Kristi Agata

Veciem grēkiem garas ēnas

Agata Kristi

Veciem grēkiem garas ēnas

1. nodala

Lai palīdzētu sarīkot bērnu viesības, kam bija jānotiek vakarā, Judītei Batlerei līdzi bija atnākusi Ariadna Olivera, kura tajās dienās pie viņas viesojās.

Namā valdīja liela rosība. Enerģiskas sievietes šaudījās šurpu turpu, norādītajās vietās izvietodamas krēslus, mazus galdiņus, puķu vāzes un milzum daudz koši dzeltenu ķirbju.

Bērnu ballīte tika rīkota Visu Svēto dienas priekšvakarā. Ielūgto viesu vecums bija no desmit līdz septiņpadsmit gadiem.

Misis Olivera, pagājusi malā, vienīgajā vēl brīvajā vietā telpā, atspiedās pret sienu un, turēdama rokās lielu dzeltenu ķirbi, kritiski to nopētīja.

— Pēdējā reize, kad es tādu redzēju, — viņa sacīja, atmezdama sirmo matu šķipsnu no augstās pieres, — bija pērn Savienotajās Valstīs, tur to bija simtiem. Pilnas mājas.

Līdz tam tik daudz ķirbju vienuviet nebiju redzējusi. Starp citu, — viņa domīgi piemetināja, — es nekad tā īsti neesmu sapratusi, kāda atšķirība ir starp ķirbi un kabaci. Kas ir šis?

— Ai, piedod, dārgā! iesaucās misis Batlere, steigā aizķerdamās aiz draudzenes kājas.

Misis Olivera ciešāk piespiedās sienai.

— Nav par ko, pati esmu vainīga, — viņa noteica, — stāvu šeit visiem pa kājām. Bet tas nudien bija iespaidīgi — tik daudz ķirbju vai kabaču, lai kas tie būtu. Tie bija visur veikalos, dzīvojamās mājās, ar vidu saliktām vai blakus piekarinātām degošām svecēm un spuldzītēm. Patiesi interesants skats. Taču tas nebija Visu Svēto dienas priekšvakarā, tas bija Pateicības dienā. Ķirbji man vienmēr saistās ar Visu Svēto dienas priekšvakaru, tas ir oktobra beigās. Pateicības diena ir daudz vēlāk, vai ne? Vai tā nav novembrī, šķiet, novembra trešajā nedēļā? Katrā ziņā Helovīns noteikti ir 31. oktobrī, vai ne? Visu Svēto dienas priekšvakars un pēc tam… kas nāk pēc tam? Visu Dvēseļu diena? Parīzē šajā dienā visi apmeklē kapsētas, lai noliktu ziedus. Taču tā nav skumīga diena, jo cilvēki iet uz kapiem ar visiem bērniem, un viņiem tas ir aizraujošs piedzīvojums. Vispirms uz puķu tirdziņu, kur sapērkas daudz, daudz skaistu ziedu… Manuprāt, visburvīgākie ziedi atrodami tieši Parīzes puķu tirgos.

Aizņemtās sievietes steigdamās pa reizei uzgrūdās misis Oliverai, taču viņas vārdos neieklausījās.

Svētku priekšdarbus lielākoties veica ielūgto bērnu mātes un pāris lietpratīgu vecmeitu; piepalīdzēja arī pusaudži sešpadsmit septiņpadsmit gadus veci zēni, kuri, pakāpusies uz pieslienamām kāpnēm vai krēsliem, izvietoja rotājumus, ķirbjus (vai kabačus) un daudzus spilgti krāsainus balonus; vienpadsmit līdz piecpadsmit gadus vecas meitenes grupējās bariņos un ķiķināja.

Un pec Visu Dvēseļu dienas un kapsētu apmeklējumiem, turpināja apcerēt Adriana Olivera, piemezdamās uz neliela dīvāna paroceņa, — nāk Visu Svēto diena. Manuprāt, es šo dienu kārtību nosaucu pareizi.

Neviens neatbildēja. Viesību galvenā iniciatore misis Dreika, simpātiska sieviete vidējos gados, dzedri sacīja:

—      Es šīs mazās viesības, lai arī tās notiek Visu Svēto dienas priekšvakarā, nesaucu šajā vārdā. Es tās dēvēju par Vienpadsmit Plus ballīti [1] .

— Tomēr tas nav īsti pareizi, Rovena, — sprauzdama pensneju uz deguna, nosodoši iebilda mis Vitekere, vietējās skolas skolotāja, kura allaž bija pedantiski precīza. — Ierobežojumu Vienpadsmit Plus mēs jau pirms laba laika atcēlām.

Misis Olivera, juzdamās neērti, piecēlās kājās un kā atvainodamās iejaucās sarunā:

—      No manis jums nav nekāda labuma. Es te tikai sēžu un muļķīgi prātoju par ķirbjiem un kabačiem. "Un atpūtinu kājas," viņa klusībā piemetināja, juzdama nelielus sirdsapziņas pārmetumus, kas tomēr nebija pietiekami stipri, lai paustu tos skaļi. — Ko es varētu palīdzēt? viņa vaicāja, tad skaļi iesaucās: — Kas par burvīgiem āboliem!

Istabā kāds bija ienesis milzīgu bļodu ar āboliem. Āboli bija misis Oliveras vājība.

—Burvīgi sarkani āboli, — viņa jūsmīgi atkārtoja.

-   Nav īpaši gardi, bilda Rovena Dreika, taču izskatās skaisti un lieti noder rotaļai — pietiekami mīksti, lai tos satvertu ar zobiem. Beatrise, lūdzu, ienes bļodu bibliotēkā. Ābolu pludināšanu vienmēr pavada briesmīgi šļaksti, bet vecajam tepiķim tas lielu skādi nenodarīs. Ak, pateicos, Džoisa!

Džoisa, drukna trīspadsmitgadniece, neveikli paķēra bļodu, divi āboli pārvēlās pār malu un kā burvja rokas vadīti pieripoja tieši pie misis Oliveras kājām.

-    Jums garšo āboli, vai ne? vaicāja Džoisa. — Es lasīju, ka jums tie ārkārtīgi garšojot… vai dzirdēju televīzijā. Jūs esat tā, kas raksta detektīvromānus, vai ne?

-   Jā, apstiprināja misis Olivera.

-   Jums šovakar vajadzētu sagudrot kādu slepkavību un likt mums to atrisināt.

-    Nu nē, pateicos! — atgaiņājās misis Olivera. Nekad vairs!

-   Ko jūs ar to domājat — nekad vairs?

-   Reiz es tā darīju, un viss beidzās ārkārtīgi nelaimīgi.

-   Jūs esat sarakstījusi daudzas grāmatas, meitene neatkāpās. Jūs ar tām nopelnāt daudz naudas.

— Tā varētu sacīt, — misis Olivera izklaidīgi noteica. Viņas domas aizmaldījās pie kāda sena atgadījuma.

—  Un jūsu grāmatās darbojas somu detektīvs.

Misis Olivera klusēja. Maza auguma flegmātisks zēns Ariadna nodomāja, ka viņš ir vecāks par vienpadsmit gadiem, bet vēl nav sasniedzis sešpadsmit, — bargi noprasīja:

—      Kāpēc soms?

Viņa pasmaidīja.

—      Pati brīnos.

Smagi elsdama, istabā ienāca misis Hārdgrīvza, ērģelnieka sieva, ar lielu zaļu plastmasas spaini.

— Kā būtu ar šito ābolu pludināšanai? — viņa noprasīja. — Nu gan sanāks liela jārēšanās!

— Cinkots spainis būtu labāks, — sprieda mis Lī, farmaceite. — Tik viegli neapgāztos. Kur domājat to novietot, misis Dreika?

—   Manuprāt, bibliotēka ir labākā vieta ābolu pludināšanai. Bez šļakatām neiztikt, bet vecajam tepiķim tās lielu skādi nenodarīs.

— Labi, nesīsim spaini tur. Rovena, šeit ir vēl viens grozs ar āboliem.

—     Dodiet, es palīdzēšu, — pieteicās misis Olivera.

Viņa pieliecās un pacēla abus ābolus, kas pirmīt bija pieripojuši tai pie kājām. Nedomājot, ko dara, viņa iecirta zobus vienā no liem un sāka grauzt. Misis Dreika apņēmīgi izņēma viņai no rokas otru ābolu un ielika grozā.

Bija izvērsušās spraigas pārrunas.

—        Labi, bet kur rīkosim Snapdragon[2]?

—     To arī vajadzētu bibliotēkā, tā ir vistumšākā telpa.

—        Nē, labāk ēdamistabā.

—        Vispirms ar kaut ko jāapklāj galds.

—     Uzklāsim zaļo galdautu un pāri gumijotu pārklāju.

—    Un kur spogulīši? Vai patiešām mēs ieraudzīsim savus nākamos līgavaiņus? interesējās meitenes.

Neuzkrītoši atbrīvojusi kājas no apaviem un turpinādama grauzt ābolu, misis Olivera atkal apsēdās un pārlaida pētīgu skatienu ļaužu pilnajai istabai. "Ja es šos cilvēkus aprakstītu grāmatā," viņā ierunājās rakstniece, "kā es tos raksturotu?

Jauki cilvēki, es teiktu, taču — ko var zināt?"

"Zināmā mērā," viņa prātoja tālāk, "tas ir tik interesanti — neko tuvāk nezināt par viņiem." Protams, visi šie cilvēki dzīvoja šeit, Vudlejā, un par dažiem viņa kaut ko jau zināja no Judītes stāstītā. "Misis Džonsone kaut kādā veidā saistīta ar baznīcu, taču vikāra māsa viņa nebija. Ak jā, protams, viņa ir ērģelnieka māsa. Rovenai Dreikai, šķiet, pieder noteicošais vārds vietējās sabiedrības dzīvē. Sieviete, kas tusnīdama bija iestiepusi plastmasas spaini… Derdzīgs plastmasas izstrādājums…" Viņai tie nekad nebija patikuši. "Bērni padsmitnieki — meitenes un zēni… Nana, Beatrise, Ketija, Diāna un Džoisa uzpūtīgā, pļāpīgā meitene. Man viņa nepatīk," nosprieda misis Olivera. "Vēl meitene, vārdā Anna, gara un augstprātīga. Abi lielie zēni laikam nolēmuši izmēģināt modernas frizūras, liesa, diezgan nesekmīgi."

Ieradās kāds mazs puisēns un, nedaudz aizelsies, kautrīgi pavēstīja:

— Mammīte sūta šos spogulīšus, ja vien tie derēs.

Misis Drcika tos paņēma un laipni pateicās:

-   Liels paldies, Edij!

—      Tie ir tikai parasti kabatas spogulīši. Vai tiešām tajos ieraudzīsim mums nolemto līgavaiņu sejas? meitene, vārdā Anna, šaubījās.

-   Kāda ieraudzīs, kāda ne, — pajokoja Judīte Batlere.

-    Vai jūs ieraudzījāt sava nākamā vīra seju, kad pati apmeklējāt viesības, es domāju, šāda veida ballītes?

-    Protams, ka neieraudzīja! iejaucās Džoisa.

—Varbūt ieraudzīja, — sacīja augstprātīgā Beatrise. — "ī-es-pē", tā to sauc, īpašā sensorā percepcija, — viņa paskaidroja tāda cilvēka tonī, kurš labi pārzina svešvārdus.

—Esmu lasījusi vienu no jūsu grāmatām, Anna vērsās pie misis Oliveras. "Mirstošā zelta zivtiņa". Un visžēlīgi piemetināja: Diezgan laba grāmata.

—      Man gan tā nepatika, — vīzdegunīgi iebilda Džoisa. — Par maz asiņu. Man patīk slepkavības, kur asinis pludo.

— Tas būtu pārāk šķebīgi, — nepiekrita misis Olivera. Tev tā nešķiet?

-     Toties aizraujoši gan, nepiekāpās Džoisa.

—    Tāpēc jau nav vajadzīgi asiņu plūdi, — misis Olivera atbildēja.

—     Reiz es redzēju slepkavību! — pēkšņi paziņoja Džoisa.

—     Nemuļķojies, Džoisa, meiteni apsauca mis Vitekere, skolotāja.

—        Redzēju, — Džoisa pastāvēja pie sava.

—     Vai tiešām? Ketija plati iepleta acis. — Goda vārds?

—     Protams, ka nē, — teica misis Dreika. — Nerunā blēņas, Džoisa!

—     Es redzēju slepkavību! Redzēju, redzēju, redzēju!

Septiņpadsmitgadīgais zēns, balansēdams uz pieslienamām kāpnēm, ieinteresēti paraudzījās lejup.

—     Kas tā bija par slepkavību? — viņš gribēja zināt.

—        Es viņai neticu, — sacīja Beatrise.

—     Protams, tā nav taisnība, — piekrita Kctijas māte. Viņa to tikko izdomāja.

—        Es neizdomāju! Es redzēju!

—    Kāpēc tad tu negāji uz policiju un neizstāstīji? — jautāja Ketija.

—     Tāpēc, ka toreiz, kad to redzēju, es nesapratu, ka tā ir slepkavība. Tikai vēlāk, daudz vēlāk es atskārtu redzētā patieso nozīmi. Pirms mēneša es dzirdēju kādu runājam par to gadījumu un pēkšņi visu sapralu: tas, ko es biju redzējusi, ir īsta slepkavība!

-   Paklausieties tikai, ko gan viņa neizdomā! Anna iesmējās. — Gatavās muļķības!

-   Kad tas notika? — painteresējās Beatrise.

-     Pirms dažiem gadiem, atbildēja Džoisa un piemetināja: — Es bi ju vēl maza.

-    Kurš tad kuru nogalināja? Beatrise neatkāpās.

-   Neko jums nestāstīšu, Džoisa apvainojās. Jūs visi izturaties pret mani pretīgi!

Ienāca mis Lī, nesdama vel vienu spaini. Visi ņēmās apspriest, kurš spainis — plastmasas vai cinkotais — būtu piemērotāks ābolu pludināšanai. Lielākā daļa klātesošo bija par to, ka jādodas uz bibliotēku, lai izvēlētos uz vietas. Daži no jaunajiem palīgiem nolēma nekavējoties nodemonstrēt spaiņu piemērotību. Tā nu ūdens šļakstījās, eksperimentētāju mati samirka, un vajadzēja meklēt dvieļus, lai visu atkal savestu kartībā. Galu galā tika nolemts, ka cinkotais spainis ir piemērotāks par savu izskatīgāko plastmasas radinieku, kurš gandrīz apgāzās.

Ienāca misis Olivera un ienesa bļodu ar āboliem, kas bija domāti rītdienai, nolika to malā, bet vienu ābolu paņēma sev. Anna vai Sūzana, viņa nebija pārliecināta, kā meiteni sauc, apsūdzošā tonī sacīja:

—      Es lasīju avīzē, ka jūs dievinot ābolus.

—      Šis grēks man piemīt, atzinās misis Olivera.

—      Melones būtu labākas, prātoja viens no zēniem. Tās ir sulīgākas. Iedomājieties, kas tā būtu par ķēpāšanos! Un viņš pievērsa cerīgu skatienu paklājam.

Misis Olivera jutās mazliet vainīga par savu rijību. Lai izbēgtu no sabiedriskā nopēluma, viņa izgāja no istabas un devās meklēt zināmo telpu, kuras atrašanās vieta parasti ir viegli atklājama. Viņa uzgāja augšstāvā, no kāpņu laukuma nogriezās pa kreisi un atdūrās pret cieši apskāvušos pārīti — zēnu un meiteni. Viņi stāvēja, piespiedušies tieši pie durvīm, kas — misis Olivera bija pārliecināta veda uz meklēto telpu. Pārītis neveltīja viņai ne mazāko uzmanību; ik pa brīdim nopūzdamies, abi glaudās viens pie otra. Misis Oliveru ieintriģēja viņu vecums. Zēnam varēja būt piecpadsmit, meitenei mazliet pāri divpadsmit, kaut gan jau manāmo krūšu apaļumu dēļ viņai varēja dot vairāk.

"Šī ir pietiekami plaša māja ar daudziem piemērotiem kaktiem un nostūriem," misis Olivera sašutusi nodomāja, "bet cilvēki ir tik egoistiski ne mazākā taktiskuma pret pārējiem," viņa atcerējās visiem zināmo, nodrāzto frāzi. Bērnībā to viņai teica auklīte un atkārtoja guvernante, vecāmāte, vectantes, māte un vēl daži citi.

-    Atvainojiet, skaļā un skaidrā balsi sacīja misis Olivera.

Pusaudži, piekļāvušies viens otram vēl ciešāk, turpināja skūpstīties.

-   Atvainojiet, — misis Olivera atkārtoja, vai jūs iebilstu, ja es ieietu šajā telpā?

Pārītis negribīgi pašķīrās un sarūgtināts viņu uzlūkoja.

Misis Olivera iegāja tualetē, ar troksni aizcirta durvis un aizšāva bultu.

Tomēr plānās durvis nenoslāpēja sekojošos vārdus.

-   Kas par cilvēkiem! nenoturīgs tenors sašutumā iesaucās. Bija taču redzams, ka mēs negribam, lai mūs traucē!

-   Cilvēki ir tik egoistiski, nočinkstēja meitene, — viņi domā vienīgi par sevi.

-   Ne mazākā taktiskuma pret otru cilvēku, — zēns piebalsoja.

2. nodala

-»

Bērnu ballītes organizēšana allaž sagādā daudz vairāk rūpju nekā viesību rīkošana pieaugušiem. Tad pilnīgi pietiek ar patīkamiem ciemiņiem, labiem ēdieniem un pienācīgiem dzērieniem, lai viesības izdotos. Tās var izmaksāt dārgāk, taču rūpju ir ievērojami mazāk. Tā sprieda abas draudzenes Ariadna Olivera un Judīte Batlere.

—      Bet padsmitnieku ballītes? — ieminējās Judīte.

—      Par tām es neko daudz nezinu, — atteica misis Olivera.

— Es domāju, prātoja Judīte, ka tās noteikti sagādā lielu apgrūtinājumu. Viņi mūs, pieaugušos, vienkārši izdzen no mājas un apgalvo, ka visu paveikšot paši.

—      Un paveic?

—Nu, ne tajā nozīmē, kā mēs to saprotam, atsmēja Judīte. — Kaut ko viņi aizmirst sagādāt, bet atstiepj to, kas nevienam negaršo. Aizraidījuši pieaugušos, viņi pēc tam pārmet, ka mums bijis jānodrošina tas vai tas. Viņi sadauza milzum daudz glāžu un citu trauku, un allaž ir ieradies kāds nevēlams draugs vai arī kāds kādu nevēlamo atvedis sev līdzi. Un ir jau vēl kas. Kaut kādas tabletes un — kā viņi to sauc? zālīte vai marihuāna, vai LSD. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka tas viss maksā lielu naudu, un, kā zināms, tas nav vienīgais ļaunums.

-   Manuprāt, tas maksā dārgi.

—      Jā, ārkārtīgi nepatīkami, turklāt marihuāna nejauki ož.

-   Tas viss izklausās ļoti nomācoši, atzina misis Olivera.

-    Vismaz ar šo ballīti viss būs kārtībā. Rovenai Dreikai var uzticēties, viņa ir lieliska organizatore. Gan redzēsi.

—      Nezinu, vai maz iet uz turieni, — misis Olivera nopūtās.

—      Ej augšā un atlaidies uz kādu stundiņu. Kad aiziesim, tev iepatiksies. Ak, kaut Miranda negulētu slima ar tik augstu temperatūru! Nabaga bērns, viņa tik ļoti pārdzīvo, ka netiek uz ballīti.

Sākums bija paredzēts pusastoņos vakarā. Ariadnai Oliverai nācās atzīt, ka draudzenei taisnība. Viesi sanāca tieši laikā. Viss noritēja spīdoši. Par visu bija padomāts, vakara vadītāji savus pienākumus veica lieliski, nekur nekādas aizķeršanās. Kāpnes apgaismoja sarkanas un zilas ugunis, visur milzums dzeltenu ķirbju. Meitenes un zēni ieradās, turēdami rokās izpušķotus slotaskātus konkursam. Pec apsveicināšanās Rovena Dreika paziņoja vakara programmu:

— Vispirms konkurss par skaistāko slotaskātu. Trīs godalgas — pirmā, otrā un trešā. Pēc tam miltu kūkas griešana, tā notiks mazajā ziemas dārzā. Tad ābolu pludināšana — pie sienas piesprausts pāru saraksts. Tālāk būs dejas. Katru reizi, kad nodzisīs gaisma, jāmainās ar partneriem. Pēc dejām meitenes dodas uz mazo kabinetu, kur tām izdalīs spogulīšus. Tālāk vakariņas, Snapdragon un visbeidzot apbalvošana.

Kā visās viesībās, sākumā valdīja savstarpējs atturīgums. Slotas tika aplūkotas, apbrīnotas un vērtētas. Tās bija miniatūras slotiņas ar kātiem. Kopumā to rotājumus nevarēja atzīt par izciliem.

—      Tas visu padara vieglāku. — misis Dreika pačukstēja blakusstāvošajai draudzenei. Un tā ir daudz ērtāk, jo vienmēr atradīsies viens vai divi bērni, kuri citās spēlēs pilnīgi noteikti negūs nekādus panākumus, tā ka šeit es varu nedaudz pablēdīties.

—      Tas nav godīgi, Rovena.

—      Manuprāt, ir gan. Es tikai iekārtoju tā, lai beigās visi kaut ko dabūtu — patiesībā, lai godalgas liktu sadalītas vienlīdzīgi. Galu galā ikviens grib kaut ko laimēt.

-   Kas tā par rotaļu ar miltu kūku? vaicāja misis Olivera.

— Ak jā, jūs nebijāt klāt, kad to gatavojām. Tas ir tā: piepilda glāzi ar miltiem un kārtīgi sapresē, tad glāzi apgriež otrādi un tās saturu izliek uz paplātes, un pašā augšā uzmanīgi novieto sešu pensu monētu. Tad dalībnieki pa šķēlītei griež no kūkas, bet lā, lai monēta nenokristu. No spēles izstājas tas, kuram monēta novēlusies. Notiek tāda kā spēlētāju atlase. Veiksminieks ir pēdējais, un viņš saņem monētu. Nu, uz priekšu, bērni!

Jautrība sita augstu vilni. No bibliotēkas atskanēja aizrautīgi kliedzieni un spiedzieni tur gāja vaļā ābolu pludināšana. Ik pa brīdim no turienes izspruka kāds sacensību dalībnieks, ūdenim pilot no slapjajiem matiem.

Vislielāko sajūsmu meiteņu vidū izraisīja Helovīna raganas ierašanās. Raganas lomā lieliski iejutās misis Gudbodija, vietējā iedzīvotāja, kuras pamatnodarbošanās bija dažādi māju uzkopšanas darbi. Viņai bija ne vien raganai tik nepieciešamais līkais deguns, kas liecās gandrīz vai līdz zodam, bet ari apbrīnojama māka runāt savādi dūdojošā balsī draudīgi pravietiskā tonī un skandēt bezsaturīgas "burvju" rīmes.

-   Nāc nu šurp! Beatrise, vai ne? Ak jā, tā tiešām ir Beatrise. Ļoti interesants vārds. Tātad tu gribi uzzināt, kāds izskatīsies tavs nākamais vīrs. Sēdies šeit. Jā, jā, te pie šīs gaismas. Sēdi un turi rokā šo mazo spogulīti, un tajā mirklī, kad gaisma dzisīs, spogulī parādīsies viņa seja. Tu to ieraudzīsi, ja skatīsies pār plecu. Tā, turi cieši. Abrakadabra, ko es redzēšu? Tā vīrieša seju, kas mani apprecēs. Beatrise, Beatrise, tu ieraudzīsi tā cilvēka seju, kas paņems tavu sirdi!

Pēkšņi spožs gaismas stars izšāvās cauri aizslietnim, kas bija novietots blakus kāpnēm, un atdūrās tieši spogulītī, kuru krampjaini turēja satraukumā kaistošās meitenes roka.

—Ak! iekliedzās Beatrise. — Es redzēju! Es viņu redzēju! Es redzēju viņa seju spogulī!

Spožais gaismas stars nodzisa, iedegās elektriskās spuldzes, un izkrāsots attēls, uzlīmēts uz kartona, noplivinājās no augšas. Beatrise lielā uzbudinājumā priecīgi lēkāja.

-   Tas bija viņš! Tas bija viņš! Viņš ir tas, ko es redzēju! O, viņam ir tik burvīga sarkana bārda!

Meitene pieskrēja pie misis Oli veras, kas stāvēja vistuvāk.

-   Skatieties, skatieties! Cik viņš skaists, vai ne? Viņš līdzinās Edijam Presveitam no popgrupas. Vai jums tā neliekas?

Misis Oliverai likās, ka viņš līdzinās kādai no tām sejām, ko vai ik dienu var redzei rīta laikraksta. "Kuplā bārda ir ģeniāls risinājums," viņa atzina.

-    Kur jūs to visu ņemat? — viņa jautāja sievietei, kas stāvēja blakus.

-  Tur Rovenai palīdz Nikijs un viņa draugs Dezmonds. Tā ir viņu aizraušanās — fotoeksperimenti. Viņi un vēl daži zēni nogrimējas, pielīmē bārdas, ūsas, vaigubārdu un tā tālāk. Tad vēl žilbinošais gaismas stars un noslēpumainā gaisotne. Meitenēs šī zīlēšana izraisa ārkārtīgu sajūsmu.

-   Nespēju noticēt, ka mūsdienu meitenes tik viegli apmuļķojamas.

-   Vai jums neliekas, ka viņas tādas bijušas vienmēr? sarunā iesaistījās Rovena Dreika.

Misis Olivera brīdi apsvēra.

-   Šķiet, ka jums taisnība, viņa piekrita.

—      Klausieties visi! iesaucās misis Dreika. Tagad, lūdzu, vakariņās!

Vakariņas guva vispārēju atzinību. Saldējuma kūkas, dažādas uzkodas, garneles, sieri, saldumi un rieksti. Vienpadsmit Plus mielojās uz nebēdu.

—Un tagad, Rovena paziņoja, — pēdējais šā vakara numurs Snapdragon! Bet vispirms godalgas. Ejam uz turieni, jā, tur, cauri saimniecības telpai.

Pēc godalgu saņemšanas, skanot uzvarošiem saucieniem, kas atgādināja mežonīgas sirēnu gaudas, viss bars brāzās cauri vestibilam atpakaļ uz ēdamistabu.

Trauki bija noridāti un galdam pārklāts zaļš galdauts, bet vidū nolikts liels trauks ar degošu spirtu, kurā peldēja rozīnes. Ar spalgiem spiedzieniem pieskrēja bērni un kampa pēc rozīnēm, saukdami: "Es degu! Cik jauki!" Pamazām liesmas nodzisa. Jautrība beidzās, ballīte bija galā.

—      Viss izdevās lieliski, Rovena apmierināti noteica.

—      Citādi nemaz nevarēja būt, ņemot vērā tās pūles, ko jūs ieguldījāt.

— Bija jauki, Judīte klusi un mazliet skumīgi sacīja. Ļoti jauki. Bet tagad, viņa turpināja, — mums te nedaudz vajadzētu sakārtot. Nevaram taču visu uzkraut tas nabaga sievietes pleciem, kas rit no rīta ieradīsies, lai sakoptu māju.

3. nodala

Kādā Londonas dzīvokli zvanīja telefons. Dzīvokļa īpašnieks Herkuls Puaro nervozi sagrozījās krēslā. Viņš nojauta, ko nozīmē šis zvans. Tas būs viņa draugs Sollijs, ar kuru bija sarunāts kopā pavadīt vakaru, lai turpinātu nebeidzamo diskusiju par to, kurš īsti vainīgs slepkavībā pilsētas pirtī Keningielā. Viņš paziņos, ka nevar ierasties. Puaro pārņēma dziļa vilšanās, jo viņš bija sagatavojis dažus pierādījumus, kas runāja par labu viņa visgudrajai teorijai. Protams, Puaro necerēja, ka Sollijs viņa pieņēmumus uzreiz akceptēs, taču nešaubījās, ka tad, kad tas savukārt izklāstīs savas fantastiskās idejas, viņš, Herkuls Puaro, spēs tās noraidīt, balstoties uz veselo saprātu, loģiku, domas secību un metodiku. Maigi izsakoties, tas bija ārkārtīgi nepatīkami, ka draugs šovakar neieradīsies. Taču Solliju šodien patiešām mocīja smags klepus un katarāls iekaisums, viņš bija juties slikti jau no rīta, kad abi redzējās.

—Viņš ir nejauki apsaldējies, — Herkuls Puaro skaļi sacīja, — un, neraugoties uz visām zālēm, kas man allaž pa rokai, noteikti aplipinātu arī mani. Ļoti labi, ka viņš neatnāks. Tout de mēme[3], viņš nopūzdamies piemetināja, tas nozīmē, ka nāksies pavadīt garlaicīgu vakaru.

"Tagad daudzus vakarus nākas vadīt garlaicībā," Herkuls Puaro sūkstījās. Viņa izcilais prāts (šo faktu Puaro nekad neapšaubīja) prasīja, lai to pastāvīgi stimulētu kāds ārējs faktors. Viņam nekad nav bijusi tuva filozofiska prātošana. Bija reizes, kad Puaro gandrīz nožēloja, ka savā laikā nav sācis studēt teoloģiju, bet iestājies policijas dienestā. Tas būtu interesanti: viņš, Herkuls Puaro, — draudzes gans, kurš kaismīgi diskutē ar kolēģiem par matēriju un dvēseles eksistenci.

Istabā ienāca Džordžs, viņa sulainis.

—Kungs, zvanīja misters Solomons Levijs.

—      Ak tā, Puaro norūca.

—Viņš izteica dziļu nožēlu, ka šovakar nevarēšot atnākt. Viņam ir nopietna gripa.

—      Tā nav gripa, — izlaboja Puaro. Viņš vienkārši ir saaukstējies. Visi vienmēr domā, ka viņiem ir gripa, jo tā izklausās svarīgāk. Apkārtējie vairāk žēlo. Ar katarālu iekaisumu ir grūti izpelnīties pienācīgu daudzumu līdzjūtības no draugiem.

-        Kungs, tiešām ļoti labi, ka viņš neieradīsies. Tāda saaukstēšanās ir briesmīgi lipīga. Nebūtu labi, ja arī jūs saslimtu.

-         Tas būtu ārkārtīgi apnicīgi, — Puaro piekrita.

Atkal iezvanījās telefons.

—     Kurš tad vēl būs saaukstējies? — viņš noburkšķēja. Es vairāk nevienu negaidu.

Džordžs sniedzās pēc klausules.

—     Es atbildēšu, Puaro viņu apstādināja. — Nešaubos, ka nekā interesanta, bet katram gadījumam… viņš paraustīja plecus, — vismaz sasveicināšos. Un kas zina?

-   Labi, kungs. Džordžs atstāja istabu.

Puaro pastiepa roku un pacēla klausuli,

tā apraudams uzmācīgo zvanīšanu.

—     Herkuls Puaro klausās, — viņš teica ar zināmu augstprātības pieskaņu, lai atstātu iespaidu uz zvanītāju.

-         Brīnišķīgi! atsaucās satraukta, nedaudz aizelsusies sievietes balss. — Es baidījos, ka būsiet izgājis, ka nebūsiet mājās.

—     Kāpēc jums tā būtu jādomā? noprasīja Puaro.

-   Tāpēc, ka mūsdienās diemžēl viss nenotiek tā, kā iecerēts. Tev kāds steidzami jāsatiek, tu nevari gaidīt, taču noteikti būs jāgaida. Man jūs steidzami jāsatiek, absolūti steidzami!

-   Un kas jūs esat? tincināja Puaro.

Sieviete bija ārkārtīgi pārsteigta.

-   Kā, jūs nezināt? viņa neticīgi jautāja.

-   Jā, zinu gan, Herkuls Puaro viņu nomierināja, -jūs esat mana draudzene Ariadna.

-   Esmu šausmīgā stāvoklī!

-   Jā, jā, es dzirdu. Vai skrējāt? Jus esat kā bez elpas.

-   Es neskrēju, tas no satraukuma. Vai varu atnākt pie jums? Tūlīt?

Pirms atbildēt, Puaro mirkli nogaidīja. Misis Olivera, viņa dārgā draudzene, izklausījās ārkārtīgi uzbudināta. Parasti Ariadnai Oliverai bija vajadzīgs diezgan ilgs laiks, lai izstāstītu, kas atgadījies, vai piedzīvotas kādas nepatikšanas, likstas, vai viņai nodarīta pārestība. Reizēs, kad detektīvrakstniece ieradās pie viņa, lai izkratītu sirdi, bija ļoti sarežģīti pārtraukt draudzenes bieži vien nesakārtoto runu, dažreiz pat nācās izlikties nelaipnam. Populāro rakstnieci satrauca tik daudzas un dažādas lietas, turklāt par visu viņa runāja tik emocionāli, ka vajadzēja uzmanīties, lai, pašam nemanot, neiestigtu pārlieku garā un nogurdinošā diskusijā.

—      Vai jūs kaut kas sarūgtinājis?

—Jā, protams, esmu ārkārtīgi sarūgtināta! Nesaprotu, ko man darīt. Es nezinu… O, es neko nezinu! Vienīgais, par ko esmu pārliecināta, ir tas, ka man jāaiziet pie jums un jāizstāsta… vienkārši jāizstāsta, kas noticis, jo jūs esat vienīgais cilvēks, kurš zinātu, kas darāms. Kurš spētu pateikt, kā man rīkoties. Tātad vai drīkstu aiziet pie jums?

— Bet protams, protams. Ļoti priecāšos jūs redzēt.

Viņa sarunbiedrene steigšus nometa klausuli. Puaro pasauca Džordžu, brītiņu padomāja, tad lika sagatavot miežu graudu novārījumu un citrondzērienu viešņai un atnest glāzi brendija sev.

—      Misis Olivera būs šeit pēc desmit minūtēm, — Puaro brīdināja sulaini.

Džordžs izgāja, lai pēc mirkļa atgrieztos ar brendiju saimniekam, kurš pateicās, pamājot ar galvu. Pēc tam sulainis devās sagādāt dzērienus misis Oliverai, kura, kā zināms, neko stiprāku par iepriekš minētajiem atspirdzinošajiem dzērieniem nekad nelietoja. Puaro uzmanīgi nodzēra malku brendija, lai stiprinātu spēkus smagajam pārbaudījumam, kas nāks pār viņu.

—      Cik žēl, viņš klusītēm murmināja, ka šī sieviete ir tik neaprēķināma. Lai gan viņas prāts tik tiešām ir visnotaļ oriģināls, un šovakar man to nāksies izbaudīt. Var gadīties, ka tas aizņems… — viņš mirkli apsvēra, — vakara lielāko daļu, bet tas būtu gaužām muļķīgi. Eh bien[4], visa dzīve ir viens vienīgs risks.

Atkal atskanēja zvans, šoreiz pie ārdurvīm — neatlaidīgs, vairākas sekundes ilgs, nepārtraukts zvans.

—      Šaubu nav, viņa ir ārkārtīgi satraukta, — Puaro noteica.

Viņš dzirdēja, kā Džordžs pieiet pie durvīm un tās atver. Pēc mirkļa, nenogaidījusi, lai sulainis viņu piesaka, dzīvojamā istabā ieskrēja Ariadna Olivera. Viņai uz pēdām sekoja Džordžs, cenzdamies atņemt viešņai kaut ko, kas atgādināja zvejnieka cepuri, un vaskadrānas apmetni.

—Mans Dievs! Kāds dīvains tērps! — Herkuls Puaro iesaucās. Ļaujiet, lai Džordžs jūs no tā atbrīvo! Tas ir pavisam slapjš!

—      Protams, ka slapjš, — misis Olivera atbildēja, — ārā briesmīgi līst. Nekad agrāk netiku pievērsusi tik lielu uzmanību ūdenim! Ja tā padomā, tas ir šausmīgs!

Puaro ar interesi viņu uzlūkoja.

—      Vai vēlaties kādu atspirdzinošu dzērienu, viņš piedāvāja, — vai varbūt glāzi eau dc vie[5]?

—      Es ienīstu ūdeni! — misis Olivera iesaucās ar tādu kaismi, ka Puaro pārsteigumā iepleta acis. — Es ienīstu ūdeni! viņa atkārtoja. — Nekad agrāk nespēju pat iedomāties, cik tas var būt ļauns!

—Mana dārgā draudzene, — teica Puaro, kamēr Džordžs atbrīvoja Ariadnu no pilošā ietērpa, nāciet šurp un apsēdieties. Ļaujiet, lai Džordžs paņem… kā sauc to, kas jums mugurā?

—      Es to atvedu no Kornvolas, — paskaidroja misis Olivera. Vaskadrānas apmetnis. Ļoti ērts zvejnieku apmetnis.

— Nešaubos, ka tāds ir noderīgs jūrniekiem, taču, manuprāt, ne tik piemērots jums. Tas izskatās ļoti smags. Bet nāciet taču šurp, apsēdieties un stāstiet!

—      Nezinu, ar ko sākt, atzinās misis Olivera, ieslīgdama atzveltnes krēslā. — Saprotiet, brīžiem man liekas, ka tā nevar bīit īstenība. Taču tas notika. Tas tiešām notika.

—         Izstāstiet, — mudināja Puaro.

—    Tāpēc jau es atnācu. Bet tagad, kad esmu šeit, tas šķiet tik grūti. Es nezinu, ar ko sākt.

—     Varbūt ar pašu sākumu? ieteica Puaro. Vai varbūt jums tas liekas pārāk tradicionāli?

—     Es nezinu, kad bija sākums. Patiešām. Iesākums varbūt meklējams tālā pagātnē, saprotiet.

—     Nomierinieties, — Puaro rāmi sacīja. — Sasaistiet prātā visus notikuma pavedienus, tad pastāstiet. Kas jūs satrauc?

—     Arī jūs tas satrauktu. Vismaz es tā domāju. Kaut gan, — viņa pasvārstījās, — īstenība neviens nezina teikt, kas jūs spētu satraukt. Jūs daudz ko uztverat tik mierīgi.

—         Parasti tā ir vislabāk.

—         Nu labi. Viss sākās ar viesībām.

—     Ak tā, Puaro atviegloti nopūtās un sagatavojās klausīties stāstu par kaut ko tik parastu kā viesības. — Jūs bijāt viesībās, un tur kaut kas atgadījās.

—      Vai zināt, ka Helovina vakarā bieži tiek rīkotas viesības? — noprasīja Ariadna.

—      Es zinu, kad ir Helovīns. Tas ir 31. oktobrī un tad, — viņš draiski piemiedza aci, — raganas jāj uz slotaskātiem.

— Bija arī slotaskāti, — atcerējās misis Olivera. — Tos apbalvoja.

—      Tos apbalvoja? nesaprata Puaro.

—      Jā, balvu saņēma tas, kurš atnesa viskrašņak izrotāto.

Puaro šaubīdamies nolūkojās sievietē. Sākumā, kad Ariadna pieminēja viesības, viņš bija izjutis atvieglojumu, taču tagad Puaro pārņēma viegls nemiers. Zinot, ka misis Olivera nelieto reibinošus dzērienus, nevarēja nodomāt to, ko citkārt līdzīgā situācijā viņš būtu iedomājies.

—      Tās bija bērnu viesības, — paskaidroja Ariadna. Vienpadsmit Plus ballīte.

—      Vienpadsmit Plus?

