsies tādu lomu. Arī pēkšņas nāves ainas. Neviens aktieris mierīgi nenoslīgs zemē un "nenomirs". Skatam jābūt "šausminošam": aktieris vaid, streipuļo, pārgriež acis, tver pēc elpas, spiež pie sirds, satver galvu… Runājot par iestudējumiem, ko teiksit par Fīldinga "Makbetu"? Kritiku domas krasi dalās.

-   Manuprāt, tas ir kolosāls! jūsmoja Hermija. Tas skats ar ārstu pēc mēnessērdzības ainas. "Canst thou not minister to a minci diseas'd."[7] Fīldings man lika nojaust to, līdz kam agrāk nebiju aizdomājusies ka patiesībā Makbets ārstam iesaka lēdiju Makbetu nogalināt! Un tomēr Makbets sievu mīlēja. Viņš atklāja savu cīņu starp bailēm un mīlestību. Šie vārdi: "Thou shouldst have died hereafter"[8] bija vissāpīgākie, kādus jebkad esmu dzirdējusi.

-   Šekspīrs būtu pamatīgi pārsteigts, ja redzētu, kā tiek interpretētas viņa traģēdijas, es bildu.

-   Man šķiet, ka Burbage and Co jau dabūja ciest no dižā dramaturga viņsaules gara, atcerējās Deivids.

Hermija nomurmināja:

-   Autors vienmēr jūtas pārsteigts, redzot, ko režisors nodarījis viņa lolojumam.

Vai patiesībā Šekspīra vietā nerakstīja Bēkons?

Šis pieņēmums vairs nav aktuāls, Deivids laipni atbildēja Pemijai un pajautāja: Bet ko tu zini par Bēkonu?

-   Viņš izgudroja šaujampulveri! meitene triumfējoši attrauca.

-   Vai tagad saprotat, kāpēc es šo meiteni mīlu? vaicāja Deivids. Viņas zināšanas nebeidz mani pārsteigt. Frānsiss, nevis Rodžcrs, mīļā.

-    Manuprāt, šodien Fīldings interesanti nospēlēja Trešo slepkavu. Vai arī iepriekš viņam bijusi šī loma?

-   Droši vien, noteica Deivids un turpināja: Apbrīnojami, cik ērti tas noticis tajos laikos ja radās vajadzība, pasauca slepkavu un uzticēja viņam darbiņu. Ne tā kā mūsdienās.

-   Arī tagad tas iespējams, iebilda Hermija. Bandīti, gangsteri vai kā viņus tur sauc. Čikāga un ne tikai.

-   Nu jā! atsaucās Deivids. Taču es nedomāju par gangsteriem, reketieriem vai kriminālās pasaules baroniem. Es runāju par vienkāršiem cilvēkiem, kuriem iešaujas prātā doma no kāda atbrīvoties: tante Emīlija, tik bagāta un, par nelaimi, nesteidzas nomirt, sen apnikušais laulenis… Cik tas būtu ērti piezvanāt uz Harrods un pasūtāt: "Lūdzu, atsūtiet divus labus slepkavnickus!"

Mēs pasmējāmies.

-        Taču arī tagad ir iespējams tikt vaļā no nevēlama cilvēka. Vai tad ne? ierunājās Pemija.

Mēs pievērsāmies meitenei.

-         Kādā veidā, magonīt? painteresējās Deivids.

-        Nu, es domāju, ja ir vēlēšanās… parastiem cilvēkiem, kā pats teici… Vienīgi tas, liekas, ļoti dārgi izmaksā.

"Magonītes" acis bija plati ieplestas, skatiens bērnišķīgi naivs, mute puspievērta.

-        Ko īsti tu gribi pateikt? Deivids ziņkāri vaicāja.

Meitene samulsa.

-        O… es, šķiet, kaut ko esmu sajaukusi. Atcerējos "Palso zirgu"… un līdzīgi…

-   Palsu zirgu? Kas tas par zirgu?

Pemija piesarka un nolaida acis.

-        Ak, muļķības! Kāds ko teica, bet droši vien es neko nesapratu un kaut ko sajaucu.

-        Labāk pamielojies ar Coupe Nesselrode[9] laipni ieteica Deivids.

2

No laika gala dzīvē atgadās gluži neticamas lietas. Piemēram, sarunā tiek pieminēts kāds vārds un nepaiet ilgs laiks, kad jūs to izdzirdat atkal. Man tā gadījās nākamajā rītā.

Zvanīja telefons, es pacēlu klausuli.

-   Fleksmena 73841.

Izdzirdu smagu nopūtu, pēc tam aizelsušos, tomēr izaicinošu balsi:

-Es padomāju un nolēmu ierasties!

Pūlējos saprast, kas zvana.

-        Brīnišķīgi… es novilku, cenzdamies iegūt laiku. Vai… e… jūs esat…

-         Galu galā, balss turpināja, zibens divreiz nesper vienā un tajā pašā vietā!

-        Vai esat pārliecināta, ka zvanāt uz pareizo numuru?

-        Protams, esmu! Es taču runāju ar Marku Tsterbrūku, vai ne?

-        Beidzot pazinu! es iesaucos. Misis Olivera!

-        O! Rakstniece bija augstākā mērā pārsteigta. Vai tiešām mani nepazināt? Nekad nebūtu iedomājusies! Sakarā ar Rodas uzaicinājumu. Es ieradīšos un parakstīšu grāmatas, ja jau viņa tā vēlas.

-        Ārkārtīgi laipni no jūsu puses. Jūs gūsiet publikas ievērību.

-        Ceru, ka pusdienu galds netiks klāts? misis Olivera bažīgi apjautājās.

-   Zināt, kā parasti notiek, viņa turpināja. Cilvēki tad nāk klāt un prašņā, vai es šobrīd kaut ko rakstu? Lai gan ir acīmredzams, ka tobrīd dzeru ingveralu vai tomātu sulu, nevis rakstu. Vēl viņi saka, cik ļoti tiem patīkot mani romāni, ko, protams, ir jauki dzirdēt, taču es nekad neprotu atrast piemērotu atbildi. Ja teikšu: "Ļoti priecājos!", tas izklausīsies kā: "Patīkami jūs redzēt!" Tāda nodeldēta frāze! Jā, vēl kas! Jūs taču nedomājat, ka viņi gribēs, lai es pievienojos gājienā uz "Rozā zirgu", lai iedzertu!

-   Uz "Rozā zirgu"?

-    Nu, uz "Palso zirgu". Uz krodziņu, es gribēju teikt. Man nepatīk bāri un krogi. Varu izdzert vien piņģerotu alus un man jau mežģās mēle.

-   Kas ir "Palsais zirgs"?

-   Nu, tāds krodziņš netālu. Bet varbūt tas bija "Rozā zirgs"? Iespējams, es ko jaucu. Ak, droši vien es to izdomāju! Man galva vai plīst no nemitīgās izdomāšanas.

-   Kā veicas ar kakadu?

-   Kakadu? misis Olivera nesaprata.

-   Un kriketa bumbiņu?

-   Nu vai zināt! nezaudējot cieņu, sašuta rakstniece. Vai nu jūs esat nojūdzies, vai jums ir paģiras vai kas tamlīdzīgs! Rozā zirgi, kakadu, kriketa bumbiņas…

Un vina nometa klausuli.

Bet es nebeidzu prātot, kā var būt tāda sagadīšanās atkal dzirdēt pieminam kaut kādu "Palso zirgu", kad vēlreiz iezvanījās telefons.

Šoreiz tas bija pazīstamais notārs Soumss Vaits, kurš man atgādināja, ka saskaņā ar manas krustmātes lēdijas Hesketes-Dubuā testamentu, es mantoju trīs gleznas, kuras pats izvēlēšos.

-   Protams, īpašas vērtības tām nav, teica misters Soumss Vaits viņam raksturīgajā melanholiski sērīgajā tonī, bet, kā noprotu, savā laikā jūs esat izteicis sajūsmu par nelaiķei piederošajām gleznām.

-   Tur bija daži burvīgi akvareļi. Indijas ainavas, es sacīju. Tagad atceros, jūs man jau rakstījāt par šo novēlējumu. Piedodiet, man tas bija izkritis no prāta.

-   Jā, es rakstīju, atbildēja misters Vaits. Tagad testaments ir oficiāli atzīts, un izpildītāji, no kuriem viens esmu arī es, šobrīd nodarbojas ar nelaiķes Londonas mājā esošo priekšmetu izsoles organizēšanu. Ja tuvākajā laikā jūs varētu ierasties Elsmerskvērā…

Tūlīt aizbraukšu, es viņu pārtraucu. Vienalga šodien nekāda strādāšana nesanāks.

3

Stiepdams trīs izvēlētos akvareļus, es izgāju no Elsmerskvērā 45. nama un tūlīt saskrējos ar kādu cilvēku, kas nāca augšā pa pakāpieniem pie ārdurvīm. Es atvainojos, man atvainojās, un es steidzos apturēt taksometru, kad manās smadzenēs kaut kas noklikšķēja, es strauji pagriezos atpakaļ un viņu uzrunāju:

-   Mister Korigen?

-Jā… Jūs esat… Marks īstcrbrūks!

Mēs ar Dzimu Korigenu draudzējāmies, kad abi studējām Oksfordas universitātē, bet nebijām redzējušies gadus piecpadsmit vai vairāk.

-   Pirmajā brīdī tevi nepazinu, sacīja Korigens. Esmu lasījis tavus rakstus, un, jāatzīstas. man tie liekas ārkārtīgi interesanti.

-    Un tu? Vai nodarbojies ar zinātniskiem pētījumiem, kā biji iecerējis savu nākotni?

Korigens nopūtās.

-        Diemžēl nekas nesanāca. Pārāk dārgi, ja gribi tikt galā pats. Vai arī jāatrod ieinteresēts sponsors miljonārs vai kāds Uzticības fonds.

-   Aknu trematodes, vai tāda bija tēma?

-         Kāda kolosāla atmiņa! No tās ieceres nācās atteikties. Mandarian dziedzeri mana tagadējā aizraušanās. Tu par tiem nebūsi pat dzirdējis. Tas saistīts ar liesu. Līdz šim nekādi dziļāki pētījumi nav tikuši veikti.

Korigens runāja ar zinātnieka entuziasmu.

-   Kāda ir galvenā ideja?

-        Manas teorijas pamatdoma ir tāda, ka šie dziedzeri spēj iespaidot cilvēka uzvedību. Tā sakot, to iedarbību varētu salīdzināt ar bremžu šķidrumu automašīnā ja bremzes neieellos, tās nedarbosies. Cilvēkā šīs sekrēcijas trūkums varētu es tikai saku, varētu izraisīt noziedzīgas tieksmes.

Es iesvilpos.

-   Bet iedzimtība? Kā tad ar to?

-        Iedzimtais grēks? Jā, baznīcai mana teorija nepatiktu, vai ne? Diemžēl nevienu manas idejas neieinteresēja. Korigens nopūtās. Un tā esmu policijas ārsts. Neko nevar teikt, diezgan interesanti. Var pavērot dažādus kriminālus tipus. Bet es tevi aizkavēju. Vai varbūt ieturēsim kopā pusdienas?

-        Labprāt, taču tu, šķiet, biji nolēmis kādu apmeklēt, es pamāju uz namu, no kura biju

iznācis.

-   Ne kādu noteiktu personu.

-Tur tu sastaptu vienīgi mājas uzraugu.

-       Ne uz vienu citu necerēju. Esmu nolēmis uzzināt kaut ko vairāk par nelaiķi lēdiju Hesketi-Dubuā, ja paveiktos.

-        Domāju, ka es tev varētu pastāstīt daudz vairāk par uzraugu. Viņa bija mana krustmāte.

-        Vai tiešām? Kāda veiksme! Uz kurieni ejam? Zinu nelielu restorānu Laundskvērā nekas īpašs, toties viņu gatavotā zivju zupa ir vienreizēja!

Mēs apsēdāmies pie galdiņa, un jau pēc mirkļa bāls jauneklis, ģērbies franču jūrnieku biksēs, nolika mūsu priekšā šķīvjus ar kūpošu viru.

-        Gardi, es atzinīgi sacīju, nogaršodams ēdienu. Un tā, Korigen, ko vēlies uzzināt? Starp citu, no kurienes tāda interese par veco dāmu?

-        Garš stāsts, atbildēja Korigens. Vispirms pastāsti, kas viņa bija par cilvēku?

Es apsvēru, kā labāk raksturot krustmāti.

-   Krustmāte bija veco laiku dāma, es iesāku, karalienes Viktorijas ēras sievietes tips. Mazpazīstamas salas bijušā gubernatora atraitne. Krustmāte bija bagāta un baudīja dīku dzīvi. Ziemas pavadīja Estorilā un līdzīgās vietās. Istabas pieblīvētas ar briesmīgām Viktorijas laika mēbelēm, daudz sudrablietu. Bērnu kundzei nebija, bet viņa turēja divus jaukus, labi audzinātus pūdeļus, kuriem bija ļoti pieķērusies. Pārliecināta un nelokāma konservatīvo partijas politikas atbalstītāja. Labsirdīga un valdonīga. Ārkārtīgi apņēmīga veca kundze. Ko vēl vēlies uzzināt?

-    Kā lai pasaka… Korigens vilcinājās, tad jautāja: Kā tu domā, vai viņa kādreiz tikusi šantažēta?

-  Šantažēta? es pārsteigts iesaucos. Neko neiespējamāku nevaru iedomāties! No kurienes tev tāda ideja?

Un tad es pirmoreiz dzirdēju par tēva Gormana noslepkavošanu. Es noliku karoti un pārjautāju:

-   Personu saraksts? Vai tev tas ir līdzi?

-   Oriģināls ne. Noraksts. Te tas ir.

Es paņēmu sarakstu un skaļi prātoju:

-   Parkinsons? Pazīstu divus: Arturs dienē flotē, bet Henrijs Parkinsons ir ierēdnis vienā no ministrijām. Ormerods… Ir tāds Karaliskās jātnieku gvardes majors Ormerods. Sendfords… atceros, bērnībā mums bija draudzes mācītājs ar tādu uzvārdu. Harmondsvorts? Nevaru nevienu iedomāties. Takertone… Es uz brīdi apklusu. Takertone… Vai te varētu būt domāta Tomasīna Takertone?

Korigens ziņkārīgi raudzījās manī.

-   Varētu būt, es nezinu. Kas vina ir un ar ko nodarbojas?

-   Tagad ne ar ko. Pirms nedēļas avīzē bija paziņojums par meitenes nāvi.

-  Tad no viņas neko vairs neuzzināsi.

Es turpināju lasīt:

-   šovs. Pazīstu zobārstu, kura uzvārds ir Šovs, un vēl ir Džeroms Šovs, karaliskais advokāts. Delafontēna… Nespēju atcerēties, kur, bet vēl nesen šo uzvārdu dzirdēju. Korigens. Vai tas gadījumā neesi tu?

-   No visas sirds ceru, ka nē. Man ir tāda nojauta, ka būt šajā sarakstā nozīmē lielas nepatikšanas.

-   Varbūt. Kas tev liek domāt, ka te ir saistība ar šantāžu?

-   Ja pareizi atceros, tāda bija detektīva inspektora Ležēna ideja. Šķiet, tas varētu būt vispieņemamākais izskaidrojums… Bet tikpat labi var būt pavisam kas cits. Šis varētu būt narkotiku tirgoņu vai narkomānu, vai slepeno aģentu saraksts… vai kaut kas tamlīdzīgs. Skaidrs tikai viens kādam saraksts bija tik svarīgs, ka, lai to iegūtu, tika pastrādāta slepkavība.

Es pajautāju:

-   Vai tu bieži interesējies par policijas darbu?

Korigens noraidoši pakratīja galvu.

-   Nē. Mani interesē galvenokārt noziedznieka personība viņa vecāki un vecvecāki, audzināšana un it sevišķi dziedzeru funkcionēšana un tamlīdzīgi.

-   Tad kāpēc pēkšņi tāda interese par šo nezināmo personu sarakstu?

-   Sasodīts! Ja es to varētu izskaidrot! iesaucās Korigens un domīgi piebilda: Varbūt tāpēc, ka te minēts mans vārds… Uz priekšu, Korigen! Viens Korigens, iespējams, izglābs citu Korigenu!

-   Izglābs? Tātad tu esi pārliecināts, ka šis ir upuru, nevis ļaundaru saraksts? Bet var taču būt arī otrādi?

-   Tev ir pilnīga taisnība. Protams, dīvaini, ka esmu tik pārliecināts. Vienkārši es to jūtu. Un gribu noskaidrot. Varbūt tēva Gormana dēļ. Man nenācās bieži tikties ar viņu, bet zinu, ka viņš bija brīnišķīgs cilvēks, draudzē iemīļots un visu cienīts. Godprātīgs, allaž taisnības pusē. Nekādi nespēju izmest no galvas domu, ka priesteris šo sarakstu uzskatījis par ārkārtīgi svarīgu, ka tas ir saistīts ar dzīvības un nāves jautājumu…

-   Vai policija jau kaut ko ir noskaidrojusi?

-    Kaut ko jā, taču tā ir ilga padarīšana jāpārbauda šis, jāpārbauda tas. Noskaidrota tās sievietes pagātne, kuras grēksūdzi tēvs Gormans tovakar uzklausīja.

-   Kas bija tā sieviete?

-   Cik zināms, nekā noslēpumaina tur nav. Atraitne. Bija tāda doma, ka savā laikā viņas nelaiķis vīrs varētu būt bijis saistīts ar zirgu skriešanās sacīkstēm, taču aizdomas neapstiprinājās. Sieviete strādāja nelielā uzņēmumā, kas pēta patēriņa preču pieprasījumu. Arī te nav nekā apšaubāma. Firma nav liela, reputācija laba. Neko daudz par nelaiķi viņi nezināja teikt. Stāstījusi, ka atbraukusi no Anglijas ziemeļiem, no Lankašīras. Dīvaini vienīgi, ka viņai bija tik maz personīgo mantu.

Es paraustīju plecus.

-     Manuprāt, tādu dzīvesveidu piekopj vairāk cilvēku, nekā varam iedomāties. Šī ir vientuļnieku pasaule.

-  Jā, tev taisnība…

-   īsāk sakot, tu nolēmi piedalīties izmeklēšanā.

-   Tikai šur tur paokšķerēt. Heskete-Dubuā nav parasts uzvārds, tāpēc nodomāju: ja uzzināšu kaut ko tuvāk par šo lēdiju… Viņš aprāva teikumu. Taču pēc tā, ko tu pastāstīji, saprotu, ka tik un tā neko nozīmīgu nebūtu noskaidrojis.

-    Tante nebija ne narkomāne, ne tirgoja narkotikas, es apgalvoju, un, protams, viņa nebija slepenā aģente. Viņas dzīve bija pārāk nevainojama, lai atrastos vieta šantāžai. Nespēju iedomāties, kāda iemesla dēļ krustmātes vārds minēts sarakstā. Dārglietas viņa turēja bankas seifā, tā ka arī laupītājos vecā kundze nekādu interesi neizraisīja.

-   Vai nepazīsti vēl kādu ar uzvārdu Heskete-Dubuā? Dēli?

-   Krustmātei nebija dēlu. Cik atceros, viņai bija radu meitene un zēns, taču viņiem bija citi uzvārdi, un krustmātes vīrs bija vienīgais bērns ģimenē.

Korigens diezgan saskābis pateicās man par palīdzību, uzmeta acis rokas pulkstenim, mundrā balsī paziņoja, ka diemžēl jāpasteidzas, jo anatomikumā viņu gaida kārtējais līķis, un mēs šķīrāmies.

Domās nogrimis atgriezos mājās, sapratu, ka nespēšu koncentrēties darbam un, pēkšņa impulsa vadīts, piezvanīju Deividam Ārdin glijam.

-   Deivid? Šeit Marks. Tā meitene, tovakar ar kuru tu biji restorānā Pemija -, kāds ir viņas uzvārds?

-   Gribi atsist man meiteni?

Deivids izklausījās uzjautrināts.

-    Tev viņu ir vesels lērums, es atjokoju, vienu vari atvēlēt man.

-   Tev jau ir stabila draudzene, veco zēn. Man likās, ka starp jums pastāv nopietnas attiecības.

"Nopietnas attiecības". Cik pretīgs apzīmējums! Un tomēr cik atbilstošs manai ilgstošajai draudzībai ar Hermiju! Tad kāpēc gan pēkšņi jutos tik nomākts! Kaut kur zemapziņā es taču sapratu, ka reiz mēs apprecēsimies… Man viņa patika, mums bija daudz kā kopēja…

Neizprotama iemesla dēļ man uzmācās žāvas… Iztēlē skatīju mūsu kopīgo nākotni: regulāri apmeklējam ievērojamākās teātra izrādes… diskutējam par mākslu, mūziku… Bez šaubām, Hermija būtu nevainojama dzīvesbiedre.

Un dzīve ritētu tik vienmuļi, tik vienmuļi, kāds dziļi manī ķircinoši novilka. Es sakaunējos.

-   Vai aizsnaudies? painteresējās Deivids.

-        Nē, protams! Patiesību sakot, man tava draudzene liekas ļoti… atsvaidzinoša.

-         Trāpīgi teikts. Viņa tāda ir ja mazās devās. Meitenes pilnais vārds ir Pamela Stērlinga, un viņa strādā vienā no tiem smalkajiem puķu veikaliem Meifērā trīs sausi zariņi, tulpe ar izvērstām ziedlapiņām un lauru lapa, cena trīs ginejas.

Viņš nosauca veikala adresi.

-         Uzaicini Pemu kaut kur aiziet un labi izklaidējieties, Deivids tēvišķi ieteica. Tu lieliski atpūtīsies. Šai meitenei galvā ir absolūts tukšums viņa nezina neko. Vienalga, ko teiksi, viņa noticēs visam. Starp citu Pērna ir ļoti tikumīga jaunava, tā ka liekas cerības nelolo!

Un viņš nolika klausuli.

4

Nedaudz satraucies iegāju Flower Studies Ltd., un mani apņēma tāds ziedu aromāta piesātināts gaiss, ka tik tikko noturējos, neizsprucis atpakaj uz ielas. Zālē rosījās vairākas meitenes, ģērbušās piegulošās gaiši zaļās kleitiņās un visas kā viena tik līdzīgas Pemi jai, ka es apmulsu. Beidzot man laimējās sazīmēt, kura no viņām ir manis meklētā jaunava. Pemija ar sasprindzinātu sejas izteik smi aizpildīja buķetei klātpieliekamo kartīti, mirkli vilcinādamās, pirms pareizi uzrakstīt Fortescue Crecent. Pēc tam, kad viņa bija pārvarējusi nākamās grūtības, kas bija saistītas ar atlikuma izdošanu no piecu mārciņu banknotes, es meiteni uzrunāju:

-     Mēs nesen iepazināmies, es viņai atgādināju. Jūs bijāt kopā ar Deividu Ārdingliju.

-   Ak jā! silti atsaucās meitene, skatīdamās kaut kur virs manas galvas.

-   Gribēju jums pajautāt… es iesāku, bet tad pēkšņi apjautu, ka vajadzēja sākt ar ko citu, un ierosināju: Varbūt vispirms man labāk nopirkt kādu ziedu?

It kā es būtu nospiedis pareizo pogu automātā, Pemija raiti nobēra:

-   Ir burvīgas, šorīt grieztas rozes!

Rožu bija daudz un visādās krāsās.

-   Varbūt dzeltenās? Cik tās maksā?

-   Ļoti, ļoti lēti, Pemija nočivināja saldā balstiņā. Tikai piecus šiliņus gabalā.

Nolēmu neskopoties un teicu, ka ņemšu sešas.

-   Un klāt šos ļoti gaumīgos zaļumus?

Ar šaubām paskatījies uz "ļoti gaumīgajiem" kātiem ar jau manāmi apvītušām lapām un to vietā izvēlējos pāris zaļojošu asparāgu zariņu, līdz ar to manāmi zaudēdams cieņu Pemijas acīs.

-         Gribēju jums pajautāt… es atsāku, kamēr Pemija diezgan nemākulīgi kārtoja buķeti. Tovakar restorānā jūs pieminējāt kādu vietu "Palsais zirgs".

Pemija tik spēji satrūkās, ka ziedi izslīdēja no rokām un nokrita uz grīdas.

-   Vai nepastāstīsiet ko tuvāk?

Meitene pacēla ziedus un iztaisnojās.

-   Ko jūs teicāt?

-   Es jautāju par "Palso zirgu".

-   Palso zirgu? Par ko jūs runājat?

-  Tovakar jūs to pieminējāt.

-Tas nav iespējams! Es neko nezinu!

-        Tomēr kāds jums kaut ko bija pastāstījis. Kas?

Pemija dziļi ievilka elpu un ātri nobēra:

-        Man nav ne jausmas par ko jūs runājat! Un vispār mums ir aizliegts pļāpāt ar klientiem. Viņa ietina papīrā manu pirkumu. Lūdzu, trīsdesmit pieci šiliņi!

Es padevu divas banknotes pa vienai mārciņai. Pemija iegrūda man rokā sešus šiliņus un pievērsās citam pircējam.

Pamanīju, ka meitenei trīc rokas.

Lēnām izgāju uz ielas. Pēc pāris soļiem man iešāvās prātā, ka Pemija kļūdījusies, ne tikai aprēķinot maksu par pirkumu (asparagi maksāja septiņus un piecus šiliņus), bet arī atlikumu no divām mārciņām izdevusi lielāku, nekā vajadzēja. Acīmredzot viņas prātu bija nodarbinājušas daudz svarīgākas domas.

Es atsaucu atmiņā meitenes piemīlīgo, bet tukšo sejiņu, lielās, zilās acis… Tajās kaut kas uzplaiksnīja…

Viņa nobijās, es sapratu. Līdz nāvei nobijās… Bet kāpēc? Kāpēc?

5. nodaļa Stāsta Marks īsterbrūks

Kāds atvieglojums! sacīja misis Olivera un dziļi nopūtās. Viss beidzās labi, bez kād ie m starpgadīj u m i em.

Beidzot varēja atvilkt elpu. Rodas organizētais pasākums bija noritējis kā jau visi tāda veida sarīkojumi. No rīta valdīja satraukurns par to, kāds būs laiks. Tika apspriesti vairāki varianti: vai stendus un kioskus izvietot ārā svaigā gaisā vai zem jumta plašajā klētī un lielā teltī. Dedzīgas pārrunas izraisīja jautājumi, kur pasniegt tēju, kā aprīkot kioskus un tā tālāk. Taktiski priekšlikumi no Rodas puses. Regulārā Rodas burvīgo, bet pilnīgi nedisciplinēto suņu aizklīšana, kaut gan bija pieteikts ieslodzīt tos mājā, jo nebija pārliecības, kā tic uzvedīsies nepierastajā ļaužu burzmā. Šaubas izrādījās pamatotas! Jaunas, mazpazīstamas, baltā, pūkainā apmetnī tērpušās aktrisītes ierašanās, lai teiktu svētku atklāšanas uzrunu, ko viņa brīnišķīgi jauki norunāja, beigās nez kādēļ vēl piemetinot dažus aizkustinošus vārdus par bēgļu nožēlojamo stāvokli, tādējādi pagalam samulsinot klātesošos, jo labdarības pasākuma mērķis bija atbalsts baznīcas torņa restaurācijai. Milzīgi panākumi kioskam, kurā tirgoja dzērienus. Parastās grūtības ar sīknaudu. Pienākot tējas dzeršanas laikam, skaļa drūzmēšanās izcēlās ap lielo telti, kad visi vienlaikus nolēma tajā iekļūt.

Beidzot bija pienācis vakars. Klētī vēl skanēja mūzika, un ciema iedzīvotāji aizrautīgi grieza danci. Ugunskuri apdzisuši un svētku uguņošana beigusies.

Nogurušie mājnieki un pasākuma galvenie organizētāji bija sanākuši ēdamistabā un, mielodamies ar uz ātru roku pagatavotām aukstām uzkodām, kā jau tādos gadījumos pieņemts, pārsprieda notikumiem bagāto dienu, katrs izteikdams savas domas un pievērsdams maz uzmanības otra sacītajam. Visi ju tās atraisīti un ērti. Atbrīvotie suņi apmierināti kraukšķināja kaulus zem galda.

-     Mēs ievācām vairāk nekā pagājušajā gadā Bērnu palīdzības fondam, lepni paziņoja Roda.

-   Es brīnos, teica skotiete mis Makalistera, bērnu guvernante, kā trešo gadu pēc kārtas Maiklam Brentam izdodas pirmajam uziet paslēptos dārgumus! Varbūt kāds viņu iepriekš informē?

-   Lēdija Brūkbenka laimēja cūku, sacīja Roda. Nelikās, ka viņai tas sagādāja prieku. Izskatījās pagalam apjukusi.

Bez manis ēdamistabā atradās māsīca Roda, viņas vīrs pulkvedis Despards, mis Makalistera, jauna rudmataina sieviete atbilstošā vārdā Džindžera [10] , misis olivera un mācītājs Viņa Svētība Keilebs Deins Kaltrops ar kundzi. Garīdznieks bi ja apburošs pavecs zinību vīrs, kuram sagādāja prieku atbilstoši katram gadījumam citēt piemēru no klasikas. Bieži vien tas lika pārējiem apmulst un pazaudēt sarunas pavedienu. Tā notika arī šoreiz. Mācītājs nealka pēc uzslavas par savu teicamo latīņu valodu viņš izbaudīja neslēptu gandarījumu par veiksmīgi atrastu, piemērotu citātu.

-     Kā teicis Horācijs… viņš sacīja, uzmezdams ap galdu sēdošajiem starojošu skatienu…

Citātam izskanot, kā parasti iestājās neveikls klusums.

To pārtrauca Džindžera, domīgi ierunādamās:

-    Manuprāt, misis Horsfola blēdījās: šampanieša pudele tika viņas māsasdēlam.

Misis Deina Kaltropa, bikla sieviete ar labsirdīgām acīm, jau labu brīdi vērodama misis Oliveru, negaidīti noprasīja:

-    Vai jums patika šie svētki? Vai gaidījāt ko vairāk?

-    Jūs domājat slepkavību vai ko tamlīdzīgu?

Misis Deina Kaltropa izbrīnījās:

-   Kāpēc gan tai būtu bi jis jānotiek?

-    Nav nekāda pamata tā domāt. Ne mazākā, patiešām. Taču iepriekšējā reizē, kad apmeklēju līdzīgu pasākumu, noziegums notika.

-       Saprotu. Tas uz jums atstāja ārkārtīgi nomācošu iespaidu, vai ne?

-  Ārkārtīgi nomācošu.

Mācītājs pārgāja no latīņu klasiķiem uz grieķiem.

Pēc sekojošā klusuma brīža mis Makalistera izteica šaubas par godīguma ievērošanu pie dzīvo pīļu izlozes.

Misters Despards sacīja:

-        Ārkārtīgi laipns žests no vecā Laga, "Karaļa ieroču" īpašnieka, puses atsūtīt divpadsmit alus pudeļu mūsu dzērienu kioskam.

-  "Karaļa ieroči"? aši pārvaicāju.

-        Vietējais krodziņš, brālēn, paskaidroja Roda.

-        Vai tuvumā ir vēl kāds krogs? "Palsais zirgs" tā jūs teicāt, vai ne? es jautāju misis Oliverai.

Klusībā biju cerējis uz izteiksmīgāku reakciju. Sejas, kas pagriezās pret mani, pauda garlaikotu vienaldzību.

-        "Palsais zirgs" nav krogs, atteica Roda. Tas ir, ne vairs tagad.

-         Senāk tur bija viesnīca, paskaidroja Despards. Tipiska sešpadsmitā gadsimta ēka, es teiktu. Tagad tas ir parasts dzīvojamais nams. Man vienmēr licies savādi, kāpēc viņas nav nomainījušas nosaukumu.

-   Ai nē! kaismi iesaucās Džindžera. Būtu briesmīgi muļķīgi nosaukt to par "Ceļmalām" vai "Ainavām". Manuprāt, "Palsais zirgs" skan daudz daudz labāk, turklāt vēl ir saglabājusies vecā, jaukā izkārtne. Viņas to ierāmējušas un piekārušas hallē.

-   Kas ir "viņas"? es jautāju.

-   Mājas īpašniece ir Tirza Greja, sacīja Roda. Vai šodien neievēroji viņu starp apmeklētājiem? Gara auguma sieviete ar īsi apgrieztiem matiem?

-   Okultiste, piebilda Despards. Spiritisms, transi, visādas burvestības. Ne tieši melnā maģija, bet līdzīgas izdarības.

Džindžera sāka aizrautīgi smieties.

-   Piedodiet, atguvusi elpu, viņa atvainojās, bet es pēkšņi iztēlojos mis Greju kā madamu Montespanu [11] , noslīgušu zemē pie melnu samtu pārklāta altāra.

-   Bet Džindžera! iesaucās Roda. Mācītāja kunga klātbūtnē!

-   Ai, piedodiet, mister Dein Kaltrop!

-   Nekas, nekas, mācītājs viņai plati uzsmaidīja. Kā saka senie grieķi… Un viņš nocitēja dažas frāzes grieķiski.

Pēc pienācīgā klusuma brīža es turpināju izprašņāt:

-    Vai kāds man nepaskaidrotu, kas ir šīs "viņas"? Mis Greja un?

-     Vēl tur dzīvo mis Grejas draudzene Sibilla Stemfordisa. Viņa, šķiet, ir medijs. Tu viņu droši vien pamanīji apkārusies ar skarabejiem un kreļļu virtenēm… Dažreiz Sibilla parādās, tērpusies sari, nesaprotu, kāpēc, jo viņa nekad nav bijusi Indijā.

-   Vēl tajā namā dzīvo Bella, sacīja misis Deina Kaltropa. Pavāre, arī ragana. Viņa nāk no Litldaninga ciema, kur bijusi lielā cieņā. Savas zināšanas pārmantojusi no mātes, kas arī bijusi ragana.

Mācītāja kundze to visu pateica tik rāmā, lietišķā tonī, ka es iesmējos.

-   Jūs, kundze, runājat tā, it kā ticētu, ka dzīvē patiesi eksistē raganas un burvji.

-   Bet, protams! Te nav nekā mistiska vai noslēpumaina. Visam ir izskaidrojums. Savā laikā ticība burvju un raganu spējām iesakņojusies mūsu senčos un pārgājusi no paaudzes uz paaudzi. Arī tagad bērni tiek brīdināti neķircināt raganu kaķus, un mātes laiku pa laikam viņām aizsūta biezpiena pikuci vai podiņu mājās gatavota džema.

Es šaubīdamies lūkojos misis Deinā Kaltropā. Viņa runāja ļoti nopietni.

-   Sibilla mums šodien labi palīdzēja, sacīja Roda. Zīlēja nākotni zaļajā teltī. Tas viņai padodas.

-    Man Sibilla pareģoja brīnišķīgas izredzes, iesmējās Džindžera. Iepazīšanos ar bagātu, izskatīgu tumšmati ārzemnieku, divus vīrus un sešus bērnus. Loti dāsni.

-   Redzēju, kā Kērtisu meitene ķiķinādama iznāca no telts, atcerējās Roda. Vēlāk dzirdēju, kā meitēns ķircināja savu draugu, smejot, ka viņš nav vienīgais "olis krastmalā".

-   Nabaga Toms, noteica Despards. Vai viņš vismaz pratās pienācīgi atbildēt?

-   O jā! Viņš teica: "Es tev nestāstīšu, ko Sibilla man izzīlēja! Tev tas varētu nepatikt, manu meitēn!"

-   Atjautīgs puisis.

-   Vecā misis Pārkere, jautri stāstīja Džindžera, ieklausījusies jauniešu sarunā, sapīkusi sacīja: "Tās visas ir galīgās muļķības! Jūs abi, neticiet nevienam tās vellatas vārdam!" Tad sarunā, iejaucās misis Krips: "Bet

Līzij, tu, tāpat kā es, labi zini, ka mis Stemfordisa redz daudz ko lādu, par ko mums nav ne jausmas, un mis Greja spēj noteikt cilvēkiem vinu nāves dienu. Un nekad nekļūdās!

Sermuļi skrien par kauliem, par to domājot!" Uz to misis Pārkere atbildēja: "Nāve ir kas cits. Tur tiešām jābūt gaišreģim!", bet misis Krips vēl noteica: "Tā vai citādi, tomēr es gan negribētu kādu no tām trijām aizvainot. Nekādā zinā!"

5

-   Cik tas viss ir interesanti! Kā es vēlētos ar viņām iepazīties! cerīgi iesaucās misis Olivera.

-   Rīt mēs jūs aizvedīsim uz turieni, apsolīja pulkvedis Despards. Veco viesnīcu ir vērts apskatīt. Jāteic, ka tā ir ļoti saprātīgi pārveidota bez būtiskām pārbūvēm un nesabojājot senatnīgo stilu, tomēr padarot namu ērti apdzīvojamu.

-   Rīt no rīta piezvanīšu Tirzai, nolēma Roda.

Jāatzīstas, ka gulēt devos nedaudz vīlies.

"Palsais zirgs", kas manā iztēlē bija ieguvis tādu kā draudoša ļaunuma simbola nozīmi, izrādījās parasta kotedža.

Bet varbūt bija vēl cits "Palsais zirgs"?

Es apsvēru tādu iespēju, līdz mani pievārēja miegs.

Nākamā diena bija svētdiena. Iepriekšējās dienas satraukumi rimuši, visi izjutām patīkamu atvieglojumu. Tāda pēcsvētku gaisotne. Teltis un nojumes plivinājās drēgnajā rītā un gaidīja atbraucam strādniekus, kuri tās nojauks un aizgādās projām. Pirmdien ķersimies pie ieguvumu un zaudējumu aprēķiniem. Šodienu, kā gudri izlēma Roda, veltīsim atpūtai.

Sākumā devāmies uz baznīcu, kur bijīgi noklausījāmies Deina Kaltropa kunga iespaidīgo sprediķi, kam pamatā bija ņemts Bībeles teksts par Isaju, kaut gan lielāko runas daļu aizņēma nevis reliģiski skaidrojumi, bet gan apcere par Persijas vēsturi.

Mēs pusdienosim pie mistera Venebla, pēc dievkalpojuma paziņoja Roda. Tev, Mark, viņš patiks. Venebls ir ārkārtīgi interesants cilvēks. Viņš daudz ceļojis, daudz ko izbaudījis. Zina stāstīt par neparastām lietām un atgadījumiem. Priors Court viņš nopirka apmēram pirms trim gadiem. Mājas pārbūve droši vien izmaksāja veselu bagātību. Viņš izslimojis poliomielītu un nespēj staigāt, tāpēc pārvietojas invalīda braucamkrēslā. Viņam tas ir īpaši, sāpīgs pārdzīvojums, jo agrāk bijis liels pasaules apceļotājs. Misters Venebls ir ārkātīgi bagāts un, kā jau minēju, brīnišķīgi spējis atjaunot māju pirms tam ēka bija uz sabrukšanas robežas. Šodien tajā ir milzums retu un greznu lietu. Šķiet, tagad Venebls galvenokārt interesējas par ūtrupēm.

Priors Court atradās tikai dažu jūdžu attālumā. Kad atbraucām, namatēvs mūs sagaidīja hallē, sēdēdams savā ratiņkrēslā.

-   Cik jauki, ka nolēmāt mani apciemot, viņš sirsnīgi sacīja. Droši vien esat pārguruši pēc vakardienas. Bet svētki bija lieliski!

Misters Venebls bija gadus piecdesmit vecs, ar šauru seju. kurā augstprātīgi izcēlās kumps deguns. Atlocītā apkakle ar platajiem stūriem izskatījās nedaudz vecmodīgi.

Roda mūs iepazīstināja.

Venebls uzsmaidīja misis Oliverai.

-    Ar šo dāmu tikāmies vakar, kad viņa parakstīja grāmatas, viņš sacīja. Iegādājos veselas sešas ar autores autogrāfu! Tādā veidā atrisināju jautājumu par sešām Ziemassvētku dāvanām. Jūs lieliski rakstāt, misis Olivera! Lasītāji cer drīzumā sagaidīt atkal jaunu romānu. Jūsu grāmatas arvien izraisa neatslābstošu uzmanību. Ar labsirdīgu smaidu viņš vērsās pie Džindžeras: Jūs, jaunā lēdija, gandrīz trāpījāt man ar dzīvu pīli! Tad pienāca mana kārta. Ar lielu interesi izlasīju jūsu rakstu vienā no pagājušā mēneša The Review numuriem, viņš sacīja.

-    Ārkārtīgi patīkami, ka apmeklējāt svētkus, mister Venebl, teica Roda. Saņemot jūsu atsūtīto bagātīgo čeku, nemaz necerēju, ka ieradīsieties personīgi.

-   O, man patīk tādas izklaides. Tās pieder pie sabiedriskās dzīves Anglijas laukos, vai ne? Es atgriezos mājās ar visdrausmīgāko Kevvpie lelli [12] , kuru ieguvu kā balvu riņķu mešanas sacīkstēs. Turklāt mūsu Sibilla galvā vizuļojošs turbāns, ap kaklu un uz krūtīm vismaz tonna virteņu ar ēģiptiešu dārgakmeņu lētu imitāciju man pareģoja spožu, diemžēl nereālu nākotni.

-   Vecā labā Sibilla, nosmēja pulkvedis Despards. Mēs esam ielūgti uz pēcpusdienas tēju pie Tirzas. Interesanta māja.

-   "Palsais zirgs"? Jā. Man labāk būtu paticis, ja tā joprojām būtu viesnīca. Es vienmēr esmu uzskatījis, ka tai vietai ir mistiska un neparasti ļauna vēsture. Nē, ar kontrabandu tā nav bijusi saistīta mēs atrodamies pārāk tālu no jūras. Lielceļa laupītāju midzenis? Vai vieta, kurā nakšņoja bagāti ceļotāji un kurus pēc tam nekad neviens vairs neredzēja? Pārāk neinteresanti pārvērst to namu par triju parastu vecmeitu mājvietu.

-   O, es viņas nekad neesmu uzskatījusi par "parastām"! protestēja Roda. Sibilla Stemfordisa, jā, varbūt ar savu sari un skarabejiem, un savām idejām, ka saredz auru ap cilvēka galvu jā, viņa ir nedaudz smieklīga. Bet, kas attiecas uz Tirzu… Ir tā, ka jūs neviļus izjūtat godbijību pret viņu. vai tā nav? Rodas sajūta, ka viņa spēj lasīt jūsu domas. Viņa nevienam nav teikusi, ka ir gaišreģe, bet visi to jūt.

-   Un Bella nav nekāda vecmeita, viņa jau paspējusi apglabāt divus vīrus,piemetināja pulkvedis.

-    Tādā gadījumā no visas sirds atvainojos,nosmēja Venebls.

-   Ļaunas mēles runā, Despards turpināja, ka vīri viņai nav darījuši pa prātam un tad viņa tiem "uzlikusi ļaunu aci", tie saslimuši un pamazām nonīkuši līdz nāvei.

-     Ak jā, es piemirsu, ka viņa tikusi uzskatīta par vietējo burvi.

-   Tā zināja teikt misis Deina Kaltropa.

-   Interesanta lieta buršanās, domīgi sacīja Venebls. Dažādās pasaules malās rituāli atšķiras… Atceros, kad biju Austrumāfrikā…

Viņš stāstīja viegli un raiti. Stāstīja par dziedniekiem Āfrikā, par mazpazīstamiem kulta rituāliem Borneo. Viņš apsolīja, ka pēc pusdienām parādīs rietumafrikāņu šamaņu rituālās maskas.

-   Šajā namā atrodams viss, nosmēja Roda.

-   Nu jā… Venebls paraustīja plecus. Tā jau ir ja tev pašam liegta iespēja nokļūt visur, kur vēlies, tad nekas cits neatliek kā likt vēlamajam nākt pie tevis.

Tikko jaušams rūgtums izskanēja viņa balsī, kad viņš uzmeta mirkli paralizētajām kājām.

-     "The world is so full of a number of things…"[13] viņš nocitēja. Šī atziņa mani vienmēr rosināja traukties tālāk… Vēl tik daudz vajadzētu redzēt, uzzināt… Ak, ko nu vairs! Savā laikā es daudz ko piedzīvoju, bet arī tagad ar dzīvi esmu apmierināts.

-    Kāpēc šeit? negaidīti un pat paskarbi jautāja misis Olivera.

Mēs visi jutāmies neveikli, kā notiek vienmēr, kad tiek pieminēta traģēdija. Vienīgi misis Oli veras prātu, liekas, nekas neiespaidoja. Viņa jautāja, jo gribēja zināt. Un tieši viņas atklātā Ziņkāre atjaunoja bezrūpīgo gaisotni.

Venebls neizpratnē paskatījās rakstniecē.

-    Es gribēju jautāt, misis Olivera paskaidroja, kāpēc pārcēlāties uz dzīvi tieši šeit? Tik nomaļus no visa pasaulē notiekošā? Seit jums dzīvo draugi?

-   Nē. Ja jūs tas interesē es izvēlējos šo vietu, jo šeit man nav tuvu draugu. Viņa lūpās pavīdēja ironisks smaids.

Cik dziļi, es prātoju, viņš pārdzīvoja savu invaliditāti? Vai uz mūžu paralizētā kustību brīvība un pasaules aktīvās izzināšanas iespēju zaudējums neatgriezeniski traumējis arī viņa dvēseli? Bet varbūt viņš ar neparasti dižu gribasspēku bija spējis pārvarēt dvēseles sāpes un aukstasinīgi samierināties ar neizbēgamo?

It kā nolasījis manas domas, Venebls sacīja:

-   Savā rakstā jūs apskatāt jautājumu par vārda "dižs" izmantošanu. Jūs salīdzināt tā lietošanu gan Austrumos, gan Rietumos. Bet ko mēs šeit Anglijā domājam, kad sakām "dižs cilvēks"?

-    Izcili augsts intelekts, es pārliecināti atbildēju, un noteikti arī morālā stingrība.

Viņa acis iezibējās, skatiens bija ciešs un pētīgs.

-    Vai nevar būt tā, ka arī ļaunu cilvēku nosauc par dižu? viņš jautāja.

-   Protams, var! iesaucās Roda. Napoleons, Hitlers un… nu, vēl daudzi citi. Savā ziņā viņi bija diži.

-   Vai tādēļ, ka ieņēmuši vietu vēsturē? sarunā iesaistījās pulkvedis Despards. Taču varbūt tie, kas iepazina šos cilvēkus tuvāk, nezin vai sauktu viņus par dižiem.

Džindžera paliecās uz priekšu un izbrauca pirkstus caur rudo matu ērkuli.

-   Interesanta doma! viņa iesaucās. Jā, tā varētu būt. Bet varbūt, būdami maza auguma, viņi izjuta mazvērtības kompleksu un centās par visām varītēm ieņemt cienīgu pozu, lai izceltos pārējo vidū, patiesībā būdami pilnīgas niecības.

-   O nē! Roda kaismi protestēja. Ja viņi būtu tādi, viņi neko nebūtu panākuši.

-   Nezinu, ko teikt, prātoja misis Olivera. Galu galā pat bērns savā muļķa prātā spēj nodedzināt māju.

-   Tomēr, tomēr, iebilda Venebls, es noteikti nepiekrītu mūsdienu tendencei novērtēt par zemu ļaunumu kā reāli eksistējošu spēku. Ļaunums eksistē. Un tam ir liela vara. Bieži vien ļaunais izrādās varenāks par labo. Ļaunums ir tepat mums līdzās. Tas ir jāatklāj un ar to ir jācīnās. Citādi… viņš paplēta rokas, mēs aiziesim bojā.

-   Protams, es tiku audzināta ar velnu, sacīja misis Olivera piekāpīgā tonī.*Tas ir, es gribēju teikt ticot, ka ļaunais pastāv velna izskatā. Taču man tas allaž licies vienkārši muļķīgs! Ar nagiem, ragiem, ar asti. Lēkā apkārt kā slikts aktieris. Protams, manos romānos bieži figurē velnišķīgs ļaundaris lasītājus intriģē tādi tēli -, taču, sižetam risinoties, man ir arvien grūtāk panākt, lai uz viņu uzreiz nekristu aizdomas. Tik ilgi, kamēr nav zināms, kurš īsti ir ar velnišķīgo spēku apveltītais noziedznieks, es izvairos dot kaut kādas norādes, taču, kad viss atklājas, pēkšņi nāk apjausma, ka no vclnišķīguma nav ne smakas. Sanāk tāda kā antikulminācija. Daudz vieglāk ir rakstīt par baņķieri, kurš piesavinājies kases naudu, vai par vīru, kurš grib atbrīvoties no apnikušās sievas, lai apprecētu viņu bērnu guvernanti. Tādi noziegumi ir daudz dabiskāki, ja saprotat, ko es vēlos pateikt.

Mēs sākām smieties, misis Olivera apmulsa un piebilda:

Es zinu, ka diezgan nesakarīgi izteicu savas domas, bet jūs taču sapratāt, ko gribēju pateikt?

Mēs vienbalsīgi apgalvojām, ka sapratām.

6. nodaļa Stāsta Marks īsterbrūks

Bija jau pāri pieciem, kad mēs atvadījāmies no mistera Venebla. Pēc bagātīgajām pusdienām namatēvs bija izrādījis mums māju. Bija redzams, ka Veneblam sagādāja patiesu prieku palepoties ar saviem ieguvumiem nudien māja atgādināja retu un ļoti vērtīgu priekšmetu muzeju.

-    Šķiet, ka naudas viņam ka spalu, es spriedu, kad mēs atstājām Priors Court. Tie nefrīti… un afrikāņu statuetes… Mcisenes porcelāns… Jums paveicies ar kaimiņu.

-     Vai mēs to nenovērtējam? atsaucās Roda. Apkārtējie iedzīvotāji ir jauki cilvēki, taču lielākoties garlaicīgi. Salīdzinājumā ar viņiem misters Venebls ir īsta eksotika.

-   Ar ko viņš pelna tādu naudu? painteresējās misis Olivera. Varbūt mantojis?

Despards sausi noteica, ka mūsdienās neviens nevar dižoties ar lieliem ienākumiem no mantojuma pārāk augsti nodokļi un citas nodevas.

-   Kāds man teica, viņš piemetināja, ka darba gaitas Venebls uzsācis, strādājot par krāvēju ostā, bet tas neizklausās pēc patiesības. Viņš gan nekad nav stāstījis par savu bērnību vai ģimeni… Despards pagriezās pret misis Olivcru. Lūk, tipāžs jūsu romānam noslēpumaina personība.

Rakstniece pikti atbildēja, ka viņu bieži cenšas ieinteresēt ar tipiem, kuri viņu nemaz neinteresējot.

"Palsais zirgs" bija būvēts no labi saglabātiem guļbaļķiem un atradās nostāk no ciema ielas. Aiz dzīvojamās mājas bi ja manāms ar mūra sienu apjozts dārzs. Kopskats atstāja patīkamu, veclaicīgu iespaidu.

Es jutos vīlies un necentos to slēpt.

-   Nekā ļauna vēstoša, es žēlojos. Jauka, miermīlīga gaisotne.

-   Pagaidiet, līdz tiksim iekšā, Džindžera mani mierināja.

Mēs izrausāmies no automašīnas un devāmies uz mājas durvīm, kas, mums tuvojoties, atvērās.

Uz sliekšņa parādījās mis Greja gara auguma, vīrišķīga sieviete tvīda auduma jakā un svārkos. Viņai bija cieti, biezi un sirmi mati, augsta piere, garš, kumps deguns un caururbjošs zilo acu skatiens.

-    Beidzot! viņa sirsnīgi iesaucās zemā balsī. Jau nodomāju, ka būsit apmaldījušies.

Krēslainās halles dziļumā aiz viņas pamanīju kādu seju. Dīvainu, bezveidīgu ģīmi, kādu bērns varētu būt salipinājis no māla, spēlēdamies tēlnieka darbnīcā. Līdzīgus viepļus, man iešāvās prātā, var redzēt itāļu vai flāmu primitīvistu gleznās.

Roda mūs iepazīstināja ar Tirzu un pastāstīja, ka nākam no pusdienām pie mistera Venebla.

-    Ā, tas visu izskaidro! sacīja mis Greja. Bagātīgs galds! Viņa itālietis pavārs ir nepārspējams. Protams, Venebls jums izrādīja māju un savus dārgumus. Nelaimīgais cilvēks daudzmaz izklaidējās. Bet nāciet, nāciet iekšā! Arī mēs lepojamies ar savu māju kā nekā piecpadsmitais gadsimts, daļa pat no četrpadsmitā.

Halle bija zemiem griestiem un patumša, vītņu kāpnes veda uz augšstāvu, telpas vidū liels kamīns, virs tā ierāmēts gleznojums.

-   Vecās viesnīcas izkārtne, ievērojusi, uz ko es skatos, paskaidroja mis Greja. Šajā apgaismojumā uzraksts "Palsais zirgs" grūti salasāms.

-    Es to varētu notīrīt, piesolījās Džindžera. Es jums jau piedāvājos. Dodiet tik man līdzi un jūs būsit pārsteigta par rezultātu.

-   Nez vai vajadzētu riskēt, šaubījās Tirza Greja un netaktiski piebilda: Ja nu jūs to sabojāsiet?

-   Protams, nesabojāšu! sašuta Džindžera. Tā taču ir mana profesija! Un, pagriezusies pret mani, paskaidroja: Es restaurēju gleznas Londonas mākslas galerijām. Darbs man sagādā baudu.

-   Pie mūsdienās izmantotās gleznu restaurācijas metodes jāpierod, sacīja Tirza. Katru reizi, kad apmeklēju Nacionālo galeriju, es jūtos satriekta. Visas gleznas izskatās kā tikko nomazgātas ar visjaunākajiem mazgāšanas līdzekļiem.

-   Jūs taču negribēsit, lai vecmeistaru darbi paliktu nomelnējuši vai izbalējuši! attrauca Džindžera un pētīgi aplūkoja veco izkārtni. Te atklātos ne mazums detaļu. Šķiet, zirgam mugurā varētu būt jātnieks.

Es nostājos blakus Džindžerai. Gleznojums bija primitīvs, bez mākslinieciskas vērtības, ja nu vienīgi nozīmīgs sava iespaidīgā vecuma dēļ. Zirgs izcēlās uz neskaidra fona.

-   Ei, Sibill, jautri iespurdzās Tirza. Ciemiņi piesienas mūsu zirgam! Sasodīti nekaunīgi!

Hallē parādījās Sibilla Stemfordisa, slaida sieviete ar tumšiem, iesirmiem matiem, zivij līdzīgo muti savilkusi muļķīgā smaidā. Mugurā viņai bija gaišs smaragdzaļš sari, kas itin nemaz neuzlaboja kopējo iespaidu. Runāja viņa paklusā un trīsuļojošā balsī.

-   Ak, mūsu mīļais, mīļais zirdziņš! vina sacīja. Tajā pašā mirklī, kad izkārtni ieraudzījām, mēs to iemīļojām. Manuprāt, tieši tā mūs pārliecināja māju nopirkt, vai nc, Tirza? Bet nāciet, nāciet tālāk!

Telpa, kurā mūs ieveda, bija maza un kvadrātveidīga. Savā laikā tajā būs atradies bārs, tagad pārvērsta par dzīvojamo istabu. Tās iekārtā dominēja gan čipcndeili, gan dažas ar rūtainu drēbi apvilktas mīkstās mēbe-

Ies. Laukiem raksturīgs stils. Daudz vāžu ar krizantēmām.

Pēc tam mūs vedināja apskatīt dārzu vasarā te droši vien viss plauka un zēla. Kad atgriezāmies mājā, galds jau bija servēts tējai. Netrūka ne sviestmaižu, ne mājās ceptu kēksu. Kad bijām apsēdušies, veca sieviete, kuras seju pirmāk biju pamanījis pavīdam pustumšajā hallē, ienesa sudraba tējkannu. Mugurā sievietei bija tumši zaļš vienkāršs uzsvārcis. Tuvumā vēl vairāk pastiprinājās iespaids, ka viņas seju nemākulīgs bērns izmīcījis no plastilīna. Tajā nekas, šķiet, neliecināja par prāta vai intelekta klātbūtni, bet nezin kādēļ tā likās draudīga un ļauna.

Pēkšņi man uznāca dusmas pašam uz sevi. Pie velna, visas tās izfantazētās muļķības par "Palso zirgu", un tagad vēl trīs pusmūža sievietes!

-   Pateicos, Bella, sacīja Tirza.

-  Vai viss, kas vajadzīgs? gandrīz nesaprotami nočāpstināja Bella.

-Jā, pateicos.

Nevienu neuzlūkojusi, sieviete devās uz durvīm, taču, nonākusi pie tām, viņa piepeši pacēla galvu un aši paskatījās manī. Kaut kas iezibējās viņas acīs. Nevaru pateikt, kāpēc, bet Bellas skatiens mani nepatīkami pārsteidza. Tas bija ļauns un urbīgs. Es pat neizbrīnījos, es vienkārši jutu, ka viņa nolasījusi manas domas. Tirza Greja pamanīja pārmaiņu manā sejā.

-         Bella jūs samulsināja, vai ne, mister īsterbrūk? viņa klusā balsī sacīja. Es redzēju, kā viņa paskatījās uz jums.

-    Vina ir no ciema ļaudīm, vai ne? es centos izlikties, ka atsaucos vienīgi aiz pieklājības.

-   Jā. Jums noteikti kāds ir teicis, ka vina ir vietējā burve. Sibilla Stemfordisa nožvadzināja krelles.

-         Atzīstieties, atzīstieties, mister… mister…

-  īsterbrūk.

-       īsterbrūk. Esmu pārliecināta, ka esat dzirdējis, ka mēs nodarbojamies ar pesteļošanu. Atzīstieties! Mēs ar to esam slavenas, zināt.

-        Iespējams, ka pelnīti, sacīja Tirza. Viņa likās uzjautrināta. Sibillai ir īpašas spējas.

Sibilla aiz patikas noelsās.

-         Mani vienmēr valdzinājis viss mistiskais, viņa murmināja. Jau agrā bērnībā sapratu, ka man piemīt neparastas spējas. Rakstīt sāku uzreiz, bez mācīšanās. Es pat nezināju, kā ir rakstīt. Vienkārši apsēdos ar zīmuli rokā un sāku, pati to neapjauzdama.

Turklāt esmu pārdabiski jūtīga. Reiz, dzerot tēju draugu mājā, es pēkšņi paģību. Tajā istabā bija noticis kas šausmīgs… Es to sajutu! Vēlāk uzzināju: pirms divdesmit pieciem gadiem tur bija notikusi slepkavība. Tieši tajā istabā!

Viņa māja ar galvu un dzijā apmierinātībā mūs uzlūkoja.

-   Apbrīnojami, slēpdams nepatiku, pieklājības pēc bilda pulkvedis Despards.

-   Arī šajā mājā notikuši ļauni darbi, Sibilla pazemināja balsi, bet mēs esam nodrošinājušās. Mieru neradušie gari tika atbrīvoti.

Es pasmaidīju.

-   Sava veida spirituāla ģenerāltīrīšana?

Sibilla aizdomīgi paskatījās manī.

-   Cik skaists sari, Roda pasteidzās novirzīt sarunu drošākā gultnē.

Sibilla atplauka.

-   Es to iegādājos Indijā. Tas bija tik aizraujošs ceļojums! Apguvu tur jogas mācību, taču man tā liekas pārāk samākslota, saprotiet trūkst dabiskuma un pirmatnīguma. Es uzskatu, ka jāatgriežas pie paša sākuma, pie pirmatnējām enerģijām. Esmu viena no nedaudzajām sievietēm, kas apmeklējusi Haiti. Tur tik tiešām meklējami okultisma pirmsākumi. Protams, laika gaitā tas apaudzis ar izkropļojumiem… Bet saknes ir tur.

-   No manis neko neslēpa, viņa turpināja, atklāja daudzas citiem nezināmas lietas, sevišķi pēc tam, kad uzzināja, ka man ir dvīņu māsas, vecākas par mani. Teica, ka bērns, kas ģimenē dzimis pēc dvīņiem, ir apveltīts ar īpašām dotībām. Interesanti, vai ne? Iezemiešu rituālās "nāves" dejas ir vienkārši burvīgas! Ar dažādiem fetišiem, kas simbolizē nāvi: galvaskausi un sakrustoti kauli, kapraču lāpstas un cērtes, un kapļi… Dejotāji tērpušies kā apbedīšanas biroja darbinieki cilindri, melni tērpi…

-   Lielmeistars ir barons Samedi, un Legba ir dievība, kuru viņš izsauc; tas ir dievs, kas "atceļ barjeru" mirušais tiek sūtīts, lai nonāvētu. Šaušalīga ideja, vai ne? Sibilla piecēlās un no palodzes paņēma kādu priekšmetu. Šis ir mans talismans ar pērlīšu tīklu apvilkts izkaltēts ķirbis, un vai redzat šos mazos kauliņus? Tie ir izkaltēti čūskas skriemeli.

Mēs pieklājīgi, bet bez sajūsmas skatījāmies uz dīvaino veidojumu.

Sibilla aizrautīgi grabināja pretīgo priekšmetu.

-    Interesanti, garlaikoti novilka Despards.

-   Es varu pastāstīt vēl daudz ko…

Tajā brīdī mana uzmanība atslāba. Sibilla turpināja stāstīt, bet viņas vārdi nesasniedza manu apziņu, tie aizplūda garām: kaut kas par burvestībām, vudū, metru Kerfordu, Coa, Guide cilti…

Piepeši sajutu, ka Tirza mani zobgalīgi vēro.

-   Jūs neticat tam, ko Sibilla stāsta, vai ne? pieliekusies man tuvāk, viņa tikko dzirdami sacīja. Bet jums nav taisnība. Ne visu var izskaidrot ar māņticību, bailēm vai reliģisku fanātismu. Pastāv elementāras patiesības un elementāri spēki. Tā vienmēr ir bijis. Un vienmēr būs.

-   Diezin vai es spēju par to spriest.

-   Prātīgi teikts. Nāciet, parādīšu savu bibliotēku.

Mēs izgājām pa augstajām stikla durvīm, kas veda dārzā, un nogriezāmies ap mājas stūri.

-   Bibliotēku iekārtojām bijušajā klētī, Tirza paskaidroja.

Klēts un tai piegulošā palīgtelpa bija apvienotas vienā plašā zālē. Sienas visā augstumā un garumā aizņēma grāmatplaukti. Es piegāju tuvāk un pārsteigts iesaucos:

-   Jums ir daudzi reti izdevumi, mis Greja! Vai šis ir Malleus Maleficarum[14] oriģināls? Goda vārds, jums pieder nenovērtējami dārgumi!

-   Vai ne?

-   Grimoire![15] Ārkārtīgs retums! Es jūsmoju un aplūkoju senos sējumus, tomēr pamanīju, ka Tirzas sejā, uz mani noskatoties, bija lasāms savāds apmierinājums, ko es nespēju izskaidrot.

Noliku vietā Sadducismus Triuphatus[16].

Tirza sacīja:

-   Cik patīkami satikt cilvēku, kurš prot novērtēt patiesus dārgumus. Parasti mūsu viesi tikai žāvājas vai blenž pavērtu muti.

-    Maģija, pesteļošana un tamlīdzīgas noslēpumainas izdarības… Ar to neviens vairs nopietni nenodarbojas, es teicu. Kāpēc jūs sākāt interesēties?

-   Grūti pateikt… Tas sākās tik sen… Sākumā aiz gara laika, bet pēc tam tu jau esi tajā iekšā. Tas ir aizraujoši. Kam tik cilvēki netic… un kādas muļķības tik nepastrādā!

Es iesmējos.

-   Priecājos, ka neticat visam, kas rakstīts šajos sējumos!

-   Jums nevajadzētu spriest par mani un salīdzināt ar nabaga Sibillu. Jā, es ievēroju jūsu ironisko nostāju, bet jums nav taisnība. Jā, daudzējādā ziņā viņu var uzskatīt par muļķa sievieti. Vudū, demonoloģija, melnā maģija viens liels mistrojums! Taču viņai piemīt īpašas spējas.

-   Spējas?

-        Nezinu, kā citādi to nosaukt… Ir cilvēki, kuriem iespējams kļūt par dzīvu tiltu starp .šo pasauli un to, kurā valda mums nezināmi pārdabiski spēki. Viens no tādiem cilvēkiem ir Sibilla. Viņa ir lielisks medijs. Sibilla to nedara naudas dēl. Vina ir izcila. Kad vina, es un Bella…

-   Bella?

-       Jā, arī Bellai ir spējas. Mums visām tās ir kaut kādā mērā. Kā komanda… Viņa aprāvās.

-        Raganu uzņēmums? es smaidot minēju-

-   Var teikt arī tā.

Es paskatījos uz grāmatu, ko turēju rokās.

-   Nostradams [17] un tamlīdzīgi.

-   Nostradams un tamlīdzīgi.

-         Vai tiešām jūs tam visam ticat? es ziņkāri jautāju.

-        Ticēt nav pareizais vārds. Es zinu! viņa triumfējoši atbildēja.

-        Bet kā? No kurienes jums tik cieša pārliecība?

Mis Greja ar plašu žestu norādīja uz grāmatu plauktiem.

-   Šie rakstu darbi! Cik tajos daudz aplamību! Kāda smieklīgi frāžaina valoda! Taču, nolobot lētu māņticību un aizspriedumus, kas dominēja tajos laikos, jūs atklāsiet, ka kodolā ir patiesība! Tā vienīgi tikusi apvīta ar izdomājumiem patiesība allaž tiek izpušķota -, lai atstātu lielāku iespaidu.

-   Neesmu pārliecināts, ka saprotu jūs pareizi.

-    Mīļo cilvēk, kā jūs domājat kāpēc ļaudis cauri gadusimtiem nonākuši līdz melnajai maģijai… burvjiem… pūšļotājiem? Vienīgi divu mērķu rosināti. Ir tikai divas lietas, kuru dēļ ir vērts riskēt tapt nolādētam. Mīlas dzēriens un indes kauss.

-O!

-    Cik vienkārši, vai ne? Mīlestība… un nāve. Mīlas dzēriens, lai iegūtu iekāroto cilvēku; melnā maģija, lai viņu noturētu pie sevis. Dzēriens jāiemalko pilnmēness naktī. Jānoskaita sātaniskās vārsmas. Uz sienas vai grīdas jāuzvelk maģiskas zīmes. Tas viss ir ārējais noformējums. īstenībā iedarbojas dzimumtieksmi uzbudinošā dzēriena malks.

-   Un nāve? es pavaicāju.

-   Nāve? Viņa smējās. Tie bija dīvaini, sīki smiekliņi, no kuriem metās neomulīgi. Vai jūs interesē nāve?

-   Kuram gan tā ir vienaldzīga? es atjautāju rotaļīgā tonī.

-  Tik tiešām! Tirza uzmeta man ātru skatienu caururbjošu un viszinīgu. Es samulsu.

-    Nāve. Ar nāvi nav tik vienkārši kā ar mīlas dzērienu. Un tomēr cik brīnišķīgi vienkārši tas bija senāk. Bordžijas un viņu slavenās noslēpumainās indes. Vai zināt, kas patiesībā tās bija? Parasts balts pulveris arsēns! Tas pats, ko vēl arvien izmanto ne ar ko neievērojamas, vienkāršas sievietes, vīru indētājas, tepat sānielā. Tomēr laika gaitā mēs nenoliedzami esam progresējuši. Zinātnes sasniegumi ir paplašinājuši iespēju robežas.

-   Nenosakāmas izcelsmes indes, es skeptiski minēju.

-   Indes! Tās ir vieux jeu[18]. Bērnišķība. Ir radušies jauni paņēmieni.

-   Piemēram?

-   Prāts. Zināšanas par to, kas īsti ir prāts… tā iespējas… kā to var iespaidot.

-   Turpiniet, lūdzu. Tas jau ir daudz interesantāk.

-    Pamatprincips ir labi zināms. Gadsimtiem ilgi šamaņi to izmantoja pirmatnējās kopienās. Nav vajadzīgs noslepkavot upuri. Viss, kas jums jādara jāiegalvo, ka viņam jāmirst.

-   Suģestija? Taču tā neiedarbojas, ja upuris tai netic.

-   Jūs domājat par eiropiešiem, izlaboja Tirza. Tomēr reizēm arī viņi pakļaujas. Hel ne par to ir runa. Mēs esam tikuši daudz tālāk par pirmatnējiem pūšļotājiem. Ir attīstījusies tāda zinātne kā psiholoģija. Ikvienā no mums dziļi iekšā slēpjas doma par nāvi. Atliek vienīgi pie tās piestrādāt.

-    Interesanta ideja, es sausi sacīju, kā konstatēdams zinātnisku faktu. Iedvest cilvēkā domu par pašnāvību? Vai tā?

-   Tā jau ir pagātne. Vai esat dzirdējis par psihotraumatiskām slimībām?

-   Protams.

-   Pieņemsim, ka cilvēks nevēlas nodoties kādai aktivitātei un šīs iedomas iespaidā cilvēka organismā attīstās slimīgas izmaiņas. Tā nav simulācija parādās reāli slimības simptomi, cilvēks sajūt reālas sāpes. Cik ārstu par šo parādību nav lauzījuši galvu!

-   Man kļūst skaidrs, uz ko jūs mērķējat, es lēni novilku.

-    Lai iznīcinātu cilvēku, jāiedarbojas uz viņa zemapziņu. Jāstimulē, jānostiprina nāves dziņa, kas, dziļi apslēpta, mīt ikvienā no mums. Tirza iekarsa arvien vairāk. Vai saprotat? Tiek izraisīta reāla slimība, kuras iedīglis meklējams neapzinātajā vēlmē pēc nāves! Ja gribat saslimt, gribat nomirt jūs saslimsiet, nomirsiet!

Viņa uzvaroši izslēja galvu. Man pēkšņi

kļuva salti. Protams, tas viss ir vienas vienīgas muļķības! Šī sieviete ir nedaudz… jukusi. Un tomēr.

Negaidīti Tirza Greja skaļi iesmējās. Jūs man neticat, vai ne?

-   Fascinējoša teorija, mis Greja. Jāpiebilst, ne bez mūsdienīgām atziņām. Bet kā jūs domājat stimulēt šo "nāves dziņu", kas. kā jūs apgalvojat, mīt ikvienā no mums?

-   Tas ir mans noslēpums. Veidi? Līdzekļi? Iedarboties uz cilvēka apziņu var arī, nenonākot tiešā kontaktā. Padomājiet tikai par radio, radariem, televīziju. Ekstrasensuālās percepcijas pētījumi nav sasnieguši cerēto, bet tas tādēļ, ka ticis ignorēts pirmais, pavisam vienkāršais princips. Dažreiz jūs varat tam nejauši uzdurties, taču, reiz aptverot, kā tas darbojas, jūs zināsiet, kā atkārtot…

-  Jūs zināt?

Viņa klusēja. Tad. pagājusi uz durvīm, noteica:

-         Mister īsterbrūk, jūs nevarat prasīt, lai atklāju visus savus noslēpumus!

Es viņai sekoju.

-        Kāpēc jūs man to visu stāstījāt? es noprasīju.

-        Jums nav svešas manas grāmatas. Reizēm nepieciešams ar kādu… aprunāties. Turklāt…

-Jā?

-        Es nojaušu arī Bella -, ka mēs jums esam vajadzīgas.

-  Jūs man esat vajadzīgas?

-        Bella domā, ka esat atnācis uz šejieni… lai mūs atrastu. Bella reti kļūdās.

-        Kāpēc man vajadzētu jūs … "atrast", kā pati izteicāties?

-       To, klusā balsī atbildēja Tirza Greja, es nezinu… Pagaidām.

7. nodaļa

-        Lūk, arī jūs! Mēs brīnījāmies, kur esat nozuduši! Atvērtajās durvīs parādījās Roda. pārējie aiz viņas. Māsīca apmeta telpai ziņkāru skatienu.

-   Vai šī ir tā vieta, kur notiek "seansi"?

-     Jūs esat labi informēta, Tirza Greja jautri iesmējās. Ciemā jau visi visu zina labāk. Kā esmu dzirdējusi, par mums klīst milzum daudz nelāgu valodu. Pirms simt gadiem mūs peldinātu vai slīcinātu, vai dedzinātu sārtā. Mana vectante vai vēl vecvectante tika dzīvas sadedzinātas kā burves, cik zināms, Īrijā. Tie tik bija laiki!

-   Es biju pārliecināta, ka esat skotiete.

-    No tēva puses otrā paaudzē, no mātes īriete. Sibilla, mūsu priesteriene pareģe, ir grieķu izcelsmes. Bella pārstāv seno Angliju.

-    Iespaidīgs kokteilis, konstatēja pulkvedis Despards.

-   Kā teiksit.

-   Cik amizanti! jūsmoja Džindžera.

Tirza uzmeta viņai ašu skatienu un noteica:

-    Jā, savā ziņā. Tad vērsās pie misis Oliveras: Jums vajadzētu uzrakstīt romānu, kurā notiktu slepkavība ar melnās maģijas palīdzību. Es varētu izlīdzēt ar savām zināšanām.

Misis Olivera apmulsusi samirkšķināja acis.

-    Es rakstu vienīgi par vienkāršām slepkavībām, viņa kautri atbildēja tādā tonī, it kā teiktu: "Es gatavoju vienkāršas maltītes." Par cilvekiem, kuri grib atbrīvoties no tiem, kas stāv viņiem ceļā. Un cenšos iespējami sarežģīt izmeklēšanu, viņa vēl piebilda.

-         Parasti pārāk sarežģīt, norūca pulkvedis Despards un paskatījās rokas pulkstenī. Roda, manuprāt…

-        O jā, mums laiks iet. Ir daudz vēlāks, nekā domāju.

Pateikušies par viesmīlību, mēs, neatgriežoties mājā, devāmies uz dārza vārtiem.

-        Jums daudz mājputnu, pulkvedis pamāja uz stiepļotā nožogojuma pusi.

-       Man nepatīk vistas, sacīja Džindžera. Vinu kladzināšana ir tik kaitinoša.

-       Tie galvenokārt ir gailēni, sacīja Bella, iznākdama no mājas pa sētas durvīm.

-   Balti gaiļi,-es ievēroju.

-        Garšo putnu gaļa? painteresējās Despards.

-        Tie ir ļoti noderīgi, noteica Bella. Viņas mute šaurā lokā šķērsoja bezveidīgo, tuklo seju. Acis viltīgi nozibsnīja.

-        Putni ir Bellas pārziņā, bezrūpīgi attrauca Tirza Greja.

Mēs atsveicinājāmies. Pa parādes durvīm izsteidzās Sibilla Stemfordisa un nostājās blakus Tirzai un Bellai.

-    Man nepatīk tā sieviete, sacīja misis Olivera, kad jau braucām projām. Nepatīk, un viss.

-   Jums nevajag večiņu Tirzu ņemt pārāk nopietni, iecietīgi atteica Despards. Viņai patīk klāstīt visas tās muļķības un vērot, kādu iespaidu tas atstāj.

-   Es nerunāju par viņu. Tirza ir negodīga sieviete, kas nepalaidīs garām iespēju iegūt kādu labumu. Taču vina nav tik bīstama kā tā otra.

-   Bella? Viņa tiešām ir baisa, es teiktu.

-   Arī ne viņa. Es runāju par Sibillu. Viņa liekas pagalam traka. Visas tās krelles un sari, un stulbās runas par vudū, un izfantazētās pārmiesošanās, par ko viņa stāstīja. (Kāpēc gan nekad nepārmiesojas bijusī virtuvene vai neglīts vecs zemnieks? Vienmēr vai nu ēģiptiešu princeses, vai skaistulis vergs no Babilonijas. Aizdomīgi, vai ne?) Bet, neskatoties uz to visu. rodas sajūta, ka šī sieviete tik tiešām spēj darīt visādas lietas… likt, lai kaut kas notiek. Es vienmēr izsakos tik juceklīgi… bet es domāju, ka viņu varētu izmantot… kāds… kaut kādā veidā tieši tāpēc, ka viņa ir muļķe. Es šaubos, vai kāds saprot, ko es domāju! misis Olivera kaismīgi nobeidza.

-        Es saprotu! iesaucās Džindžera. Un nebrīnīšos, ja jums izrādīsies taisnība.

-        Mums vajadzētu piedalīties kādā no viņu "seansiem", Roda domīgi ieteicās. Tas varētu būt diezgan uzjautrinoši.

-        Nē, es kategoriski aizliedzu, bargi ierunājās Despards. Tā tik vēl trūka, ka tu sāksi pesteļot!

Izraisījās jautra vārdu pārmaiņa. No pārdomām mani iztraucēja misis Olivera, jautādama par vilcienu sarakstu rīt no rīta.

-   Es jūs aizvedīšu, es ierosināju.

Rakstniece šaubījās:

-   Labāk braukšu ar vilcienu…

-        Ak nē! Es taču esmu jūs vedis arī agrāk! Manai braukšanas prasmei varat uzticēties!

-        Ne tādēļ, Mark. Rīt man jāiet uz bērēm. Tāpēc laikus jānokļūst pilsētā. Viņa smagi nopūtās. Neciešu bēres!

-   Vai jums tur noteikti jābūt?

-        Šoreiz noteikti. Mērija Delafontēna bija man sena draudzene, un es domāju, ka…

-         Protams! es skaļi iesaucos. Delafontēna!

Pārējie pārsteigti mani uzlūkoja.

-         Ak, piedodiet, es sacīju. Es tikai… jā, es centos atcerēties, kur pēdējā laikā biju dzirdējis uzvārdu Delafontēna. Tā bijāt jūs, vai ne? Es skatījos misis Oliverā. Jūs teicāt kaut ko par viņas apmeklēšanu… slimnīcā.

-  Jā? Iespējams.

-  No kā viņa nomira?

Misis Olivera sarauca pieri.

-         Toksiskais polincirits, kaut kas tamlīdzīgs.

Džindžera skaujas mani ziņkārīgi un pētījoši.

Kad mēs izkāpām no automašīnas, es atsveicinoties sacīju:

Apmetīšu kādu līkumu. Šodien tik daudz ēsts. Bagātīgās pusdienas pie Venebla, pēc tam vēl tēja pie mis Tirzas Cirejas… Tāda smagnēja sajūta.

Un es ātri aizgāju, pirms kāds paguva pieteikties nākt līdzi. Es vēlējos tikai vienu palikt vienatnē un sakārtot domas.

Kas īsti bija noticis? Kāpēc manī modusies tāda interese? Viss sākās ar Pemijas nejauši izmesto pārsteidzošo frāzi par to, ka arī mūsdienās iespējams tikt vaļā no nevēlamas personas, ja rodas vēlēšanās… un viņa pieminēja "Palso zirgu".

Drīz pēc tam satiku Dzimu Korigenu un uzzināju par sarakstu, kurā minēti vairāki uzvārdi un kura dēļ, domājams, tika noslepkavots tēvs Gormans. Sarakstā figurēja uzvārds Heskete-Dubuā, arī Takertone, kas man atsauca atmiņā meiteņu kīvinu Luidži bārā.

Vēl sarakstā minēts uzvārds Delafontēna, kas arī likās pazīstams. Kā vēlāk izrādījās, to bija pieminējusi misis Olivera, runājot par sasirgušo draudzeni. Un tagad slimā drau dzene bija mirusi.

Pēc tam es pats nevaru izskaidrot, kāpēc biju uzmeklējis Pemiju tajā puķu tirgotavā. Un meitene bija kategoriski noliegusi, ka viņai kaut kas ir zināms par "Palso zirgu". Vēl vairāk viņa bija pārbijusies.

Šodien Tirza Greja.

Kotedžu "Palsais zirgs" ar trim iemītniecēm un slepkavības vietā atrasto sarakstu it kā nekas nevienoja, tad kāpēc pilnīgi neapzināti saistu tos kopā?

Kāpēc iedomājos, ka te meklējama kāda sakarība?

Jādomā, ka misis Delafontēna bija dzīvojusi Londonā. Tomasīnas Takertones pastāvīgā adrese atradās kaut kur Sarejā. Nevienu no sarakstā minētajām personām it kā nekas nesaistīja ar mazo Mačdīpingas ciemu. Ja vien…

Bi ju pienācis pie "Karaļa ieročiem", tipiskas lauku viesnīciņas, kas jauki iederējās gleznainajā ainavā. Pie ieejas svaigi krāsota izkārtne: "Otrās brokaslis. Pusdienas. Pēcpusdienas tēja."

Es atgrūdu durvis un iegāju iekšā. Pa kreisi atradās bāra lete, pa labi neliela niša, no tās dvakoja neizvējojies cigarešu dūmu smārds; blakus kāpnēm aizvērts stikla logs ar uzrakstu "Birojs" un kartīte, uz kuras uzdrukāts: "Nospiediet zvanu". Miers un klusums, kā jau parasti šajā pēcpusdienas stundā. Plauktā blakus logam gulēja apbružāta viesu reģistrācijas grāmata. Es to atvēru un pāršķirstīju lappuses. Daudz tur nebija kādi pieci vai seši ieraksti, šķiet, nedēļā, lielākoties vienas nakts viesi. Pārlapoju vēlreiz, iegaumēdams uzvārdus.

Pēc brīža noliku grāmatu vietā. Joprojām neviens nerādījās. Šobrīd jautājumu man vairs nebi ja, un es devos ārā, lai atsāktu pēcpusdienas pastaigu.

Vai tā bija tikai sakritība, ka pagājušā gadā kāds, uzvārdā Sendfords, un vēl kāds, uzvārdā Parkinsons, bija apmetušies viesnīcā "Karaļa ieroči"? Abi vārdi bija Korigena parādītajā sarakstā. Jā, tic gan nebija nekādi retie uzvārdi, taču es biju pamanījis vēl vienu Martina Digbija vārdu. Ja tas ir tas pats Martins Digbijs, ko es pazīstu, tad viņš ir manas krustmātes kuru mīļi dēvēju par tanti Minu lēdijas Hesketes-Dubuā māsasdēls.

Nepievērsdams vērību tam, uz kurieni eju, es turpināju solot uz priekšu. Manī brieda vēlēšanās ar kādu aprunāties. Ar Dzimu Korigenu. Vai Deividu Ardingliju. Vai ar Hermiju viņa ir tik saprātīga. Taču biju viens ar savām haotiskajām domām. Bet es negribēju būt viens. Atklāti sakot, tas, ko es pašreiz vēlējos, bija, lai kāds mani pārliecina, ka manas iedomas ir aplamas.

Apmēram pusstundu noklaiņojis pa putekļainām šķērsieliņām, es beidzot iegāju pa mācītājmājas vārtiem, devos pa diezgan pavirši kopto piebraucamo ceļu un parāvu aprūsējušo zvana rokturi pie ārdurvīm.

2

Tas nezvana, sacīja misis Deina Kaltropa, parādīdamās uz sliekšņa tik pēkšņi kā džins no pudeles.

Es to jau biju sapratis.

-        Jau divas reizes ticis labots, bet vienalga atsakās darboties. Tāpēc allaž esmu modra. Ja nu piepeši atgadījies kas svarīgs. Šoreiz tā ir, vai ne?

-Tas… nūjā, tas ir svarīgi… man.

-       Tā arī nodomāju… Viņa domīgi noraudzījās manī. Jā, redzu, ka ir diezgan slikti. Jūs vēlaties satikt mācītāju?

-Es… neesmu pārliecināts…

Biju nācis, lai tiktos ar garīdznieku, taču tagad negaidīti sāku šaubīties. Nesapratu, kāpēc. Mani apskaidroja misis Deina Kaltropa.

-        Mans vīrs ir ļoti labs cilvēks, viņa sacīja. Ne tikai kā mācītājs, es gribēju teikt. Tomēr dažreiz viņa labsirdība ne tikai palīdz, bet ari visu sarežģī. Saprotiet, patiesībā labi cilvēki neizprot ļaunumu. Viņa paklusēja, tad mundri ierosināja: Manuprāt, jums labāk aprunāties ar mani.

Es tikko manāmi pasmaidīju.

-   Vai ļaunais ir jūsu pārziņā?

-        Jā. Ir svarīgi zināt visu par dažādām… teiksim, apgrēcībām draudzē.

-        Vai grēki nav jūsu vīra darbības lauciņš? Viņa oficiālais pienākums, ja tā var teikt.

-        Grēku piedošana, mācītāja kundze izlaboja. Viņš var dot grēku atlaides. Es nevaru. Taču es, viņa jautri sacīja, varu viņam palīdzēt, grēkus sameklējot un klasificējot. Un, ja par tiem ir uzzināts, tad var kaut ko līdzēt, lai tie nenodarītu sliktu kādam citam cilvēkam. Nevar palīdzēt grēciniekam. Es nevaru, gribēju teikt. Vienīgi Dieva varā ir grēcinieka apžēlošana, kā jūs zināt… vai droši vien nezināt. Mūsdienās daudzi nezina.

-   Man grūti spriest, jums ir tik plašas zināšanas… Vienīgais, ko es vēlos pasargāt cilvēkus, kuriem var nodarīt ko ļaunu.

Viņa uzmeta man ciešu skatienu.

-   Liekas, tā būs labāk nāciet iekšā un ērti apsēdīsimies.

Mācītājmājas viesistaba bija plaša un pieticīgi iekārtota. Aiz loga augošais milzīgais krūms, kuru, liekas, neviens nebija centies apcirpt kopš karalienes Viktorijas laika, neļāva dienas gaismai ieplūst istabā. Tomēr nez kādēļ telpā valdošā krēslainība nešķita nomācoša, drīzāk tā atstāja nomierinošu iespaidu. Smagnējo krēslu izsēdēto sēdekļu iedobumi rosināja minēt, cik paaudžu tur ir sēdējušas. Uz kamīna dzegas tikšķēja veclaicīgs pulkstenis. Seit nesteidzīgi varēja risināt sarunas, nekas netraucēja izteikt to, kas kādam sakrājies uz sirds, atpūsties no rūpēm, kas bija nomākušas tur ārā, gaišajā dienā.

Šeit, es iztēlojos, jaunas meitenes plati ieplestām acīm, asarām plūstot pār vaigiem, atzinās, ka kļuvušas grūtas, un, uzticējušas savu noslēpumu misis Deinai Kaltropai, saņēma saprātīgu, varbūt ne vienmēr pareizu padomu; šeit saniknoti kaimiņi atviegloja sirdi, stāstot par aizvainojumu, ko sagādājuši viņu sievas (vai vīra) radi; šeit mātes taisnojās, ka viņu Bobs nemaz nav slikts /ens, tikai pārāk straujas dabas un ka sūtīt viņu uz labošanas iestādi ir pilnīgi aplam; šeit vīri un sievas atklāja savas kopdzīves sarežģījumus.

Un tagad šeit sēdēju es, Marks īsterbrūks, zinātnieks, daudzu rakstu un grāmatu autors, cilvēks ar bagātīgu dzīves pieredzi. Sēdēju pretī sirmai pusmūža sievietei ar labsirdīgām acīm un biju gatavs atklāt savas šaubas un aizdomas. Kāpēc? Atbildi es nezināju. Manī vienīgi bija pārliecība, ka tieši viņa bija tas cilvēks, kas šobrīd man vajadzīgs.

-   Mēs tikko kā dzērām tēju pie Tirzas Grejas, es iesāku.

Misis Deinai Kaltropai piemita spēja saprast no pusvārda.

-   Ak tā, skaidrs. Un izjūtas nav no tām patīkamajām. Visas trīs kopā ir par daudz, es piekrītu. Tā nemitīgā plātīšanās… Cik man nācies pieredzēt nelāgi cilvēki nedižojas ar savām nekrietnajām izrīcībām un parasti cenšas slēpt jaunās domas. Taču, ja īstenībā grēka darbi tik reāli nemaz nav, dažiem tik tos uzsvērt un skaļi spriedelēt. Tādi grēciņi kā sīki pāri nodarījumi, sevī perināti zemiski, nekrietni nolūki. Tik ļoti grib, lai citu acīs tie izskatītos svarīgi un grandiozi. Lauku vel latas parasti ir muļķīgas, ļaunas vecenes, kam patīk biedēt apkārtējos, lai gūtu kādu nenozīmīgu pašlabumu. Diemžēl jāsaka, ka tas ir viegli panākams. Kad nobeidzas misis Braunas vistas, viss, kas vecajai dīvainei jādara jāmāj ar galvu un drūmā balsī jānosaka: "Pareizi, viņas Billijs ķerstīja manu kaķēnu pagājušajā otrdienā…" Bella Vebsa varētu būt tāda veida burvekle. Bet vina varētu tikai varētu būt arī kaut kas vairāk… Izsenis ir bijuši cilvēki, kuriem piemīt neizprotamas. mistiskas spējas un kuri laiku pa laikam uzrodas lauku nostūros, un tad jau tas kļūst bīstami, jo var izraisīt patiešām reālu ļaunumu, nevis izfantazēt ģeķības, kas iespaido naivus vientiešus. Sibilla Stemfordisa ir visstulbākā sieviete, kādu jebkad esmu satikusi, taču viņa ir īsts medijs, cik vien medijs var būt īsts. Tirza… nu, es nezinu… Ko tādu viņa jums pateica? Jaušu, ka tieši viņas sacītais jūs nomāc.

-    Kundze, jums ir lieki dzīves pieredze. Sakiet, vai jūs ticat, ka iespējams pazudināt cilvēku, nenonākot ar viņu tiešā kontaktā?

Misis Deina Kaltropa iepleta acis.

-   Kā noprotu, sakot "pazudināt", jūs domājat nogalināt? Fiziski?

-Jā.

-Es teiktu, ka tas ir galīgas muļķības,-stingri sacīja māi'itaja kundze.

-Ak! es atviegloti izdvesu.

-    Bet, protams, es varu kļūdīties, viņa turpināja. Mans tēvs teica, ka gaisa kuģi ir muļķības, un mans vectēvs, iespējams, teica, ka dzelzceļa vilcieni ir tukša fantāzija. Un viņiem abiem bija taisnība: viņu dzīves laikā nekas tāds nebija iedomājams. Bet tagad tā ir realitāte. Ar ko gan Tirza Greja varētu nodarboties? Aktivizēt nāvējošus starus vai tamlīdzīgi? Vai visas trīs velk pentagrammas un pesteļo?

Es pasmaidīju.

-   Sarunājoties ar jums, viss nostājas savā vietā, es sacīju. vSķict, esmu ļāvies, lai tā sieviete mani nohipnotizē.

-  Ak nē, iebilda misis Deina Kaltropa,-jūs neesat no tiem, kurus viegli iespaidot. Acīmredzot ir nolicis vēl kas. Pirms iepazināties ar "Palsā zirga".iemītniecēm.

-   Jums taisnība. Un cs iespējami skopos vārdos pastāstīju par tēva Gormana noslepkavošanu. par restorānā nejauši pieminēto "Palso zirgu". Tad izņēmu no kabatas sarak sta, ko man parādīja Korigens, kopi ju un pa sniedzu misis Deinai Kaltropai.

Domīgi saraukusi pieri, viņa to aplūkoja.

-   Ak tā. Un šie cilvēki? Vai viņiem ir kas kopīgs?

-   Mēs nezinām. Varētu būt šantāža… vai narkotikas.

-   Nieki, attrauca misis Deina Kaltropa, ne jau tas jūs satrauc. Patiesībā jūs domājat, ka vini visi ir miruši.

Es dziļi ievilku elpu.

-   Jā, no tā es baidos. Taču neesmu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir tā. Trīs no viņiem jau ir miruši: Minija Heskete-Dubuā, Tomasīna Takertone, Mērija Delafontēna. Visas trīs nomira savā gultā, ne varmācīgā nāvē. Tirza Greja man paskaidroja, kā tas notiek.

-    Jūs gribat teikt, viņa atzinās, ka uzsūtījusi tiem nāvi?

-    Nē, nē. Tirza neminēja konkrētus cilvēkus. Viņa vienīgi gari un plaši stāstīja par savu pārliecību, ka tāda iespēja ir zinātniski pamatota.

-   Un pirmajā brīdī, neiedziļinoties, tā šķiet esam absolūta aplamība, domīgi konstatēja misis Deina Kaltropa.

-    Zinu, ka man vajadzēja pieklājīgi noklausīties un pie sevis pasmieties… ja nebūtu tās savādās sarunas par "Palso zirgu".

-Jā… "Palsais zirgs". Viela pārdomām.

Viņa brīdi klusēja, tad pacēla galvu.

-   Slikti, viņa sacīja, pavisam nelāgi. Lai kas te slēpjas, tam jādara gals. Jūs pats to arī apzināties.

-  Jā, jā… Bet ko darīt?

-   Domājiet, taču laiku zaudēt nedrīkst! Misis Deina Kaltropa apņēmīgi piecēlās kājās. Jāsāk rīkoties nekavējoties, tūlīt! Padomājusi viņa jautāja: Vai ir kāds uzticams draugs, kas varētu palīdzēt?

Es apsvēru. Dzims Korigens? Ļoti aizņemts cilvēks, laika viņam pavisam maz, arī pats droši vien dara, ko var. Deivids Ārdinglijs… Vai Deivids noticētu, ja es viņam pastāstītu par savām aizdomām? Hermija? Jā, Hermija. Atjautīgs prāts, apbrīnojami loģiska domāšana. Sabiedrotais, uz kuru var droši paļauties, ja vien viņa piekritīs. Galu galā viņa un es… Aprāvu domu. Tomēr Hermija ir mans draugs, Hermija būs īstais palīgs.

-   Nu, vai padomājāt par kādu? Ļoti labi.

Un misis Deina Kaltropa mundri un lietišķi iesāka:

-    Es savukārt paturēšu redzeslokā tās tns vellatas. Tikai man ir tādas aizdomas, ka ne jau viņām te ir galvenā loma. Nejau tā Steni fordisa ar savu idiotisko murmulēšanu p;u Ēģiptes noslēpumiem un pareģojumiem piia mīdu tekstos. Tas viss ir gatavās blēņas, lai gan piramīdas tiešām ir ir teksti, ir tempļi un mistērijas. Tāpat nojaušu, ka Tirzai Grejai, iespējams, kaut kas ir zināms, varbūt viņa kaut ko ir atklājusi vai uzzinājusi un izmanto šo zināšanu savārstījumu, lai celtu savu nozīmīgumu citu acīs un lielītos ar spējām valdīt pār okultiem spēkiem. Diemžēl ir dīvaiņi, kas lepojas ar to, ka ir ļauni. Savādi, vai ne, ka pr.tiesi labi cilvēki nekad neizceļ savu labestību ? Te parādās kristīgā pazemība, es domāju. Daudzi pat neapzinās, cik labi vini ir.

Mācītāja kundze brīdi klusēja, tad turpināja:

-   Mums nepieciešams atrast kaut cik reālu saikni starp "Palso zirgu" un kaut vienu no sarakstā minētajām personām. Kaut ko pierādāmu.

8. nodaļa

Gaitenī svilpodams populāro melodiju Father 0'Flynn, kāds tuvojās detektīva inspektora Ležēna kabinetam. Atvērās durvis, un ienāca doktors Korigens.

Piedodiet, ja sagādāju vilšanos, ārsts sacīja, bet no alkohola tā jaguāra vadītāja organismā nav ne miņas. Ko konstebls Ellis bija saodis šofera elpā, es nezinu, varbūt tā bija vienīgi nelāga mutes smaka.

Taču šobrīd Ležēnu neinteresēja ikdienišķi satiksmes drošības pārkāpumi.

Palūkojieties uz šo te, viņš teica.

Korigens paņēma vēstuli. Rokraksts bija sīks un līdzens. Vēstule nāca no kotedžas Everest, Glendower Close, Bornmutā.

Cienījamais inspektor Ležēn!

Atcerieties, jūs man lūdzāt dot ziņu, ja es gadījumā ieraudzītu vīrieti, kas sekoja tēvam Gormanam naktī, kad viņu noslepkavoja. Kā solījos, es pievērsu pastiprinātu uzmanību cilvēkiem, kas apgrozījās aptiekas tuvumā, diemžēl toreiz redzēto svešinieku nekur nemanīju.

Vakar es apmeklēju labdarības pasākumu ciematā apmēram 20 jūdzes no šejienes. Ma nu interesi piesaistīja paziņojums. Ka pupu lārā detektīvromānu autore misis Olivera luī dāvās autogrāfus. Esmu aizrautīgs krimi nālromānu lasītājs un mani sajūsmināja i< spēja tikties ar slaveno rakstnieci.

Man par lielu pārsteigumu starp apmek lētājiem ieraudzīju cilvēku, kurā pazinu vi rieti, kas tonakt sekoja tēvam Gormanam. Acīmredzot pa šo laiku tas cilvēks cietis nelaimes gadījumā, jo pārvietojās ratiņkrēslā. Es neuzkrītoši apprasījos, kas viņš tāds ir, un man atbildēja, ka vīra vārds ir Venebls un viņš dzīvo villā Priors Court, Mačdīpingā. Uzskata, ka viņš ir ārkārtīgi bagāts.

Ceru, ka šīs ziņas jums noderēs, ar cieņu Zaharijs Osborns

-   Nu, ko teiksit? jautāja Ležēns.

-    Diez ko ticami neizklausās, šaubījās ārsts.

-   Pirmajā acu uzmetienā varbūt tā ir. Tomēr neesmu pārliecināts.

-   Šis tips Osborns… Šķiet diezgan neticami, ka viņš patiešām spējis skaidri saskatīt kādu seju tajā miglainajā vakarā. Manuprāt, aptiekārs maldās. Jūs zināt, kādi ir cilvēki. Zvana vai no visas valsts, ka redzējuši meklējamo, un deviņos gadījumos no desmit izrādās, ka aizdomīgā apraksts ne tuvu nelīdzinās publicētajam.

-   Osborns nav no tādiem, iebilda Ležēns.

-   Kāds tad?

-         Viņš ir cienījams vīrs jau gados, nav nekāds gaisagrābslis, bet apveltīts ar labām novērošanas spējām. Atzinās, ka viens no viņa mūža sapņiem ir kaut reizi tiesā identificēt kādu sievas indētāju, kurš viņa aptiekā būtu pircis arsēnu.

Korigens nosmējās.

Tātad tipisks piemērs domāšanai vēlamaja virzienā.

-   Varbūt.

Korigens uzmeta inspektoram ziņkāru skatienu.

-   Uzskatāt, ka te ir kas vērā ņemams? Ko domājat iesākt?

-        Katrā ziņā nenāks par ļaunu painteresēties par misteru Veneblu, kurš dzīvo… Ležēns ieskatījās vēstulē,…villā Priors Court, Mačdīpingā.

9. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

-   Kas gan viss nenotiek laukos! uzjautrināta iesaucās Hermija.

Mēs tikko kā bijām beiguši ēst vakariņas, uz galda kūpēja kafijas kanna.

Es paskatījos Hermijā: tā nebija gaidītā atbilde. Jau stundas ceturksni es draudzenei stāstīju par saviem piedzīvojumiem. Viņa bija klausījusies ieinteresēti un saprotoši. Tomēr Hermijas attieksme nebija tāda, kādu biju gaidījis. Balss tonis bija iecietīgs, viņa nelikās esam nedz šokēta, nedz aizkustināta.

-   Tie, kas saka, ka dzīve laukos ir garlaicīga, toties pilsētā tā sit augstu vilni, Hermija turpināja, nezina, par ko runā. Raganas iemitinājušās pussagruvušā kotedžā tālāk no laužu ziņkārības; dekadentiski noskaņoti jaunieši piedalās melnās maģijas rituālos savrupā muižā… Nomaļos ciematos māņticība plaukst un zeļ, pusmūža vecmei tas žvadzina neīstus skarabejus un organizē seansus, un šķīvīši baisi tekā no burta uz burtu pa galdiņa virsmu. Te tiešām pieliek materiāla veselai rakstu sērijai! Kāpēc tev nepamēģināt?

-        Liekas, tu, Hermij, īsti nesaproti, par ko es runāju.

-        Bet es saprotu, Mark! Manuprāt, tas viss ir milzīgi interesanti! Reti šķirstītas vēstures lappuses par to, kas musinājis ļaužu prātus viduslaikos.

-        Mani neinteresē viduslaiki, es aizkaitināts atcirtu. Mani interesē šodienas lakti. Sarakstā minēti uzvārdi. Es zinu, kas noticis ar dažiem no šiem cilvēkiem. Bet kas notiks vai jau ir noticis ar pārējiem?

Vai tu nesafantazējies par daudz?

Nē, es ietiepīgi atbildēju, es tā nedomāju. Ļaunums ir reāls, tas pastāv. Neesmu vienīgais, kam tāda pārliecība. Arī mācītāja kundze man piekrīt.

Ak, mācītāja kundze! Hermija nievīgi novilka.

- Ne tādā tonī, lūdzu. Viņa ir neparasta sieviete. Un viss notiek īstenībā, Hermij.

Hermija paraustīja plecus.

-   Varbūt.

-   Bet patiesībā tu tā nedomā.