—Nu jā, tā viņi to dēvē. Tas nozīmē, ka apmēram vienpadsmit gadu vecumā skolēni tiek eksaminēti un novērtēti, pēc tam turpina izglītību vai nu klasiskajā ģimnāzijā vai kādā citā skolā. Bet, kam prāts nav tik gaišs, tie dodas uz parastu vidusskolu, kur skolēnus nesagatavo augstskolām. Vienpadsmit Plus… stulbs nosaukums, neko neizsaka.

—      Atzīstos, ka visā, ko man stāstāt, neredzu jēgu, Puaro atzinās. Izskatījās, ka saruna novirzīsies sānis no notikuma ballītē un sāksies spriedelēšana par izglītības problēmām.

Misis Olivera dziļi ievilka elpu un iesāka no jauna:

—      Patiesībā viss sākās ar āboliem.

—      Ak jā, Puaro palocīja galvu, tā varētu būt. Jūs un āboli, es saprotu. Viņš skaidri iztēlojās, kā pakalna virsotnē no mazas automašīnas izkāpj liela auguma sieviete, kurai rokās ir maisiņš ar āboliem, kā tas pārplīst, kā āboli palēkdamies ripo lejup pa nogāzi.

—      Jā, jā, viņš iedrošināja stāstītāju, — āboli.

—Ābolu pludināšana, — turpināja misis Olivera, viena no tradicionālajām rotaļām šādos vakaros.

—      Ak jā, manuprāt, esmu par to dzirdējis, jā.

—      Tur viss notika. Ābolu pludināšana un kņada ap sešu pensu monētu miltu kūkā, un zīlēšana spogulītī…

—      Lai ieraudzītu precinieku, — zinoši papildināja Puaro.

—      Ā! — uzvaroši iesaucās Ariadna. — Beidzot jūs sākat saprast!

-   Par daudz folkloras. Un tas viss notika ļtisu apmeklētajos bērnu svētkos?

-   Jā, valdīja liela jautrība. Bet beidzās ar Snapdragon degošām rozīnēm lielā traukā. Hs domāju… misis Oliveras balss ietrīsējās, domāju, ka tieši tobrīd tas bija noticis.

-   Kas noticis?

-    Slepkavība. Redziet, pēc Snapdragon visi posās uz mājām, un tad viņi to nevarēja atrast.

-   Atrast ko?

-    Meiteni. Meiteni, vārdā Džoisa. Visi viņu sauca, meklēja un taujāja, vai kāds nezina, vai meitēns nav aizgājis kādam līdzi, bet viņas māte bija ļoti dusmīga un izteica domu, ka Džoisa droši vien nogurusi vai slikti jutusies, vai tamlīdzīgi, un devusies projām viena pati un ka tas ir ļoti bezatbildīgi no bērna puses aiziet, nevienam nebilstot ne vārda. Nu, jūs jau zināt, ko tādos gadījumos mātes mēdz sacīt. Šā vai tā, Džoisa neatsaucās.

-    Viņa viena pati bija aizgājusi uz mājām?

-     Nē, — sacīja misis Olivera, un viņas balss drebēja, — viņa nebija aizgājusi… Beigās mēs viņu atradām… bibliotēkā, kur, saprotiet, kāds to bija izdarījis. Ābolu pludināšana… milzīgs cinkots spainis… nevis plastmasas. Ja tas būtu no plastmasas, varbūt nekas nebūtu noticis. Plastmasas spainis nebūtu tik stabils, tas viegli varētu apgāzties…

—      Kas īsti bija noticis? Puaro asi noprasīja.

—      Tur viņu atrada. Kāds, saprotiet, kāds bija iegrūdis meitenes galvu ūdenī, kurā peldēja āboli… Iegrūdis un turējis tik ilgi, līdz viņa noslāpa. Noslīcināta… Noslīcināta. Viņas balss aizlūza. Cinkotā metāla spainī, gandrīz līdz malām pilnā ar ūdeni. Uz ceļiem sakņupusi, galva ūdenī starp āboliem. Es ienīstu ābolus! Lai manas acis nekad vairs tos neredzētu!

Puaro noskatījās izmisušajā sievietē. Viņš pastiepa roku un piepildīja mazu glāzīti ar konjaku.

—Izdzeriet šo, — viņš teica. — Tas jums nāks par labu.

4. nodala

Misis Olivera nolika glāzi un ar plaukstu noslaucīja lūpas.

—      Jums taisnība, — viņa sacīja mierīgākā balsī, — tas… tas palīdzēja. Es kritu histērijā.

-         Jūs pārdzīvojāt lielu šoku, tagad es saprotu. Kad tas notika?

-        Vakar vakarā. Vai tiešām tikai vakar vakarā? Jā, jā, protams.

-   Un jūs atnācāt pie manis. Kāpēc?

Tas nebija domāts kā vienkāršs jautājums. Viņš vēlējās iegūt vairāk informācijas.

-        Domāju, ka jūs varētu palīdzēt, vaļsirdīgi atbildēja Ariadna Olivera. Saprotiet, tas… tas nav vienkāršs atgadījums.

-        Varbūt ir un varbūt nav, Puaro prātoja. Tas atkarīgs no daudz kā. Jums man jāizstāsta viss, ko zināt. Policija, es pieņemu, ir lietas kursā. Bez šaubām, tika izsaukts ārsts. Ko viņš teica?

-   Būs medicīniskais slēdziens.

-   Dabiski.

-   Rīt vai parīt.

-   Tā meitene, Džoisa, cik veca viņa bija?

-        Precīzi nezinu. Manuprāt, divpadsmit vai trīspadsmit gadus.

-        Vai viņa nebija pārāk maza auguma savam vecumam?

-        Nē, nē, diezgan nobriedusi. Tāda apaļīga, paskaidroja misis Olivera.

-        Labi attīstījusies? Jūs gribat teikt — seksīga izskata?

-   Jā. Taču es nedomāju, ka pastrādāts tāda veida noziegums… Tad jau visam būtu vienkāršs atrisinājums, vai ne?

-   Avizēs par tāda veida noziegumiem lasām vai ik dienas. Par meiteni, kurai uzbrukts, par skolas vecuma bērnu, kurš cietis no vardarbības jā, vai ik dienas. Šoreiz noziegums pastrādāts privātā mājā, un tur ir tā atšķirība, taču slepkavība ir un paliek slepkavība. Tomēr neesmu pārliecināts, ka izstāstījāt man visu.

-   Nē, ne visu, sacīja misis Olivera. Es nepateicu iemeslu, tieši kādēļ nācu pie jums.

-   Jūs pazināt Džoisu, to meiteni, labi pazināt?

-   Nepazinu viņu vispār. Labāk pastāstīšu, kā es tur nokļuvu.

-   Kur tas ir — tur?

-   Ak jā, to vietu sauc par Vudlejas ciematu.

-   Vudleja… Puaro atkārtoja un aizdomājās. — Tur… — viņš aprāvās.

-   Tas nav sevišķi tālu no Londonas. Apmēram… jā, apmēram trīsdesmit vai četrdesmit jūdžu, manuprāt. Tas ir netālu no Medčesteras. Viena no tām vietām, kur ir dažas jaukas mājas, bet arī noteikts dauil/.ums jaunceltņu. D/īvojamo namu rajons. Turpat laba skola, un iedzīvotāji var regulāri braukāt pa dzelzceļu uz Londonu vai Medčesteru. Tā ir gluži parasta vieta, kur dzīvo ļaudis ar mēreniem ienākumiem.

-   Vudleja… lēni atkārtoja Puaro.

-    Es tur apmetos pie savas draudzenes Judītes Batleres. Viņa ir atraitne. Šogad piedalījos ceļojumā pa jūru uz Grieķiju un ceļojuma laikā sadraudzējos ar Judīti. Viņai ir meita, divpadsmit vai trīspadsmit gadus veca, vārdā Miranda. Judīte mani uzaicināja paciemoties Vudlejā. Viņas draugi rīkoja bērnu balli, Helovīna balli, un Judīte uzaicināja mani pievienoties, varbūt es gūšot kādu interesantu ideju.

-   Ak tā. Vai šoreiz jūs nelūdza organizēt izklaidējošu kriminālspeli ar noziedznieka medībām?

-   Žēlīgais Dievs! sašuta misis Olivera. Vai tiešām jūs domājat, ka es vēl kādreiz atkārtošu ko tamlīdzīgu?

-   Nedomāju vis.

-     Bet, kas ir visbriesmīgākais, noziegums tomēr notika! Ak Kungs, tas taču nebija tādēļ, ka es tur atrados, kā jums liekas?

— Noteikti nē. Vai vispār kāds no klātesošajiem zināja, kas jūs esat?

—      Jā, kāds no bērniem izteicās par to, ka es saceru romānus un ka tajos aprakstītas slepkavības. Tas ari… nu jā… tas jau ir tas, tieši kādēļ cs ierados pie jums.

—      Un ko jūs līdz šim neesat man pateikusi.

— Redziet, sākumā tas man neienāca prātā. Ne tūlīt pēc notikušā. Ziniet, dažreiz bērni sastrādā briesmu lietas. Es gribu teikt, ir tādi bērni bērni, kuri… nu… kuriem, es uzskatu, jābūt zināmā mērā izolētiem un stingrā uzraudzībā, taču tos atstāj mājās, ļauj dzīvot normālu ļaužu vidū, un iznākumā viņi pastrādā kaut ko tādu, kas apdraud otra dzīvību, kā šoreiz.

—      Vai ballē piedalījās arī vecāki bērni?

—      Divi zēni jeb pusaudži, kā raksta policijas atskaitēs. Viņiem varētu būt sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadu.

—      Noziegumu varēja izdarīt viens no viņiem, prātoja Puaro. Vai policija arī tā domā?

—      Viņi savas aizdomas neatklāj, taču, pēc visa spriežot, viņi tādu iespēju apsver.

—      Vai Džoisa bija pievilcīga meitene?

-   Man tā nelikās, atteica misis Olivera un pārjautāja: — Jūs domājat, vai viņa patika zēniem?

-    Manuprāt, es gribēju teikt… nu jā, šī vārda vienkāršā nozīmē.

-    Man viņa nelikās pārāk jauka, — atcerējās misis Olivera. — Viņa nebija meitene, ar kuru gribētos daudz runāties. Viņa bija no tiem bērniem, kuriem patīk izrādīties un lielīties. Tāds nogurdinošs vecums, cs uzskatu. Izklausās cietsirdīgi, taču…

-     Slepkavības lietā, aprakstot cietušā personību, nekas nav cietsirdīgi. Jo apraksts precīzāks, jo vairāk tas dod. Daudzu slepkavību iemesls meklējams tieši upura personībā. Cik daudz cilvēku atradās viesību namā?

-   Jūs domājat — balles laikā? Bija piecas vai sešas sievietes: dažu bērnu mātes, skolotāja, ārsta sieva vai māsa; tad vēl precēts pusmūža pāris, divi sešpadsmit līdz astoņpadsmit gadus veci zēni, piecpadsmitgadīga meitene, divas vai trīs jaunākas meitenes… šķiet, ka viss. Apmēram divdesmit pieci vai trīsdesmit cilvēki.

-   Svešinieki?

-    Man likās, ka tur visi labi pazīst cits citu. Vairāk vai mazāk. Meitenes, šķiet, bija no vienas skolas. Vēl tur rosījās divas sievietes, kas palīdzēja ēdienu gatavošanā un vakariņu galda klāšanā. Tikko viesības beidzās, mātes ar bērniem aizgāja. Es, Judīte un vēl dažas sievietes palikām, lai palīdzētu Rovenai Dreikai, namamātei, visu maķenīt piekopt, lai atslogotu darbu apkopējai, kurai bija jāierodas nākamajā rītā. Saprotiet — izbārstīti milti, visās malās plaukšķeņu čaulītes un tā tālāk. Tā mēs nedaudz piekopām. Bija palikusi vēl bibliotēkas telpa. Un tad… tad mēs meiteni atradām. Vēlāk es pēkšņi atcerējos, ko viņa bija teikusi.

-   Kas bi ja teikusi?

—      Džoisa.

—      Ko viņa bija teikusi? Beidzot esam nonākuši pie tā. vai ne? Pie galvenā iemesla, kāpēc esat šeit.

—      Jā. Nedomāju, ka tas kaut ko nozīmētu ārstam, policijai vai vēl kādam, taču ceru, ka jūs tas varētu ieinteresēt.

-   Eh bicn, beidzot jūs to pateiksiet. Par ko Džoisa runāja balles laikā?

-   Nē, tas bija agrak, priekšpusdiena, kad vēl tikai notika gatavošanās viesībām. Gana izrunājusies par maniem detektīvromāniem, Džoisa pēkšņi paziņoja: "Reiz es redzēju slepkavību!", taču māte vai kāds cits viņu apsauca: "Džoisa, runāt tādas blēņas ir muļķīgi!", un kāda no vecākajām meitenēm piebalsoja: "Tu to nupat izdomāji!", taču Džoisa pastāvēja pie sava: "Es redzēju. Es jums saku, ka redzēju. Redzēju! Es redzēju, kā noslepkavoja cilvēku!" Taču neviens viņai nenoticēja, tikai smējās, un meiteni tas ļoti sadusmoja.

—      Vai jūs noticējāt?

-   Nē, protams, ka nē!

—Saprotu, jā, es saprotu. — Puaro brīdi paklusēja, bungodams ar pirkstu galiem pa galdiņa virsmu, tad ierunājās: — Kā noprotu, viņa nenosauca vārdus, neko sīkāk nepaskaidroja?

-    Nē. Viņa tik dižojās un klaigāja, un kļuva pagalam pikta, jo pārējās meitenes par viņu smējās, bet māte un vecākās sievietes dusmojās. Bērni ņēmās Džoisu apcelt: "Stāsti vien tālāk, kad tas notika? Kāpēc tu nekad agrāk par to nestāstīji?" Bet Džoisa atcirta: "Es to visu biju aizmirsusi, tas notika tik sen!"

-   Ahā! Vai viņa minēja, cik sen?

—      Pirms gadiem, viņa teica. Vai zināt, tādā pieauguša cilvēka manierē. Tad viena no meitenēm, laikam Beatrise, tāds diczgan klīrīgs un augstprātīgs skuķis, noprasīja: "Kāpēc tu tad neaizgāji uz policiju un neizstāstīji?"

—      Aha! Un ko atbildēja Džoisa?

—      Viņa teica: "Tāpēc, ka tobrīd es nezināju, ka tā ir slepkavība."

—Ļoti interesanta atbilde. — Puaro saslējās krēslā.

—Es domāju, meitene bija nedaudz sapinusies savos izteicienos, — prātoja misis Olivera. — Saprotiet, Džoisa centās paskaidrot, bet bērni zobojās, un viņa dusmojās. Tie turpināja izprašņāt un atkārtoti jautāja, kāpēc Džoisa nav gājusi uz policiju, un tad meitene paskaidroja: "Tāpēc, ka tobrīd nesapratu, ka tā ir slepkavība. Tikai pēcāk es pēkšņi atskārtu, ko īsti biju redzējusi."

—      Tomēr neviens viņai nenoticēja, arī jūs nē. Bet, kad atklājās, ka Džoisa ir mirusi, jūs sākāt domāt, ka meitene varbūt runājusi patiesību?

—      Jā, tieši tā. Es nezināju, ko man vajadzētu darīt vai ko es varētu darīt, un tad iedomājos pārjums.

Puaro atzinīgi palocīja galvu. Brīdi paklusējis, viņš ierunājās:

-    Man jums jāuzdod svarīgs jautājums, bet, pirms atbildat, rūpīgi padomājiet. Kā jūs uzskatāt, vai meitene patiešām bija redzējusi noziegumu? Vai varbūt viņa tikai iztēlojās, ka redzētais ir slepkavība?

-   Domāju, ka patiešām redzēja, misis Olivera ļoti nopietni atbildēja. Tā es uzskatu tagad, nevis tajā brīdī. Tad es vienīgi nodomāju, ka meitene droši vien neskaidri atceras, ka reiz kaut ko redzējusi, un nu cenšas visu attēlot tā, lai izklausītos satraucoši un svarīgi. Džoisa neatlaidās, nemitīgi atkārtodama: "Es jums saku, ka redzēju! Es redzēju, kas notika!"

-   Un…?

-   Un tā es atnācu pie jums, jo jēga nogalināt Džoisu bija vienīgi tad, ja viņa tiešām redzējusi slepkavību.

-    Un tad tam ir izšķiroša nozīme. Tas liecina, ka viens no klātesošajiem, kas dzirdēja, ko Džoisa teica, vainojams kāda senākā noziegumā.

-   Jūs taču nedomājat, ka es to visu iztēlojos savā neierobežotajā fantāzijā? satraucās Ariadna Olivera.

-   Meitene ir nogalināta, — Puaro stingri sacīja. Viņu noslepkavoja kāds, kurš bija pietiekami spēcīgs, lai noturētu viņas galvu zem ūdens. Nelietīgs slepkava, slepkava, kurš laiku lieki nezaudēja. Kāds, kurš jutās apdraudēts un rīkojās, tiklīdz radās izdevība.

— Džoisa droši vien nezināja, kurš tieši pastrādāja noziegumu, — misis Olivera prātoja. Man liekas, viņa nebūtu par to runājusi, vainīgajam klāt esot.

—Nē, tad viņa būtu klusējusi, — piekrita Puaro, — tur jums taisnība. Meitene redzēja, kas notika, bet neredzēja slepkavas seju. Mums jāpieiet tai lietai no citas puses.

—      Nesaprotu, kas jums padomā.

—      Varbūt kāds, kurš dzirdēja Džoisas atmaskojošos vārdus, zināja par slepkavību, zināja, kas to izdarījis, un, iespējams, ir cieši saistīts ar slepkavu. Varbūt līdz šim kāds uzskatīja, ka vienīgi viņš zinājis, ko izdarījusi viņa sieva vai māte, meita vai dēls. Tā varēja būt sieviete, kas zināja, ka tajā slepkavībā vainojams viņas vīrs vai dēls, bet varbūt māte vai meita. Kāds, kurš līdz šim domāja, ka vienīgi viņš zina par to atgadījumu. Un tad Džoisa sāka runāt…

—      Un tad…

—      Džoisai bija jāmirst.

—      Jā. Ko jūs darīsiet?

-  Es tikko atcerējos, — sacīja Puaro, — kāpēc Vudlejas ciema nosaukums man likās lik pazīstams.

5. nodaļa

Herkuls Puaro apstājās pie "Priežkalnu" mazajiem vārtiņiem. Aiz žoga bija redzams moderns, neliels, bet labi būvēts namiņš. Puaro jutās nedaudz aizkusis. Mājas nosaukums bija izvēlēts atbilstoši šai vietai tā atradās uz pakalna ar retām priedēm. Māju apjoza neliels, nevainojami kopts dārzs. Pavecāks gara auguma virs ripināja pa taku lielu dārza laistāmo ierīci no cinkota skārda.

Iepriekšējā reizē, kad Puaro tikās ar policijas virsnieku Spensu, tikai viegls sirmums iekrāsoja viņa deniņus; tagad viņš bija pilnīgi nosirmojis, lai gan tikpat stalts kā vienmēr. Spenss apstājās un raudzījās uz atnācēju. Herkuls Puaro nepakustējās.

—. Dievs, svēti manu dvēseli! — Spenss iesaucās. — Tā ir! Tas nevar būt, taču tā ir. Jā, I lerkuls Puaro visā savā godībā!

-   Ahā, pazināt gan. Cik patīkami!

—        Jūsu ūsas ir tikpat dižas kā agrāk.

Spenss pameta laistītāju un tuvojās vārtiem.

—      Sasodītās nezāles, aug griezdamās! Kādi ceļi tad jūs šurp atveduši?

—     Tie paši, kas vienmēr, — attrauca Puaro, — un kas kādreiz, pirms daudziem gadiem, atveda jūs pie manis. Slepkavība.

—     Ar slepkavībām vairs nenoņernos, vienīgi, ja nu tas attiecas uz nezālēm, tad gan. Tagad tā ir mana pamatnodarbošanās — nezāļu iznīcināšana. Nav nemaz tik viegli kā varbūt domājat. Bet, ja runājam par laika apstākļiem, nekad nav tā, kā vajadzētu. Te par sausu, te par slapju un tamlīdzīgi. Kā jūs zinājāt, kur mani meklēt? — Spenss jautāja, atbultēdams vārtiņus un aicinādams Puaro ienākt.

—      Jūs man atsūtījāt sveicienu Ziemassvētkos. Uz kartītes bija jūsu jaunā adrese.

—     Ak jā, pareizi. Jūs jau zināt, esmu vecās raudzes cilvēks. Man patīk sūtīt Ziemassvētku apsveikumus veciem draugiem.

—        Es to augstu vērtēju.

—        Esmu jau vecs vīrs.

—        Abi kļūstam veci.

—    Jūsu matos sirmumu vēl nemana, iebilda Spenss.

-   Es tos piekrāsoju, — atzinās Puaro. Nav nekādas vajadzības rādīties sabiedrībā nosirmojušam, ja vien pats to nevēlies.

-   Nu, nedomāju, ka man piestāvētu piķa melni mati, — šaubījās Spenss.

-   Pilnīgi piekrītu. Ar sirmu galvu jūs izskatāties dižs vīrs.

-   Nekad neesmu uzskatījis sevi par dižu cilvēku.

-    Es gan jūs uzskatu par lādu. Kāpēc pamācāt uz dzīvi Vudlejā?

-    Esmu šeit, lai palīdzētu māsai vadīt saimniecību. Viņas vīrs nomira, bērni apprecējušies un dzīvo ārzemēs — viens Austrālijā, otrs Dienvidāfrikā. Tā es pārvācos pie viņas. Mūsdienās pensijas nav diezin kādas lielās, taču mums pietiek. Nāciet tālāk, iesim apsēsties.

Viņš ieveda Puaro verandā, ko silti apmirdzēja rudens saule. Te bija novietoti daži krēsli un pāris galdiņu.

-    Ko varu piedāvāt? — vaicāja Spenss. — Baidos, ka nekā smalka mums te nav. Ne upeņu vai mežrozīšu sīrupa, ne kā cita no jūsu iecienītajiem gardumiem. Varbūt alu? Vai varbūt palūgt Elspetu, lai pagatavo tēju? Varbūt ingveralu vai krūzi kakao? Mana māsa ir pārliecināta kakao dzērāja.

—      Jūs esat ārkārtīgi laipns. Ingveralu? Tas būtu īstais, vai ne?

—        Noteikti.

Spenss iegāja mājā un pēc īsa brīža atgriezās, nesdams divas lielas stikla krūzes ar dzērienu.

—     Es arī to pašu, viņš teica un, nolicis katram priekšā pa krūzei, pievilka krēslu un apsēdās.

Spenss pacēla alus krūzi.

—     Ko jūs pirmīt teicāt? Mēs taču neuzsauksim tostu "Par noziegumiem"? Es ar tiem vairs nenodarbojos, bet jūs droši vien domājāt vienu noteiktu gadījumu, jo te pēdējā laikā neviens cits nav noticis. Ļoti pretīgs noziegums.

—        Piekrītu, tiešām pretīgs.

—     Mēs runājam par bērnu, kuru noslīcināja spainī? Spenss precizēja.

—        Jā, — sacīja Puaro, — tieši par šo gadījumu.

—       Nesaprotu, kāpēc nācāt pie manis. Man ar policiju vairs nav nekādu sakaru. Jau daudzus gadus.

—     Policists, — iebilda Puaro, — vienmēr ir un paliek policists. Tas nozīmē, ka policista viedoklis allaž atšķiras no parasta cilvēka viedokļa. Es to zinu ļoti labi, arī es biju policists savā dzimtenē.

-   Jā, zinu. Atceros, jūs par to tikāt stāstījis. Jums taisnība, cilvēku izteiktās domas bieži vien ir stipri sagrozītas, tomēr es pats jau sen kā esmu atstājis aktīvo dienestu.

-   Bet jūs dzirdat valodas, iebilda Puaro. — Jums ir draugi vietējo policistu vidū. Jus varat uzzināt, ko viņi domā, kuru tur aizdomās, kas viņiem vispār zināms.

Spenss nopūtās.

-    Ikviens zina pārāk daudz, viņš sacīja. — Tā ir mūsdienu nelaime. Ir noziegums, ir zināms nozieguma pastrādāšanas veids, un, saprotiet, tas ir tas, ko izmeklēšanā iesaistītie policijas virsnieki zina, un vēl viņiem ir aizdomas par to, kurš, iespējams, noziegumu izdarījis. Tādas ziņas neliek atklātas presei, bet izmeklēšana turpinās, un viņi kaut ko zina. Taču nav paredzams, vai viņiem veiksies arī tālāk katrā lietā ir savas grūtības.

-   Jūs domājat sievas, draudzenes un tā tālāk?

-    Daļēji arī to. Galu galā noziedznieks visbiežāk tiek atrasts. Dažkārt paiet gads vai divi. Es, Puaro, teiktu, ka mūsdienu meitenes daudz biežāk apprecas ar sliktiem puišiem nekā manā jaunībā.

Herkuls Puaro domīgi paraustīja ūsas.

—      Jā, — viņš sacīja, — tā tas varētu but. Piekrītu jums, ka meitenes nepievelk tie labākie zēni, tā tas bijis vienmēr, taču agrāk viņas bija daudz piesardzīgākas.

—Tieši tā. Un vecāki meitas cītīgāk uzraudzīja. Mātes bija modrākas. Meiteņu tantes un vecākās māsas turēja acis vaļā. Jaunākie bērni bija daudz paklausīgāki. Tēvi nevilcinājās iejaukties, ja meitu jaunie draugi nelikās uzticami cilvēki. Protams, dažreiz kāda jaunava slepus aizbēga no mājām, slikta puiša savaldzināta. Mūsdienās nav vajadzības bēgt. Mātes pat nenojauš, ar ko viņu meitas tiekas ārpus mājas; tēviem nav zināms, ar ko viņas draudzējas. Brāļi gan zina, kā māsa pavada laiku, bet nodomā: "Lai jau muļķe pati tiek galā." Ja vecāki atsakās dot savu svētību, jaunais pāris, viņiem nezinot, vienkārši dodas uz mēriju un dabū atļauju precēties, un tikai pēc kāzām visi, jauno sievu ieskaitot, apjēdz, kas par cilvēku jaunais vīrs ir patiesībā, un nu ir uguns pakulās! Bet mīlestība ir mīlestība, un meiča nevēlas atklāti atzīt, ka viņas Henrijam piemīt pretīgi ieradumi, kriminālas tendences un viss pārējais. Viņa melos tā labā, zvērēs, ka melns ir balts, un tamlīdzīgi. Jā, grūti. Grūti mums, es gribu teikt. Nav jau labi apgalvot, ka senāk viss bija labāk. Var jau būt, ka mēs vienkārši tā uzskatām. Tā vai citādi, Puaro, bet kā tas nākas, ka jūs esat ieinteresējies par šo lietu? Kas jūs saista ar šejieni? Vienmēr esmu domājis, ka esat pārliecināts londonietis. Jūs taču dzīvojāt Londonā?

—      Joprojām tur dzīvoju. Atbraucu pēc savas paziņas misis Oliveras lūguma. Vai atceraties viņu?

Spenss atgāza galvu, aizvēra acis un pārcilāja atmiņas.

—      Misis Olivera? Nevaru iedomāties.

—Viņa raksta grāmatas, detektīvromānus. Ja parakņāsieties atmiņās, atcerēsieties to laiku, kad jūs mani pierunājāt piedalīties misis Makgintijas slepkavības izmeklēšanā. To lietu taču neesat aizmirsis?

—Augstais Dievs, protams, ka nē! Taču tas bija tik sen. Toreiz jūs man ļoti palīdzējāt, ļoti, Puaro. Es griezos pie jums pēc palīdzības, un jūs man neatteicāt.

—      Jutos pagodināts un glaimots, ka konsultējāties ar mani. Jāatzīstas, izmeklēšanas gaitā pāris reižu zaudēju visas cerības. Tas vīrs, kurš mums bija jāglābj no cilpas — ir pagājis pietiekami ilgs laiks, lai lo atzītu —, bija cilvēks, kura nevainību pierādīt nācās ārkārtīgi grūti. Tipisks gadījums, kad cilvēks pats savā labā nedarīja neko. \/

-   Šķiet, viņš apprecēja to meiču — ne sevišķi atjautīgu, ar balinātiem matiem. Interesanti, kā viņiem klājas? Vai neesat ko dzirdējis?

-   Neesmu, atteica Puaro. Domājams, ka labi.

-   Tā arī nesapratu, ko viņa tajā vīrietī bija atradusi.

-   Tiešām savādi, prātoja Puaro, bet tā ir viena no dabas mīklām, ka vīrietis, lai cik nepievilcīgs būtu, kādai sievietei liekas īpaši patīkams. Var vienīgi cerēt, ka viņi "apprecējās un dzīvoja laimīgi".

-   Neticu, ka tā ir laimīga dzīve, ja kopā ar viņiem dzīvo māte.

-   Tiešām. Puaro aizdomājās. Vai ari tas patēvs, viņš piemetināja.

-   Jā, Spenss novilka. Te nu mēs atkal runājam par pagājušo. Tā lieta jau ir pagātne. To vīrieti, nevaru atcerēties viņa vārdu, es viegli spēju iztēloties par apbedīšanas biroja vadītāju. Piemērota sejas izteiksme un attiecīgas manieres. Ceru, ka tā arī ir.

lai meitenei bija nedaudz naudas, vai ne? Jā, tā viņam būtu pienācīga nodarbošanās. Tā vien redzu viņu — viss ģērbies melnā, profesionāls bēru rīkotājs. Viņš varētu kļūt par izdomas bagātu zārcinieku, izgatavot zārkus ar grebumiem no gobas vai tīkkoka, vai ko nu tur izmanto, bet nekad viņš nespētu kļūt par apdrošināšanas vai nekustamo īpašumu aģentu. Lai nu kā, nav ko daudz runāt par to, kas bijis. — Spenss apklusa, tad spēji iesaucās: Misis Olivera! Ariadna Olivera. Āboli. Vai to dēļ viņa tā pārdzīvo nelaimi, kas atgadījās bērnu viesībās? Nabaga bērna galva tika iegrūsta ūdens spainī ar āboliem, vai ne? Vai tādēļ misis Olivera interesējas par šo lietu?

—      Ne nu gluži ābolu dēļ. Bet tajā dienā viņa tur bija.

—      Jūs gribat sacīt, ka misis Olivera dzīvo Vudlejā?

—Nē, viņa ciemojas pie savas draudzenes misis Batleres.

—Batlere? Jā, es viņu pazīstu. Dzīvo netālu no baznīcas. Atraitne, vīrs bijis lidotājs. Viņai ir meita. Jauks bērns, labi audzināts. Misis Batlere ir skaista, vai ne?

—      Neesmu ar viņu vēl sastapies. Ticu, ka patīkama sieviete.

—Un kā jūs iesaistījāties šajā lietā? Jūs taču nebijāt šeit, kad notika noziegums?

—  Nē. Misis Olivera apmeklēja mani Londonā. Viņa ir ļoti satraukta, ļoti. Grib, lai es kaut ko uzsāku.

Spensa seja savilkās smaidā.

—      Saprotu. Kā vienmēr. Vecs stāsts — es arī reiz ierados pie jums ar lūgumu kaut ko uzsākt.

—      Bet nākošo soli speru es. Arī Puaro smaidīja. Tagad es ierodos pie jums.

—      Lai es palīdzētu slepkavības atklāšanā? Kā jau teicu vairs neesmu dienestā, tāpēc diezin vai varēšu ko līdzēt.

—      O, varat gan! Jūs man varat pastāstīt par šejieniešiem. Par tām personām, kas piedalījās viesībās, par ielūgto bērnu vecākiem, par vietējo skolu, skolotājiem, advokātiem un ārstiem. Kāds tajā vakarā piedabūja bērnu nomesties uz ceļiem un, iespējams, smiedamies teica: "Es tevi pamācīšu, kā veiklāk iekosties ābolā. Es zinu interesantu paņēmienu!" Un tad viņš vai viņa cieši satvēra meitenes galvu. Droši vien nekāda lielā cīniņa vai pretošanās nebija.

—      Riebīgs gadījums, — Spenss saviebās, tā es nodomāju, kad par to uzzināju. Ko es varu pastāstīt? Es šeit dzīvoju tikai gadu. Māsa ilgāk — gadus divus. Šis nav liels ciemats, un nav daudz tādu, kas šeit dzīvojuši gadiem. Cilvēki nāk un iet. Viri atrod darbu Medčesterā, Greitkaningā vai kādā citā netālā vietā. Bērni apmeklē šejienes skolu. Tad vīrs dabū darbu citur un ģimene pārvācas. Pastāvīgu iedzīvotāju nav daudz. Daži gan šeit noturas gadiem ilgi. Piemēram, mis Emlina, skolotāja. Jā, ārsts Fērgusons arī. Bet visā visumā iedzīvotāju kontingents ir mainīgs.

-   Tomēr, tomēr, — Puaro neatkāpās. — Gadījums ir tik pretīgs, ka pats teicāt, un es ceru, ka varat nosaukt tos šejieniešus, kas neizraisa uzticību.

—      Jā, ar to parasti jāsāk — ar nelabvēlīgajām personām, vai ne? Tālāk skatāmies, kuri no pusaudžiem liekas aizdomīgi. Kurš būtu tik bīstams, ka spētu noslāpēt vai noslīcināt otru cilvēku, vārdu sakot, kuram būtu vajadzība tādā veidā tikt vaļā no trīspadsmit gadus vecas meitenes? Nekas neliecina, ka notikusi seksuāla uzmākšanās vai kaut kas tamlīdzīgs, par ko sākotnēji bija aizdomas un kas mūsdienās nereti atgadās vai katrā pilsētā un ciematā. Te nu atkal jāpiebilst. ka šodien tādas lietas notiek daudz biežāk nekā agrāk. Bija, tā teikt, psihiski nelīdzsvarotas personas, taču viņu nebija tik daudz kā tagad. Manuprāt, daudzi slimie tiek pāragri izlaisti no turienes, kur viņiem pienākas būt un jāatrodas stingrā uzraudzībā. Psihiatriskās slimnīcas ir pārpildītas, tāpēc dakteri vieglu sirdi nolemj: "Lai viņš vai viņa atgriežas normālā vidē. Lai dzīvo pie saviem tuviniekiem!", un tā tālāk. Un tad nelietim vai nabaga garīgi slimajam, kā nu jums tīk viņu nosaukt, atkal uznāk apsēstība, un kāda jauna sieviete iziet pastaigāties, lai pēcāk tiktu atrasta pamestā grantsbedrē, vai arī ir bijusi tik dumja, ka iekāpusi svešā mašīnā. Bērns neatgriežas no skolas, jo uzticējies svešiniekam, kaut gan vecāki vienmēr brīdina tā nedarīt. Jā, šodien notiek briesmu lietas.

—      Vai te būtu kāda saistība ar šo lietu?

—      Tādi apsvērumi ir pirmie, kas nāk prātā, domājot par šo gadījumu, — Spenss turpināja. Tajās viesībās varēja būt kāds, kuru pārņēmusi apsēstība, ja tā var teikt. Varbūt viņš jau agrāk bija pastrādājis līdzīgu noziegumu, varbūt jau ilgāku laiku alka izdarīt ko tamlīdzīgu. Es teiktu, ka te vajadzētu būt kādam senākam vardarbības mēģinājumam pret bērnu, kaut kur netālu. Cik man zināms, nekas tāds gan nav dzirdēts. Vismaz oficiāla iesnieguma nav bijis. Ballītē piedalījās divi zēni bīstamā vecumā. Nikolass Rensoms, izskatīgs puisis, septiņpadsmit vai astoņpadsmit gadu vecs. Viņš būtu īstajā vecumā. Ģimene, liekas, nāk no Austrumkrasta vai līdzīgas vietas. Bet šķiet, ka ar viņu viss kārtībā, normāls zēns, lai gan kas zina? Un Dezmonds, kurš reiz bijis pieminēts psihiatra ziņojumā, taču nekā nopietna. Tomēr noziedznieks bijis kāds no klātesošajiem, kaut gan — jebkurš varēja ienākt nepamanīts. Parasti viesību laikā nams netiek slēgts. Arī durvis uz pagalmu nav aizslēgtas, un logi stāv vaļā. Noziedznieks garāmejot varēja novērot, kas iekšā notiek, un viegli iekļūt namā. Tomēr pārāk riskanti. Un vēl — vai meitene, kas atnākusi viesos, lai pavadītu laiku ar draugiem, — vai šī meitene piekristu pludināt ābolus ar nepazīstamu cilvēku? Tā vai citādi, taču jūs neesat vēl paskaidrojis, kas tieši jūs mudināja iesaistīties izmeklēšanā? Jūs pieminējāt misis Oliveru. Vai tā bija viņas pēkšņā ideja?

— Nu, ne jau tik pēkšņa, Puaro iebilda. Kaut gan taisnība, ka rakstniekiem bieži prātā ienāk šādas idejas. Idejas, kuras dažkārt ir tālu no realitātes. Taču šoreiz par iemeslu bija tas, ka viņa dzirdēja, ko meitene teikusi neilgi pirms nāves.

-   Kas? Vai Džoisa?

-Jā.

Spenss paliecās uz priekšu un vērīgi raudzījās Puaro.

-   Es paskaidrošu.

Un Puaro izstāstīja, ko misis Olivera viņam bija teikusi.

-         Tātad, — noklausījies, domīgi sacīja Spenss un paberzēja ūsas, — meitene tā arī pateica? Ka redzējusi, kā notiek slepkavība? Vai viņa arī minēja kā un kad?

-Nē.

-   Kāpēc viņa vispār sāka par to runāt?

-        Kāds ieminējās misis Oliverai par slepkavībām viņas romānos. Šķiet, viens no bērniem. Kritizēja, ka tajos esot par maz asiņu un līķu. Un tad Džoisa ierunājās, ka viņa reiz esot redzējusi slepkavību.

-        Lielījās? Pēc visa dzirdētā man paliek tāds iespaids.

-         Arī misis Olivera tā nodomāja. Jā, meitene lielījās.

-   Tā varēja ari nebūt patiesība.

-        Jā, tā varēja arī nebūt patiesība, — atkārtoja Puaro.

-    Bērni bieži izdomā kaut ko ārkārtēju, lai pievērstu sev uzmanību vai atstātu iespaidu uz citiem. No otras puses, tā varēja būt patiesība. Vai to jūs domājat?

-   Nezinu, ko domāt, vaļsirdīgi atzinās Puaro. — Meitene lielās, ka bijusi slepkavības lieciniece. Pēc dažām stundām viņu atrod mirušu. Jūs piekritīsiet, ka, pilnīgi iespējams, meitenes noslepkavošanas iemesls bija viņas atzīšanās. Ja tas ir tā, tad slepkava velti nezaudēja laiku.

-    Jā, tā ir. — Spenss piekrītoši māja ar galvu. — Vai jums zināms, kas bija klāt, kad meitene to paziņoja?

-    Misis Olivera vienīgi teica, ka tobrīd tur atradušies četrpadsmit vai piecpadsmit cilvēki, varbūt vairāk. Pieci seši bērni, pieci seši pieaugušie, kam vajadzēja vakaru vadīt. Taču precīzāku informāciju ceru saņemt no jums.

-    Nu, tas nebūs grūti, — Spenss apsolīja. Šobrīd nevaru dot atbildi, bet es uzzināšu. Kas attiecas uz viesību vakaru, jau tagad visu labi zinu. Pārsvarā tur bija sievietes; tēviem ne sevišķi patīk piedalīties bērnu ballītēs. Dažreiz viņi uz brīdi ieskrien vai ierodas, kad bērni jānogādā mājās. Tur bija doktors Fērgusons un vikārs, bet pārējie pieaugušie bija sievietes — mātes, tantes, palīdzes saimniecības darbos, divas vietējās skolas skolotājas… Ak jā, varu jums iedot sarakstu… Un, protams, skolēni, apmēram četrpadsmit. Jaunākajam desmit gadu, pārējiem vairāk.

—Droši vien jums jau ir savs viedoklis par to, kuru varētu turēt aizdomās? Puaro gribēja zināt.

— Nu, to nav tik viegli pateikt, ja noziedznieks jāmeklē starp viņiem.

— Jūs gribat sacīt, ka neuzskatāt noziedznieku par garīgi nepilnvērtīgu? Jūs domājat, ka senākās slepkavības vaininieks ir bijis pārliecināts, ka neviens viņu netur aizdomās, un nodoms nogalināt Džoisu radies pēkšņi?

—Pie velna, tik un tā nespēju iedomāties, kurš tas varētu būt! Noticēt, ka starp vietējiem iedzīvotājiem meklējams tāds nelietis? Šajā apvidū nekad nav dzirdēts par tik neģēlīgu noziegumu.

— Visur var gadīties tamlīdzīgas, pareizāk sakot, netipiskas, slepkavības, Puaro iebilda. — Slepkavība ir un paliek slepkavība. Un atklāt netipisku noziegumu ir visgrūtāk. Parasti trūkst pietiekami drošu pierādījumu, un noziedzniekam tas ir negaidils trieciens, kad izrādās, ka aculiecinieks tomēr bijis.

-   Kāpēc Džoisa agrāk neko neteica? Tūlīt pēc notikušā? Tas manī izraisa pārdomas. Vai kāds viņu pierunāja klusēt vai kā citādi iespaidoja, kā jums šķiet? Lai gan — noziedzniekam tas būtu liels risks.

-   No misis Oliveras stāstītā nopratu, ka toreiz meitene nemaz neesot apjēguši, ka tā ir slepkavība.

-   Neizklausās diez cik pārliecinoši, — iebilda Spenss.

-    Bet tā varēja būt, atspēkoja Puaro.

Meitenei bija tikai trīspadsmit gadu.

Tas, ko viņa atcerējās, notika kaut kad agrāk. Mēs nezinām, tieši kad. Tas varēja būt pirms trim vai četriem gadiem. Bērns kaut ko redzēja, bet neapjauta notiekošā īsto nozīmi. Tā gadās bieži, mon cher*. Ņemsim kaut vai autokatastrofu. Tādu, kur autovadītājs tīšuprāt uzbrauc gājējam, to ievainodams vai pat nogalinādams. Tajā brīdī bērns, redzot notikušo, var neapjausi, ka tiek izdarīts noziegums ar iepriekšēju nodomu. Vēlāk, pēc gada vai diviem, kāds kaut ko pasaka, varbūt bērns pats kaut ko pamana vai saklausa

1 Mans dārgais (franču vai.).

nejaušu piezīmi, un atmiņā ataust pagātnes notikums, un bērns nodomā: "A, B, vai X darīja to ar nodomu. Droši vien tā bija slepkavība, nevis nelaimes gadījums!" Protams, ir daudz citu varbūtību. Dažas misis Oliveras ieteiktās es varētu pieņemt, lai gan viņa katrā tādā situācijā it veikli pamanās norādīt vismaz divpadsmit dažādus variantus, no kuriem lielākajai daļai trūkst jebkāda pamatojuma. Tomēr nevar noliegt — iespējams ir viss: nāvējoša indes deva tējas tasē šoreiz tas ir simtprocentīgi izslēgts; nogrūšana no klints šajā reizē klinšu nebija… Žēl, tas zināmā mērā atvieglotu izmeklēšanu. Jā… arī šajā gadījumā varbūtību netrūkst. Piemēram, meitenes atmiņu pamodināja kāds izlasīts detektīvstāsts, varbūt viņas prātā turējās klusas aizdomas, bet, lasot stāstu, prāts apskaidrojās, un viņa saprata: "Jā, tas tā varēja būt. tā tas notika. Vai viņš (viņa) to izdarīja ar nodomu?" Jā… varbūtību ir daudz.

—      Un jūs ieradāties, lai tās izsijātu.

—Manuprāt, tas ir sabiedrības interesēs, vai ne?

—      Ak, mēs vienmēr esam aizstāvējuši sabiedrības intereses. Jūs un cs.

—      Jūs varētu man piegādāt vajadzīgo informāciju, — sacīja Puaro. Jūs pazīstat šelieniešus.

-   Darīšu, ko spēšu, apsolīja Spenss. Iesaistīšu arī Elspetu. Maz ir tādu lietu, ko viņa nezinātu par apkārtējiem iedzīvotāliem.

6. nodala

Apmierināts ar sarunas iznākumu, Puaro atstāja drauga māju.

Informācija, ko viņam piegādās Spenss, būs ļoti noderīga par to viņš nešaubījās. Galvenais, viņš bija ieinteresējis veco draugu. Bet atvaļinātais detektīvs, reiz ķēries pie kādas lietas, iesākto nepametīs. Bijušā kriminālizmeklēšanas nodaļas virsnieka Spensa lieliskā reputācija noteikti atstās iespaidu uz vietējo policiju, lai arī viņš aktīvo dienestu jau pametis. Tagad, precīzi pēc Puaro uzmeta skatu rokas pulkstenim — desmit minūtēm, viņam norunāta tikšanās pie savrupmājas, kuras nosaukums bija "Ābeles". Nudien, dīvaina sakritība.

"Izrādās," Puaro nodomāja, "nekādi netiekam vaļā no āboliem. Nav nekā tīkamāka par sulīgu Anglijas ābolu, taču šoreiz āboliem ir pārāk cieša saistība ar slotaskātiem, raganām, senu folkloru… un ar noslepkavotu bērnu."

Sekodams saņemtajiem norādījumiem, Puaro tieši norunātajā laikā sasniedza karaļa Džordža laika stilā celtu sarkanu ķieģeļu namu jauka dārza vidū, kuru apņēma labi aprūpēts dižskābaržu dzīvžogs.

Puaro pasniedzās, atcēla aizbīdni un iegāja pa dzelzi kaltajiem vārtiņiem, pie kuriem bija piestiprināta koka plāksnīte ar eļļas krāsas uzrakstu "Ābeles". Taka aizveda līdz mājas galvenajai ieejai. Līdzīgi kā Šveices pulkstenim, stundu nositot, atveras durtiņas un izlec dzeguze, atvērās nama durvis un uz lieveņa parādījās misis Olivera.

— Jūs esat ļoti precīzs, — viņa teica, nedaudz aizelsdamās. Jūs gaidīdama, stāvēju pie loga un redzēju, kā ienācāt pa vārtiņiem.

Puaro pagriezās un aizbultēja vārtiņus. Tas likās nenovēršami — lai kad viņš tikās ar godājamo rakstnieci vai tā bija iepriekš norunāta vai nejauša tikšanās, tur vienmēr figurēja āboli: vai nu viņa tos ēda, vai tikko kādu bija apēdusi, par ko liecināja pie dāmas apjomīgajām krūtīm pieķērusies ābola miziņa, vai arī viņai rokās bija soma ar āboliem. Taču šoreiz nekas nenorādīja uz šo augļu klātbūtni. "Ārkārtīgi korekti," Puaro atzinīgi novērtēja. Tā būtu slikta gaume — grauzt ābolu tagad, kad darīšana ne tikai vienkārši ar noziegumu, bet ar smagu traģēdiju, kura arī saistīta ar minētajiem augļiem. "Kā gan citādi to nosaukt, ja ne par smagu traģēdiju," domāja Puaro. "Trīspadsmitgadīga bērna pēkšņa varmācīga nāve." Viņš negribēja, lai notikuma izmeklēšanu traucētu uzmācīgas domas par āboliem. Viņš apzināti tām pretojās, taču saprata, ka visu laiku neatlaidīgi prātos tieši par āboliem, līdz tā vai citādi gaisma pāršķels tumsu un viņš skaidri saredzēs to, ko bija apņēmies saredzēt.

—      Nesaprotu, kāpēc jūs nevarētu apmesties pie manas draudzenes Judītes BatIeies, — sacīja Ariadna Olivera, — tā vietā, lai mitinātos kaut kādā piektās klases viesu namā.

—      Tāpēc, ka ir labāk, ja visu varu apcerēt savrupībā, — paskaidroja Puaro. Saprotiet, lai neviens netraucētu manas pārdomas.

-        Nu, no tā jūs nekādi nespēsiet izvairīties. Tik un tā nāksies tikties un sarunāties ar cilvēkiem.

-   Tā gan, piekrita Puaro.

-   Vai esat ar kādu jau saticies?

-   Ar savu draugu Spensu.

-        Kā viņam klājas? Kā viņš tagad izskatās?

-   Krietni novecojis.

-        Dabiski, — misis Olivera nemaz nelikās pārsteigta, — ko gan citu varētu gaidīt? Vai viņš sliktāk dzird un redz, vai kļuvis resnāks, varbūt novājējis?

Puaro apdomāja atbildi.

-        Zaudējis mazliet svara un, lasot avīzi, uzliek brilles. Nedomāju, ka kļuvis kurlāks, vismaz ne tik stipri, lai to varētu manīt.

-         Un ko Spenss domā par šo noziegumu?

-        Vai jums neliekas, ka tas ir pārāk agri prasīts?

-        Tomēr viņš un jūs ko esat nolēmuši darīt?

-        Man ir savs plāns, — Puaro sacīja. — Vispirms bija tikšanās ar veco draugu Spensu. Palūdzu ievākt šādu tādu informāciju, ko citkārt man būtu grūti iegūt.

—      Jo viņam ir pazīšanās vietējā policijā un viņš varētu izdibināt daudz ko tādu, kas citiem nav zināms?

—      Ne nu tieši tā, bet jāatzīstas, ka ari to esmu paturējis prātā.

—      Un tālāk?

—      Cienītā kundze, esmu nācis šurp, lai iepazītos ar notikuma vietu.

Ariadna Olivera atskatījās uz namu sev aiz muguras.

—      Nemaz neizskatās pēc mājas, kurā nolikusi slepkavība, vai ne? — viņa domīgi teica.

Jau kuro reizi Puaro apbrīnoja savas draudzenes nekļūdīgo instinktu.

— Neizskatās, viņš piekrita, — nemaz neizskatās, ka šeit varētu atgadīties kaut kas tik briesmīgs. Kad būšu apskatījies, kur tieši viss norisinājās, es apmeklēšu nelaimīgo meitenes māti. Noklausīšos, ko viņa man pastāstīs. Spenss sarunās man tikšanos ar vietējās policijas inspektoru viņam pieņemamā laikā. Gribu aprunāties arī ar vietējo ārstu. Ja šodien paspēšu, tad vēl ar skolas direktori. Sešos dzeršu tēju un ēdīšu cīsiņus pie Spensa un viņa māsas, tur arī par visu apspriedīsimies.

—      Vai cerat, ka viņš būs uzzinājis ko jaunu?

—      Gribu apprunāties ar Spensa māsu. Viņa nodzīvojusi šeit ilgāku laiku nekā brālis, kurš pārvācās uz dzīvi Vudlejā tikai pēc māsasvīra nāves. Elspeta labi pazīst vietējos iedzīvotājus.

-    Zināt, ko jūs man atgādināt? iesmējās misis Olivera. — Skaitļojamo mašīnu. Jus programmējat savu laiku, visu zināt. Ieprogrammēšana, vai tā to sauc? Dienas gaitā jūs uzkrājat sevī informāciju un tad skatāties, kas nāk laukā.

-    Interesanta doma! Puaro izskatījās gandarīts. — Jā, jā, esmu kā skaitļojamā mašīna, kurā ievada informāciju…

-   … un kas pēc tam atrod pareizās atbildes uz visiem jautājumiem. Misis Olivera māja ar galvu.

-   Tik vienkārši nav, nopietni atbildēja Puaro. Arī skaitļojamās mašīnas ne visu spēj.

-   Droši vien, ka nē, — attrauca Ariadna. — Reizēm atgadās brīnumainas lietas. Piemēram, iepriekšējais elektrības rēķins, ko man piesūtīja. Ir tāds teiciens — kļūdīties ir cilvēciski, taču cilvēciskie maldi nav salīdzināmi ar kļūdām, ko izdara mašīna. Nāciet iekšā un iepazīstieties ar misis Dreiku.

"Spēcīga personība," Puaro nodomāja, vērojot namamāti liela auguma, izskatīnu, apmēram četrdesmit gadus vecu dāmu, kuras zeltainos matus bija iekrāsojis tikko manāms sirmums, bet spilgti zilās acis pašapzinīgi mirdzēja. "Droši vien viss, kur viņa iesaistās, gūst panākumus." Viesistabā atnācējus gaidīja paplāte ar kafiju un diviem cukurcepumiem.

"Ābelēs" valdīja izcila kārtība. Labas mēbeles, lieliski augstas kvalitātes paklāji — viss spīdēja un laistījās, nekas neliecināja, ka šajā namā notikusi drāma — tāda doma pat prātā neienāktu. Aizkaru un pārklāju krāsas tradicionāli saskaņotas. Ja māju pārdotu vai izīrētu, pat visizvēlīgākais pretendents būtu ar mieru te apmesties, neko nepārkārtojot.

Misis Dreika sasveicinājās un apklusa. To Puaro izskaidroja ar centieniem apslāpēt sapīkumu par situāciju, kādā viņa nonākusi, rīkodama savā mājā saviesīgu sarīkojumu, kas beidzies ar kaut ko tik pretdabisku kā slepkavība. "Būdama Vudlejas sabiedrībā tik ievērojama persona, sieviete jūtas nelaimīga, pēkšņi nokļuvusi tādā neapskaužamā situācijā," Puaro sprieda. Tas, kas notika, nedrīkstēja notikt. Kādā citā mājā, ar kādu citu — jā, bet bērnu viesībās, ko organizējusi viņa, rīkojusi un vadījusi viņa savā mājā, nekas tamlīdzīgs nedrīkstēja notikt. Tā vai citādi viņai vajadzēja uzraudzīt, lai nekas tāds nenotiktu. Puaro nojauta, ka misis Dreiku nomoka galīga neizpratne par notikušo. Varbūt viņai ne tik daudz rūp slepkavības motīvs. Tā drīzāk ir izmisīga cenšanās saprast un noskaidrot, kurš no tāvakara palīgiem pievīlis viņas uzticību; ko viņa palaidusi garām neievērotu; kas novedis pie tā, ka baisā slepkavība varēja notikt.

—Monsieur Puaro, — viņa beidzot ierunājās skanīgā un labi nostādītā balsī, kas, pēc Puaro domām, bija lieliski piemērota, lai uzrunātu nelielu auditoriju ciema administratīvās ēkas zālē. Jūtos pagodināta, ka ieradāties. Misis Olivera stāstīja, cik lielu palīdzību jūs mums varētu sniegt šajā drausmīgajā situācijā.

—     Varat būt pārliecināta, kundze, ka darīšu visu iespējamo, taču, būdama dzīves pieredzes bagāta, jūs, bez šaubām, saprotat, ka šis ir ārkārtīgi neparasts gadījums.

—     Neparasts? Protams! Tas ir satriecoši, pilnīgi neiedomājami absurdi, ka varēja notikt kaut kas tik briesmīgs! Iespējams, viņa turpināja, ka policija jau uzzinājusi kaut ko vairāk — inspektoram Reglenam ir laba reputācija Vudlejā. Es nezinu, varbūt vajadzētu iesaistīt Skotlendjardu. Nabaga bērna nāve ir nopietni satraukusi vietējo sabiedrību. Lieki teikt, monsieur Puaro — jūs tāpat lasāt avīzes kā es -, ka laukos it visur notiek ļoti daudz bēdīgu atgadījumu, kad upuri ir tieši bērni. Tas gadās arvien biežāk un biežāk. Garīgi nelīdzsvaroto cilvēku skaits pieaug, kaut gan jāsaka, ka mātes un vispār ģimenes neuzrauga bērnus tik labi, kā vajadzētu. Agros rītos, kad vēl tumšs, bērni vieni paši dodas uz skolu un atgriežas, kad jau satumsis vakars. Bērni, lai cik jūs viņus brīdinātu, ir ļoti neapdomīgi, viņi nevilcinoties paklausa, ja kāds aicina pavizināties svešos elegantos automobiļos. Bērni notic visam, ko tiem stāsta. Manuprāt, tur grūti kaut ko mainīt.

—      Taču tam, kas notika šeit, bija citi apstākļi.

-   O, jā, es zinu… zinu. Tāpēc jau lietoju vārdu "neiedomājami". Līdz šim brīdim nespēju noticēt! Viss tika kontrolēts, visi sagatavošanās darbi… Viss noritēja nevainojami, kā plānots. Tas viss ir… ir tik absurdi… Personīgi es uzskatu, ka noteikti bija, tā teikt, iejaukšanās no ārpuses. Kāds iekļuva mājā — to izdarīt nebija grūti, ņemot vērā tā vakara apstākļus. Kāds, manuprāt, garīgi slims cilvēks, kurš izlaists no psihiatriskās slimnīcas vienkārši vietu trukuma dēļ, tā es to saprotu. Mūsdienās nepārtraukti jāatbrīvo vieta pacientam ar akūtu diagnozi. Jebkurš, ieskatījies pa logu, varēja redzēt, ka notiek bērnu viesības, un šis nabaga nožēlojamais nelietis — ja vien te var lietot vārdu "nabaga", jo es pret šādiem indivīdiem nejūtu nekādu žēlumu — kaut kādā veidā aizvilināja bērnu nostāk no pārējiem un nogalināja. Grūti iedomāties, ka tādas lietas var notikt, taču notika.

—     Varbūt jūs man paradītu, kur…

—     Protams! Vai nevēlaties vēl kafiju?

—     Nē, pateicos.

Misis Dreika piecēlās kājās.

— Policija domā, ka tas noticis, kamēr pārējie ēdamistabā bija aizrāvušies ar Snapdragon.

Viņa šķērsoja vestibilu, atvēra durvis un ar cēlu žestu, it kā pavadītu tūristu grupu, norādīja uz lielo ēdamgaldu un smagajiem samta aizkariem.

—     Šeit bija tumšs, protams, izņemot gaismu no liesmojošā trauka. Un tagad… — Viņa atkal šķērsoja vestibilu un atvēra durvis uz nelielu telpu ar atzveltnes krēsliem, gravīrām par sporta tēmu pie sienām un lieliem grāmatplauktiem.

—      Bibliotēka, — sacīja misis Dreika un nodrebēja. — Spainis stāvēja šeit. Zem tā, protams, bija paklāta vaskadrāna…

Ariadna viņiem nesekoja, bet palika stāvam vestibilā.

—    Nespēju tur ieiet, — viņa sacīja Puaro. — Tas mani pārāk satrauc.

—    Šeit vairs nekā nav, — teica misis Dreika. — Varu vienīgi parādīt, kurā vietā kas atradās.

—    Šķiet, atzīmēja Puaro, te bija daudz ūdens… ļoti daudz.

—     Protams, ka spainī bija ūdens, — atbildēja misis Dreika un uzlūkoja Puaro, kurš izskatījās aizdomājies.

—     Un ūdens, — viņš beidzot ierunājās, izlija uz vaskadrānas. Tas ir, ja reiz bērna galva tika iegrūsta spainī, pār tā malām pāršļakstījās krietni daudz ūdens.

—     Ak. jā. Kamēr norisinājās ābolu pludināšana, ūdeni spainī papildināja vismaz paris reižu.

—     Arī noziegumu pastrādājušās personas tērpam vajadzēja saslapt.

—         Jā… jā, kā tad.

—      Vai jūs neko nepamanījāt?

—Nē, nē, arī inspektors par to jautāja. Saprotiet, uz viesību beigām gandrīz ikviens bija nedaudz vai nu izspūris, vai samircis, vai apbārstījies ar miltiem. Saslapināts tērps tas ne uz ko nenorāda. Šķiet, arī policija ir tādās pašās domās.

Nenorāda, — piekrita Puaro. Manuprāt, vienīgais pierādījums ir noslepkavotais bērns. Vai pastāstīsiet visu, ko par viņu zināt?

—      Par Džoisu?

Misis Dreika izskatījās mazliet izklaidīga. It kā Džoisa viņas prātā tagad būtu atkāpusies tik tālu no notikušā fakta, ka atgādinājums par šo meiteni radīja izbrīnu.

—      Vienmēr ir svarīga upura personība, — pamācošā tonī paskaidroja Puaro. — Saprotiet, bieži vien iemesls, kāpēc slepkavība notikusi, meklējams upurī.

—      Jā, es saprotu, ko jūs domājat, atbildēja misis Dreika, kaut gan bija skaidri redzams, ka viņa nesaprot neko. Vai neatgriezīsim ies viesistabā?

—      Labi, un tad jūs pastāstīsiet par Džoisu, — Puaro atgādināja.

Viņi apsēdās viesistabā. Misis Dreika izskatījās manāmi apjukusi.

—      īsti nesaprotu, monsieur Puaro, ko no manis gribat dzirdēt, — viņa sacīja. Uzzināt tuvāk par meiteni jūs varat policijā vai no viņas mātes. Nabaga sieviete, bez šaubām, viņai tas būs ļoti sāpīgi, bet…

—      Bet tas, ko es gribu dzirdēt, — noteiktā balsī viņu pārtrauca Puaro, — nav tikai mātes vērtējums par mirušo meitu. Man vajadzī gs skaidrs, objektīvs spriedums no kada, kurš prot novērtēt cilvēka raksturu. Jūs, madame, aktīvi darbojaties šejienes labdarības un sabiedriskajos pasākumos, un neviens esmu pārliecināts — nespētu raksturot pazīstamus cilvēkus un viņu rīcību tik labi kā jūs.

—      Nu. tomēr tas sagādā zināmas grūtības. Bērni šajā vecumā — meitenei bija divpadsmit vai trīspadsmit gadu — ir ļoti vienādi.

—Ak, nē, nekādā ziņā, — Puaro pasteidzās iebilst. — Bērni ir ļoti atšķirīgi kā raksturā, tā uzvedībā. Vai jums viņa patika?

Jautājums samulsināja misis Dreiku.

—      Nu, jā, protams, es… man viņa patika. Bet man patīk visi bērni. Gandrīz visiem patīk bērni.

—      Te es jums nevaru piekrist, — iebilda Puaro. — Daži bērni, es teiktu, nemaz nav tik jauki.

—     Jā, piekritu, ne visi ir vienādi labi audzināti. Bieži vien audzināšana tiek atstāta vienīgi skolas pārziņā, un bērni, protams, uzvedas pārāk brīvi. Paši izvēlas sev draugus un… ē… Ak, monsieur Puaro, tā tas ir!

— Vai Džoisa bija jauks vai neciešams bērns? — Puaro neatlaidās.

Misis Dreika uzmeta viņam skatu, kas pauda klaju nosodījumu.

— Monsieur Puaro, kā jūs zināt, nabaga bērns ir miris!

—Miris — jā, tur jau tā lieta. Iespējams, ka tad, ja meitene būtu bijusi jauka, neviens nevēlētos viņas nāvi, bet tā ka vina bija nejauka, kādam radās vēlēšanās Džoisu nogalināt un viņš nodomāto paveica…

— Bet, klausieties, slepkavībai taču nevar būt nekāda sakara ar to, cik jauks vai nejauks bijis nogalinātais!

—     Tomēr, tomēr, var gan. Turklāt, kā es sapratu, meitene apgalvoja, ka redzējusi slepkavību.

—     Ak, tas! — misis Dreika nicinoši iesaucās.

—Jūs viņas paziņojumu neuztvērāt nopietni?

—     Protams, ka nē. lirās blēņas!

—     Kā tas nācās, ka viņa sāka par to runāt?

—     Manuprāt, bērni bija satraukti, ka tiekas ar misis Oliveru. Dārgā, jūs taču zināt, cik populāra esat, — misis Dreika vērsās pie Ariadnas. Vārds "dārgā" gan tika izteikts bez īpaša entuziasma. — Nez vai citkārt to vajadzētu īpaši uzsvērt, bet bērni tik tiešām bija varen satraukti, savā vidū redzot slaveno detektīvromānu rakstnieci.

—     Tātad Džoisa paziņoja, ka redzējusi slepkavību, Puaro domīgi atkārtoja.

—     Jā, kaut ko tādu viņa minēja. Es tam nepievērsu īpašu uzmanību.

—         Tomēr atceraties, ka teica?

—     Jā, viņa tā pateica. Taču es tam neticu, misis Dreika atbildēja. — Arī māsa Džoisu tūlīt apsauca.

—         Bet meitene iecirtās, vai ne?

—    Jā, viņa turpināja skandināt, ka tā esot patiesība.

—         Lielījās.

—         Ja jūs tā sakāt, tad jā, lielījās.

—     Tā varēja būt arī patiesība, iebilda Puaro.

—     Nieki! Es nenoticēju ne mirkli! — iesaucās misis Dreika. — Džoisa sarunāja tīrās muļķības!

—      Vai viņa bija dumja meitene?

-   Džoisa bija no tām meitenēm, kam patīk izrādīties. Vienmēr tēloja viszini, izlikās gudrāka par citām meitenēm.

-   Ne sevišķi pievilcīgs raksturs, Puaro konstatēja.

— Nē, tik tiešām, nē, — Rovena Dreika piekrita. Allaž viņa bija jāapsauc.

-     Kā pret viņas paziņojumu izturējās pārējie bērni? Vai noticēja?

—      Viņi smējās. Protams, tas Džoisai lika iekarst vēl vairāk.

-   Nu, luk, — teica Puaro un cēlās kājās, esmu jums pateicīgs, ka bijāt tik atsaucīga, man daudz kas kļuva skaidrāks. Viņš galanti noliecās pār sievietes roku. — Uz redzēšanos, madame, paldies, ka ļāvāt apskatīt vietu, kur notika šis pagalam nelāgais atgadījums. Ceru, ka jūs pārāk nevajās atmiņas par pārdzīvoto.

—      Protams, — atbildēja misis Dreika, — tādas atmiņas ir ārkārtīgi nomācošas. Es tā cerēju, ka mūsu mazās viesības izdosies! Jā, tās bija izdevušās un visiem bija jautri un priecīgi līdz brīdim, kad atklājās briesmīgais fakts. Taču vienīgais, ko varu darīt, ir censties ar laiku visu aizmirst. Nelaime tā, ka Džoisa tik muļķīgi izrunājās, ka bijusi lieciniece slepkavībai.

—     Vai Vudlejā kādreiz ir notikusi slepkavība?

—     Cik atceros, tad nav, stingri noteica Rovena Dreika.

—  Mūsu laikos, kad noziegumu skaits strauji pieaug, tas nudien izklausās nedaudz savādi, vai ne?

—     Šķiet, bija gadījums, kad smagās mašīnas šoferis nogalināja savu draugu, vēl maza meitene tika atrasta aprakta grantsbedrē apmēram piecpadsmit jūdzes no šejienes, bet tas viss notika pirms vairākiem gadiem. Tie abi bija zemiski, bet ne sarežģīti noziegumi. Cik atceros, vainīgs bija alkohols.

—     Neizskatās, ka šo noziegumu lieciniece varētu būt trīspadsmitgadīgā Džoisa.

—  Visrīzāk — nē. Es varētu apgalvot, monsieur Puaro, ka Džoisa to visu sarunāja vienīgi tāpēc, lai atstātu iespaidu uz pārējiem bērniem un piesaistītu sev slavenās rakstnieces, — vēss skatiens misis Oliveras virzienā, — uzmanību.

—     Izskatās, — nomurmināja Ariadna, — ka visa vaina slēpjas apstāklī, ka es piedalījos viesībās.

—      Protams, ka nē, mana dārgā! Protams, es to nedomāju tā.

Misis Oliveras pavadībā izgājis no mājas, Puaro dziļi nopūtās.

—      Tik nepiemērota vieta slepkavībai, — viņš sacīja, ejot pa celiņu uz vārtiem. — Ne attiecīgas gaisotnes, ne kādas jēgas šai traģēdijai. Nesaprotu, kāpēc bija jānogalina bērns. Tiesa, nespēju atturēties no domas, ka kādam varētu rasties tieksme nogalināt misis Dreiku.

—      Saprotu, ko jūs gribat teikt. Dažbrīd viņa tiešām ir pagalam neciešama, tik briesmīgi pašapmierināta.

—      Kāds ir viņas vīrs?

—Ak, viņa ir atraitne. Virs miris pirms gada vai diviem. Viņš slimoja ar poliomielītu un daudzus gadus bija invalīds. Pirms slimības, šķiet, bijis baņķieris un labs sportists. Smagi pārdzīvojis, ka jāatsakās no ierastā dzīvesveida, ka kļuvis tik nespēcīgs.

—      Jā, tas ir smagi, Puaro nopūtās, tad atgriezās pie jautājuma par meitenes slepkavību: Pasakiet man vienu kā jums liekas, vai kāds no klātesošajiem, kas dzirdēja Džoisas apgalvojumus, uzņēma tos nopietni?

—      Nezinu. Domāju, ka nē.

—      Piemēram, kāds no bērniem?

—      Jā, es ari par to iedomājos. Nē, neuzskatu, ka kāds viņai noticēja. Visi bija pārliecināti, ka meitene fantazē.

—      Jums pašai ari tā šķita?

—      Jā, — misis Olivera palocīja galvu un piemetināja: — Protams, Rovenai Dreikai gribētos domāt, ka īstenībā nekāda slepkavība nav notikusi, taču apšaubīt šo faktu nav iespējams.

—      Šķiet, atgadījums viņu ļoti nomāc.

—      Kā gan citādi, taču man likās, ka viņai patīk par to runāt neizskatījās, ka viņa izvairītos.

—      Vai jums viņa patīk? Vai domājat, ka viņa ir jauka sieviete?

—      Jūs uzdodat dīvainus jautājumus. Mulsinošus… — misis Olivera vilcinājās. Šķiet, ka jūs interesē vienīgi tas, vai cilvēks ir jauks vai nav. Rovena Dreika ir tāda tipa persona, kam patīk citus izrīkot viņai patīk valdīt pār lietām un cilvēkiem. Vairāk vai mazāk, bet Vudlejā viņa kontrolē visu. Un dara to ļoti iespaidīgi. Viss atkarīgs no tā, vai jums patīk šāda tipa sievietes. Man ne visai…

—Kāda ir Džoisas māte, pie kuras mēs patlaban dodamies? Puaro viņu pārtrauca.

— Diezgan patīkama sieviete, kaut arī, manuprāt, nedaudz aprobežota. Man viņas žēl. Tas ir briesmīgi, ka noslepkavo tavu bērnu, vai ne? Turklāt šeit visi uzskata, ka notikusi arī seksuāla vardarbība. Tas visu padara vēl ļaunāku.

—      Nekādu pierādījumu tam taču nav, ja pareizi sapratu?

—      Nav, bet ļaudīm patīk piedomāt klat — tā izklausās satraucošāk. Pats zināt, kādi ir cilvēki.

—  Kāds iedomājas, kāds izdara… bet dažreiz… Ak, ko gan var zināt!

— Vai nebūtu labāk, ja mana draudzene Judīte Batlere jūs pavadītu pie misis Rcinoldsas? Viņa to pazīst itin labi, bet es šeit esmu svešiniece.

—      Mēs darīsim tā, ka nolēmām, — Puaro strupi noteica.

—      Skaitļojamās mašīnas programma darbojas, neapmierināti noņurdēja misis Olivera.

7. nodaļa

Misis Reinoldsa bija pilnīgs pretstats Rovenai Dreikai. Viņā nebi ja jaušama ne kripatiņa pašpārliecības, un šķita maz ticams, ka tā viņai būtu piemitusi jebkad agrāk.

Sieviete bija tērpta melnā, kā jau šādās reizēs pieņemts, un viņas rokas ņurcīja no asarām miklu nēzdodziņu. Varēja redzēt, ka jebkuru bridi viņa ir gatava izplūst asarās.

-   Ļoti laipni no jūsu puses, — viņa teica misis Oliverai, ka atvedāt savu draugu, lai mums palīdzētu. — Viņas mitrā roka saņēma Puaro plaukstu, bet acīs jautās šaubas. Un, ja viņš spēs kaut kā palīdzēt, būšu bezgala pateicīga, kaut gan neredzu, kā mums kāds varētu palīdzēt. Nekas vairs neatdos man meitu, manu nabaga meitenīli. Tas ir šausmīgi. Kā var tīšuprāt nogalināt nevainīgu bērnu? Ja viņa būtu varējusi saukt pēc palīdzības… bet nelietis droši vien iegrūda viņas' galvu toverī pilnīgi negaidīti un turēja zem ūdens, kamēr nabadzīte saļima bez dzīvības. O, es nespēju par to domāt! Tiešām nespēju.

-   Patiesi, madame, es jums negribu sagādāt liekas ciešanas. Es tikai vēlos uzdot dažus jautājumus, kas varētu palīdzēt… palīdzēt atklāt jūsu meitas slepkavu. Jums droši vien nav ne jausmas, kurš tas varētu būt?

-   Kā lai es to zinu? Nespēju iedomāties, ka tas varētu izrādīties kāds… kāds vietējais iedzīvotājs. Šī ir tik jauka vieta, un šejienieši tik laipni… Manuprāt, tas būs bijis kāds… kāds briesmīgs svešinieks, kurš ielīdis pa logu. Iespējams, sarijies narkotikas vai ko tamlīdzīgu. Ieraudzīja apgaismoto māju, redzēja, ka tur valda jautrība, un tad ielīda pa vaļā atstātu logu.

—      Vai domājat, ka noziedznieks bija vīrietis?

—      O, droši vien! — Jautājums pārsteidza misis Reinoldsu. — Protams, ka vīrietis! Sieviete taču nespētu izdarīt kaut ko tādu!

—      Arī sievietei spēka pietiktu.

—      Nu, jā, es saprotu, ko jūs domājat. Ka mūsdienās sievietes ir atlētiskas un spēcīgas. Taču esmu pārliecināta, ka sieviete nespētu pastrādāt šādu noziegumu. Džoisa bija vēl bērns, tikai trīspadsmit gadus veca.

— Negribu jūs sāpināt, uzkavējoties šeit ilgāk un nomokot ar smagiem jautājumiem, kundze. Esmu pārliecināts, ka policija jūs par visu jau izprašņājusi. Negribu jums likt lieku reizi pārdzīvot notikušā traģiskumu, bet mani interesē apgalvojums, ko jūsu meita izteica liktenīgajā dienā. Jūs pati tur nebijāt?

— Nebiju. Todien nejutos īsti labi, bet bērnu viesības mēdz būt ārkārtīgi nogurdinošas. Es bērnus aizvedu un vēlāk ierados, lai viņus Savāktu. Visus trīs. Annu, kas ir vecākā, viņai jau sešpadsmit, un Leopoldu, kuram drīz paliks vienpadsmit, un… Kas tas bija, ko Džoisa teikusi un ko jūs gribat uzzināt?

—Misis Olivera, kas arī bija tur, precīzāk varētu atkārtot jūsu meitas vārdus. Džoisa paziņojusi, ka reiz redzējusi, kā tiek pastrādāta slepkavība.

— Džoisa? O, nē, nevar būt, ka viņa tā teikusi! Kā tas iespējams, ka viņa būtu redzējusi slepkavību?

—      Tā jau ir. Šķiet, neviens netic, ka būtu iespējams kas tamlīdzīgs, — piekrita Puaro. — Es tikai gribēju uzzināt, ko jūs par to domājat. Vai jums Džoisa neko nav stāstījusi?

—      Ka redzējusi slepkavību? Džoisa?

— Mums jāapzinās, ka vārdu "slepkavība" Džoisas vecuma bērns varētu lietot, nedomājot to tiešā nozīmē. Runa varētu būt par kādu autoavārijā cietušo vai par cīniņu pašu bērnu starpā, iegrūžot kādu strautā vai pārgrūžot pār tilta margām par kādu notikumu ar nejaušām, taču nelaimīgām sekām.

—      Neesmu dzirdējusi, ka būtu noticis kas tāds un Džoisa būtu to redzējusi. Man viņa noteikti nav neko stāstījusi. Droši vien pajokoja.

—Džoisa bija ļoti uzstājīga, — sarunā iejaucās misis Olivera. — Viņa neatlaidīgi apgalvoja, ka runājot patiesību, ka tiešām esot redzējusi.

— Vai kāds noticēja? šaubījās misis Reinoldsa.

—      Nezinu, — atteica Puaro.

—      Nedomāju, ka noticēja, — atbildēja misis Olivera. — Vismaz neviens necentās viņu uzkurināt un neapgalvoja, ka tic.

—      Pārējie bērni Džoisu izsmējuši un saukuši, ka viņa to visu izfantazējusi, Puaro diezgan skarbi piebilda.

— Jā, no viņu puses tas nebija sevišķi jauki, — sacīja misis Reinoldsa, uzskatīt, ka Džoisa varētu melot par tik nopietnu lietu.

Sieviete sašutumā pietvīka.

—      Jā, liekas neticami, — prātoja Puaro. — Drīzāk iespējams, ka meitene kļūdījusies, ka redzējusi ko tādu, ko vienīgi noturējusi par slepkavību. Piemēram, netīšu nelaimes gadījumu.

—      Vai jums neliekas, ka viņa man būtu to pastāstījusi? misis Reinoldsa jutās aizvainota.

—      Tā varētu domāt, Puaro piekrita. — Vai Džoisa nestāstīja neko tādu? Varbūt esat piemirsusi? Jo vairāk tādēļ, ka tobrīd tas droši vien nelikās nekas svarīgs?

—      Kad "tobrīd"?

— Kas zina? atbildēja Puaro. Grūti pateikt. Varbūt pirms trim nedēļām, varbūt pirms trim gadiem. Viņa teica, ka tad bijusi "diezgan jauna". Ko trīspadsmit gadus veca meitene uzskata par diezgan jaunu? Vai tuvākajā apkārtnē nav noticis kāds nelaimes gadījums?

— Manuprāt, nekas tāds nav atgadījies. Protams, dzird jau šādas tādas valodas. Vai var izlasīt avīzēs. Saprotiet, uzbrukumi sievietēm, kādai meitenei vai vīrietim, nu, tamlīdzīgi atgadījumi, taču nekas nopietns, cik atceros. Nekas tāds, kas varētu aizņemt Džoisas prātu.

— Bet, ja Džoisa būtu kategoriski pastāvējusi uz to, ka redzējusi slepkavību, vai jūs viņai būtu noticējusi?

—Viņa nerunātu tā, ja nebūtu pārliecināta. Manuprāt, meitene vienkārši kaut ko bija pārpratuši.

— Jā, visticamāk, ka tā. Sakiet, vai es drīkstu parunāt ar abiem pārējiem jūsu bērniem, kuri arī piedalījās viesībās?

— Protams, drīkstat! Lai gan nezinu, ko jaunu viņi varētu pastāstīt. Anna ir augšstāvā, gatavo mājas uzdevumus A līmenim, Leopolds dārzā montē lidmašīnas modeli.

Leopolds, veselīgs apaļvaidzis, šķita pilnīgi iegrimis modeļa konstruēšanā un uz jautājumiem atbildēja vilcinādamies.