-        Es domāju, ka tu ļauj pārāk lielu vaļu iztēlei. Pieņemu, ka tavas pusmūža draiskules patiesi tic savām fantāzijām, tāpat esmu pārlīcimāta, ka viņas ir ļaunas, vecas riebekles bet ne bīstamas?

Padomā pats, Mark, kādā veidā?

es klusēju. Manas domas svārstījās no tumšam uz gaišām un atpakaļ: tumšās par palso zirgu", gaišās atbilda Hermijas skaidrā prāta secinājumam, kas kā elektriskā spuldzīte apgaismo telpas dziļākos kaktus. Viss .kaidri saskatāms, nekā neparasta, nekā tikai parastas, ikdienā redzētas lietas. Tomēr… Tomēr tā bija mākslīgā gaisma…

Mans prāts ietiepīgi un apņēmīgi palika pie sava…

Es gribu pārliecināties, Hermij. Līdz galam izdibināt, kas īsti notiek.

Es tevi saprotu, dari to. Tas varētu būt interesanti, pat uzjautrinoši. Tu labi izklaidēsies.

-        Tur nav nekā uzjautrinoša! es asi iebildu un mierīgākā balsī turpināju: Gribu lūgt tavu palīdzību.

-   Palīdzēt tev? Bet kā?

-         Palīdzi man visu izpētīt un noskaidrot. Jāsāk nekavējoties!

-         Bet, Mark, dārgais, tieši šobrīd esmu briesmīgi aizņemta. Gatavoju rakstu žurna lam. Vēl tas neskaidrais bizantiešu jautu jums… Turklāt apsolīju diviem maniem studentiem, ka…

Aizbildinājumi bija saprātīgi un pārliecinoši, taču es vairs neklausījos.

-   Skaidrs, es noteicu, tev pašai darba pilnas rokas.

-   Tā ir. Hermiju apmierināja mana izpratne. Viņa mīļi uzsmaidīja. Kārtējo reizi mani nepatīkami bija aizskārusi draudzenes attieksme. Kā mātei, nolūkojoties bērnā, kas spēlējas ar jaunu rotaļlietu.

Pie velna! Es nebiju viņas mazais puisēns! Man nebija vajadzīga māte, katrā ziņā es Hermija nemeklēju mātišķu attieksmi! Mana māte bija burvīga, trausla būtne, un ikviens viņas tuvumā, ieskaitot viņas dēlu, jutās laimīgs un pagodināts, ja varēja rūpēties par viņu.

Bez emoci jām noraudzījos pretimsēdošajā sievietē.

Tik izskatīga, tik nosvērta, tik inteliģenta, tik izglītota! Un tik… kā lai saka? Tik… jā, tik sasodīti garlaicīga!

2

Nākamajā rītā centos sazvanīt Dzimu Korigenu. bet bez.panākumiem. Atstāju ziņu, ka būšu mājās no sešiem līdz septiņiem un, ja viņš var izbrīvēt laiku, lai atnāk, iztukšosim pa glāzītei. Zināju, ka Korigens ir ļoti aizņemts cilvēks un nez vai atsauksies uz tik īsu, ne ar ko nepamatotu aicinājumu, taču bez desmit minūtēm septiņos viņš bija klāt. Kamēr lēju glāzēs viskiju, Korigens apstaigāja istabu, aplūkodams gleznas un grāmatas, piezīmēdams, ka viņam nekas nebūtu pretī būt par mongoļu imperatoru, nevis par darbiem apkrautu policijas ārstu.

-    Lai gan, Korigens jautri piebilda, apsēzdamies krēslā, viņam noteikti sagādāja daudz rūpju viņa sievu savstarpējās ķildas. No tā vismaz esmu pasargāts.

-   Tu neesi precējies?

-   Nekādā ziņā! Spriežot pēc šeit valdošās ērtās nekārtības, arī tu ne. Sieva te ieviestu kārtību.

Es iebildu, ka sievietes nemaz nav tik sliktas, kā viņš domā.

Apsēdos viņam pretī un sacīju:

-   Varbūt tu brīnies, kāpēc vēlējos tevi tik steidzami satikt. Lieta tāda, ka ir parādījies kas jauns attiecībā uz jautājumu, kuru, pēdējo reizi tiekoties, apspriedām.

-   Par ko tas bija? Ak jā, protams! Tēvs Gormans.

-        Jā… Vispirms, vai nosaukums "Palsais zirgs" tev kaut ko izsaka?

-        "Palsais zirgs"… "Palsais zirgs"… Nē, šķiet, ka neko. Kāpēc prasi?

-        Tāpēc, ka, manuprāt, iespējams, tam ir kāds sakars ar uzvārdu sarakstu, ko man rādīji. Nesen viesojos laukos pie draugiem Mačdīpingas ciematā, un viņi mani aizveda uz kādu vecu viesnīcu patiesībā bijušo viesnīcu un krogu, kuru sauc "Palsais zirgs".

-         Pag, pag! Mačdīpinga? Mačdīpinga… Tas ir netālu no Bornmutas?

Apmēram piecpadsmit jūdzes.

Vai gadījumā tu tur nesatiki tādu Veneblu?

-   Satiku.

Tiešām? Korigens satraukts pielēca kājās. Tu gan proti vienmēr atrasties vajadzīgajā vietā! Kāds viņš ir?

-   Ļoti neparasts cilvēks.

-  Jā? Kādā ziņā neparasts?

-        Pirmkārt, viņš ir ārkārtīgi spēcīga personība. Lai arī būdams invalīds pēc poliomielīta iz…

-   Ko? Korigens mani pārtrauca.

-        Pirms dažiem gadiem viņš saslimis ar polivīrusu. Viņa kājas ir paralizētas.

Korigens atslīga krēslā, viņa sejā bija lasāma vilšanās.

-   Tā jau domāju! Likās pārāk labi, lai būtu patiesi!

-  Es tevi nesaprotu.

-   Tev jātiekas ar inspektoru Ležēnu, Korigens izlēma. Viņam būs interesanti aprunāties ar tevi. Redzi, kad tēvu Gormanu noslepkavoja, Ležēns aicināja atsaukties visus, kas tajā naktī redzējuši garīdznieku. Kā parasti lielākoties nekā nozīmīga. Taču tad pieteicās farmaceits Osborns, kuram netālu no nozieguma vietas piederēja aptieka. Viņš pastāstīja, ka tonakt redzējis tēvu Gormanu paejam garām aptiekai, kā arī ievērojis vīrieti, kas gājis aiz garīdznieka. Tobrīd aptiekārs gājējiem īpašu uzmanību nebija pievērsis, tomēr samērā sīki spēja aprakstīt svešinieku un apgalvoja: ja redzēs to atkal, noteikti atpazīs. Un pirms pāris dienām Ležēns saņēma vēstuli no Osborna, kurš aptieku pārdevis un tagad dzīvo Bornmutā. Farmaceits raksta, ka apmeklējis kādu sarīkojumu laukos, kur pamanījis toreiz redzēto svešo vīrieti, kurš tagad sēdējis invalīdu ratiņkrēs lā. Osborns apjautājies vietējiem, kaš ii šis vīrs, un saņēmis atbildi, ka tā vārds esot W nebls.

Korigens mani jautājoši uzlūkoja. Es pamāju ar galvu.

-     Pilnīgi pareizi, atbildēju, tas ir Venebls, viņš tur bija. Taču Venebls nevarēja tonakt sekot tēvam Gormanam. Tas nav fiziski iespējams. Osborns maldās.

-     Aptiekārs sekotāju diezgan sīki aprakstījis: apmēram sešas pēdas garš, kumps deguns, izeilns ādamābols. Vai atbilst?

-    Jā, tas varētu būt Venebls. Taču vienalga…

-     Es saprotu. Osborns ir pārspīlējis savas spējas atpazīt cilvēkus. Droši vien viņu maldinājusi zināma līdzība starp Vencblu un toreiz redzēto svešinieku. Bet mani pārsteidz tava neizprotamā piezīme par kaut kādu palsu zirgu. Kas ir ar to zirgu? Stāsti nu!

-    Tu neticēsi, es viņu brīdināju. Es pats tam nespēju noticēt.

-   Stāsti, stāsti!

Es atstāstīju savu sarunu ar Tirzu Greju. Korigena reakcija bija iepriekš paredzamā:

-   Kādas neiedomājamas muļķības!

-   Vai ne?

-    Protams! Kas ar tevi notiek, Mark? Balti gailēni! Domājams, upurēšanai. Medijs, vietējā ragana un pusmūža lauku vecmeita, kas spēj raidīt nāvējošus starus! Kaut kāds vājprāts! Absolūts vājprāts!

-  Jā, es gurdi piekritu

-    Ak, izbeidz visu laiku man piekrist! Tu liec man manīt, ka tur tiešām kaut kas slēpjas. Tu tam visam tici, vai ne?

-    Vispirms es tev uzdošu jautājumu. Tā ideja par to, ka katrā no mums slēpjas vēlēšanās vai neapzinātas alkas pēc nāves vai tam ir kāds izskaidrojums no medicīnas viedokļa?

Korigens mirkli vilcinājās, tad atbildēja:

-   Neesmu psihiatrs. Tikai starp rnums viņi visi ir nedaudz ķerti. Ķerti uz savām teori■ , ,

jām. Policija nav sajūsmā, ja tiek pieaicināts eksperts, kad apcietināts slepkava, kas mantkārīgos nolūkos nositis vecu, bezpalīdzīgu sievieti, un tad šie "teorētiķi" it kā attaisnojoši skaidro, kāpēc nelietis tā darījis!

-   Tu dod priekšroku savai dziedzeru teorijai?

Korigens pavīpsnāja.

-   Labi, labi. Arī es esmu teorētiķis. Piekrī tu. Taču manas idejas pamatā ir fizisks cēlo nis, ja vien kaut kad man to izdosies pierādīt Bet visas šīs it kā zemapziņā slēptās muļķi bas! Fui!

-   Tu netici zemapziņas esamībai?

-         Protams, ticu! Taču tie zeļļi aiziet par tālu. Zemapziņā slēptā "nāves dziņa" un tamlīdzīgi! Protams, kaut kas ir, tomēr ne tuvu tam, ko vini izdomā!

-   Bet kaut kas ir, es neatkāpos.

-        Tu labāk nopērc un izlasi grāmatu par psiholoģiju.

-         Tirza Greja apgalvo, ka zina visu, kas jāzina.

Tirza Greja! Korigens nosprauslojās. Ko gan pastulba vecmeita lauku ciematā zina par cilvēka psiholoģiju?

Viņa saka, ka daudz.

Ka jau teicu blēņas!

Tā cilvēki vienmēr saka par atklājumu, kas nesakrīt ar atzītām teorijām. Vardes rausta kājas, kad…

Korigens mani pārtrauca:

-        Tātad tu esi norijis gan āķi. gan auklu, gan pludiņu?

-        Tā gluži nav, es iebildu. Vienkārši gribu zināt, vai tam visam ir kāds zinātnisks izskaidrojams.

Korigens nicīgi nošņāca:

-   Manas pēdas!

-   Labi, labi, es tikai gribēju zināt.

-        Nākamais, ko apgalvosi, būs, ka viņa ir "Sieviete ar kasti".

-   Kas tā tāda?

-        Viens no tiem fantastiskajiem stāstiem, kas laiku pa laikam uzrodas sākot ar Nostradamu un beidzot ar Mother Shipton*. Daži cilvēki notic it visam.

-         Vismaz pasaki, cik tālu pavirzījusies izmeklēšana sakarā ar to sarakstu?

-        Zēni strādā cītīgi, taču viss paņem daudz laika un darba. Ja nav adrešu, vien uzvārdi, tad ir diezgan sarežģīti šos cilvēkus atrast.

-        Paskatīsimies no citas puses. Varu saderēt, ka samērā īsā laikā teiksim, no gada līdz pusotram katrs no šiem uzvārdiem parādīsies sēru paziņojumā. Tu tā nedomā?

Viņš man uzmeta pētīgu skatienu.

-  Jā, tev var izrādīties taisnība.

Visām sarakstā minētajām personām ir kopīgs vārds nāve.

-        Jā, bet tas var nebūt tik šausminoši, kā izklausās. Vai stādies priekšā, cik cilvēku nomirst ik dienu Britu salās? Turklāt lielāka daļa minēto uzvārdu ir plaši izplatīti, tāpēc policijas darbs ir jo sarežģītāks.

-        Delafontēna, es atgādināju. Merija Delafontēna. Tas nav bieži sastopams 11/

i: Gaišreģe Anglijā pirms 500 gadiem (I4HK I ViO) vārds, vai piekriti? Ja nemaldos, bēres bija pagājušajā ceturtdienā.

Viņš ieinteresēti paskatījās manī.

-   Kā tu zini? Izlasīji avīzē?

-   Uzzināju no nelaiķes draudzenes.

-    Delafontēnas nāvē nebija nekā aizdomīga, vari man ticēt. Arī abos pārējos gadījumos, kā noskaidrojās policijas izmeklēšanā, nekā apšaubāma. Ja nāve būtu iestājusies nelaimes gadījuma rezultātā, tas varētu likties aizdomīgi. Bet visiem nesenajiem nāvs gadījumiem bijuši normāli cēloņi, ja tā var teikt. Pneimonija, audzējs vai asinsizplūdums smadzenēs, Žultsakmeņi, poliomielīts… Nekā krimināla.

Es pamāju ar galvu.

-   Jā, ne nelaimes gadījumu, ne noindēšanas. Parastas slimības, kas noved līdz nāvei. Tā sacīja Tirza Greja.

-   Vai tiešām gribi apgalvot, ka tā sieviete kādam cilvēkam, kuru nekad iepriekš nav redzējusi un kurš dzīvo vairāku jūdžu attālumā, var likt saslimt ar pneimoniju un nomirt?

-   Es to neapgalvoju. Viņa apgalvo. Es uzskatu. ka tā ir tīrā fantastika, un vēlētos domāt, ka tas nav iespējams. Taču pastāv dīvainas sakritības: neskaidri izmesta frāze par kaut kādu "Palso zirgu" vieglprātīgā sarunā par to, vai iespējams atbrīvoties no nevēlamas personas, un pēc tam atklājas, ka tiešām ir tāda māja ar nosaukumu "Palsais zirgs" un sieviete, kas tajā dzīvo, lielīgi stāsta, ka tādi nāves gadījumi ir iespējami. Turklāt kaimiņos apmeties uz dzīvi vīrietis, kurš atpazīts kā cilvēks, kas redzēts sekojam tēvam Gormanam vakarā, kad tas bija apmeklējis mirstošu sievieti, kura dzirdēta izsakāmies par "neticamu ļaunprātību". Pārāk daudz dīvainu sakritību, vai piekrīti?

-    Tas vīrietis nevarēja būt Venebls, pats teici, ka viņš gadiem ilgi ir paralizēts.

-   Bet vai paralīzi nevar simulēt?

-   Protams, ne! Paralizētie muskuļi neatgriezeniski atrofējas.

-   Tad Venebls atkrīt, es piekritu un nopūtos. Žēl gan. Ja eksistē, nezinu, kā to nosaukt, teiksim organizācija, kas specializējas "nevēlamu cilvēku" novākšanā, tad tieši Venebls ar savu aso prātu varētu būt tās vadītājs. Viss viņa mājā liecina par pasakainu bagātību. No kurienes viņam tāda nauda?

Es brīdi paklusēju, tad turpināju: Vai šiem cilvēkiem, kas acīmredzot nomiruši no tās vai citas slimības, vai viņiem ir palicēji, kuri guvuši labumu no vinu nāves?

-   Vienmēr gadās, ka kaut ko kāds iegūst. Taču nekādi aizdomīgi apstākļi neatklājās, ja to tu gribēji zināt.

-   Nu, apmēram tā.

-    Lēdija Heskete-Dubuā, kā tev pašam zināms, atstāja piecdesmit tūkstošus mārciņu. Mantinieki ir viņas māsasmeita un māsasdēls. Māsasdēls dzīvo Kanādā, māsasmeita precējusies un dzīvo Anglijas ziemeļos. Kā vienam, tā otrai nauda nebūs par skādi. Tomasīnas Takertones tēvs meitai atstāja lielu mantību ar nosacījumu: ja meitene nomirsi neprecējusies, pirms sasniegusi divdesmit vienu gadu, visu manto viņas pamāte sieviete ar nevainojamu reputāciju. Tālāk tava misis Delafontēna. Viņa naudu novēlējusi māsīcai.

-   Ak tā. Un māsīca…

-   … ar vīru dzīvo Kenijā.

-   Jauki neviens mantinieks nelaiku nāves brīdī nav atradies pat ne tuvumā, es secināju.

Korigens īgni paskatījās uz mani un turpināja:

-   No trim Sendfordiem, kas samērā nesen paspējuši nomirt, vienam palika daudz jaunāka sieva, kura drīz vien apprecējās atkal. Nelaiķis bijis katoļticīgais un atteicies dot sievai šķiršanos. Bet vienu tipu Sidniju Harmondsvortu -, kurš nomiris no asinsizplūduma smadzenēs, Skotlendjards ilgi turējis aizdomās par savu ienākumu vairošanu, nodarbojoties ar šantāžu. Ne viena vien augstu stāvoša persona pēc Harmondsvorta nāves var atviegloti uzelpot.

-   Klausoties tevī, man skaidrs top viens šo cilvēku nāve kādam tomēr bijusi izdevīga. Bet kā ar Korigenu?

Ārsts nosmīnēja.

-   Uzvārds Korigens ir bieži sastopams, un ne mazums cilvēku ar šo vārdu arī nomiruši, taču, cik man zināms, nevienu viņu nāve nav iepriecinājusi.

-   Tad viss skaidrs perspektīvais upuris esi tu. Rūpējies par sevi.

Centīšos. Un neceri, ka tava Endoras ragana [19] uzsūtīs man divpadsmitpirkstu zarnas čūlu vai spāņu gripu! Ar rūdītu dakteri viņa tik viegli galā netiks!

-   Paklau, Džim, es gribu noskaidrot, kas slēpjas aiz Tirzas Grejas apgalvojumiem. Vai tu man palīdzēsi?

-        Nē, nepalīdzēšu! Nekādi nesaprotu, kā tik gudrs, izglītots cilvēks kā tu vari noticēt tādām muļķībām!

Es sarūgtināts nopūtos.

-        Vai tu nevarētu lietot kādu citu vārdu? Esmu noguris no tā, cik bieži man to nākas dzirdēt.

-        Nu ģeķības, ja tas tev šķiet pieņemamāks.

-  Ne gluži.

-   Stūrgalvīgs puisis tu esi, Mark! Manuprāt, kādam jau jābūt tādam, es samierinoši noteicu.

10. nodala

Glendower Close bija tikai nesen izveidota iela; tās malās cēlās jaunbūves un tālāk aiz ielas līkuma ritēja spraigs darbs pie kārtējās ēkas. Apmēram pusceļā Ležēns nonāca pie vārtiem ar uzrakstu "Everests".

Pie dobes takas malā bija noliecies kāds vīrs un stādīja puķu sīpolus. Zaharijs Osborns. Inspektors Ležēns atvēra vārtiņus un pagājās uz priekšu. Osborns iztaisnoja muguru, pagriezās, un nopētīja, kas nelūgts pārkāpis viņa īpašuma robežu. Pazīstot apmeklētāju, viņa no darbošanās pietvīkusi seja labsajūtā piesārta vēl vairāk. Misters Osborns laukos ne ar ko neatšķīrās no mistera Osborna, aptiekāra, pilsētā. Neskatoties uz to, ka kājās viņam bija pamatīgi, darbam dārzā piemēroti apavi un krekla piedurknes uzlocītas, viņš izskatījās nevainojami, pat nedaudz švītīgi; vienīgi augsto pieri un pliko galvas virsu bija noklājušas sīkas sviedru lāsītes. Osborns nesteidzīgi nosusināja sviedrus un tikai pēc tam tuvojās atnācējam.

Inspektors Ležēns! bijušais aptiekārs eksaltēti iesaucās. Kāds gods! Jūtos patiešām ārkārtīgi pagodināts! Es saņēmu jūsu apliecinājumu, ka manu vēstuli esat saņēmis, bet nekad neuzdrošinājos cerēt, ka ieradīsieties personīgi! Laipni lūdzu manā necilajā mājoklī! Laipni lūdzu "Everestā"! Mājas nosaukums jūs droši vien pārsteidz, vai ne? No laika gala jūsmoju par Himalajiem. Vienmēr ar dziļu interesi lasu aprakstus par ekspedīcijām uz Everestu. Lai slava Angli jai! Sers Edmunds Hilerijs!* Kāds dižs cii vēks! Kāda izturība! Es kā cilvēks, kurš nekad nav eietis no dzīvē nepieciešamo ērtību trūkuma, augsti novērtēju un bezgala apbrīnoju tos drošsiržus, kas pārvar neizsakāmas grūtības, lai uzkāptu un iekarotu visaugstākās virsotnes, vai šķērso ledus skautās jūras, lai atklātu noslēpumus, ko slēpj Ziemeļpols! Nāciet, lūdzu, iekšā un iebaudīsim kaut ko atspirdzinošu!

Ležēns sekoja namatēvam. Nelielās mājas iekšienē valdīja uzteicama kārtība un tīrība, tiesa, nevarētu teikt, ka bija daudz mēbeļu.

-    Vēl neesmu paguvis pienācīgi iekārtoties, paskaidroja namatēvs. Cenšos nepalaist garām nevienu izpārdošanu laukos. Tur gadās nopirkt labas lietas daudz daudz lētāk nekā attiecīgos veikalos pilsētā. Ko jums piedāvāt? Glāzīti heresa? Varbūt alu? Vai tēju ? Uzvārīt tējkannu ir viens mirklis.

Ležēns izvēlējās alu.

-   Lūdzu, sacīja Osborns, jau pēc minūtes parādīdamies ar divām krūzēm putojoša alus. Pasēdēsim un izbaudīsim atpūtas brīdi. Everests! Ha, ha! Mājas nosaukumam ir dubulta nozīme. Ha, ha! Nekad nepalaižu garām izdevību pajokot!

Uzskatījis, ka viesmīlības parādīšanas pienākumu izpildījis, misters Osborns pieliecās tuvāk un cerīgi noprasīja:

-   Vai mana informācija palīdzēja?

Ležēns centās mīkstināt negatīvo atbildi:

-   Baidos, ka ne tik daudz, kā gaidījām.

-   Ak, atzīstos, jūtos vīlies! Kaut gan, jāsaka, nav taču nekāda pamata domāt, ka cilvēks, kas sekoja tēvam Gormanam, noteikti bija viņa slepkava. Tas būtu par daudz prasīts. Turklāt misters Venebls ir bagāts, ļaužu cienīts cilvēks un apgrozās labākajā sabiedrībā.

-   Lieta tāda, sacīja Ležēns, ka svešais, kuru jūs tovakar redzējāt, nekādi nevarēja būt misters Venebls.

-     Bet tas bija viņš! Esmu pilnīgi pārliecināts! Es nekad nekļūdos, atpazīstot sejas!

-   Baidos, ka šoreiz maldāties, Ležēns iejūtīgi iebilda. Redzat, Venebls ir poliomielīta upuris. Jau trīs gadus viņa ķermeņa apakšdaļa ir paralizēta, viņa kājas ir nekustīgas.

-     Poliomielīts! neticīgi iesaucās Osborns. Ak mans Dievs! Tad jau protams… Un tomēr ceru, ka jūs neaizvainošu vai tā tiešām ir? Vai jums ir ārstu oficiāli noteikta diagnoze?

-    Ir. Esmu ar to iepazinies. Misters Ve nebls ir sera Viljamsa Dagdeila, pazīstama medicīnas speciālista no Harleja ielas [20] pacients.

-   Jā, jā, FRCP [21] . jā, viņš ir slavens ārsts. Kā gan es varēju tā kļūdīties! Biju tik pārliecināts… Esmu jūs velti traucējis.

-   Nē, nē, tā nevajag domāt, ātri iebilda Ležēns. Jūsu informācija mums lieti noderēja. Skaidrs, ka cilvēks, ko jūs redzējāt, ir stipri līdzīgs misteram Veneblam un, tā kā viņa sejas profils ir ļoti izteikts un neparasts, tad šīs pazīmes mums palīdzēs izmeklēšanā. Nav daudz cilvēku, kas atbilstu tādam raksturojumam.

-   Tiesa kas tiesa, Osborns manāmi atplauka. Noziedznieks, kas ārēji atgādina misteru Veneblu. Tādu noteikti nebūs daudz. Skotlendjarda datu bāzē… viņš zīmīgi paskatījās inspektorā.

-   Tas nebūs tik vienkārši, Ležēns nopūtās. Iespējams, ka iepriekš šis cilvēks nav nonācis konfliktā ar varas iestādēm. Turklāt, kā pats sacījāt, nav pamatota iemesla domāt, ka svešajam, kas gāja aiz garīdznieka, ir kāda saistība ar uzbrukumu.

Misters Osborns sadrūma.

Jums man jāpiedod. Biju par daudz sadomājies… Par daudz sasapņojies par uzstāšanos tiesā liecinieka lomā… Un mani nesamulsinātu nekādi pretargumenti. Ak nē, es nešaubīgi paliktu pie sava!

Ležēns klusēdams domīgi noraudzījās namatēvā. Osborns nemierīgi sagrozījās.

-Jā?

-   Mister Osborn, kāpēc jūs nešaubīgi paliktu pie sava, kā pats izteicāties?

Osborns izskatījās pārsteigts.

-   Tāpēc, ka es esmu pārliecināts… nu… nu jā, es saprotu, ko jūs domājat. Tas cilvēks izrādījās ne tas cilvēks. Tāpēc es nedrīkstu apgalvot pretējo. Un tomēr es pastāvu pie sava.

Ležēns pieliecās tuvāk sarunu biedram.

Jūs varbūt izbrīna, kāpēc ierados pie jums, zinot mediķu slēdzienu, kas pierāda, ka misters Venebls nevar būt cilvēks, kuru redzējāt tovakar. Un tomēr esmu šeit. Kādēļ?

-   Tiešām, tiešām! Kāpēc atbraucāt, inspektor Ležēn?

-   Atbraucu, atbildēja Ležēns, jo mani iespaidoja jūsu tik detalizētais svešinieka apraksts. Gribēju pārliecināties, uz ko tas pa matots. Atcerieties, vakars bija miglains, līs aizgāju pie jūsu bijušās aptiekas un nostājos tur, kur, kā teicāt, tonakt atradāties jūs, un nopētīju ielas pretējo pusi. Man liekas, ka tādā vakarā un tādā attālumā ir gandrīz neiespējami kaut ko saskatīt.

-   Protams, tas varētu likties neticami. Vēla novakare… migla… Taču migla vēl nebija blīva, starp vāliem bija nelielas atstarpes, ja saprotat, ko gribu teikt. Un tieši tādā brīdī ieraudzīju tēvu Gormanu ejam pa ielas pretējo pusi. Tāpēc tik skaidri redzēju gan viņu. gan vīrieti, kas tam sekoja. Turklāt, nonācis tieši pretim man, svešais uzšķīla šķiltavas un piesmēķēja, un liesma apgaismoja viņa profilu degunu, zodu, ādamābolu. Es vēl iedomājos, cik uzkrītošs veidols! Nekad agrāk šo cilvēku nebiju saticis. Ja viņš kaut reizi būtu ienācis manā aptiekā, es viņu noteikti atcerētos, nodomāju. Tā ka, saprotiet… misters Osborns aprāva teikumu.

-   Jā, saprotu… domīgi novilka Ležēns.

-   Varbūt brālis? Osborna balsī jautās cerība. Dvīņu brālis? Tas varētu būt izskaidrojums.

-   Identiskie dvīņi? Ležēns pasmaidīja un papurināja galvu. Tādu pavērsienu izmantotu detektīvromānu sacerētājs, taču dzīvē tā negadās. Nē, ne reālajā dzīvē.

Nē… Šķiet, ka ne. Bet ja nu vienkārši brālis? Vaibstu līdzība ģimenē? Osborns neatlaidās.

-   Cik mums zināms, misteram Venebtam nav brāļu, pacietīgi paskaidroja Ležēns.

-  Cik zināms… Osborns atkārtoja.

-   Lai gan anglis, viņš piedzima ārzemēs. Vecāki zēnu atveda uz Angliju, kad viņam bija vienpadsmit gadu.

-   Nekā daudz jūs par viņu nezināt, vai ne? Par viņa ģimeni, es domāju.

-   Nē, inspektors gausi atzinās. Uzzināt ko vairāk par misteru Veneblu nav tik vienkārši. Ja nu vienīgi izprašņāt viņu pašu, taču mums nav tiesiska pamata uzstāt.

Ležēns bi ja piesardzīgs; protams, bija veidi, kā ievākt informāciju, neizvaicājot Veneblu, bet runāt par to ar Osbornu inspektors nebija ieinteresēts.

-   Tātad, neskatoties uz mediķu slēdzienu par Venebla invaliditāti, jūs pastāvat pie sava? Ležēns cēlās kājās.

-   Jā. Arī Osborns piecēlās. Iegaumēt sejas, tā ir mana aizraušanās. "Kā jūsu as tina?" es apjautājos, un sieviete izbrīnā iepleš acis. "Martā jūs bijāt atnākusi ar doktora Hārgena izrakstīto recepti!" Kā viņi parasti brīnījās! Un tas veicināja tirgošanos. Cilvēki jūtas glaimoti, kad viņus atceras. Ar uzvārdiem gan man tik veikli neiet. Jau agrā jaunībā trenējos iegaumēt sejas. Ja ir cilvēki, kam tas padodas, tad arī tu, Zaharij Osborn, to spēsi, es mēdzu sev atkārtot. Un ar laiku tas kļūst par paradumu. Ne mazākās piepūles!

Ležēns nopūtās. Kaut vairāk būtu tādu liecinieku kā jūs, viņš sacīja. Noziedznieka identificēšana allaž ir sarežģīts darbs. Daudzi cilvēki vispār neko noderīgu nevar pastāstīt, vienīgi apmēram tā: "Ak, manuprāt, slaids. Gaišmatis… nu, ne blonds, bet arī ne tumšmatis, kaut kas pa vidām. Parasta seja. Acis zilas… vai pelēkas… varbūt brūnas. Pelēks lietusmētelis… vai tumši zils."

Misters Osborns nosmēja:

-   Nezinu gan, vai tāds apraksts jums varētu palīdzēt.

-   Atklāti sakot, tāds liecinieks kā jūs ir īsts atradums.

Mistera Osborna seja atplauka priekā.

-   Tas ir talants, viņš kautri sacīja. Un savu talantu esmu izkopis. Zināt spēli, ar ko bērnu viesībās izklaidē sanākušos draugus: uz dažām sekundēm parāda uz paplātes novietotus priekšmetus, pēc tam tie jānosauc. Es to spēju simtprocentīgi, un visi bija pārsteigti! Brīnums, viņi teica. Tas nav brīnums, tā ir prasme, ko panāk, trenējot atmiņu. Pieprotu arī visādus burvju trikus Ziemassvētkos izklaidēju bērneļus. Viņš nosmēja sīkus smiekliņus. Mister Ležēn, kas jums ir krūšu kabatā? Viņš pieliecās un no inspektora kabatas izvilka mazu pelnu trauku. Aiai ai, kungs! Un vēl policijas virsnieks!

Viņš aizrautīgi smējās, un Ležēns līdz ar viņu. Pārtraucis smieties, Osborns nopūtās.

Šī ir jauka vieta, arī kaimiņi ir laipni un draudzīgi. Par šādu dzīvi esmu sapņojis gadiem ilgi, tomēr, atzīstos, mister Ležēn, man pietrūkst manas aptiekas; tur allaž apgrozījās daudz ļaužu. Saprotiet, dažādi cilvēku tipi, kurus vēroju ar neatslābstošu uzmanību. Jā, piepildījies sapnis par savu dārziņu, un arī te ir daudz interesanta… Kā jau sacīju taureņi un putniņi… Nebiju domājis, ka man tik ļoti pietrūks cilvēciskā elementa, kā es to dēvēju… Biju domājis, ka tagad varēšu paceļot, pabūt ārzemēs. Jā, nedēļas nogalē biju aizbraucis uz Franciju. Jāsaka diezgan jauki, taču ilgojos pēc Angli jas, pat ļoti. Pirmkārt, neesmu sajūsmā par viņu ēdieniem. Kā nopratu, francūžiem nav ne mazākās jēgas, kā pareizi pagatavot olas ar bekonu!

Osborns izdvesa dziļu nopūtu. Tāda jau ir cilvēka daba. Cerēju, ka reiz pametīšu darbu un došos pelnītā atpūtā. Jā, cerēju… Bet tagad… Tagad mani aizvien vairāk vilina doma saistīties ar kādu no farmācijas nozarēm šeit, Bornmutā. Ne jau lai visu dienu stāvētu aptiekā aiz letes, bet tā lai atkal sajustu ap sevi dzīves rosību. Ticiet man, ar jums būs tāpat: ieplānosiet mierīgu nākotni, bet, kad tas laiks būs klāt, jums pietrūks jūsu tagadējās dzīves spriedzes.

Ležēns pasmaidīja.

Policista darbs nemaz nav tik romantisks un interesants, kā jūs varbūt iztēlojaties, mister Osborn. Kā uzskata cilvēki no malas. Darbs policijā lielākoties ir garlaicīga rutīna. Ne jau vienmēr, lai atklātu noziegumu, notiek spraiga pakaļdzīšanās. Daudz biežāk jāveic parasts, ikdienišķs darbs.

Osbornu paskaidrojums nepārliecināja.

Jūs jau zināt labāk, viņš noteica. Uz redzēšanos, inspektor Ležēn, un man ārkārtīgi žēl, ka nevarēju jums palīdzēt! Ja nu kaut kas… kaut kad…

-   Ja būs vajadzīga jūsu palīdzība, es jums paziņošu, apsolīja Ležēns.

-   Tā cilvēka icraudzīšana… tur tajā labdarības pasākumā… tā likās tik daudzsološa… Osborns bēdīgi nomurmināja.

-   Es saprotu. Taču mediķu slēdziens nav apšaubāms Venebls nespēj pārvietoties bez ratiņkrēsla.

-   Nu jā… Osborns kā šaubīdamies novilka, bet Ležēns tam nepiegrieza vērību, viņš raitā solī devās prom. Osborns palika stāvam uz sliekšņa un domīgi lūkojās nopakaļ.

-    Mediķu slēdziens! viņš nicīgi purpināja. Ārsti! Ja viņš zinātu kaut pusi no tā, ko par ārstiem zinu es… Lētticīgi nelgas viņi ir! Ārsti! Patiešām!

11. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Vispirms Hermija. Pēc tam Korigens.

Tātad es, izrādās, pataisu sevi par nelgu!

Kaut kādas muļķības biju pieņēmis par tīru patiesību. Tiku Tirzas Grejas, tās krāpnieces, nohipnotizēts un noticēju galīgām blēņām. Biju lētticīgs un māņticīgs ēzelis!

Nolēmu izmest no prāta pilnīgi visu, kas saistīts ar nesenajiem notikumiem. Galu galā kāda man tur daļa?

Bet ausīs ieskanejas misis Deinas Kaltropas neatlaidīgā balss: "Jums kaut kas IR jādara!"

Ļoti viegli pateikt.

"Jums vajag kādu, kas jums palīdzētu…"

Es lūdzu Hermiju. Es lūdzu Korigenu. Taču abi atteicās piedalīties. Vairāk nezinu neviena, pie kā griezties.

Ja nu vienīgi…

Es apsēdos un apsvēru pēkšņo ideju.

Tad aši pielēcu kājās, piegāju pie tālruņa un piezvanīju misis Oliverai.

Hallo? Šeit Marks Isterbrūks.

Klausos!

Vai jūs man nepateiktu tās meitenes vārdu, kura bija apmetusies pie Rodas?

Šķiet, ka varu. Viņu sauc… Ak, protams, Džindžera! Jā, Džindžera.

To es zinu. Bet kā vēl?

-   Kas vēl?

-         Šaubos, vai tāds ir meitenes kristītais vārds. Turklāt jābūt arī uzvārdam.

-        Jā, protams. Taču man nav ne jausmas, kāds tas ir. Mūsdienās vairs nav modē saukt uzvārdā. Es viņu pazīstu kā Džindžeru.Misis Olivera mirkli paklusēja, tad ieteica: Piezvaniet Rodai, viņa zinās.

Man viņas padoms nepatika, nez kādēļ kautrējos. Nē, to es nevaru izdarīt.

-   Tas ir pavisam vienkārši, misis Olivera centās mani iedrošināt. Sakiet, ka esat nozaudējis Džindžeras adresi un nevarat atcerēties uzvārdu, bet jūs viņai esat apsolījis aizsūtīt vienu no savām grāmatām vai veikala adresi, kur var lēti nopirkt kaviāru, vai kabatlakatiņu, kuru viņa bija aizdevusi, kad vienu brīdi jums tecēja asinis no deguna, vai bagāta drauga adresi, kurš vēlas restaurēt gleznu. Vai kāds no šiem iemesliem derēs? Ja ne, varu padomāt par vēl dažiem.

-   Kāds noteikti noderēs, es vinu nomierināju.

Jau pēc minūtes runāju ar māsīcu.

Džindžera? Roda pārjautāja. Ak jā, viņa dzīvo Mjūzā. Kalgari laukumā 45. Vienu mirklīti, sameklēšu viņas telefona numuru… Pēc minūtes Roda atkal pacēla klausuli. Kaprikorna 35987. Vai pierakstīji?

-   Jā, paldies! Taču nezinu ne viņas īsto vārdu, ne uzvārdu.

-   Vārdu? Ak jā, uzvārds. Korigena. Ketrīna Korigena. Ko tu teici?

-   Neko. Pateicos, Roda!

Dīvaina sakritība. Korigena. Divi Korigeni. Ļoti interesanti.

Es uzgriezu "Kaprikorna 35987".

2

Džindžera sēdēja man pretī pie galdiņa kafejnīcā "Baltais kakadu", kurā bijām norunājuši satikties. Viņa izskatījās tikpat spirgta un jauka kā Mačdīpingā: sabužināts rudo matu ērkulis, mīlīga vasarraibumaina sejiņa un modras zaļas acis. Šoreiz gan tērpusies pēc Londonas mākslinieku modes košās, cieši piegulošās biksēs, platā adītā svīterī un melnās vilnas zeķēs, taču citādi viņa bija tā pali Džindžera, kas iepriekšējā reizē. Man viņa patika, pat ļoti.

Jūs atrast nebi ja nemaz tik vienkārši, es pažēlojos, nezināju ne jūsu uzvārdu, ne adresi, ne telefona numuru… Un tūlīt piebildu: Man ir problēma.

Viņa iesmējās.

Tā vienmēr saka mana dienas izpalīdze, un tas nozīmē, ka man jāpērk jauns kastrolis vai tepiķu tīrāmā birste, vai kaut kas tikpat neinteresants.

-       Jums nekas nebūs jāpērk, es viņu nomierināju.

Un tad visu izstāstīju. Tas neaizņēma tik ilgu laiku kā ar Hermiju. jo Džindžera jau zināja par kotedžu "Palsais zirgs", kā arī pazina tā iemītnieces. Pabeidzis stāstīt, es novērsu skatienu. Nevēlējos redzēt viņas reakciju. Nevēlējos meitenes sejā izlasīt iecietīgu uzjautrinājumu. Mans stāsts bija izklausījies vēl idiotiskāks kā citkārt. Neviens (izņemot mācītāja kundzi) nespēja saprast manu interesi. Nodūris galvu, es bezcerīgi ar dakšiņu vilku ģeometriskas figūras uz galda plastikāta virsmas. '

Džindžera lietišķi noprasīja:

-   Vai tas ir viss?

-  Jā, tas ir viss, es sašļucis atbildēju.

-   Ko esat nolēmis uzsākt?

-       Jūs uzskatāt, ka man kaut kas jāuzsāk? es atplauku.

liet protams! Kādam kaut kas ir jādara! Nevar taču pieļaut, ka kaut kāda noziedzīga organizācija nogalina cilvēkus, un neko nedarīt!

-  Ko gan es varu darīt?

Biju gatavs mesties viņai ap kaklu.

Saraukusi pieri, Džindžera sūca lakricas liķieri Pernod. Mani pārņēma siltas jūtas. Es vairs nebiju viens.

Pēc brītiņa viņa domīgi bilda:

-   Jums jānoskaidro, ko tas viss īsti nozīmē.

-   Piekrītu. Bet kā?

-   Iesākumam vajadzētu izmantot divas iespējamās pieejas, un te es jums varu palīdzēt.

-   Vai varēsiet? Jūs visu dienu esat aizņemta darbā.

-    Daudz ko var izdarīt no darba brīvajā laikā. Viņa prātodama viegli sarauca pieri.

-   Tā meitene, viņa sacīja pēc īsa pārdomu brīža, ko sastapāt restorānā pēc teātra izrādes Pemija, vai kā tur, viņai kaut kas ir zināms, citādi viņa nebūtu tā sacījusi.

Šķiet, ka tā. Kad es gribēju viņu izprašņāt, viņa nobijās un atteicās runāt. Izbijās ne pa jokam. Viņa neko neizpaudīs.

Un te, lūk, es jums varēšu palīdzēt, pārliecinoši sacīja Džindžera. Man viņa izstāstīs to, ko nekad nepateiktu jums. Vai varat izkārtot tā, ka es ar viņu iepazīstos? Teiksim, teātra apmeklējuma laikā vai vakariņās restorānā. Es, jūs un jūsu draugs ar Pemiju? Lai gan, Džindžera nedroši piebilda,tas varētu izmaksāt ļoti dārgi.

Es viņu pārliecināju, ka izdevumi mani nemulsina.

-   Bet jūs… Džindžera īsu brīdi padomāja, tad lēnām sacīja: Es uzskatu, ka jums vislabāk būtu pievērsties Tomasīnai Takertonei.

-   Bet vina taču ir mirusi!

-   Un kāds vēlējās viņas nāvi, ja jūsu aizdomas ir pareizas. Un paveica to ar "Palsā zirga" palīdzību! Te iespējami divi varianti: Tomasīnas pamāte un meitene no Luidži bāra. kura sakāvās ar Tomasīnu puiša dēļ. Varbūt Tomasīna gribēja apprecēties, bet pamātei tāds pavērsiens negaidīti izjauca nākotnes plānus. Bet varbūt puiša iepriekšējā draudzene to neprātīgi mīlēja… Kā viena, tā otra varēja saistīties ar "Palsā zirga" iemītniecēm. Iespējams, ka, tiekoties kā ar pamāti, tā meiteni, atklātos kāds pavediens. Vai jūs zināt, kā sauc to meiteni?

-   Šķiet, Lū.

Taisni, gludi pelnu krāsas mati, vidēja auguma, diezgan apaļīga?

Piekrītoši palocīju galvu.

-   Šķiet, es viņu pazīstu. Lū Ellisa. Naudas viņai netrūkst.

-   Ko nevarētu spriest pēc viņas izskata.

-   It kā. Taču viņai tās ir pietiekami. Pietiktu, lai samaksātu "Palsā zirga" vellatām par pakalpojumu. Nedomāju, ka viņas tos sniedz par velti.

-   Kaut kas neticams!

-   Jums jāpārbauda pamāte. Jūs to paveiksiet labāk. Apmeklējiet viņu…

-   Es neko par viņu nezinu. Ne to, kur dzīvo…

-    Luidži noteikti zina, no kurienes nāk Tomasīna, kurā grāfistē bija viņas dzimtā puse. Tad atliks vien ieskatīties adrešu grāmatā… Klau, kādi gan mēs neprašas! Jūs taču lasījāt par meitenes nāvi The Times? Jāpāršķirsta avīzes.

Jāizgudro iemesls, kāpēc gribu tikties ar pamāti, es prātoju.

D/indžerai tas nelikās sarežģīti, lits esat autoritāte, viņa atgādināja. Vēsturnieks. lasāt lekcijas, aiz jūsu vārda minēti zinātņu vīra tituli. Misis Takertone būs sajūsmā par jūsu apciemojumu.

-   Bet iemesls, kādēļ esmu ieradies?

-   Varbūt interese par namu, kurā viņa dzīvo? Džindžera nenoteikti ierosināja. Droši vien ēka ir veca un tai piemīt kādas īpašības, kas jūs kā vēsturnieku varētu interesēt?

-    Manas izpētes objekts ir daudz senāks laikmets,es iebildu.

-  Vina to nezina, Džindžera attrauca. Cilvēki parasti uzskata, ka viss, kas ir vismaz simt gadus vecs, neapšaubāmi izraisa vēsturnieku vai arheologu interesi. Varbūt glezna? Viņai noteikti pieder kāds vecmeistara darbs. Tā vai citādi, jūs piesakāt vizīti, ierodaties, esat apburošs, ar savu izturēšanos savaldzināt mājasmāti un tad ieminaties, ka reiz esat saticis viņas meitu pameitu -, sakāt, cik bēdīgs notikums, un tā tālāk… Un tad pēkšņi pieminat "Palso zirgu", ja vēlaties tādā kā draudīgā tonī.

-   Un tālāk?

Vērojat viņas reakciju. Ja viņai būs netīra sirdsapziņa, varu galvot, ka "Palsā zirga" pieminēšana viņu pārsteigs nesagatavotu un viņa sevi kaut kādā veidā nodos.

-   Ja tā notiek, ko darīt tālāk?

-   Galvenais, tas pierādīs, ka esam uz pareizā ceļa. Pārliecinājušies mēs būsim gatavi turpmākai rīcībai.

Paklusējusi viņa domīgi piebilda:

Jā, vēl kas. Kā jūs domājat, kāpēc tā sieviete, mis Greja, bija tik atklāta pret jums? Kāpēc viņa vispār uzsāka tādu sarunu?

Saprātīga atbilde būtu: tāpēc, ka viņa nav īsti normāla.

-   Es ne jau par to. Es gribu teikt kāpēc tāda atklātība tieši pret jums? Man tikko ienāca prātā, vai tam nav kāda saistība ar…

-   Ar ko?

-   Pagaidiet, ļaujiet sakārtot domas.

Es pagaidīju. Beidzot Džindžera visgudri palocīja galvu un sacīja:

-    Pieņemsim tikai pieņemsim -, ka viss norisinājās sekojoši: Pema pati par "Palso zirgu" nezina neko noteiktu, vienīgi dzirdējusi kādu par to runājam. Liekas, meitene ir no tiem cilvēkiem, kuru klātbūtnei pārējie pievērš maz uzmanības, neapjaušot, ka tie ir daudz vērīgāki, nekā šķiet. Bieži vien ārējais izskats ir mānīgs. Pieņemsim, ka tovakar restorānā kāds dzirdēja meiteni izrunājamies un pēc tam izbāra. Tad jūs ieradāties pie viņas veikalā un sākāt izprašņāt, bet meitene bija iebaidīta un atteicās no sarunas ar jums. Un arī par šo jūsu apmeklējumu tapa "kādam" zināms un lika padomāt: kāpēc jums tāda interese? Policists jūs neesat. Tātad iemesls varētu būt viens jūs esat potenciāls klients.

-   Bet…

-   Ticiet man, tas ir loģiski: jūs esat saklausījies valodas un nolēmis izdibināt, kas un kā protams, personīgu iemeslu dēļ. Jūs negaidīti uzrodaties labdarības sarīkojumā Mačdīpingā. Jūs aizved domājams pēc paša lūguma uz "Palso zirgu", un kas notiek? Tirza Greja nevilcinoties uzvedina jūs uz sarunu par iespējamo darījumu.

-    Izklausās patiešām loģiski. Es brīdi apsvēru. Džindžera, kā jūs domājat, vai vina no tiesas spēj izdarīt to, par ko stāstī-

ja?

-   Personīgi es sliecos domāt, ka viņa neko nespēj! Taču dīvainas lietas mēdz atgadīties, īpaši, ja runājam par hipnozi. Kādam "iepotē", ka rīt pulksten sešos viņam jānokož gabals sveces, un viņš to izdara! Neapjaušot, kāpēc tā dara. Vai līdzīga iedvesmošana… Un tās vienkāršam prātam neizskaidrojamās mēģenes, kurās ievieto pilienu asins un nosaka, vai cilvēkam draud saslimšana ar vēzi? Tas viss izklausās neticami, tomēr ne gluži neiespējami. Runājot par Tirzu es viņai necik neticu, tomēr man ir šausmīgi bail, iedomājoties: ja nu viņa spēj?

-   Jā, es drūmi atzinos, arī es par to iedomājos.

-   Es varētu patincināt Lū, prātoja Džindžera. Zinu daudzas vietas, kur viņa apgrozās. Arī Luidži varētu kaut ko zināt. Tomēr pirmām kārtām jāsatiek Pemija.

To izdarīt bija vieglāk par vieglu. Pēc trim dienām Deividam bija brīvs vakars, mēs norunājām apmeklēt mūziklu, un viņš ieradās Pamelas pavadībā. Noskatījušies izrādi, devāmies vakariņās uz Fantasie. Pēc kāda brīža Džindžera un Pema aizgāja nopūderēt degunu un atgriezās sadraudzējušās. Vakariņu laikā pie galda nekādas sarunas par "bīstamo" tēmu netika risinātas, tā bija ieteikusi Džindžera. Kad bijām šķīrušies no Deivida un Pemas,es Džindžera aizvedu mājās.

-   Nekā daudz ko stāstīt nav, viņa jautrā tonī ziņoja. Papļāpāju ar Lū. Puisi, meiteņu strīda objektu, sauc Džīns Pleidons. Cik zinu, īsts draņķis, pašlabuma meklētājs, taču meitenes ir kā bez prāta viņa dēļ. Viņš aizrautīgi aplidojis Lū, bet tad uzradusies Tomija. Lū apgalvo, ka nejau pati meitene puisi interesējusi, bet gan viņas nauda. Nabaga Tomija to nesaprata. Vārdu sakot, iededzies puisis pameta Lū, kura, protams, jutās aizvainota. Viņa teica, ka kautiņš jau nebijis nekāds lielais vien tāda parasta meiteņu izplūkšanās.

-   Parasta izplūkšanās! Viņa Tomijai izrāva veselu sauju matu ar visām saknēm!

-   Es tikai atstāstu, ko man teica Lū.

-   Šķiet, viņa bi ja diezgan atklāta pret jums.

-    Viņām visām patīk runāt par sevi un notikumiem ap sevi, ja vien ir kas klausās. Vispār tagad Lū ir jauns draugs vēl viens putnubiedēklis, es teiktu, un viņa tā dēļ jūk vai prātā. Es nedomāju, ka Lū varētu būt "Palsā zirga" kliente. Kad it kā nejauši par to ieminējos, meitene nekādi nereaģēja. Manuprāt, mēs viņu varam izsvītrot no aizdomās turamo saraksta. Arī Luidži uzskata, ka Lū nav par ko vainot. Tomēr par Tomiju viņš domā, ka viņai attiecībā pret Džīnu bijuši nopietni nolūki. Un Džīns centās. Kā veicās ar pamāti?