Tu tur biji, Leopold, vai ne? Tu dzirdēji, ko teica tava māsa. Ko viņa teica?

—      Ā, par slepkavību? zēns garlaikoti atsaucās.

—      Jā, tieši par to, Puaro pacietīgi sacīja. Viņa teica, ka reiz redzējusi slepkavību. Vai viņa to tiešām bija redzējusi?

—Protams, ka nē! Kuru viņa varēja redzēt slepkavojam? Parastās Džoisas fantāzijas!

—      Kā to saprast — parastās?

—Izrādīšanās, Leopolds attrauca, aizņemts ar kāda vada satīšanu un sparīgi elpodams caur degunu. — Džoisa bija no tām baigi stulbajām skuķēm, kas varēja sastāstīt nezin ko, lai tikai pievērstu sev uzmanību.

—      Tātad tu esi pārliecināts, ka viņa visu izdomāja?

Leopolds uzmeta misis Oliverai sānisku skatienu.

—     Es domāju, ka viņa gribēja atstāt iespaidu uz jums, — viņš sacīja. — Jūs rakstāt detektīvromānus, vai ne? Nu un viņa gribēja, lai jūs šai pievērstu vairāk uzmanības nekā pārējiem bērniem.

—    Tas viņai bija raksturīgi, tu domā? — Puaro neatkāpās.

—    Jā, Džoisa mēdza sastāstīt visu ko, lai gan neviens viņai neticēja.

—     Bet tu dzirdēji, ko viņa todien teica, vai ne? Vai tu noticēji?

—    Nu, jā, es dzirdēju, ko viņa teica, bet tā isti neieklausījos. Beatrise smējās par viņu, tāpat arī Ketija. Viņas klaigāja, ka tas ir tīrais izdomājums, vai kaut ko tamlīdzīgu.

Izskatījās, ka no Leopolda neko vairāk neizdibinās. Pieaugušie devās uz augšstāvu. kur Anna sēdēja pie galda, apkrāvusies ar mācību grāmatām. Meitene šķita vecāka par saviem sešpadsmit gadiem.

—         Jā, es arī tur biju, — viņa apliecināja.

—    Tu dzirdēji, kā tava māsa runāja kaut ko par redzēto slepkavību?

—    Ak, jā, es dzirdēju, bet nepievērsu uzmanību.

—         Tu to neuztvēri kā patiesību?

—     Protams, tā nebija patiesība. Šeit nemūžam nav dzirdēts, ka kāds būtu ticis nogalināts. Neatceros, ka būtu ko tādu dzirdējusi.

—     Tad kāpēc Džoisa tā sacīja, kā tu domā? '

— Ak, viņai patika izrādīties. Es gribu teikt, tas viņai bija raksturīgi. Reiz viņa sacerēja veselu stāstu par to, kā ceļojusi uz Indiju. Patiesībā Indiju apmeklēja mūsu tēvocis, bet Džoisa iztēlojās, ka braukusi līdzi. Skolā daudzas meitenes viņai noticēja.

—     Tatad tu neesi dzirdējusi par slepkavību, kas būtu notikusi pirms kāda laika?

—     Nē, izņemot parastās, tas ir — tās, par kurām raksta avīzēs. Un arī tās nenotika šeit, Vudlejā. Medčesterā — tur gan.

—     Kā tu, Anna, domā, kas nogalināja tavu māsu? Tu pazīsti viņas draugus un noteikti arī zini, kuriem viņa nepatika.

—     Es nevaru iedomāties, kas to varēja izdarīt. Manuprāt, kāds galīgi jucis. Ne jau normāls cilvēks.

— Vai kāds nebija sastrīdējies ar viņu? Vai varbūt vispār lāgā nesatika?

—     Jūs jautājat, vai Džoisai bija kāds ienaidnieks? Manuprāt, tā domāt ir muļķīgi, īstu ienaidnieku mums taču nemaz nevar būt, ir tikai cilvēki, kuriem mēs nepatīkam.

Kad viņi dzīrās pamest istabu, Anna sacija:

-   Negribu teikt neko ļaunu par māsu, jo viņa ir mirusi — tas nebūtu labi, bet viņa tiesām bija vislielākā mele, kādu vien pazīstu. Man žēl, ka tā jāsaka, taču tā ir patiesība.

-   Vai esam kaut ko noskaidrojuši? vaicāja misis Olivera, kad viņa un Puaro atstāja Reinoldsu māju.

-   Šķiet, ka neko īpašu, atbildēja Puaro un domīgi piebilda: un tas ir ļoti interesanti.

Likās, ka misis Olivera viņam nepiekrīt.

8. nodala

Sešos vakarā Herkuls Puaro sēdēja mājīgajā "Priežkalnu" ēdamistaba.

Viņš ielika mutē desas šķēlīti, uzdzēra malku tējas. Tēja Puaro gaumei bija par stipru, toties desa šķita ļoti garda. īsts pavārmākslas brīnums. Slavenais detektīvs atzinīgi pavērās pāri galdam, kur pie lielas brūnas tējkannas pašpārliecināti sēdēja misis Makeja.

Elspeta Makeja bija pilnīgs pretstats savam brālim Spensarn. Elspeta bija tieva kā diegs, un viņas smalkajā, šaurajā sejā paudās ass vērīgums pret visu pasaulē notiekošo. Zināmu līdzību ar brāli gan varēja saskatīt, galvenokārt tā bija jaušama acīs un prāvajā apakšžoklī. Puaro zināja, ka var droši paļauties kā uz viena, tā uz otra spriedumiem un veselo saprātu. Varbūt atšķirtos izteiksmes veids, bet ne būtība. Spenss savas domas izteica lēni, visu iepriekš apsvēris, kamēr misis Makeja — aši un strauji, kā kaķene lēcienā uz peli.

—      Liela nozīme ir meitenes raksturam, — sacīja Puaro. — Džoisas Reinoldsas raksturam. Un šis tas mani mulsina. — Viņš paskatījās uz Spensu.

—      Šajā jautājumā es nevaru palīdzēt, — atzinās Spenss. — Nedzīvoju te pietiekami ilgi, lai pazītu visus apkārtējos. Labāk prasiet Elspetai.

Jautājoši saraucis uzacis, Puaro paraudzījās pāri galdam. Misis Makejas atbilde bija strikta kā parasti.

—      Es teiktu, ka mazā bija pamatīga mele, — viņa nocirta kā ar nazi.

—      Nebija tāda meitene, uz kuru jūs paļautos, kurai noticētu?

Elspeta noteikti papurināja galvu.

-   Nekādā ziņā. Viņa spēja sastāstīt visādas pasakas un darīja to ļoti ticami. Bet es gan viņai nekad neticēju.

-  Stāstīja visu ko, lai tikai izrādītos?

-   Tieši tā. Vai dzirdējāt par ceļojumu uz Indiju? Kaut kas neticams! Kopā ar ģimeni apceļojusi Indiju! Nezinu, kurš patiešām bija tajā ceļojumā — viņas tēvs ar māti vai icvocis ar sievu. Bet meitene atgriezās skola pēc brīvdienām un sastāstīja zilus brīnumus. Kā ceļojusi, ko redzējusi un piedzīvojusi! Tur bija gan maharadža, gan tīģeru medības, gan ziloņu bari. Ak, cik sīki un patiesi viņa prata to visu attēlot! Un daudzi noticēja. Bet es tūlīt teicu — meitēns fantazē par to, kas nekad nav noticis. Iesākumā nospriedu: var jau būt, ka viņa tur bijusi, taču visu krietni pārspīlē. Saprotiet, ar katru reizi tīģeru skaits pieauga. Viņas nostāstos bija daudz vairāk tīģeru nekā vispār iespējams. Un ziloņu bari! Es zināju, ka viņai vienmēr paticis sadomāt.

-    Un vienmēr tikai tāpēc, lai pievērstu sev uzmanību?

-   Jā, tieši tā. Džoisa lieliski prata pievērst sev apkārtējo uzmanību.

-   Taču tāpēc vien, ka meitene izfantazējusi ceļojumu, kurā nekad nav piedalījusies, nevar apgalvot, ka itin viss, ko viņa jebkad teikusi, ir meli, — iejaucās Spenss.

—     Protams, — atcirta Elspeta, — bet es tomēr teiktu: visticamāk, ka viņa meloja vienmēr.

—     Tātad jus esat pārliecināta: ja Džoisa Reinoldsa teicās redzējusi slepkavību, tad, pilnīgi iespējams, ka viņa meloja, un jūs neticat, ka tā varētu būt patiesība?

—     Tieši tā, — noteikti atbildēja misis Makeja.

—     Tu vari kļūdīties, — iebilda viņas brālis.

—     Jā, varu. Jebkurš var kļūdīties. Var izrādīties, ka bija tāpat, kā tajā pasakā: zēns tik bieži maldināja citus, saucot: "Vilks, vilks!", ka neviens viņam nenoticēja, kad vilks patiešām atskrēja un uzbruka.

-Tātad…

—     Tātad es domāju, ka meitene tomēr nerunāja patiesību. Taču gribu būt godīga varbūt šoreiz tā bija taisnība. Varēja būt, ka viņa ir kaut ko redzējusi. Ne tieši slepkavību, bet kaut ko.

—  Un tāpēc viņu nogalināja? — bilda Spenss. — Padomā par to, Elspeta. Meiteni nogalināja.

—     Tā ir. Un tāpēc es saku, ka varbūt nepareizi spriežu par viņu. Un ja tā, man ļoti žēl. Taču jautājiet ikvienam, kas meiteni pazina, un visi jums pateiks, ka melošana Džoisai bija dabisks process. Ņemiet vērā, ka tās bija bērnu viesības un viņa bija saIraukusies, gribēja atstāt iespaidu.

-       Patiesībā viņai neviens neticēja, Puaro izteica kopsavilkumu.

Elspeta Makeja domīgi nošūpoja galvu.

-        Ko gan viņa būtu varējusi redzēt? Kurš lika nogalināts? prātoja Puaro, pievērsdams skatienu vispirms Spensam, tad viņa māsai.

-       Neviens, noteikti atbildēja misis Makeja.

-        Vai apkaimē bijuši kādi pēkšņas nāves gadījumi?

-        Jā, protams, sacīja Spenss, — kā visur — mirst veci ļaudis, invalīdi vai tamlīdzīgi. Pilnīgi saprotami nāves gadījumi. Vai arī auto uzbrauc kādam, bet šoferis aizbēg…

-        Nevienas negaidītas vai neparastas nāves?

-        Nu… Elspeta vilcinājās, es domāju…

Spenss viņu pārtrauca.

-        Es te piemetu dažus vārdus, viņš pastūma Puaro papīra lapiņu, — lai aiztaupītu jums pūles, izprašņājot vietējos iedzīvotājus.

—        Varbūtējo upuru saraksts?

-        Tas būtu par stipru teikts. Drīzāk teo rētiski iespējamo.

Puaro paņēma sarakstu un skali lasīja:

—     Misis Levelīna-Smaita. Šarlote Benfīl da. Dženela Vaita. Leslijs Feriers…

Viņš pārtrauca uzskaitīšanu un, paraudzī jics pretimsēdētājos, atkārtoja pirmo no saukto vārdu:

—        Misis Levelīna-Smaita.

-        Jā, viņu varētu pieskaitīt, — prātoja misis Makeja. — Šo gadījumu varētu apspriest. — Un viņa piemetināja kādu vārdu, kas izklausījās kā "opera".

—     Opera? — Puaro izbrīnījās. — Kāds te sakars ar operu?

-        Pēkšņi vienā naktī viņa aizbrauca, — paskaidroja Elspeta. — Pēc tam nekas par viņu nav dzirdēts.

-   Vai misis Levelīna-Smaita?

—     Nē, nē, operas meitene. Viņai bija iespēja pieliet kaut ko zālēm. Viņai tika visa nauda, vismaz viņa uz to cerēja.

Puaro jautājoši paskatījās Spensā.

-        Kopš tā laika nekas par viņu nav dzirdēts, — turpināja misis Makeja. — Tās ārzemnieces visas vienādas.

Tad Puaro saprata.

-  Au pair meitene [6] , — viņš precizēja.

-   Nu jā. Dzīvoja pie vecās kundzes, bet nedēļu vai divas pēc kundzes nāves no au pair meitenes vairs nebija ne miņas.

Aizlaidās ar kādu vīrišķi, — nosprieda Spenss.

-   Ja tā, tad neviens par šādu vīrieti neko iepriekš nebija dzirdējis, — sacīja Elspeta. Parasti gan ātri vien kļūst zināms, kurš ar kuru satiekas un citas tamlīdzīgas lietas.

-   Vai radās aizdomas par misis Levelīnas-Smaitas nāves cēloni?

-   Nē, viņai bija slima sirds. Viņu regulāri apmeklēja ārsts.

-   Tomēr jūs, mans draugs, šo sarakstu iesākāt tieši ar viņu.

-   Nu, kā lai saka… Viņa bija bagāta, ļoti bagāta un jau krietni gados. Viņas nāve nebija negaidīta, tomēr pēkšņa. Es pat teiktu, ka doktors Fērgusons bija pārsteigts, teiksim, nedaudz izbrīnīts. Manuprāt, viņš domāja, ka vecā dāma nodzīvos ilgāk. Nu, bet arī ārstiem gadās pārsteigumi. Viņa bija ietiepīga, ne vienmēr paklausīgi pildīja ārsta norādījumus. Viņai tika pieteikts sargāt sevi, nepārpūlēties, taču vecā dāma darīja tā, kā pašai tīk. Piemēram, kundze bija kaislīga dārzniece, bet darbs dārzā sirdsslimniecei par labu nenāk.

Elspeta Makeja pārtvēra stāstījuma pavedienu:

—      Misis Levelīna-Smaita pārnāca uz dzīvi šeit pēc tam, kad sāka streikot sirds. Viņa gribēja dzīvot radinieku mistera un misis Dreikas — tuvumā un tāpēc nopirka "Akmeņmājas", lielu Viktorijas laika celtni pie vecajām akmeņlauztuvēm. Tās apkārtne piesaistīja vecās dāmas uzmanību, jo tur viņa varēja īstenot savu dižo ieceri: kundze iztērēja tūkstošiem mārciņu un izrakāto zemesgabalu pārvērta krāšņā dārzā. "Auglīgais dārzs" tā viņa to sauca. Pat nolīga ainavu arhitektu no Vislejas. O, tur ir ko redzēt!

— Būs jāaiziet un jāapskatās, — Puaro nosprieda. — Kas zina, varbūt rodas kāda ideja.

— Jūsu vietā es noteikti aizietu. To ir vērts redzēt.

—      Jūs sakāt — vecā dāma bija ļoti bagāta? — pārjautāja Puaro.

—      Bagāta kuģubūvētāja atraitne. Naudas viņai bi ja kaudzēm.

īno

-   Tā kā vecajai kundzei bija slima sirds, viņas nāvi nevar saukt par negaidītu, taču tā bija pēkšņa, — Spenss sacīja. Neradās ne mazākās aizdomas par vardarbību. Sirds mazspēja vai kā nu ārsti to sauc svešvārdā — koronārā…

-   Kriminālizmeklēšana netika uzsākta?

Spenss noliedzoši pakratīja galvu.

-    Tā gadās, — prātoja Puaro. Vecākai sievietei tiek piekodināts būt uzmanīgai, neskraidīt augšup lejup pa kāpnēm, pārāk nenopūlēties dārzā un tā tālāk, un tā tālāk. Bet, ja iedomājamies enerģisku kundzīti, kura visu mūžu aizrautīgi darbojusies pa dārzu un vienmēr darījusi tā, kā pašai paiik, tad, protams, viņai trūkst pienācīgā respekta pret ārsta ieteikumiem.

-   Tā ir. Misis Levelīna-Smaita neauglīgo zemi pārvērta burvīgā dārzā, patiesībā to izveidoja ainavu arhitekts. Trīs gadus viņi pie tā strādāja — viņš un viņa darba devēja. Dāma bija saskatījusies daudzus krāšņus dārzus, manuprāt, Īrijā, kad bija tur ekskursijā, ko rīkoja Nacionālo parku trests. (), viņi pasakaini pārvērta šo vietu… Lai noticētu, tas jāredz savām acīm.

-   Tātad dabīga nāve, — sacīja Puaro, un kā tādu to apliecinājis vietējais ārsts. Vai viņš vēl joprojām praktizē šeit? Vai tas pats ārsts, kuru esmu nodomājis apmeklēt?

—     Doktors Fērgusons, jā. Apmēram sešdesmit gadus vecs, lielisks ārsts, labi ieredzēts un visu cienīts.

—     Tomēr jums ir aizdomas, ka vecās sievietes nāve varētu būt slepkavība? Kas jums liek tā domāt?

—      Operas meitene, piemēram, — teica Elspeta.

—         Kāpēc?

—    Tai jābūt viņai, kas viltoja testamentu. Kurš gan cits to varēja izdarīt, ja ne viņa?

—     Jums man jāpastāsta kas vairāk. Kas tas par viltoto testamentu?

—     Sarežģījumi sākās, kad pienāca vecās kundzes testamenta apstiprināšanas brīdis, vai kā jūs to saucat.

—         Vai tas bija nesen sastādīts testaments?

—     Tas bija, kā viņi saka… izklausās pēc "kodes"…. kodi… jā, kodicils. Elspeta nedroši paskatījās uz Puaro. Viņš pamāja ar galvu.

—     Viņa jau iepriekš bija rakstījusi vairākus testamentus, paskaidroja Spenss, — bet visos bija minēts gandrīz viens un tas pats — novēlējumi labdarībai, novēlējumi ilggadējiem kalpotājiem, bet mantojuma lielākā daļa norakstīta māsasdēlam un viņa sievai, kas bija kundzes tuvākie radinieki.

-   Bet šis īpašais kodicils?

-        Tajā viss bija novēlēts operas meitenei, — sacīja Elspeta, par pašaizliedzīgo rūpēšanos un iejūtību. Tā vai tamlīdzīgi tur stāvēja rakstīts.

Pastāstiet kaut ko vairāk par nu pair meiteni.

-        Viņa bija no kādas Viduseiropas valsts. Tāds garš nosaukums.

-       Cik ilgi viņa nodzīvoja pie misis LeveImas-Smaitas?

-   Nedaudz vairāk par gadu.

-        Jūs viņu visu laiku saucat par veco kundzi. Cik gadu viņai īsti bija?

-         Krietni pāri sešdesmit. Teiksim, sešdesmit pieci vai seši.

-       Tas nebūt nav sevišķi liels vecums, Puaro, nedaudz aizskarts, noteica.

-        Kopumā viņa tika uzrakstījusi vairākus testamentus, turpināja stāstīt misis Makeja. — Kā jau Bērts minēja, cits no cita tie daudz neatšķīrās. Zināmas naudas summas vienai vai divām labdarības iestādēm, tad atkal citām, kā arī dažādi papildu dāvinājumi vecajiem kalpotājiem un tamlīdzīgi grozījumi. Taču mantas lielākā daļa vienmēr tika novēlēta māsasdēlam un viņa sievai. Vēl, šķiet, kādām pavecām māsīcām vai brālēniem, kuri bija jau apmiruši, kad pienāca pašas pēdējā stundiņa. Ainavistam, kura izmitināšanai jau bija uzcelta vasaras mājiņa, viņa novēlēja tiesības dzīvot tajā, cik vien ilgi viņš vēlas, kā arī zināmu naudas summu dārza tālākai uzturēšanai kārtībā un lai dārzs būtu pieejams plašākai publikai. Nu, un tamlīdzīgi vēlējumi.

-   Droši vien vecās dāmas radinieki testamentu apstrīdēja, pastāvot uz to, ka viņa vairs nav bijusi pie pilna prāta un tikusi nevēlami iespaidota?

-    Tā droši vien būtu noticis, sacīja Spenss, — bet advokātiem radās aizdomas, ka tas ir viltots. Acīmredzot viltojums bija skaidri redzams, jo to uzreiz atklāja.

-    Izrādījās, ka operas meitene varējusi paveikt visu gaužām viegli, tālāk turpināja Elspeta. — Redziet, meitene bieži rakstīja vēstules misis Levelīnas-Smaitas vietā, jo vecajai kundzei nepatika ar rakstāmmašīnu drukāta sarakste. Ja tā nebija darījumu vēstule, viņa allaž teica meitenei: "Raksti ar roku, centies atdarināt manu rokrakstu un paraksties ar manu vārilu." Reiz to bija dzirdējusi sieviete, kura uzkopa telpas, misis Maindena. Manuprāt, meitene iemanījās to darīt tīri labi, un tad pēkšņi vienu dienu viņai ienāca prātā, kā varētu šo iemaņu izmantot savā labā. Tā tas notika. Taču, kā jau teicu, advokāti izrādījās ļoti acīgi un blēdību atklāja.

Misis Levelīnas-Smaitas advokāti?

-     Jā. "Fulertons, Harisons un Ledbelers", ļoti cienījama firma Medčesterā. Viņi pārstāvēja kundzi darījumu lietās. Tā nu advokāti pieprasīja ekspertīzi, un viss nāca gaismā. Meiteni nopratināja, pēc tam viņa pazuda. Vienkārši izgāja no mājas, pamēļot pusi savas mantības. Meiču grasījās nodot tiesai, taču viņa laiku lieki nekavēja un pazuda. Nudien, nav jau grūti izbraukt no valsts. Neuzrādot pasi, var doties vienas dienas ceļojumā uz kontinentu, bet, ja jums ir noruna ar kādu tajā pusē, visu var sagatavot krietni iepriekš, pirms uzsākta pakaļdzīšanās. Droši vien viņa atgriezusies savā dzimtenē vai kur citur pie draugiem un mainījusi vārdu.

—      Tomēr visi bija pārliecināti, ka misis Levelīna-Smaita mirusi dabīgā nāvē? — pārjautāja Puaro.

-   Jā, nedomāju, ka viņi šaubījās. Es tikai gribu teikt, ka iespējama cita varbūtība, jo, redziet, pirms radās kādas šaubas, kundze jau bija apglabāta. Varbūt Džoisa bija kaut ko dzirdējusi, piemēram, ka misis Levelīna-Smaita, dzerot kārtējo zāļu devu. saka au pair meitenei: "Šīs zāles garšo savādāk" vai "Šīm zālēm ir rūgtena garša", vai "Tādas dīvainas šoreiz tās zāles"…

-   Tevī klausoties, varētu nodomāt, ka tu tur esi bijusi klāt, paironizēja Spenss. Diemžēl tā ir tikai tava iztēle.

-   Kad tieši viņa nomira? No rīta, vakarā, savā istabā vai kur citur, mājās vai ārpus mājas?

-    Mājās. Kādu dienu, pametusi dārza darbus un smagi elsdama, viņa iegājusi mājā, pateikusi, ka jūtas ļoti nogurusi un atgūlusies gultā, no kuras, īsi sakot, tā arī vairs nepiecēlās. Kas no medicīnas viedokļa bija pilnīgi saprotams.

Puaro izņēma no kabatas nelielu piezīmju grāmatiņu. Kādas lappuses augšdaļā jau bija rakstīts: "Upuri". Zemāk viņš uzrakstīja: "Nr. I: Misis Levelīna-Smaita, iespējams." Nākamās lappuses viņš aizpildīja ar vārdiem, kurus Spenss nosauca, pie katra sniedzot tuvākus paskaidrojumus.

- Šarlote Benfilda?

Spenss nekavējoties paskaidroja:

-  Sešpadsmit gadus veca pārdevēja. Vairāki ievainojumi galvā. Viņu atrada uz takas netālu no Akmeņlauztuvju meža. Aizdomas krita uz diviem jauniem vīriešiem. Abi bija draudzējušies ar meiteni. Tomēr nekādu pierādījumu nebija.

Viņi palīdzēja izmeklēšanā?

-   Nē, diezko nepalīdzēja vis. Abi bija nobijušies, šo to piemeloja, nonāca preti tinās paši ar sevi. Neviens no viņiem varbūtējā slepkavas lomā tā pārliecinoši neiederējās. Kaut gan varēja būt kā viens, tā otrs.

-   Kas viņi ir par puišiem?

-   Pīters Gordons, divdesmit viens gads. Nestrādā. Pāris darbos izmēģinājis roku, taču nekur nav noturējies ilgi. Slaists. Diezgan izskatīgs. Vairākas reizes ticis aizturēts par sīkām zādzībām. Nosacīti sodīts. Neviena protokola par vardarbību. Redzēts apgrozāmies nekaunīgu, noziedzīgu jauniešu vidū, tomēr pamanījies neiekulties nopietnās nepatikšanās.

-   Un otrs puisis?

-     Tomass Hads. Divdesmit. Stostās. Kautrīgs. Neirotiķis. Gribēja kļūt par skolotāju, tomēr nespēja iecerēto piepildīt. Māte atraitne, pašaizliedzīgās sievietes tips. Neatbalsta draudzēšanos ar meitenēm, uzrauga puisi kā mazu bērnu. Viņš strādāja rakstāmlietu tirgotavā. Nekas krimināli sodāms viņa uzvedībā nav manīts, tomēr liekas, ka psiholoģiski varētu atbilst. Skuķis viņu muļķoja, neņēma par pilnu. Iespējamais nozieguma motīvs — greizsirdība, bet neizdevās atrast nekādus pierādījumus. Abiem puišiem bija alibi. Hadam — viņa mātes liecība. Viņa, protams, zvērētu kaut vai pie Bībeles, ka dēls visu vakaru pavadījis mājās kopā ar viņu, un neviens to nevarētu apstrīdēt. Tovakar ne slepkavības vietas tuvumā, ne ari kur citur Hads netika manīts. Pītera Gordona alibi apliecināja viņa ne tik cienījamie draugi. Nekādu sevišķu uzticību viņu apgalvojumi neizraisīja, taču arī apšaubīt nebija iemesla.

-   Kad tas notika?

-   Pirms astoņpadsmit mēnešiem.

-   Kur?

-     Uz taciņas klajumā netālu no Vudlejas.

-    Nepilnas jūdzes attāluma, — iestarpinaja Elspeta.

-   Džoisas Reinoldsas mājas tuvumā?

-   Nē, ciemata pretējā pusē.

-        Neliekas, ka tā varētu but slepkavība, par kuru runāja Džoisa, — domīgi sacīja Puaro. Turklāt: ja tu redzi, kā jauns cilvēks sit meitenei pa galvu, tad laikam taču uzreiz saproti, ka tiek pastrādāts noziegums, nevis nogaidi gadu un tad sāc prātot, vai tā bija vai nebija slepkavība.

Puaro nolasīja nākamo vārdu:

-   Leslijs Feriers.

Spenss precizēja:

-        Advokātu kantora darbinieks, divdesmit astoņus gadus vecs, strādāja firmas "Fulertons, Harisons un Ledbeters" birojā, Medčesterā, Tirgus ielā.

-        Liekas, jūs teicāt, ka viņi bija misis Levelīnas-Smaitas advokāti?

-   Jā, tie paši.

-   Un kas notika ar Lesliju Ferieru?

-         Sadurts mugurā netālu no krodziņa "Zaļais Gulbis". Ļaudis runāja, ka viņš lakstojies ap muižas īpašnieka Harija Grifina sievu. Viņa bija un joprojām ir skaista, tiesa, zobi gan nedaudz par lieliem. Feriers bija gadus piecus sešus jaunāks par viņu, bet kundzei patīk jaunāki vīrieši.

-   Ierocis?

-   Nazi neatrada. Runāja, ka Leslijs pārtraucis attiecības ar misis Grifinu un uzsācis romānu ar kādu meiču, taču neviens nemācēja teikt, tieši ar kuru.

-   Ak, tā. Un uz kuru krita aizdomas? Uz muižas īpašnieku vai viņa sievu ?

-   Pilnīgi pareizi, — apstiprināja Spenss. Vainīgais varēja būt kā viens, tā otrs. Ticamāk, ka sieva. Viņa ir pusčigāniete, ļoti temperamentīga sieviete. Taču pastāv arī citas varbūtības. Leslija dzīvesveidu nevarēja saukt par nevainojamu. Kad puisim bija ap divdesmit, viņš iekūlās pamatīgās nepatikšanās, jo norēķinos bija viltojis parakstus. Taču par viņu iežēlojās — uzaudzis nelabvēlīgā ģimenē un tā tālāk, darba devēji daudz neuzstāja, un sods nebija liels, bet, kad tas tika izciests, viņu pieņēma darbā birojā "Fulertons, Harisons un Ledbeters".

-   Uzsāka kārtīgu dzīvesveidu?

-    Nu, kas attiecas uz darbu, tad — jā, viss bija nevainojami. Tomēr viņš izrādījās iejaukts strīdīgu jautājumu kārtošanā apšaubāmu draugu barā. Viņš bija no tiem, kurus mēdz dēvēt par nepareizajiem, bet uzmanīgajiem.

-   Tātad bija ari cita iespēja?

-   Viņu varēja nodurt kāds no bandītiskajiem drauģeļiem. Kad apgrozās starp tādiem tipiem, tad nav brīnums, ja domstarpības tiek kārtotas ar naža palīdzību.

-   Vai ir zināms vēl kaut kas?

-    Bankā puisim bija noguldīta diezgan liela naudas summa. Visas iemaksas veiktas skaidrā naudā. Nav zināms, kur viņš ņēmis tādus līdzekļus. Arī tas likās aizdomīgi.

-    Nočiepa firmai "Fulertons, Harisons un Ledbeters"? — minēja Puaro.

-   Advokāti to noliedza. Pie viņiem valdot ļoti stingra uzskaite un notiekot regulāras pārbaudes.

-   Policija tā arī neuzzināja, no kurienes tāda nauda?

-Nē.

-     Manuprāt, ari šī slepkavība nav tā, par kuru runāja Džoisa, — Puaro izlēma, tad nolasīja pēdējo vārdu: — Dženeta Vaita.

-   Atrasta nožņaugta uz takas, kas ir īsākais ceļš no skolas līdz mājai, kurā viņa īrēja dzīvokli kopā ar Noru Ambrouzu, skolotāju no tās pašas skolas. Nora stāstīja: Dženeta šad tad izteikusies, ka viņu uztrauc vīrietis, kurš bieži sūtot draudu vēstules, kaut arī viņu attiecības sen beigušās. Tomēr neviens par šo vīrieti neko nezināja. Nora Ambrouza nezināja nosaukt ne viņa vārdu, ne adresi.

—Ahā, Puaro iesaucās, — tas man patīk jau labāk!

Un viņš pie Dženetas vārda pievilka treknu ķeksīti.

—     Kāpēc labāk?

—     Šī slepkavība vairāk izskatās pēc tādas, ko Džoisa būtu varējusi redzēt. Viņa varēja pazīt upuri — skolotāju no savas skolas. Droši vien nepazina uzbrucēju. Iespējams, ka dzirdēja strīdu abu starpā, redzēja, ka abi ir saķērušies — viņai pazīstamā skolotāja un svešais vīrietis —, bet tobrīd par redzēto daudz neprātoja. Kad nogalināja Dženetu Vaitu?

—     Pirms divarpus gadiem.

—     Arī laika ziņā sakrīt. Tajā brīdī meitene nesaprata, ka vīrietis nevis skauj sievieti, bet žņaudz, taču paaugusies viņa visu atcerējās un aptvēra redzētā patieso nozīmi. — Puaro paskatījās Elspetā. — Jūs man piekrītat?

—     Saprotu, ko jūs domājat, — pamāja Elspeta, — bet vai tikai jūs neķeraties pie lielas no nepareizā gala? Tā vietā, lai meklētu noziedznieku, kurš pirms trim dienām nogalināja meiteni šeit, Vudlejā, jūs iztaujājat par pagājušo gadu slepkavību upuriem.

-   Mēs ejam no pagātnes uz nākotni, — sacīja Puaro. — No laika pirms divarpus gadiem līdz Džoisas nāves dienai. Un jūs, bez šaubām, jau esat sapratuši, ka mums jāapsver, kurš no Vudlejas iedzīvotājiem, bērnu svētku dalībniekiem, varētu būt saistīts ar kādu senāku slepkavību.

—      Tādā gadījumā, — sacīja Spenss, — aizdomās turamo personu loks sašaurinās. Ja vien atzīstam jūsu pieņēmumu, ka iemesls Džoisas nogalināšanai bija viņas izteikums par redzēto slepkavību, jo šos vārdus dzirdēja kāds, kurš piedalījās ballītes priekšdarbos. Gan jāpatur prātā, ka varam kļūdīties attiecībā uz īsto nozieguma motīvu, bet, manuprāt, esam uz pareizā ceļa. Tātad Džoisa paziņoja, ka redzējusi slepkavību, un kāds, kurš pēcpusdienā atradās tajā mājā, to dzirdēja un, tiklīdz radās izdevība, attiecīgi rīkojās.

-    Un kas atradās tajā mājā? Uzdrošinos cerēt, ka jūs zināt.

—      Ja, šeit ir saraksts.

—      Vai esat to pārbaudījis?

—      Pārbaudīju vairākas reizes. Taču mūsu uzdevums nebūs viegls — sarakstā minētas astoņpadsmit personas.

"To cilvēku saraksts, kuri pēcpusdienā kārtoja telpas bērnu ballītei: Misis Dreika (mājas īpašniece) Misis Batlere Misis Olivera Mis Vitekere (skolotāja) Viņa godība Čārlzs Koterels (mācītājs) Saimons Lcmptons (mācītāja palīgs) Mis Lī (farmaceite) Anna Reinoldsa Džoisa Reinoldsa Leopolds Reinoldss Nikolass Rensoms Dezmonds Holends Beatrise Ādleja Ketija Grānta Diāna Brenta

Misis Gāltona (palīdze mājas darbos)

Misis Maindena (apkopēja)

Misis Gudbodija (dienas izpalīdze)"

—      Vai esat pārliecināts, ka nevienu neizlaidāt?

— Nē, neesmu pārliecināts, — atbildēja Spenss. Pilnīgi pārliecināts neesmu. Neviens nevar tāds būt. Saprotiet, bija arī cilvēki, kas atnesa šādas tādas lietas: kāds — krāsainās spuldzītes, kāds spogulīšus, kāds aizdeva spaini. Atnesa, pārmija dažus vārdus un aizgāja. Viņi nepalika, lai palīdzētu. Tāpēc kāda cilvēka klātbūtne, iespējams, netika pamanīta. Piemēram, viņš, atnesis savu nesamo, varēja uzkavēties vestibilā un sadzirdēt, ko dzīvojamā istabā sacīja Džoisa. Meitene runāja ļoti skaļi, gandrīz kliedza. Mēs nedrīkstam aprobežoties tikai ar šo sarakstu, taču pašlaik tas ir viss, kas mums ir. Lūdzu. īsi arī pierakstīju, kas ir kas.

— Paldies. Vēl tikai viens jautājums. Droši vien esat jau dažus iztaujājis, arī tos, kas piedalījās vakarā. Vai kāds no viņiem pieminēja Džoisas vārdus par slepkavību?

—      Nē. Tā jau nebija oficiāla nopratināšana. Pirmais man par to pastāstījāt jūs.

—      Interesanti, — novilka Puaro. — Kādam to vajadzēja pieminēt.

—Acīmredzot neviens meitenes vārdus neuztvēra nopietni.

Puaro domīgi pamāja ar galvu.

— Tagad man jāiet, jāsatiek doktors Fērgusons, — viņš teica un ielika Spensa sastādīto sarakstu kabatā.

9. nodala

Ārsts Fērgusons, skots pēc izcelšanās, bija vīrs ap sešdesmit gadiem un ar strupām manierēm. Ar asu skatienu no spuraino uzacu apakšas nomērījis Puaro no galvas līdz kājām, viņš sacīja:

—      Nu, kas par lietu? Sēdieties. Uzmanīgi ar krēsla kāju skritulis vaļīgs.

—      Pats varu iedomāties, — turpināja doktors. — Tādā miestiņā kā šis visi zina visu. Tā rakstniece atveda jūs, Dieva svētīto detektīvu, uz šejieni, lai jūs apskaidrotu prātus vietējiem policistiem. Vairāk vai mazāk tā ir, vai ne?

—      Daļēji, piekrita Puaro. Es atbraucu apciemot savu draugu Spensu, kurš dzīvo šeit pie māsas.

—      Spenss? Hm, teicams vīrs šis Spenss. No stūrgalvju sugas. Labs, godīgs vecā tipa policists. Nekādas kukuļņemšanas, nekādu vardarbīgu paņēmienu. Nav stulbs. Taisns kā svece.

-   Ļoti precīzs raksturojums.

-   Nu, ko jūs teicāt viņam un ko viņš teica jums? painteresējās Fērgusons.

Kā viņš, tā inspektors Reglens izrādīja ārkārtīgi laipnu pretimnākšanu. Ceru, ka ari jūs viņiem pievienosieties.

-    Man nav, ko izrādīt. Es nezinu, kā tas notika. Draņķīga lieta. Viesību laikā bērna galva tiek iegrūsta ūdenī un bērns noslīkst. Jūs jau gan zināt, ka mūsdienās vardarbība pret bērnu nevienu vairs nepārsteidz. Pēdējo septiņu vai desmit gadu laikā esmu redzējis pārāk daudz nogalinātu bērnu. Cilvēki. kuriem būtu jāatrodas vājprātīgo namos, tur neatrodas. Psihiatriskajās slimnīcās trūkst brīvu vietu. Trakie staigā apkārt, jauki runā, jauki sāpošās, izskatās kā normāli cilvēki un meklē kādu, ko nogalināt. Un izklaidējas. Kaut gan parasti viņi to nedara viesībās. Droši vien tāpēc, ka tad viņus viegli pieķertu nozieguma vietā, taču arī starp psihiski slimajiem slepkavām gadās novatori.

-   Vai jums ir kāda ideja par to, kas meiteni nogalināja?

-    Vai jūs tiešām domājat, ka šis ir jautājums, uz kuru tā vienkārši varētu atbildēt? Tad man vajadzīgi kādi pierādījumi, vai jums tā nešķiet? Man vajadzētu būt pārliecinātam.

—      Jums varētu būt kādi minējumi.

—      Jebkuram var būt. Ja mani izsauc pie slimnieka, man jāuzmin, vai puikam ir masalas, alerģija pret zivīm vai pret spalvām spilvenā. Man jāiztaujā, lai uzzinātu, ko viņš ēdis vai dzēris, uz kā gulējis, ar kādiem bērniem saticies. Vai ir braucis pārpildītā autobusā kopā ar misis Smitas vai misis Robinsones bērniem, kuri saslimuši ar masalām, un jāuzzina vēl daudzas citas lietas. Tā es gūstu pagaidu viedokli, tad apsveru, kura varbūtība ir visatbilstošākā, un tikai tad nosaku to, ko sauc par diagnozi. Nedrīkst sasteigt un ir jābūt pārliecinātam.

-   Vai jūs meiteni pazināt?

-     Protams. Viņa bija mana paciente. Ciematā praktizē divi ārsti — es un Vorels. Reinoldsu ģimene ir manā pārziņā. Džoisa bija veselīgs bērns. Parastās bērnu slimības, nekas īpašs vai ārkārtējs. Daudz ēda un daudz pļāpāja. No runātīguma nekāda ļaunuma nebija, lielās ēdelības dēļ pa laikam cieta no žults lēkmēm, kā to sauca agrāk. Izslimoja vējbakas un cūciņas, tas arī viss.

-   Tomēr vienā gadījumā viņa, šķiet, būs izrunājusies par daudz. Pats teicāt, ka meitēns mēdza pļāpāt.