-   Viņa ir ārzemēs. Atgriežas rīt. Uzrakstīju vēstuli pareizāk sakot, lūdzu to izdarīt sekretārei ar lūgumu atļaut viņu apciemot.

-   Jauki. Mēs virzāmies uz priekšu. Ceru, ka arī tālāk mums veiksies.

-  Lai tik būtu rezultāti, es šaubījos.

Būs, noteikti būs! entuziasma pārņemtā Džindžera iesaucās un mierīgākā balsī turpināja: Jā, vēl kas. Runājot par to, kā viss aizsākās. Tēvu Gormanu nogalināja pēc tam, kad viņš bija apmeklējis mirstošu sievieti, kura viņam bija kaut ko atklājusi. Kas notika ar to sievieti? Vai viņa nomira? Kas viņa bija? Vai te nav sameklējams kāds noderīgs pavediens?

-        Sieviete nomira. Neko daudz par viņu nezinu. Šķiet, viņu sauca Deivisa.

-  Vai varat uzzināt ko vairāk?

-   Pamēģināšu.

-       Tad varbūt mēs spētu noskaidrot, kā viņa uzzināja to, ko zināja.

-   Saprotu.

Nākamajā rītā piezvanīju Korigenam un pajautāju, kas viņam zināms par mirušo sievieti.

-         Kaut ko noskaidrojām, bet ne sevišķi daudz. Viņas īstais vārds nebija Deivisa, tāpēc sākumā policijai neveicās… Acumirkli, man jābeidz rakstīt teikumu… Tātad viņas īstais uzvārds bija Arčere un viņas vīrs bijis siks blēdis. Viņa to pameta un pieņēma savu pirmslaulības uzvārdu.

Ar ko tieši nodarbojās viņas vīrs? Un kur viņš ir patlaban?

-        Sīkas zādzības lielveikalos. Vai citur, ja redzēja bez uzraudzības atstāstas mantas. Dažas sodāmības. Kur viņš ir tagad? Miris.

-   Neko daudz neesat uzzinājuši.

-        Nē. Firmā PPA (Preču patērētāju aptauja), kurā nelaiķe strādāja, neko nezina ne par viņas pagātni, ne par viņu pašu.

Es pateicos Korigenam par informāciju un noliku klausuli.

12. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Pēc trim dienām piezvanīja Džindžera.

-        Man kaut kas ir, viņa sacīja. Uzvārds un adrese. Pierakstiet.

-   Rakstu!

-        Uzvārds Bredlijs, adrese pašvaldības nams 75, Municipālajā laukumā Birmingemā.

-   Sasodīts! Ko tas viss nozīmē?

-        Kas to zina? Es ne. Šaubos, vai Pemai pašai zināms kas konkrēts.

-   Pemai? Vai tas ir…

-        Jā. Es krietni pastrādāju ar meiteni. Es jums jau teicu: ja pacentīšos, kaut ko no viņas izvilkšu. Tas nebija grūti pēc tam, kad biju viņu iežēlinājusi.

-        Kā jums tas izdevās? es ziņkāri pavaicāju.

Džindžera jautri iesmējās.

-        To sauc "starp mums meitenēm". Jums to nesaprast. Galvenais meitenes daudz ko pārrunā savā starpā.

-   Sava veida "brālība"?

-        Kā jums tīk. Tā vai citādi, bet mēs kopā ieturējām pusdienas un es pažēlojos par savu

it kā nelaimīgo mīlestību un ar to saistītiem sarežģījumiem: precēts, sieva briesmone, katoliete, nedod šķiršanos, vīra dzīvi padarījusi par elli. Turklāt pati smagi slima, pastāvīgas mokošas sāpes, taču mirt netaisās un var izvilkt vēl daudzus gadus. Patiesībā arī pašai sievai būtu labāk, ja viņa beidzot nomirtu. Teicu Pemai, ka labprāt saistītos ar "Palso zirgu", bet nezinu, kādā veidā. Bez tam tas varētu izmaksāt briesmīgi dārgi. Pema piekrita, ka tā varētu būt. Esot dzirdējusi, ka prasītā summa esot milzīga. Es atbildēju, ka man ir gaidāms mantojums: tēvocis, kurš ir briesmīgi vecs, bet man ļoti mīļš un es no sirds pārdzīvoju viņa drīzo nāvi. taču nenovēršamais būtu pašā laikā. Varbūt viņi manas izredzes ņemtu vērā? Taču nezinu, kā ar viņiem saistīties. Un tad Pema nosauca uzvārdu un adresi. Vispirms, viņa teica, jātiekas ar šo cilvēku un par visu jāvienojas.

-   Neticami! es iesaucos.

-  Jā, neticami, atbalsoja Džindžera.

Brīdi klusējām.

Mani māca šaubas.

-   Viņa tā vienkārši pateica? es pārprasīju. Vai neizskatījās nobijusies?

Džindžera kļuva nepacietīga.

-    Jūs nesaprotat. Meitenes spēj būt ļoti atklātas viena pret otru. Parasti. Turklāt, ja tas, par ko mēs, Mark, domājam, patiešām notiek, tad iztikt bez reklāmas viņi nekādi nevar. Gribu teikt, ka pastāvīgi jāmeklē jauni "klienti".

-     Mēs neesam pie pilna prāta, ja spējam noticēt, ka kaut kas tāds notiek!

-    Labi, mēs esam nojukusi. Vai brauksiet uz Birmingemu pie mistera Bredlija?

-    Jā, es atbildēju, braukšu pie mistera Bredlija. Ja tāds vispār eksistē.

Es ne visai ticēju, ka tāds cilvēks patiešām ir. Taču alojos. Misters Bredlijs eksistēja.

Municipālā laukuma nami atgādināja milzīgu medus kāri, kuras šūnas bija aizņēmuši neskaitāmi biroji un kantori. 78. numurs atradās trešajā stāvā. Uz matstikla durvīm akurātiem melniem burtiem uzraksts: PILNVAROTAIS AĢENTS. Zem tā sīkākiem burtiem: Lūdzu, ienāciet.

Es iegāju.

Mazajā priekštelpā neviena nebija, bet durvis ar uzrakstu PRIVĀTKAB1NETS stāvēja pusvirus. Balss aicināja:

-   Nāciet iekšā, lūdzu!

Kabinets bija daudz plašāks par priekštelpu. Tajā atradās rakstāmgalds, pāris ērtu krēslu, telefonaparats, statnis ar aktu vākiem un pie rakstāmgalda sēdošais misters Bredlijs.

Viņš bija maza auguma tumšmatis ar viltīgām melnām ačelēm. Mugurā viņam bija tumšs, lietišķs uzvalks, un izskatījās misters Bredlijs ļoti respektabli.

-    Lūdzu, aizveriet durvis, viņš laipnā balsī palūdza, un sēdieties. Tas krēsls ir ļoti ērts. Cigareti? Nē? Tātad ar ko varu pakalpot?

Es raudzījos viņā, nezinādams, kā iesākt. Man nebija ne mazākās idejas, ko viņam sacīt. Varbūt aiz apmulsuma, bet varbūt melno, spožo acu skatiena iespaidā es izgrūdu:

-  Cik?

Gandarīts redzēju, ka jautājums vīrieti pārsteidz, taču ne tik ļoti, kā pienāktos. Viņš nelikās šokēts, kā viņa vietā būtu juties es, uzskatot, ka ieradies apmeklētājs, kas nav pie pilna prāta.

Misters Bredli js sarauca uzacis.

-   Nu, nu, viņš sacīja, jūs laiku lieki nekavējat, vai ne ?

Es neļāvos novirzīties.

-   Kāda ir jūsu atbilde?

Viņš pārmetoši pašūpoja galvu.

-       Tā lietas nekārto. Vajag ievērot attiecīgas formalitātes.

Es paraustīju plecus.

-   Kā vēlaties. Kādas tās būtu?

-        Mēs neesam paspējuši iepazīties. Es nezinu jūsu vārdu.

-        Šobrīd neuzskatu par vajadzīgu to nosaukt.

-   Esat piesardzīgs?

-   Esmu piesardzīgs.

-        Teicama īpašība, lai gan ne vienmēr noderīga. Kas jūs atsūtīja pie manis? Kas ir mūsu kopīgais paziņa?

-        Arī to neatklāšu. Teiksim tā manam draugam ir draugs, kurš pazīst jūsu draugu.

Misters Bredlijs palocīja galvu.

-        Jā, tādā veidā daudzi klienti ir atraduši ceļu pie manis, viņš sacīja. Dažas no viņu problēmām ir diezgan… delikātas. Jūs droši vien zināt, ar ko es nodarbojos?

Viņš nenogaidīja, kamēr es ko teikšu, bet pasteidzās atbildēt pats:

Zirgu skriešanās sacīkšu aģents. Interesējaties par… zirgiem? Pirms pēdējā vārda Bredlijs ieturēja gandrīz nemanāmu pauzi.

-   Ar sacīkstēm neaizraujos, es nenoteikti atbildēju.

-   Ir daudz sporta veidu, kuros piedalās zirgi: skriešanās sacīkstes, medības, jāšana… Mani aizrauj zirgu skriešanās sacensības. Derības. Viņš brīdi paklusēja, tad it kā pavirši uzkrītoši pavirši-jautāja:

-   Vai jums padomā kāds noteikts zirgs?

Es paraustīju plecus un nojaucu aiz sevis visus tiltus.

-  Palss zirgs…

-   Ak. ļoti labi! Brīnišķīgi! Jūs pats, uzdrošinos teikt, liekaties diezgan tumšs zirdziņš. Ha, ha! Nenervozējiet, nav ne mazākā iemesla.

-  To sakāt jūs, es parupji izgrūdu.

Mistera Bredlija balss kļuva arvien mīlīgāka un nomierinošāka.

-   Es labi saprotu jūsu izjūtas, bet galvoju, ka uztraukumam nav vietas. Es esmu jurists gan diskvalificēts, protams, viņš piemetināja atbruņojoši vaļsirdīgi, citādi jau nesēdētu šeit. Bet galvoju, ka labi pārzinu likumus. Viss, ko iesaku, ir pilnīgi likumīgi un godīgi. Notiek vienīgi derību slēgšana. Ikviens var derēt, uz ko tik vien vēlas vai rīt būs lietus, vai krievi sūtīs cilvēku uz Mēness, vai jūsu sievai piedzims dvīņi. Varat derēt, vai misis B. nomirs pirms Ziemassvētkiem, vai misis C. nodzīvos līdz simts gadiem… Jūs vadāties no saviem uzskatiem vai intuīcijas, vai kā jūs to nosaucat. Viss ir ļoti vienkārši.

Es jutos tā, it kā pirms operācijas mani mierinātu ķirurgs. Misters Bredlijs savu taktiku bija lieliski noslīpējis.

Es lēni ierunājos:

Es īsti nesaprotu, kas notiek "Palsajā zirgā"…

-   Un tas jūs mulsina? Jā, ne jūs vienīgo. "Daudz kas uz zemes, Horācij!" Un tā tālāk, un tā tālāk. Runājot atklātu valodu es pats lāgā nesaprotu. Taču rezultāti ir. Apbrīnojami, bet ir!

-Ja jūs man pastāstītu ko vairāk…

Es biju iegājis lomā piesardzīgs, ziņkārīgs, tomēr manāmi nobijies. Manuprāt, tieši ar tāda tipa cilvēkiem Bredlijam nācās sadarboties.

-   Vai jums tā vieta ir pazīstama?

Es aši apsvēru. Prātīgāk būtu teikt patiesību.

-   Es… jā… es… es tur biju kopā ar draugiem. Viņi mani aizveda uz turieni.

-   Apburošs senlaiku krodziņš. Vēsturiska vieta. Un, to restaurējot, ir panākts teicams rezultāts. Jūs taču iepazināties ar viņu manu labu paziņu mis Greju?

-  Jā… jā, protams. Neparasta sieviete.

-   Vai ne? Vai ne? Jūs izteicāties ļoti pareizi: neparasta. Apveltīta ar neparastām spējām.

-   Bet tas, ko viņa apgalvo! Tas taču… tas taču ir neiespējami!

-   Tieši tā. Tur jau slēpjas viss skaistums. Viņa apgalvo, ka zina un prot paveikt neiespējamo, un neviens tam nenoticēs. Piemēram, tiesā…

Mistera Bredlija melnām pērlītēm līdzīgās ačeles urbās manī. Zīmīgi uzsvērdams katru vārdu, viņš atkārtoja:

-    Piemēram, tiesā… tas izraisītu vienīgi smieklus. Ja tā sieviete pieceltos un atzītos, ka nogalinājusi cilvēku no attāluma, pielietojot "gribas spēku" vai ko tikpat muļķīgu, tāda atzīšanās nevarētu kļūt par pamatu apsūdzībai, pat ja viņas apgalvojums būtu patiess (kam neviens saprātīgs cilvēks kā jūs un es ne mirkli nenoticētu), neviena tiesa Anglijā neatzīs viņu par vainīgu. Likuma priekšā slepkavība no attāluma nav slepkavība, vienīgi smieklīga fantāzija. Lūk, kur slēpjas viss skaistums! Padomājiet brīdi un jūs man piekritīsiet.

Es sapratu, ka viņš cenšas mani nomierināt. Slepkavību, izmantojot mistiskus spēkus, Anglijas tiesa neuzskata par slepkavību. Ja es nolīgtu gangsterus, kas upuri nodurtu ar nazi vai nosistu ar rungu, mani tiesātu kopā ar tiešo slepkavības paveieēju kā līdzvainīgo, kā nozieguma pasūtītāju. Bet, ja es nolīgtu Tirzu Greju, lai viņa liek lietā savu velnišķo māku, tad tas neskaitītos. Tur slēpjas, kā teica misters Bredlijs, "viss skaistums"!

Un tad sadumpojās mans skaidrais saprāts. Es neizturēju.

-   Pie velna! Kurš gan spēj noticēt tādām muļķībām! es gandrīz kliedzu. Es ne! Tukša fantāzija!

-   Es jūs saprotu, patiešām saprotu. Tirza Greja ir neparasta sieviete, un viņai noteikti piemīt neizprotamas spējas, ne katrs spēj tam noticēt. Kā pats teicāt, viņas apgalvojumi šķiet pilnīgs absurds. Mūsdienās neviens netic, ka persona, kas sēž savā mājā Anglijā, spēj nosūtīt domu viļņus vai kā to nosauc un likt kādam noteiktam cilvēkam, teiksim, Kapri salā saslimt un nomirt dabīgā nāvē.

-   Bet tieši to viņa apgalvo!

-   O jā! Protams, viņai piemīt īpašas spējas viņa ir no Skotijas, un, kā zināms, daudzi skoti ir apveltīti ar gaišredzību. Tā ir patiesība. Es nešaubīgi ticu tam, viņš pieliecās tuvāk un izslēja rādītājpirkstu, ka Tirza Greja iepriekš zina, kad kāds mirs. Tā ir īpaša spēja. Un viņai tā piemīt!

Nenovērsdams urbjošo skatienu no manas sejas, viņš atgāzās pret krēsla atzveltni. Es nogaidīju.

-    Iedomāsimies šādu situāciju, Bredlijs turpināja, kāds jūs vai kāds cits ļoti vēlas uzzināt, kad, teiksim, vectante Elīza mirs. Piekrītiet taču, ka reizēm to zināt ir noderīgi. Tur nav nekā nepieklājīga, nekā briesmīga vien lietišķa pieeja: kā ieplānot tuvāko nākotni? Vai iespējams, ka, teiksim, līdz novembrim sagaidāma lielāka naudas summa? Ja to zinātu noteikti, varētu noslēgt izdevīgu darījumu. Bet uz nāvi kā tādu nekad nevar paļauties noteiktos termiņos. Ārstu aprūpēta, jūsu mīļā tante Elīza var nodzīvot vēl desmit gadus. Protams, tas būtu bezgala patīkami, jūs tikai priecātos, taču zināt precīzi nebūtu par ļaunu.

Viņš paklusēja, tad, pieliecies tuvāk man, atsāka:

-    Un te iesaistos es. Es esmu derību cilvēks. Slēdzu derības uz visu ko. Protams, ievērojot manus nosacījumus. Jūs ierodaties pie manis, un mēs saderam uz noteiktu suminu. Protams, jūs neliekat uz vecās dāmas nāvi tas būtu pretīgi, neatbilstu jūsu morāles principiem. Tāpēc mēs vienojamies šādi: jūs ar mani saderat, ka tante Elīza būs spirgta un vesela līdz Ziemassvētkiem, bet es deru, ka nebūs. Melnās ačeles ne mirkli nenovērsās no manis. Te nav ko iebilst, vai ne? Viss ļoti pieklājīgi. Mēs tikai apmaināmies domām. Es apgalvoju, ka vecā kundze drīz mirs, jūs pastāvat uz pretējo. Mēs sastādām līgumu un parakstāmies. Es nosaucu datumu un deru, ka nedēļu pirms vai pēc šī datuma tanti Elīzu guldīs kapā. Jūs man nepiekrītat. Ja taisnība izrādīsies jums es maksāšu jums; ja taisnība būs bi jusi man jūs maksāsiet man.

Es klusēju. Mēģināju iztēloties, kas sagaida cilvēku, kurš vecai, bagātai sievietei vēl nāvi. Šantāža, visticamāk. Naudas izspiešana daudzu gadu garumā. Nespēju ilgāk valdīties. Es vēlējos pretī sēdošā vīrieša nāvi! Man pietrūktu drosmes to izdarīt pašam, taču es atdotu visu… jā, visu…

Kad ierunājos, mana balss bija aizsmakusi. Es turpināju spēlēt savu lomu.

-   Kādi ir noteikumi?

Misters Bredlijs acumirklī pārvērtās. Viņš atbildēja jautri un priecīgi:

-   Ar to mēs sāksim, vai ne? Patiesībā sākāt jūs! Ha, ha! "Cik?" jūs uzreiz noprasījāt, gandrīz vai nobiedējot mani. Parasti paiet ilgāks laiks, kamēr cilvēks nonāk līdz galvenajam.

-    Kādi ir noteikumi? es dzedri atkārtoju jautājumu.

-   Tas atkarīgs.:, no dažādiem faktoriem. Galvenokārt no derību summas, Dažreiz vērā tiek ņemts, kādi līdzekli ir klienta rīcībā…

Apnicis laulātais draugs, šantāžists vai tamlīdzīgi… Tādos gadījumos jārēķinās ar to, cik klients ir gatavs maksāt. Turklāt lai nerastos domstarpības es neslēdzu derības ar nabadzīgiem klientiem, izņemot gadījumus, kas līdzīgi tam, ko pastāstīju par tantes Elī/.as mantinieku. Tad viss atkarīgs no tā, cik liels ir gaidāmais mantojums. Noteikumi tiek pieņemti abpusēji izdevīgi. Katram kaut kas pienākas, vai ne? Turklāt pieci simti pret vienu parasti atsver risku.

-   Pieci simti pret vienu? Pārāk dārgi!

-   Manas derības ir visnotaļ dārgas. Ja tantes Elīzas drīzā nāve būtu acīmredzama, pie manis nenāktu. Pareģot kāda nāvi divu nedēlu laika nozīmē uzņemties lielu risku. Pieci simti pret vienu nav nemaz tik dārgi.

-   Ja jūs zaudēsiet?

Misters Bredlijs paraustīja plecus.

-   Ko gan citu maksāšu!

-        Ja zaudēšu es, jāmaksā man. Bet ja es to nedarīšu?

Misters Bredlijs atslīga krēslā, plaksti pa pusei noslīdēja, piesedzot skatienu.

-        To es neieteiktu darīt, viņš klusi sacīja. Patiešām neieteiktu.

Neskatoties uz.,-to, ka vārdi tika izteikti klusi un mierīgi, es sajutu aukstas tirpas pārskrienam pār muguru. Nē, tieši jau viņš nedraudēja, taču draudus varēja sajust gandrīz fiziski.

Es piecēlos un teicu:

-   Man… man jāapdomā.

Misters Bredlijs atkal pārvērtās patīkamā un iejūtīgā sarunu biedrā.

-          Protams, protams, kārt.gi apsveriet. Nekad nevajag pārsteigties. Ja izlemsiet darījumu noslēgt, atnāciet, un mēs visu apspriedīsim. Nesteidzieties. Viss, kam jānotiek, notiks. Nesteidzieties.

Es devos prom, bet ausīs atbalsojās: "Nesteidzieties…"

13. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Ar lielu nepatiku gatavojos tikties ar misis Takertoni. Džindžeras mudināts, es tomēr šaubījos, vai tas būs saprātīgs solis. Pirmkārt, es galīgi nejutos piemērots tādam uzdevumam. Es neticēju, ka panākšu vajadzīgo reakcijuv turklāt šaubījos, vai spēšu iejusties lomā.

Džindžera gandrīz ar biedējošu uzstājību, ko viņa allaž demonstrēja, kad, viņasprāt, tas bija nepieciešams, piezvanīja un deva pēdējos norādījumus.

-    Tas būs loti vienkārši. Tā ir viena no Neša [22] ēkām. Nav īsti vina stilā, drīzāk viena

no arhitekta gotiskajām idejām.

-   Un kāpēc lai tā mani būtu ieinteresējusi?

-    Jūs esat nodomājis uzrakstīt rakstu vai pat grāmatu par faktoriem, kas iespaido arhitekta stilu. Nu, kaut kas tādā garā.

-   Manuprāt, neizklausās visai pārliecinoši.

-   Nieki! Džindžera nevērīgi attrauca. Kad ir runa par zinātnes vai mākslas jautājumiem, vissatriecošākās teorijas tiek izvirzītas vai ierosinātas apspriešanai no visnegaidītākajām pusēm. Es varētu atstāstīt lappusēm garas un bezjēdzīgas muļķības, ko dažkārt nākas izlasīt.

-    Vai nebūtu labāk, ja pie viņas brauktu jūs?

-   Nekādā zinā. Ja misis Takertonei ienāktu prātā pašķirstīt Who's Who, viņai nerastos ne mazāko šaubu par jūsu nolūka nopietnību. Manu vārdu viņa tajā neatrastu.

Neteikšu, ka Džindžera mani pārliecināja, tomēr es neiebildu.

Kad atgriezos no vizītes pie mistera Bredlija, mēs ar Džindžera pārspriedām iegūto informāciju. Pretēji man. Džindžera tai noticēja un likās ļoti apmierināta ar panākto.

-    Tagad ir skaidrs, ka mūsu aizdomas ir pamatotas, viņa rezumēja. Nu mēs zinām, ka tiešām eksistē organizācija, kas nodarbojas ar to, ka palīdz cilvēkiem "tikt vaļā" no nevēlamām personām.

-   Lietojot mistiskas metodes.

-   Jūsu domāšanu ierobežo Sibillas vāvuļošana un neīstie skarabeji viņai ap kaklu. Tas liek apšaubīt visa pārējā ticamību. Un, ja misters Bredlijs izrādītos vienīgi sīks šarlatāns vai pseidoastrologs, jums būtu taisnība. Taču rādās, ka viņš ir nekaunīgs, legāli praktizējošs nelietis kā noprotu no jūsu stāstītā…

-  Tas ir tuvu patiesībai… es iestarpināju.

-   Tādā gadījumā mūsu aizdomām ir reāls pamats. Lai cik neticami izklausītos, tās trīs sievietes "Palsajā zirgā" acīmredzot ir kaut kādā veidā tikušas pie iespējas realizēt noziedzīgus mērķus.

-   Ja esat tik pārliecināta, kādēļ nepieciešams apmeklēt misis Takertoni?

-   Lai apstiprinātu aizdomas, nepacietīgi paskaidroja Džindžera. Mēs zinām, kādas mistiskas spējas sev piedēvē Tirza Greja; zinām, kā darbojas darījumu finansiālā puse; zinām gan nedaudz par trim upuriem. Tagad kārta klientiem.

-   Pieņemsim, ka nekas neliecinās, ka misis Takertone bijusi starp Bredlija klientiem.

-  Tad meklēsim citu.

-   Es varu visu sabojāt, es drūmi pareģoju-

Džindžera man ieteica būt labākās domās par sevi.

Un lūk. es stāvēju pie savrupmājas Carraway Park namdurvīm. Ēka it nemaz neatbilda manam priekšstatam par Neša stilu. Daudzējādā ziņā nams atgādināja pieticīgu pili. Džindžera bija solījusies atsūtīt man nesen iznākušo grāmatu par Neša arhitektūru, taču sūtījums aizkavējās, un tā nu es te stāvēju. pienācīgi nesagatavojies.

Es piezvanīju. Durvis atvēra diezgan nevīžīga izskata kalpotājs alpaka vilnas auduma formas tērpā.

Misters Isterbrūks? viņš noprasīja. Misis Takertone jūs gaida.

Vīrs mani ieveda pārdomāti iekārtotā viesistabā. Tomēr uz mani telpa atstāja nospiedošu iespaidu: ļoti dārgi, bet bezgaumīgi. Nebūtu tik pretenciozi iekārtota, tā liktos daudz mājīgāka. Pie sienām bija gleznas pāris diezgan labu un ļoti daudz sliktu. Mīkstās mēbeles apvilktas ar dzeltenu brokātu. Manus vērojumus pārtrauca misis Takertones parādīšanās. Ar grūtībām izrausos no dzeltenā dīvāna dziļumiem.

Nevaru pateikt, ko biju gaidījis ieraudzīt, bet nekādā ziņā to, ko skatīja manas acis. Nekā ļauni draudīga tikai parasta pusmūža sieviete. Ne īpaši skaista, ne pārāk interesanta un, es nospriedu, ne pārāk inteliģenta. Lūpas, lai gan tām bija bagātīgi uzziesta pomādes kārta, plānas un īgni sakniebtas. Neizteiksmīgs zods. Acis blāvi zilas; tās, kā likās, visam, kam pievērsās, noteica cenu. Tāda tipa cilvēks, kurš šveicaram vai garderobistam vienmēr dos mazāku dzeramnaudu, nekā pienākas. Tādas sievietes sastopamas visā pasaulē, gan ne visas tik dārgi tērptas un ne tik profesionāli nosmiņķētas.

-    Misters Isterbrūks? Likās, mans apciemojums sievieti patiesi iepriecināja, balss skanēja jūsmīgi. Ļoti patīkami iepazīties! Padomā tikai, jūs interesē šis nams! Protams, es zinu, ka to cēlis Džons Ncšs vīrs man to pateica -, taču nekad nebūtu iedomājusies, ka tas varētu ieinteresēt tādu zinātnieku kā jūs!

-   Saprotiet, misis Takertone, ēkas arhitektūra nav raksturīga Neša parastajam stilam, tāpēc tā… ē… izraisa… ē…

Viņa mani pārtrauca, tā aiztaupīdama man pūles atrast kaut cik ticamu paskaidrojumu:

-   Baidos, ka neko no tā visa nesaprotu… Gribu teikt, no arhitektūras vai arheoloģijas, vai tamlīdzīgām gudrībām. Neņemiet ļaunā šo manu trūkumu!

Protams, neņemšu. Mani tas tikai iepriecināja.

-   Lai gan tas viss ir tik ārkārtīgi interesanti! viņa uzskatīja par vajadzīgu piemetināt.

Es atbildēju, ka mēs, speciālisti gluži pretēji esam garlaicīgi un apnicīgi, kad runājam par saviem izpētes objektiem.

Misis Takertone iebilda, ka tā nu noteikti neesot taisnība, un ierosināja padzert tēju, bet pēc tam apskatīt māju vai, ja vēlos, vispirms apstaigāt telpas un tēju dzert pēc tam.

Es nebiju rēķinājies ar tērzēšanu pie tējas tases un ar nodomu biju pieteicis vizīti pirms tradicionālā tējas laika. Es izvēlējos vispirms * apskatīt māju.

Par laimi, apstaigājot telpas, misis Takertone runāja neatņemdamas, tādējādi man ne*bija vajadzības murmināt kaut kādus pārgudrus, pašam nesaprotamus arhitektūras terminus.

Laimīga sakritība, viņa teica, ka esmu ieradies šobrīd. Māja drīz tikšot pārdota -"Tā man vienai pēc vīra nāves ir par lielu" un arī pircējs jau esot pieteicies, lai gan nekustamo īpašumu aģents tikai pirms nedēļas ielicis sludinājumu avīzē.

Man nepatiktu, ja jūs māju redzētu tad, kad tā ir atstāta. Manuprāt, lai māju tā pa īstam novērtētu, tai jābūt apdzīvotai. Vai jūs man piekrītat, mister īsterbrūk?

Man gan šis nams patiktu labāk bez šobrīd tajā esošajām mēbelēm un pašreizējās īpašnieces, taču, protams, savas domas noklusēju. Es apjautājos, vai pēc mājas pārdošanas viņa nolēmusi apmesties tuvākajā apkārtnē.

-    Patiesībā to vēl neesmu izlēmusi. Vispirms paceļošu pa pasauli. Pasildīšos saulītē. Ienīstu šejienes nejēdzīgo klimatu. Ziemu noteikti pavadīšu Ēģiptē. Esmu tur jau bijusi* pirms pāris gadiem. Burvīga zeme! Bet jūs to noteikti zināt labāk par mani.

Es neko nezināju par Ēģipti un tā arī pateicu.

-   Ak, jūs vienkārši esat pārāk kautrīgs! Viņa valšķīgi uzsmaidīja un turpināja: Šī ir ēdamistaba. Tā ir oktagonāla. Vai es pareizi pateicu? Bez kaktiem.

Es apstiprināju, ka viņa izteikusies pareizi, un paslavēju telpas proporcijas.

Drīz, pabeiguši apgaitu, mēs atgriezāmies viesistabā un misis Takertone piezvanīja, lai pasniedz tēju. Mājkalpotājs, kas pirmīt atvēra namdurvis, ienesa apsūbējušu Viktorijas laikmeta sudraba tējkannu.

Kad vīrietis izgāja, misis Takertone smagi nopūtās.

-    Pēc vīra nāves mājkalpotāji precēts pāris, kas turpat divdesmit gadus bija kalpojis šajā mājā -, pēkšņi izlēma aiziet. Aizbildinājās, ka nolēmuši doties pelnītā atpūtā, taču pēc kāda laika dzirdēju, ka viņi salīgti citā mājā. Par ļoti augstu algu. Manuprāt, maksāt mājkalpotājiem lielu naudu ir galīgs absurds. Padomājiet tikai, cik izmaksā viņu izmitināšana un ēdināšana, nemaz nerunājot par gultas veļu!

Tiešām slikta sieviete, es nospriedu. Blāvais acu skatiens, plānās lūpas acīmredzot norādīja uz skopulību.

Mudināt misis Takertoni uz sarunu nebija vajadzības. Viņai patika runāt. Jo īpaši par sevi. Uzmanīgi klausoties un šad tad iespraužot pa attiecīgam vārdam, es drīz vien jau zināju gandrīz visu par namamāti, arī to, ko viņa nepateica.

Uzzināju, ka ar atraitni Tomasu Takertonu viņa apprecējusies pirms pieciem gadiem. Ka bijusi "daudz, daudz jaunāka par vīru". Ar misteru Takertonu iepazinusies kādā greznā pludmales viesnīcā, kur viņa strādājusi naktsklubā par viesu izklaidētāju pie bridža spēles. (Cienījamā dāma pat neapjauta, ka neviļus izpļāpājusi šo savas pagātnes faktu.) Tomasa meita mācījusies skolā, kas atradusies netālu no viesnīcas, un "vīrietim ir grūti vienam tikt galā ar pusaudzi, kurai nav mātes".

-   Nabaga Tomass, viņš jutās tik vientuļš… Pirms dažiem gadiem bija nomirusi viņa sieva un viņš joprojām skuma pēc aizgājējas.

Misis Takertone turpināja cildināt sevi labsirdīga, līdzjūtīga sieviete, kas apžēlojusies par paveco, vientuļo kungu.

-   Saprotiet, pēdējos mēnešos, kad vīra veselība pasliktinājās, es nekur negāju, neva-^ rēju satikt nevienu no savām draudzenēm!

Diez vai nefigurēja arī kādi vīriešu kārtas draugi, es nodomāju, un sievas draudzību ar tiem Tomass Takertons uzskatījis par nevēlamu. Ne velti testamentā tādi noteikumi, kurus Džindžerai bija izdevies noskaidrot Somersethausā [23] .

Novēlējumi kalpotājiem, pāris krustbērniem un finansiāls nodrošinājums sievai ne pārāk dāsns, taēu ne mazais -, kā pamatsummu uzticēts pārvaldīt bankai, bet ienākumus no tā saņems atraitne visā viņas dzīves laikā. Pārējais kapitāls, kas vērtēts ar sešciparu skaitli, novēlēts nelaika meitai Tomasīnai Annai. Sasniedzot divdesmit vienu gadu vai arī tad, ja viņa līdz tam laikam stājas likumīgā laulībā, novēlētais kapitāls pāriet pilnīgā viņas rīcībā. Ja meitene nomirst neapprecējusies, pirms sasniedz minēto vecumu, visu manto viņas pamāte. Citu radinieku Takertonam nebija.

Vinnests, es domās atzīmēju, nav mazais. Un misis Takertone naudu mīlēja… Tas bija acīmredzams. Pirms apprecēšanās ar paveco atraitni viņai savas naudas nav bijis par to es biju pārliecināts. Un tad, šķiet, bagātība sakāpa galvā. Saistījusies ar slimīgu vīru, viņa loloja cerību par drīzo nākotni, kad, būdama vēl jauna sieviete, kļūs brīva un bagāta, tik bagāta, ka iegūtais pārspēs pat vispārdrošākos sapņus.

Testaments sagādāja vilšanos. Sieviete bija cerējusi uz daudz ko vairāk par, viņasprāt, tik niecīgo ieguvumu. Viņa bija sapņojusi doties dārgos ceļojumos, apmesties luksus viesnīcās, nēsāt dārgakmeņus un vismodernākos vakartērpus… Kaut vai nauda naudas pēc izjust baudu, ieejot bankā…

Bet tagad visu iegūs Tomasīna! Meitene kļūs par bagāto mantinieci! Skuķis, kas visticamāk ienīst savu pamāti, ko ne reizi vien būs likusi manīt jaunības karstumā. Šis skuķis kļūs pasakaini bagāts,ja vien…

Ja vien… Vai tiešām… Vai es patiešām varu noticēt, ka šis blondais, vulgārais radījums, kas veikli bārsta banalitātes, bija spējis atrast ceļu uz "Palso zirgu" un nevainīgu meiteni nolemt nāvei?

Nē, es nespēju noticēt… ^

Tomēr man jāveic uzdevums, kādēļ biju ieradies. Strupi pārtraucu misis Takcrtoni:

-        Zināt, reiz es satiku jūsu meitu, tas ir pameitu.

Viņa likās nedaudz pārsteigta, taču bez jebkādas intereses pārprasīja: Tomasīnu… Tiešām…

-  Jā, Čelsijā.

-        Ak, Čelsijā! Jā, tā varētu būt… Viņa izdvesa īsu nopūtu. Šolaiku meitenes… Ar viņām tik grūti… Neviens nespēj viņas valdīt. Viņas tēvs ļoti pārdzīvoja. Es, protams, tur neko nevarēju darīt. Meitene nekad neklausījās, ko es saku. Viņa atkal nopūtās. Tomasīna bija jau liela meitene, kad es apprecējos ar viņas tēvu. Pats saprotiet, pamāte… Viņa pašūpoja galvu.

-  Jā, tas nav viegli, es līdzjūtīgi piekritu.

-   Es centos. Centos, cik jaudāju.

-   Es ticu.

-   Pilnīgi bez panākumiem. Protams, Toms nepieļāva, ka meita pret mani izturētos rupji, lomēr bez asumiem neiztikām. Patiesībā kopā dzīvošana kļuva neciešama. Man par lielu atvieglojumu, Tomasīna paziņoja, ka dzīvos atsevišķi, taču es labi sapratu, kā jutās Tomass. Meitene nokļuva nevēlamā kompānijā.

-   Es tā nopratu.

-   Nabaga Tomasīna, noteica misis Takertone, pieglauzdama blondo matu cirtu, tad paskatījās manī. Ak, jūs droši vien nezināt! Pirms mēneša Tomasīna nomira. Ļoti pēkšņi, ar encefalītu. Ar to visbiežāk saslimst jaunieši. Gaužām bēdīgi.

-   Es zināju, ka viņa ir mirusi, es sacīju un piecēlos kājās. Pateicos, misis Takertone, ka izrādījāt māju!

Mēs sarokojāmies. Neaizejot līdz durvīm, es apstājos, pagriezos pret namamāti un jautāju:

-   Starp citu, jūs taču zināt kotedžu "Palsais zirgs", vai ne?

Sievietes reakcija neatstāja vietu šaubām, blāvās acis iepletās paniskās bailēs. Pat zem smiņķa kārtas bija saskatāma piepeši nobālusī seja un šausmās sastingušie vaibsti.

-   "Palsais zirgs"? Balss skanēja spalgi un griezīgi. Kas par "Palso zirgu"? Es par to neko nezinu!

Es atļāvos notēlot vieglu pārsteigumu.

-   Ak, atvainojiet! Mačdīpingā atrodas ļoti interesanta ēka kādreizējais krogs un viesnīca. Nesen biju ciemā, un draugi mani aizveda uz turieni. Veiksmīgi pārbūvēta veca māja, saglabājot seno gaisotni. Biju pilnīgi pārliecināts: kāds pieminēja jūsu vārdu, kaut gan, iespējams, bija domāta jūsu pameita, kas kaut kad tur bijusi… bet varbūt kāds cits ar tādu pašu uzvārdu… Es mirkli paklusēju, tad piebildu: Tai vietai ir diezgan savāda slava.

Pilnā mērā izbaudīju savu "noiešanu no skatuves". Spogulī pie sienas redzēju misis Takertones seju. Viņa stingi noraudzījās manā aiziešanā. Sieviete bija ārkārtīgi, ārkārtīgi nobijusies, un es sapratu, ka tāda viņa izskatīsies daudzus turpmākos gadus…

Skats nebija no patīkamākajiem.

14. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

-   Tātad vairs nav nekādu šaubu, apmierināti sacīja Džindžera.

-   Arī pirms tam mēs bijām pārliecināti.

-   It kā. Tomēr tagad mūsu aizdomas pilnīgi apstiprinājušās.

Kādu brīdi klusējām, un es domās iztēlojos, kā viss noticis: kā misis Takertone aizbrauc uz Birmingemu, uzmeklē 75. numuru Municipālajā laukumā, satiek misteru Bredliju. Viņa ir sanervozējusies, viņš draudzīgi mierinošs. Viņš drošina sievieti, ka nav ne mazākā riska. (Tas viņam jāatkārto vairākkārt, lai misis Takertoni patiešām pārliecinātu.) Redzu, kā viņa aiziet, neko nenorunājusi, nolēmusi visu pamatīgi apsvērt. Iespējams, ka viņa apmeklē pameitu Čelsijā, bet varbūt meitene ierodas tēva mājās, lai tur pavadītu nedēļas nogali. Droši vien starp abām sievietēm notiek saruna, kuras laikā Tomasīna atklāj nodomu apprecēties. Bet pamātei galvā viena doma par NAUDU. Par lielu naudu, ne jau par nožēlojamiem grašiem! Par naudu, kas spētu piepildīt visas vēlmes, daudz naudas. Un to visu saņems šis izlaidīgais, rupjais skuķis, kas to vien zina kā, lempīgā svīterī un džinsos tērpies, slaistīties pa Čelsijas bāriem kopā ar tikpat izlaidīgiem un samaitātiem jauniešiem kā viņa pati. Kāpēc lai viņai, šai paklīdušajai skuķei, no kuras dzīvē tik un tā nekas labs neiznāks, tiek tāda bagātība!

Un, lūk, seko otrs brauciens uz Birmingemu. Ar lielāku piesardzību un pārliecību. Beidzot tiek apspriesti neģēlīgā darījuma noteikumi. Es nenoturējos nepasmaidījis tur nu misteram Bredlijam nākas pasvīst: misis Takertone prot diņģēties! Taču galu galā abi vienojas, derības noslēgtas, papīrs parakstīts. Bet kas notiek tālāk?

Te mana iztēle beidzās. Kas notika tālāk, mēs nezinājām…

Es atgriezos īstenībā. Džindžera nogaidoši raudzījās manī.

-  Tikāt skaidrībā?

-   Kā jūs nojautāt, par ko es domāju?

-      Esmu sākusi saprast, kā darbojas jūsu prāts. Jūs iztēlojāties, kā viss noticis, vai ne? Domās sekojāt viņai uz Birmingemu, iztēlojāties, kas tur notika.

-     Jā, bet tad pēkšņi pavediens pārtrūka. Brīdī, kad Birmingemā abi vienojās par darījumu. Kas notika tālāk?

Klusēdami noraudzījāmies viens otrā.

-     Agrāk vai vēlāk, pēc brīža ierunājās Džindžera, kādam tomēr ir jānoskaidro, kas īsti notiek "Palsajā zirgā".

-Kā?

-    Nezinu… Tas nebūs viegli. Neviens no tiem, kas tur bijis un kas ar noteiktu nolūku vērsies pie kotedžas iemītniecēm, neko nestāstīs. Bet viņi ir vienīgie, kas varētu paskaidrot. Situācija sarežģīta… Es iedomājos…

-    Varbūt mums doties uz policiju? es ierosināju.

-   Jā, to varētu. Tagad mums būtu nopietns pamats to daļīt. Policija varētu uzsākt oficiālu izmeklēšanu.

Es šaubīdamies pašūpoju galvu.

-   Esam ieguvuši apstiprinājumu ļauniem nolūkiem. Bet vai tas ir pietiekami oficiālai apsūdzības izvirzīšanai? Un visas tās blēņas par cilvēka neapzināto tiekšanos pēc nāves! Jā, es steidzīgi turpināju, redzot, ka Džindžera gatavojas ko iebilst, var izrādīties, ka tās nav tikai tukšas pļāpas, taču tieši tādas tās izklausīsies tiesas zālē. Mums nav ne mazākās nojausmas, kā īstenojas viņu noziedzīgie plāni.

-   Tad mums atliek to noskaidrot! Bet kādā veidā?

-   Vajadzētu redzēt savām acīm un dzirdēt savām ausīm, taču tur nav kur noslēpties, tajā klētī bibliotēkā. Manuprāt, tieši tur tas lai kas tas būtu -, tieši tur viss notiek.

Džindžera iztaisnoja muguru, enerģiski papurināja galvu kā draiskulīgs terjers un sacīja:

-         Ir tikai viens veids, kā noskaidrot, kas īsti noliek ir jākļūst par viņu klientu.

Es iepletu acis.

-   Par reālu klientu?

-        Jā. Jūs vai es, nav svarīgi, kuram uznākusi vēlēšanās kādu "novākt". Vienam no mums jādodas pie Bredlija un jāvienojas!

-        Esmu pret šādu ideju! es stingri noteicu.

-   Kāpēc?

-   Tas var būt bīstami!

-   Mums?

-        Varbūt arī mums, bet es galvenokārt domāju upuri. Mums Bredlijam jānosauc vārds. Reālas personas vārds, nevis izdomāts. Viņi var pārbaudīt, patiesībā pārbaudīs noteikti. Piekrītat?

Džindžera padomāja, tad piekrītoši pamāja ar galvu.

-        Jā. Upurim jābūt reālai personai ar reālu adresi.

-   Tāpēc esmu pret šo ideju, es atkārtoju.

-         Un jābūt reālam iemeslam, kāpēc no upura jāatbrīvojas.

Mes klusēdami apsveram situāciju.

-   Turklāt no tā cilvēka, lai kas viņš būtu, jādabū piekrišana, es uzsveru. Šaubos, vai kāds piekritīs riskēt.

-    Tas varētu izdoties, domīgi sacīja Džindžera. Taču vienā ziņā jums ir absolūta taisnība, nesen jūs par to ieminējāties viņu vājā vieta ir tā, ka šim biznesam jābūt slepenam, bet ne pārāk slepenam potenciālajam klientam ir kaut kā jāuzzina par piedāvāto iespēju. t

-   Mani mulsina apstāklis, es balsī prātoju, ka izpaliek varas iestāžu reakcija. Parasti policija drīz vien nāk uz pēdām noziedzīgiem darījumiem.

-   Manuprāt, šajā gadījumā policija neko nav uzzinājusi tāpēc, ka viss notiek amatieru līmenī, ja saprotat, ko es gribu teikt. Ne profesionālā. Netiek iesaistīts vai noalgots profesionāls slepkava, netiek nolīgti gangsteri, lai kādu nogalinātu. Te viss notiek privāti.

Es piekritu, ka savā ziņā viņai ir taisnība.

Džindžera turpināja:

-   Pieņemsim, ka jūs vai es (paturēsim prātā abus variantus) šausmīgi vēlamies tikt vaļā no kāda cilvēka. Piemēram, no kā? Man ir mīļš tēvocis Mervins pēc viņa nāves es mantošu krietnu žūksni. Es un mana māsīca kaut kur Austrālijā esam tēvoča vienīgās radinieces. Tātad motīvs man būtu. Taču vecajam vīram ir jau krietni pāri septiņdesmit un viņš vairs nav īsti savā prātā, un ikvienam skaidrs, ka saprātīgāk būtu pagaidīt, līdz vecais vīrs nomirst dabīgā nāvē. Vienīgi, ja nu man ir bezizejas stāvoklis un briesmīgi vajadzīga nauda, bet tam neviens nenoticēs. Turklāt tēvocis ir ārkārtīgi mīļš vecītis un es viņu loti mīlu. Vai viņš ir vai nav maķenīt nojūdzies, vecajam vīram nemaz vēl nav apnicis dzīvot, un es nevēlos, lai viņam zustu kaut minūte atlikušā laika. Nē, es negribu riskēt! Kā ar jums? Vai jums ir kāds radinieks, pēc kura nāves kaut ko mantosiet?

Es noliedzoši papurināju galvu.

-   Man vispār nav radinieku.

-   Žēl. Varbūt šantāža? To būtu grūtāk sadomāt. Par ko gan jūs varētu šantažēt? Ja jūs būtu parlamenta loceklis vai darbotos Ārlietu ministrijā, vai arī būtu tikko kļuvis par ministru, tad būtu citādi. Ar mani tāpat. Pirms piecdesmit gadiem būtu vienkāršāk kompromitējošas vēstules vai fotogrāfijas… Bet mūsdienās kurš gan par tām uztraucas? Augstākais, varbūt iesauktos, kā to darīja Velingtonas hercogs: "Publicējiet un esiet nolādēta!" [24] tātad jāmeklē kas cits. Bigāmija? Viņa uzmeta man pārmetošu skatienu. Cik žēl, ka nekad neesat bijis precējies! Tad mēs varētu kaut ko sagudrot šajā virzienā.

Mani nodeva sejas izteiksme. Džindžera to acumirklī pamanīja.

-     Piedodiet, vina klusi teica. Vai es aizskāru sāpīgu stīgu?

-    Nē. Vairs nesāp. Pagājis tik ilgs laiks, ka viss jau nogrimis aizmirstībā.

-   Jūs bijāt precējies?

-    Jā, studiju laikā. Neviens neuzzināja, ka esam apprecējušies. Viņa nebija… kā lai saka… Mani vecāki viņu nepieņemtu. Mēs pat nebijām sasnieguši atļauto vecumu. Sareģistrējoties pamanījāmies noslēpt mūsu patiesos gadus.

Brīdi klusēju, kavēdamies atmiņās.

-        Laulībai vienalga nebūtu bijis lemts ilgs mūžs, vārdi lēni vēlās pār manām lūpām, tagad es to saprotu. Viņa bija skaista un varēja būt loti mīla, bet…

-   Kas notika?

-         Brīvlaikā mēs aizbraucām uz Itāliju… Notika avārija… autoavārija. Viņa bija beigta uz vietas.

-Bet jūs?

-         Manis automašīnā nebija. Viņa bija… kopā ar… draugu.

Džindžera uzmeta man ašu skatienu. Vina visu saprata. Tas bija neaprakstāms šoks, kad uzzināju, ka meitene, kuru biju apprecējis, nespēja būt uzticīga sieva.

Džindžera atkal kļuva lietišķa.

-   Vai sareģistrējāties Anglijā?

-Jā. Dzimtsarakstu birojā Pīterbarē.

-   Bet nomira viņa Itālijā?

-Jā.

-        Iznāk, ka Anglijā viņas nāve nav reģistrēta.

-   Nav.

-       Tad ko gan mums vēl vajag? Beidzot esam atraduši! Nekas nav vienkāršāk! Jūs esat neprātīgi iemīlējies un vēlaties mīļoto sievieti apprecēt, bet nezināt, vai pirmā sieva ir dzīva vai mirusi. Pirms daudziem gadiem jūs aizgājāt katrs uz savu pusi un kopš tā laika jūs neko par to sievieti neesat dzirdējis. Vai iespējams riskēt un doties laulībā ar mīļoto sievieti? Kamēr jūs prātojat, pēkšņi kā no zila gaisa uzrodas sieva, atsakās dot jums šķiršanos un draud, ka aizies pie jūsu draudzenes un visu izstāstīs.

-        Bet kas botu mana iecerētā? nedaudz apjucis, es noprasīju. Jūs?

Jautājums Džindžeru pārsteidza.

-        Noteikti ne es! Neesmu pareizais tips mani radusies situācija necik nemulsinātu, es nešaubīdamās spētu "dzīvot grēkā". Nē, ne es. Jūs labi zināt, kuru es domāju, un, manuprāt, vina visādā zinā atbilst šai lomai. Cēlā brunete sieviete, kuras sabiedrībā it bieži esat sastopams. Ļoti smalka un nopietna dāma.

-   Hermija Redklifa?

-   Viņa. Jūsu mūžīgā pavadone.

-   Kā jūs zināt par viņu?

-        No Pemas, protams. Viņa ir arī bagāta, vai ne?

-   Pat loti labi situēta. Bet…

-        Brīnišķīgi! Es taču nesaku, ka jūs viņu precēsiet naudas dēļ! Jūs neesat no tādiem tipiem. Bet tādi nelieši kā Bredlijs tam viegli noticēs… Labāk nevar būt! Lūk, situācija: jūs gatavojaties precēt Hermiju, kad negaidot no pagātnes iznirst sieva. Viņa ierodas Londonā, un nu ir uguns pakulās! Jūs pieprasāt šķiršanos, viņa nepiekrīt. Viņai ir atriebīga daba. Un tad jūs negaidīti un pilnīgi nejauši uzzināt par "Palso zirgu". Deru, uz ko vien vēlaties, ka todien Tirza un tā pusjukusī lauķe Bella nosprieda, ka ieradāties pie viņām ar noteiktu nolūku, ka apciemojums draugu pavadībā bija tāda kā izmēģinājuma vizīte, un tieši tāpēc Tirza bija tik atklāta pret jums. Patiesībā tā bija lietišķa saruna ar potenciālo klientu.

-   Iespējams, es piekritu un atmiņā pārcilāju kotedžā pieredzēto.

-   Un gandrīz tūlītējā Bredlija apmeklēšana pielika punktu jebkurām šaubām jūs esat uzkēries uz āka! Jūs esat… Džindžera ieturēja triumfējošu pauzi …nākamais klients!

Jā, viņas iecere varētu izdoties, tomēr…

-  Tomēr viņi visu sīki pārbaudīs.

-   Bez šaubām, piekrita Džindžera.

-   Izdomāt fiktīvu sievu, kas pēkšņi uzrodas no pagātnes, nav sarežģīti, bet viņi centīsies uzzināt detaļas kur sieviete dzīvo un tamlīdzīgi. Un ja es sākšu izvairīties no tiešām atbildēm…

-        Jums nebūs jāizvairās. Lai plāns izdotos, jums vajadzīga "sieva^ un viņa būs!

-         Saņemieties, sacīja Džindžera. Es būšu jūsu sieva!

2

Es iepletu acis. Pareizāk sakot, izvalbīju. Dīvaini, ka vina nesāka skali smieties.

Nepaguvu īsti atgūties, kad Džindžera ierunājās atkal.

-       Neuztraucieties, viņa mierīgi sacīja. Tas nebija bildinājums.

Es atguvu valodu.

-   Jūs pati neapzināties, ko runājat!

-        Protams, apzinos. Tas, ko es lieku priekšā, ir pilnīgi iespējams, turklāt manam priekšlikumam ir liela priekšrocība mēs neiesaistīsim nevienu no malas un neriskēsim nevainīgu cilvēku pakļaut briesmām.

-   Arī jums var draudēt briesmas!

-   Nu, tā jau ir mana darīšana.

-        Nē, ne tikai! Un vispār tas nav reāli izdarāms.

-        Ir, ir! Es jau visu apdomāju: noīrēju mēbelētu dzīvokli, ierodos tur ar pāris čemodāniem, aplīmētiem ar ārzemju uzlīmēm, un uzdodos par misis īsterbruku. Kas to apšaubīs?

-  Jebkurš, kas jūs pazīst.

-   Jebkurš, kas mani pazīst, mani neredzēs. Darbā brīdināšu, ka esmu saslimusi. Nokrāsošu matus… Jūsu sieva bija blonda vai tumšmate? Kaut gan mūsdienās tam nav lielas nozīmes.

-   Tumšmate, es automātiski precizēju.

-    Jauki. Nevaru ciest matu balināšanu. Izmainīšu ģērbšanās stilu, vēl grims, un pat mana labākā draudzene mani nepazīs! Turklāt neviens to sievieti nav redzējis vismaz piecpadsmit gadus, tā ka nevienam neradīsies šaubas, ka es neesmu viņa. Kāpēc lai kāds no "Palsā zirga" kompānijas apstrīdētu, ka esmu tā, par ko uzdodos? Ja jau jūs piekrītat maksāt lielu naudu un ar parakstu apstiprināt derības, kāpēc lai viņiem rastos aizdomas? Ar policiju jūs neesat saistīts. Jūs esat ideāls klients! Viņi var doties uz Somersethausu un vecos dokumentos pārliecināties par laulības reģistrācijas faktu. Viņi var uzzināt par jūsu draudzību ar Hermiju. Kāpēc lai viņos rastos šaubas?

-    Jūs tomēr nesaprotat galveno iespējamo risku!

-    Risku? Pie joda to! nicīgi iesaucās Džindžerfe. Es ar prieku piedalos, lai ieriebtu tai haizivij Bredlijam un patukšotu viņa kabatu par vairākiem simtiem māreiņu!

Es raudzījos jaunajā sievietē. Cik valdzinoša būtne… Rudi mati, vasarraibumiņi, drosmīgs gars… Taču es nevarēju pieļaut, ka vina uzņemas tādu risku.

-    Džindžera, es nepiekrītu! beidzot bildu. Ja nu atgadās kas nelāgs.

-   Ar mani?

-  Jā.

-   Vai tā nav mana darīšana?

-   Nē, ne tikai. Es jūs tur iesaistīju.

Viņa domīgi pamāja ar galvu.

-   Jā, tā laikam ir. Taču tam vairs nav nekādas nozīmes. Tagad mēs abi esam tur iekšā un mums abiem kaut kas jādara. Es runāju ļoti nopietni, Mark. Un neuzskatu, ka mēs izklaidējamies. Ja tas, par ko mums ir aizdomas, izrādīsies patiesība, tad tā ir zemiska, noziedzīga izrīkošanās ar cilvēku dzīvi, un tas ir jāpārtrauc! Te nav runa par slepkavību afekta stāvoklī aiz naida vai greizsirdības, pat ne par nogalināšanu aiz alkatības gadījumi, kad arī pats slepkava riskē. Šeit ir runa par organizāciju, kam cilvēku nogalināšana ir bizness. Slepkavām vienalga, kas ir upuris. Protams, viņa piemetināja, ja vien viss, ko domājam, ir patiesība.

Džindžeras balsī pēkšņi bija iezagusies šaubu nots.

-  Tā ir patiesība, es biju pārliecināts. Tāpēc jau baidos pārjums.

Džindžera atspieda elkoņus uz galda un sāka strīdēties ar mani.

Mēs pārrunājām un apspriedām visu, ko bijām uzzinājuši un noskaidrojuši, atkal un atkal atgriezdamies pie kāda jautājuma, gan strīdoties, gan piekrītot viens otram.

Pēc stundas kā liecināja pulkstenis uz kamīna dzegas Džindžera sacīja:

-   Situācija ir šāda: esmu brīdināta un "apbruņota". Es apzinos, ka man kāds var mēģināt ko nodarīt. Un ne mirkli neticu, ka pie manis Tirza gūs panākumus! Ja zemapziņā ikviens izjūt "alkas pēc nāves", tad acīmredzot manējā nav pietiekami attīstīta! Arī veselība man ir teicama. Un es vienkārši nespēju noticēt, ka pēkšņi man radīsies žultsakmeņi vai saslimšu ar meningītu tikai tāpēc, ka Tirza zīmēs pentagrammas uz grīdas vai Sibilla kritīs transā vai kā citādi māžosies.

-   Bella, šķiet, upurē baltus gaiļus, es domīgi piebildu.

-   Jūs taču piekrītat, ka tas viss ir nožēlojamas muļķības!

-   Mēs nezinām, kas patiesībā tur notiek, es atgādināju.

-    Nezinām. Tāpēc jau ir svarīgi uzzināt. Bet vai tiešām jūs ticat, ka no tā, kādus rituālus trīs sievas piekops savā klētī, es, neizejot no dzīvokja Londonā, nāvīgi saslimšu? Jūs taču nevarat tam noticēt!

-    Nē, es atbildēju, es tam nespēju noticēt. Un piebildu: Tomēr… ticu…

Mēs saskatījāmies.

-    Jā, Džindžera klusi noteica, tā ir mūsu vājā vieta.

-   Klausieties, es stingri sacīju, darīsim tā: es būšu tas, kas apmetīsies Londonā, bet jūs būsiet "klients". Izdomāsim…

Bet Džindžera sparīgi purināja galvu.

-   Nē, Mark, tas neies cauri, viņa teica nepiekāpīgā tonī. Vairāku iemeslu dēļ. Galvenokārt tādēļ, ka "Palsajā zirgā" mani jau pazīst kā bezrūpīgu un neatkarīgu būtni. Var izprašņāt Rodu par manu dzīvi, bet tur nav nekā, pie kā pieķerties. Toties jūs jau esat sevi parādījis mums izdevīgā veidolā nervozs vīrs, kurš okšķerējas apkārt. Nē, viss ir izlemts!

-   Man tas nepatīk. Nevaru nedomāt par to, ka būsiet viena, ar svešu vārdu, neaizsargāta.

Manuprāt, pirms kaut ko uzsākam, tomēr jāgriežas policijā. Nekavējoties.

-   Labi… negribīgi novilka Džindžera. Patiesībā arī es tā uzskatu. Bet uz kurieni iet? Uz policiju? Skotlendjardu?

-   Manuprāt, es sacīju, vislabāk būtu visu izstāstīt inspektoram Ležēnam.

15. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Inspektors Ležēns man iepatikās no pirmā brīža. Uzreiz bija redzams, ka viņš ir sava amata cienīgs, turklāt apveltīts ar iztēli cilvēks, kas, ja vajadzīgs, spēj apsvērt visas iespējamības, nevis tāds, kurš konsekventi ievēro vien trafaretu pieeju problēmām.

Ležēns teica?

-   Doktors Korigens man stāstīja par jūsu tikšanos. Viņš par šo lietu interesējas jau no paša sākuma. Tēvs Gormans bija visu cienīts un draudzē populārs priesteris. Tātad jūs sakāt, ka jums ir īpaša informācija par šo noziegumu?

-   Tā saistīta, es iesāku, ar kādu kotedžu, kuru sauc "Palsais zirgs".

-       Un atrodas, kā noprotu, Mačdīpingas ciematā.

-  Tieši tā.

-   Pastāstiet, kas jums par to zināms.

Es pastāstīju, ka pirmo reizi par kotedžu dzirdēju restorānā Fantasie. Tad aprakstīju savu viesošanos pie māsīcas Rodas un iepazīšanos ar trim "likteņdievēm". Cik vien precīzi iespējams, atstāstīju sarunu ar Tirzu Greju.

-   Un jūs viņas sacītajam noticējāt?

Es samulsu.

-        Nu, neteiksim, ka tieši noticēju. Pareizāk būtu teikt, ka neuztvēru pārāk nopietni.

-        Nu, nu, mister īsterbrūk, man liekas, ka noticējāt gan.

-        Laikam jums taisnība. Vienkārši grūti atzīties lētticībā.

Ležēns pasmaidīja.

-        Jūs neesat pilnīgi atklāts. Piemirsāt pateikt, ka uz Mačdīpingu braucāt jau ar zināmu nolūku. Kāpēc nolēmāt turp aizbraukt?

-        Manuprāt, tāpēc, ka tā meitene tik ļoti izbijās.

-   Jaunā lēdija no puķu veikala?

-        Jā. Tovakar restorānā frāzi par "Palso zirgu" viņa izmeta gluži nejauši. Meitenes izturēšanās veikalā uzvedināja uz domām, ka tik lielas izbailes nav bez pamata. Pēc tam es satiku doktoru Korigenu, un viņš pastāstīja par neizprotamo sarakstu. Divas personas no tajā minētajām es pazinu. Abas bija mirušas. Vēl viens uzvārds šķita kaut kur dzirdēts. Vēlāk uzzināju, ka arī tā sieviete ir mirusi.

-  Jūs runājat par misis Delafontēnu?

-Jā.

-  Turpiniet.

-  Nolēmu, ka jāuzzina kas vairāk.

-   Un ķērāties klāt. Ko darījāt?

Es pastāstīju par vizīti pie misis Takertones. Pēc tam par misteru Bredliju un viņa kantori Birmingemā.

Ležēns klausījās ar neatslābstošu uzmanību. Viņš atkārtoja:

-   Bredlijs. Tātad tur iesaistīts Bredlijs.

-  Jūs viņu pazīstat?

-       O jā, mums zināms viss par misteru Bredliju. Viņš mums sagādājis ne mazums rūpju. Izveicīgs darbonis, grūti kaut ko piesiet. Labi pārzina likumus un izmanto dažādus trikus un paņēmienus, kā izvairīties no kriminālatbildības. Viņam neko nevar pierādīt. Bredlijs varētu uzrakstīt rokasgrāmatu "100 veidi, kā apiet likumu". Taču slepkavības, organizētas slepkavības… Es teiktu, ka tas nav viņa "lauciņš". Jā, ne vina…

-        Bet tagad, kad esmu atstāstījis mūsu sarunu, vai nevarat sākt rīkoties?

Ležēns lēnām pašūpoja galvu.

-         Nē, nevaram. Vispirms jūsu sarunai nav liecinieku. Tā norisinājās tikai starp jums abiem, un viņš, ja gribēs, noliegs it visu. Turklāt viņam bija pilnīga taisnība, kad sacīja, ka slēgt derības var, par ko vien vēlaties. Viņš apgalvo, ka tad un tad kāds mirs, un vinnē. Kas tur krimināls? Ja mēs varētu Brcdliju tieši saistīt ar šo cilvēku nāvi… taču, kur dabūt pierādījumus?

Ležēns paraustīja plecus, paklusēja, tad noprasīja:

-        Vai jūs, esot Mačdīpinga, gadījumā nesatikāt misteru Veneblzu?

-         Satiku. Biju ielūgts uz pusdienām pie vina.

-        Ak tā! Kāds ir jūsu iespaids par šo cilvēku?

-        Ļoti labs. Ārkārtīgi spēcīga personība. Bet viņš ir invalīds.

-  Jā, pārciestā poliomielīta sekas.

-        Venebls pārvietojas ratiņkrēslā, bet liekas, ka nelaime nespēj mazināt viņa enerģiju un, cik vien iespējams, dzīvesprieku.

-   Pastāstiet ko vairāk par viņu.

Es aprakstīju Venebla māju, interesanto un dārgo priekšmetu kolekcijas, viņa daudzpusīgās intereses.

Ležēns noteica:

-Žēl.

-Ko?

-       Ka viņš ir invalīds, inspektors sausi papildināja.

-        Atvainojiet par jautājumu, bet vai esat pārliecināts, ka viņš patiešām ir invalīds? Vai nevar būt, ka… ka šis cilvēks simulē?

-        Pilnīgi pārliecināts. Venebla ārsts ir sers Viljams Dagdeils no Hārlejielas, cilvēks ar nevainojamu reputāciju. Viņš apliecinājis, ka Venebla kāju muskuļi ir atrofējušies. Misters Osborns varbūt uzskata, ka tonakt redzējis Veneblu ejam pa Bārtonielu, taču viņš maldās.

-  Skaidrs.

-        Kā jau teicu žēl; ja tiešām pastāv tik sarežģīta noziedzīga organizācija, kurai var pasūtīt jebkura cilvēka nāvi, tad tieši Venebls spētu visu izplānot un organizēt.

-  Jā, man jums jāpiekrīt.

Domās iegrimis, Ležēns vilka ar rādītāja pirkstu apļus uz rakstāmgalda virsmas. Tad strauji pacēla galvu un paskatījās manī.

-   Pamēģināsim, viņš sacīja, salikt visu pa plauktiem, apvienojot to, kas zināms policijai, ar to, ko pastāstījāt jūs. Izklausās ticami, ka tiešām pastāv tāda aģentūra vai firma, kas specializējas pasūtītājiem nevēlamu personu likvidēšanā. Tomēr nav nekā tāda, kas radītu aizdomas netiek izmantoti algotu slepkavu vai gangsteru pakalpojumi… Nav acīmredzama pamata apšaubīt faktu, ka cilvēks miris dabīgā nāvē. Piebildīšu, ka bez trim jums zināmajiem gadījumiem mums ir līdzīga informācija vēl par vairākām līdzīgām nāvēm cilvēki miruši it kā dabīgā nāvē, tomēr visos gadījumos ir palicēji, kas pēcāk gūst neapšaubāmu labumu. Pierādījumu, ka noticis noziegums, nav. Sasodīti gudri viss izdomāts. Lai kas to būtu izprātojis, tam nelietim ir smadzenes! Mums zināmi tikai dažu upuru vārdi, kas nonākuši mūsu rokās tikai tāpēc, ka mirstoša sieviete alka pirms nāves atvieglot dvēseli. Kas zina, cik upuru bijis kopumā! Un cik aptverošs ir noziedzīgais tīkls!

Viņš nikni papurināja galvu un turpināja:

-   Tā sieviete, Tirza Greja, jūs teicāt, lielījās ar savām spējām! Un var palikt nesodīta. Apsūdziet viņu slepkavībā, nosēdiniet uz apsūdzēto sola, ļaujiet, lai viņa skaļi plātās zvērināto priekšā, ka atbrīvojusi cilvēkus no šīs pasaules, iespaidojot upurus vienīgi ar savu gribasspēku vai buroties, vai ko tur vēl darot, un neviena tiesa viņu neatzīs par vainīgu, jo nav tāda likuma. Viņa nekad nav redzējusi vai tuvojusies nāvei nolemtajiem to mēs pārbaudījām. Viņa tiem nav piesūtījusi sazāļotas konfektes. Kā viņa pati saka, viņa vienkārši sēž mājās un nodarbojas ar telepātiju! Tiesā mūs izsmies!

Es nomurmināju:

-         Bet Lū un Enguss nesmejas. Neviens Augstajā Debesu namā!

-Ko?

-  Atvainojiet! Citāts no Immortal Hour[25].

-        Jā, pareizi. Velni ellē smejas, bet ne Debesu valdnieks. Jā, šis ir neparasts gadījums īsts sātana darbs, mister īsterbrūk.

-       Trāpīgi teikts, bet kurš gan šodien vēl tic sātana eksistencei? Un tomēr šķiet, ka šoreiz tas ir vispiemērotākais izskaidrojums. Tāpēc mēs… es aprāvos.

-  Jā? Ležēns vaicājoši lūkojās manī.

Es ātri nobēru:

-   Manuprāt, ir iespēja… varbūt… noskaidrot. kas īsti notiek. Mēs ar draudzeni izplānojām, kā to izdarīt. Droši vien jums tas liksies bērnišķīgi…

-   Atļaujiet man pašam spriest.

-   Vispirms, kā es noprotu, arī jūs uzskatāt, ka tāda noziedzīga organizācija pastāv un darbojas.

-  Nākas atzīt.

-   Taču jūs nezināt, kā tā darbojas. Mūsu plāna pirmā daļa ir skaidra: kāds cilvēks, nosauksim viņu par klientu, pa ausu galam izdzirdējis par organizāciju, uzzina par to vairāk, nonāk pie mistera Bredlija Birmingemā un, nolēmis, ka piedāvāto pakalpojumu izmantos, vienojas ar Bredliju. Pēc tam klients liek nosūtīts pie "Palsā zirga" iemītniecēm. Kas notiek tālāk, mums nav ne jausmas. Kas notiek kotedžā? Kādam tas ir jānoskaidro.

-  Turpiniet.

-    Pirms neuzzināsim, ko īsti dara Tirza Greja, mēs neko nepanāksim. Jūsu policijas ārsts, Džims Korigens, uzskata, ka viss ir tukša fantāzija. Bet vai tā tiešām ir? Inspektor Ležēn, vai arī jūs tā uzskatāt?

Ležēns smagi nopūtās.

-    Jūs zināt, kādai vajadzētu būt manai atbildei. Kā jebkuram saprātīgi domājošam cilvēkam man būtu jāpiekrīt: "Jā, tā ir!", taču… Runāšu atklāti, neoficiāli. Pēdējos simt gados notikušas daudzas it kā neticamas lietas. Vai pirms gadiem septiņdesmit kāds noticētu, ka pēc tam, kad Bigbens nositīs divpadsmit, pēc mirkļa zvana skaņas ielidos pie jums pa atvērto logu un jūs dzirdēsiet divpadsmit sitienus un nekādu mahināciju! Lielais pulkstenis taču nosita divpadsmit vienreiz, nevis divreiz skaņas pie jums atnesa divi atsevišķi skanu vilni. Vai kāds noticētu, ka varēs dzirdēt kādu runājam jūsu istabā, ja patiesībā runātājs pats atrodas, teiksim, Ņujorkā? Un nekāda savienojoša vada! Vai noticētu… ak vai, par duci citu lietu, kuras tagad skaidras pat mazam bērnam!

-    Citiem vārdiem sakot iespējams ir viss?

-   Jā, to es gribēju pateikt. Ja jūs man jautātu, vai Tirza Greja spēj kādu nogalināt, bolot acis un nonākot transā vai koncentrējot gribu, es atbildētu ar striktu: "Nē!" Bet… es to neapgalvoju… Kā gan es to varētu? Ja nu viņa pilnīgi nejauši atklājusi kaut ko…

-        Jā, pārdabiskas lietas ir un paliek neizskaidrojamas. Taču šodienas pārdabiskais rīt var izrādīties zinātnes sasniegums.

-    Tomēr ņemiet vērā, ka šobrīd es nerunāju oficiāli, Ležēns man atgādināja.

-        Jūs izteicāties ļoti saprātīgi un pamatoti. Es atkārtoju kādam ir jādodas tur un beidzot jānoskaidro, kas īsti notiek. Jāiet un jāuzzina!

Jutu, ka Ležēns svārstās.

-        Ceļš uz turieni jau bruģēts, es sacīju un izstāstīju, ko es un mana draudzene esam iecerējuši darīt.

Saraucis pieri un knibinādams apakšlūpu, inspektors uzmanīgi klausījās manī.

-        Mister īsterbrūk, viņš sacīja, kad biju beidzis, es saprotu jūsu apņemšanos apstākļu sakritības dēļ jums radusies izdevība palīdzēt atklāt noziegumu. Tomēr vai jūs apzināties, ka uzņematies lielu risku? Tie ir bīstami cilvēki, jums var draudēt briesmas, bet vēl noteiktāk jūsu draudzenei.

-        Es apzinos. Mēs saprotam… Simtām reižu mēs esam visu pārrunājuši. Man nepatīk loma, ko viņa grib uzņemties, taču Džindžera nav atrunājama. Pie velna! Viņa neatkāpsies!

Lezēns negaidīti noprasīja:

-   Vina ir rudmate, vai ne?

Jautājums mani pārsteidza. Jā… Rudmatēm strīdēties pretī ir neiespējami. Vai tad es to nezinu!

Viņa sieva noteikti ir rudmate, es nospriedu.

16. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Apmeklējot misteru Bredliju otro reizi, es nejutu ne mazāko satraukumu. Izjutu pat zināmu apmierinājumu.

-   Centieties iedzīvoties lomā, šķiroties Džindžera bija man piekodinājusi, un tieši to es centos darīt.

Misters Bredlijs man sirsnīgi uzsmaidīja.

-        Prieks jūs redzēt, viņš teica, sniegdams tuklo roķeli. Esat apdomājis savu problēmiņu? Kā jau teicu, nevajag steigties, laika ir pietiekami.

Es atbildēju:

-         Tieši tā man ir par maz. Jārīkojas… hm… steidzīgi.

Bredlijs noskatīja mani no galvas līdz kājām. Viņš ievēroja, ka nervozēju, novēršu

acis, ka ņurcu platmali, līdz tā izslīdēja no rokām un novēlās uz grīdas.

-    Mierīgi, mierīgi, viņš labsirdīgi sacīja. Paskatīsimies, ko varam darīt. Jūs vēlaties noslēgt derības, vai ne? Nekas tā nepalīdz atslābināties kā sportisks azarts. Tas novirza no… ēē… nepatīkamām domām.

-   Lieta tāda, ka… es iesāku un apklusu. Ļāvu, lai runā Bredlijs, un to viņš arī darīja.

-   Redzu, ka esat nedaudz satraucies, viņš sacīja. Gribat būt piesardzīgs. Tas ir labi. Kā mēdz teikt nekad nesaki ko tādu, ko nevarētu dzirdēt tava māte! Noprotu, ka uztraucaties par to, ka šeit varētu atrasties "blakts".

Mana sejas izteiksme pauda, ka es nesaprotu, par ko viņš runā.

-   Žargonisms. Domāts slepus ierīkots mikrofons, Bredlijs iztapīgi paskaidroja. Sarunu ieraksts un tā tālāk. Dodu savu goda vārdu, ka nekā tamlīdzīga nav. Mūsu saruna netiek ne noklausīta, ne ierakstīta. Bet, ja neticat un kāpēc lai jūs man noticētu -, jums ir pilnīgas tiesības izvēlēties sarunai citu vietu kādu restorānu vai, teiksim, kādu no mūsu vecās labās Anglijas dzelzceļa uzgaidāmām telpām un turpināsim sarunu tur.

Es atbildēju, ka esmu ar mieru palikt tur, kur esmu.

-   Pareizi! Ne jums, ne man nebūtu izdevīgi saglabāt pierādījumus mūsu atklātajām pārrunām. Ne jūs, ne es neminēsim vārdus, kas juristu valodā runājot "varētu tikt izmantoti pret mums". Darīsim tā: jūs nomāc rūpes un, apjaušot, ka esmu saprotošs un līdzjūtīgs cilvēks, vēlaties pastāstīt man, kas jūs nomāc. Esmu pieredzes bagāts un varu sniegt jums noderīgus padomus. Dalītas bēdas ir pusbēdas, kā saka. Kā jūs uz to skatāties?

Es skatījos pozitīvi un izstāstīju savu "bēdu stāstu".

Misters Bredlijs izrādījās atsaucīgs klausītājs: kur vajadzēja, iesprauda pa uzmundrinošam izsaucienam un palīdzēja atrast īsto vārdu vai frāzi. Viņš bija tik saprotošs un iejūtīgs, ka es bez lieka mulsuma atklāju visu par savu liktenīgo aizraušanos jaunībā, par Dorīnu un slepeno apprecēšanos.

-    Līdzīgi gadījumi it bieži pieredzēti, viņš līdzjūtīgi pašūpoja galvu. Ļoti bieži. Kaut kas neizprotams! Jaunekļa naivais ideālisms, skaista meitene, un te nu mēs esam vīrs un sieva, pirms pagūstam nošķaudīties! Kas notika tālāk?

Es turpināju savu stāstu, ar nolūku neiedziļinoties detaļās, lai neizkristu no lomas. Aprakstīju savu vilšanos jauns muļķis atskārš, ka bijis jauns muļķis.

Ļāvu Bredlijam noprast, ka beigās noticis pamatīgs strīds. Ja viņš pieņēma, ka jaunā sieva aizgājusi pie cita vai ka šis "cits" sievai bijis jau agrāk, lai tā arī paliek.

-   Saprotiet, es satraukti turpināju, lai arī tā sieviete nebija… neizrādījās tāda, kādu biju iztēlojies, viņa, liekas, mani tomēr mīlēja. Nekas nenorādīja uz to, ka viņa bija… ka viņa tā rīkosies, es gribēju teikt.

-   Un kas noticis tagad?

-   Tagad noticis tas, ka mana sieva ir atgriezusies! Mans izmisums bija acīmredzams.

-   Līdz šim jūs par viņu neko nezinājāt?

-   Varbūt izklausās neticami, bet es par viņu vispār pat neatcerējos! Varbūt zemapziņā pieņēmu, ka viņa ir mirusi

Bredlijs vairākkārt māja ar galvu. Pieņēmāt, jo jums likās, ka tā būtu labāk. Jūs vēlējāties, kaut tā būtu. Kāpēc uzskatījāt, ka viņa varētu būt mirusi?

-   Nekad nesaņēmu nevienu vēstuli. Nebija nekādu ziņu par viņu.

-        Patiesībā jūs vēlējāties aizmirst par savu sievu uz visiem laikiem.

Misters Bredlijs savā ziņā izrādījās psihologs, šis advokātelis ar melnajām ačelēm.

-        Tā ir, es pateicīgi atzinos. Saprotiet, ne tādēļ, ka būtu nodomājis atkal apprecēties…

-   Bet tagad domājat?

-   Nuuu… es it kā nelabprāt novilku.

-        Nekautrējieties, pastāstiet labajam tēvocim,pretīgais vīrelis iedrošināja.

Es bikli atzinos, ka tagad patiesi domāju par precēšanos…

Taču stāstīt par iespējamo līgavu kategoriski atteicos. Teicu, ka nevēlos viņu iesaistīt, tāpēc neko par viņu nestāstīšu.

Bredlijam mana nostāja likās visnotaļ uzslavējama. Viņš neiebilda.

-        Ļoti pareizi. Jums bijusi slikta pieredze. Tagad esat atradis sev piemērotu būtni, kuru, tāpat kā jūs, interesē literatūra. Sievieti, kas pielāgosies jūsu dzīvesveidam, uzticamu draugu.

Es sapratu, ka viņš jau zina par Hermiju. Tas bija skaidrāks par skaidru ja viņš bija ievācis ziņas par mani, tad noteikti bija atklājis, ka man ir tikai viena tuva draudzene.

Saņēmis manu vēstuli, kurā izteicu vēlēšanos tikties ar viņu atkal, Bredlijs noteikti pacentās uzzināt par mani, cik daudz vien iespējams, un noteikti arī par Hermiju. Viņš bija labi informēts.

-   Kāpēc vienkārši nešķirties no Dorīnas? viņš gribēja zināt.

Es atbildēju: Tas nav iespējams. Viņa mana sieva par to nevēlas pat dzirdēt!

-    Ai, ai, ai! Ja drīkstu jautāt ko viņa vēlas?

-   Viņa… viņa vēlas atgriezties pie manis. Viņa kategoriski atsakās savu apņemšanos mainīt. Viņa uzzinājusi, ka man ir draudzene, un… un…

-    Grib ieriebt. Jā… Izskatās, ka te patiešām nav citas izejas kā cerēt… Taču viņa ir tik jauna…

-   Un nodzīvos vēl ilgus gadus, es rūgti piemetināju.

-   Ak, mister īsterbrūk, to mēs nekad nevaram paredzēt! Jūs teicāt, ka līdz šim viņa dzīvojusi ārzemēs?

-  Tā vina saka. Kur, es nezinu.

-   Varbūt kādā austrumzemē? Gadās, ka tur saķer kādu nelāgu mikrobu, kas ieperinās organismā un gadiem ilgi neatgādina par sevi, bet tad jūs atgriežaties dzimtenē un tas pamostas! Iznākums letāls. Zinu dažus tādus gadījumus. Arī šoreiz tā varētu būt. Ja vēlaties, varam saderēt uz nelielu summu.

Es pakratīju galvu. Viņa nodzīvos vēl ilgus gadus.

-   Jā, droši vien jums taisnība… Tomēr esmu gatavs saderēt. Tūkstotis pieci simti pret vienu, ka tā dāma nomirs līdz Ziemassvētkiem! Ko teiksit?

-    Ātrāk! Tam jānotiek ātrāk par Ziemassvētkiem! Es nevaru gaidīt! Ir daži apstākļi…

Pēdējo teikumu es tīšuprāt nomurmināju neskaidri. Vai viņš nodomāja, ka manas attiecības ar Hermiju aizgājušas tik tālu, ka novilcināt laulību vairs nav ieteicams, vai ka "sieva" draud nekavējoties doties pie Hermijas un sacelt skandālu, vai ka ap Hermiju mēģina lakstoties kāds cits, es nezinu, un man tas bija pilnīgi vienalga. Man vajadzēja atstāt iespaidu, ka lieta ir steidzama.

-   Tad mainīsim likmi, Bredlijs sacīja. Teiksim, tūkstotis astoņi simti pret vienu, un mēneša laikā jūsu sievas vairs nebūs. Man ir tāda nojauta.

Nolēmu, ka pienācis laiks pakaulēties, un es diņģējos. Teicu, ka tik lielas naudas man nav. Taču Bredlijs nebija ar pliku roku ņemams. Kādā veidā bija noskaidrojis, nezinu, bet viņš bija pārliecināts, ka es spēju maksāt prasīto summu. Viņš zināja, ka arī Hermijai bija nauda. To pierādīja netiešais mājiens, ka gan jau vēlāk, kad apprecēšu Hermiju, izdotā nauda atmaksāsies. Turklāt viņš bja pārliecināts, ka esmu ieinteresēts, lai viss notiktu iespējami tuvākā laikā. Viņš nepiekāpās.

Galu galā godprātam nepieņemamās derības tika noslēgtas.

Es parakstīju parādzīmi, kas bija piebārstīta ar man ne visai skaidriem juridiskiem terminiem un frāzēm. Šaubījos, vai dokuments vispār atbilda likumam.

-   Vai tas ir likumīgi saistošs? es gribēju noskaidrot.

-   Nedomāju, misters Bredlijs plati pasmaidīja, atsegdams pirmklasīgu zobu protēzi, ka to kādreiz kāds pārbaudīs. Viņa smaids šķebināja. Derības ir derības. Ja zaudētājs atsakās maksāt…

Es nenovērsu acis no vina.

-   Es neieteiktu, viņš rāmi sacīja. Nē, nekādā zinā neieteiktu izvairīties. Mums nepatīk parāda nemaksātāji.

-   Es samaksāšu.

-   Esmu drošs par jums, mister īsterbrūk. Tagad parunāsim par… ēē… sagatavošanās darbiem. Jūs teicāt, ka misis Isterbrūka dzīvo Londonā. Kur tieši?

-   Vai tas jums noteikti jāzina?

-        Man jāzina viss. Jūsu nākamais solis būs vizīte pie mis Grejas. Jūs taču atceraties Tirzu Greju?

Atbildēju, ka, protams, atceros.

-        Apbrīnojama sieviete. Patiešām apbrīnojama. Ļoti talantīga. Viņai būs nepieciešama kāda lieta, kas pieder misis īsterbrūkai, kabatlakatiņš, cimds, vienalga kas, ko jūsu sieva lieto ikdienā.

-   Kāpēc? Kam tas vajadzīgs?

-        Nejautājiet man. Man nav ne jausmas. Mis Greja savus noslēpumus neatklāj nevienam.

-   Bet kas notiks? Ko vina ar to darīs?

-        Mister īsterbrūk, ticiet man, es jums godīgi atzīstos, ka nezinu! Patiešām nezinu. Vēl vairāk es to nemaz nevēlos uzzināt! Lūk, kā!

Brīdi klusējis, viņš gandrīz tēvišķā tonī turpināja:

-        Mans padoms ir sekojošs, mister īsterbrūk: apciemojiet sievu, nomieriniet viņu, lai viņa domā, ka apsverat iespēju salabt. Varbūt paziņojiet, ka uz pāris nedēļām aizbraucat uz ārzemēm, bet pēc atgriešanās… un tā tālāk.

-   Un pēc tam?

-   Nemanot nočiepis viņai kādu priekšmetu, dodieties uz Mačdīpingu. Viņš padomāja. Šķiet, kad bijāt pie manis pirmo reizi, jūs minējāt, ka jums tur netālu dzīvo draugi… vai radinieki?

-   Māsīca.

-   Tad ir ļoti vienkārši uz pāris dienām apmetieties pie viņas.

-   Bet kur mēdz apmesties parasti? Vietējā viesnīcā?

-   Droši vien. Vai atbrauc savā automašīnā no Bornmutas. Neesmu lietas kursā.

-   Bet ko nodomās mana māsīca?

-   Sakiet, ka esat ieinteresējies par "Palsā zirga" iemītniecēm, ka vēlaties piedalīties viņu seansā. Lai arī zināt, ko mediji dara, un uzskatāt, ka tas viss ir blēņas, tomēr jums būtu interesanti pavērot… Kā redzat, mister īsterbrūk, viss ir ārkārtīgi vienkārši.

-   Un… un pēc tam?

Viņš smaidīdams pašūpoja galvu.

-     Neko vairāk es jums nevaru pateikt. Tālāk rīkojas Tirza Greja. Neaizmirstiet par cimdu vai nēzdodziņu, vai ko tur. Iesaku pēc tam doties nelielā ceļojumā uz ārzemēm, teiksim, uz nedēļu vai divām. Šajā gadalaikā Itālijas Rivjēra ir burvīga.

Es atbildēju, ka nevēlos doties uz ārzemēm, ka vēlos palikt Anglijā.

-        Lai būtu tā, tikai ne Londonā. Silti iesaku tikai ne Londonā.

-   Kāpēc ne?

Misters Bredlijs pārmetoši paskatījās manī.

-        Klientiem tiek garantēta pilnīga… ēē… drošība. Ja viņi pakļaujas norādījumiem.

-   Bornmuta? Vai uz Bornmutu drīkst?

-        Jā, Bornmuta varētu derēt. Apmetieties viesnīcā, iegūstiet jaunus paziņas, bieži uzturieties viņu sabiedrībā, lai jūs ievērotu. Nevainojami pavadīts laiks tāds ir noteikums. Ja apnīk Bornmuta, brauciet uz Torkiju.

Viņa valoda plūda kā pieredzējušam tūrisma firmas aģentam.

Pēc tam man atkal nācās paspiest mistera Bredlija tuklo roķeli.

17. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

-        Vai tiešām tu piedalīsies Tirzas Grejas seansā? Roda šaubījās.

-   Kāpēc gan ne?

-   Nekad nebūtu iedomājusies, ka tu interesējies par kaut ko tamlīdzīgu!

-   Neinteresējos arī, es godīgi atzinos. Bet tās trīs sievietes ir tik dīvainas. Mani moka ziņkāre, kādi pekstiņi tur notiek.

Vieglprātīgais tonis laikam neizklausījās pārliecinošs ar acs kaktiņu pamanīju, kā Hjūss Despards vērīgi paraudzījās manī. Viņš bija pieredzējis vīrs ar asu prātu, no tiem cilvēkiem, kuri ar kaut kādu sesto maņu spēj sajust briesmas. Viņš instinktīvi nojauta, ka mani pamudinājusi ne tikai kaila ziņkāre.

-   Es iešu tev līdzi, jautri ierosināja Roda. Allaž esmu vēlējusies piedalīties tādā izrādē!

-   Pat nedomā, norūca Despards.

-    Hjūs, tu taču zini, ka es neticu gariem, labi zini, ka neesmu māņticīga. Aiziešu vien joka pēc.

-   Tur nav nekādu joku, īgni noskaldīja Despards. Tā ir netīra spēle, kurā tiek lietoti visādi blēdīgi paņēmieni. Nevar zināt, kādu iespaidu tas viss var atstāt uz vieglprāti, kas piedalās seansā aiz "tukšas ziņkāres".

-   Tad atrunā Marku arī, Roda uzmeta lūpu.

-    Par Marku man nav 'jāatbild, sacīja Despards, iesāņus mani pētīdams. Manī radās pārliecība, ka viņš nojauš uz "Palso zirgu" es dodos ar noteiktu nolūku.

Roda sapīka, bet ne uz ilgu laiku. Kad nedaudz vēlāk, ciemā pastaigājoties, nejauši uzdūrāmies Tirzai Grejai, noskaidrojās, ka viņai jau ir paziņots par manu ierašanos.

-    Labdien, mister īsterbrūk, mēs jūs šovakar gaidām. Ceru, ka neliksim jums vilties. Sibilla ir nepārspējama kā medijs, lai gan iepriekš nekad nevar zināt, kā viņa jutīsies, bet ceru, ka viss noritēs, kā nākas, un jūs būsiet apmierināts. Viens gan man jums jāpiekodina jūsu prātam jābūt atvērtam. Uz godīgiem un atklātiem jautājumiem saņemsiet tikpat godīgas un atklātas atbildes, bet vieglprātīgai un nievājošai attieksmei var būt sliktas sekas.

-   Es arī gribētu piedalīties, iejaucās Roda, taču Hjūss reizēm ir tik briesmīgi aizspriedumains! Jūs jau viņu pazīstat.

-   Vienalga es jūs nebūtu pieņēmusi, atteica Roda. Pietiek ar vienu nepiederošo. Viņa pievērsās man: Pirms seansa nav ieteicams pieēsties. Tātad septiņos? Mēs jūs gaidīsim!

Tirza Greja mums pamāja, uzsmaidīja un ātrā gaitā aizgāja. Aizņemts ar savām domām, es noraudzījos aizejošajā sievietē un neieklausījos, ko saka Roda.

-   Piedod, ko tu teici?

-   Teicu, ka pēdējā laikā tu uzvedies ļoti dīvaini. Kopš pirmā brīža, kad atbrauci. Vai noticis kas nelāgs?

-   Nekas, protams, nekas! Kas gan lai būtu noticis?

-   Vai neveicas ar grāmatas rakstīšanu?

-   Grāmatas? Pirmajā brīdī neatjautu, par kādu grāmatu viņa runā. Ak, grāmata! Ar to viss kārtībā, pamazām top.

-   Manuprāt, tu esi iemīlējies, viņa apsūdzošā tonī secināja. Jā, tā ir. Iemīlēšanās atstāj sliktu iespaidu uz vīriešiem viņi uzvedas kā sajukuši. Ar sievietēm notiek gluži pretējais viņas jūtas kā septītajās debesīs, staro aiz laimes un kļūst skaistākas. Jocīgi, vai ne? Kas sievietēm nāk par labu, tas vīriešus pārvērš par auniem.

-   Pateicos!

-   Ak. neapvainojies, Mark! Manuprāt, tas ir brīnišķīgi, un patiesībā es ļoti priecājos par tevi. Viņa ir tik jauka!

-   Kas?

-   Hermija Redklifa, protams! Tu domā, ka es nekad neko nepamanu. Jau sen paredzēju, ka jūsu draudzība beigsies ar laulībām. Viņa ir tieši tāda sieviete, kas piemērota tev izskatīga un gudra. Vislabākā, ko esi noskatījis.

-        To tu teiktu par jebkuru manis izredzēto sievieti.

Roda paskatījās manī un pavīpsnājusi noteica:

-Kā tad!

Pēc tam Roda paziņoja, ka viņai paredzama stingra saruna ar miesnieku, bet es teicu, ka iegriezīšos mācītājmājā.

-        Nejau tādēļ, lai lūgtu vikāru nākamsvētdien mūs ar Hermiju uzsaukt,-es ātri piebildu, apsteigdams iespējamos komentārus.

2

Pienākot pie mācītājmājas, jutos kā atgriezies mājās. Parādes durvis bija viesmīlīgi atvērtas, un, pārkāpjot slieksnim, likās, ka no pleciem noveļas smagums.

Misis Deina Kaltropa ienāca pa vestibila galējām durvīm, stiepdama, pēc manām domām, pārāk lielu gaiši zaļu plastmasas spaini.

-        Sveicināti! viņa sacīja. Es jau nojautu, ka atnāksiet.

Viņa padeva man spaini. Nesapratu, ko ar to iesākt, un apjukumā paskatījos apkārt.

-        Ārā, aiz durvīm uz pakāpiena, neiecietīgi norīkoja mācītājkundze tonī, it kā man to vajadzētu gan zināt.

Es paklausīju. Tad sekoju viņai uz to pašu krēslaino istabu, kurā sēdējām pirmajā reizē. Misis Deina Kaltropa sabakstīja kamīnā gruzdošās ogles un piemeta malku. Tad, pamājusi man, lai apsēžos, pati atkrita pretējā krēslā un pievērsa man nepacietībā degošu skatienu.

-   Nu? viņa noprasīja. Cik tālu esat?

Spriežot pēc viņas nervozās izturēšanās,

varētu domāt, ka mums jāpaspēj uz vilcienu.

-  Jūs teicāt, ka man kaut kas jādara. Es daru.

-Labi. Ko?

Es pastāstīju. Izstāstīju visu. Pat tādas lietas, ko pats īsti vēl neapzinājos.

-       Šovakar? domīgi atkārtoja misis Deina Kaltropa.

-   Šovakar.

Viņa klusēja, acīmredzot apdomāja dzirdēto. Es neizturēju un izgrūdu:

-        Man tas nepatīk! Augstais Dievs, kā man tas viss nepatīk!

-   Kāpēc lai patiktu?

Ko tur atbildēt?

-   Es šausmīgi baidos par viņu!

Mācītājkundze lēnprātīgi raudzījās manī.

-  Jūs nezināt, es kaismīgi turpināju, cik, viņa ir… drošsirdīga. Ja kaut kādā veidā Džindžerai tiks nodarīts pāri…

-    Neredzu, lēnām sacīja misis Deina Kaltropa, es tiešām neredzu, kā viņi spētu to izdarīt.

-   Taču upuri jau ir!

-   Jā… izskatās, ka, jā, ir… viņa it kā negribīgi piekrita.

-    Citādi ar viņu nekas nevar atgadīties. Esam veikuši visus iespējamos drošības pasākumus. Neviens nenonāks tiešā saskarē ar viņu, reāli neviens viņai pat pirkstu nepiedurs.

-    Taču ļaunums, ko šie cilvēki, kā viņi apgalvo, spēj nodarīt, ir reāls, misis Deina Kaltropa uzsvērti sacīja. Viņi apgalvo, ka spēj iedarboties uz cilvēka organismu no attāluma, ar domu spēku. Slimība nāve. Ļoti interesanti, ja viņi tiešām to spēj! Bet tas būtu pārāk šausmīgi! Un jādara viss, lai tas reiz beigtos! Mēs to jau nospriedām.

-    Visvairāk riskē Džindžera, es klusi noteicu.

-    Kāds allaž riskē, rāmi atbildēja misis Deina Kaltropa. Jūs nomāc, ka tas neesat jūs. Apslāpējiet savu lepnumu. Džindžera ir ideāli piemērota šai lomai. Viņa ir savaldīga un gudra. Viņa nepievils.

-   Ne jau par to es uztraucos!

-        Beidziet uztraukties vispār! Tā jūs viņai nepalīdzēsiet. Paturiet prātā galveno ideju! Ja eksperimenta rezultātā viņa nomirs, tā būs nāve cēla mērķa labad!

-   Mans Dievs! Jūs esat nežēlīga!

-        Kādam jābūt arī tādam, viņa rāmi sacīja. Prātā vienmēr jāpatur visļaunākais iznākums. Jūs pat iedomāties nevarat, kā tas stabilizē nervus. Tomēr jāsāk ar pārliecību, ka nebūs tik slikti. Viņa uzmundrinoši pamāja ar galvu.

-        Var jau būt, ka jums taisnība. Es tomēr šaubījos.

Misis Deina Kaltropa stingrā balsī noteica, ka, protams, viņai ir taisnība.

Es atgriezos pie izstrādātā plāna.

-   Vai jums ir telefons?

-Jā.

Es paskaidroju, ko biju nolēmis: Pēc šīvakara… hm… izrādes man būs regulāri jāsazinās ar Džindžeru. Zvanīšu viņai katru dienu. Vai varēšu darīt to nojums?

-        Protams, protams! Pie Rodas allaž apgrozās daudz cilvēku, bet jums jābūt pārliecinātam, ka neviens nenoklausās.

-        Pie Rodas es ilgi nepalikšu. Pēc dienas vai divām braukšu uz Bornmutu. Man neieteica uzturēties Londonā.

-        Nav jēgas plānot tik tālu. Redzēsim, kas notiks šovakar.

-        Šovakar… Es piecēlos kājās. Un izrunāju man neraksturīgu frāzi: Lūdziet Dievu par mani… par mums!

-        Kā gan citādi, atbildēja mācītājkundze, pārsteigta, ka esmu atradis par vajadzīgu par to atgādināt.

Izgājis uz lieveņa, es ziņkāri pavaicāju, kādam nolūkam kalpo milzīgais spainis.

-        Spainis? Ak, tas nolikts, lai skolēniem būtu kur iemest salasītās ogas un lapas no sētmalēm. Baznīcai. Neizskatīgs, tomēr parocīgs trauks.

Es palūkojos apkārt uz rudenīgi krāšņo pasauli. Miers, klusums…

-        Lai mums palīdz Dievs un viņa eņģeļi! es sacīju.

-  Amen! piebalsoja misis Deina Kaltropa.

3

Nevaru pateikt, kādu īpašu attieksmi biju iztēlojies, bet kotedžā "Palsais zirgs" mani sagaidīja pavisam ikdienišķi.

Durvis atvēra vienkāršā melnā kleitā ģērbusies Tirza Greja un lietišķi noteica:

Ā, esat klāt. Pašā laikā mēs taisāmies sēsties pie vakariņu galda.

Ļoti parasti, ļoti ikdienišķi…

Galds bija klāts ar paneļiem apšūtās halles viņā galā. Vakariņas sarūpētas vienkāršas zupa, omlete un siers. Apkalpoja Bella. Mugurā tai bija melns vilnas tērps, un sieviete vairāk nekā jebkad atgādināja personāžu no itāļu primitīvistu gleznām. Sibilla izskatījās nesalīdzināmi eksotiskāk augumu apņēma gara, koša, raibi krāsaina kā pāva spalvas un zelta diegiem izšūta kleita; krelles šoreiz izpalika, toties plaukstu locītavas aptvēra smagas zelta rokassprādzes. Viņa neko neēda, vien nobaudīja kriksīti omletes; runāja maz un tādā kā atsvešinātā balsī, liekot noprast, ka viņas prātu pārņēmušas domas ne no šīs pasaules. Acīmredzot, lai ietekmētu klātesošos, tomēr patiesībā atstāja samākslotu un neīstu iespaidu.

Tirza Greja savukārt pievērsās vietējiem notikumiem un problēmām, kas aizņēma ciema iedzīvotāju prātus. Šobrīd viņa atgādināja tipisku Anglijas lauku vecmeitu možu, patīkamu un parastu sievieti, kuras intereses nesniedzas tālāk par vietējām tenkām.

Es pie sevis nodomāju, ka acīmredzami esmu zaudējis prātu. No kā te bija jābaidās?

Šovakar pat Bella līdzinājās vecai lauku sievai, vai mazums tādu varēja sastapt valsts nomaļākos apgabalos aprobežota, izglītības neskarta, bez plašākām interesēm.

Saruna ar misis Deinu Kaltropu tagad likās pārspīlēta un lieka. Paši sevi uzkurinot, bijām sagudrojuši nezin ko. Doma par to, ka Džindžera ar nokrāsotiem matiem un svešu vārdu varētu tikt apdraudēta no tā, ko šīs trīs visnotaļ ikdieniškās sievietes varētu viņai nodarīt, šķita vienkārši smieklīga!

Vakariņas bija galā.

-        Kafiju nedzersim, Tirza atvainojās un paskaidroja: Lieks uzbudinājums tikai traucēs. Viņa piecēlās no galda. Sibilla?

-        Jā… uzrunātā atsaucās ar, viņasprāt, atsvešinātu un ekstātisku izteiksmi sejā. Man jāiet sagatavoties…

Bella nokopa galdu. Es piegāju pie vecās kroga izkārtnes. Tirza nostājās man blakus.

-  Šajā apgaismojumā nevar skaidri saskatīt.

Viņai bija taisnība. Pirmajā brīdī bālais

plankums nosēdumiem klātajā eļļas krāsu mālējumā maz atgādināja zirgu. Turklāt halli apgaismoja vientuļa elektriskā spuldzīte zem bieza velinpapīra abažūra.