-    Ahā, jūs pieejat no šīs puses? Dzirdēju jau dzirdēju runājam par to. Gluži kā komēdijā "Ko redzēja sulainis", tikai šoreiz tā bija traģēdija. Es jūs pareizi sapratu?

-   Te varētu slēpties slepkavības motīvs, iemesls.

-Jā, piekrītu. Taču iespējami vēl citi varianti. Mūsdienās parasti vainīgos atzīst par garīgi nelīdzsvarotiem. Katrā ziņā tā las izskan miertiesnešu spriedumos. Meiteni neviens neienīda, no viņas nāves neviens neko neieguva. Es uzskatu, ka tagadējos laikos ne jau noslepkavotajā bērnā jāmeklē nogalināšanas iemesls, tas jāmeklē citur slepkavas galvā. Vainīgs viņa traumētais, ļaunais vai perversais prāts — sauciet to, kā gribat. Es neesmu psihiatrs. Brīžam tnan ir līdz kaklam, kad kārtējo reizi dzirdu slēdzienu: nosūtīt pie psihiatra uz konsultāciju, jo puisis kaut kur ielauzies, norāvis un sabradājis kādam acenes, nočiepis viskija pudeli, nozadzis galda sudrabu vai iesitis vecai sievietei pa galvu nav svarīgi, ko tieši izdarījis, slēdziens viens: nosūtīt pie psihiatra pārbaudei.

—      Un kuru šajā gadījumā, jūsuprāt, vajadzētu sūtīt pie psihiatra?

—      Jūs runājat par cilvēkiem, kuri tovakar atradās notikuma vietā?

-Jā.

—      Slepkava bija tur, vai ne? Citādi nebūtu slepkavības. Pareizi? Viņš bija vai nu starp viesiem, vai starp tiem, kas palīdzēja ballīti sarīkot, vai arī ierāpās pa logu ar nodomu nogalināt. Iespējams, viņš zināja, kā ir nostiprināti logi. Varbūt pabija mājā jau agrāk un visu izlūkoja. Tātad — kāds vīrietis vai zēns. Viņš grib kādu nogalināt. Nekā neparasta. Medčesterā bija līdzīgs gadījums, atklājās tikai pēc gadiem sešiem septiņiem. Trīspadsmit gadus vecs zēns. Sagribēja kādu noslepkavot un nogalināja deviņgadīgu bērnu, nozaga automašīnu, iebrauca to septiņas vai astoņas jūdzes dziļāk jaunaudzē un sadedzināja. Pēc laika ģimene pārvācās uz dzīvi citur, un, cik zināms, viņa uzvešanās bija nevainojama līdz divdesmit viena vai divdesmit divu gadu vecumam. Redziet, tā viņš pats stāstīja. Bet iespējams ir viss, varbūt šis puisis tomēr turpināja nogalināt. Droši vien tā arī bija. Viņš, lūk, esot atklājis, cik patīkami ir slepkavot. Neliekas, ka nogalinājis daudzus (tad policija būtu tikusi viņam uz pēdām jau krietni agrāk), bet šad tad viņu pārņemot tieksme slepkavot tāds bija psihiatra slēdziens. Nogalinājis savus upurus garīgas nelīdzsvarotības brīžos. Tā es cenšos izskaidrot arī šeit notikušo traģēdiju. Katrā ziņā kaut kas līdzīgs. Es neesmu psihiatrs, paldies Dievam. Man ir draugi psihiatri. Daži no viņiem ir saprātīgi puiši, daži… nu, es teiktu, ka tiem pašiem būtu jāizmeklējas pie nervu ārsta. Zēnam, kurš nogalināja Džoisu, droši vien ir jauki vecāki, parasta uzvedība, labs izskats, un nevienam pat sapņos nerādās, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā. Kādreiz taču arī jums būs gadījies līdzīgi: jūs iecērtat zobus skaistā, sārtā un sulīgā ābolā, un tad tur, pie pašas serdes, paslejas kaut kas pretīgs un locīdamies māj? Ar daudzām cilvēciskām būtnēm ir tāpat. Un krietni biežāk nekā agrāk, es teiktu.

—      Jūs turat kādu aizdomās?

—      Es nevaru tā vienkārši un bez kādiem pierādījumiem noteikt diagnozi slepkava.

—      Tomēr jūs piekrītat, ka tas bijis kāds no viesību dalībniekiem? Jo nevar taču būt slepkavība bez slepkavas.

—  Var. Detektīvromānos. Kādus droši vien sacer jūsu paziņa. Taču šajā gadījumā es jums piekritu — slepkava tur bija. Kāds no viesiem, kāds no tiem, kas palīdzēja pēcpusdienā, kāds, kurš ierāpās pa logu kas bija viegli izdarāms, iepriekš visu izpētot. Varbūt kādam slimajās smadzenēs ieperinājās doma, ka slepkavība Helovina ballitē varētu būt jauna, neparasta ideja un izklaide. Ar to jums jāsāk, vai ne? Ar viesību dalībniekiem. Fērgusons piemiedza aci zem kuplajām uzacīm. Es arī tur biju, — viņš sacīja, — tā pavēlāk. Iegriezos, lai apskatītos, kā viņi līksmojas. Un, sparīgi papurinājis galvu, piebilda: Jā, tāda ir tā problēma, vai ne? Kā avīžu virsrakstā: "Slepkava bija starp svētku dalībniekiem".

10. nodala

Puaro atzinīgi aplūkoja ēku, pie kuras galvenās ieejas bija lasāms uzraksts: "Gobas".

Viņu sagaidīja sieviete, kura acīmredzot bija sekretāre, un bez kavēšanās pavadīja uz skolas direktores kabinetu. Mis Emlina piecēlās no rakstāmgalda, aiz kura bija sēdējusi, un sasveicinājās ar apmeklētāju.

—      Ļoti priecājos jūs satikt, mister Puaro. I ,smu daudz dzirdējusi pār jums.

-Jūs esat ārkārtīgi laipna, — teica Puaro.

-   No manas senas draudzenes mis Balstrodas, bijušās Mīdoubenkas skolas direktores. Vai atceraties viņu?

—      Mis Balstrodu nav iespējams aizmirst. Iespaidīga personība.

-   Jā, — piebalsoja mis Emlina, — tā bija viņa, kas Mīdoubenkas skolu izveidoja tādu, kāda tā ir. — Viņa viegli nopūtās un turpināja: — Tagad skola nedaudz izmainījusies — citādi mērķi, jaunas metodes, tomēr tā joprojām ir izcila, progresīva mācību iestāde ar izkoptām tradīcijām. Ak, tā jau tas ir — nedrīkstam iesīkstēties… Jus, protams, esat atnācis sakarā ar Džoisas Reinoldsas nāvi. Mani nedaudz izbrīna jūsu interese. Šis gadījums atšķiras no noziegumiem, kādus parasti izmeklējat. Jūs pazināt meiteni vai viņas ģimeni?

-   Nē, — atbildēja Puaro, — mani palūdza atbraukt paziņa, misis Ariadna Olivera. Viņa apmetusies šeit, Vudlejā, un arī bijusi tajās viesībās.

— Misis Olivera raksta burvīgas grāmatas! Pāris reižu esam arī tikušās. Nu, ja reiz neesat tuvs cilvēks nelaimīgajai ģimenei, jo labāk, mūsu saruna būs vieglāka. Varēsim izteikties tieši un atklāti. Briesmīgs notikums. Ārkārtīgi nepatīkams, ja drīkst tā sacīt. Iesaistītie bērni nav pietiekami veci un nav arī pietiekami jauni, lai viņus kaut kā īpaši raksturotu. Ir noticis psiholoģisks noziegums, jūs piekrītat?

-     Nē, — Puaro nepiekrita. Manuprāt, šai, tāpat kā lielākajai daļai slepkavību, bija savs pilnīgi konkrēts motīvs, iespējams, zemisks motīvs.

-   Patiesi. Bet iemesls?

—      Par iemeslu kļuva Džoisas apgalvojums. Ne tieši svētku vakarā, bet agrāk dienā, kad vecākie bērni un pieaugušie palīdzēja visu sagatavot. Meitene skaļi paziņojusi, ka reiz esot redzējusi slepkavību.

—      Vai viņai noticēja?

—      Man šķiet, ka nenoticēja.

-   Tas ir saprotami. Džoisa saku jums atklāti, monsieur Puaro, jo mēs taču nevēlamies, lai nevajadzīga sentimentālitāte traucētu mūsu spriešanas spējas, bija diezgan viduvējs bērns: viņu nevarētu nosaukt ne par muļķi, ne arī par sevišķi intelektuāli attīstītu. Pavisam atklāti runājot, viņa bija nepārspējama mele. Nu, nepārprotiet, ne jau tāds īpaši nepareizs bērns — meitene necenlas izvairīties no soda vai slēpt kādu sīkāku pārkāpumu. Džoisa bija lielībniece. Dižojās ar to, kā īstenībā nebija, lai tikai atstātu iespaidu uz saviem draugiem, ja vien tie viņā klausījās. Protams, viņi nenoticēja pasakām, ko Džoisa stāstīja.

—      Jūs domājat — meitene izfantazēja, ka redzējusi slepkavību, lai padarītu sevi ievērojamāku citu acīs, lai ieintriģētu klausītājus?

—      Jā. Un es teiktu, ka šoreiz persona, uz kuru Džoisa gribēja atstāt iespaidu, neapšaubāmi bija Ariadna Olivera…

—      Tātad jūs gribat teikt, ka meitene nekādu slepkavību neredzēja.

— Vismaz es stipri apšaubu, ka viņa to būtu redzējusi.

—      Jūs uzskatāt, ka Džoisa visu izdomāja.

—      Nē, ne gluži tā. Viņa, iespējams, varēja redzēt autokatastrofu vai, kā golfa laukumā kādam trāpa pa galvu — nu, kaut ko tādu, kas viņas acīs varētu izskatīties pēc slepkavības.

—      Tātad vienīgais noteikti zināmais fakts ir tas, ka Visu Svēto dienas priekšvakarā notikusi slepkavība.

—      Jā, tas nu nekādi nav apšaubāms, — mis Emlina mierīgā balsī piekrita. — Tā tas ir. Loģiski.

—      Vai nenojaušat, kurš varētu būt slepkava?

—Es saprotu, kāpēc jūs tā jautājat. Galu galā pārsvarā bērni, kuri piedalījās ballītē, bija vecumā no deviņiem līdz piecpadsmit gadiem un, izņemot dažus, visi ir mūsu skolas audzēkņi. Es viņus labi pazīstu, man jāzina arī kaut kas par viņu ģimenēm un dzīves apstākļiem.

—      Dzirdēju, ka pirms gada vai diviem tikusi nožņaugta jūsu skolas skolotāja. Slepkava tā arī neesot notverts.

— Jā, Dženeta Vaita. Divdesmit četrus gadus veca, emocionāla meitene. Cik zinu, viņa pastaigājusies vienatnē. Varbūt bija norunājusi satikšanos ar kādu vīrieti. Dženeta bija ļoti pievilcīga sieviete. Jā, slepkavu neatklāja. Policija nopratināja vairākus jaunus vīriešus, vērsās pēc palīdzības pie sabiedrības, kā jau tas ir parasts tādos gadījumos, taču viss velti — nekādu pierādījumu ne pret vienu noteiktu personu. Liela neveiksme, tā policija pati novērtēja savu darbu. Gluži manas domas.

—      Mani ar jums vieno tāda pali nostāja — mēs neattaisnojam slepkavības.

Kādu bridi mis Emlina klusējot noraudzījās Puaro. Lai gan sievietes seja nekas neizmainījās, viņš juta, ka liek rūpīgi vērtēts. /

-    Man patīk, kā jūs to pateicāt, — viņa beidzot sacīja. — No ziņām, kas šodien lasāmas un dzirdamas, tā vien gribas secināt, ka daļa Vudlejas sabiedrības lēnām, bet noteikti mēģina attaisnot dažādos apstākļos notikušu vardarbību.

Viņa apklusa. Dažas minūtes valdīja klusums. Arī Puaro nebilda ne vārda. Mis Emlina, šķiet, apdomāja tālāko rīcību. Beidzot viņa piecēlās un piespieda zvana pogu-

-    Manuprāt, viņa teica, jums vajadzētu aprunāties ar mis Vitekeri.

Mis Emlina izgāja no kabineta, bet pēc minūtēm piecām durvis atvērās, un ienāca apmēram četrdesmit gadus veca sieviete. Viņas mati bija rūsgani krāsoti un solis sparīgs.

-   Monsieur Puaro, — viņa sacīja, kad abi bija sasveicinājušies, Mis Emlina domā, ka varu būt jums noderīga.

-   Ja tā domā mis Emlina, tad noteikti varat. Turēšu viņu pie vārda.

-   Jūs esat sen pazīstami?

-   So pēcpusdienu redzamies pirmo reizi.

-   Taču jums par mis Emlinu jau izveidojies savs priekšstats?

-   Ceru, ka mūsu domas sakrīt.

Elizabete Vitekere izdvesa īsu nopūtu.

-    Jā, droši vien… Saprotu, ka runa būs par Džoisas Reinoldsas nāvi. Kā esat iesaistij ies izmeklēšanā? Vai darbojaties saziņā ar policiju? Viņa kā šaubīdamās pakratīja galvu.

-      Nē, ne pēc policijas pieprasījuma. Privāti, atsaucoties uz savas paziņas lūgumu.

Mis Vitekere pastūma krēslu tā, lai varētu vērties Puaro tieši sejā, un apsēdās.

-   Ak, tā. Ko vēlaties uzzināt no manis?

-   Jūs jau pati sapratāt, par ko būs runa. Netērēsim laiku mazsvarīgiem jautājumiem. Man vajadzētu uzzināt pēc iespējas vairāk par tā vakara gailu. Labi?

-   Jā.

-   Jūs tur bijāt?

-    Jā, es tur biju. — Brītiņu padomājusi, viņa turpināja: — Vispār tie bija jauki svētki, labi organizēti. Bija atnākuši apmēram trīsdesmit cilvēki, tas ir, ieskaitot visādus palīgus. Bērni, pusaudži, pieaugušie, dažas izpalīdzēs mājas darbos un viesību norisē.

-      Vai piedalījāties arī sagatavošanās darbos? Es domāju agrāk, pēcpusdienā?

-   Daudz jau tur nebija, kur pielikt roku. Misis Dreika, dažiem citiem piepalīdzot, veiksmīgi tika ar visu galā. Lielāko laiku paņēma telpu dekorēšana.

—      Ak, tā. Bet jūs ieradāties uz viesībām, tā teikt, lūgta viesa statusā.

—      Tieši tā.

—      Pastāstiet, kas tur notika.

— Pamatā par vakara norisi jums, bez šaubām, jau viss zināms. Jūs interesē, vai bija kaut kas īpašs, ko es būtu varējusi pamanīt, kam varētu būt kāda nozīme, vai ne? Saprotiet, es negribētu velti tērēt jūsu laiku.

— Esmu pārliecināts, ka tāda nodoma jums nudien nav, mis Vitekere. Vienkārši pastāstiet par to vakaru.

—  Vispirms jau svētku organizācija. Vairāk tas viss līdzinājās Ziemassvētku vakaram nekā Visu Svēto dienas priekšvakaram. Snapdragon — ar spirtu aplietās degošās rozīnes un bērnu bars, kas cenšas tās satvert, daudz smieklu un satrauktu klaigu. Istabā kļuva pārāk karsti, un es izgāju vestibilā. Kamēr tur stāvēju, redzēju misis Dreiku iznākam no otrā stāva tualetes telpas ar lielu vāzi, kurā bija ziedi un rudens lapas. Pirms nokāpt lejā, viņa apstājās kāpņu galā un brīdi tur uzkavējās. Tad palūkojās pāri margām. Nē, ne uz mani. Viņa skatījās uz to pusi, kur ir durvis uz bibliotēku. Bibliotēka atrodas tieši pretim ēdamistabai. Kā jau teicu, misis Dreika raudzījās tajā virzienā un brīdi uzkavējās, pirms kāpt lejā. Vāze, liekas, bija līdz malām pilna ar ūdeni un ļoti smaga, nedaudz nosvērusies uz sāniem. Misis Dreika to nostatīja taisni un, uzmanīgi pieturēdama ar vienu roku, atspiedās ar otru pret margām tā, ka varēja saliekties uz priekšu, lai kāpņu stūris neaizsegtu skatu, un palika stāvam, pievērsusi skatienu nevis vāzei, bet bibliotēkas durvīm. Pēkšņi viņa spēji sakustējās, es teiktu, satrūkās… Jā, kaut kas viņu pārsteidza vai pat izbiedēja tik ļoti, ka misis Dreika palaida vaļā vāzi un tā, apšļācot viņu ar ūdeni, izslīdēja no rokām, nokrita lejā vestibilā un saplīsa sīkās drumslās.

—Tā, tā, — noteica Puaro un minūti klusēdams raudzījās stāstītājā. Viņas acu skatiens bija ass un vērīgs, tas jautājoši urbās Puaro, gaidot, kā viņš novērtēs stāstīto. Kā jūs domājat, kas viņu tik ļoti bija satraucis?

-    Vēlāk, visu apsvērusi, es sapratu, ka viņa acīmredzot saskatīja kaut ko negaidītu.

Jūs domājat, ka misis Dreika kaut ko ieraudzīja, — domīgi atkārtoja Puaro. — Jā, bet ko?

Kā jau teicu, viņas skatiens bija versts bibliotēkas durvju virzienā. Man liekas, viņa varēja redzēt, kā atveras durvis, kā pagriežas durvju rokturis. Vai arī kādu, kas sis durvis pavēra un gatavojās iznākt vestibilā kādu, kuru nebija gaidījusi.

-   Jūs arī paskatījāties uz bibliotēkas durvīm?

Nē, cs skatījos pretējā virzienā, uz misis Dreiku.

-    Bet jūs noteikti apgalvojat, ka namamāte ieraudzīja ko tādu, kas viņu izbiedē-

ja?

-   Ja, neko vairāk pateikt nevaru. Kas tas bija? Varbūt tikai durvju pavēršanās, varbūt kādas negaidītas, nelūgtas personas parādīšanās. Tomēr redzētā iespaids bija tik spēcīgs, ka viņa nenoturēja smago vāzi ar ūdeni un puķēm un ļāva tai nokrist lejā.

-   Jūs nevienu nemanījāt?

-   Nē, es neskatījos uz to pusi. Liekas, ka neviens neiznāca vestibilā. Ja tur kāds tiesām parādījās, tad, iespējams, viņš atkāpās atpakaļ bibliotēkā.

-   Ko misis Dreika darīja tālāk?

—      Sapīkumā iekliegušies, viņa nokāpa lejā un teica man: "Skat, ko esmu izdarījusi! Vāze vienās drumslās!" Un paspēra stikla lausku. Es palīdzēju aizbīdīt stiklus telpas kaktā. Tobrīd nebija iespējams visu saslaucīt, jo no ēdamistabas vestibilā saskrēja bērni. Es vēl paguvu paķert kādu lupatu un mazliet uzņemt ūdeni. Drīz pēc tam svētku balle beidzās.

—      Vai misis Dreika nepaskaidroja, kāpēc tā satrūkās?

—      Viņa to pat nepieminēja.

—      Taču jūs uzskatāt, ka viņa sabijās?

—      Monsieur Puaro, varbūt jums liekas, ka es velti pievēršu jūsu uzmanību tādam nenozīmīgam starpgadījumam?

—Nē, tā es nedomāju. Ar misis Dreiku esmu ticies tikai vienu reizi, — Puaro domīgi sacīja, — kad mēs ar misis Oliveru ieradāmies viņas mājā, lai, melodramatiski izsakoties, aplūkotu liktenīgo vietu, taču, cik varu spriest no neilgajā vizītē redzētā, misis Dreika neizskatās pēc viegli izbiedējamas sievietes. Vai piekrītat manam novērtējumam?

— Katrā ziņā. Tāpēc jau mani izbrīnīja viņas uzvedība.

—      Jūs viņai neko nejautājāt?

-    To darīl nebija pamatota iemesla. Ja namamāte nelaimīgā kārtā sasit vienu no savām skaistākajām vāzēm un tā saplīst sīkās drumslās, diez vai viesim ir pieklājīgi noprasīt: "Kā tas varēja notikt?", tā apvainojot viņu neveiklībā, kas — par to es galvoju nebūt nav misis Dreikai raksturīga.

-    Drīz pēc tam, jūs teicāt, balle beidzās. Visi devās projām, vienīgi Džoisu nevarēja atrast. Tagad mēs zinām, ka meitene, jau mirusi, atradās bibliotēkā. Tad kura varēja būt tā persona, kas grasījās atstāt bibliotēku, bet, izdzirdot balsis vestibilā, nogaidīja un aizgāja tikai vēlāk, kad norima kņada, ko, apģērbjoties un atsveicinoties, sacēla viesi? Kā es noprotu, mis Vitekere, jūs atcerējāties par misis Dreikas dīvaino uzvedību tikai pēc nogalinātās meitenes atrašanas?

-   Jā. mis Vitekere cēlās kājās. Baidos, ka neko vairāk nevaru pastāstīt. Arī tas, ko teicu, var izrādīties nenozīmīgs sīkums.

-   Tomēr, tomēr. Svarīgs ir viss. Starp citu, man jums ir vēl viens jautājums, faktiski divi, ja gribu būt precīzs.

Elizabete Vitekere atkal apsēdās.

-   Lūdzu, jautājiet, ko vien vēlaties.

-   Vai atceraties, tieši kādā secībā norisinājās viesību programma?

—Atceros. — Mis Vitekere bridi apdomājās. Sākās ar slotaskātu konkursu. Izgreznotas mazas slotas. Par tām bija trīs vai četras nelielas balvas. Tālāk sacensības ar baloniem kurš tos veiklāk atsitis. Jautra grūstīšanās, lai bērni "iesildītos". Tad sekoja zīlēšana ar spogulīšiem — katra meitene iegāja nelielā telpā un, skatīdamās spogulī, ieraudzīja tajā nākamā līgavaiņa seju.

—      Kā to panāk?

—      Ak, ļoti vienkārši! Durvju virsgaismas logs tiek izņemts, un tā cilvēka seja, kurš paskatās caur šo aili, atspoguļojas spogulīti, ko tur rokā noteiktā vietā nosēdinātā meitene.

—      Vai meitene pazīst seju, kuru ierauga?

—      Man šķiet, ka dažas pazīst, bet dažas nē. Parūka, pielīmēta bārda vai vaigubārda, grims, varbūt maska. Lielāko daļu meitenes pazīst, bet var būt iesaistītas arī kādas svešākas sejas. Katrā ziņā skaļa ķiķināšana garantēta, — stāstīja mis Vitekere, izrādot nedaudz nicinošu attieksmi. — Pēc tam bija sacensības šķēršļu pārvarēšanā, bet vēl pēc tam — miltu kūka: ar miltiem piestampāta un otrādi apgriezta glāze, kuras saturu uzmanīgi izliek uz paplātes un virsū novieto sešpensu monētu; katrs spē-

Ies dalībnieks atšķeļ šķēlīti no miltu torņa. Ja tas sabrūk, tad griezējam no spēles jāizstājas. Sacensības turpinās, lidz kādam izdodas iegūt monētu. Pēc šīs spēles sekoja dejas, un pēc tām bija vakariņas. Pēc vakariņām ballītes kulminācija — Snapdragon.

-   Kad jūs Džoisu redzējāt pēdējo reizi?

-   Es neatceros, — atbildēja mis Vitekere. Es meiteni labi nepazinu, viņa nebija no manas klases. Džoisa neizraisīja manī nekādu interesi, tāpēc viņu īpaši nenovēroju. Atceros viņu griežam miltu torni, meitene to darīja ļoti neveikli, un tornis uzreiz sabruka. Tā ka tobrīd viņa vēl bija dzīva, taču līdz ballītes beigām bija vēl tālu.

-   Vai neredzējāt Džoisu kopā ar kādu ieejam bibliotēkā?

-   Noteikti nē. Pretējā gadījumā es jums to jau būtu pateikusi. Tādam faktam taču visādā ziņā būtu svarīga nozīme.

-   Tagad, — sacī ja Puaro, — nonākam pie otra jautājuma. Cik ilgi jūs jau strādājat šajā skolā?

-   Nākamgad rudenī būs seši gadi.

-   Un jūs mācāt… ?

-   Matemātiku un latīņu valodu.

—       Vai atceraties jauno sievieti, kura pirms diviem gadiem strādāja skolā par skolotāju Dženetu Vaitu?

Elizabete Vitekere saspringa. Viņa pa pusei piecēlās no krēsla, tad atslīga atpakaļ.

—     Bet tam… tam taču nav nekāda sakara ar šo noziegumu!

—        Var būt.

—        Bet kā? Kādā veidā?

Skolas darbinieki, izrādās, ir mazāk informēti par pārējiem ciematniekiem, Puaro nosprieda.

—     Džoisa bija skaļi paziņojusi, ka pirms dažiem gadiem redzējusi slepkavību. Kā jums šķiet, vai ir iespējams, ka ar to viņa domāja Dženetas Vaitas nogalināšanu? Kā noslepkavoja Dženetu Vaitu?

—     Dženetu nožņaudza, kad viņa pievakarē gāja mājās no skolas.

—        Viena pati?

—        Drīzāk gan nē.

—      Bet noteikti ne divatā ar Noru Ambrouzu?

—    Ko jūs zināt par Noru Ambrouzu? — satraucās mis Vitekere.

—    Pagaidām neko daudz, atteica Puaro, — taču vēlētos uzzināt ko vairāk. Kādas viņas bija — Dženeta Vaita un Nora Ambrouza?

-        Par daudz seksīgas, bet katra savā veidā. Kā gan Džoisa varēja redzēt vai vispār ko zināt par to gadījumu? Slepkavība notika uz takas netālu no Akmeņlauztuvju meža. Tolaik Džoisai nebija vairāk par desmit vienpadsmit gadiem!

-        Kurai no abām bija draugs? Dženetai vai Norai?

-Tas ir tik sens notikums.

-        Veciem grēkiem garas ēnas, nocitēja Puaro. Jo ilgāk dzīvojam pasaulē, jo vairāk apstiprinās šī teiciena patiesīgums. Kur tagad ir Nora Ambrouza?

-        Viņa pameta darbu skolā un aizbrauca strādāt uz Anglijas ziemeļiem. Viņa, protams, ļoti pārdzīvoja notikušo. Abas bija lielas draudzenes.

-   Policija slepkavu neatrada?

Mis Vitekere noliedzoši pakratīja galvu, piecēlās un paraudzījās rokaspulkstenī.

-   Man tagad jāiet, viņa teica.

-   Pateicos jums par sarunu.

11. nodaļa

Herkuls Puaro ar interesi aplūkoja "Akmeņmāju" dzīvojamā nama fasādi. Iespaidīga celtne — teicams Viktorijas laika arhitektūras paraugs. Viņš iztēlojās, kā varētu izskatīties mājas iekšienē: gar sienām masīvi sarkankoka skapji, telpas centrā milzīgs taisnstūra galds, arī no sarkankoka; biljarda istaba un, protams, liela, plaša virtuve, tai blakus trauku mazgātava. Akmens plākšņu grīda; milzīgā, ar oglēm kurināmā pavarda vietā tagad, bez šaubām, stāvēja elektriskā vai gāzes plīts.

Viņš ievēroja, ka lielāko daļu augšstāva logu aizsedza biezi aizkari. Puaro nospieda durvju zvana pogu. Durvis atvēra kalsna, sirma sieviete, kas paskaidroja, ka pulkvedis un misis Vestona esot aizbraukuši uz Londonu un atgriezīšoties ne ātrāk kā nākamajā nedēļā.

Puaro ieminējās, ka viņš labprāt apskatītu "Akmeņlauztuvju dārzu". Sieviete atbildēja, ka par apskati neesot jāmaksā, ieeja atrodoties piecu minūšu gājienā tālāk pa ceļu tur esot attiecīgs uzraksts.

Nonācis pie ieejas parkā, Puaro devās iekšā pa dzelzī kaltajiem vārtiem, lejup pa celiņu, kas aizlīkumoja starp krūmiem un retiem kokiem.

Pēkšņi viņš spēji apstājās un iegrima dziļās pārdomās. Bet ne jau apburošā ainava, kas pavērās skatam, kad krūmu skupsnas negaidot atkāpās, bija viņa prātojumu iemesls. Atmiņā negaidot atausa dažas pirmāk dzirdētās frāzes, daži konkrēti teikumi, un viņa prāts — pelēkās šūniņas, kā mēdza leikt pats Puaro, — drudžaini sarosījās. Viltotais testaments. Viltotais testaments un au pair meitene, jaunā sieviete, kura piepeši pazuda — tā, kuras labā tika viltots kodicils. Jaunais ainavu speciālists, kurš bija ieradies šeit, lai pamesto akmeņlauztuvju vietā izveidotu auglīgu dārzu…

Puaro pavērās apkārt un atzinīgi pamāja ar galvu — šeit viss auga, zēla un priecēja skatu. "Akmeņlauztuvju dārzs" nebija pareizais nosaukums tas viņa uztverē saistījās ar klinšu spridzināšanu un akmeņu pilnām smagajām mašīnām, kas savu kravu nogādā pie ceļu būvētājiem, šis nosaukums lika domāt par industrializāciju. Turpretī "Auglīgais dārzs" jā, tas bija pavisam kaut kas cits. Tas viņam atgādināja… Tātad misis Levelīna-Smaita bija devusies ekskursijā uz Īriju, lai iepazītos ar turienes dārziem un parkiem… Puaro atcerējās, kā pirms gadiem pieciem vai sešiem pats reiz ieradās Īrijā. Viņš devās uz turieni, lai izmeklētu kādas ģimenes sudrablietu zādzību. Lietā šis tas piesaistīja viņa uzmanību un izraisīja ziņkāri. Veiksmīgi ("kā parasti" Puaro domās pašapmierināti piemetināja) atrisinājis gadījumu, viņš nolēma ziedot dažas dienas, lai paceļotu pa valsti un apskatītu ievērojamākās vietas.

Viņš neatcerējās, kur tieši atradās parks, kas viņu bija tā pārsteidzis. Kaut kur netālu no Korkas. Vai Kilarnijas? Nē, kaut kur pie Bentrija līča. Šo parku Puaro atcerējās, jo tas tik ļoti atšķīrās no parkiem un dārziem, ko viņš līdz tam bija uzskatījis par visu laiku lielākajiem daiļdārznieku sasniegumiem, tādiem kā piļu dārzi Francijā vai Versaļas pils parks ar savu vērienīgo skaistumu un apbrīnojamo simetriju. Viņš atcerējās, kā bija devies ceļā kopā ar nelielu cilvēku grupiņu. Laivā nevarēja normāli iekāpt, labi, ka divi spēcīgi vīri viņu tajā burtiski iecēla. Brauciena dalībnieki devās mazas salas virzienā. "Nekas interesants mūs tur negaida," Puaro bija nodomājis un vēlējies, kaut nebūtu piekritis piedalīties ekskursijā. Viņa pēdas bija samirkušas un nosalušas, bet vējš pūta cauri lietusmētelim. "Kas gan tik skaists," viņš klusībā šķendējās, "kas gan īpašs tur būs skatāms, uz šīs retiem kociņiem apaugušās klinšu saliņas? Kāda nožēlojama neveiksme ir šis brauciens, kāda neveiksme!"

Viņi pietauvojās mazā kuģu piestātnē un laivinieki izcēla Puaro krastā tikpat veikli kā bija iecēluši. Pārējie ekskursanti, smiedamies un pļāpādami, jau bija pagājušies uz priekšu. Puaro, savilcis ciešāk lietusmēteli un kārtīgāk sasaitējis kurpju auklas, steberēja nopakaļ pa diezgan drūmu taku, kuras malās auga krūmi un pa retam kāds koks. "Visneinteresantākā vieta pasaulē," Puaro sodījās.

Bet tad pilnīgi negaidīti krūmi atkāpās, un viņi iznāca uz terasveidīga paaugstinājuma. Un tur, dziļāk lejā, atklājās neaprakstāms krāšņums, savdabīgs un pirmatnības apdvests skaistums, burvīgums, kas — ka Puaro uzskatīja piemīt īru lirikai, un le tā bija materializējusies. Nelikās, ka šo dārzu būtu radījis smags un rūpīgs darbs, nē, tas bija radies no burvju nūjiņas pieskāriena. Parka krāšņums, puķes un ziedošie krūmi, vizošais ūdens ap strūklaku, kurai apkārt aizvijās taka tik negaidīta un brīnumjauka ainava! Puaro centās iedomāties, ka te izskatījies agrāk — simetriski izveidolajā ielejā nekas neatgādināja, ka reiz te bijušas akmeņlauztuves. Ieleja un pauguri ap to atradās salas augstākajā daļā. Tālumā starp diviem pakalniem, kuru virsotnes apņēma viegla miglas dūmaka, bija redzams saules apspīdēts līcis burvīgs skats.

Puaro kavējās atmiņās un prātoja, vai tieši tas dārzs nav iedvesmojis misis Levelīnu-Smaitu izveidot ko līdzīgu, iegādāties pamestās akmeņlauztuves šajā nostūrī, ciematā, kurā valdīja pašapmierinātības gars, Anglijas laukiem tik tradicionālā vienkāršība un sakārtotība.

Pieņēmusi lēmumu, misis LevelīnaSmaita sāka meklēt kvalificētu ainavu speciālistu, kurš spētu īstenot viņas grandiozo ieceri, par labu samaksu izpildot katru kundzes vēlēšanos. Un viņa to atrada Maiklu Gārfīldu, teicamu profesionāli ataicināja uz Vudleju, maksāja viņam labu algu, uzcēla atsevišķu namiņu, kur apmesties. "Maikls Gārfilds nav pievīlis misis Levclīnas-Smaitas cerības," Puaro atzinīgi nodomāja.

Viņš apsēdās uz stratēģiski izdevīgi novietota soliņa apkārtne bija labi pārredzama un mēģināja iztēloties, kāda šī vieta izskatās pavasari: jauni dižskābarži un slaidi bērziņi ar balti mirdzošām tāsīm, ziedoši balto rožu krūmi, nelieli kadiķīši… Bet pašlaik bi ja rudens, un ari tas bija papūlējies: kļavu lapu sārtums un zeltainums, celiņš, kas aizlīkumo šajā skurbinošajā krāšņumā, ziedošas irbulenes… vai varbūt tās sauc par spāņu irbulenēm — Puaro diez cik labi nepārzināja puķu un krūmu nosaukumus, vien rozes un tulpes pazina nešaubīgi.

Likās, ka ik zieds, ik krūms vai koks šeit jau izsenis audzis savā vaļā. Nemaz neizskatījās, ka viss būtu cilvēka izplānots un pakļauts viņa iecerei.4 "Un tomēr," prātoja Puaro, "patiesībā bija tieši tā it viss auga iepriekš noteiktā vietā, no paša sīkākā ziediņa līdz augstajam kokam, kas droši sniedzās pret debesīm, zeltainām un sarkanām lapām zaigojot. O, jā! Viss ticis plānots un izkārtots, un viss pakļāvies cilvēka gribai."

"Interesanti," Puaro risināja domu tālāk. "kurš bija galvenais noteicējs: misis Levelīna-Smaita vai Maikls Gārfilds? Tas ii būtiski," viņš domās atzīmēja. "Jā, tas ir svarīgi. Protams, kundzei ir bijusi sava pārliecībā, kādam jābūt iecerētajam dārzam. Viņai netrūka zināšanu dārzkopībā, viņa noteikti bijusi Dārzkopības biedrības biedre, apmeklējusi izstādes, studējusi kalalogus, apskatījusi daudzus dārzus un parkus, ceļojusi pa ārzemēm, lai apmierinātu savas botāniskās intereses. Viņa noteikti zināja, ko bija iecerējusi un skaidri izteica savas vēlmes. Bet vai ar to pietika?" Puaro domāja, ka nē. Viņa varēja dot pavēles dārzniekiem un pārliecināties, vai tās tiek izpildītas. Bet vai patiesi viņa zināja, kāds šis dārzs būs? Vai viņa jau skatīja gatavo rezultātu gara acīm, kamēr dārzu vēl tikai veidoja? Pūliņu rezultāts nekļūst redzams ne pirmajā stādīšanas gadā, ne otrajā, bet gan pēc gadiem trim vai vēl vairāk, iespējams, pēc sešiem vai septiņiem. "Maikls Gārfilds," Puaro turpināja apcerēt, "Maikls Gārfilds saprata, ko vecā kundze grib, jo viņa bija skaidri pateikusi, ko īsti vēlas panākt, bet viņš zināja, kā šo izrakņāto akmeņu un klinšu tuksnesi pārvērst ziedošā ainavā. Gārfilds plānoja un radīja, viņš pārdzīvoja kvēlo, degsmes pilno, pacilājošo sajūtu, kas pārņem mākslinieku radošā darbā, kurā turklāt pasūtītājs ieguldījis prāvu summu. Šeit realizējās liela mākslinieka iecere — atklāt pasaulei pasaku valstību, kas ilgi gulējusi apslēpta parasta un drūma kalna nogāzē, un te nu tā bija. Tagad te auga eksotiski krūmi, īsti retumi, kas maksājuši bargu naudu; reti augi, kas, iespējams, gādāti ar labu draugu palīdzību. Vai varbūt ļuir tiem jāpateicas vielā un laikā izteiktam pazemīgam lūgumam, kas neizmaksāja neko?" Pavasarī uz nogāzes pa kreisi uzziedēs gail biksītes, par to liecināja kautri pieticīgās, zaļās lapiņas, kas klāja zemi līdz pašai augšai.

— Anglijā, — skaļi sacīja Puaro, — ļaudis parasti jums mēdz izrādīt puķu apmales gar celiņiem, vedina apskatīt rozes un pārmērīgi gari stāsta par savām īrisu dobēm. Savukārt, lai parādītu, cik augstu viņi vērtē Anglijas dabas skaistumu, aicina jūs pastaigāties dienā, kad spīd saule un dižskābaržu lapas ir sazaļojušas, un zemi zem tiem klāj zilie pulkstenīši. Patiesi, skats ir jauks, taču man tas tiek rādīts pārāk bieži. Es dodu priekšroku…

Domas aizmaldījās atcerēs par to, kas viņam bija sagādājis patiesu baudu braukšana pa Devonas līkumotajiem ceļiem, kuriem abās pusēs slējās augstas, no vienas vietas ar gaiļbiksītēm klātas nogāzes. "Tik maigi ziedi, tik trausli un kautri dzelteni, un smarža šis saldais, neuzbāzīgais, viegli gaistošais aromāts, kas plūst no ziediem — nekas cits tik spēcīgi neatgādina jums, ka ir pavasaris. Bet šeit sazaļos ne tikai retie augi un krūmi, le viss plauks un ziedēs, būs savvaļas ciklamenas, būs krokusi… Skaista vieta."