-   Rudmatainā meitene… kā vinu sauc…

Džindžera, laikam… kas bija ieradusies ciematā, teica, ka uzņemtos izkārtni notīrīt un restaurēt, teica Tirza. Lai gan nedomāju, ka viņa savu solījumu atceras. Un it kā starp citu piemetināja: Viņa strādā kādā mākslas galerijā Londonā.

Mani pārņēma dīvaina sajūta, dzirdot Tirzu pieminam Džindžeras vārdu tik viegli un ikdieniški.

Es sacīju, nenovērsdams acis no izkārtnes:

-   Rezultāts varētu iznākt interesants.

-     Protams, nav jau nekāds izcilais gleznojums, turpināja Tirza. Tikai tāds smērējums. Taču labi iederas šajā namā un turklāt ir vismaz trīssimt gadus vecs.

-   Viss sagatavots!

Mēs strauji pagriezāmies. No tumsas iznira Bella un māja ar roku.

-     Laiks sākt, sacīja Tirza, nemainījusi vieglo un lietišķo toni.

Es viņai sekoju uz pārbūvēto klēti.

Kā jau iepriekš minēju, uz turieni neveda tieša ieeja no mājas, bija jāiet pāri pagalmam. Debesis bija apmākušās, ārā tumša nakts bez zvaigznēm. No tumsas iegājām gaišā telpā.

Šovakar klēts izskatījās citādi. Todien te bija mājīga un tīkama bibliotēkas telpa, tagad šis tas bija nācis klāt. Lustra nebija iedegta, apgaismojums bija auksts, izkliedēts un nāca no dažādās vietās izvietotiem maskētiem gaismas ķermeņiem. Telpas centrā uz zema paaugstinājuma atradās tāds kā dīvāns, apklāts ar purpura pārklāju, izrakstītu ar kabalistiskām zīmēm un simboliem.

Telpas tālākajā kaktā bija novietota neliela ogļu panna un tai blakus senatnīga vara bļoda.'

Pretējā pusē, gandrīz pie pašas sienas, stāvēja masīvs krēsls ar ozolkoka atzveltni. Tirza man norādīja uz to: Sēdieties tur!

Es paklausīju. Tirzas izturēšanās bija mainījusies. Dīvainā kārtā es nevarēju noteikt, tieši kā šīs izmaiņas izpaudās. Uzvedībā nebija ne miņas no Sibillas uzspēlētās mistikas. Drīzāk pārņēma sajūta, it kā pēkšņi būtu pacēlies aizkars, kas bija nošķīris divas pretējas pasaules. Vienkāršo, līdz šim brīdim tik ikdienišķo Tirzu Greju bija aizstājusi cita sieviete, kas rīkojās kā ķirurgs, kurš gatavojas sarežģītai operācijai. Viņa piegāja pie sienā iemūrēta skapja, izņēma un uzvilka garu uzsvārci no kā gaismas atspīdumā varēja nojaust metāliska auduma, tad apvilka tādus kā paukotāja cimdus ar atlokiem, un nu izskatījās kā bruņās ietverta.

Jānodrošinās, viņa paskaidroja.

Tas skanēja ļauni.

-    Mister īsterbrūk, man jūs jābrīdina, ka nekādā ziņā nedrīkstat piecelties no krēsla, tas var izraisīt ļoti nepatīkamas sekas. Sēdiet pilnīgi nekustīgi. Šī nav bērnu spēlīte. Es piesaukšu spēkus, kas bīstami tiem, kuri tos neprot savaldīt. Viņa paklusēja, tad noprasīja: Vai atnesāt to, ko jums lika?

Neteikdams ne vārda, es izvilku no kabatas brūnu zamša cimdu un padevu Tirzai.

Viņa paņēma cimdu, piegāja pie metāla lampas ar S veida apsegu, ieslēdza to. Iedegās spokaina gaisma, kas cimda brūno krāsu pārvērta neizteiksmīgi pelēkā.

Tirza izslēdza lampu un atzinīgi novērtēja:

-   Ļoti labi. Valkātājas fiziskais strāvojums ir pietiekami spēcīgs.

Viņa nolika cimdu uz kaktā stāvošās ierīces, kas izskatījās pēc liela radioaparāta. Pēc tam ne pārāk skaļi uzsauca:

-   Bella! Sibilla! Mēs esam gatavi!

Pirmā ienāca Sibilla. Viņa bija aplikusi garu. melnu apmetni, kas nosedza spilgti raibo kleitu. Ar dramatisku žestu viņa nometa apmetni, un tas palika guļam uz grīdas kā liels melnas tintes traips. Viņa uzlūkoja mani un sacīja:

-   Es ceru, ka viss izdosies! Nekad nevar zināt. Mister īsterbrūk, lūdzu, neizturieties skeptiski. Tas traucē.

-   Misters īsterbrūks nav ieradies, lai ņirgātos, teica Tirza un viņas balsī ieskanējās draudi.

Sibilla apgūlās uz purpura dīvāna. Tirza pieliecās un sakārtoja viņas tērpu.

-   Vai ērti? viņa gādīgi apjautājās.

-   Jā, dārgā, paldies!

Tirza izslēdza daju apgaismojuma, tad piebīdīja kaut ko, kas atgādināja baldahīnu uz riteņiem. Tas aizēnoja dīvānu, vienīgi Sibillas augums vīdēja blāvā gaismojumā.

-   Spoža gaisma traucē ieiet transā, Tirza paskaidroja. Tagad viss sagatavots. Bella?

No ēnas izslīdēja Bella un kopā ar Tirzu tuvojās man. Ar labo roku Tirza saņēma manas kreisās rokas plaukstu, ar kreiso Bellas labo, Bellas kreisā plauksta satvēra manu labo. Tirzas plauksta bija sausa un stingra, Bellas auksta un ļengana kā gliemis, un es iekšēji nodrebinājos pretīgumā.

Tirza, šķiet, man nemanot, bija pieskārusies kādam slēdzim, jo kaut kur no augšas pēkšņi atskanēja mūzika. Mcndelsona sēru maršs.

"Mise en scene[26]", es pie sevis nicinoši nosmīnēju, muzikālais noformējums. Mans prāts palika vēss un kritisks, un tomēr pamazām mani pārņēma neskaidra un nepatīkama priekšnojauta.

Mūzika apklusa. Ieilgušas pauzes klusumā bija saklausāmi vienīgi elpas vilcieni Bellas klusināti sēcoši, Sibillas dziļi un vien7 ?

mērīgi.

Pēkšņi Sibilla ierunājās. Nē, ne savā, bet zemā vīrieša balsī ar svešādu guturālu pieskaņu. Valoda ne mazākajā mērā nelīdzinājās Sibillas parastajai afektētajai runai.

-  Esmu klāt, balss novibrēja.

Sievietes atlaida manas rokas. Bella neuzkrītoši nozuda tumsā. Tirza sacīja:

-  Labvakar! Vai tas esi tu, Mekendel [27] ?

Tirza piegāja pie dīvāna un atvilka "baldahīnu". Nespodrā gaisma apspīdēja Sibillas seju. Likās, ka viņa ieslīgusi dziļā miegā. Sieviete likās nedaudz pārmainījusies sejas vaibsti izlīdzinājušies, grumbas pazudušas;

viņa izskatījās daudz jaunāka, varētu pat sacīt skaista.

Tirza sacīja: Mekendel, vai esi gatavs pakļauties manām vēlmēm un pavēlēm?

-  Jā, kundze, balss atbildēja.

-   Vai apņemies aizstāvēt šeit dusošo ķermeni, kurā tu esi iemiesojies, lai tam nekādā zinā netiktu nodarīts ļaunums? Vai nodosi tā vitālo enerģiju manā pakļautībā, lai tā kalpotu manai gribai izvēlētā mērķa sasniegšanā?

-Jā.

-   Vai esi ar mieru pavēlēt, lai nāve caur šo ķermeni pāriet citā ķermenī, kuru es norādīšu?

-   Nāve radīs nāvi. Lai top!

Tirza paspēra soli sānis. Ienāca Bella, paceltās rokās turēdama krucifiksu. Tirza to paņēma un novietoja ačgārni uz Sibillas krūtīm. Tad viņa satvēra Bellas pasniegto nelielo zāļu kausu un uzpilināja dažus pilienus Sibillai uz pieres, pēc tam ar pirkstu izsmērēja šķidrumu uz otrādi novietotā krusta.

-   Svētītais ūdens no Garsingtonas katoļu baznīcas, viņa man paskaidroja lietišķā tonī, kam, šķiet, vajadzētu sašķelt burvestības gaisotni, tomēr tā nenolika; drīzāk otrādi pastiprināja notiekošā noslēpumainību.

Beigās viņa paņēma pretīgo grābekli, kuru biju jau redzējis, kad biju šeit iepriekšējo reizi, un, trīs reizes sakratījusi, ielika to Sibillai plaukstās.

Tad soli atkāpās un sacīja:

-  Gatavs!

-  Gatavs! Gatavs! kā atbalss atsaucās Bella.

Klusinātā balsī Tirza vērsās pie manis:

-    Man neliekas, ka uz jums šis rituāls atstājis lielu iespaidu. Daudzus gan tas ir šokējis. Jums, uzdrošinos teikt, tas viss šķiet drīzāk tāda nesakarīga vāvuļošana… Taču neesiet tik pārliecināts. Rituāls vārdi un frāzes ir pārbaudīts laikā un pielietojumā un iespaido cilvēka garu. Kas ir par cēloni tam, ka pūlis pakļaujas masveida histērijai? Tas nav noskaidrots, taču tā ir reāla parādība. Mēs nedrīkstam atļauties ignorēt rituālus, kas pastāvējuši jau sensenos laikos. Tiem ir ārkārtīgi liela nozīme.

Bella izgāja un atgriezās, nesdama baltu gaili, kas izmisīgi centās izrauties brīvībā.

Vellata nometās ceļos un ar baltu krītu sā ka vilkt dažādas zīmes uz grīdas ap ogļu pan nu un vara bļodu, tad noguldīja gaili vekšpo du uz baltās līkās līnijas ap bļodu. I'utns sa stinga. Tad viņa atkal noslīga uz ceļgaliem un, ritmiski šūpodamās un monotoni kaut ko skaitīdama zemā, parupjā balsī, uzzīmēja vēl vairākus neizprotamus simbolus. Vārdus nevarēju saklausīt, bet nopratu, ka vecene cenšas uzbudināt sevi.

Vērodama mani, Tirza sacīja:

-   Jums tas ne visai patīk, vai ne? Šis rituāls ir ļoti sens. Burvju vārdi, ko mātes nodod meitām no paaudzes paaudzē.

Es nespēju izprast Tirzu. Viņa necentās padziļināt iespaidu, ko Bellas diezgan pretīgais priekšnesums atstāja uz mani, bet aprobežojās ar sausā tonī izteiktiem komentāriem.

Bella izpleta rokas pār ogļu pannu un no tās izšāvās liesmas. Viņa kaut ko iemeta ugunī, un telpu piepildīja skurbs aromāts.

-   Mēs esam gatavi, atkal sacīja Tirza.

Es nodomāju: "Ķirurgs paceļ skalpeli un…"

Tirza piegāja pie priekšmeta, kuru es uzskatīju par radioaparāta korpusu, atvāza vāku, un es redzēju, ka patiesībā tā bija iespaidīga izmēra sarežģīta elektriskā ierīce uz riteņiem.

Tirza to lēni un uzmanīgi pieripināja pie dīvāna, pēc tam pieliecās un sāka darboties ap dažādiem slēdžiem, murminādama:

-   Kompass ziemeļi-ziemeļaustrumi… grādi… tā, šķiet, ka tā ir pareizi. Viņa novietoja cimdu aparātā un, nospiežot slēdzi, apgaismoja to ar vāji violetu gaismu, tad pagriezās pret nekustīgo augumu uz dīvāna un sacīja:

-   Sibilla Diāna Helēna, tu esi atbrīvota no mirstīgās čaulas, ko Mekendela gars apsargās. Tu esi atbrīvota, lai savienotos ar šī cimda valkātāju. Kā ikvienai cilvēciskai būtnei viņas dzīves galamērķis ir nāve, kas tuvojas. Vienīgais noslēgums ir nāve. Tikai nāve atrisina visas problēmas, tikai nāve dāvā patiesu mieru. To saprata visi izredzētie. Atceries Makbetu: "Nu Dankans kapā saldu miegu dus, vairs dzīves mainu drudzis nomoc' vinu." Atceries Tristana un Izoldes ekstāzi. Mīlestība un nāve. Bet pāri visam vienmēr nāve…

Vārdi izskanēja, atbalsojās, atkārtojās… No lielās kastes nāca vienmuļa dūkoņa, gaismas žilbināja… Es jutos apdullis, notiekošais dzīrās pārņemt manu saprātu… Te nu nebija nekā smieklīga. Nekustīgais augums uz dīvāna likās esam pilnīgā Tirzas pakļautībā. Viņa izmantoja Sibillu kādam noteiktam nolūkam. Es sāku apjaust, kāpēc tieši šķietami muļķīgā Sibilla bija atstājusi baisu iespaidu uz misis Oliveru. Nonākot transā, Sibilla spēja novest sevi tik tālu, ka viņas gars it kā atstāja miesu. Dabas dota spēja, kam nav nekādas saistības ar saprātu vai intelektu. Un Tirza izmantoja izdevību.

Bet kaste? Kāda loma tam aparātam?

Es izbijos! Kāda velnišķīga iecere tika realizēta ar tā palīdzību? Varbūt no tā plūstošais starojums iedarbojas uz smadzeņu šūnām? Stari, kas vērsti uz viena noteikta cilvēka smadzenēm?

Tirza turpināja murmināt:

Vājā vieta… Vienmēr atradīsies kāda vājā vieta… miesā… Caur vājumu nāk spēks nāves spēks un miers… Uz nāvi… lēnām, dabiskā veidā… uz nāvi… Nekā apšaubāma… dabiskā veidā… Miesa paklausa smadzenēm… Dod pavēli… dod pavēli… uz nāvi… Uzvarētāja Nāve… Nāve… drīz… loti drīz… Nāve… nāve… NĀVE!

Tirzas balss pakāpeniski pieauga, un pēdējo vārdu viņa jau izkliedza… Mežonīgi, dzīvnieciski iegaudojās Bella un pielēca kājās. Nozibēja nazis… Gailēns aizžņaugti un žēlabaini ieķērcās… Vara bļodā pildījās asinis… Izstieptās rokās turēdama bļodu, Bella pieskrēja pie Tirzas, kliegdama:

-Asinis… asinis… ASINIS!

Tirza pacēla cimdu, Bella to paķēra un, pamērcējusi asinīs, atdeva atpakaļ Tirzai, kas to nolika iepriekšējā vietā.

Bella ekstāzē ķērca:

-Asinis… asinis… asinis!

Vecene riņķoja ap ogļu pannu, tad raustīdamās nokrita uz grīdas. Ogles uzliesmoja un nodzisa.

Mani māca nelabums, galvā bija tukšums.

Noklikšķēja slēdzis, aparāts kastē pārstāja dūkt.

Ierunājās Tirza skaidri un mierīgi:

-         Senā maģija un jaunā. Senā ticība un mūsdienu zinātnes jaunākie sasniegumi. To vienotībā ir neuzvarams spēks.

18. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

-         Nu kā? Kas tur notika? nepacietīgi jautāja Roda, kad sēdējām pie brokastu galda.

-        Parastās muļķības, es nevērīgā tonī attraucu.

Jutu, ka Despards pētīgi raugās manī. Acīgs.

-        Uz grīdas ar krītu savilktas pentagrammas?

-   Vesels lērums.

-   Vai baltie gailēni bija?

-   Saprotams. Ar tiem nodarbojās Bella.

-   Transs un viss pārējais?

-   Gan transs, gan viss pārējais.

Roda likās vīlusies.

-        Izskatās, ka tev nebija interesanti! Manas izvairīgās atbildes bija viņu sarūgtinājušas.

Es atrunājos, ka tur patiešām nekas īpašs nenotika viens un tas pats, par ko dzirdēts iepriekš. Katrā ziņā, es piebildu, savu ziņkāri esmu apmierinājis.

Pēcāk, kad Roda bija aizgājusi uz virtuvi, Despards man noprasīja:

-   Nekā patīkama tur nebija, vai ne?

-        Nu jā… es novilku. Vēlējos izklausīties nenopietns, taču Despards nebija maldināms, un es, apsvērdams katru vārdu, atzinos: Savā ziņā tas bija… pretīgi.

Viņš zinoši pamāja ar galvu.

-        Neviens it kā netic, jo tādas lietas runā pretī skaidrajam saprātam, tomēr zināmu iespaidu atstāj. Austrumāfrikā man it bieži nācās sastapties ar līdzīgām parādībām. Tur šamaņiem ir ārkārtīga vara pār līdzcilvēkiem

un jāatzīst, ka nereti notiek dīvainas lietas, ko ar prātu izskaidrot nav iespējams.

-   Nāves gadījumi?

-   Arī. Ja šamanis cilvēkam pateica, ka viņš drīz nomirs tas nomira arī.

-   Suģestija.

-   Visticamāk.

-   Bet pilnīgi pārliecināts neesat?

-    Nu… ne pilnīgi. Ir bijuši gadījumi, ko rietumu zinātniskās teorijas nekādi nespēj izskaidrot. Uz eiropiešiem samaņu izdarības parasti nekādu iespaidu neatstāj (kaut gan par dažiem gadījumiem zinu). Galvenais faktors nešaubīgi noticēt.

Es domīgi sacīju:

-   Es jums piekrītu, ka nevar spriest vienpusīgi. Pat pie mums notiek dīvainas lietas. Nesen man gadījās apmeklēt kādu Londonas slimnīcu. Tur gulēja meitene absolūta neirotiķe -, kas sūdzējās par neciešamām kaulu sāpēm. Ārsts bija bezspēcīgs pārbaudes un analīzes neko neuzrādīja, un vienīgais secinājums bija, ka meitene ir histēriķe ļoti smagā formā. Ārsts viņai iestāstīja, ka atbrīvos no briesmīgajām sāpēm, ar nokaitētu stienīti pārvelkot viņai no pleca līdz plaukstas pamatnei. Vai viņa piekrīt? Viņa piekrita. Meitene aizgrieza galvu un samiedza acis. Ārsts paturēja metāla stienīti aukstā ūdenī, tad pārvilka ar to pār slimnieces roku. Meitene iekliedzās sāpēs. Ārsts sacīja: "Tagad tu būsi vesela." Meitene atbildēja: "Ak, es ļoti ceru, taču tas bija briesmīgi karsts!" Dīvainākais nebija tas, ka viņa noticēja, ka stienītis bijis nokaitēts, bet gan tas, ka uz rokas bija redzamas deguma brūces tur, kur stienītis bija pieskāries, parādījās apdeguma čulgas.

-       Vai kaulu sāpes pārgāja? Despards painteresējās.

-        Pārgāja. Neiroze neatkārtojās. Apdegumu gan nācās ārstēt.

-        Neticami! iesaucās Despards. Nudien neticami!

-   Ārsts pats bija pārsteigts.

-        Varu derēt, ka bija… Viņš uzmeta man asu skatienu. Kāpēc jūs tik dedzīgi vēlējāties piedalīties seansā?

Es paraustīju plecus.

-        Mani ieintriģēja tās trīs sievietes. Gribējās redzēt, kādu izrādi viņas sarīkos.

Desperds klusēja. Nedomāju, ka viņš man noticēja. Kā jau teicu, viņš bija ļoti vērīgs.

Pēc brīža devos uz mācītājmāju. Durvis bija atvērtas, bet mājā neviena nemanīja.

Iegāju nelielā istabā, kur stāvēja tālrunis, un piezvanīju Džindžerai.

Man šķita, ka pagājusi vesela mūžība, līdz izdzirdēju meitenes balsi: Klausos!

-• Džindžera!

-   Ak, tas esat jūs. Kas noticis?

-   Vai ar jums viss kārtībā?

-        Protams, ar mani viss kārtībā. Kāpēc lai nebūtu?

Es atviegloti uzelpoju.

Ar viņu nekas slikts nebija noticis. Meitenes parastais, izaicinošais tonis man ielija dvēselē kā mierinošs balzams. Kā es kaut uz mirkli varēju noticēt, ka visa tā stulbā Tirzas pesteļošanās spētu kaitēt tik saprātīgai būtnei, kāda bija Džindžera!

-        Es tikai iedomājos, ka jums varbūt rādījās slikti sapņi vai jūtaties nomākta,-es taisnojos.

-        Nekā tamlīdzīga! Arī es baidījos, ka nakti pavadīšu vienos murgos, bet notika vien tas, ka atmodusies ņēmos prātot, vai nejūtos kaut kā īpaši. Es pat sašutu, ka nekas ar mani nav noticis.

Es nomierinājos un pat pasmējos.

-        Bet nu stāstiet! pavēlēja Džindžera. Kas tur notika?

-        Nekas īpašs. Sibilla nogūlās uz purpura dīvāna un "iegāja" transā.

Džindžera iespurdzās: Patiešām? Cik aizraujoši! Vai samta dīvāns? Vai viņa bija kaila?

-   Sibilla nav Madame de Montespan. Un tā nebija Melnā mise. Sibillai mugurā bija gara kleita pāva spalvu krāsās, ar izšūtiem mistiskiem simboliem.

-   Izklausās pēc Sibillas. Ko darīja Bella?

-   Tas nudien bija pretīgi! Viņa nokāva baltu gailēnu un tā asinīs iemērca jūsu cimdu.

-Oo… riebīgi! Kas vēl?

-    Ak, daudz kas! es nevērīgi attraucu, bet, sapratis, ka viņai jābūt lietas kursā, turpināju: Tirza neskopojās ar trikiem. Izsauca garu šķiet, vārdā Mekendels… Gaismas dažādos toņos, slēptas un ne tik maskētas, un buršanās monotonā balsī. Kādam tas viss varētu likties ārkārtīgi iespaidīgi, pat kārtīgi nobiedēt.

-   Jūs nenobijāties?

-   Ja nu vienīgi no Bellas. Vecene tik sparīgi vicināja pretīgo nazi, ka uz mirkli iedomājos viņa var zaudēt prātu un pievienot mani gailim kā nākamo upuri.

Džindžera tomēr neatlaidās: Vai tas bija vienīgais brīdis, kad nobijāties?

-   Mani tādas izdarības neiespaido.

-       Tad kāpēc tā nopriecājāties, kad es teicu, ka ar mani viss kārtībā?

-   Nu, tāpēc… es apmulsu.

-        Labi jau labi, Džindžera piekāpās. Varat neatbildēt. Un nevajag tēlot, ka to "i/.rādi" novērtējat par zemu. Kaut kas jūs tomēr iespaidoja.

-        Ja nu vienīgi tas, ka viņas… tas ir Tirza… bija tik pārliecināta par rezultātu.

-        Par to, ka viņas varā ir nogalināt? Džindžera neticīgi pārjautāja.

-         Izklausās pēc galīgām muļķībām, es piekritu.

-   Vai arī Bella likās esam pārliecināta?

Atsaucu atmiņā redzētos skatus.

-        Manuprāt, es sacīju, Bellai ir patīkamāka nodarbošanās viņa ar baudu kauj gaiļus un uzbudina sevi, līdz sasniedz pretīgu ekstāzi. Sermuļi skrien caur kauliem, dzirdot viņas baismos ķērcienus: "Asinis! Asinis!"

-        Kā es vēlētos, kaut tur būtu bijusi! Džindžera žēlojās.

-        Jums vajadzētu redzēt to teātri, es piekritu.

-   Tagad jūs jūtaties labāk, vai ne?

-   Ko jūs ar to domājat? Es nesapratu.

-    Sākumā, kad piezvanījāt, tā neizklausījās, bet tagad, šķiet, jūtaties labāk.

Viņa bija pareizi uztvērusi. Klausoties jaunās sievietes mundrajā, dzīvespriecīgajā balsī, es aizmirsu bažas par viņas labsajūtu. Domās noņēmu cepuri Tirzas Grejas priekšā lai cik pārspīlēti teatrāls sasodīto vellatu priekšnesums man bija licies, tas tomēr bija spējis iesēt šaubu un bažu graudiņu. Bet tagad tam vairs nebija nozīmes Džindžerai nekas nekaitēja, pat nelabi sapņi nebija rādījušies.

-   Ko mēs tālāk darīsim? viņa tincināja. Vai man te jāpaliek vēl kādu nedēļu?

-    Ja gribam piespiest Bredliju samaksāt man simt mārciņu, tad jā.

-   Jūs viņu piespiedīsiet, esmu pārliecināta. Vai padzīvosiet pie Rodas?

-   Neilgi. Pēc tam došos uz Bornmutu. Jums man jāzvana katru dienu vai vēl labāk es zvanīšu jums. Šobrīd runāju no mācītājmājas.

-   Kā klājas misis Deinai Kaltropai?

-   Lieliski. Starp citu es viņai visu izstāstīju.

-    Es jau tā nopratu. Nu tad sveiki līdz nākamajai reizei! Mocīšos garlaicībā, lai gan esmu paņēmusi līdzi darbu, kā arī dažas grāmatas, kas parasti tiek atliktas lasīšanai, taču nekad nav pieticis laika.

-   Ko domā jūsu darbavietā?

-   Ka esmu devusies nelielā ceļojumā.

-   Ko jūs būtu labprātāk izvēlējusies.

-        Ne jau nu gluži tā… Džindžera nenoteikti novilka.

-   Nekādi aizdomīgi tipi nav traucējuši?

-        Nē, tikai piena piegādātājs, vīrs no gāzes pārvaldes pārbaudīja skaitītāja rādītājus, sieviete, kas interesējās, kādas recepšu zāles un kādu kosmētiku es lietoju, vēl viens lūdza mani parakstīties zem petīcijas par ūdeņraža bumbas aizliegšanu un vēl sieviete, kas vāca ziedojumus neredzīgo labā. Ak jā, mājas apkalpotāji. Ļoti izpalīdzīgi. Viens nomainīja elektrības drošinātāju.

-   Šķiet, nekā aizdomīga, es secināju.

-   Ko gan jūs gaidījāt?

-   Pats nezinu.

Slepenībā biju cerējis, ka būs kaut kas, kas prasītu manu varonīgo iejaukšanos.

Visi domājamie "Palsā zirga" upuri nomira no brīvas gribas… Nē, "brīvas" nebija pareizais vārds. Viņu nāvējošās slimības iedīgļus izraisīja un attīstīja neizprotams process, par ko man nebija ne jausmas.

Manus minējumus, ka cilvēks no gāzes kantora patiesībā varētu būt viltus ierēdnis, Džindžera kategoriski noraidīja.

-   Viņa darba apliecība neradīja ne mazākās aizdomas, viņa strikti sacīja. Es pieprasīju, lai to uzrāda. Turklāt vīrietis iegāja vienīgi manā vannasistabā, pakāpās pie kontroles aparāta, nolasīja ciparus un tos pierakstīja. Nepieskārās nedz caurulēm, nedz gāzes plītij. Droši varu apgalvot, ka viņam nebija ne mazākās iespējas noorganizēt gāzes noplūdi manā guļamistabā!

Nē, protams, "Palsais zirgs" neuzsāks kaut ko tik banālu kā pēkšņa nāve gāzes noplūdes dēl. Neko tik konkrētu.

-   Ak jā, bija vēl viens apmeklētājs, atcerējās Džindžera. Jūsu draugs doktors Korigens. Ļoti patīkams cilvēks.

-   Viņu būs atsūtījis Ležēns.

-   Liekas, viņš uzskata, ka jāatbalsta uzvārda māsa. Korigeni, apvienojieties!

Sarunai beidzoties, jutos pavisam nomierinājies.

Atgriezies pie Rodas, atradu māsīcu zālienā pie mājas ņemamies ap savu suni. Viņa to apstrādāja ar kaut kādu ziedi.

-   Tikko aizgāja vetārsts, viņa paskaidroja. Teica, ka sunim ir cirpējēde. Briesmīga kaite, kur viņš tadu saķēris! Jānodrošinās, lai nepielīp bērniem un citiem suņiem.

-   Vai pieaugušajiem, es papildināju.

-   Parasti aplīp bērni. Paldies Dievam, viņi būs skolā līdz pašam vakaram! Mierīgi, Seila, nekusties!

-   No slimības un zālēm, viņa turpināja, vietām noies spalva, bet drīz vien ataugs.

Es piesolījos palīdzēt, bet viņa mani noraidīja, par ko es biju dziļi pateicīgs un devos paklaiņot pa apkārtni.

Vienmēr esmu bijis pārliecināts, ka lauku apdzīvotajās vietās reti kad ir vairāk par trim ceļiem, pa kuriem varat doties pastaigā. Mačdīpingā jūs varat izvēlēties vai nu Gārsingtonas ceļu, vai ceļu uz Longkotenhemu, vai varat iet pa Čedhangertaku un pēc divām jūdzēm nonākt uz Londonas-Bornmutas šosejas. Līdz nākamās dienas pusdienlaikam biju paspējis izstaigāties gan pa Gārsingtonas, gan Longkotenhemas ceļiem. Vēl neapgūta palika Cedhangertaka.

Uzsākot pastaigu, man ienāca prātā ideja. No Čedhangertakas nogriezās ceļš uz villu Priors Court. Kāpēc neiegriezties pie mistera Venebla?

Jo ilgāk apsvēru šo domu, jo vairāk man tā iepatikās. Manā apciemojumā nebūtu nekā aizdomīga. Kad iepriekšējo reizi apmetos pie Rodas, mēs pusdienojām pie Venebla. Iegansts manai vizītei varētu būt interese par kādu antīku priekšmetu, kuru toreiz it kā nebiju paguvis kārtīgi apskatīt.

Tas, ka aptiekārs kā viņu sauca? Ogdens? Osborns? bija viņā pazinis vīrieti, kas bija sekojis garīdzniekam, rosināja iztēli. Ležēns uzskatīja, ka svešais nekādi nevarēja būt Venebls, ņemot vērā invaliditāti. Tomēr manī bija modusies ziņkāre, jo Venebls perfekti iederējās aizdomās turamā lomā viņš dzīvoja šajā apkaimē un bija apveltīts ar asu prātu un gudrību.

Ap Veneblu jautās noslēpumainības aura. To sajutu, jau tiekoties pirmo reizi. Cilvēks ar izcilām smadzenēm, turklāt arī… kā lai pasaka… Vārds piezagās, ilgi nemeklēts plēsoņa. Cilvēks, kas ir par gudru, lai nogalinātu pats; cilvēks, kas viegli spētu noorganizēt slepkavību, ja vēlētos.

Tiktāl viss it kā nostājās savā vietā Venebls bija kā radīts režisora lomai, kurš meistarīgi izstrādā un vada nozieguma realizēšanu, pašam paliekot aizkulisēs. Taču tas aptiekārs Osborns apgalvoja, ka redzējis Veneblu ejam pa ielu Londonā! Bet tas nebija iespējams, Osborns maldās, un galu galā arī fakts, ka Venebls dzīvo netālu no "Palsā zirga", patiesībā neko nenozīmē.

Neskatoties uz to, es nolēmu vēlreiz tikties ar misteru Veneblu. Iegriezos pa Priors Court privātīpašuma vārtiem un, apmēram ceturtdaļu jūdzes nogājis pa līkumoto piebraucamo ceļu, pienācu pie savrupmājas.

Durvis atvēra tas pats mājkalpotājs, kas iepriekšējā reizē, un pavēstīja, ka kungs ir mājās. Atvainojies, ka atstāj mani uzgaidīt hallē "Misters Venebls ne vienmēr ir gatavs tikties ar viesiem" -, viņš nozuda, bet jau pēc dažām minūtēm atgriezās un ziņoja, ka kungs "priecāsies jūs redzēt".

Venebls mani sagaidīja ļoti sirsnīgi. Ripinādams krēslu man pretim, sasveicinājās ar mani kā ar senu draugu.

Cik jauki, dārgais draugs, ka atradāt laiku mani apciemot! Jau dzirdēju, ka esat ieradies šaipusē, un jau biju nolēmis, ka šovakar noteikti piezvanīšu mīļajai Rodai un uzaicināšu jūs visus uz pusdienām vai vakariņām.

Es atvainojos, ka esmu ieradies bez iepriekšējas pieteikšanās, aizbildinoties, ka rīkojos impulsīvi. Teicu, ka pastaigājoties, pašam nemanot, biju nonācis pie Priors Court vārtiem un, ilgi nedomājot, devos uz priekšu.

-   Patiesībā, es turpināju, es ļoti vēlētos vēlreiz aplūkot jūsu mongoļu miniatūras. Pagājušajā reizē pietrūka laika iedziļināties tajās.

-   Protams, todien laika pietika vien paviršai apskatei. Man prieks, ka tās izraisījušas interesi. Ārkārtīgi izsmalcināta autoru maniere.

Mūsu saruna pievērsās mākslinieku tehnikai. Jāatzīstas, ka izjutu patiesu baudu, aplūkojot Veneblam piederošos brīnišķīgos mākslas priekšmetus.

Tika pasniegta tēja, un Venebls uzstāja, lai es piebiedrojos.

Vispār es nepiederu pie pārliecinātiem tējas cienītājiem, tomēr pratu novērtēt izcili aromātisko Ķīnas tēju un smalko porcelānu, kurā to pasniedza. Vēl tika servēti silti grauzdiņi ar anšovu pastu un pēc senas receptes cepts plūmju pīrāgs, kas man uzvēdīja atmiņas par vecmāmiņu, pie kuras ciemojos bērnībā.

-   Mājās gatavots, es atzinīgi novērtēju.

-    Protams! Šajā namā nekad netiek ēsts veikalā pirkts pīrāgs!

-   Man jau bija izdevība novērtēt jūsu pavāra meistarību. Vai algot augstas klases apkalpojošo personālu tik tālu laukos nesagādā zināmas grūtības?

Venebls paraustīja plecus. Es vēlos visu to labāko. Un stingri pie tā pieturos. Dabiski tas maksā, un es maksāju.

Te skaidri izpaudās šī cilvēka neizmērojamā augstprātība. Es sausi noteicu:

-   Bagātība atrisina daudzas problēmas.

-   Galvenais ir skaidri apzināties, ko vēlies no dzīves. Visa pamatā ir tas, cik spēcīgas ir vēlmes. Daudzi pelna lielu naudu bez mazākā priekšstata par to, ko tā viņiem spētu dot. Un kļūst par naudas taisīšanas mašīnām. Par vergiem. Rīta agrumā viņi dodas uz saviem birojiem un mājās pārrodas vēlā vakarā; viņi nespēj apstāties. Un ko viņi patiesībā iegūst? Dārgāku automašīnu, lielāku māju. skaistākas mīļākās vai sievas un, teiksim, lielākas galvassāpes!

Venebls paliecās uz priekšu.

-   Pelnīt naudu naudas dēl tāds lielākoties ir bagātnieku dzīves moto. Nopelnīt, peļņu izdevīgi ieguldīt un nopelnīt atkal. Bet kāpēc? Vai viņi to kādreiz ir sev pajautājuši? Viņi pat neapjauš šī jautājuma būtisko jēgu!

-   Un jūs? es noprasīju.

-   Es… viņš pasmaidīja. Es vienmēr esmu zinājis, ko gribu. Dažnedažādas brīvā laika izklaides, aplūkot un iepazīt pasaules dārgumus gan dabas, gan mākslīgi radītos.

Kopš pēdējos gados man ir liegta iespēja apceļot pasauli, redzēt unikālas lietas un parādības to dabiskajā vidē, es panāku, lai tās ierodas pie manis.

-        Bet vienalga vispirms ir jātiek pie naudas.

-         Jā, jāieplāno veiksmīgi darījumi tas prasa lielu darbu -, tomēr nav nekādas vajadzības, īpaši mūsdienās, nostrādāt mācekļa gadus bezjēdzīgi.

-        Neesmu pārliecināts, ka saprotu jūsu domu.

-        Šis ir pārmaiņu laiks, mister īsterbrūk. Pasaule mainās. Protams, tas noticis nepārtraukti, kamēr vien pasaule pastāv. Taču tagad process ir paātrinājies. Viss mainās ļoti strauji, un to jācenšas izmantot savā labā.

-   Pasaule mainās, es domīgi atkārtoju.

-   Un paveras aizvien jaunas iespējas.

Kā aizbildinoties es sacīju:

-        Baidos, ka jūs runājat ar cilvēku, kura skatiens vairāk vērsts uz pagātni, nevis nākotni.

Venebls paraustīja plecus.

-        Nākotne? Kurš var paredzēt nākotni? Es runāju par šodienu, par tagadni, par šo brīdi!

Ne ar ko citu es nerēķinos. Modernā tehnika!

Mūsu rīcībā jau ir aparāti, kas dažu sekunžu laikā spēj atbildēt uz mūs interesējošiem jautājumiem, kas citkārt no cilvēka prasītu stundām, pat dienām ilgu darbu.

-   Datori? Elektroniskas smadzenes?

-   Un līdzīgas sistēmas.

-        Vai nonāksim līdz tam, ka mašīnas pilnīgi aizvietos cilvēkus?

-        Jā, cilvēkus. Tos cilvēkus, kas spēj būt vienīgi darbaspēks, nevis Cilvēku. Būs Cilvēks Kontrolieris, Cilvēks Domātājs, kurš izstrādās uzdevumus, kādi jāveic mašīnai.

Es šaubīdamies pašūpoju galvu un ironiski noprasīju:

-  Cilvēks Pārcilvēks?

-         Kāpēc ne, īsterbrūk? Kāpēc gan ne? Atcerieties, ko mēs zinām vai sākam apzināt par Cilvēku kā cilvēcisku dzīvnieku. Eksperimenti, ko kļūdaini dēvē par "smadzeņu skalošanu", ir pavēruši milzums interesantu iespējamību šajā virzienā. Ne tikai cilvēka organisms, bet arī cilvēka prāts atsaucas uz noteiktiem stimuliem.

-   Bīstama teorija, es spriedu.

-   Bīstama?

-   Bīstama mācītam vīram.

Venebls nevērīgi paraustīja plecus.

-       Visa dzīve ir bīstama. Mēs to piemirstam mēs, kas esam audzināti kādā no stingri norobežotām civilizācijas ligzdām. Faktiski visa civilizācija sastāv no šādām ligzdām, īsterbrūk. Cilvēku ligzdiņas šur un tur, kas savācas kopā pašaizsardzības nolūkā un kas tādējādi spēj apmuļķot un pat valdīt pār Dabu. Cilvēks pakļāvis sev džungļus, taču uzvara ir tikai uz laiku. Jebkurā brīdī džungļi var atkal pārņemt vadošo lomu. Par kādreiz lepnajām pilsētām tagad atgādina vien kupli apauguši pauguri un izdzīvojušo indivīdu nožēlojamie mitekļi, nekas vairāk. Galu galā iespējams, ka ne tikai dabas stihijas, bet gan cilvēki pašu rokām visu izpostīs. Mēs tam tuvojamies, tas var notikt jebkuru brīdi…

-   Neviens to nevar ne apgalvot, ne noliegt, protams. Bet mani ieinteresēja jūsu pieminētā varas teorija vara pār prātu.

-   Ak tas… pēkšņi Venebls izskatījās samulsis. Varbūt es pārspīlēju.

Viņa apmulsums un it kā atkāpšanās no sava iepriekšējā apgalvojuma mani ieintriģēja. Venebls bija cilvēks, kas visvairāk laika pavadīja vienatnē. Vientuļnieks jūt vajadzību izrunāties. Vienalga, ar ko. Ar mani. Varbūt saprata, ka izteicies nepārdomāti un pārāk atklāti.

-   Cilvēks Pārcilvēks, es atgādināju. Jūsu mūsdienīgā versija izskanēja samērā pārliecinoši.

-       Tur nav nekā jauna. Formula ir sena. Tā ir bijusi visu filozofiju pamatā.

-        Jā, protams. Taču man liekas, ka jūsu Pārcilvēks ir… citāds… Cilvēks, kura rokās ir vara un tomēr neviens par to nezina.

Kāds, kurš sēž krēslā un rausta aukliņas.

-         Vai iedalāt man noteiktu lomu, īsterbrūk? Kaut nu tā būtu. Vismaz kāda kompensācija par šo!

Viņš uzsita ar plaukstu pa pledu, kas pārsedza ceļgalus, un viņa balsī jautās dziļš rūgtums.

-        Es jums nepiedāvāju savu līdzjūtību, es sacīju. Ar līdzjūtību cilvēkam jūsu stāvoklī ir maz līdzēts. Bet atļaujiet pateikt: ja mēs iedomājamies cilvēku, kas spēj neparedzētu nelaimi pārvērst triumfā, tad, manuprāt, tieši tāds cilvēks kā jūs to spētu.

Viņš jautri nosmējās.

-   Jūs man glaimojat!

Tomēr es redzēju, ka viņš jutās iepriecināts.

-        Neglaimoju, es teicu. Savā dzīvē esmu saticis pietiekami daudz dažādu cilvēku, lai prastu atšķirt neparastu, īpaši apdāvinātu personību, ja ar tādu iepazīstos.

Baidījos, vai neesmu aizgājis par tālu, bet vai glaimus iespējams pārspīlēt? Nomācoša doma! Tas jāatceras, lai pats neiekristu lamatās.

-   Interesanti, domīgi sacīja Venebls, kas jums liek tā spriest? Vai tas? Viņš nevērīgi pamāja ar roku apkārt telpai.

-    Tas ir pierādījums tam, ka esat bagāts cilvēks, kas zina lietu īsto cenu un kam ir laba gaume un izpratne par lietu patieso vērtību. Noprotu arī, ka te slēpjas kas vairāk par īpašnieka lepnumu. Jūsu mērķis ir iegūt savā īpašumā skaistas un interesantas lietas, turklāt liekat noprast, ka jums to iegūšana lielas rūpes nesagādā.

-   Pilnīgi pareizi, īsterbrūk, pilnīgi pareizi! Kā jau teicu, vienīgi muļķis nopūlas vaiga sviedros! Ir jādomā, jāizplāno, jāapsver katrs sīkums. Panākumu noslēpums patiesībā ir gaužām vienkāršs, taču ir jāliek lietā savas smadzenes. Jā, gaužām vienkārši jāizprāto, jārealizē, un, lūk, te mēs esam!

Es klusēdams noraudzījos viņā. Pavisam vienkārši, pavisam vienkārša lieta kā, piemēram, atbrīvoties no nevēlamas personas? Ja rodas vajadzība lūdzu! Un neviens necieš, izņemot, protams, upuri. Misters Venebls ar savu līko degunu, kas līdzinās plēsīga putna knābim un ar augšup lejup slīdošo ādamābolu, sēdēdams savā riteņkrēslā, mierīgi izplāno noziegumu, kuru realizē kas? Tirza Greja?

Nenovērsdams acis no Venebla, es sacīju:

-    Visa šī runa par kontroli pār cilvēku, nenonākot tiešā saskarē ar viņu, man atgādina to, par ko runāja mis Tirza Greja.

-   Ak, mūsu dārgā Tirza! Viņa balss skanēja liegi, iecietīgi (bet vai acu plakstiņi nenoraustījās?). Jūs runājat par tām blēņām, kuras klāsta tās divas jaukās lēdijas! Turklāt viņas pašas tam visam tic, zināt, no tiesas tic! Vai esat jau bijis (esmu pārliecināts, ka viņas uzstāja, lai jūs piedalītos) kādā no viņu smieklīgajiem seansiem?

Tikai pavisam īsu brīdi kavējos ar atbildi, ātri apsvērdams.

-  Jā, es tur biju.

-   Nu un kā? Vai uzskatāt to visu par lētu māžošanos vai tomēr jutāties iespaidots?

Es novērsu skatienu un, it kā juzdamies neveikli, izstostīju:

-   Es… nu jā… protams, nenoticēju. Viņas gan likās ļoti pārliecinošas, taču… Es uzmetu acis rokas pulkstenim. O, nemaz nenojautu, ka ir jau tik vēls. Man jāpasteidzas māsīca būs nobažījusies, kur tik ilgi kavējos.

-   Izklaidējāt invalīdu. Palīdzējāt izkliedēt nomācošās pēcpusdienas drūmo noskaņu.

Pasveiciniet Rodu. Visdrīzākā laikā vajadzētu atkārtot tikpat patīkamas pusdienas kā iepriekšējā reizē. Rīt braucu uz Londonu. Sotheby's notiek interesantā izsole franču viduslaiku ziloņkaula izstrādājumi. Izsmalcināti darbi! Esmu pārliecināts, ka jūs tos pratīsiet novērtēt, ja man izdosies nosolīt.

Mēs draudzīgi atvadījāmies. Vai viņa acīs tiešām bija pavīdējis uzjautrinājums un izsmiekls, kad viņš ievēroja manu minstināšanos, atbildot par piedalīšanos Tirzas seansā? Man tā likās, taču pārliecināts nebiju. Baidos, ka pēdējā laikā es pārāk daudz iztēlojos.

19. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

Kad pametu Venebla māju, bija vēla pēcpusdiena. Jau tumsnēja; debesis bija apmākušās, un es diezgan nenoteiktā solī devos prom pa līkumoto piebraucamo ceļu. Atskatīdamies uz mājas apgaismotajiem logiem, es neviļus atkāpos zālienā un bezmaz sadūros ar kādu cilvēku, kas devās man pretējā virzienā.

Tas bija neliela auguma plecīgs vīrietis. Atvainojāmies viens otram. Viņa balss bija dziļš, sulīgs bass ar tikko jaušamu pedantisma nokrāsu.

-   Piedodiet…

-   Nav par ko! Vainīgs esmu es…

-        Neesmu šeit agrāk gājis, es paskaidroju, tāpēc nezinu, uz kuru pusi jāiet. Vajadzēja paņemt līdzi kabatas bateriju.

-   Atļaujiet!

Svešinieks izņēma no kabatas gaismekli, iededza to un sniedza man. Baterijas apgaismojumā redzēju, ka viņš bija pusmūžā, ar apaļu ķeruba seju, melnām ūsām un acenēm. Mugurā viņam bija labas kvalitātes tumšs lietusmētelis, un kopumā vīrietis atstāja visnotaļ cienījamu iespaidu. Tajā pašā laikā es nobrīnījos, kāpēc gan viņš nebija apgaismojis sev ceļu, ja jau baterija viņam bija līdzi.

-       Ak, es diezgan muļķīgi konstatēju, esmu iekāpis zālienā!

Es atgriezos uz ceļa un sniedzu bateriju.

-Tagad vairs nenovirzīšos sāņus.

-        Nē, nē, paturiet to, līdz nokļūsim līdz vārtiem.

-   Bet… jūs taču ejat uz māju?

-   Nē, nē, es eju turpat, kurp jūs. Ē… pa šo ceļu un tad uz pieturu. Jāpaspēj uz Bornmutas autobusu.

-   Skaidrs, es noteicu, un mēs plecu pie pleca devāmies uz priekšu. Šķita, ka mans ceļabiedrs jutās tāds kā apmulsis. Viņš noprasīja, vai es arī eju uz pieturu. Es atbildēju, ka esmu apmeties tepat netālu.

Atkal iestājās neveikls klusums. Es jutu, ka svešinieka mulsums pieaug. Likās, viņš bija no tiem cilvēkiem, kas dziļi pārdzīvo, ja nonāk neērtā situācijā.

Viņš nokrekšķinājās. Vai apciemojāt misteru Veneblu?

Es atbildēju apstiprinoši un piebildu: Kā noprotu, arī jūs devāties uz viņa māju?

-    Nē, viņš atbildēja. Nē… Patiesībā es… Viņš vilcinājās. Es dzīvoju Bornmutā… nu, tās tuvumā. Nesen ievācos nelielā kotedžā.

Manas smadzenes sarosījās. Ko nesen biju dzirdējis par kotedžu Bornmutā? Kamēr pūlējos atcerēties, mans ceļabiedrs, acīmredzot juzdamies arvien neveiklāk, nolēma paskaidrot tuvāk.

-   Droši vien jums liekas dīvaini es pilnīgi piekrītu, tas ir dīvaini redzēt kādu klaiņojam ap māju, ar kuras īpašnieku šī… ēē…persona nav personīgi pazīstama. Iemeslu manai rīcībai ir diezgan sarežģīti paskaidrot, tomēr es jums galvoju, ka tāds ir. Varu vienīgi pateikt, ka, lai gan esmu apmeties Bornmutā, šajā apkārtnē esmu pazīstams cilvēks un varu nosaukt vairākus cienījamus ciemata iedzīvotājus, kuri to var apstiprināt. Esmu aptiekārs, nesen pārdevu vectēva dibināto uzņēmumu Londonā un pārvācos uz dzīvi šajā pusē. Man šeit ļoti patīk, ļoti.

Pār mani nāca apgaismība. Pēkšņi zināju, kas šis cilvēks bija. Vīrietis turpināja:

-    Mans vārds ir Osborns, Zaharijs Osborns, un, kā jau minēju, man piederēja neliels bizness Londonā, Bārtonielā, Pedingtongrīnā. Patīkams rajons mana tēva laikā, bet nu diemžēl mainījies… Jā, mainījies uz slikto pusi. Bet nekas jau nekļūst labāks.

Viņš smagi nopūtās un pašūpoja galvu, tad turpināja:

-   Šī ir mistera Venebla māja, vai ne? Šķiet, viņš… ēē… ir jūsu draugs?

-   Nez vai tā varētu teikt, es piesardzīgi atbildēju. Pirms šīsdienas apmeklējuma biju ticies ar viņu tikai vienu reizi, kad kopā ar draugiem tiku ielūgts pie viņa uz pusdienām.

-   Ak tā… saprotu. Jā, ak tā.

Bijām pienākuši pie vārtiem. Ārpusē misters Osborns neizlēmīgi apstājās. Es viņam atdevu bateriju. Paldies!

-   Nav par ko! Vienmēr laipni. Es… viņš saminstinājās, tad steidzīgi turpināja: Man nepatiktu, ja jūs nodomātu, ka es… Protams, formāli varētu teikt, ka es biju pārkāpis otra privātīpašuma robežu, taču es to nedarīju lētas ziņkāres dēl. Jums var likties dīvaina mana… ēē… uzvedība, un to iespējams nepareizi iztulkot. Tāpēc jūtu nepieciešamību noskaidrot… ēē… paskaidrot manu… ēē… šo situāciju.

Es nogaidīju. Labākais, ko varēju darīt. Mana ziņkāre lēta vai ne noteikti pieauga, un es vēlējos to apmierināt.

Misters Osborns paklusēja brīdi, tad izlēmīgi atsāka:

-   Es no tiesas vēlos jums paskaidrot, mister. ..

-   Isterbrūks. Marks Isterbrūks.