Puaro iedomājās cilvēkus, kuri dzīvo "Akmeņmājā" tagad. "Pavecs atvaļināts pulkvedis un viņa sieva. Spenss gan varēja pastāstīt par viņiem ko vairāk," Puaro nodomāja. "Lai kas tur dzīvo, viņi noteikti neizjūt tādu mīlestību pret apkārtni kā savulaik misis Levelīna-Smaita." Viņš piecēlās un nedaudz pagājās pa taku. Te bija ērta iešana, celiņš rūpīgi nolīdzināts, acīmredzot piemērots, lai vecajai kundzei būtu patīkama pastaiga, nebaidoties no pārmērīgi augstiem kāpieniem. Ik pēc noteikta attāluma bija izvietoti soliņi, kas pēc izskata likās raupji tēsti, taču patiesībā to konstrukcija bija labi pārdomāta — gan muguru var atspiest, gan kājām ērti. "Gribētos satikt šo Maiklu Gārfīldu," Puaro nodomāja. "Cilvēku, kurš visu tik labi izplānojis un realizējis dzīvē. Redzams, ka viņš teicami pārzinājis savu amatu un ka viņam bijuši prasmīgi palīgi. Turklāt viņš noteikti pratis panākt, lai darba devēja būtu pārliecināta, ka tieši tādas bijušas viņas ieceres. Man gan tā neliekas," Puaro nosprieda. "Galvenais plānotājs būs bijis Gāriīlds pats. Jā, būtu interesanti ar viņu iepazīties. Ja ainavists joprojām dzīvo kotedžā vai bungalo, kas tika celta tieši viņam, es domāju…"

Doma pārtrūka, Puaro pārsteigumā sastinga. Lejā, ieplakā, kur aizlocījās taka, pretējā pusē, sevišķi krāšņa un kupla krūma ierāmējumā kāds stāvēja. Skats bija tik neparasts, ka Puaro brīdi šaubījās, vai tur tiešām kāds ir. Vai tas nav vienīgi saules gaismas, zeltīto lapu un ēnu rotaļīgais māns?

"Ko es redzu?" Puaro sev jautāja. "Vai kādu mistisku parādību? Varētu būt. Šeit, šajā pasakainajā vietā, tā nudien varētu būt. Vai tā ir cilvēciska būtne, ko manas acis skata, vai tas ir… kas?" Atmiņā uzzibsnīja pirms daudziem gadiem pieredzētais gadījums, ko viņš bija nosaucis par "Herkula Puaro varoņdarbu" [7] . Šī vieta, kur viņš patlaban atradās, nebija parasts angļu dārzs. Te gaisā virmoja kaut kas īpatnējs. Viņš mēģināja saprast. Visapkārt jautās kas maģisks, tādas kā skaistuma orģijas par godu mežonīgās dabas dailei un auglībai. "Ja šo vietu izvēlētos teātra uzvedumam, te apkārt klaiņotu nimfas un fauni, te valdītu Senās Grieķijas gars un… arī bailes. Jā,"

Puaro pašūpoja galvu, šajā leknajā dārzā tvanēja bailes. "Ko Spensa māsa bija stāstījusi? Par kādu slepkavību, kas notikusi tad, kad akmeņlauztuves vēl darbojās. Šo vietu bija slacījušas asinis, taču vēlāk atmiņas par to pagaisa, bet apkārtne izmainījās. Ieradās Maikls Gārfilds, izplānoja un radīja brīnumjauku dārzu, bet vecā kundze, kurai nebija vairs atlicis daudz gadu, ko dzīvot, par to visu samaksāja lielu naudu."

Tagad Puaro skaidri saredzēja, ka tur, ieplakas pretējā pusē, zeltainu un sarkanu lapu apņemts, stāv jauns vīrietis, turklāt, kā Puaro noprata, neparasti daiļš. "Mūsdienās tā vairs nesaka par vīrieti; saka — jauns, seksīgs vai trakoti pievilcīgs, un visbiežāk tāds vērtējums ir pamatots. Vīrieši ar nekārtīgiem taukainu malu ērkuļiem, ar raupjām sejām, kuru vaibstus nekādi nevar nosaukt par pareiziem. Par jaunu vīrieti vairs nesaka "daiļš". Šī vārda lietošanu uzskata par attaisnojamu vienīgi tad, ja runa ir par kaut ko sen pagājībā nogrimušu. Mūsdienās meitenes nesapņo par Orfeju ar flautu rokā, viņām vairāk patīk popdziedoņi ar aizsmakušām balsīm, izteiksmīgām acīm un nevaldāmiem, izspūrušiem matiem."

Puaro piecēlās un devās lejup pa nolaideno taku. Kad detektīvs nokļuva pretējā pusē, jaunais cilvēks panācās pretim. Vīrietis izskatījās uzkrītoši jauneklīgs, kaut gan, Puaro ievēroja, tik jauns nemaz nebija pāri trīsdesmit, ticamāk tuvu četrdesmit. Smaidu uz viņa lupām nevarētu nosaukt par sirsnīgu — viņš smaidīja pieklājības pēc. Vīrietis bija garš, slaids, sejas vaibsti tik pareizi, it kā tos būtu veidojis klasiskās mākslas tēlnieks. Acis tumšas, melnie mati kā mīksta bruņcepure apņēma galvu. Vienu mirkli Puaro šķita, ka viņi piedalās kādā greznā izrādē. "Ja tā," viņš nosmīnēja, uzmetis aci savām galošām, "man, ak vai, jāliek sevi sapost atbilstošāk scenārijam." Viņš ierunājās:

—      Iespējams, ka esmu pārkāpis privātīpašuma robežu. Ja tā, lūdzu mani atvainot. Esmu svešinieks šajā pusē, atbraucu tikai vakar.

—      Neviens jūs nevainos. — Balss bija rāma, laipna, bet savādi neizteiksmīga, it kā vīrieša domas maldītos tālumā. — Nevarētu teikt, ka šī vieta paredzēta plašākai publikai, taču cilvēkiem patīk te pastaigāties. Vecais pulkvedis Vestons un viņa kundze neiebilst. Viņi iebilstu, ja tiktu nodarīti kādi postījumi, taču nekas tāds nav manīts.

—      Nekāda vandālisma. Puaro paraudzījās apkārt. Pat nomestu papīra gabalu neredz. Arī atkritumu tvertnes nav. Cik neparasti, vai ne? Visapkārt tāds miers, tāds klusums… Te cilvēks var domāt, apcerēt dzīvi. Šī ir vieta tiem. kuri iemīlējušies.

—      Iemīlējušies te nenāk, — sacīja vīrietis. — Ši vieta tiek uzskatīta par nelaimīgu.

—      Vai esat šī dārza radītājs, kā es uzdrošinos minēt?

—      Mans vārds ir Maikls Gārfilds, — atbildēja jauneklīgais vīrietis.

—      Tā jau es nojautu, — teica Puaro un ar plašu žestu norādīja uz dārzu ap viņiem. — Jūs to visu izveidojāt?

—      Jā, Gārfilds īsi atbildēja.

—      Kāds skaistums! — jūsmoja Puaro. — Tāda dīvaina sajūta pārņem, sastopoties ar tik neparastu krāšņumu, radītu vietā… nu, runājot atklāti, vietā, kuru nevar saukt par Anglijas dabas jaukāko nostūri… Visu cieņu, — viņš turpināja. Jums jāizjūt liels gandarījums, noraugoties savu pūliņu iznākumā.

— Vai kādreiz vispār kāds jūtas pilnīgi apmierināts? Šaubos.

—      Jūs radījāt šo ainavu pēc misis Levelīnas-Smaitas ierosmes. Es zinu, viņas vairs nav starp dzīvajiem. Tagad šeit dzīvo pulkvedis un misis Vestona, tagad viņiem pieder šī vieta, vai ne?

-Jā. Viņi to lēti dabūja. Māja ir liela, neerta, grūti uzturama — nav no tām, kas paliktu lielākajai daļai cilvēku. Misis Levelīna-Smaita to novēlēja man.

—      Un jūs to pārdevāt.

—      Jā, es to pārdevu.

—      Bet ne dārzu?

—      "Akmeņlauztuvju dārzs" ietilpa darījumā, kā bezmaksas pielikums, ja tā varētu teikt.

—      Bet kāpēc? — pabrīnījās Puaro. Tas ir interesanti. Jūs neiebilstat, ka esmu mazliet ziņkārīgs?

—      Jūsu jautājumi ir diezgan neparasti.

— Mani interesē ne tik daudz fakti, cik cēloņi. Kāpēc A rīkojās tieši tā? Kāpēc B savādāk? Kāpēc C rīcība tik ļoti atšķiras no A un B uzvedības?

—  Tādus jautājumus jums izskaidrotu kāds zinātnieks. Tās ir problēmas, kas saistītas ar gēniem vai hromosomām, kā tagad mēdz teikt. Pārvērtības, modeļi un tā tālāk.

-   Jūs teicāt, ka pilnīgu apmierinātību neizjūtat, ka to nespēj neviens. Vai jūsu darba devēja, jūsu kliente vai kā nu jūs viņu dēvējat vai viņa bija apmierināta? Ar šeit radīto skaistumu?

-      Bez šaubām, — pārliecinoši sacīja Maikls. — Es redzēju. To panākt nebija grūti.

-   Cik neparasti! Herkuls Puaro pašūpoja galvu. — Viņai, kā uzzināju, bija pāri sešdesmit, vismaz sešdesmit pieci. Vai bieži sastopam cilvēkus tādā vecumā, kuri viegli spēj justies apmierināti?

— Es viņu pārliecināju, ka viss, ko šeit veidoju, ir tiešā saskaņā ar viņas norādījumiem un idejām, ka tieši tādu viņa šo dārzu iztēlojusies.

—      Vai tā arī bi ja?

—      Jūs to nopietni gribat zināt?

-    Nē, atteica Puaro. Nē. Atklāti sakot, nē.

— Lai dzīvē gūtu panākumus, — sacīja Maikls Gārfilds, katram ir jāveido sava karjera, kādu viņš to vēlas. Viens cenšas piepildīt savas mākslinieka ieceres, otrs tās mēģina apvienot ar veikalnieciskām iemaņām un savu preci pārdot iespējami dārgāk, vēl kāds īsteno citu cilvēku idejas, lai ari tas neatbilst viņa paša gaumei. Es galvenokārt realizēju paša idejas un tirgoju tās, pareizāk būtu teikt pārdodu tās klientam, kas mani nolīgst, un izkārtoju tā, lai klients domā, ka rīkojos precīzi pēc viņa plāna un ieceres. Tur nav nekā sarežģīta, šo mākslu var viegli apgūt. Tas ir tikpat viegli, kā pārdot bērnam brūnās olas balto vietā. Pircējs jāpārliecina, ka viņš rīkojas visgudrāk, pērkot brūnās olas, jo tās ir vislabākās, vispareizākās. Šī apvidus būtība. īstas brūnas lauku olas. Neviens tās nepārdos, ja teiks, ka "tās ir tikai olas. Nav jau nekādas atšķirības — baltas vai brūnas. Svarīgi, vai tās ir svaigi dētas, vci ne."

—     Jūs esat neparasts cilvēks, Puaro domīgi bilda. — Ļoti augstprātīgs.

—     Iespējams.

—     Šeit jūs esat radījis tādu skaistumu. Jūs pārveidojāt rūpnieciski nesaudzīgi uzlauzto un izrakņāto klinšaino nostūri un izveidojāt pārsteidzoši jauku ainavu, jūs īstenojāt sava talanta radītu vīziju, jūs sadabūjāt naudu savas ieceres realizēšanai. Es jūs apsveicu! Visu cieņu! Tāda cilvēka cieņu, kam tuvojas laiks, kad paša darbs uz šīs zemes beigsies.

—      Tomēr šobrīd jūs savu darbu joprojām darāt.

—      Jūs zināt, kas es esmu?

Puaro neapšaubāmi jutās glaimots. Viņam patika, ja cilvēki zināja, kas viņš ir. Brīžiem pat māca bailes, ka šo cilvēku paliek arvien mazāk.

—      Jūs ejat pa asins pēdām… Šeit visi to zina. Mazs ciemats, valodas klīst. Uz šejieni jūs atveda kāda cita slavenība.

—      Ak, jūs domājat misis Olivcru.

—      Ariadnu Oliveru, bestselleru rakstnieci, kuru pastāvīgi intervē grib uzzināt viņas domas par tādām lietām kā studentu nemieri, sociālisms, meiteņu ģērbšanās stils, seksuālā brīvība un daudz ko citu, kas patiesībā viņu pašu nemaz neskar.

—      Jā, jā, piekrita Puaro, — manuprāt, tas ir nožēlojami. Bet esmu ievērojis, ka tie no viņas neko daudz neuzzina. Vienīgi to, ka rakstniecei garšo āboli. Tas ir zināms visiem vismaz jau gadus divdesmit, bet viņa to joprojām atkārto ar valšķīgu smaidu uz lūpām. Kaut gan baidos, ka tagad misis Oliverai tie vairs negaršos.

—      Ābolu dēļ jūs esat šeit, vai ne?

—      Āboli Helovina ballītē, uzsvēra Puaro. Jūs arī tur bijāt?

-   Nē.

-   Jums ir laimējies.

-   Laimējies? Maikls Gārfilds pārjautāja. Viņa balsī jautās tāds kā izbrīns.

-   Būt ballē, kuras laikā notikusi slepkavība, nav nekāds jaukais piedzīvojums. Droši vien jums nekad nav gadījies kaut ko tādu pieredzēt, bet es saku, ka jums laimējies, jo… Puaro pabeidza teikumu franciski: — il y a c/es ennuis, vous comprenez?[8] Jūs iztaujātu par notikušo, precizētu laiku, faktus, uzdotu traucējošus jautājumus… Vai jūs meiteni pazināt?

-   Jā! Reinoldsus šeit pazīst visi. Es pazīstu lielāko daļu ļaužu, kas šeit dzīvo. Vudlejā visi viens otru vairāk vai mazāk pazīst. Cilvēkus vieno tuvāka draudzība vai vienkārši labas attiecības, vai vismaz viņi pazīst cits citu pēc izskata.

-   Kāda viņa bija, št meitene?

-   Viņa bija… kā lai saka… nenozīmīga. Viņai bija diezgan pretīga balss. Tāda spiedzīga. Tas arī viss, ko varu atcerēties. Es ne pārāk labi satieku ar bērniem, parasti tie mani garlaiko. Arī Džoisa mani garlaikoja. Kad viņa atvēra muti, tad runāja vienīgi par sevi.

-   Jums viņa likās neinteresanta?

Maikls Gārfilds izskatījās nedaudz izbrīnīts.

-   Domāju, ka jā. Vai tad ne?

-   Es gan uzskatu, ka reti nogalina neinteresantu cilvēku. Cilvēku nogalina, lai gūtu kādu labumu, arī baiļu vai mīlestības dēļ. Iemesli dažādi, taču iesākumā jābūt… Puaro pārtrauca teikumu un paskatījās rokaspulkstenī. — Man jāiet, sarunāta tikšanās. Vēlreiz apsveicu jūs ar šeit paveikto! Un viņš devās tālāk pa celiņu, uzmanīgi raudzīdamies sev zem kājām. Viņš priecājās, ka šoreiz nav apāvis šaurās lakādas kuipes.

Maikls Gārfilds nebija vienīgā persona, ko Puaro šodien sastapa brīnišķīgajā dārzā. Kad viņš nonāca lejā, ceļš sazarojās trīs virzienos. Tur, kur sākās vidējā taka, apsēdusies uz krituša koka stumbra, Puaro gaidīja maza meitene, kura uzreiz noprasīja:

-   Jūs esat misters Puaro, vai ne?

Bērna balss bija skaidra un skanīga kā zvaniņš. Tāda trausla būtne, kas tik ļoti iederējās pasakainajā apkārtnē. Maza laumiņa vai feja.

-   Jā, tas esmu es, smaidīdams atbildēja Puaro.

-        Atnācu jums pretim, meitenīte turpināja. Jūs taču nākat, lai padzertu tēju pie mums, vai ne?

-   Ar misis Batleri un misis Oliveru? Jā.

-        Pareizi, ar manu mammu un tanti Ariadnu. Un nosodoši piebilda: Jūs kavējaties.

-        Esmu vainīgs. Satiku kādu cilvēku, un mēs mazliet parunājāmies.

-         Es redzēju. Jus runājāties ar Maiklu, vai ne?

-   Tu viņu pazīsti?

-        Protams! Mēs te dzīvojam jau ilgi, es pazīstu visus.

Puaro prātoja, cik meitenei varētu būt gadu. Viņš to pajautāja un saņēma atbildi:

-         Divpadsmit. Nākošgad iešu internātskolā.

-   Tu priecājies par to vai skumsti?

-        Nezinu. Kad tur būšu, tad zināšu. Šeit man vairs nepatīk, vismaz ne tik ļoti kā agrāk. — Un piemetināja: — Man liekas, ka tagad jums jānāk man līdzi. Lūdzu.

-        Bet, protams, bet, protams. Es atvainojos par kavēšanos!

-   Ak, nav par ko.

-   Kā tevi sauc?

-   Miranda.

—         Manuprāt, vārds tev ļoti piestāv.

—         Jūs domājat Šekspīru [9] ?

—         Jā. Vai skolā mācāties par Šekspīru?

—    Jā. Mis Emlina mums lasīja viņa lugas. Es lūdzu mammīti palasīt vēl kādu. Man patīk klausīties tajās, tām ir tik raita valoda. Jauna, drosmīga pasaule. Īstenībā nekā tāda nav, vai ne?

—         Tu tai netici?

—         Vai jūs ticat?

—     Pasaule vienmēr ir jauna un drosmīga, — Puaro sacīja, — taču, saproti, vienīgi tādiem cilvēkiem, kas ir droši un veiksmīgi. Tiem. kas sevī nes jaunas pasaules radīšanas ideju.

—     Es sapratu! — iesaucās Miranda. Viņas sejiņas izteiksme pauda dziļu atvieglojumu. Puaro interesēja, ko gan īsti meitēns bija sapratis.

Miranda pagriezās, paskatījās uz taku un izlēma:

—     Mēs iesim pa šo ceļu, tā būs tuvāk. Izlīdīsim caur žogu. — Tad viņa pameta skatu atpakaļ un, rādīdama ar roku, piebilda: — Tur, vidū, kādreiz stāvēja strūklaka.

—         Strūklaka?

-    Jā, pirms dažiem gadiem. Manuprāt, tās avots joprojām atrodams tur, zem krūmiem, akācijām un pārējiem augiem. Saprotiet, tā bija pavisam sagruvusi un gruvešus pa gabalam vien aizvāca, bet neatradās neviens, kas strūklaku atjaunotu.

-Cik žēl!

-    Diez vai. Neesmu pārliecināta. Jums patik strūklakas?

-   Ca depend, — noteica Puaro.

-    Es mazliet protu franciski. Tas nozīmē "grūti pateikt", vai ne?

-   Tu saprati pareizi. Izskatās, ka esi labi izglītota.

-   Visi apgalvo, ka mis Emlina ir ļoti laba skolotāja. Viņa ir skolas direktore. Šausmīgi stingra, varbūt nedaudz par bargu, bet briesmīgi interesanti prot stāstīt par visādām lietām.

-    Tad viņa noteikti ir laba skolotāja, Puaro piekrita. — Izskatās, ka tu labi pazīsti apkaimi. Vai tu bieži nāc uz šejieni?

-   Jā, te ir mana vismīļākā pastaigu vieta. Saprotiet, kad es esmu šeit, neviens nezina, kur mani meklēt. Es uzrāpjos kokā, apsēžos uz zara un vēroju apkārtni. Man patīk vērot, kas noliek.

-   Ko tieši?

—     Nu, visādus putnus un vāveres. Putni ir tik ķildīgi, vai ne? Patiesība nemaz neatbilst tam, ko saka dzejnieki, nu ziniet "sadzīvo kā putni mazā ligzdiņā". Tā tas nemaz nav, vai ne? Vēl es vēroju vāveres.

—        Arī cilvēkus?

—        Dažreiz. Te nenāk daudzi.

—        Kāpēc gan ne?

—        Man liekas, viņi baidās.

—        Kāpēc viņiem būtu jābaidās?

—     Tāpēc, ka pirms daudziem gadiem šeit kādu nogalināja. Vēl pirms tam, kad izveidoja dārzu. Agrāk te bija akmeņlauztuves. Viņu atrada zem grants krāvuma… vai varbūt tā bija smilšu kaudze… bet katrā ziņā apraktu. Kā jūs domājat, vai taisnība senajai parunai par to, ka cilvēku, kam lemts tikt pakārtam, noteikti pakārs? Un tas, kam lemts noslīkt, ari noslīks?

—     Mūsu laikos neviens tam vairs netic. Šajā valstī cilvēkus jau sen vairs nekar.

—     Bet citās zemēs kar. Uz ielām. Es lasīju avīzē.

—     Ak, tā. Kā tu domā, vai tas ir labi vai slikti?

Lai gan Miranda neatbildēja tieši uz uzdoto jautājumu, Puaro saprata, ka meitenes domas kavējas pie tā paša temata.

-    Džoisu noslīcināja, — viņa ierunājās. — Māmiņa man negribēja stāstīt par to. Manuprāt, tas ir diezgan muļķīgi, kā jūs domājat? Esmu taču jau divpadsmit gadus veca.

-   Vai tu draudzējies ar Džoisu?

-     Jā. Viņa man bija laba draudzene. Stāstīja daudz ko interesantu. Par ziloņiem un radžām. Reiz Džoisa apceļoja Indiju. Kā man gribētos tur nokļūt! Mēs viena otrai uzticējām visus savus noslēpumus. Māmiņai es nekad tik daudz nestāstu. Māmiņa, ziniet, bija Grieķijā un tur iepazinās ar tanti Ariadnu. Mani nepaņēma līdzi ceļojumā.

-   Kā tu uzzināji, kas notika ar Džoisu?

-    No misis Peringas, mūsu virējas, kad viņa sarunājās ar misis Maindenu, kas nāk apkopt māju. Kāds bija iegremdējis Džoisas galvu spainī ar ūdeni, un viņa noslīka.

-   Kurš to varēja izdarīt?

-   Es nevēlētos domāt par to. Man likās, ka arī viņas to nezina. Abas nav īpaši gudras.

-   Vai tu zini, Miranda?

-   Es tur nebiju. Man sāpēja kakls un bija temperatūra, un māmiņa neatļāva piedalīties. Bet es domāju, ka man vajadzētu zināt. Tāpēc, ka viņu noslīcināja. Tāpēc jau es jums jautāju, vai jūs ticat, ka, cilvēkam piedzimstot, ir nolemts, vai viņš noslīks, vai ne. Līdlsim šeit. Uzmaniet drēbes!

Puaro sekoja meitenei. Eja cauri dzīvžogam, kas šķīra "Akmeņlauztuvju dārzu" no misis Batleres īpašuma, bija vairāk piemērota viņa pavadones sīkajam augumam nekā pieaugušam vīrietim. Kā varēja nojaust, Mirandai tas bija ierasts ceļš, tomēr meitene rūpējās par detektīvu, brīdinoši uzsaucot, lai viņš izvairās no asajiem ērkšķiem, vai gādīgi atliecot kādu pārāk uzmācīgu zaru. Batleru dārzā viņi iznāca blakus komposta kaudzei un, apgājuši pamestu gurķu dobi, kurā vientuļi stāvēja divi atkritumu spaiņi, izgāja uz takas, kas ieveda nelielā, rūpīgi koptā rožu dārzā, kurš sniedzās līdz pat bungalo tipa namiņam. Mājā Miranda ieveda Puaro pa divviru durvīm un triumfējoši, kā kolekcionārs, kurš noķēris īpaši retu vaboli, paziņoja:

-   Es viņu dabūju!

—  Miranda, tu taču nevedi viesi caur dzīvžogu, es ceru? Tev vajadzēja nākt apkārt pa taku un caur vārtiņiem.

— Šis ceļš ir ērtāks, daudz īsāks un āt-

> 7

rāks.

-   Un daudz sāpīgāks, manuprāt.

-   Neatceros, vai esat jau iepazīstināti? — pārtraukdama strīdu, misis Olivera vērsās pie Judītes Batleres.

-    Mēs satikāmies pastā, — misis Batlere atcerējās.

Tikšanās bija ilgusi dažas minūtes, kamēr viņi gaidīja rindā pie lodziņa. Tagad Puaro bija izdevība aplūkot tuvāk misis Oliveras draudzeni, jo toreiz viņš bi ja ievērojis vienīgi to, ka sieviete ir slaida, ap galvu viņai aptīta šalle un mugurā lietusmētelis. Judītei Batlerei varēja būt apmēram trīsdesmit pieci gadi, un, cik viņas meita atgādināja laumiņu vai meža nimfu, tik Judīti varēja salīdzināt ar kādu mistisku ūdens būtni, piemēram, ar Reinas nāru. Taisni blondi mati brīvi gūlās uz sievietes pleciem, iegarenajā, kalsnajā sejā mirdzēja lielas, garu skropstu apņemtas, jūraszaļas acis.

-    Priecājos par izdevību jums pateikties, monsieur Puaro, — viņa sacīja. — Tas ir tik jauki, ka atsaucāties Ariadnas lūgumam un atbraucāt.

-     Kad mana draudzene misis Olivera kaut ko lūdz, vienmēr esmu gatavs pakalpot, Puaro galanti palocījās.

-   Pilnīgas blēņas! attrauca misis Olivera.

-    Viņa ir pārliecināta, absolūti pārliecināta, ka spēsiet atrisināt šo briesmīgo gadījumu. Miranda, dārgumiņ, vai tu neaizietu uz virtuvi? Tur uz sieta virs plīts ir paplāte ar plāceņiem.

Miranda paklausīja. Aizejot viņa veltīja mātei viszinīgu mirkli, bet vieglais smaids pauda: "Tu vienkārši gribi uz brīdi tikt vaļā no manis."

-    Es cenšos, lai meita neuzzinātu par šo… Mirandas māte pieklusināja balsi, par šo drausmīgo notikumu, kaut gan saprotu, ka tas ir bezcerīgi.

-   Tā ir, piekrita Puaro. Apdzīvotā vietā nekas neizplatās ar tādu ātrumu kā ziņas par nelaimi, it īpaši par tik smagu noziegumu. Bez tam, — viņš turpināja, — neviens nevar nodzīvot mūžu, nezinot, kas notiek apkārt. Bet bērniem ausis vienmēr vaļā.

-    Neatceros, vai tas bija Bērnss vai sers Valters Skots, kurš teica: "No bērniem jāuzmanās", bilda misis Olivera, — un viņš noteikti zināja, ko runā.

-    Iespējams, ka Džoisa Reinoldsa redzēja slepkavību, prātoja misis Batlere, tomēr grūti noticēt.

-   Noticēt, ka Džoisa varētu būt redzējusi?

-   Es gribēju teikt: grūti noticēt, ka viņa tik ilgi klusētu, ja būtu redzējusi kaut ko tik šausmīgu. Neizskatās pēc Džoisas.

—Tā vien šķiet, ka pirmais, ko, ieminoties par šo meiteni, ikviens cenšas man iegalvot, — Puaro klusā balsī sacīja, — ir tas, ka Džoisa bijusi liela pļāpa un fantazētāja.

-   Manuprat, teica Judīte Batlere, nav neiespējami, ka bērns sapļāpā ko tādu, kas vēlāk izrādās patiesība.

—     Katrā ziņā ar to mums jāsāk, noteikti sacīja Puaro, — jo meitene tika nogalināta.

—     Un jūs jau esat sācis, — piebilda misis Olivera. Iespējams, ka jums viss jau ir skaidrs.

-   Madame, neprasiet no manis neiespējamo. Jūs allažiņ steidzaties.

-   Nu un tad? atcirta misis Olivera. Mūsdienās, ja nepasteigsies, neko nepanāksi!

Šajā brīdī istabā atgriezās Miranda ar plāceņu paplāti.

—     Vai nolikt šeit? viņa jautāja mātei. Ceru, ka pārrunas beigušās. Bet varbūt man vēl kas jāatnes no virtuves?

Meitenes balsī izskanēja tikko jaušams ļaunums. Misis Batlere nolika uz paliktņa mazu Džordža laika sudraba tējkannu, ieslēdza elektrisko tējkannu, kuru bija izslēgusi, pirms ūdens uzvārījās, ielēja ūdeni mazajā kanniņā, pēc tam pasniedza pilnās tases viesiem. Miranda ar nopietnu sejas izteiksmi un plastisku rokas kustību padeva paplāti ar siltajiem plācenīšiem un gurķu sviestmaizēm.

-    Mēs ar Ariadnu iepazināmies Grieķijā, teica Judīte.

-   Es iekritu jūrā, stāstīja Ariadna, kad atgriezāmies no kādas salas. Pietauvošanās bija neērta, bet matroži vienmēr uzsauc, lai lec uz muliņa, tieši visnepiemērotākajā brīdī, kad laivas gals atrodas no tā vistālāk, bet tu, nepadomājot, kas īsti notiek, uztraucies, kļūsti nervoza un lec, kad izskatās, ka laiva jau ir klāt, un, protams, tieši tajā momentā laiva no tā attālinās. — Viņa atņēma elpu. — Judīte palīdzēja mani izmakšķerēt, un tā mēs iedraudzējāmies. Vai ne, Judīt?

—Jā, tā bija, — misis Batlere apstiprināja, turklāt man iepatikās tavs vārds. Tas likās tik atbilstošs situācijai.

—Jā, tas ir grieķu vārds. Ziniet, tas ir mans kristītais vārds nevis pseidonīms, kā varētu domāt. Bet nekas ariadnisks ar mani nekad nav noticis. Nav gadījies, ka mīļotais mani pamet uz kādas no Grieķijas

salām [10] .

Puaro noglāstīja ūsas, lai apslēptu smaidu, viņu uzjautrināja doma par misis Oliveru uz neapdzīvotas salas pamestas grieķu jaunavas lomā.

—      Musu dzīves ceļus nenosaka vārds, kādā esam nosaukti.

—Patiešām, nē. Es nekādi nevaru iedomāties tevi nocērtam iemīļotā galvu. Tā tas bija, vai ne? Judīte un Holoferns [11] ?

—Viņa to darīja, patriotisku jūtu mudināta, — sacīja misis Batlere. — Judītes rīcība, ja es pareizi atceros, tika augstu novērtēta, un viņa ieguva savas tautas cieņu.

— Es neko daudz nezinu, kā tur bija ar Judīti un Holofernu. Tas aprakstīts Apokrifu grāmatā, vai ne? "Apokrifs" ir grieķu vārds, kas nozīmē apslēptas lietas. Kristieši ar to saprot biblisku literatūru, kas nekad nav slēpta, bet tās vērtība ir apšaubāma vai otršķirīga. Ja tā padomā, cilvēki cilvēkiem es domāju, bērniem — ieliek dīvainus vārdus, vai jums tā nešķiet? Kas bija tā, kura cilvēkam iedzina galvā naglu? Jaēla un Sisera. Nekādi nespēju iegaumēt, kurš no abiem vīrietis, kura sieviete [12] . vŠķiet, tā bija Jaēla. Neatceros gan, ka kādam bērnam būtu dots vārds Jaēla.

—     Viņa pabaroja to ar sviestu no karaliskā trauka, — pēkšņi ierunājās Miranda, turēdama paplāti promnešanai.

— Neskaties tā uz mani, — Judīte teica Ariadnai, — ne jau es viņai stāstīju par Apokrifu, to viņa uzzinājusi skolā.

— Diezgan neraksturīgi mūsdienu skolai, vai ne? sprieda misis Olivera. Viņiem vajadzētu pievērsties ētiskākām lietām, jums tā neliekas?

—Ne jau mis Emlina, iebilda Miranda. — Viņa saka, ka, apmeklējot baznīcu, mēs dzirdam vienīgi Bībeles mācības mūsdienu versiju, ko mums lasa ari stundās, un ka tai nav nekādas literāras vērtības. Mums esot jāiepazīst labi prozas darbi, kā arī dažu autoru baltie panti. Man patīk stāsts par Jaēlu un Siseru, — viņa teica un apceroši piebilda: — Protams, tas nenozīmē, ka man varētu ienākt prātā ideja pašai izdarīt kaut ko tādu. Es gribu teikt, iesist naglas kādam galvā, kad viņš aizmidzis.

-   Es patiesi ceru, ka ne! iesaucās meitenes māte.

-   Bet kādā veidā tu, Miranda, tiktu vaļā no saviem ienaidniekiem? — painteresējās Puaro.

-    Es būtu daudz saudzīgāka, — Miranda atbildēja maigā balstiņā. Tas gan būtu grūtāk, taču es labprātāk izvēlētos savādāku veidu, jo man nepatīk sāpināt citus. Es izmantotu tādas zāles, kas iemidzina. Cilvēks iemieg un redz brīnišķīgus sapņus, un vienkārši vairs nepamostas. — Meitene paņēma sviestmaižu paplāti un pāris tējas tases. Es tās nomazgāšu, māmiņ, — viņa teica, kamēr tu monsieur Puaro izrādīsi mūsu dārzu. Rozes "Karaliene Elizabete" joprojām ir pilnos ziedos tur, dārza malā.

Un viņa izgāja no istabas, piesardzīgi turēdama rokās paplāti.

-   Apbrīnojams bērns, — sacīja misis Olivera.

-  Jums ir brīnišķīga meita, kundze, — Puaro piebalsoja.

—      Jā, tā ir. pašreiz viņa ir brīnišķīga. Neviens nezina, par ko izvērtīsies bērns, kad paaugsies. Dažreiz viņi apveļas tik resni, ka izskatās pēc labi barotiem sivēniem. Taču tagad… tagad Miranda atgādina meža laumiņu.

—  Nav brīnums, ka meitenei tā patīk "Akmeņlauztuvju dārzā", kas robežojas ar jūsu īpašumu.

— Es bieži vēlos, kaut tā nebūtu. Mani uztrauc pieaugušie, kas klaiņo pa vientuļām vietām, kaut arī tie nāk tepat no mūsu apkaimes. Ak, mūslaikos par daudz ko jāuztraucas, tāpēc… Tāpēc jums noteikti jāatklāj vainīgais šajā drausmīgajā noziegumā, monsieur Puaro. Kamēr neuzzināsim, kurš ir noziedznieks, mēs ne mirkli nejutīsimies droši par saviem bērniem. Tā tas ir. Ariadna, vai tu neparādītu monsieur Puaro dārzu? Pēc pāris minūtēm jums piebiedrošos.

Viņa paņēma atlikušos traukus un paplāti un devās uz virtuvi. Puaro un misis Olivera izgāja dārzā. Mazais puķu dārzs izskatījās kā jau rudenī. Dažas zeltaini ziedošas begonijas un daudzkrāsainas asteres gar takas malu, un sārtās rozes "Karaliene Elizabete", cēli garos kātos izslējušās, dārza galā.

Misis Olivera aši aizgāja līdz akmens solam, apsēdās un pamāja Puaro uz vietu sev līdzās.

— Jūs teicāt, ka Miranda līdzinās meža laumiņai, viņa sacīja. Ko jūs teiktu par Judīti?

— Manuprāt, Judītes vārdam vajadzētu būt Undīne.

—      Nāra, jā. Jā, viņa tiešām izskatās kā izkāpusi no Reinas ūdeņiem vai no jūras, vai no kāda mežezera. Mati kā tikko samērcēti ūdenī. Tomēr viņas izskatā nav nekā nekārliga, pavirša, vai ne?

—      Turklāt misis Batlerei ir arī jauks raksturs, Puaro piebilda.

—      Ko jūs par viņu domājat?

—  Man nav bijis laika apdomāt. Varu teikt vienīgi to, ka viņa ir skaista un pievilcīga, un par kaut ko dziļi norūpējusies.

—      Protams, kā lai nebūtu.

— Es gribētu dzirdēt, dārgā draudzene, jusu domas par viņu.

—      Ceļojuma laikā es Judīti labi iepazinu. Ziniet, ar dažiem cilvēkiem tā var sadraudzēties diezgan tuvu. Ar vienu vai diviem. Pārējie ceļabiedri, saprotiet, arī izjūt simpātijas viens pret otru un tamlīdzīgi, taču ar to viss beidzas nekādas tālākas pazīšanās vai draudzēšanās. Bet viens vai divi iegūst jaunus draugus. Judīte bija viena no tiem, ar ko es gribēju satikties atkal.

— Vai pirms ceļojuma nebijāt pazīstamas?

-Nē.

—      Vai varat pastāstīt ko vairāk par viņu?

— Neko daudz, tādas vispārīgas lietas. Atraitne, vīrs miris pirms daudziem gadiem, bijis lidotājs. Gājis bojā autokatastrofā. Vienā no tiem gadījumiem, kad saskrienas vairākas mašīnas. Šķiet, negadījums noticis kādu vakaru netālu no šejienes — kaut kur ap to vietu, kur nogriežas no kā-viņu-sauc šosejas uz sānceļa. Man liekas, ka nekādu iekrājumu viņiem nebija. Tas Judīti pilnīgi salauzis. Viņa izvairās runāt par nelaiķi vīru.

—      Miranda ir vienīgais bērns?

—      Jā. Judīte strādā uz pusslodzi par sekretāri tuvējā pilsētiņā, taču pastāvīga darba viņai nav.

—      Vai Judīte pazina cilvēkus, kas dzīvoja mājā pie akmeņlauztuvēm?

—      Jūs domājat, veco pulkvedi un misis Vestonu?

—      Es domāju mājas iepriekšējo īpašnieci, misis Levelīnu-Smaitu.

—Droši vien. Dzirdēju viņu pieminam šo vārdu. Bet vecā kundze nomira pirms gadiem diviem vai trim, tā ka nez vai Judītei par viņu daudz kas saglabājies atmiņā. Vai jums ar dzīvajiem nepietiek, ka iztaujājat par mirušajiem? — Ariadna Olivera ērclgi noprasīja.

—Noteikti nepietiek, Puaro rāmi atbildēja. — Man jāievāc ziņas arī par mirušajiem un pazudušajiem.

—      Pazudušajiem?

—      Au pair meitene.

—      Ak, — nopūtās misis Olivera, allažiņ kādai no viņām gadās pazust, vai ne? Atbrauc uz šejieni, padzīvo kādu laiku un tad taisnā ceļā uz slimnīcu dzemdēt bērnu, nosauc to par Augustīnu, Hansu, Borisu vai līdzīgā vārdā. Vai atbrauc, lai šeit tiktu pie vīra, vai seko kādam, kurā samīlējusies. Jūs neticēsiet, ko tikai draugi man nav stāstījuši par līdzīgiem gadījumiem. Au pair meitenes ir vai nu īsta Debesu dāvana strādājošai mātei, vai arī viņas čiepj jūsu zeķbikses… vai kļūst par slepkavību upuriem. Ak!

— Nomierinieties, kundze, — rāmā balsī teica Puaro. — Šoreiz neliekas, ka au pair meitene tikusi noslepkavota, gluži pretēji.

—      Ka to saprast — gluži preteji? Neredzu jēgu.

—        Iespējams, ka jēgas nav. Tomēr…

Puaro aprāvās un, izņēmis piezīmju grāmatiņu, kaut ko atzīmēja.

—        Ko jūs tur pierakstāt?

—        To, kas varētu būt atgadījies pagātnē.

—     Liekas, pagātne jūs interesē vairāk nekā tagadne.

—    Pagātne ir tagadnes māte, — Puaro pamācoši noteica un pavicināja piezīmju grāmatiņu. Vai vēlaties zināt, ko es pierakstīju?

—     Protams! Lai gan nedomāju, ka man tas kaut ko dos. Man nekad nav licies svarīgs tas, ko jūs pierakstāt.

Puaro viņai parādīja ierakstu melnajā blociņā: "Nāves gadījumi: misis Levelīna-Smaita (bagāta), Dženeta Vaita (skolotāja), advokātu biroja darbinieks — nodurts, iepriekšēja sodāmība par dokumentu viltošanu", un zem tā: "Operas meitene pazudusi".

—        Kas tā vēl par meiteni no operas?