-   Misters Isterbrūks. Kā jau teicu, es jūtu nepieciešamību paskaidrot manu diezgan dīvaino uzvedību. Ja jums ir laiks… Lai nokļūtu līdz lielceļam, paies tikai kādas piecas minūtes. Blakus autobusu pieturai pie benzīntanka ir diezgan ciešama kafejnīca. Mans autobuss piestās pēc divdesmit minūtēm. Vai atļausiet piedāvāt jums tasi kafijas?

Es neatteicos. Turēdamies viens otram līdzās, devāmies uz priekšu. Misters Osborns, manāmi nomierinājies, atbrīvoti stāstīja par jauko dzīvi Bornmutā, par lieliskajiem laika apstākļiem tur, par koncertiem un par brīnišķīgajiem vietējiem iedzīvotājiem.

Bijām iznākuši uz lielceļa. Benzīnuzpildes stacija atradās turpat uz stūra, un tieši aiz tās bija autobusu pietura. Mājīgajā kafejnīcā, izņemot pāris jauniešu, citu apmeklētāju nebija. Misters Osborns pasūtināja kafiju un cepumus.

Pēc tam viņš pieliecās pār galdu un izkratīja sirdi.

Viss sākās ar to notikumu, par kuru pirms kāda laika varēja lasīt avīzēs. Tā nebija nekāda lielā sensācija, par to nerakstīja pirmajās lappusēs, ja tā var teikt. Notikums bija saistīts ar katoļu draudzes priestera nāvi Londonas rajonā, kur man ir… bija aptieka. Kādā vakarā garīdzniekam uzbruka un nogalināja. Gaužām bēdīgs gadījums. Diemžēl mūsdienās nevienu ar to nepārsteigsi. Priesteris bija labs cilvēks, es gan neesmu Romas kātoju doktrīnas piekritējs. Lai kā nu būtu, tomēr uzskatu, ka man jāpaskaidro, kāpēc man tāda interese par šo nelaimīgo notikumu. Policija publicēja aicinājumu pieteikties katru, kas redzējis priesteri tajā liktenīgajā vakarā. Gadījuma pēc es tovakar ap pulksten astoņiem stāvēju ārpusē pie savas aptiekas durvīm un redzēju paejam garām tēvu Gormanu, kam sekoja vīrietis, kura neparastais izskats piesaistīja manu uzmanību. Protams, tobrīd nebija iemesla pievērst īpašu uzmanību svešiniekam, taču pēc dabas esmu novērotājs, mister īsterbrūk, un man ir paradums prātā fiksēt katru redzēto cilvēku. Man tas ir tāds vaļasprieks, un daudzi, kas iegriezās manā veikalā, bija ārkārtīgi pārsteigti, kad es viņiem sacīju: "Ak jā, manuprāt, martā jūs iegādājāties tieši šīs pašas zāles!" Viņiem ļoti glaimoja tas, ka viņus atceras. Ar laiku atklāju, ka tad arī tirgošanās veicas labāk. Tātad es atsaucos policijas aicinājumam un aprakstīju viņiem vīrieti, kurš bija sekojis tēvam Gormanam. Policija man pateicās, un tobrīd tas bija viss. Tagad nonāku pie visinteresantākās vietas manā stāstā. Apmēram pirms desmit dienām es aizgāju uz baznīcas rīkotu labdarības sarīkojumu blakusciemā. un par lielu pārsteigumu redzēju tur minēto svešinieku. Viņš acīmredzot bija cietis negadījumā tā es vismaz nodomāju jo sēdēja invalīda ratiņos. Apprasījos apkārtējiem, un man pastāstīja, ka viņš ir vietējais bagātnieks un ka viņa vārds ir Venebls. Pēc pāris dienām, apsvēris redzēto, es aizrakstīju policijas virsniekam, kuram biju liecinājis pirmajā reizē. Viņš atbrauca pie manis uz Bornmutu, inspektors Ležēns. Tomēr viņa nostāja bija diezgan skeptiska. Ležēns apšaubīja, ka Venebls varētu būt tas vīrietis, kuru biju redzējis slepkavības vakarā. Viņš man pateica, ka misters Venebls jau daudzus gadus ir invalīds izslimotā poliomielīta rezultātā. Mani, viņš teica, maldinājusi zināma ārējā līdzība.

Misters Osborns apklusa. Es apmaisīju pelēcīgo šķidrumu tasē un piesardzīgi nogaršoju. Eksaptiekārs savai kafijai pievienoja trīs tējkarotes cukura.

-   Nu tad jau viss noskaidrojies, es atgriezos pie sarunas tēmas.

-    Jā… novilka Osborns un atkārtoja: -Jā… Viņš neizklausījās apmierināts. Viņš pieliecās uz priekšu tuvāk man plikais pauris laistījās zem elektriskās spuldzes, acis aiz briļļu stikliem fanātiski spīdēja…

-    Man jāpaskaidro vēl kas. Kad biju vēl zēns, mana tēva draugu, arī farmaceitu, uzaicināja liecināt Žana Pola Merigota lietā. Varbūt atceraties, viņš noindēja savu sievu anglieti ar arsēnu. Tiesā mana tēva draugs identificēja vīrieti, kas viņa aptiekā bija uzrādījis viltoto recepti. Merigotu notiesāja un pakāra. Šis notikums uz mani atstāja lielu iespaidu toreiz biju deviņus gadus vecs. Jūtīgs vecums. Un no tā laika mans lielākais sapnis ir kaut arī es reiz piedalītos slavenā tiesas procesā, kurā, pateicoties manai .liecībai, slepkava tiktu notiesāts! Iespējams, ka tieši tad sāku trenēties iegaumēt sejas. Mister īsterbrūk, varbūt jums šķitīs diezgan smieklīgi, bet es daudzus daudzus gadus klusībā cerēju, ka reiz manā aptiekā ienāks kāds vīrs, kurš nolēmis tikt vaļā no sievas, un iegādāsies šim nolūkam nepieciešamo.

-   Vai, iespējams, otra Medlina Smita [28] .

-   Tieši tā. Diemžēl, misters Osborns nopūtās,tas nekad nenotika. Vai, ja arī notika, vainīgais netika atklāts. Es teiktu, ka tā gadās daudz biežāk, nekā gribētos domāt. Bet šī identifikācija, lai gan ne īsti tāda, par kādu biju sapņojis, vismaz pavēra iespēju, ka es varētu uzstāties kā liecinieks slepkavības prāvā.

Viņa seja staroja bērnišķīgā sajūsmā.

-  Jūs jūtaties vīlies, es līdzjūtīgi sacīju.

-   Jāā… Atkal viņa balsī ieskanējās savāda nepatika. Es esmu stūrgalvīgs cilvēks, mister īsterbrūk. Dienām ritot, es arvien vairāk un vairāk jūtu, ka man bija taisnība. Tās nakts svešinieks, ko es redzēju, bija Venebls un neviens cits! Ak, viņš protestējot pacēla roku, noprazdams, ka grasos ko iebilst, es zinu. Bija miglains, es atrados ielas pretējā pusē. Taču policija neņēma vērā, ka, pirms ko apgalvoju, es visu biju rūpīgi jo rūpīgi apsvēris. Ne tikai sejas veidols, izcilnais deguns, gāmurs, bet arī raksturīgais galvas noliekums, kakla leņķis pret plecu… Es sevi tincināju: "Nu atzīsti, atzīsti, ka esi kļūdījies!", taču velti mani neatstāja apziņa, ka neesmu kļūdījies. Policijā teica, ka tas nav iespējams, bet vai tiešām nebija iespējams?

-Cilvēks ar tādu invaliditāti…

Viņš mani pārtrauca, novicinot rādītājpirkstu:

-   Jā, jā! Bet mana pieredze, strādājot veselības aizsardzībā… Jūs būtu pārsteigts, ja uzzinātu, uz ko tik cilvēki ir gatavi un cik bieži izvairās no atbildības! Negribu teikt, ka ārsti ir lētticīgi parasti viņi simulāciju ātri vien atklāj. Tomēr ir tādi simulēšanas veidi, par kuriem aptiekārs zina vairāk par ārstu. Noteiktu zāļu lietošana, piemēram, vai citi šķietami pavisam nekaitīgi preparāti. Var izraisīt drudzi… dažādus izsitumus un iekaisumus… sausa rīkle vai pastiprināta sekrētu izdalīšanās…

-   Tomēr diez vai iespējams simulēt locekļu atrofiju, es iebildu.

-   Labi, labi. Bet kurš saka, ka Venebla locekļi ir atrofējušies?

-   Nu… ārsti.

-   Labi. Taču es pacentos ievākt nelielu informāciju. Mistera Venebla ārstējošais ārsts praktizē Londonā, Hārlejielā, tas tiesa, un, kad Venebls apmetās uz dzīvi šeit, viņu izmeklēja vietējais ārsts, kurš tagad jau pensijā un dzīvo ārzemēs. Ārsts, kas pārņēma viņa praksi, nekad nav apmeklējis misteru Vencblu. Reizi mēnesī misters Venebls dodas uz Hārlejielu.

Ar interesi raudzījos viņā.

-   Manuprāt, tas joprojām nepierāda…

-   Jūs nezināt to, ko zinu es, Osborns mani pārtrauca. Lūk, vienkāršs piemērs: misis H. ilgāk par gadu saņem apdrošināšanas naudu. Saņem to trīs dažādās vietās, tikai vienā vietā viņa uzdodas par misis C., bet citā par misis T. Misis C. un misis T. aizdeva viņai savas kompensācijas kartītes, un, lūk, tādā veidā misis H. ievāc naudu trīs reizes.

-   Nesaskatu…

-   Iedomājieties, tikai iedomājieties… Rādītājpirksts kratījās arvien ātrāk. Iedomājieties, ka mūsu misters V. iepazīstas ar cilvēku, kas patiešām cieš no poliomielīta sekām, un izsaka priekšlikumu. Slimnieks ir līdzīgs viņam, gan tikai ārēji. īstais slimnieks, uzdodoties par misteru V., griežas pie speciālista, tiek izmeklēts un slimības vēsture uzrakstīta. Tad misters V. iegādājas māju laukos. Ir zināms, ka vietējais ārsts drīz dosies pensijā. Arī pie viņa vēršas īstais slimnieks. Un, lūk, rezultāts: misters Venebls iegūst dokumentu, kas apstiprina, ka viņš ir invalīds. Viņu redz (kad redz) sēžam invalīdu ratiņos un tā tālāk.

-   Bet apkalpotāji mājās? es šaubījos. Vina sulainis?

-   Iedomājieties, ka ta ir vesela banda. Sulainis ir viens no viņiem. Kas var būt vēl vienkāršāk? Arī pārējie mājinieki droši vien ir bandas locekli.

-   Bet kāpēc?

-    Ak, tas ir svarīgs jautājums, vai ne? Es neskaidrošu savu teoriju, jo, visticamāk, tā jums liksies smieklīga. Taču te jums ir alibi cilvēkam, kam tas vajadzīgs. Viņš var parādīties te, tur, vienalga, kur, un nevienam neradīsies aizdomas. Viņš redzēts ieejam Pedingtonas stacijā? Neiespējami! Viņš taču ir bezpalīdzīgs invalīds, kas dzīvo laukos! Un tā tālāk. Misters Osborns paklusēja, tad paskatījās rokas pulkstenī. Tūlīt pienāks autobuss, man jāpasteidzas. Kā redzat, esmu ilgi par to domājis, visu apsvēris. Prātojis, ko es varētu darīt, lai savas aizdomas pierādītu. Tad izlēmu atbraukt uz šejieni (šajās dienās esmu iztērējis daudz laika, pat iekavējis darījumus), pastaigāt ap māju un, ko tur slēpt, mazliet paspiegot. Nav labi darīts, jūs teiksiet, un es piekritīšu. Taču, ja tas palīdz atklāt patiesību… noziegumu… Ja, piemēram, es ieraudzītu misteru Veneblu mierīgi pastaigājamies mājas apkārtnē? Un vēl es domāju, ja viņi nebūs aizvilkuši aizkarus (Vai esat ievērojis, ka ļaudis nogaida, līdz ārā iestājas pilnīga tumsa, un tikai tad aizklāj logus?), es varētu pielavīties un palūrēt iekšā. Varbūt ieraudzītu Veneblu staigājam bibliotēkas istabā, pat nespējot iedomāties, ka viņu kāds izspiego. Viņš taču ir pārliecināts, ka nevienam nav ne mazāko aizdomu!

-   Kāpēc jūs tik neatlaidīgi apgalvojat, ka tonakt redzētais svešinieks bija Venebls?

-   Es zinu, tas bija Venebls!

Osborns pielēca kājās.

-    Tuvojas mans autobuss! Bija patīkami iepazīties ar jums, mister īsterbrūk, un man kā akmens novēlās no sirds, kad esmu jums pastāstījis, ko darīju uz Venebla zemes. Uzdrošinos minēt, ka jums tas viss liekas vienas vienīgas muļķības.

-   Nepavisam, es atbildēju. Bet jūs man nepateicāt, kāda, pēc jūsu domām, varētu būt Venebla noziedzīgā iecere?

Misters Osborns izskatījās apmulsis un tāds kā sakautrējies.

-    Jūs noteikti smiesieties. Visi runā, ka viņš ir ārkārtīgi bagāts, bet neviens, šķiet, nezina, kā viņš tiek pie tik lielas naudas. Pateikšu, ko es domāju. Es domāju, ka viņš ir viens no tiem galvenajiem noziedzniekiem, par kuriem tiek rakstīts presē. Saprotiet, visu izplāno, bet plānoto realizē pārējie bandas locekļi. Jums varbūt tas izklausās muļķīgi, taču es…

Pienāca autobuss. Misters Osborns aizskrēja.

Es gāju pa ceļu un prātoju… Mistera Osborna teorija bija fantastiska, taču nācās atzīt, ka kaut kas tajā bija… iespējams, ka bija-

20. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Nākamajā rītā piezvanīju Džindžerai un teicu, ka rīt braucu uz Bornmutu.

-   Atradu jauku nelielu viesnīcu, kuru sauc (Dievs vien zina, kādēļ) par "Briežu parku". Bez galvenās ieejas ir vēl divas sāndurvis, tā ka neviena nemanīts varēšu pamest viesnīcu un aizbraukt uz Londonu, lai jūs satiktu.

-   Labāk jau nevajadzētu, tomēr jāatzīst, ka tas būtu lieliski. Šī garlaicība! Jūs pat iedomāties nespējat! Ja ne jūs, tad to izdarīšu es izzagšos ārā un kaut kur satiksimies.

Piepeši nojautu ko nelāgu.

-        Džindžera? Jūsu balss… nav tāda kā parasti…

-         Ak, balss! Ar mani viss kārtībā. Uztraukumam nav pamata.

-   Tomēr, jūsu balss!

-   Mazliet iekaisis kakls, tas arī viss.

-   Džindžera!

-        Klausieties, Mark, ikvienam var iekaist kakls. Šķiet, esmu apaukstējusies. Varbūt viegla gripa.

-        Gripa? Neizvairieties no atbildes! Vai jūtaties labi vai ne?

-   Neuztraucieties, ar mani viss kārtībā.

-        Izstāstiet sīki, kā jūs jūtaties. Kāpēc jūs domājat, ka tā ir gripa?

-         Nu, kā jau parasti tādās reizēs lauž kaulus, kā saka.

-   Temperatūra?

-   Nu, nedaudz paaugstināta…

Es apsēdos, un mani pārņēma nomācoša sajūta. Es biju nobijies.

Džindžera ierunājās mazliet piesmakušā balsī:

-        Mark, panikai nav iemesla. Es jūtu, ka esat nobažījies, bet, ticiet man. nav pamata.

-        Varbūt. Tomēr mums jārīkojas. Piezvaniet savam ārstam, lai viņš nekavējoties atnāk un jūs izmeklē. Tūlīt!

-        Labi, labi… Tikai viņš nodomās, ka esmu vienkārši histērike.

-        Lai! Dariet to nekavējoties! Pēc tam piezvaniet man!

Kad biju nolicis klausuli, es ilgi sēdēju, blenzdams uz melno, bezpersonisko telefonaparātu. Panika… es nedrīkstu ļauties panikai… Šajā gadalaikā saslimšana ar gripu nav nekas neparasts… Ārsts noteiks pareizo diagnozi… Iespējams, viegla saaukstēšanās…

Iztēlē redzēju Sibillu zaigojošajā tērpā ar uzkricelētajiem sātana simboliem, dzirdēju Tirzas balsi, saucošu un pavēlošu… Bella ar krītu apvilktajā aplī… balto gailēnu, kas spirinājās viņas rokās…

Muļķības, absolūtas muļķības… Mānticība, tīrā māņticība…

Tā kaste… kāpēc tā man nelika mieru? Tas dūcošais aparāts to es neiztēlojos, tas tur reāli bija. Ne ar māņticību, bet ar zinātni izskaidrojams. Nē, tas nebija iespējams tas nevarēja būt iespējams, ka…

Ienāca misis Deina Kaltropa un ieraudzīja mani sēžam un stīvi blenžam uz tālruni. Vina satraukti jautāja:

-  Kas noticis?

-       Džindžera es sacīju nospiestā balsī. Viņa nejūtas labi…

Cerēju, ka viņa atbildēs, ka nav ko uztraukties, ka manas bažas ir liekas. Cerēju, ka vina mani nomierinās. Bet vina tikai noteica:

-   Slikti. Jā, loti slikti.

-         Bet tas nav iespējams! es iesaucos. Ne uz mirkli nespēju noticēt, ka tas notiek to sieviešu māžošanās rezultātā!

-   Vai tad ne?

-  Jūs taču tam neticat, jūs nevarat noticēt!

-        Mīļo Mark, jūs abi ar Džindžeru jau bijāt pieļāvuši tādu iespēju, citādi nebūtu tajā visā iesaistījušies.

-         Un mūsu pārliecība padarīja visu vēl sliktāku… Neiespējamais pārvērtās par īstenību.

-        Ne jau pārliecība, jūs tikai pieņēmāt: ja gūsiet pierādījumu, tad noticēsiet.

-   Pierādījumu? Kādu pierādījumu?

-        Džindžeras saslimšana ir pierādījums, rāmi atbildēja misis Deina Kaltropa.

Mani sagrāba dusmas. Es šo sievieti ienīdu!

-        Kāpēc jums jābūt tik pesimistiskai? Tā ir tikai saaukstēšanās! Tikai! Kāpēc jūs pastāvat uz to, ka piepildās visļaunākais?

-        Tāpēc, ka tas ir noticis, un mēs nedrīkstam izvairīties atzīt faktu, klusēt, līdz būs par vēlu.

-   Jūs uzskatāt, ka visas tās smieklīgās izdarības "Palsajā zirgā" spēj no tiesas iedarboties? Visi tie buram vārdi, transi, gaiļa upurēšana un pārējie stulbie triki?

-   Tomēr kaut kas notiek, misis Deina Kaltropa neatkāpās. Mēs to nedrīkstam ignorēt. Daudz kas no tā lielākā dala, es domāju -, ir tīrā blēdīšanās. Lai radītu, kā saka, atmosfēru, kam ir ļoti nozīmīga loma. Bet mānīgajā tiek paslēpts kaut kas reāls, tāds, kas iedarbojas.

-   Līdzīgi radioaktīvajiem stariem no attāluma?

-  Kaut kas tāds. Top arvien jauni atklājumi zinātnē, dažkārt biedējoši. Jaunās zināšanas var pamudināt negodīgus cilvēkus izmantot tās saviem mērķiem… Tirzas tēvs, zināt, bija fiziķis.

-   Bet kā? Tieši ko? Tā sasodītā kaste! Vajadzētu to papētīt. Ja policija…

-  Policija nedabūs kratīšanas orderi, pamatojoties vienīgi uz to, ko esam uzzinājuši.

-  Ja es dotos uz "Palso zirgu" un sadragātu to velna parikti.

Misis Deina Kaltropa pakratīja galvu.

-  No tā, ko jūs stāstījāt, es noprotu, ka ļaunums ja tas tiešām ir tika pastrādāts jau tajā pašā vakarā.

Es saķēru galvu un ievaidējos.

-   Kaut mēs vispār nebūtu neko uzsākuši! Misis Deina Kaltropa stingri sacīja:

-        Jūsu rīcības motīvi bija labestīgi. Kas izdarīts izdarīts! Droši vien pēc ārsta apmeklējuma Džindžera piezvanīs Rodai.

Es pielēcu kājās. Man jābūt tur, kad viņa zvanīs!

Misis Deina Kaltropa pēkšņi iesaucās:

-   Kāda gan es esmu muļķe! Kāda muļķe!

Blēdīšanās! Protams, esam ļāvušies, lai mūs ievilina lamatās! Lai mēs domātu to, ko viņas grib, lai mēs domātu!

Iespējams, ka tā bija taisnība, es nodomāju. Kas cits man atlika?

Džindžera piezvanīja pēc divām stundām.

-        Bija atnācis ārsts, viņa ziņoja. Likās nedaudz apmulsis, bet nosprieda, ka vainīga tomēr gripa. Pašreiz visi ar to slimojot. Viņš man lika palikt gultā un apsolīja atsūtīt zāles. Temperatūra ir samērā augsta, kā jau pie gripas, vai ne?

Lai gan viņa centās runāt moži, tomēr aizsmakušajā balsī nodevīgi ieskanējās pamestības nots.

-        Jūs drīz vien atlabsiet, es diezgan nepārliecinoši mierināju meiteni. Dzirdiet? Drīz būsit atkal vesela! Vai jūtaties ļoti slikti?

-        Nu… drudzis un lauž kaulus, un sāp kājas un āda, pat pieskarties tai izvairos… un karstumi…

-         Tas tādēļ, ka drudzis. Klausieties, es braucu pie jums! Tūlīt, nekavējoties! Un necentieties mani atrunāt!

-        Labi, Mark. Esmu priecīga, ka ieradīsieties. Jāatzīstas, ka neesmu tik drosmīga, kā biju domājusi…

2

Piezvanīju Ležēnam.

-   Mis Korigena ir saslimusi, es sacīju.

-Ko?

-        Jūs dzirdējāt. Slima. Viņa izsaukusi ārstu, tas teicis, ka gripa. Varbūt. Varbūt ne. Nezinu, kā jūs varētu palīdzēt. Iedomājos, ka vajadzētu uzaicināt speciālistu.

-   Kādu speciālistu?

-         Psihiatru vai psihoanalītiķi, vai psihologu, kādu, kas zina par cilvēka psihi. Kādu, kas zina par suģestiju un hipnozi, un "smadzeņu skalošanu", un tamlīdzīgi. Ir taču tādi speciālisti, kas ar to nodarbojas?

-        Protams, ir. Jā, Iekšlietu ministrijā viens vai divi specializējas tādās lietās. Manuprāt, jums ir pilnīga taisnība. Tā var būt gripa, bet var arī būt kāda veida psiholoģiska ietekmēšana, par kuru nekas daudz nav zināms. Ak Dievs! īsterbrūk, ja nu pēkšņi izrādīsies, ka tieši šis gadījums dos cerēto atrisinājumu šajā noziegumu virknē!

Es noliku klausuli. Var būt, ka mēs uzzināsim par jaunu psiholoģisku ieroci, taču šobrīd man rūpēja vienīgi Džindžera tik drosmīga un nobijusies. Mēs taču patiesībā nemaz neticējām, ka kaut kas tāds ir iespējams. Mums tā likās drīzāk kā spēle policistos un bandītos. Taču tā nebija "spēle"…

"Palsais zirgs" bija baisa realitāte.

Es saķēru rokās galvu un smagi ievaidējos.

21. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

Nezinu, vai jebkad aizmirsīšu dažu nākamo dienu notikumus. Tie grupējās kā sabojātā kaleidoskopā, kurā krāsainie stikliņi drūzmējas bez kādas noteiktas formas vai secības. Džindžeru ievietoja privātā klīnikā. Man viņu ļāva apraudzīt vienīgi apmeklētājiem noteiktajā laikā.

Džindžeras ārsts izturējās augstprātīgi viņš nesaprata, kāpēc sacelta tāda kņada. Diagnoze taču noskaidrota pēcgripas bronhiāls plaušu karsonis, tiesa, ar nelielām komplikācijām, kas uzrāda mazliet neparastus simptomus, taču tā, viņš uzsvēra, gadās itin bieži un neviens gadījums nav absolūti tipisks, turklāt dažu cilvēku organisms vispār nereaģē uz antibiotikām!

Protams, viss, ko viņš teica, bija pareizi. Džindžerai bija plaušu karsonis. Nekā mistiska tur nebija. Tikai plaušu karsonis… kaut arī smagā formā.

Es tikos ar psihologu no Iekšlietu ministrijas maza auguma vīreli (atgādināja sarkanrīklīšu gailēnu), kas nemitīgi cilājās uz kāju pirkstgaliem un mirkšķināja acis aiz biezajām briļļu lēcām.

Viņš man uzdeva neskaitāmus jautājumus, pusei no kuriem es nesaskatīju jēgu, taču kaut kāda nozīme tiem acīmredzot bija, jo, klausoties manās atbildēs, viņš pārgudri klanīja galvu. Viņš atturējās no jebkādiem paskaidrojumiem, bet gala spriedumu izteica man nesaprotamā profesionālā žargonā. Kā nopratu, viņš bija mēģinājis Džindžeru hipnotizēt, taču bez panākumiem.

Es izvairījos satikties ar draugiem un paziņām, lai gan vientulība bija neciešama.

Galu galā kādā izmisuma brīdī es piezvanīju uz ziedu salonu Pemai. Vai viņa nevēlētos aiziet ar mani vakariņās? Viņa vēlējās.

Mēs aizgājām uz Fantasie. Pema jautri vidžināja, un es pamazām atslābinājos. Bet ne jau savas labsajūtas dēļ es meiteni biju uzaicinājis. Novērsis viņas uzmanību ar delikatesēm un vīnu, es sāku pietuvoties galvenajam. Manuprāt, bija pilnīgi iespējams, ka Pemai varēja būt zināms kaut kas tāds, par kura patieso jēgu pašai nebija ne jausmas. Es pajautāju, vai viņa atceras manu draudzeni Džindžeru? Pemija atbildēja: "Protams!", paplēta lielās, zilās acis un apjautājās, kā Džindžerai klājas.

-   Viņa ir ļoti slima, es piesardzīgi sacīju.

-   Nabadzīte, Pemija izskatījās tik norūpējusies, cik vien bija viņas spēkos tas nebija daudz.

-   Džindžera iepinusies nepatikšanās, es turpināju. Šķiet, tu viņai devi padomu? "Palsais zirgs". Viņai tas dārgi maksāja.

-   O! iesaucās Pema, vēl platāk iepletusi acis. Tad tas esat jūs!

Es apmulsu. Tad atjautu, ka viņa manī pazinusi vīrieti, kura sieva invalīde bija par šķērsli Džindžeras un manai laimei. Atklāsme meiteni tik ļoti satrauca, ka viņa nepiegrieza vērību "Palsā zirga" pieminēšanai.

Elpai aizraujoties, Pema sazvērnieciski noprasīja: Nu, vai palīdzēja?

-         Kaut kas nogājis greizi, es teicu un piemetināju: Tur tas suns aprakts.

-   Kāds suns? satraucās Pemija.

Sarunājoties ar Pemu, ieteicams lietot pēc

iespējas, vienkāršus, viegli saprotamus teikumus, es sev atgādināju.

-        Viss pavērsās pret Džindžeru pašu. Vai gadījies dzirdēt par tādiem gadījumiem arī iepriekš?

Pemai kas tāds nebija gadījies.

-         Protams, es skaļi prātoju, tas, ko viņas dara Mačdīpingā "Palsajā zirgā"… Tu taču zini par to?

-       Es nezinu, kur atrodas Mačdīpinga. Šķiet, kaut kur laukos.

-        Es nespēju izdibināt no Džindžeras, kas tur īsti notika… es sacīju un nogaidīju.

-        Kaut kādi stari, vai ne? Meitene neizklausījās pārliecināta. Nu kaut kas tamlīdzīgs. No kosmosa. Un izpalīdzīgi piebilda: No krieviem.

Bija skaidri redzams, ka pašlaik Pemija lika lietā visu savu aprobežoto iztēli.

-       Ja, kaut kas līdzīgs, es piekritu. Taču tas ir loti bīstami. Džindžera ir saslimusi.

-         Bet saslimt un nomirt vajadzēja jūsu sievai, vai ne tā?

-        Jā… Nācās iejusties lomā, ko Džindžera un Pema bija man atvēlējušas. Taču izskatās, ka kaut kur kaut kas nogājis greizi, atgriezeniska iedarbība.

-        Jūs gribat teikt… Pema piepūlēja smadzenes, līdzīgi, kā notiek tad, ja gludekli iesprauž sabojātā kontaktligzdā un saņem strāvas sitienu?

-        Tieši tā. Vai esi dzirdējusi, ka tā noticis arī iepriekš?

-   Nu, ne tā…

-   Bet kā?

-         Nu tad, kad cilvēks nesamaksā… pēc tam. Vienu, kurš atteicās maksāt, es pazinu. Viņa bijīgi pieklusināja balsi. Viņu nogalināja metro stacijā nokrita uz sliedēm, kad vilciens piebrauca.

-   Varbūt nelaimes gadījums?

-        Ak nē! iesaucās Pemija aizvainotā balsī.-Tie bija VIŅI!

Ielēju Pemijai vēl nedaudz šampanieša. Sapratu, ka manā priekšā bija kāds, kurš varētu palīdzēt, ja vien es mācētu izdabūt informāciju no tā, ko viņa uzskatīja par savu prātu. Viņa bija klausījusies pārrunās, pusi no tām bija uztvērusi, sapratusi un paturējusi prātā, un neviens nebija runājot uzmanījies, jo viņa bija "tikai Pemija".

Trakākais bija tas, ka es nezināju, kā viņai "pieiet". Ja es kaut ko pateikšu nepareizi, viņa satrauksies un aizvērsies kā gliemezis vākā, un nesacīs vairs ne vārda.

-        Mana sieva, es nedroši iesāku, joprojām slimo, bet sliktāk nepaliek.

-         Cik žēl, līdzjūtīgi atsaucās Pema, malkodama šampanieti.

-   Ko man iesākt?

Neizskatījās, ka viņai būtu ko atbildēt.

-        Saproti, tā bija Džindžera, kas… Es pats neko neuzsāku. Vai ir kāds, pie kura es varētu griezties?

-        Ir viena vieta Birmingemā… Pema vilcinādamās ieteicās.

-        Tas kantoris ir slēgts, es sacīju. Vai nezini vēl kādu, kas kaut ko varētu zināt?

-        Eilīna Brendona varētu ko ieteikt, bet neesmu pārliecināta.

Negaidītā Eilīnas Brendonas uzrašanās mani pārsteidza. Es pajautāju, kas viņa ir.

-        Viņa ir baigā, paskaidroja Pema. Ārkārtīgi stulba. Iestīvināti ilgviļņi un nekad nenēsā smailpapēžu kurpes. Viņa ir, nu, tāda nekāda! Mēs mācījāmies vienā skolā, un jau tad viņa bija gatavā stulbene. Ģeogrāfiju gan zināja labi.

-   Kas viņai kopīgs ar "Palso zirgu"?

-        Vispār nekas. Tikai viņa kaut ko iedomājās un tad aizgāja.

-        Aizgāja? No kurienes? es neko nesapratu .

-   No darba PPA.

-   Kas ir PPA?

-        īsti nezinu. Vini tā to sauc PPA. Kaut kāda Patērētāju attieksme vai atsauksme. Neliels kantoris.

-        Un Eilīna Brendona tur strādāja? Ar ko viņa nodarbojās?

-         Staigāja apkārt un izprašņāja kādu zobu pastu lietojat, kādu gāzes plīti, kuriem mazgāšanas līdzekļiem dodat priekšroku? Garlaicīgi un stulbi. Kam tas vajadzīgs?

-        Laikam jau tam PPA. Manas smadzenes sarosījās. Sieviete, kuru tēvs Gormans bija apmeklējis tajā liktenīgajā vakarā, arī bija nodarbojusies ar to pašu… Un… jā, jā… arī pie Džindžeras jaunajā miteklī kāds bija veicis līdzīgu aptauju!

Vai tā bija sagadīšanās?

-        Kāpēc Eilīna aizgāja no darba? Vai viņai tas šķita par garlaicīgu?

-         Manuprāt, ne tādēļ. Arī maksāja labi. Viņai likās, ka kaut kas nav kārtībā. Ne tā, kā izskatījies pirmajā brīdī.

-         Viņa noprata par sadarbību ar "Palso zirgu"? Vai tā?

-       Es nezinu, varbūt. Vispār tagad viņa strādā Espresso kafejnīcā Totenhemā, Kortroudā.

-   Pasaki adresi.

-   Viņa nav jūsu tips.

-        Netaisos uzsākt flirtu, es nelaipni atcirtu. Man vajag uzzināt ko vairāk par PPA. Gatavojos iegādāties akcijas līdzīgā firmā.

-       Ā, sapratu, Pemiju mans paskaidrojums pilnīgi apmierināja.

Visu, ko varēju no viņas izdibināt, biju uzzinājis. Mēs izdzērām atlikušo šampanieti, es meiteni aizvedu mājās un pateicos par brīnišķīgo vakaru.

2

Nākamajā rītā neveiksmīgi centos sazvanīt Ležēnu. Beidzot, ne bez grūtībām, mani savienoja ar Dzimu Korigenu.

-        Ko tas psiholoģijas "spīdeklis", kuru tu atsūtīji pie manis, teica par Džindžeru?

-        Daudzus sarežģītus vārdus, bet man liekas, ka patiesībā viņš ne velna nav sapratis. Zini, cilvēki saslimst ar plaušu karsoni, tur nav nekā mistiska.

-        Jā, es sacīju, un daži mums zināmie cilvēki, kuru vārdi ir tajā sarakstā, ir miruši no plaušu karsoņa, gastroenterīta, audzēja smadzenēs, epilepsijas, paratīfa un citām labi zināmām kaitēm.

-        Es saprotu, kā tu jūties. Bet ko mēs varam darīt?

-   Viņai kļūst arvien sliktāk.

-Jā…

-  Tātad kaut kas ir jādara.

-   Bet kas?

-        Man ir pāris ideju. Doties uz Mačdīpingu, ķerties pie Tirzas Grejas un, pārbiedējot viņu līdz nāvei, piespiest pārtraukt noburšanu vai kā to sauc!

-   Nu, to varētu.

-   Vai arī es varētu iet pie Venebla…

Korigens mani asi pārtrauca:

-        Venebla? Kādā sakarā? Kas viņam var būt kopīgs ar šo lietu? Viņš taču ir invalīds!

-        Varbūt. Bet es varētu ierasties pie viņa, noraut pledu no viņa ceļgaliem un pārbaudīt, vai viņa muskuļi tik tiešām ir atrofējušies!

-   Mēs jau esam…

-   Pagaidi! Mačdīpingā es uzdūros Osbornam. Atkārtošu, ko viņš teica.

Es īsumā pastāstīju par aptiekāra pārliecību, ka Venebls tikai tēlo slimu.

Korigens nosmēja: Tas vīrs ir ķerts, turklāt pārliecināts, ka viņam vienmēr ir taisnība.

-   Bet, Korigen, padomā, vai tomēr nevar būt tā, kā viņš saka? Tas taču nav tik neiespējami, vai ne?

Korigens brīdi paklusēja, tad bilda:

-   Jā, man jāatzīst, ka tas varētu būt iespējams… Taču tādā gadījumā būtu iesaistīti ļoti daudzi cilvēki, kurus būtu jāpiespiež turēt muti.

-    Nu un tad? Veneblam naudas ir kaudzēm. Jā, vai Ležēns uzzināja, no kurienes viņam tāda bagātība?

-   Nē, ne tieši… Jāatzīst, ka kaut kas nav īsti skaidrs. Venebls ir cilvēks "ar pagātni", kaut gan, kas attiecas uz naudu, tur viss it kā kārtībā visi ienākumi uzskaitīti un iegrāmatoti. Bet nauda ieplūst dažādos veidos un paietu gadi, pirms visu izdotos izpētīt. Policija jau agrāk mēģināja, kad radās aizdomas par finanšu blēdībām. Esmu pārliecināts, ka Iekšējo nodokļu departaments jau kādu laiku ošņājas ap Vencblu. Bet viņš ir gudrs. Tu domā, ka viņš ir šīs noziedzīgās bandas priekšgalā?

-        Jā. Jā, es domāju, ka viņš ir galvenais, kas visu izplāno un vada.

-        Iespējams. Piekrītu, šis vīrs ir pietiekami gudrs un atjautīgs, taču viņš noteikti nespētu nogalināt tēvu Gormanu.

-         Kāpēc ne, ja būtu spiests? Tēvu Gormanu vajadzēja apklusināt, pirms tas paziņo to, ko par "Palso zirgu" atklāja mirstošā sieviete, turklāt…

-Hallo! Hallo! Kur tu paliki?

-   Es… domāju. Man prātā iešāvās ideja…

-   Kāda?

-        Vēl neesmu skaidrībā… Varbūt radīsies droša izeja no šīs situācijas. Vēl jāpadomā… Vienalga, tagad man jāiet. Man sarunāta tikšanās bārā.

-   Nezināju, ka tu apmeklē Čelsijas bārus.

-        Tas nav Čelsijā. Bārs atrodas Totenhemkortroudā, ja gribi zināt.

Es noliku klausuli un paskatījos pulkstenī.

Biju pusceļā uz durvīm, kad iezvanījās tālrunis.

Es vilcinājos. Desmit pret vienu, ka tas atkal bija Korigens, lai izprašņātu sīkāk par manu pēkšņo ideju.

Man nebija vēlēšanas turpināt sarunu ar vinu.

Grasījos pamest istabu, taču tālrunis nepārstāja uzstājīgi zvanīt.

Ja nu zvanīja no slimnīcas? Džindžera?

Neuzdrošinājos riskēt. Piesteidzos pie telefona un sagrābu klausuli.

-   Hallo?

-   Vai tas esat jūs, Mark?

-   Jā. Kas runā?

-         Es, protams! balss pārmetoši atcirta. Klausieties, es jums vēlos kaut ko pastāstīt!

-        Ā, tā esat jūs! es beidzot pazinu misis Oliveru. Atvainojiet, bet es ļoti steidzos, jau biju pie durvīm! Vēlāk jums piezvanīšu.

-         Neies cauri! pavēloši attrauca misis Olivera. Jums jānoklausās tagad! Tas ir svarīgi.

-        Nu labi, tikai veicīgi, man norunāta tikšanās.

-         Fui! nošnāca dāma. Vienmēr var nokavēties. Visi kavējas. Tas tikai pastiprinās vēlēšanos jūs satikt.

-   Man tiešām…

-        Klausieties, Mark! Tas ir svarīgi. Esmu pārliecināta, ka ir. Tam jābūt svarīgi!

Ar pūlēm savaldījos, nenovērsdams acis no pulksteņa.

-   Es klausos.

-        Manai Millijai iekaisušas mandeles. Kaite ieilga, un viņa aizbrauca pie savas māsas. Uz laukiem.

Es sakodu žokļus. Jūtu līdzi, taču man patiešām…

-        Klausieties, es vēl neesmu sākusi. Kur es paliku? Ak jā… Millija aizbrauca un es piezvanīju aģentūrai… tāds stulbs nosaukums… "Pavaldonis", jā kā kino… Līdzīgos gadījumos es vienmēr griežos šajā aģentūrā…

-   Man no tiesas…

-        … un viņi man atbildēja, ka nezinot, ko varētu darīt lietas labā, jo pašreiz esot zināmas grūtības (tā viņi saka vienmēr), taču darīšot, ko spēšot…

Nekad agrāk mana draudzene Adriana Olivera nav bijusi tik nojūgusies.

-        … un tā šorīt ieradās nolīgtā sieviete, un, kā jūs domājat, kas viņa, izrādās, ir?

-   Nevaru iedomāties. Paklausieties, man…

-        Sievieti sauc Edīte Binna jocīgs uzvārds, vai ne? un jūs viņu pazīstat.

-        Nē, nepazīstu. Nekad neesmu dzirdējis par sievieti vārdā Edīte Binna.

-        Tomēr pazīstat un vēl nesen redzējāt. Viņa ilgus gadus kalpojusi pie jūsu krustmātes lēdijas Hesketes-Dubuā.

-Aktā!

-   Jā, viņa jūs redzējusi arī tajā dienā, kad bijāt aizgājis pēc mantotajām gleznām.

-   Jauki, un es ceru, ka jums ar viņu būs paveicies. Esmu pārliecināts, ka viņa ir uzticama un izveicīga, un tā tālāk. Bet nu gan man…

-    Vai varat paciesties vai ne! Es vēl neesmu nonākusi līdz galvenajam! Sieviete ilgi runāja par lēdiju Hesketi-Dubuā un viņas slimošanu, par beidzamajām stundām, stāstīja ilgi un gari, bet tad pēkšņi viņa to pateica.

-   Ko pateica?

-    To, kas pievērsa manu uzmanību. Viņa teica apmēram tā: " Nabaga kundze tā mocījās. Pirms tam pie tik labas veselības un pēkšņi tas briesmīgais audzējs smadzenēs. Tik bēdīgi bija redzēt viņu tur slimnīcā guļam un skatīties, kā viņas sirmie mati, kas reiz bija tik kupli, krita ārā. Viss spilvens vienos matos. Tie nāca ārā pilnām saujām!" Un tad, Mark, es atcerējos savu draudzeni Mēriju Delafontēnu. Arī viņa slimības laikā zaudēja matus! Un vēl atcerējos, ko jūs man stāstījāt par kādu meiteni, kura sakāvusies Celsijas bārā un otra tai izrāvusi sauju matu ar visām saknēm! Matus nemaz nav tik viegli izraut, Mark. Pamēģiniet, tikai pamēģiniet izraut savus matus, kādu nelielu šķipsniņu, bet ar visām saknēm! Tikai pamēģiniet un jūs redzēsiet, cik grūti to izdarīt. Mark, pārāk dīvaini, ka visiem šiem cilvēkiem izkrituši mati ar visām saknēm. Tas nav dabiski. Varbūt kāda jauna slimība? Tie mati tas kaut ko nozīmē.

Es iekrampējos klausulē, man sareiba galva. Piemirstie, bet zināmie fakti ieņēma savu vietu. Roda ar savu suni… Zinātnisks raksts medicīnas žurnālā… Protams! Protams!

Dzirdēju, kā misis Oliveras pēkšķošā balss turpināja skanēt klausulē.

-    Lai Dievs jūs svētī! es viņu pārtraucu. Jūs esat burvīga!

Nometu klausuli, bet tūlīt atkal pacēlu. Es uzgriezu numuru un šoreiz, par laimi, Ležēns atsaucās.

-   Klausieties, es sacīju, vai Džindžerai pastiprināti krīt ārā mati?

-   Jā… tā ir gan. Laikam no augstās temperatūras.

-    Vai ne? Patiesībā Džindžeras slimības iemesls ir saindēšanās ar talliju! Arī pārējie upuri tikuši indēti ar to pašu! Ak Dievs, kaut nebūtu par vēlu!

22. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

-   Vai paspējām? Vai viņa izdzīvos?

Es nervozi šaudījos šurpu turpu, es nespēju palikt mierā. Ležēns sēdēja un nolūkojās manī. Pacietīgs un iejūtīgs.

-  Ticiet, tiek darīts viss iespējamais.

Viena un tā pati atbilde. Mani tā nenomie-

rināja.

-        Vai vini zina, kā ārstēt saindēšanos ar talliju?

-       Gadījums ir ārkārtējs, bet tiek darīts viss iespējamais. Esmu pārliecināts, ka viņa izķepurosies.

Es paskatījos inspektorā. Vai viņš tiešām tā domāja vai tikai mierināja mani?

-   Vismaz viņi pārliecinājās, ka tas ir tallijs.

-  Jā, tas apstiprinājās.

-        Lūk, vienkārša patiesība par "Palso zirgu" inde. Nekādas burvestības, ne hipnozes, ne nāvējošu staru. Nekā mistiska parasta indēšana! Tā apmuļķot mani! Sasodīts! Manu acu priekšā sarīkoja izrādi, un es uzķēros! Viņa pati droši vien uzjautrinājās un klusībā smējās!

-   Par ko jūs runājat?

-    Par Tirzu Greju. Jau pirmajā reizē, kad "Palsajā zirgā" dzērām tēju, klāstīja man par Bordžijām un par "retajām, nezināmajām indēm". Saindēti cimdi un kas tur vēl. "Visparastākais arsēns," viņa teica, "un nekas vairāk!" Cik vienkārši! Un tas teātris! Transs un baltais gailis, ogļu panna, pentagrammas un vudū, ačgārni vērstais krusts viss pārdomāts, lai mulsinātu māņticīgus vientiešus! Un tā "kaste"! Tā domāta mūsdienīgāk domājošajiem. Mēs neticam gariem un raganām, un pesteļošanai, bet kļūstam domīgi, kad runa ir par "stariem" un "viļņiem", un psiholoģiskām iespējām. Varu derēt, ka tā kaste nav nekas vairāk kā pavisam vienkārša ietaise ar krāsainām elektriskām lampiņām un dūcošu motoriņu! Vai ik dienas mēs dzirdam par radioaktīviem nokrišņiem un stronciju 90, un vēl par daudz ko, un mūs viegli ietekmē zinātniski raksti un prognozes. Bet visas tās baumas par "Palso zirgu" bija iestudēta krāpšana! "Palsais zirgs" patiesībā bija "melnais zirdziņš". Uz to apzināti tika vērsta uzmanība, lai novirzītu aizdomas no tā, kas tiek darīts īstenībā. Vistrakākais tas, ka viņiem nekas nedraud! Tirza Greja var, cik vēlas, skaļi plātīties ar savu varu pār maģiskiem spēkiem tiesāt par to viņu nav iespējams. Bet, pārbaudot aparātu, tas izrādīsies nevainīga rotaļlietiņa. Jebkura tiesa nospriedīs, ka viss ir vienas vienīgas muļķības un pasakas. Un īstenībā tā arī ir.

-   Vai uzskatāt, ka krāpnieeībā iejauktas visas trīs? Ležēns pavaicāja.

-   Es tā nedomāju. Es teiktu, ka Bellas ticība burvestībām ir patiesa. Vecene tik tiešām ir pārliecināta, ka ir burve. Tāpat Sibilla. Talantīgs medijs. Viņa nonāk transā un neapjauš, kas notiek apkārt. Viņa paļāvīgi notic visam, ko Tirza tai iestāsta.

-  Tātad šajā afērā galvenā ir Tirza?

-   Kas attiecas uz "Palso zirgu", tad jā. Bet viņa nav galvenās "smadzenes". Galvenais režisors stāv aizkulisēs. Viņš plāno un organizē. Viss ir nevainojami saskaņots, saprotiet. Katrs nodarbojas tikai ar savu uzdevumu un nezina, ko dara otrs. Bredlija pienākumos ietilpst finansiālo jautājumu kārtošana, un tur viss notiek it kā legāli. Par pārējo viņš neko nezina. Viņam, protams, labi maksā. Arī Tirzai Grejai.

-   Izskatās, ka jums viss ir skaidrs, Ležēns sausi noteica.

-   Ne viss. Vēl ne. Bet ir zināmi galvenie fakti. Tādi, kas gadsimtiem ilgi tikuši izmantoti. Primitīvi un vienkārši: inde jaukais sensenais nāves ierocis.

-   Kā jums ienāca prātā doma par talliju?

-   Gluži negaidīti atsevišķas epizodes apvienojās vienā veselā. Pirmā bija aina, kuras liecinieks biju un kuru kādu vakaru redzēju Čelsijā: viena meitene izrāva otrai matus ar visām saknēm. Bet tā tikai noteica: "Tas nemaz nebija sāpīgi." Tā nebija izrādīšanās, kā es sākumā nodomāju, tā patiešām bija tas nesāpēja.

Reiz, būdams Amerikā, izlasīju rakstu par saindēšanos ar tallija sāļiem. Kādā fabrikā viens pēc otra nomira vairāki strādnieki. Nāves iemesli tika minēti dažnedažādi. Cik atceros, starp tiem bija paratīfs, smadzeņu trieka, neirīts, nervu paralīze, epilepsija, gastroenterīts un kas tik vēl ne. Tad atklāja noziegumu kāda sieviete noindējusi septiņus cilvēkus. Pirms nāves upuriem bija noteiktas diagnozes: smadzeņu audzējs, encefalīts, smadzeņu daivu iekaisums. Saslimšanas simptomi bija dažādi: varēja būt caureja un vemšana vai varēja būt zināma intoksikācijas pakāpe, vai sāpes locekļos noteiktas kā polineirīts vai reimatisma saasinājums -, vai poliomielīts. Vienam pacientam tika mākslīgā plauša. Dažreiz parādījās ādas pigmentācija.

-  Jūs esat īsta medicīnas enciklopēdija!

-   Protams, esmu visu ko salasījies. Visos gadījumos parādījies kopīgs simptoms izkrīt mati. Kādreiz talliju pielietoja, lai likvidētu ādas apmatojumu sevišķi bērniem, ārstējot cirpējēdi, tomēr ar laiku atklāja, ka tallijs ir bīstams cilvēka organismam. Tāpat reizēm to parakstīja iekšējai lietošanai, tomēr deva tika stingri noteikta, ņemot vērā pacienta svaru. Tagad ar to galvenokārt indē žurkas. Tallijam nav garšas, tas ātri un pilnīgi izšķīst un to var viegli nopirkt. Vissvarīgākais indes klātbūtni organismā nav iespējams noteikt.

-   Tieši tā. Ležēns piekrītoši māja ar galvu. Tāpēc noziedznieki uzstāja, lai slepkavības pasūtītājs netiekas ar upuri. Upura tuvumā nebija jāatrodas viņa nāvē ieinteresētajai personai, lai nerastos aizdomas. Izmeklēšana uzrādīs, ka ne viņš, ne upuris nekad nav lietojuši indīgas vielas vienalga kādam nolūkam. Tur jau ir tas āķis īsto darbu padara kāds, kam nav nekāda sakara ar upuri, kāds, kurš, manuprāt, parādās tikai vienu vienīgu reizi.

Mirkli paklusējis, viņš vaicāja:

-   Vai varat kādu iedomāties?

-   Tikai vienu. Katrā no mums zināmajiem gadījumiem parādās kāda pirmajā acu uzmetienā nevainīga sieviete ar aptaujas lapu par plaša patēriņa preču iegādi un to lietošanu ikdienā.

-   Jūs uzskatāt, ka viņa ir īstā indētāja? Atstājot kādu saindētu preces paraugu? Kaut kā tamlīdzīgi?