—    Tā mana drauga Spensa māsa dēvē to, ko es vai jūs sauktu par nu pair meiteni.

—     Kāpēc jūs domājat, ka viņa ir pazudusi?

-         Tāpēc, ka viņa, iespējams, bijusi iejaukta likuma pārkāpšanā. — Un Puaro pirksts norādīja uz nākamo ierakstu: "Dokumenta viltošana" ar divām jautājuma zīmēm aiz tā.

-        Viltošana? brīnījās misis Olivera. Kāpēc viltošana?

-   To es jautāju arī sev kāpēc?

-   Kas tas bija par dokumentu?

-        Testaments, precīzāk, kodicils pie testamenta par labu au pair meitenei.

-         Testamenta atstājējas ļaunprātīga ietekmēšana? minēja misis Olivera.

-          Viltošana ir vēl nopietnāks pārkāpums.

-        Nesaprotu, kāds tam sakars ar nabaga Džoisas nogalināšanu?

-        Es ari ne, — atzinās Puaro, — taču tas visu dara jo interesantāku.

-   Kas tur tālāk rakstīts? Nevaru salasīt.

-   Ziloņi.

-   Kāds tiem sakars ar notikušo?!

-       Tomēr, tomēr, domīgi sacīja Puaro. Ticiet man, varētu būt.

Viņš piecēlās kājās.

-        Man jūs jāpamet. Lūdzu, atvainojieties manā vārdā namamātei, ka aizeju, no viņas neatvadījies. Esmu sajūsmā par viņu un viņas jauko, neparasto meitiņu.

-        "Māte bērniem pieteica uz mežu neiet rotaļās!" nocitēja misis Olivera. — Uz redzēšanos! Ja jūs vēlaties būt noslēpumains jūs tāds būsiet. Jūs pat nepateicāt, ko esat nolēmis darīt turpmāk.

-        Rīt no rīta man norunāta tikšanās Medčesterā, advokātu firmā "Fulertons, Harisons un Ledbeters".

-   Kāpēc?

-        Aprunāšos par viltojumiem un citām lietām.

-   Bet pēc tam?

-   Runāšu ar cilvēkiem, kas tur bija.

-   Ballītē?

-        Nē, laikā, kad vēl tikai gatavojās svētkiem.

12. nodala

"Fulertona, Harisona un Ledbetera" biroja telpas bija tipiskas vecmodīgai, ļoti prestižai un cienījamai firmai. Tomēr laiks darīja savu — Harisona un Ledbetera vairs nebija starp dzīvajiem. Tagad šeit strādāja misters Atkinsons un jaunais misters Kols, un joprojām vēl Džeremijs Fulertons, vecākais partneris.

Misters Fulertons bija kalsns pavecs kungs ar bezkaislīgu sejas izteiksmi un sausu, bezpersonisku runas veidu, bet ar pārsteidzoši asu skatienu. Notāra plauksta atdusējās uz vēstules, kuru viņš tikko bija lasījis. Fulertons to pārlasīja vēlreiz — lēnām un rūpīgi, tad pacēla acis uz apmeklētāju, par kuru šajā vēstulē bija rakstīts.

-   Monsieur Herkuls Puaro? Advokāts vērtējoši nolūkojās apmeklētājā: vecāks vīrietis, ārzemnieks, ģērbies nevainojami, pat svinīgi, kājās lakādas kurpes, kuras (Fulertona pētīgajam skatienam nekas nepalika apslēpts) noteikti bija par šaurām — no acīm nolasāms, ka tās nabagam sāpīgi spieda. Dendijs, švauksts, ārzemnieks ar rekomendācijas vēstuli no kriminālmeklēšamas nodaļas inspektora Reglena un ieteikumu no bijušā Skotlendjarda detektīva Spensa.

-   Detektīvs Spenss, noteica Fulertons.

Viņš pazina Spensu, cilvēku, kurš savā

laikā bija labi strādājis un kura darbu bija augstu vērtējusi priekšniecība. Advokāta prātā uzplaiksnīja neskaidras atmiņas par kādu senu notikumu. Tolaik lieta bija izraisījusi skaļu rezonansi sabiedrībā, ieguvusi pat plašāku popularitāti, nekā bija vērta. Lieta tika izbeigta un drīz aizmirsta. Kā tad! Ar to taču nodarbojās arī viņa brāļadēls Roberts, tolaik vēl advokāta palīgs. Gadījums ar psihopātisku slepkavu, kurš pat nemēģināja taisnoties un aizstāvēties; viņš šķita tieši tāds tips, kas pelna, lai to pakārtu (tajos laikos pakāršana patiesi arī nozīmēja pakāršanu), nevis piespriestu piecpadsmit vai cik tur gadus cietumā. "Nē, sodus piesprieda atbilstošus, un tie tika izpildīti. Diemžēl tagad," Fulertons dzedri nodomāja, "ir atcelts nāvessods pakarot. Mūsdienās noziedznieki īpaši gados jaunākie ir pārliecināti, ka daudz neriskē, vardarbīgi draudot upurim vai pat to nonāvējot miris liecinieks ir labāks par dzīvu."

Toreiz izmeklēšanu vadīja Spenss mierīgs, stūrgalvīgs vīrs, kurš visu laiku uzstāja, ka viņi apsūdz nepareizo personu. Un izrādījās, ka noziegumu tiešām bija izdarījis cits cilvēks nevis apsūdzētais, kura nevainību pierādīja kāds diletantisks ārzemnieks — no beļģu policijas pensionēts detektīvs, kurš jau tolaik bija krietni gados, bet tagad… Tik un tā jāuzmanās. No viņa gan detektīvs vēlējās vienīgi saņemt informāciju, un galu galā nekāda lielā piesardzība nebija vajadzīga, jo viņš nespēja iedomāties, kas tās būtu par ziņām, ko viņš varētu sniegt šajā lietā — nelaimīgās meitenītes slepkavībā.

Vispār jau Fulertonam bija kāda doma par to, kas varētu būt izdarījis šo slepkavību, taču viņš nejutās tik pārliecināts, kā vēlētos. Bija vismaz trīs personas, kuras varētu turēt aizdomās — jebkurš no trim nelabvēlīgiem jauniešiem. Fulertona prāts sarosījās: "Jā, kāds garīgi atpalicis indivīds… pārbaudes pie psihiatra… Nav šaubu, ka tā šī lieta beigsies. Tomēr viesību laikā noslīcināt bērnu… Šis notikums atšķiras no tiem gadījumiem, kad skolnieks nepārnāk mājās vai kāds bērns piekrīt sēsties svešā mašīnā, lai gan neskaitāmas reizes brīdināts tā nedarīt, un vēlāk tiek atrasts jaunaudzē vai grantsbedrē. Grantsbedre… Kad tas notika? Pirms daudziem, daudziem gadiem."

Fulertona pārdomas bija aizņēmušas turpat četras minūtes. Viņš astmatiski atklepojās un ierunājās:

—      Monsieur Herkul Puaro, kā varu jums palīdzēt? Saprotu, ka runa ir par to meiteni, Džoisu Reinoldsu. Nelāgs gadījums, ļoti nelāgs gadījums. Patiesībā neredzu, kā varētu palīdzēt. Es par to visu zinu ārkārtīgi maz.

— Jūs, ja nemaldos, esat Dreiku ģimenes advokāts?

—      Ak, jā, jā. Hugo Dreiks, nabaga puisis. Ļoti jauks cilvēks. Es pazīstu Dreikus ilgus gadus kopš viņi nopirka "Ābeles" un apmetās tur uz dzīvi. Bēdīgs notikums, bērnu trieka. Viņš saslima, kas bija devies gadu ilgā ārzemju ceļojumā. Protams, garīgi slimība viņu neiespaidoja. Skumji, kad kaut kas tāds atgadās ar cilvēku, kurš visu mūžu bijis labā fiziskā formā: sportists, sekmīgi piedalījies daudzās sporta spēlēs un tā tālāk. Jā, tas ir briesmīgi pēkšņi atskārst, ka visu atlikušo dzīvi būsi invalīds.

—      Ja nemaldos, jūs bijāt arī misis Levelīnas-Smaitas advokāts?

—      Viņu radiniece, jā, jā. Patiesi ievērojama sieviete. Pārnāca uz dzīvi šeit pēc tam, kad sāka streikot veselība, lai būtu tuvāk māsasdēlam un viņa sievai. Nopirka to balto milzeni "Akmeņmājas". Samaksāja daudz vairāk, nekā tā bija vērta, bet viņas acīs jau nauda neko nenozīmēja. Ārkārtīgi bagāta bija. Viņa būtu varējusi atrast skaistāku māju, bet pamestās akmeņlauztuves veco kundzi burtiski apbūra. Nolīga ainavu arhitektu, manuprāt, ļoti labu speciālistu. Viens no tiem izskatīgajiem, garmatainajiem puišiem, bet savu darbu prot. Dārzs izpelnījās ievērību, tā veidotāja reputācija auga, par viņu un dārzu bija raksts ar fotogrāfiju žurnālā "Māja un Dārzs". Jā, misis Levelīna-Smaita prata izvēlēties īsto cilvēku. Šis nebija tas gadījums, kad simpātisks jauns vīrietis iemanto vecākas sievietes labvēlību savas ārienes dēļ. Tādā ziņā dažas sievietes uzvedas muļķīgi, taču šim zēnam ir smadzenes, un savu amatu viņš pārzina teicami. Es laikam esmu nedaudz novirzījies no temata. Misis Levelīna-Smaita nomira pirms gandrīz diviem gadiem.

—      Pavisam pēkšņi.

Fulertons uzmeta viņam asu skatienu.

-   Es tā neteiktu. Vecajai kundzei bija slima sirds, un ārsti ieteica to nepārpūlēt, taču viņa nebija cilvēks, kuram var diktēt noteikumus. Viņa nebija hipohondriķes tips. — Fulertons noklepojās un piebilda: Manuprāt, mēs virzāmies arvien tālāk no lietas, kas ir jūsu apmeklējuma pamatā.

—      Ne gluži, — sacīja Puaro. — Es vēlētos pajautāt arī par kādu citu lietu, ja drīkstu. Mazliet informācijas par jūsu bijušo darbinieku Lesliju Ferieru.

Mistera Fulertona seja pauda pārsteigumu.

—      Lesliju Ferieru? — viņš pārjautāja. Leslijs Feriers. Tā, tā. Es gandrīz biju aizmirsis šo vārdu. Jā, jā, protams. Tas, kuru nodūra, vai ne?

—      Jā, tieši par viņu es jautāju.

—      īsti nezinu, ko es varētu pastāstīt. Neko daudz. Pagājuši jau vairāki gadi. Nodurts naktī pie "Zaļā Gulbja". Nevienu nearestēja. Cik atceros, policija turēja kādu aizdomās, taču, šķiet, trūka pierādījumu.

—      Nozieguma motīvs negatīvas emocijas?

—      Jā, tā varētu teikt. Greizsirdība, saprotiet. Viņam bija sakars ar precētu sievieti, kuras vīram tur, Vudlejā, piederēja krodziņš "Zaļais Gulbis". Tas ir parasts ciemats. Tad, šķiet, Leslijs bija uzsācis romānu ar kādu citu, varbūt ar vairākām, kā ļaudis melsa. Sievietēm puisis patika. Pāris reižu bija pat nelieli skandāli.

—      Vai bijāt ar šo darbinieku apmierināts?

— Atklāti sakot, nebiju neapmierināts. Puisim piemita arī labas īpašības. Pret klientiem izturējās pienācīgi, centās uzlabot savas darba iemaņas, bet noteikti būtu bijis daudz labāk, ja viņš vairāk uzmanības pievērstu savam sabiedriskajam stāvoklim tā vietā, lai pītos te ar vienu sievieti, te otru. Turklāt lielākoties viņas, pēc maniem vecmodīgajiem uzskatiem, ieņēma daudz zemāku stāvokli sabiedrībā. Kādu vakaru "Zaļajā Gulbī" izcēlās strīds, un mājupceļā Leslijs Feriers tika nodurts.

-   Kā jūs domājat: vai iemesls bija misis "Zaļais Gulbis" vai kāda cita sieviete?

-   Redziet, šis nav tas gadījums, kur zināms kaut kas noteikts. Manuprāt, policija uzskatīja, ka visa pamatā bijusi greizsirdība, bet… Advokāts paraustīja plecus.

-   Bet jūs neesat pārliecināts?

-    Ak, ne velti mēdz teikt, ka pat velns nav tik briesmīgs kā aizkaitināta sieviete. Tas bieži apstiprinās tiesas namā. Jā, ir reizes, kad tā izrādās tīrā patiesība.

-   Ja es pareizi saprotu, tad pats jūs nemaz neesat tik pārliecināts, ka šī bija viena no tādām reizēm?

-     Nu, es vēlētos vairāk pierādījumu, teiksim tā. Policijai trūka liecinieku. Manuprāt, prokurors pārsteidzās.

—      Jūs domājat, ka slepkavībai varēja būt pavisam cits iemesls?

—      Jā, te iespējamas vairākas versijas. Nevarētu teikt, ka Feriers bija nosvērta rakstura cilvēks. Lai gan labi audzināts. Ļoti jauka māte, ne tik patīkams tēvs — tas savā laikā nereti iesaistījās kautiņos, no kuriem tik tikko izkļuva sveikā. Sievai bija grūta dzīve. Savā ziņā jaunais Feriers bija atsities tēvā. Kļuva zināms, ka pāris reižu Leslijs saistījies ar šaubīgiem tipiem. Es viņam piedevu, galu galā puisis bija vēl jauns, taču brīdināju, lai nesatiekas ar nepareizajiem cilvēkiem, ar tādiem, kurus var vainot visādās blēdībās, krāpšanā un nelikumīgos darījumos. Atklāti sakot, es puisi paturēju darbā tikai viņa mātes dēļ. Leslijs bija vēl tik jauns un arī spējīgs darbinieks. Es viņu brīdināju un cerēju, ka tas palidzēs. Taču mūsdienās visapkārt valda morāls pagrimums, un pēdējo desmit gadu laikā kļūst aizvien sliktāk.

—      Jūs domājat, ka viņu kāds pavedināja?

—      Pilnīgi iespējams. Šie grupējumi bandas ir pārāk melodramatisks apzīmējums var kļūt ārkārtīgi bīstami, kad izraisās domstarpības. Kaut kas nav tā un — nazis ribās, tas nešķiet nekas neparasts.

-   Vai neviens neko neredzēja?

-   Neviens pats. Protams, neredzēja tas, kurš dūra, par visu bija padomājis. Alibi attiecībā uz konkrēto laiku, vietu un tā tālāk, un tā tālāk.

-   Tomēr kāds varēja redzēt. Kāds no malas. Piemēram, kāds bērns.

Vēlu vakarā? Pie "Zaļā Gulbja"? Maz ticams, monsieur Puaro.

-    Bērns, Puaro neatkāpās, kas tomēr redzēja. Meitene, kura atgriezās no draudzenes. Varbūt netālu no pašas mājām. Viņa varēja iet pa taku vai ieraudzīt kaut ko pāri dzīvžogam.

-   Patiešām, monsieur Puaro, kāda bagāIlga iztēle! Man jūsu minējumi liekas pilnīgi neiespējami.

-    Man gan tas neliekas tik neiespējami. Bērni redz daudz ko. Bieži vien viņi atrodas tur, kur vismazāk tiek gaidīti.

-    Bet, aizgājuši mājās, viņi noteikti izstāsta, ko redzējuši.

-    Varbūt arī nē, — iebilda Puaro. Redziet, varbūt viņi nav pārliecināti par to, ko redzējuši, sevišķi tad, ja redzētais viņus nobiedējis. Ne vienmēr bērni, atnākot mājas, pastāsta par novērotu negadījumu uz ielas vai par pēkšņi ieraudzītu rupju izturēšanos pret kādu. Bērni ļoti labi prot glabāt savus noslēpumus. Glabāt un domāt par tiem. Viņiem patīk apziņa, ka zina noslēpumu — noslēpumu, par kuru nestāsta nevienam.

—      Viņi izstāsta savām mātēm.

— Neesmu pārliecināts. Mana pieredze rāda, ka ir ļoti daudz tādu lietu, par kurām bērni mātēm nestāsta.

—      Vai drīkstu jautāt, kāpēc jūs tik ļoti interesē notikums ar Lesliju Ferieru? Jauna cilvēka nožēlojama nāve vardarbības rezultātā, kas tik bieži sastopama mūsdienu sabiedrībā.

— Es par viņu neko nezinu, taču gribētu uzzināt ko vairāk. Mani interesē viņa nāve, jo tā notika pirms dažiem gadiem. Var izrādīties, ka tam ir svarīga nozīme.

—      Monsieur Puaro, — Fulertons skarbi sacīja, — es nekādi nesaprotu, kāpēc esat ieradies pie manis, neizprotu arī, kas tieši jūs interesē. Jūs taču nedomājat, ka Džoisas Reinoldsas noslepkavošana ir saistīta ar daudzsološā, bet ar kriminālām aprindām saistītā jaunā cilvēka nāvi pirms vairākiem gadiem?

—      Domāt var visu ko, — mierīgi atbildēja Puaro. — Svarīgi ir atklāt.

-      Atvainojiet, kriminālnozieguma izmeklēšanā svarīgāki tomēr ir pierādījumi.

-    Droši vien jums zināms, ka daudzi liecinieki dzirdējuši Džoisu sakām, ka viņa redzējusi slepkavību.

-   Tādā vietā kā tas ciemats pastāvīgi tenko par visu ko. Nereti kāds, uzdrošinos teikt, kaut ko saklausa pa ausu galam un uztver tik pārspīlēti, ka nepelna ne mazāko uzticību.

-   Protams, piekrita Puaro, tā notiek. Džoisai bija trīspadsmit. Pilnīgi iespējams, ka bērns atceras, ko redzējis deviņu gadu vecumā — kādu negadījumu, kad braucējs notriec kājāmgājēju un aizbēg no notikuma vietas, vai kautiņu ar nažiem vēlā vakarā, vai, kā nožņaudz skolotāju. Tādi atgadījumi var spilgti iespiesties atmiņā, bet tajā brīdī bērns par tiem neko nestāsta, jo nav pārliecināts, ka redzētais patiesībā ir noziegums, tomēr to neaizmirst. Un pat, ja aizmirst, iespējams, par to atgādina kāds cits notikums. Vai piekrītat, ka tā var būt?

-   Jā, jā, taču man grūti… Manuprāt, tāda varbūtība ir diezgan apšaubāma.

-   Vudlejā bija arī gadījums ar meiteni no ārzemēm. Šķiet, viņas vārds bija Olga vai Sonja, uzvārdu gan neatceros.

-   Olga Seminova. Ja, Olga Seminova.

-   Liekas, ne sevišķi uzticama persona?

-Nē.

-   Viņa strādāja par kompanjoni jeb laika kavētāju pie misis Levellnas-Smaitas, vai ne? Jūs pirmīt pieminējāt misis Dreikas mātesmāsa…

-   Jā. Pirms Olgas Seminovas misis Levelīna-Smaita bija mēģinājusi saprasties ar diezgan daudzām citām meitenēm. Bija arī divas ārzemnieces. Ar vienu kundze sastrīdējās jau pašā sākumā; otra bija jauka būtne, bet diemžēl neglābjami stulba. Misis Levelīna-Smaita necieta muļķus. Olga bija viņas pēdējais mēģinājums atrast sev kompanjoni. Un, šķiet, viņa atbilda kundzes prasībām. Atceros, Olga nebija sevišķi skaista meitene. Maza auguma, padrukna, ar diezgan robustām manierēm; cilvēkiem, kuriem ar viņu nācās sastapties, meitene nepatika.

-   Taču misis Levelīnai-Smaitai meitene patika, Puaro aizrādīja.

-   Jā, viņa tai ļoti pieķērās, kā vēlāk izrādījās tas nebija gudri darīts.

-   Ak, jā, patiešām.

-    Nešaubos, — turpināja misters Fulertons, — ka stāstu jums to, ko esat jau dzirdējis. Kā jau teicu, ciematā viss ātri vien kļūst zināms.

—      Jā, visu savu mantību misis LevelīnaSmaita novēlēja au pair meitenei.

-     Mani tas ārkārtīgi pārsteidza. Mana kliente nebija būtiski mainījusi testamentu gadiem ilgi, vienīgi pievienojusi dažus jaunus novēlējumus labdarībai vai atcēlusi kādu no iepriekšējiem. Iespējams, ka atkārtoju to, kas jums jau zināms, ja esat par šo lietu interesējies. Visu laiku manta nemainīgi tika novēlēta brāļadēlam Hugo Dreikam un viņa sievai, kas bija viņa pirmās pakāpes māsīca, tātad misis Levelīnas-Smaitas māsasmeita. Gadījumā ja viens no abiem mirst pirmais, visu manto otrs. Daudz naudas tika novēlēts labdarībai un ilggadējiem kalpotājiem. Bet tad atklājās, ka trīs nedēļas pirms nāves testaments grozīts. Turklāt tas nebija, kā citkārt, pārrakstīts ar mūsu firmas palīdzību. Kodicils bija pievienots rokrakstā. Tajā bija minēti pāris novēlējumi labdarīgiem mērķiem mazāk nekā iepriekš, bet kalpotāji nebija pieminēti vispār, un pārējā, ievērojami lielā bagātība "pateicībā par izrādīto mīlestību" tika novēlēta Olgai Seminovai. Neiedomājami pārsteidzoša rīcība, kas, pazīstot misis Levelīnu-Smaitu, it nemaz nebija viņai raksturīga.

—      Kas notika tālāk?

—      Jādomā, ka par to vairāk vai mazāk esat jau dzirdējis. Kā parādīja rokraksta ekspertīze, kodicils neapšaubāmi bija viltots diezgan neveikls misis Levelīnas-Smaitas rokraksta atdarinājums. Kundzei nepatika ar rakstāmmašīnu drukātas vēstules, viņa bieži lika tās rakstīt Olgai. Viņa piedevām lūdza meiteni, cik iespējams, atdarināt savas darba devējas rakstības veidu, dažreiz pat parakstīties ar viņas vārdu. Kā redzat, viņai prakses netrūka. Kad kundze nomira, Olga acīmredzot nolēma, ka ir pietiekami liela profesionāle, un spēra nākamo soli: pārlaboja novēlējumu. Taču ekspertus nav iespējams apmānīt. Nekādi.

—      Tika ierosināti tiesas darbi, lai dokumentu apstrīdētu?

—      Tieši tā. Protams, process ieilga, jaunā lēdija zaudēja aukstasinību un, kā pats teicāt, nozuda.

13. nodaļa

Kad Herkuls Puaro bija atsveicinājies un aizgājis, Džeremijs Fulertons palika sēžam pie rakstāmgalda un ar pirkstu galiem viegli bungāja pa tā virsu. Viņa skatiens raudzījās tukšumā, domas aizmaldījās atmiņās.

Viņš pievilka tuvāk dokumentu, kas gulēja uz galda, un stingi raudzījās tajā, bet neuztvēra rakstīto. Pārtraukdams advokāta pārdomas, klusināti iedūcās vietējo sakaru telefons. Fulertons pacēla klausuli:

-   Mis Mailsa?

-   Ieradies misters Holdens, ser.

-    Jā. Manuprāt, tikšanās bija norunāta pirms četrdesmit piecām minūtēm. Vai viņš minēja iemeslu, kāpēc nokavējis noteikto laiku?… Jā, saprotu gluži labi. Tas pats aizbildinājums, kas iepriekšējo reizi. Esiet tik laipna un pasakiet, ka man nav vairs laika viņu pieņemt, un nozīmējiet nākamo vizīti pēc nedēļas, labi? Mēs nevaram pieļaut tādu neprecizitāti.

-   Labi, mister Fulerton.

Advokāts nolika klausuli, uzmeta skatu dokumentam, taču viņa prāts joprojām kavējās pagātnē. Pagājuši divi gadi gandrīz divi gadi… un te pēkšņi ierodas savādais mazais vīrs ar lielajām ūsām un lakādas kurpēm, un viņa daudzie jautājumi atsauc atmiņā toreizējos notikumus.

Un sarunu gandrīz pirms diviem gadiem.

Gara acīm Fulertons atkal redzēja meiteni, kas sēdēja tam pretim — maza auguma, padrukna, ar olīvkrāsas sejas ādu un tumši sārtām, pilnīgām lūpām, lieliem vaigu kauliem un zilo acu dziļo skatienu zem biezām, nokarenām uzacīm. Kaislīga seja, izteiksmīga. Seja, kura iepazinusi ciešanas, varbūt pat dziļas dvēseliskas mokas, tomēr nekad ar tām nav samierinājusies. Sieviete, kas cīnās un aizstāvas līdz galam. Kur gan viņa ir šobrīd? Fulertons gribētu zināt… Tā vai citādi, viņai tas izdevies… Kas izdevies? Kas viņai palīdzēja? Vai kāds vispār palīdzēja? Kāds jau nu noteikti.

"Droši vien", Fulertons nodomāja, "meitene atgriezusies Centrālajā Eiropā, kādā bēdu un baiļu pārņemtā zemē, no kurienes bija nākusi, kurai viņa piederēja, kurā viņai bija jāatgriežas, jo citas izejas nebija — pretējā gadījumā nāktos stāties tiesas priekšā un zaudēt brīvību."

Džeremijs Fulertons uzskatīja sevi par likuma balstu. Viņš ticēja tā varembai un taisnīgumam un nicināja šolaiku miertiesnešus, kuru spriedumi bieži vien bija pārāk mīksti un formāli. Studenti, kas zog grāmatas; jaunas precētas sievietes, kas lielveikalos cenšas bez maksas piesavināties iepatikušās preces; meitenes, kas apzog cilvēkus, pie kuriem strādā; zēni, kas izdemolē telefonu kabīnes… Neviens no viņiem to nedara paliesas vajadzības spiests vai aiz bezcerības; gandrīz visi viņi ir uzauguši labvēlīgos apstākļos, bērnībā lutināti. Bet, lūk, uzskata: kāpēc pirkt, ja var paņemt tāpat? Tomēr, neraugoties uz stingro nostāju likuma jautājumos, Fulertons bija līdzjūtīgs cilvēks, viņš jutās apbēdināts. Toreiz, klausoties Olgā Seminovā, advokātu bija pārņēmis dziļš žēlums, lai gan meitenes dedzīgā runa sevis aizstāvībai viņu nemaz nepārliecināja.

—      Es nāku pie jums pēc palīdzības. Ceru, ka neatteiksiet. Jūs allaž esat izturējies laipni pret mani. Pirms gada palīdzējāt noformēt dokumentus, lai es varētu palikt Anglijā vēl divpadsmit mēnešus. Viņi man saka: "Varat neatbildēt uz jautājumiem, ja nevēlaties. Jūs var pārstāvēt advokāts." Tāpēc es atnācu pie jums.

—      Šajā gadījumā… — Fulertons atcerējās, cik sausi un auksti viņš bija runājis — jo vēsāk un atturīgāk tādēļ, ka izjuta žēlumu pret nelaimīgo jaunavu, man jūsu lūgums nav pieņemams. Neesmu tiesīgs jūs aizstāvēt, jo es pārstāvu Dreiku ģimeni.

Kā zināt, misis Levelīnas-Smaitas advokāts biju es.

—      Bet viņa ir mirusi. Viņai nevajag advokāta, ja reiz ir mirusi!

—      Jūs viņai palikāt, — Fulertons sacīja.

—Jā, es kundzei patiku. Tieši par to jau cs runāju. Ka viņa gribēja, lai naudu dabūju es.

—      Visu mantību?

—      Kāpēc ne? Kāpēc ne? Kundzei nepatika viņas radinieki.

—      Jums nav taisnība, viņa abus mīlēja.

— Varbūt misteru Dreiku, bet ne misis Dreiku. Kundze viņu uzskatīja par ārkārtīgi uzbāzīgu personu. Misis Dreika visur iejaucās. Viņa misis Levelīnai-Smaitai nekad neļāva darīt to, kas labpatikās. Neļāva ēst to, kas garšoja.

—      Misis Dreika bija norūpējusies par mātesmāsu, centās piedabūt viņu klausīt ārsta norādījumiem, ieturēt diētu un nepārpūlēties.

—      Cilvēki ne vienmēr klausa dakteriem, ne visi grib, ka viņus traucē radinieki. Viņi grib dzīvot savu dzīvi, darīt to, ko paši vēlas, ēst to, kas garšo. Kundzei bija daudz naudas. Viņa varēja darīt tā, kā pati vēlas! Viņa varēja dabūt visu un tik daudz, cik vien vēlējās! Viņa bija bagāta, bagāta, bagāta un ar savu naudu varēja darīt, ko gribēja. Viņiem naudas jau tā gana, misteram un misis Dreikiem. Vēl skaista māja un drēbes, un divas mašīnas. Ļoti bagāti cilvēki. Kāpēc viņiem vajadzētu vēl?

-    Viņi ir vecās kundzes vienīgie dzīvie radinieki.

-    Kundze gribēja, lai manta tiek man. Viņa mani žēloja, zināja, ko esmu pārcietusi. Viņa zināja par manu tēvu, kuru arestēja un aizveda policija. Mēs viņu nekad vairs neredzējām, mana māte un es. Kundze zināja par manu māti un, kā viņa nomira. Visa mana ģimene ir mirusi. Šausmīgi, ko visu es esmu pārcietusi! Jūs nezināt, ko nozīmē dzīvot policejiska režīma valstī. Es tur dzīvoju. Nē, nē! Jūs esat policijas pusē, jūs neesat manā pusē!

-   Nē, sacīja Fulertons, es neesmu jūsu pusē. Man ļoti žēl, ka esat iejaukta šajā lietā, taču pati esat vainīga.

-   Tā nav taisnība! Nav taisnība, ka esmu pastrādājusi ko tādu, ko man nevajadzēja darīt. Ko tad es esmu izdarījusi? Es biju laipna un paklausīga. Es pirku visu, ko kundze pavēlēja, ko viņai aizliedza est. Šo kolādi un sviestu. Nekad nekā cita ka likai sakņu ēdienus un augu eļļu… Viņai negaršoja augu eļļa! Viņa gribēja sviestu. Daudz sviesta.

—      Šis nav jautājums par sviestu, advokāts atgādināja.

— Es rūpējos par kundzi, biju vienmēr laipna! Un par to viņa bija pateicīga. Bet tad, kad kundze nomira un atklājās, ka savā laipnībā un pateicībā par manu darbu viņa atstājusi parakstītu dokumentu, kurā teikts, ka visa nauda novēlēta man, tad ierodas šie Dreiki un apgalvo, ka es to nedabūšu! Ko visu viņi nesarunāja! Teica, ka man ir bijusi slikta ietekme uz veco kundzi. Teica vēl daudz sliktākus vārdus. Daudz sliktākus. Teica, ka es esot uzrakstījusi to testamentu. Muļķības! To uzrakstīja kundze. Pati! Uzrakstīja un izsūtīja mani no istabas. Tad pasauca sievieti, kas nāk apkopt māju, un Džimu, dārznieku. Kundze teica, ka dokuments jāparaksta viņiem, nevis man. Tāpēc, ka nauda pienākas man. Kāpēc es šo naudu nevarētu saņemt? Kāpēc mans liktenis nevarētu kļūt labāks? Laimīgāks? Tas likās tik brīnišķīgi! Ko tik es neizdomāju, ko darīšu ar naudu, kad par to uzzināju!

—      Nešaubos, nešaubos.

— Kāpēc man nevarētu būt savi plāni? Kāpēc man nepriecāties? Ka būšu bagāta un laimīga un varēšu dabūt visu, ko vēlos. Ko sliktu es darīju? Neko. Neko, es jums saku. Neko!

—      Es jums mēģināju paskaidrot.

—      Tie visi ir meli. Jūs teicāt, ka es meloju. Jūs teicāt, ka es pati esmu uzrakstījusi to dokumentu. Es neuzrakstīju. Viņa uzrakstīja, neviens nedrīkst teikt ko citu.

—      Cilvēki runā daudz ko, — sacīja Fulertons. Bet tagad klausieties. Beidziet gausties un klausieties. Tā taču ir taisnība, ka misis Levelīna-Smaita bieži lūdza, lai jūs vēstulēs atdarināt viņas rokrakstu, cik vien labi iespējams, vai ne? Vecās kundzes vēlmes pamatā bija vecmodīga ideja, ka sūtīt draugiem vai personīgi pazīstamiem cilvēkiem ar rakstāmmašīnu rakstītas vēstules ir nepieklājīgi. Viktorijas laiku uzskats. Mūsdienās nevienam nerūp, vai viņš vēstījumus saņem, rakstītus ar roku vai ar rakstāmmašīnu. Taču misis Levelīnai-Smaitai tā šķita nepieklājība augstākā mērā. Vai saprotat, ko es saku?

—      Jā, es saprotu. Un tāpēc kundze lūdza mani. "Olga," viņa teica, "jums jāatbild uz šīm četrām vēstulēm, izmantojot savas stenografētās piezīmes, un tādā stilā, kā es jūs mācīju. Atbildes rakstiet ar roku un centieties, cik iespējams, atdarināt manu rokrakstu." Un lika man vingrinoties, ievērot, kā viņa raksta a, b, 1 un citus burtus. "Tik ilgi, līdz rokraksts pieņemami atgādinās manējo," viņa pieteica. "Kad būsiet ietrenējusies, paraksiet vēstules ar manu vārdu. Nevēlos, lai cilvēki nodomātu, ka es pati vairs nespēju rakstīt. Lai gan, kā jūs zināt, reimatisms plaukstas locītavā kļūst arvien jūtamāks, rakstīšana vairs tik veikli nepadodas, tomēr rakstīt personīgās vēstules ar rakstāmmašīnu es nevēlos."

—      Varējāt rakstīt savā rokrakstā, — aizrādīja Fulertons, — un vēstules beigās minēt, ka rakstāt savas darba devējas vārdā.

-   Viņa to nevēlējās. Kundze gribēja, lai cilvēki domātu, ka viņa pati raksta.

"Tā varētu but patiesība," advokāts nodomāja. Pilnīgi misis Levelīnas-Smaitas garā. Viņa allažiņ bija pārspīlēti jūtīga pret savu nespēju darīt visu tā, kā bija paradusi doties tālākā pastaigā, raiti uzkāpt pakalnā vai ar rokām veikt noteiktas darbības, īpaši ar labo plaukstu. Vecajai dāmai bija svarīgi apgalvot: "Jūtos pavisam, nu pavisam labi, un nav nekā tāda, ko es nolemtu, bet nespētu izdarīt!" Jā, tas, ko Olga stāstīja, patiešām atbilda patiesībai. Vecās kundzes ietiepība bija viens no iemesliem, kāpēc pirmajā brīdī nevienam neradās šaubas, ka misis Levelīna-Smaita pašrocīgi pierakstījusi kodicilu testamentam un zem tā parakstījusies. Fulertons atcerējās, ka liesi šeit, viņa birojā, bija radušās pirmās aizdomas, jo gan viņš pats, gan viņa jaunākais partneris Kouls ļoti labi pazina misis Levelīnas-Smaitas rokrakstu. Pirmais ieminējās Kouls:

Ziniet, es patiesi nespēju noticēt, ka to rakstījusi Luiza Levelīna-Smaita. Saprotu, ka pēdējā laikā veco dāmu mocīja artrīts, tomēr paraugieties uz šiem viņas rakstības stila piemēriem, kurus atradu dokumentos, un salīdziniet ar kodicilu. Te kaut kas nav kārtībā.

Misters Fulertons piekrita: kaut kas nav lā, kā vajadzētu. Viņš nolēma lūgt eksperta padomu. Atbilde skanēja strikti, nebija nekādu šaubu — rokraksts, kādā uzrakstīts kodicils, noteikti nepieder misis LevelīnasSmaitas rokai. "Ja Olga nebūtu bijusi tik mantkārīga," advokāts nodomāja, "ja viņa būtu pieticīgi uzrakstījusi to pašu ievadu: "Pateicībā par Olgas lielo rūpēšanos un uzmanību, ko viņa man veltīja, par laipnību un atsaucību…", kam tālāk sekotu kaut vai prāvas summas novēlējums uzticīgajai au pair meitenei, tad varbūt nelaiķes radinieki būtu uzskatījuši novēlējumu par pārspīlētu, taču atzītu bez liekām runām. Bet pilnīgi izslēgt no mantojuma radiniekus — tai skaitā brāļadēlu, likumīgo mantinieku, kurš nemainīgi minēts visos iepriekšējos testamentos, ko visādi citādi divdesmit gadu laikā vecā dāma bija grozījusi regulāri? Un visu atvēlēt svešiniecei Olgai Seminovai? Nē, kaut kas tāds misis Levelīnai-Smaitai nebija raksturīgs." Patiesībā arī bez ekspertīzes slēdziena advokāts tiesā varētu apstrīdēt dokumenta atzīšanu par likumīgu, iesniedzot oficiālu paziņojumu par nelaiķes tīšu iespaidošanu savtīgos nolūkos. Jā. Viņa bija mantkārīga, šī karstasinīgā meitene. Kas zina, varbūt misis Levelīna-Smaita bija ieminējusies, ka novēlēs viņai kādu naudas summu par laipnību, atsaucību un gādību. Iespējams, ka vecajai lēdijai bija radušās siltākas jūtas pret meiteni, kas padevīgi izpildīja visas viņas kaprīzes un prasības. Un šī apjauta pavēra Olgai iespēju dabūt pilnīgi visu. Vecā kundzē novēlēs visu viņai. Un viņai būs daudz naudas. Nauda, māja, drēbes, dārgakmeņi viss. Mantkārīga meitene. Bet viņu gaidīja sods.

Tomēr misters Fulertons pret savu gribu, neskatoties uz saviem principiem un vēl daudz ko citu, izjuta līdzcietību pret šo jaunavu. Jau kopš agras bērnības meitene bija piedzīvojusi pārestību, iepazinusi policejiskas valsts iekārtas bardzību, zaudējusi vecākus, brāli un māsu, piedzīvojusi netaisnību un bailes. Tas viss bija attīstījis laikam gan iedzimtās rakstura īpašības, kurām viņa līdz zināmam brīdim nebija ļāvusies un kuras tagad izpaudās bērnišķīgā mantkārē.

-   Visi ir pret mani, Olga turpināja, visi. Jūs visi esat pret mani. Jūs neesat taisnīgi tāpēc, ka esmu svešiniece, ka nepiederu šai valstij, ka nezinu, ko runāt, ko darīt. Ko es varu darīt? Kāpēc jūs nesakāt, ko man darīt?

-   Tāpēc, ka, patiesību sakot, es neredzu, kā te varētu kaut ko palīdzēt, atbildēja Fulertons. Vislabāk būtu vaļsirdīgi atzīties.

-   Ja es darīšu tā, kā jūs iesakāt, tad tie būs meli, nevis patiesība. Viņa uzrakstīja testamentu, patiešām. Viņa man lika iziet no istabas, kamēr pārējie parakstījās.

— Saprotiet, pierādījumi ir pret jums. Ir cilvēki, kuri liecinās, ka misis LevelīnaSmaita bieži nepievērsa īpašu uzmanību tam, ko parakstīja. Viņas paraksts bija vajadzīgs uz daudziem un dažādiem dokumentiem, ne vienmēr viņa pārlasīja to, kas tika nolikts priekšā.

—      Tad jau viņa nezināja ari, ko runāja.