-    Nedomāju, ka tas varētu būt tik vienkārši, es domīgi atbildēju. Es domāju, ka sievietes nemaz nenojauš, kas notiek īstenībā, un godīgi cenšas darīt savu darbu. Un tomēr kaut kādā veidā viņas ir iesaistītas. Manuprāt, mums paveiksies uzzināt ko vairāk, ja aprunāsimies ar personu vārdā Eilīna Brendona, kas strādā Totenhcmas Kortrouda kafejnīcā.

2

Eilīna Brendona neizskatījās tā, kā bija aprakstījusi Pemija, protams, attiecīgi savai izpratnei par gaumi. Sievietes galva neatgādināja ne plūksnainu krizantēmas ziedu, ne paviršu putna ligzdu. Mati bija gludi atsukāti no pieres, sejā tikko jaušama kosmētika, kājās ērtas kurpes. Viņas vīrs bija gājis bojā autokatastrofā, sieviete mums pastāstīja, un viņa palikusi viena ar diviem maziem bērniem. Iepriekšējā darbavietā Preču patērētāju aptaujas firmā Eilīna bija nostrādājusi vairāk nekā gadu. No turienes aizgājusi pēc pašas vēlēšanās, jo darbs nav paticis.

-    Kāpēc jums tas nepatika, misis Brendona? noprasīja Ležēns.

Viņa vērtējoši paskatījās jautātājā. Jūs esat policijas inspektors, vai tā?

-  Jā, misis Brendona.

-   Vai jums liekas, ka ar firmas darbību kaut kas nav kārtībā?

-   Tieši to es mēģinu noskaidrot. Vai jums radās kādas aizdomas? Vai tādēļ aizgājāt?

-   Es nezinu neko konkrētu. Neko tādu, ko varētu jums pastāstīt.

-   Jā, es saprotu, taču šī nav oficiāla nopratināšana.

-   Bet man tiešām nav ko teikt.

-   Pasakiet, kāpēc jums radās vēlēšanās darbu pamest?

-   Man likās, ka tur notiek kaut kas man nesaprotams.

-   Ka patiesībā firma nodarbojas ar pavisam ko citu?

-    Apmēram tā. Manī modās nenoteiktas aizdomas, ka aptaujas nav firmas galvenais mērķis. Likās, ka valda kaut kāda slepenība. Bet kādēļ, man nebija ne jausmas.

Ležēns uzdeva vairākus jautājumus par viņas pienākumiem, tieši ar ko bija jānodarbojas. Eilīna paskaidroja, ka viņai tika iedoti aptaujājamo saraksti vienā vai citā rajonā. Viņai vajadzēja šos cilvēkus apmeklēt, uzdot noteiktus jautājumus un pierakstīt atbildes.

-   Un kas jums likās dīvains?

-   Jautājumi nešķita atbilstam kādam noteiktam pētījumam. Tie bija nesistemātiski, pat it kā nejauši. Tie bija… kā lai saka … it kā pavisam par ko citu.

-   Vai varat iedomāties, par ko?

-   Nē, nevarēju saprast. Viņa mirkli paklusēja, tad ierunājās atkal: Vienu brīdi iedomājos, ka mērķis varētu būt laupīšana un ka notiek, tā sacīt, objekta izspiegošana, taču tas ir maz ticams, jo mani nekad neizprašņāja par telpu izvietojumu, slēdzenēm un tamlīdzīgi. Neinteresējās, kad, pēc manām domām, attiecīgās mājas iemītnieki varētu nebūt mājās.

-   Par kādām precēm jums bija jāaptaujā?

-    Par dažādām. Dažreiz par produktiem. Pārslas un kēksu sausie maisījumi. Citreiz par šampūniem un citiem mazgāšanas līdzekļiem. Reizēm par kosmētiku, pūderiem, krēmiem, lūpukrāsām… Dažreiz jautājumi bija par recepšu zāļu lietošanu nomierinošas tabletes, aspirīns, pretklepus tabletes, miegazāles, zāles pret nogurumu, mutes skalojamie šķidrumi, zāles kuņģa darbības regulēšanai un tā tālāk.

-   Vai netika doti norādījumi atstāt kādus paraugus? taujāja Ležēns.

-   Nekad.

-   Jūs tikai uzdevāt jautājumus un pierakj stījāt atbildes?

-Jā.

-   Kam aptaujas rezultāti bija domāti?

-   Arī tas šķita savādi. Mums nekad to neteica tieši, vien lika saprast, ka pasūtītājs ir kāda attiecīgā ražojuma firma, taču tas neizklausījās nopietni aptaujas jautājumi bija juceklīgi, bez jebkādas sistēmas.

-    Kā jūs domājat, vai nevarēja būt iespējams, ka jautājumi bija domāti tikai acu apmānīšanai, bet vajadzīgo informāciju deva

atbildes uz kādiem noteiktiem jautājumiem?

Saraukusi pieri, sieviete apsvēra atbildi, tad palocīja galvu.

-        Jā, viņa teica, tāds varēja būt īstais mērķis. Taču man nav ne jausmas, kas tie varētu būt.

Ležēns vērīgi nolūkojās Eilīnā Brcndonā.

-        Jūs neesat pilnīgi atklāta, viņš rāmi sacīja.

-        Tur jau tā lieta, ka nekā vairāk man nav ko teikt. Vienkārši jutu, ka kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Es aprunājos ar vienu kolēģi darbā, ar misis Deivisu.

-        Ar misis Deivisu? Ležēns mierīgi pārjautāja. Un?

-         Arī viņa nebija sajūsmā par pildāmo darbu.

-   Kāpēc?

-   Nejauši viņa bija kaut ko noklausījusies.

-Ko?

-         Es jau teicu neko noteiktu nezinu. Daudz viņa nepateica, vienīgi to, ka no dzirdētā sapratusi īstā kantora darbība bija sava veida naudas izspiešana. "Viņi nav tie, par ko izliekas!" tā viņa pateica un piebilda: "Bet uz mums tas neattiecas. Maksā labi un neko pretlikumīgu mēs nedarām, tā ka nav ko lauzīt galvu."

-   Vai tas ir viss, ko viņa pateica?

-    Jā, vēl: "Dažreiz, es jūtos kā Typhoid Mary[29]." es gan nesapratu, ko viņa ar to gribēja teikt.

Ležēns izņēma no kabatas sarakstu un sniedza Eilīnai. Vai kāds uzvārds šajā sarakstā jums neliekas pazīstams? Vai te nav kāds, kuru jūs apmeklējāt?

-    Diez vai atcerēšos. Sieviete paņēma papīru. — Pie daudziem esmu bijusi… Viņa izlasīja sarakstu un teica: Ormerods.

-  Jūs bijāt pie viņa?

-   Nē. Bet reiz misis Deivisa viņu pieminēja. Viņš bija pēkšņi nomiris. Asins izplūdums smadzenēs. Misis Deivisu vina nāve loti apbēdināja. Viņa teica: '\Sis cilvēks bija manā aptaujas sarakstā pirms divām nedēļām. Izskatījās pats veselības iemiesojums." Tas bija drīz pēc tam, kad viņa pateica to par

Typhoid Mary. "Liekas, ka man pietiek vien paskatīties uz dažiem cilvēkiem un tie atstiepj kājas!" Tad viņa rūgti pasmējās un noteica, ka tā droši vien ir sagadīšanās. Bet man likās, ka viņa pēkšņi sadrūma, gan piemetinot: vai viņai par to būtu jāuztraucas.

-   Un viss?

-Nu…

-   Stāstiet.

-     Tas notika vēlāk. Kādu laiku nebiju misis Deivisu redzējusi, bet tad vienu dienu nejauši satikāmies restorānā Soho rajonā. Es pastāstīju, ka darbu PPA esmu pametusi un tagad strādāju citur. Viņa painteresējās, kāpēc, un es paskaidroju, ka tas darbs man nebija tīkams. Viņa sacīja: "Droši vien jūs pareizi izdarījāt. Taču maksā viņi labi, arī darba stundas nav garas. Galu galā, kāpēc neizmantot doto iespēju? Man dzīvē nav paveicies, kādēļ man būtu jāraizējas par citiem?" Es teicu: "Nesaprotu, par ko jūs runājat. Vai jums radušās aizdomas par firmas darbošanos?" Un viņa atbildēja: "Neesmu pārliecināta, bet, manuprāt, pirms dažām dienām es kādu atpazinu. Viņš iznāca no mājas, kur viņam nevarēja būt nekādu darīšanu, un rokā nesa instrumentu somu. Gribētos zināt, ko viņš tajā mājā meklēja?" Tad viņa pajautāja, vai es kādreiz esmu satikusies ar sievieti, kam pieder kotedža "Palsais zirgs"? Es noprasīju, kāds te sakars ar šo kotedžu.

-   Un ko viņa atbildēja?

-        Viņa nosmējās un attrauca: "Ieskatieties Bībelē!"

-         Es nesapratu, ko viņa ar to domāja, misis Brendona turpināja. Tā bija pēdējā reize, kad Deivisu redzēju. Nezinu, kur viņa dzīvo, ko dara, vai joprojām strādā PPA vai no darba aizgājusi.

-   Misis Deivisa ir mirusi, sacīja Ležēns.

Eilīna Brendona iepleta acis. Mirusi!

Bet… no kā?

-         Plaušu karsonis. Pirms diviem mēnešiem.

-   Ak, nabadzīte! Cik žēl!

-         Vai nav vēl kas, ko jūs mums varētu pastāstīt, misis Brendona?

-        Baidos, ka nav. Esmu dzirdējusi cilvēkus pieminam "Palso zirgu", taču, kad pajautāju par to ko tuvāk, visi izskatās mazliet izbijušies un nesaka ne vārda. Misis Brendona samulsa, tad paskatījās Ležēnā. Es… Es negribētu būt iejaukta bīstamā lietā, inspektor. Man ir divi mazi bērni, un pavisam godīgi es neko vairāk nezinu. Visu, ko zināju, pastāstīju.

Ležēns viņu nopētīja, tad palocīja galvu. Mēs atvadījāmies.

-   Nu, lūk, esam nedaudz pavirzījušies uz priekšu, Ležēns sacīja, kad sieviete bija aizgājusi. Misis Deivisa zināja pārāk daudz. Viņa gan centās pievērt acis, taču bija sakrājies pārāk daudz pamatotu aizdomu par firmā notiekošo. Tad viņa pēkšņi saslimst un, būdama tuvu nāvei, aizsūta pēc tēva Gormana un izstāsta tam par savām aizdomām. Jautājums tikai cik daudz viņa zināja? Es teiktu, ka tajā sarakstā minētie cilvēki bija tie, kurus viņa bija aptaujājusi un kuri drīz pēc tam bija pēkšņi nomiruši. Tā piezīme par Typhoid Mary. Un kas bija tas cilvēks, kuru viņa bija "pazinusi"? Turklāt izlikdamies par strādnieku? Tieši vina dēl Deivisa kļuva tiem

9 9 9

bīstama. Ja jau Deivisa pazina vīrieti, tad tas pazina viņu. Un "viņš" saprata, ka draud briesmas. Ja pirms nāves viņa savas aizdomas uzticējusi tēvam Gormanam, tad priesteris, drošs paliek drošs, bija jāapklusina uz visiem laikiem, pirms tas paspēj kādam ziņot.

Ležēns man uzmeta skatienu. Jūs taču piekrītat, vai ne? Tā viss notika.

-  Jā, piekrītu.

-   Un kā jums liekas, kas bija tas cilvēks?

-   Domāju, ka zinu, taču…

-         Jā, mums nav nekādu pierādījumu. Viņš brīdi klusēja, tad cēlās kājās. Taču mēs viņu dabūsim rokā, varat būt pārliecināts. Ja mēs zinām, kas viņš ir, nekur viņš nespruks. Notiesāts tiks ikviens no šo neliešu bandas!

23. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

Apmēram pēc trim nedēļām pie villas Priors Court namdurvīm piebrauca automašīna.

Izkāpa četri vīrieši. Viens no viņiem biju es. Vēl inspektors Ležēns un seržants Lī. Ceturtais bija misters Osborns, kurš ar pūlēm valdīja priecīgu uzbudinājumu, ka viņam ļauts piedalīties svarīgajā notikumā.

-        Atcerieties, jums jācieš klusu, Ležēns viņam atgādināja.

-       Jā, protams, inspektor. Varat paļauties uz mani. Es neteikšu ne vārda.

-  Nu raugiet, lai tā būtu!

-        Tāds gods! Man tas ir liels gods, kaut gan īsti nesaprotu…

Bet neviens viņā neklausījās.

Ležēns piezvanīja pie durvīm. Pajautāja, vai var satikt misteru Veneblu.

Ja arī mūsu vizīte Veneblu pārsteidza, viņš to nelika manīt. Kā parasti bija izmeklēti laipns. Kad viņš atvirzīja savu invalīda krēslu tā, lai mūsu loks paplašinātos, es kārtējo reizi apbrīnoju viņa uzkrītošo veidolu izciļņa ādamābola kustību starp krekla vecmodīgās apkakles baltajiem spārniem, askētisko profilu ar līko degunu.

-   Prieks jūs redzēt atkal, mister īsterbrūk! Šķiet, pēdējā laikā jūs apbrīnojami bieži esat redzams šaipusē.

Vai man izlikās, es nodomāju, vai arī viņa balsī patiešām ieskanējās ļauna nots?

-   Un… detektīvs Ležēns, ja nemaldos? viņš turpināja. Jāatzīstas, mani moka ziņkāre. Mūsu pusē viss ir tik mierīgi, nekādu noziegumu, un pēkšņi policijas inspektora apmeklējums! Kā varu jums palīdzēt, inspektor Ležēn?

-   Mums nepieciešama jūsu palīdzība kādā lietā, mister Venebl.

-   Tātad draudzīga vizīte, vai tā? Kā varu palīdzēt?

-   Septītajā oktobrī Rietumielā Pedingtonā tika noslepkavots draudzes priesteris tēvs Gormans. Man ir iemesls uzskatīt, ka tajā vakarā starp pulksten 7.45 un 8.15 jūs atrādāties netālu no nozieguma vietas. Vai jums būtu kas iebilstams ša jā sakarā?

-   Vai es tur biju tajā laikā? Zināt, es šaubos, stipri šaubos, jo jūsu minētajā Londonas rajonā es nekad neesmu bijis. Turklāt, cik atceros, todien es vispār nebiju galvaspilsētā. Uz Londonu braucu vienīgi tad, kad tur notiek kāda interesanta izsole vai kad jāapmeklē ārsts.

-   Ja nemaldos, sers Viljams Dagdeils Hārlejielā?

Misters Venebls vēsi paskatījās Ležēnā.

-   Jūs esat labi informēts, inspektori viņš atcirta.

-   Ne tik labi, kā vēlētos. Žēl, ka nevarat man palīdzēt, kā biju cerējis. Uzskatu, ka mans pienākums ir paskaidrot tuvāk tēva Gormana slepkavības apstākļus.

-   Kā vēlaties. Es viņu nepazinu.

-    Tajā liktenīgajā, vakarā tēvu Gormanu pasauca pie netālu dzīvojošas mirstošas sievietes. Pašai neapzinoties, viņa ija tikusi iesaistīta noziedzīgā organizācijā. Ar laiku sievietei radās aizdomas. Noziedznieki specializējās nevēlamu personu novākšanā, protams, par attiecīgu samaksu.

-   Nekas jauns, nomurmināja Venebls.

-   Šai organizācijai bija "uzlabotas" metodes. Vispirms psiholoģiskās: tika stimulēts tā saucamais "nāves valdzinājuma instinkts", kas it kā slēpjoties katra cilvēka zemapziņā…

-   Un nolūkotā persona izdara pašnāvību? Piedodiet, inspektor, bet tas izklausās pārāk nenopietni.

-   Ne pašnāvību, mister Venebl. Šis cilvēks mirst dabīgā nāvē.

-    Nu, nu, inspektor! Vai tiešām jūs tam spējat noticēt? jūs mūsu tik lietišķās policijas pārstāvis!

-   Organizācijas galvenais, tā sacīt, štābs atrodas vietā, ko sauc par "Palso zirgu"..

-   Ā, tagad sāku saprast. Tad, lūk; kas atvedis jūs uz mūsu miermīlīgo, kluso miestiņu: mana draudzene Tirza Greja un viņas muļķīgās iedomas, ar kurām viņai tik ļoti tīk plātīties! Nekādi neizprotu, vai viņa pati tik tiešām tam visam tic. Taču skaidrs ir viens tās ir gaiīgas blēņas! Vēl pie Tirzas mitinās jukusī draudzene Sibilla, ^et maltītes gatavo vietējā ragana (tur tiešām vajadzīga drosme, lai to ēdienu ēstu jebkurā brīdī zupā var uzpeldēt velnarutks). Visām trim ir nelāga slava vietējo iedzīvotāju vidū, taču nestāstiet man, ka policija un Skotlendjards visā nopietnībā uzskata viņas par bīstamām!

-   Jā gan, mister Venebl.

-   Un no tiesas ticat, ka viņas Tirzai skaitot buramvārdus, Sibillai krītot transā, bet Bellai nodarbojoties ar melno maģiju spēj kādu nogalināt?

-    Ak nē, mister Venebl. Nāves cēlonis ir daudz vienkāršāks… Ležēns mirkli paklusēja. Nāves cēlonis ir saindēšanās ar talliju.

Venebls apmulsa. Ko jūs sakāt?

-    Saindēšanās ar talliju, Ležēns atkārtoja. Ļoti vienkārši un iedarbīgi. Vienīgi jāizdara tā, lai par talliju neviens neiedomātos, un kas var labāk novērst uzmanību kā buršanās un balta gaiļa izmantošana?

-   Tallijs… Misters Venebls sarauca pieri. Šķiet, es par to neko nezinu.

-   Nezināt? To izmanto, lai iznīdētu žurkas, samazinātās devās arī pret cirpējēdi. Talliju nopirkt nav sarežģīti. Starp citu, arī jūsu šķūnīša tālākajā kaktā atrodama paciņa talli-

ja-

-   Manā šķūnītī? Nevar būt!

-        Tas tur ir. Mēs jau pārbaudījām, tas tik tiešām ir tallijs.

Venebls izskatījās satraukts.

-        Kāds to būs tur nobāzis! Es par to neko nezinu! Neko.

-       Vai nu tā būs. Jūs esat bagāts cilvēks, vai ne? Mister Venebl?

-   Kāds tam sakars ar mūsu sarunu?

-       Nesen Iekšējo nodokļu departamentā jums nācās atbildēt uz ne visai patīkamiem jautājumiem, vai ne tā? Par jūsu ienākumu avotu.

-        Dzīvošana Anglijā kļūst arvien apgrūtinošāka nodokļu sistēmas dēļ. Es visā nopietnībā apsveru iespēju apmesties Bermudu salās.

-        Nedomāju, ka tuvākajā laikā jums radīsies iespēja savu ieceri īstenot.

-        Vai jūs man draudat, inspektor? Ja tas ir tā, tad…

-        Nē, nē, mister Venebl! Tikai izteicu savas domas. Vai nevēlaties paklausīties, kā šī noziedznieku banda darbojās?

-  Manuprāt, jūs šā kā tā to izstāstīsiet.

-        Tā bija teicami noorganizēta. Ar finansiālo pusi nodarbojās diskvalificēts advokāts misters Bredlijs, kuram bija kantoris Birmingcmā. Potenciālie klienti vispirms vērsās pie viņa un noslēdza darījumu, tas ir, slēdza derības uz to, vai kāda noteikta persona nomirs līdz noteiktam laikam vai ne. Derību ierosinātājs Bredlijs ir par, klients apšauba. Ja Bredlijs vinnēs, klientam nekavējoties būs jāmaksā, citādi ar viņu var notikt kas nelāgs. Bredlijam tikai jānoslēdz derības tas ir viss viņa pienākums. Vienkārši, vai ne? Pēc tam klients dodas uz "Palso zirgu", kur Tirza Greja ar savām palīdzēm sarīko izrādi, kas parasti noskaņo klientu vajadzīgajā virzienā. Tagad par to, kas notiek "aiz kulisēm". Darbinieces, bona-fide[30] strādājošas vienā no firmām, kas nodarbojas ar iedzīvotāju anketēšanu pētījumiem par plaša patēriņa preču iegādi, saņem uzdevumu aptaujāt noteikta rajona iemītniekus. "Kādu maizi visbiežāk pērkat? Kādu kosmētiku lietojat? Kādu pretcaurejas līdzekli? Kādas zāles pret gremošanas traucējumiem dzerat?" Un tā tālāk. Mūsdienās cilvēki pieraduši pie visāda veida aptaujām, neviens nebrīnās, reti kāds iebilst.

Un tad pēdējais solis. Vienkārši, droši, nekļūdīgi! Vienīgā reize, kad bandas vadonis rīkojas pats. Pie upura viņš var ierasties, pārģērbies par šveicaru vai uzdevies par gāzes vai elektrības skaitītāju nolasītāju, vai par santehniķi vai elektriķi, par jebko. Vienalga, par ko viņš izliekas, viņam vienmēr klāt ir attiecīgā darbinieka apliecība gadījumam, ja kāds pieprasa to uzrādīt. Ne visiem tā interesē. Lai kādu lomu viņš spēlētu, viņa mērķis ir slepus apmainīt izstrādājumu, ko, kā viņš uzzinājis no aptaujas anketas, nolemtais upuris lieto. Vai nu viņš izliekas pārbaudām caurules, mērītājus, ūdens spiedienu mērķis ir viens. Savu padarījis, viņš aiziet un nekad vairs nerādās tuvumā.

Vairākas dienas nekas nenotiek. Bet agrāk vai vēlāk parādās saslimšanas simptomi. Tiek atsaukts ārsts, taču nekā aizdomīga neatrod. Viņš izvaicā, ko sasirgušais ēdis, dzēris un tā tālāk, bet uzzina tikai par to, ko pacients lietojis jau gadiem ilgi.

Un zināt, kāpēc noziegums ir perfekts, mister Venebl? Tāpēc, ka vienīgā persona, kas zina patiesību, ko īsti bandas vadonis dara, ir pats vadonis. Neviens viņu nevar nodot!

-  No kurienes jums tik daudz zināms? laipni painteresējās Venebls.

-  Ir dažādi veidi, kā izsekot aizdomās turamo.

-   Patiešām? Kādi?

-    Nav vajadzības stāstīt par visiem. Nu, piemēram, fotoaparāts. Visāda veida moderni izgudrojumi. Cilvēku iespējams nofotografēt tā, ka viņš pats to nepamana. Piemēram, esam ieguvuši teicamus "šveicara" un "gāzenieka" fotouzņēmumus, un ne tikai. Protams, ir gan pielīmētas Osas, gan zobu protēzes, gan daudz kas cits, taču vienalga noziedznieku pazina pavisam viegli gan misters Isterbrūks, gan mis Ketrīna Korigena, gan Edīte Binna. Zināt, mister Venebl, interesanta lieta ir tā cilvēku atpazīšana. Piemēram, šis džentlmenis, misters Osborns, ir gatavs apzvērēt, ka septītajā oktobrī, pulksten astoņos redzējis jūs sekojam tēvam Gormanam pa Bārtonielu.

-    Es jūs redzēju! Redzēju! nenocietās misters Osborns un, elpai aizraujoties, pieliecās uz priekšu. Es jūs precīzi aprakstīju!

-    Par daudz precīzi, Ležēns atbildēja. Tāpēc ka jūs neredzējāt misteru Veneblu, kad tovakar it kā stāvējāt ārpusē pie aptiekas durvīm. Jūs tur nestāvējāt! Jūs pats sekojāt garīdzniekam un, kad viņš nogriezās Rietumielā, panācāt viņu un nogalinājāt.

Misters Zaharijs Osborns iekliedzās:

-   Ko?

Tas varēja izraisīt smieklus. Tas bija smieklīgi! Atkāries apakšžoklis, izvalbītas acis…

-    Mister Venebl, atļaujiet iepazīstināt ar Zahariju Osbornu, bijušo Bārtonielas aptiekas īpašnieku. Jums būs interesanti uzzināt, ka misters Osborns, kurš jau labu laiku tiek novērots, bija tik neapdomīgs, ka nolika talliju jūsu šķūnī. Nezinot par jūsu invaliditāti, viņš nolēma piešķirt jums galvenā neģēļa lomu paša paveiktajos noziegumos un, būdams tiklab stūrgalvis kā muļķis, atteicās atzīt, ka pieļāvis rupju kļūdu.

-   Mulkis? Jūs uzdrošināties mani nosaukt

> >

par muļķi? Ja jūs zinātu… ja jūs tikai zinātu, ko es spēju… ko es… es…

Osborns drebēja un rīstījās, siekalas šķiezdams uz visām pusēm.

Ležēns viņu cieši vēroja. Kā makšķernieks āķi norijušu zivi, es nodomāju.

-     Pārcentāties, Osborn, viņš gandrīz maigi sacīja. Būtu mierīgi sēdējis savā aptiekā un nejaucies izmeklēšanai pa kājām, man tagad nevajadzētu jūs brīdināt kā to prasa mans amats -, ka viss, ko sacīsiet, tiks ņemts vērā un…

Un tad misters Osborns iegaudojās.

24. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

-   Daudzas lietas man joprojām nav skaidras, inspektor Ležēn. Vai atļausiet uzdot jautājumus?

Noziegums bija atklāts, formalitātes nokārtotas. Mēs ar Ležēnu sēdējām un malkojām alu no lielām krūzēm.

-   Lūdzu, mister īsterbrūk, esmu jūsu rīcībā. Saprotu, ka bijāt krietni vien pārsteigts.

-   Jā, biju. Es turēju aizdomās Veneblu. Un jūs ne mazākajā mērā nelikāt nojaust, ka es maldos.

-    Es to nedrīkstēju darīt, mister īsterbrūk. Šādos gadījumos jāievēro vislielākā piesardzība. Lieta bija pārāk sarežģīta. Redzat, patiesībā mums trūka jebkādu pierādījumu. Tāpēc bija nepieciešams nospēlēt teātri ar Venebla piedalīšanos. Vajadzēja iemidzināt Osborna modrību un tad pēkšņi uzbrukt, lai izspiestu atzīšanos. Kā redzat, taktika attaisnojās.

-   Vai viņš ir ārprātīgs?

-   Es teiktu, ka nu jau jā. Noziedzīgo gaitu sākumā nebija, taču, saprotiet, ar laiku zaudēja skaidro saprātu. Cilvēku aukstasinīga nogalināšana tas liek justies visvarenam noteicējam pār līdzcilvēku dzīvībām. Iedomāties sevi par Dievu To Kungu, bet īstenībā nebūt nekam, vien sīkai, neģēlīgai niecībai. Un kad tas tiek pierādīts un pamatots ar neapgāžamiem faktiem, jūsu ego to nepieņem. Jūs sākat kliegt un lielīties, cik gudrs esat. Nu jūs jau pats to visu redzējāt.

Es pamāju ar galvu. Tātad Veneblam bija jānotēlo paredzētā loma. Vai viņš labprāt piekrita?

-    Domāju, ka iecere viņu uzjautrināja, atbildēja Ležēns, Turklāt bija tik bezkaunīgs, ka noteica: "Parāds nav brālis!"

-   Ko nozīmē šī mīklainā frāze?

-   Man par to nevajadzētu stāstīt, tam nav sakara ar šo lietu. Apmēram pirms astoņiem gadiem notika vairāku banku aplaupīšanas. Katru reizi viens un tas pats rokraksts. Un nevienu nenoķēra! Laupītāju veiksmi veicināja gudri izplānotie uzbrukumi un to darīja kāds, kas pats personīgi laupīšanā nepiedalījās. Tas cilvēks pazuda ar lielu naudu. Mums bija aizdomas, kas viņš bija, taču pierādīt nevarējām. Viņš bija pārāk gudrs. īpaši finanšu jomā. Un viņam pietika prāta laikā apstaties. Vairak neko nevaru atklāt. Viņš bija gudrs blēdis, bet nebija slepkava. Līķu nebija.

Manas domas atgriezās pie aptiekāra. Vai sen turējāt aizdomās Zahariju Osbornu? No paša sākuma?

-   Viņš nemitīgi atgādināja par sevi. Kā jau teicu: ja viņš būtu palicis mierā un neuzbāztos, mums nekad neienāktu prātā, ka cienījamais farmaceits misters Zaharijs Osborns ir saistīts ar priestera slepkavību. Jocīgi, bet pēc nozieguma izdarīšanas slepkavas nespēj nosēdēt mierīgi. Nespēj palikt vienatnē ar sevi. Nesaprotu, kāpēc.

-   Nāves valdzinājums? es prātoju. Pēc Tirzas Grejas teorijas.

-   Jo ātrāk aizmirsīsiet Tirzu Greju un visu, ko viņa jums stāstīja, jo labāk, stingri noteica Ležēns un domīgi turpināja manis iesākto domu: Nē, manuprāt, patiesībā vainīga vientulība. Tā nomāc. Cilvēks uzskata, ka ir ārkārtīgi gudrs, taču nav neviena, kura priekšā padižoties.

-   Jūs nepateicāt, kad tieši sākāt turēt viņu aizdomās, es atgādināju.

-   Tūlīt pēc tam, kad viņš sāka melst aplamības. Mēs bijām izziņojuši, lai atsaucas tie, kas tovakar redzēja tēvu Gormanu. Pieteicās

Osborns, bet viss, ko viņš pastāstīja, bija acīm redzami meli. Viņš esot redzējis cilvēku, kurš sekojis priesterim, un diezgan sīki to aprakstīja. Bet patiesībā tik miglainā vakarā to visu saredzēt nebija iespējams. Ērgļa degunu varbūt, bet ne ādamābolu šāds apgalvojums jau bija pārspīlēts. Protams, cilvēks varēja samelot bez ļauna nodoma, ja vēlējās, lai viņu uzskatītu par svarīgu liecinieku. Daudzi tā dara, tas nav nekas jauns. Taču Osborna uzvedība lika man viņam pievērst īpašu uzmanību. Osborns izraisīja interesi. Viņš uzreiz bez lieka pamudinājuma sāka stāstīt par sevi. Ļoti neapdomīgi no viņa puses. Es secināju, ka manā priekšā ir cilvēks, kas vienmēr ir gribējis būt nozīmīgāks, nekā patiesībā bija. Viņu nevilināja izredzes turpināt stabilo ģimenes biznesu. Viņš pameta mājas un mēģināja gūt panākumus uz skatuves, taču neveiksmīgi. Iespējams tādēļ, ka nespēja pakļauties režisoram. Neviens lai neuzdrošinās diktēt viņam, kā jāspēlē loma! Droši vien viņš bija atklāts, kad sacīja, ka viņa sapnis ir reiz uzstāties par liecinieku tiesā, lai identificētu, teiksim, sievas slepkavu, kas viņa aptiekā iegādājies indi. Laikam gadiem ilgi velti cerēja uz tādu izdevību. Protams, mēs nezinām, kas tieši viņu pamudināja un kurā brīdī viņam iešāvās prātā doma, ka pats varētu kļūt par dižu noziedznieku, tik gudru, ka nekad netiktu saukts pie tiesas.

Bet tie ir tikai minējumi. Atgriežoties pie iepriekš sacītā, mani ieinteresēja Osborna svešinieka apraksts. Bija acīm redzams, ka apraksts atbilst kādai reālai personai, ko viņš reiz redzējis. Zināt, tā vienkārši aprakstīt kādu nemaz nav tik viegli. Deguns, acis, zods, ausis, stāja un viss pārējais. Ja mēģināsiet to darīt, atjautīsiet, ka neapzinīgi aprakstāt kādu, kuram kaut kad esat pievērsis uzmanību, varbūt braucot tramvajā, vilcienā vai autobusā. Bija skaidri noprotams, ka Osborns apraksta diezgan uzkrītoša izskata personu. Es teiktu, ka viņš bija redzējis Veneblu braucam automašīnā, tādēļ nevarēja redzēt, ka tas ir invalīds. Venebla veidols iespiedās Osborna atmiņā.

Otrs iemesls, kāpēc Osborns mani ieinteresēja, bija tas, ka viņš bija farmaceits. Es apsvēru, vai atrastajam sarakstam nav kāds sakars ar narkotiku tirgotājiem. Aizdomas neapstiprinājās, un es būtu aizmirsis par Osbornu, ja aptiekārs neuzrastos pats. Viņš gribēja, saprotiet, noskaidrot, cik tālu esam tikuši, un tādēļ atsūtīja vēstuli, kurā rakstīja, ka minēto personu esot redzējis labdarības svētkos Mačdīpingā. Osborns nebija zinājis, ka Veneblza kājas ir paralizētas, un, to uzzinot, viņam nepietika saprāta vairs nebilst ne vārda par Veneblu. Viņu iegāza paša iedomība, tik tipiska kriminālnoziedzniekiem. Viņš nespēja ne uz mirkli atzīt, ka kļūdījies. Kā tāds muļķis palika pie sava un sacerēja arvien nejēdzīgākus izskaidrojumus. Es biju aizbraucis pie viņa uz Bornmutu. Zināt, kā viņš nosaucis savu kotedžu? "Everests". Vai saprotat? Priekštelpā pie sienas pat piekāris virsotnes attēlu. Un klāstīja man, cik ļoti viņu interesējot ekspedīcijas uz Himalajiem. Acīmredzot viņu ārkārtīgi uzjautrināja banālais joks [31] . tas bija viņa darbs, viņa profesija par attiecīgu samaksu aizraidīt cilvēkus uz viņpasauli. Kā to izdarīt? Ļoti vienkārši un atjautīgi. Bredlijs Birmingemā, Tirza Greja ar saviem seansiem Mačdīpingā. Un kurš gan turētu aizdomās misteru Osbornu? Viņam nebija nekādu redzamu vai tiešu sakaru ne ar Tirzu Greju, ne ar Bredliju Birmingemā, ne ar kādu no upuriem. Farmaceitam izgudrot nozieguma mehānismu bija bērna spēle. Kā jau teicu, ja vien Osbornam būtu pieticis prāta turēties ēnā…

-    Bet kam viņam tik daudz naudas? es nesapratu. Galu galā viņš taču to darīja naudas dēl!

-   Jā, naudas dēļ. Bez šaubām viņam bija grandiozi plāni ceļojumi, izpriecas, būt bagātam un svarīgam. Bet, protams, viņš nebija tas, par ko sevi iedomājās. Manuprāt, viņa izpratnē vara nozīmēja iespēju lemt pār cilvēka dzīvību vai nāvi. Viņš reiba no pārliecības, ka var nesodīts slepkavot atkal un atkal. Redzēsiet, viņš nemaz nejutīsies slikti uz apsūdzēto sola! Viņš galvenā figūra un visu acis pievērstas viņam!

-   Tomēr, ko viņš darīja ar savu naudu? es neatkāpos.

-   Ak, neko īpašu, Ležēns nevērīgi atbildēja. Kaut gan sapratu to tikai tad, kad nokļuvu viņa bungalo. Protams, viņš bija skopulis. Viņš mīlēja naudu naudas pēc, gribēja to iegūt, bet ne jau, lai tērētu. Telpas bija trūcīgi mēbelētas, droši vien visu sapirka lētās izsolēs. Viņam nepatika naudu tērēt, viņam patika, lai tā viņam piederētu.

-   Osborns naudu noguldīja bankā?

-   Diez vai, šaubījās Ležēns. Droši vien atradīsim noslēptu zem kāda no kotedžas grīdas dēļiem.

Mēs brīdi paklusējām. Es domāju par to, cik dīvains radījums bija šis Zaharijs Osborns.

-   Korigens, Ležēns domīgi ierunājās, sacītu, ka vainīga kāda dziedzera nepareiza darbība, to nepietiekamība vai pārslodze, vienmēr aizmirstu, kas īsti. Es esmu vienkāršs cilvēks un uzskatu, ka Osborns ir pretīgs neģēlis… Vienīgais, ko nesaprotu… nekad neesmu varējis saprast kā gudrs cilvēks vienlaikus var būt galīgs muļķis.

-   Ir arī doma, ka izcils prāts ir ļaunums, ko cilvēkam piešķir Nelabais.

Ležēns pakratīja galvu. Tā nepavisam nav, viņš iebilda. Ļaunums nav pārcilvēciska parādība, tas ir zemāks par cilvēku. Noziedznieks vienmēr grib nostāties augstāk par parastu cilvēku, taču viņš to nevar, jo vienmēr būs zemāks par parastu cilvēku.

25. nodaļa Stāsta Marks īsterbrūks

Mačdīpingā dzīve ritēja ierastajās sliedēs.

Roda kārtējo reizi dakterēja savus suņus. Šoreiz tā, manuprāt, bija attārpošana. Kad

piegāju tuvāk, viņa pacēla acis uz mani un vaicāja, vai nevēlos palīdzēt. Es atteicos un pajautāju, kur ir Džindžera.

-   Viņa aizgāja uz "Palso zirgu".

-   Uz kurieni?

-   Teica, ka viņai tur kaut kas darāms.

-   Bet māja ir pamesta, tur neviena nav!

-   Zinu.

-        Viņa pārpūlēsies. Viņa vēl nav pilnīgi atlabusi… '

-         Ko tu uztraucies, Mark? Ar Džindžeru viss būs kārtībā. Vai redzēji misis Oliveras jaunāko grāmatu? Tās nosaukums ir "Baltais kakadu". Tur tā ir, uz galda.

-        Lai Dievs svētī misis Oliveru! Un Edīti Binnu arī!

-   Kas, pie joda, ir Edīte Binna?

-        Sieviete, kas pazina vīrieti fotogrāfijā. Arī manas nelaiķa krustmātes uzticīgā kalpone.

-        No tevis neko nevar saprast. Kas ar tevi notiek?

Es neatbildēju. Pagriezos un aizsteidzos uz "Palso zirgu".

Pa ceļam satiku misis Deinu Kaltropu.

Mani ieraugot, viņa nopriecājās.

-        Nesaprotu, kā varēju būt tāda muļķe! viņa sūkstījās. Kā apmāta! Noticēju kaut kādām muļķībām!

Viņa pavicināja roku uz vecās ēkas pusi, kas miermīlīgi gozējās vēlajā rudens saulē.

-   Patiesībā tajā nekad nebija valdījis mistisks ļaunums ne tādā nozīmē, kā tika uzskatīts. Tur nenotika ne darījumi ar sātaniskiem spēkiem, ne melnās maģijas velnišķie rituāli. Vien bezgaumīgi saloniski triki, kas izspēlēti mantkārības dēļ. Riskēšana ar cilvēku dzīvību tas bija reālais ļaunums. "Palsajā zirgā" nenotika nekas pārgudrs un pārdabisks tikai zemiskais un nicināmais.

-   Inspektors Ležēns jums piekristu.

-   Man patika tas cilvēks, noteica misis Deina Kaltropa. Iesim, sameklēsim Džindžeru!

-   Kas gan viņai te meklējams?

-   Šķiet, kaut ko tīra.

Mēs iegājām pa atvērtajām durvīm un saodām asu terpentīna smaku. Tur stāvēja Džindžera ar lupatu un pudeli rokās. Viņa atskatījās uz mums. Joprojām bāla un novājējusi. Ap galvu viņa bija aptinusi šalli mati vēl nebija atauguši. Iepriekšējās Džindžeras ēna.

-   Ar viņu viss kārtībā, sacīja mācītājkundze, kā allaž atminēdama manas domas.

-   Vai redzat? triumfējoši iesaucās Džindžera un pamāja uz veco krodziņa izkārtni.

Gadiem ilgi krājušies nosēdumi bija notīrīti un jau bija saskatāms jātnieks uz palsa zirga ņirdzošs balts skelets.

Man aiz muguras atskanēja misis Deinas Kaltropas balss, dzija un skanīga:

-        Atklāsmes grāmata, 6. nodaļa, 8. pants: Es redzēju un raugi: palss zirgs, un tam, kas sēdēja zirgā, bija vārds nāve, tai sekoja elle…

Mēs klusējām. Pēc brīža misis Deina Kaltropa sarosījās. Kā nu ir, tā ir, viņa lietišķi noteica, kā iemezdama kaut ko papīrkurvī, un piebilda: Laiks iet. Māšu sapulce. Uzkavējusies pie durvīm, viņa pamāja Džindžerai un pilnīgi negaidīti sacīja: Tu būsi laba māte.

Meitene nez kādēļ nosarka…

-       Džindžera, es jautāju, vai esat ar mieru?

-  Būt laba māte?

-  Jūs zināt, ko es domāju.

-        Varbūt… Bet man patiktu oficiāls bildinājums.

Es izpildīju viņas vēlēšanos…

Pēc brīža Džindžera noprasīja:

-        Vai esi pārliecināts, ka nevēlies precēties ar to savu Hermiju?

-        Ak Dievs! es iesaucos. Pavisam piemirsu! Un sameklēju kabatā vēstuli.

-        Saņēmu pirms trim dienām. Viņa mani uzaicina uz Old Vic noskatīties "Veltas pūles mīlā" [32] .

Džindžera izņēma man no rokas vēstuli un saplēsa to.

-       Turpmāk, ja gribēsi apmeklēt Old Vic, viņa stingri sacīja, tu iesi vienīgi kopā ar mani!

saturs

Marka Isterbruka priekšvārds

1. nodala

2.  nodala

3.  nodaļa

4.  nodala

5.  nodaļa

6.  nodala

7.  nodala

8.  nodala

9.  nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodala

13. nodala

Saturs

14. nodaļa

15.  nodala

16.  nodaļa

17.  nodaļa

18.  nodaļa

19.  nodaļa

20.   nodaļa

21.   nodaļa

22.   nodaļa

23.   nodaļa

24.   nodaļa

25.   nodaļa

Agata Kristi VECĀS VIESNĪCAS NOSLĒPUMS Romāns

SIA "Skarabejs", reģ. nr. 40003709879. Adrese: Rīga, Ropažu iela 122/k. 12, LV-1006 Tālr.: 67185881

[1] mākslinieku, aktieru un literātu iecienīts vēsturisks bohēmas rajons Londonas priekšpilsētā. Daudz mākslas galeriju, senlietu veikaliņu utt.

[2] līkumains ceļš ved lejup no pakalna uz Vecās Pasaules pilsētu, kuru es tā mīlu (angļu vai.).

12

[3] 1818 . g. eku atvēra publikai kā Roval ( oburg teātri, 1833. g. par godu nākamajai karalienei to pārdēvēja par Royal Victoria Theatre.

[4] ostas pilsēta pie padekalč šauruma, apm. 120 km no Londonas.

[4] Sakarā ar (franču vai.).

[5] The Oxford lfniversity Dramatic Society.

[6] black (angļu vai.) melnā.

[7] "vai nevari tu dziedēt slimu garu?" (V. Šekspīrs. "Makbets", 5. cēliens, 3. aina. Friča Adamoviča (1863-1933) tulkojums).

[8] "tā būtu varējusi vēlāk mirt" (turpat -4. aina).

[9] salds kokteilis ar ķiršu liķieri.

65

[10] ginger (angļu sar. vai.) — rudmate; arī siev. vārds; abus izrunā vienādi.

[11] marķīze dc montespana (1641-1707), augstdzimusi kurtizāne, Ludviķa XIV mīļākā, apvainota melnās maģijas piekopšanā, savas sāncenses noindēšanā. tomčr tam trūka pierādījumu. Apvainota arī par piedalīšanos Melnajā misē, arī mēģinājumā noindēt Ludviķi XIV. Interesējās par literatūru, atbalstīja un draudzējās ar Korneiju, Rasinu, Lafontēnu. Pēdējos dzīves gadus, izraidīta no galma, marķīze pavadīja ļoti vientuļi, nodarbojās ar labdarību.

[12] 1909. g. žurnālā lādies' Home Journal parādījās Rozas O'Neilas lelles zīmējumi ar parakstiem, un šis brīdis uzskatāms par komiksu pirmsidejas rašanos. Sākotnēji mazās figūriņas izgatavoja no porcelāna, biskvīta vai celuloīda, bet, sākot ar 1949. g., no plastmasas, un drīz tās iekaroja pasauli. Sekoja izkrāsojamās bilžu grāmatas, dzejolīši, krūzīšu un šķīvju apgleznojumi ar iepatikušās lellītes attēlu, skolu emblēmas un tā tālāk.

[13] "'pasaule ir tik daudz vēl neizdibinātā…" Lūiss Roberts Stīvensons (1850-1894), angļu rakstnieks.

94

[14] 1199. g. tika izveidota inkvizīcija katoļu baznīcas tiesas izmeklēšanas iestāde cīņā pret ķecerībām, brīvdomību, baznīcas pretiniekiem un sākās raganu vajāšana. Tomēr tā vēl nenotika tik lielā mērā kā pēc tam, kad 15. gs. beigās tika publicēti Malleus Maleficarum un pāvesta bulla pret raganām, par viņu sakariem ar velniem, ļaunajiem gariem un Sātanu. Malleus Maleficarum autori Henriks Krāmers un Jēkabs Sprengers (Henrich Kramer, Jacob Sprertger) bija vācu inkvizitori. Anglijā raganu vajāšana un sodīšana ar nāvi nebija tik plaši izvērsta kā Skotijā un Eiropā.

[15] viena no grāmatām par maģiju, kas sarakstīta laikā no viduslaiku beigu posma līdz 18. gs. Šādas grāmatas saturēja astroloģiskus pareģojumus, eņģeļu un dēmonu vārdus, norādījumus, kā veicama buršanās, kā sajaukt maģiskas dziras, kā izsaukt pārdabiskus spēkus, kā izgatavot talismanus.

[16] grāmata, ko 1682. g. publicēja džozefs glenvils (joseph glanvill). autors apgalvoja, ka reāli eksistē raganas, apveltītas ar postošu, pārdabisku un maģisku varu, kā arī uzbruka skeptiķiem, kuri apšaubīja raganu spējas. Glenvils šos skeptiķus pielīdzināja saduķiešiem (reliģiski politisks grupējums Jūdejā 2.gs.p.m.ē.— 1 .gs.m.ē.), kas noliedza dvēseles nemirstību.)

[17] nostradamus (i503r-1566), franču astrologs un ārsts. pazīstams savu noslēpumaino pareģojumu dēļ.

[18] vecs joks (franču vai.).

[19] no senebreju bībeles samuela pirmās grsnialns endoras ragana bijusi sieviete, kam piederējis IiiIIn mans, ar kura palīdzību viņa pēc Israēlas karaļa Sauļu pavēles spējusi izsaukt nesen mirušā pravieša Su muela garu.

[19] Sers Edmunds Pērsivals Hilerijs, alpīnists un pOl nieks, 1953. gadā kopā ar šerpu alpīnistu Ten/mgu Norgeju pirmie sasniedza Everesta augstāko virsotni

[20] londonas iela, kurā atrodas slavenu ārstu pieņemamās telpas.

[21] anglijas karaliskās ārstu kolēģijas biedrs.

[22] džons nešs (john nash) (1752-1835) ievērojams angļu arhitekts. projektējis daudzas greznas pilsētas mājas un villas Londonā, arī rajona plānojumu ap Reģenta parku un elegantās rindu mājas parka dienvidu malā.

[23] milzīga ēka temzas krastā londonā uz austrumiem no Vaterlo tilta. Ēkas centrālo daļu (1776-1796) projektējis arhitekts sers Viljams Čemberss (Sir William Chambers); tā uzcelta 16. gs. vidū Somersetas hercogam celtās renesanses pils vietā. 1775. g. parlaments pieņēma lēmumu Somerset House nodot sabiedrības rīcībā. Kopš tā laika tajā atrodas dažādas valsts un sabiedriskas iestādes, biroji utt.

[24] britu karavadonis velingtonas hercogs (1769-1852) neprātīgi iemīlējās Herietē Vilsonē (Harriette Wilson, 1786-1845), izveicīgā Londonas kurtizāne, kas drīz vien kļuva par hercoga mīļāko. Viņš bija slimīgi greizsirdīgs, bet ļoti bagāts, un sieviete cieta, līdz viņai palika 35 gadi. Tad viņa aizbrauca uz Parīzi, apprecējās un pievērsās rakstniecībai. Pirmais darbs bija Memoirs memuāri, kur viņa ļoti atklāti, pat sīki aprakstīja savus mīlas sakarus ar bijušajiem pielūdzējiem. Velingtons draudēja iesūdzēt Hericti tiesā. Par atbildi Heriete vēl izsmeļošāk aprakstīja viņu kādreizējo mīlas romānu. Savā pēdējā vēstulē Herietei Velingtons uzrakstīja slaveno frāzi: "Publicējiet un esiet nolādēta!"

[25] "mūžības stunda". autors viljams Šārps (1856-1905) ar pseidonīmu Fiona Makleoda pierakstījis un literarizējis daudzus ķeltu nostāstus un teikas.

[26] inscenēšana (franču vai.).

[27] 18. gs vidū haiti salā fransuā mekendels (francois macandal) apvienoja aizbēgušo vergu atsevišķas grupas, kas sešus gadus nežēlīgi atriebās baltajiem vergturiem. 1758. g. franču armija Mekendelu sagūstīja, un viņš tika sadedzināts uz. sārta.

[28] 1857. gada vasarā glāzgovā notika tolaik visplašāko ievērību guvušais tiesas process, kurā Skotijas augstāko aprindu jauniete tika apvainota sava mīļākā noindēšanā ar arsēnu un attaisnota "pierādījumu trūkuma dēļ".

[29] vēdertīfa mērija (angļu vai.) tā tika nodēvēta Mērija Melona (1869-1938), pirmais cilvēks, kuru ASV identificēja kā vēdertīfa baciļu pārnēsātāju. Septiņu gadu laikā, strādājot par virēju dažādās vietās, viņa inficēja 47 cilvēkus, no kuriem trīs nomira. Piespiedu kārtā ievietota izolatorā. Mērija Mellona mira 1938. gadā. Mūsdienās "Vēdertīfa Mērija" ir kļuvis par sugasvārdu, apzīmējot cilvēkus, kas, slimodami ar bīstamu slimību, atsakās atzīt, ka apdraud apkārtējos.

[30] pec labakās sirdsapziņas (latiņu vai).

[31] ever rest (angļu vai.) mūžīga dusa.

[32] v. Šekspīra luga.

Content

Kristi Agata Vecās viesnīcas noslēpums

Marka Isterbruka priekšvārds

1. nodaļa Stāsta Marks īsterhruks

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodala

5. nodaļa Stāsta Marks īsterbrūks

6. nodaļa Stāsta Marks īsterbrūks

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

10. nodala

11. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

12. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

13. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

14. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

15. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

16. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

17. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

18. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

19. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

20. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

21. nodaļa Stāsta Marks Isterbrūks

22. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

23. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

24. nodaļa Stāsta Marks isterbrūks

saturs