—Dārgais bērns, jūsu lielākā cerība balstās uz faktu, ka iepriekš neesat bijusi sodīta, ka esat ārzemniece, ka angļu valodā jums ir vienīgi pamatzināšanas. Tāpēc jums varētu piespriest mazāko soda mēru vai, iespējams, nosacītu atbrīvošanu.

—      Ak, vārdi… Nekas vairāk, tikai vārdi. Mani var ielikt cietumā, un es nekad neizkļūšu no tā.

—      Nu gan jūs runājat muļķības, Fulertons iebilda.

—      Labāk butu, ja es nozustu. Aizbēgtu un noslēptos tā, ka neviens mani neatrod.

—      Ja būs orderis jūsu arestam, jūs atradīs tik un tā.

—      Ne tad, ja es rīkošos ātri. Ne tad, ja darīšu to tūlīt. Ne tad, ja kāds man palīdzēs. Es tikšu projām. Projām no Anglijas. Ar kuģi vai lidmašīnu. Es varētu atrast kādu, kurš vilto pases un vīzas vai citus papīrus, kas vajadzlgi. Kāds man palīdzēs. Man ir draugi. Ir cilvēki, kuriem es patīku. Kāds man varētu palīdzēt aizbēgt. Tieši tas man vajadzīgs. Es uzlikšu parūku, staigāšu ar kruķiem.

-    Paklausieties, — nopietni teica Fulertons, man žēl jūsu, tāpēc ieteikšu jūs advokātam, kas darīs visu iespējamo jūsu labā. Jūs nevarat tā vienkārši nozust. Jūs runājat kā mazs bērns.

—     Man ir pietiekami daudz naudas, esmu iekrājusi. Brītiņu paklusējusi, viņa turpināja: — Jūs centāties būt laipns pret mani. Jā, esmu par to pārliecināta. Taču jūs neko nepalīdzēsiet, jo ir likums… likums. Bet kāds man palīdzēs. Kāds to izdarīs. Un es došos uz turieni, kur neviens mani neatradīs.

"Un neviens," Fulertons nodomāja, "viņu tā arī neatrada. Es gribētu zināt, jā, ļoti gribētu zināt, kur viņa ir tagad."

14. nodala

"Ābelēs" Puaro tika ievests viesistabā un informēts, ka misis Dreika drīz nākšot.

Ejot caur vestibilu, viņš bija dzirdējis balsis, kas, cik noprotams, skanēja aiz ēdamistabas durvīm.

Puaro piegāja pie viesistabas loga un pārlaida skatu iekoptajam dārzam. Glīti apstādīts un labi uzturēts. Kupli saaugušās rudens pīpenes bija piesietas pie koka spraudeņiem un vēl ziedos; krizantēmas joprojām dzīvas; rožu krūms ietiepīgi ignorēja rudens tuvošanos.

Puaro nemanīja neko, kas norādītu, ka šeit roku būtu pielicis profesionāls dārznieks. Tradicionāls angļu dārzs, rūpīgi kopts, bet parasts. Interesanti, vai misis Dreika uzskatīja, ka ir pārāka par Maiklu Gārfīldu? Vai jaunajam cilvēkam nebūtu izdevies iegūt viņas uzticību? Dārzs bija provinciālas gaumes paraugs, lai gan lieliski aprūpēts.

Durvis atvērās.

—      Piedodiet, ka liku jums gaidīt, monsieur Puaro, — misis Dreika atvainojās.

Vestibilā bija dzirdamas aizejošu cilvēku balsis.

—Pārrunājām gatavošanās darbus draudzes rīkotajām Ziemassvētku svinībām, — paskaidroja Rovena Dreika. — Lēmām, kad sanāksim atkal kopā, kādi pienākumi kuram jāuzņemas. Tāda spriedelēšana parasti ieilgst, allaž kāds iebilst vai kādam uzrodas laba doma… Labākās idejas gan vienmēr izrādās neiespējamas.

Viņas balss skanēja diezgan skarbi. Puaro viegli iztēlojās, kā misis Dreika stingri un noteikti noraida priekšlikumus, kas tai šķiet absurdi. No tā, ko pastāstīja Spensa māsa, kā arī no pārējo Vudlejas iedzīvotāju izteikumiem un dažādiem citiem vērojumiem, Puaro bija radies pārliecinošs iespaids, ka Rovena Dreika ir ārkārtīgi pašpārliecināta persona. Visiem liekas pilnīgi pašsaprotami, ja ikviena pasākuma vadību uzņemas viņa, tomēr siltu pieķeršanos no apkārtējo puses šī dāma nebauda. Puaro saprata, ka valdonīgās sievietes uzstājīgums nebija pieņemams viņas vecākajai radiniecei abu raksturi atšķīrās visai maz. "Misis Levelīna-Smaita," viņš secināja, "pārnākusi uz dzīvi Vudlejā, lai vienkārši būtu tuvāk savam brāļadēlam un viņa sievai, bet tā bez liekas kavēšanās uzņēmusies uzraudzību un rūpes par veco radinieci, cik vien tas iespējams, nedzīvojot zem viena jumta. Klusībā misis Levelīna-Smaita, iespējams, atzina, ka ir Rovenai parādā pateicību, taču tajā pašā laikā ļaunojās par viņas mēģinājumiem visās lietās uzspiest savu gribu."

Tā, nu visi ir projām, — sacīja Rovena Dreika, ieklausoties, kā aizcērtas ārdurvis.

— Tātad, kā es varu jums palīdzēt? Vai vēlaties vēlreiz pārrunāt tā vakara šausmīgo notikumu? Kā es gribētu, kaut tā ballīte nebūtu notikusi manā mājā! Taču citiem nav tik piemērotu telpu. Vai misis Olivera joprojām ciemojas pie Judītes Batleres?

—      Jā. Kā nopratu, pēc dienas vai divām viņa atgriezīsies Londonā. Vai agrāk bijāt pazīstamas?

—      Nē, bet man ir viņas grāmatas.

—      Viņu uzskata par labu rakstnieci.

—      O, jā, viņa ir laba rakstniece, nav šaubu. Un ļoti interesanta personība. Vai viņai ir kāda ideja par to, kas varēja izdarīt šo šausmu darbu?

—      Cik zinu, tad nav. Un jums, kundze?

—      Es jau teicu — nespēju iedomāties.

—      Jūs teicāt. Tomēr jums varētu būt kāda doma, kāda nojausma, kāda lidz galam nenoformējusies ideja, kāds iespējams variants.

—Kāpēc jums tā šķiet? — misis Dreika uzmeta viņam pētīgu skatienu.

—      Jūs varējāt kaut ko pamanīt tajā vakarā. Kaut ko šķietami sīku un nenozīmīgu, bet pēc tam, atceroties un pārcilājot prātā, tas varēja iegūt lielāku nozīmi, nekā pirmajā brīdī likās.

-   Jums prātā, monsieur Puaro, kaut kas noteikts.

-Atzīšos, kāds man kaut ko pastāstīja.

-  Tiešām? Un kas šis kāds bija?

-   Mis Vitekere, skolotāja.

-    Ak, jā, Elizabete Vitekere. Matemātikas skolotāja "Gobu" skolā, vai ne? Jā, viņa ari bija tur, es atceros. Vai viņa teica, ka redzējusi kaut ko īpašu?

-    Ne gluži tā. Viņasprāt, kaut ko īpašu redzējāt jūs.

Misis Dreika izbrīnījusies pašūpoja galvu.

-    Nespēju iedomāties, ko nozīmīgu es butu varējusi redzēt, bet nekad jau nevar galvot.

-    Gadījums ar vāzi, — Puaro atgādināja. Ar puķu vāzi.

-    Puķu vāzi? misis Dreika bija nesaprašanā. Tad viņas piere noskaidrojās. Ak, protams! Sapratu. Jā, vāze ar rudens lapām un krizantēmām augšā, kāpņu laukuma stūrī. Ļoti skaista vāze, kāzu dāvana. Atceros, ka izgāju vestibilā… neesmu pārliecināta, tieši kurā brīdī tas bija, bet šķiet, ka viesības tad jau tuvojās nobeigumam. Ievēroju, ka ziedi tādi pavītuši, un tas mani izbrīnīja. Uzgāju augšā un atklāju: kāds idiots aizmirsis ieliet vāzē ūdeni. Sadusmojusies es paķēru vāzi, aiznesu uz vannasistabu un pielēju ar ūdeni. Bet ko gan neparastu es būtu varējusi tur redzēt? Nešaubos, ka ballītes laikā kāda vecāka meitene nevainīgi padraiskuļojās ar kādu vecāku zēnu, nu, kā saka amerikāņi — pamaigojās, taču, kad iegāju, tur neviena nebija.

—      Nē, nē, ne par to. Kā es sapratu, kaut kas tomēr atgadījās. Vāze izslīdēja jums no rokām, nokrita vestibilā un saplīsa.

—  Ak, jā, iesaucās Rovena, sīkās drumslās! Es nudien jutos gauži apbēdināta, jo, kā jau teicu, tā bija kāzu dāvana, turklāt ļoti skaista, pietiekami liela un smaga, lai saturētu kuplu ziedu un lapu pušķi. Tik muļķīgi no manas puses! Vāze vienkārši izšļuka no pirkstiem, izslīdēja un novēlās lejā vestibila. Jā, tur stāvēja Elizabete Vitekere. Viņa palīdzēja lauskas savākt un aizmēzt stūri, lai nemētājas pa kājām, kur kāds varētu tām uzkāpt. Aizslaucījām kaktā pie vectēva lielā pulksteņa, lai vēlāk novāktu. Viņa jautājoši paskatījās Puaro. Vai par šo atgadījumu jūs runājat?

—      Jā. Mis Vitekere brīnās, kāpēc vāze izkrita jums no rokām. Viņa domā, ka jūs kaut kas izbiedēja.

— Izbiedēja? — Rovena Dreika skatījās viņā un, pieri saraukusi, pārcilāja atmiņā to brīdi. Nē, es nedomāju, ka mani kaut kas būtu izbiedējis. Nē, tā vienkārši bija viena no tām reizēm, kad lietas nezin kāpēc ņem un izkrīt no rokām. Piemēram, tā gadās, kad mazgājat traukus. Man liekas, ka tobrīd jutos jau krietni nogurusi visa lā gatavošanās svētkiem, tad vakara vadīšana un viss pārējais… Izdevās jau labi. Jā, vainīgas noguruša cilvēka neveiklās kustības.

—      Vai esat noteikti pārliecināta, ka nesatrūkāties? Ka neieraudzījāt ko pavisam negaidītu?

— Negaidītu? Kur? Vestibilā? Es neko īpašu neredzēju. Tobrīd tur neviena nebija, jo visi nodarbojās ar Snapdragon. Protams, izņemot mis Vitekeri. Domāju, ka arī viņu es pamanīju tikai tad, kad biju nokāpusi lejā un viņa nāca man palīgā.

—      Varbūt redzējāt kādu iznākam pa bibliotēkas durvīm?

—      Bibliotēkas durvīm… saprotu jūsu domu gaitu. Jā, es būtu varējusi redzēt… Viņa brīdi paklusēja, tad stingri ielūkojās Puaro tieši acīs. Bet es neredzēju. Nemanīju nevienu pašu iznākam no turienes.

Puaro nobrīnījās. Sievietes runas veid.J viesa aizdomas, ka viņa nesaka patiesību ' un ka īstenībā tomēr ir kādu vai kaut ko pamanījusi varbūt bibliotēkas durvis nedaudz pavērās, varbūt kāds tajās stāvēja. Taču viņa to strikti noliedza. Puaro prātoja,! kāpēc misis Dreika ir tik kategoriska. Var but negribēja ticēt, ka viņas pamanītā per-j sona varētu but iejaukta noziegumā? Kāds j cilvēks, par kuru viņa raizējas. Vai kāds, j kuru viņa cenšas aizsargāt. Pēdējais variants Puaro šķita visticamākais. Varbūt tas ir kāds, kurš tikai nesen pārkāpis bērnības | slieksni, un tāpēc, viņasprāt, nespēj pilnība apzināties izdarītā nopietnību.

Puaro uzskatīja misis Dreiku par smaga rakstura, tomēr godprātīgu cilvēku. Tāpat kā daudzas citas viņas tipa sievietes, to1 starp miertiesneses, administratores un lab1 darības komiteju pārstāves, vārdu sakot, i sievietes, kuras darīja "labus darbus". Tā] das dāmas nereti pārmērīgi licēja vainu mīkstinošiem apstākļiem un dīvainā kārtā ļ bija gatavas attaisnot mazgadīgos noļ ziedzniekus kādu nenobriedušu jaunekli, kādu garīgi atpalikušu meiteni. Kādu, kurš, jl iespējams, jau reiz nonācis pretrunā ar liS kurnu. Ja viņa bija redzējusi iznākam no

bibliotēkas kādu tamlīdzīgu personu, tad tā varēja cerēt uz aizbildniecisku Rovenas Dreikas attieksmi. Nav noslēpums, ka noziegumus spēj pastrādāt ari bērni, pavisam jauni, septiņu, deviņu vai divpadsmit gadu veci bērni, un bieži ir grūti saprast, ko ar šiem mazgadīgajiem likumpārkāpējiem darīt, kad tie nonāk tiesas priekšā. Tiek meklēti un atrasti dažnedažādi attaisnojumi viņu rīcībai: šķirtas ģimenes, nolaidīgi, savus pienākumus novārtā pametuši vecāki un tamlīdzīgi. Un cilvēki, kas viskaislīgāk teic runas jauno noziedznieku aizstāvībai un cenšas atrast jebkādu attaisnojumu šo bērnu kriminālajai rīcībai — tie parasti ir Rovenas Dreikas tipa cilvēki. Bargi un kritiski citkārt, bet tikai ne šajos gadījumos.

Puaro to neatbalstīja. Viņš pirmām kārtām bija par taisnīgu spriedumu. Pret žēlsirdību — gan jāsaka, pret pārmērīgu žēlsirdību viņš izturējās ar aizdomām. Pārāk liela līdzjūtība, kā viņš zināja no savas pieredzes gan agrāk Beļģijā, gan šajā valstī, bieži beidzās ar atkārtotiem noziegumiem vai pat ar nākamā upura nāvi. Tā nenotiktu, ja pirmajā vietā būtu taisnīga tiesa, bet līdzjūtība — tikai otrajā.

Ak, tā, Puaro noteica, ak, tā.

-   Vai ir iespējams, ka mis Vitekere būtu redzējusi kādu ieejam bibliotēkā? — vaicāja misis Dreika.

Jautājums ieinteresēja Puaro.

-   Jūs domājat, ka tā varētu būt ?

-    Varbūt viņa manīja kādu bibliotēkas durvīs, teiksim, kādu bridi iepriekš, un tad, kad es nometu vāzi, viņai varēja likties, ka arī es esmu to redzējusi. Ka es varētu to personu pazīt. Varbūt viņa tā neteica, jo nebija pārliecināta, ka tiešām kaut ko pamanījusi — kāda zēna vai meitenes neskaidru siluetu.

-   Vai domājat, kundze, ka slepkava varētu būt kāds bērns — zēns vai meitene, vēl gluži mazs vai pusaudzis? Nevis kāds konkrēts, bet vispār kāds no viņiem ?

Rovena brīdi paklusēja, apdomājot atbildi.

-   Jā, viņa beidzot ierunājās, tā varētu būt. Iepriekš par to kaut kā neiedomājos. Man liekas, ka šajos laikos ļoti daudzus noziegumus pastrādā tieši jaunieši. Viņi pat īsti neapzinās, ko dara, bieži tā ir muļķīga atriebība vai iznīcināšanas instinkta izpausme. Arī tie, kuri izdemolē telefona kabīnes vai pārdur mašīnu riepas, dara to, lai ieriebtu citiem, jo vienkārši nīst apkārlējos cilvēkus. Pat ne kādu noteiktu personu, bet vienkārši visu pasauli. Tas ir pusaudžu gadu sindroms. Tāpēc ir pavisam reāli iespējams, ka tādā noziegumā kā bērna noslīcināšana bez kādas redzamas motivācijas, kad pārējie līksmojas, vainīga ir tāda persona, kas nespēj pilnībā atbildēt par savu rīcību. Vai piekrītat man, ka… ka šis varētu but tieši tāds gadījums?

-   Policija, šķiet, būtu ar jums vienisprātis.

-   Vajadzētu gan būt. Par šejienes policiju ir labas atsauksmes. Tā veiksmīgi atrisinājusi vairākus noziegumus. Viņi ir centīgi un nekad nepamet lietu, neizmeklētu līdz galam. Manuprāt, viņi atklās arī šo slepkavību, kaut gan nedomāju, ka tas notiks drīz. Šādu noziegumu izmeklēšana aizņem ilgu laiku. Vajadzīgs liels un pacietīgs darbs, lai savāktu visus pierādījumus.

—      Šajā gadījumā tas nebūs viegli.

—Nē, droši vien, ka ne. Kad nogalināja manu vīru… Jūs zināt, viņš bija invalīds. Šķērsojot ielu, viņu notrieca automašīna. Vainīgais tā arī netika atrasts. Vīrs — nezinu, vai esat par to informēts, — bija poliomielīta slimnieks, daļēji paralizēts. Tas notika pirms sešiem gadiem. Veselība gan uzlabojās, taču viņš joprojām palika invalīds un tāpēc nespēja izvairīties no lielā ātrumā braucošās mašīnas. Es vainoju arī sevi, kaut gan vīrs vienmēr uzstāja, ka pastaigā dosies viens — bez manis vai kāda cita. Viņš sāpīgi pārdzīvoja savu nevarību un to, ka par viņu rūpējās medmāsa vai es. Biju uzņēmusies daļu no māsas pienākumiem pati. Turklāt viņš allaž bija ļoti uzmanīgs, šķērsojot ielu. Tomēr, kad nelaime notiek, mēs vainojam sevi.

—      Pēc tam jūsu mātesmāsas nāve…

—      Jā, viņa nomira drīz pēc tam. Nelaime nenāk viena, vai ne?

—Tā bieži izrādās patiesība, — piekrita Puaro un turpināja: — Policija tā arī neatklāja vainīgo?

—      Tas bija Grasshopper Mark 7, cik zinu. Katra trešā mašīna uz ceļa ir Grasshopper Mark 7… Vismaz tobrīd tā bija visizplatītākā marka, tā man teica. Policija noskaidroja, ka mašīna tikusi nozagta stāvvietā pie Medčesteras tirgus un ka tās īpašnieks ir misters Voterhauss, vīrs gados, sēklu pārdevējs. Pats misters Voterhauss ir uzmanīgs braucējs un nekad nepārsniedz atļauto ātrumu. Tas nebija viņš, kas izraisīja negadījumu. Kārtējo reizi bezatbildīgi jaunieši bija piesavinājušies svešu automašīnu. Pret šādiem bezrūpīgiem, es gribētu teikt bezjūtīgiem jauniešiem, vajadzētu izturēties daudz bargāk.

—      Piespriest ilgstošu cietumsodu? Varbūt. Nenozīmīgam sodam un radinieku iecietībai ir niecīgi panākumi.

—      Tomēr jāņem vērā, misis Rovena iebilda, — ka visiem jauniešiem ir vitāli svarīgi, lai viņi varētu izmantot iespēju tikt dzīvē uz priekšu.

—      Izglītības svētā govs, norūca Herkuls Puaro un steidzīgi piemetināja: — Esmu dzirdējis, ka šo frāzi lieto cilvēki, kuriem vajadzētu zināt, ko viņi runā. Skoloti cilvēki.

—      Iespējams, ka viņi neņem vērā šo jauniešu slikto audzināšanu, to izjukušās ģimenes.

— Jūs uzskatāt, ka viņiem nevajadzētu piespriest ilgstošu cietumsodu?

—Vajag piemērotu labošanas režīmu, — stingrā balsī sacīja Rovena Dreika.

—Kā gan lai uzšuj zīda naudasmaku, tā teikts kādā senā sakāmvārdā, no cūkas auss? Un vai jūs nepiekrītat, ka par cilvēka kļūdām atbild viņa kakls?

Misis Dreika izskatījās nepatīkami pārsteigta un nedaudz aizkaitināta.

—Musulmaņu paruna, — paskaidroja Puaro. Misis Dreikas sejas izteiksme nemainījās.

—      Ceru, — viņa dzestri teica, ka mēs savas idejas (vai varbūt vajadzētu teikt "ideālus"?) neaizgūsim no Vidējiem Austrumiem.

—      Ar faktiem jāsamierinās, — Puaro rāmi bilda, — un fakts, par ko runā mūsdienu biologi — Rietumu biologi… — viņš mirkli vilcinājās, — …šķiet, loti spēcīgi rosina domāt, ka cilvēku rīcības motivācijas aizsākumi meklējami viņu ģenētiskajā kodā. Ka divdesmit četrus gadus vecs slepkava jau trīs četru gadu vecumā ir potenciāls noziedznieks. Protams, tā pati teorija attiecināma arī uz matemātiķu vai mūziķu ģeniālajām spējām.

—      Mēs nediskutējam par slepkavām, — iebilda misis Dreika. Mans vīrs gāja bojā nelaimes gadījumā, ko izraisīja bezrūpīgs un slikts cilvēks. Lai kas tas zēns vai jauneklis bija, vienmēr pastāv varbūtība, ka arī tādam indivīdam piemīt iekšēja pārliecība un ticība tam, ka jārēķinās ar pārējiem cilvēkiem; ka viņš izjūt riebumu pret sevi par to, ka neapzinīgi atņēmis otram dzīvību. Viņa rīcība jāuzskata par noziedzīgu bezrūpību, kas tomēr nav saistāma ar iepriekšēju pretlikumīgu nolūku.

—      Tātad jūs esat pārliecināta, ka nebija iepriekšēja noziedzīga nolūka?

—      Tādu varbūtību es stipri apšaubu. Misis Dreika izskatījās izbrīnīta. Neticu, ka policija nopietni to izskatīja. Tas bija nelaimes gadījums, kas pārvērta daudzu cilvēku dzīvi, arī manējo.

— Jūs teicāt, ka mēs nediskutējam par slepkavām, taču gadījumā ar Džoisu mēs runājam tieši par viņiem. Tas nebija nelaimes gadījums. Noziedzīgas rokas pagrūda meitenes galvu zem ūdens un turēja, līdz viņa noslīka. Slepkavnieciska rīcība.

—      Zinu, zinu. Tas ir briesmīgi. Es nespēju par to domāt, negribu atcerēties.

Viņa satraukti piecēlās kājās. Puaro nepakustējās.

—Mēs joprojām neko nezinām, vēl arvien nav skaidrs slepkavības motīvs.

—  Manuprāt, tāda veida noziegumiem trūkst jebkāda motīva.

—Jūs domājat, ka vainīgajam ir tik ļoti traumēta psihe, ka nogalināšana pati par sevi sagādā baudu? Sevišķi, ja upuris ir jauns un nenobriedis?

—     Ir dzirdēti tādi gadījumi. Kas tieši ir pamatā šo slepkavu rīcībai, nav noskaidrots. Pat psihiatri nav vienisprātis.

—     Jūs atsakāties Džoisas slepkavību izskaidrot vienkāršāk?

Viņa samulsa.

—         Vienkāršāk?

—     Ka vainīgais nebija garīgi slims, ka šis gadījums nav no tiem, kas psihiatriem liek lauzīt galvu. Ka slepkava bija kāds, kurš baidījās par savu drošību?

—         Drošību? Ak, jūs domājat…

—     Tajā pēcpusdienā, dažas stundas iepriekš, meitene dižojās, ka redzējusi slepkavību.

—     Džoisa, misis Dreika leni, bet noteikti sacīja, — bija maza muļķa meitene. Baidos, ka ne vienmēr viņai varēja ticēt.

—     Kāds man to jau apgalvoja. Es sāku ar pieņēmumu, ka tas, ko man stāsta, varbūt ir taisnība, sacīja Puaro un nopūzdamies piemetināja: Parasti.

Puaro piecēlās, viņa izturēšanās pārvērtās.

—      Kundze, es lūdzu piedošanu. Es jūs mudināju runāt par to, kas sāpina, par to, kas nav manas vizītes īstais iemesls, bet no mis Vitekeres teiktā es…

—     Kāpēc nemēģinājāt izdibināt no viņas ko vairāk?

—     Jūs domājat…

—     Viņa ir skolotāja un labāk par mani zina, kāds potenciāls (jūs lietojāt šo apzīmējumu) ir bērnos, kurus viņa māca. Mirkli paklusējusi, viņa piebilda: Ari mis Emlina.

— Skolas direktore? Puaro bija pārsteigts.

—     Jā. Viņa zina. Es gribu teikt — viņa ir īsta psiholoģe. Jūs izteicāties, ka man varbūt ir kāda ideja, kāda neskaidra ideja par to, kas nogalināja Džoisu. Man nav, taču domāju, ka mis Emlinai varētu būt.

—     Interesanti…

— Es nesaku, ka viņai varētu būt pierādījumi. Manuprāt, viņa zina. Mis Emlina jums varētu pastāstīt, taču nedomāju, ka viņa to gribēs.

—     Sāku apjaust, ka man priekšā vēl garš ceļš. Cilvēki zina daudz ko, bet ne visu man saka. Puaro domīgi uzlūkoja misis Dreiku. — Jūsu mātesmāsai misis Levclīnai-Smaitai bija au pair meitene, kas par viņu rūpējās. Ārzemniece.

—     Izskatās, ka esat paguvis uzzināt visas vietējās tenkas, — Rovena sausi sacīja. Jā, tā bija. Drīz pēc manas radinieces nāves meitene pēkšņi aizbrauca.

—      Liekas, tam bija zināms iemesls.

—      Nezinu, vai to varētu nosaukt par apmelošanu vai neslavas celšanu, taču patiesība ir tāda, ka viņa viltoja tantes testamentu, pierakstīja tam kodicilu. Varbūt kāds viņai palīdzēja.

' Kāds?

—Viņa draudzējās ar jaunu cilvēku, kas strādāja notāru birojā Medčesterā. Tas cilvēks jau agrāk esot bijis iejaukts dokumentu viltošanā. Šoreiz lieta nenonāca līdz tiesai, jo meitene nebija atrodama. Droši vien saprata, ka testamentu neapstiprinās, bet pašu nodos tiesai. Meiča pameta Vudleju, un kopš tā laika no viņas nav ne ziņas, ne miņas.

—      Arī šī meitene, kā dzirdēju, nāca no izjukušas ģimenes, — ieteicās Puaro.

Rovena Dreika uzmeta detektīvam asu skatienu, un Puaro laipni pasmaidīja.

— Pateicos, kundze, par sarunu, — viņš paklanījās.

Pametis "Ābeles", Puaro pastaigādamies nogriezās sānceļā, pie kura bija norāde "Helpslijas kapsētas ceļš". Tas nebija tālu nepagāja ne desmit minūtes, kad Puaro nonāca kapsētā. Izskatījās, ka tā tikusi izveidota pēdējos desmit gados. Droši vien vajadzība pēc jaunas aizgājēju atdusas vietas radās, ciematam kļūstot arvien apdzīvotākam. Iežogotajā kapsētiņā pie baznīcas, kas bija celta pirms diviem vai trim gadsimtiem, vietas vairs nepietika. Tāpēc atklāja jauno kapsētu, kuru ar baznīcu savienoja taka, kas šķērsoja plašu lauku. Puaro paraudzījās apkārt. Jaunā kapsēta izskatījās daudz lietišķāka un modernāka par veco ar akmens šķembām klāti celiņi, vietām nelieli puķu un krūmu stādījumi, urnas, uz marmora un granīta kapu plāksnēm parastie sentimentālie uzraksti nebija ne senu epitāfiju, ne citu vēsturisku gravējumu, kas ieinteresētu senatnes pētniekus. Viss kārtīgs, tīrs un glīts, veltījumi dārgo aizgājēju piemiņai — aizkustinoši.

Puaro apstājās pie kapu kopiņām, kur, kā liecināja uzraksti, bija apglabāti pēdējo divu trīs gadu laikā mirušie, un lasīja: "Hugo Dreiks, Rovenas Arabellas Dreikas mīļotais vīrs, šķīries no dzīves 19… gada 20. martā. Dusi saldi."

Puaro, vēl būdams pirmītējās sarunas iespaidā, nosprieda, ka droši vien misteram

Dreikam mūžīgā dusa atnesusi sengaidītu atvieglojumu.

Blakus plāksnei stāvēja alabastra vāze ar vīstošiem ziediem. Kapu kopējs, pavecs vīrs, kurš gādāja, lai šo dzīvi pametušo cienījamo pilsoņu kapu kopiņas būtu pienācīgi aprūpētas, atlika sāņus kapli un slotu un pienāca pie Puaro, cerēdams kādu brītiņu atpūsties, aprunājoties ar nepazīstamo.

-   Es tā skatos jūs šeit esat svešinieks, vai ne? vecais uzsāka sarunu.

-    Pareizi, attrauca Puaro, mēs visi esam svešinieki uz šīs zemes, tāpat kā bija mūsu tēvi un tēvu tēvi.

-   Ak, jā… Mums te ir viens līdzīgs uzraksts. Tur, lejā, aiz stūra, tur tas ir. Vecais vīrs pamāja ar roku un turpināja: — Jauks cilvēks bija šis misters Dreiks. Invalīds. Viņam bija bērnu trieka — tā to sauc, lai gan bieži vien tie nemaz nav bērni, kas saslimst. Pieaugušie. Vīrieši, jā, arī sievietes. Manai sievai bija tante, kas šito slimību saķēra Spānijā, jā. Aizbrauca ceļojumā, nopeldējās upē. Teica, ka tā bijusi upes ūdens infekcija, bet es gan nedomāju, ka viņi ko diži saprot. Ja jautātu man, es teiktu, ka tie ārsti neko daudz nezina. Kaut gan šodien jau ir citādāk visas tās potes bērniem un tamlīdzīgi. Mūsu apkaimē nebūs daudz tādu, kas slimojuši ar šito nelāgo kaiti. Jā… viņš bija jauks džentlmenis un nežēlojās, kaut arī ļoti pārdzīvoja — nu to, ka kļuva invalīds, es domāju. Viņš bija labs sportists, jā, savā laikā. Spēlēja ciemata komandā. Jā, viņš bija godavīrs.

-   Mira nelaimes gadījumā, vai ne?

-    Tā gan. Šķērsojot ceļu. Jau krēsloja. Uzdrāzās viena no tām mašīnām ar pāris jauniem slepkavniekiem, nu, tiem, kam jūra lidz ceļiem. Stāsta, ka tā tas esot noticis. Neapturējuši mašīnu, aizbraukuši, pat nepaskatījušies. Automašīnu atrada pamestu kādā stāvvietā divdesmit jūdzes tālāk. Mašīna nav bijusi viņu, kaut kur to nospēruši. Ak, tas ir šausmīgi, tik daudz autokatastrofu! Un policija viņiem bieži vien neko nevar padarīt. Sieva ļoti viņu mīlēja. Dikti pārdzīvoja. Gandrīz ik nedēļu nāk šurp, nes puķes. Jā, viņi bija tiešām pieķērušies viens otram. Ja jūs jautātu man, es teiktu, ka ilgi viņa te nepaliks.

-   Jūs tā domājat? Misis Dreika dzīvo tik skaistā mājā.

-   Jā, ak, jā. Un kundze daudz darbojas ciematā, zināt. Visas tās padarīšanas sieviešu komitejas un tējas, un visādas biedrības, kas tik tur nav! Un vienmēr vadībā. Daži domā, ka viņa uzņemas par daudz, Pārlieku komandē. Daži saka — visur iejaucas. Taču mācītājs uz viņu paļaujas. Misis Dreika ieviesusi daudzas lietas. Visādi sieviešu pasākumi un viss pārējais — ekskursijas un izbraukumi zaļumos, jā. Bieži domāju pie sevis, jā, bet sievai gan to nekad nesaku, ka visas tās labās lietas, ko sievietes dara, nemaz neliek jums izjust lielāku patiku pret viņām. Vienādiņ viņa zina labāk par tevi, vienādiņ norāda, ko tev vajadzētu darīt un ko nevajadzētu. Nekādas brīvības! Mūslaikos nekur nekādas brīvības.

—      Jūs domājat, ka misis Dreika pametīs Vudleju?

—      Es nebrīnītos, ja viņa aizbrauktu un apmestos uz dzīvi kur citur. Viņiem patika braukāt pa ārzemēm, visas brīvdienas tur pavadīja.

—Kāpēc jūs domājat, ka viņa grib aizbraukt?

Vecā vīra sejā parādījās šķelmīgs smaids.

—      Nu, es teiktu, ka šeit viņa ir izdarījusi visu, ko varēja, saprotiet. Kā stāv rakstīts

Bībelē viņai vajag kādu citu vīnadārzu, ko kopt. Kundzei nepieciešami jauni darbi. Šeit vairs nav palicis, ko darīt, viss jau izdarīts, pat vēl vairāk nekā vajadzīgs, daži uzskata. Jā.

-   Nepieciešams jauns darbalauks, kur izvērsties, — Puaro noteica.

-   Trāpīgi sacīts. Apmesties kur citur tur, kur atkal visu vajag savest kārtībā un diktēt noteikumus. Vudlejā viņa panāca, ko gribēja, un te vairs nav ko darīt.

-   Varbūt, sacīja Puaro.

-    Pat vīra vairs nav, par kuru rūpēties. Kundze par viņu gādāja daudzus gadus. Varētu teikt, tas deva viņas dzīvei jēgu. Vīrs un daudzās sabiedriskās būšanas — aizņemta viņa bija visu laiku. Tāds cilvēks, kam patīk būt nepārtraukti aizņemtam. Diemžēl viņai nav bērnu… Jā, tā ir mana pārliecība: kaut kur citur viņa sāks visu atkal no gala.

-   Vai varat iedomāties, uz kurieni misis Dreika dotos?

-   To es nemāku teikt. Kaut kur… varbūt uz Rivjēru… vai Spāniju, vai Portugāli… vai uz Grieķiju… Esmu dzirdējis kundzi pieminam Grieķiju… salas. Misis Batlere, viņa bija Grieķijā ceļojumā. Helēņu salas, viņi saka. Man šis vārds atgādina sēru un uguni [13] .

Puaro pasmaidīja.

—      Grieķijas salas… viņš nomurmināja un skaļi vaicāja: — Vai jums viņa patīk?

—  Vai misis Dreika? Nevaru teikt, ka man viņa tieši patiktu. Kundze ir izdarīga sieviete, uzņemas visādus pienākumus, bel viņai vienādiņ vajadzīgi cilvēki, kas to visu izpildītu, bet, ja jautāsiet man, nevienam no tiesas nepatīk cilvēks, kurš izrīko citus. Māca mani, kā apgriezt manas rozes… It kā es pats nezinātu! Allažiņ atnes kāda jaunmodīga dārzeņa stādu. Man labi tie paši kāposti, un es pie tiem turos.

Puaro atkal pasmaidīja.

—Tagad man jāiet, — viņš sacīja. — Vai varat man pateikt, kur dzīvo Nikolass Rensoms un Dezmonds Holends?

—Kad paiesiet garām baznīcai, trešā māja pa kreisi. Viņi dzīvo pansijā pie misis Brendas un mācās Medčesteras tehniskajā skolā, katru dienu brauc uz turieni. Tagad viņiem jābūt mājās.

Vecais vīrs ar interesi paskatījās Puaro.

—      Tātad tā darbojas jūsu prāts. Jau ir kas padomā.

—       Nē, neko noteiktu vēl nedomāju. Zēni vienkārši bija tur klāt — tas ari viss.

Puaro atvadījās un devās projām, nodomādams: "Kas attiecas uz dzīvajiem, mans saraksts tuvojas nobeigumam."

15. nodala

j>

Divi acu pāri satraukti raudzījās Puaro sejā.

—       Nezinu, ko vēl mēs jums varētu pastāstīt, mister Puaro. Policija mūs abus jau nopratināja.

Detektīva skatiens domīgi klīda no viena zēna pie otra. Viņi sevi vairs neuzskatīja par zēniem; abu izturēšanās tik ļoti pauda vēlēšanos līdzināties pieaugušajiem, ka Puaro nodomāja, ja aizvērtu acis, liktos, ka saruna norisinās vecāku vīru starpā. Nikolasam bija astoņpadsmit, Dezmondam sešpadsmit.

— Pēc mana drauga lūguma interesējos par šo lietu un izvaicāju visus, kas tur bija slepkavības dienā. Gribu runāt ar jums ne tik daudz par pašu ballīti, kā par to laiku, kad bijāt aizņemti ar priekšdarbiem. Jūs abi tur atradāties.

—      Jā, mēs tur bijām.

— Līdz šim, — Puaro turpināja, esmu uzklausījis dienas izpalīdzi, ārstu, kurš ieradās pie mirušās, skolotāju, kura bija kopā ar jums, ari skolas direktori un nogalinātās meitenes piederīgos. Esmu dzirdējis, ko runā ļaudis ciematā… Starp citu, jums te esot ari vietējā ragana?

Jaunekļi iespurdzās.

—      Jūs domājat Gudbodijas māmuļu? Jā, viņa tēloja raganu.

—      Tagad savos meklējumos esmu nonācis līdz jaunākajai paaudzei, līdz tiem, kuriem ir vērīgs skatiens un asa dzirde, kuri apgūst jaunākās zināšanas un kuriem piemīt vērtējoša lietu uztvere. Es vēlos, ļoti vēlos dzirdēt jūsu domas par notikušo.

"Astoņpadsmit un sešpadsmit," Puaro nodomāja, vērodams zēnus. "Policijas skatījumā — jaunieši, manā — zēni, avīžu reportieru atstāstos — pusaudži, sauciet viņus, kā vēlaties." Nevienu no viņiem nevarēja saukt par muļķi, lai gan, kā Puaro bija sapratis jau pašā sarunas sākumā, arī par īpaši gudru ne. Taču viņi tur bija vakarā, viņi tur bija arī dienā, lai palīdzētu misis Dreikai.

Viņi kāpelēja pa pieslienamām kāpnēm, izvietoja ķirbjus norādītajās vietās, rūpējās par noslēpumaino apgaismojumu; viens no viņiem izdomāja viltīgo izklaidi ar nākamo līgavaiņu fotoattēliem, kam tā vēlējās noticēt pusaugu meitenes. Starp citu, abi zēni bija pietiekami veci, lai inspektors Reglens varētu uzskatīt viņus par spējīgiem pastrādāt noziegumu, tā domāja arī vecais vīrs kapsētā. Pēdējos gados pieauga noziegumu skaits, kuros bija vainojami tieši tādi jaunieši. Nevarētu teikt, ka Puaro pārliecinoši pievienojās šādiem uzskatiem, taču iespējams bija viss. Ari tas, ka pirms dažiem gadiem notikušu slepkavību varēja izdarīt kāds divpadsmit vai četrpadsmit gadus vecs zēns, jaunietis vai pusaudzis.

Paturēdams prātā ari tādu versiju, šobrīd Puaro to nobīdīja sāņus un koncentrēja uzmanību paša vērtējumam — vērodams zēnu sejas izteiksmi, viņu uzvedību, balss toni un tā tālāk, un tā tālāk; lietojot savu, Herkula Puaro, metodi, veikli nomaskējot to aiz ārzemnieka šķietamā skatījuma no malas un nebaidoties, ka zēni pret viņu varētu sajust vieglu nicinājumu, gan slēpjot to aiz ar laipnības un pieklājības. Puišu manieres bija nevainojamas. Astoņpadsmitgadīgais

Nikolass, izskatīgs zēns ar pagariem matiem un vaigubārdu, bija ģērbies melnās drēbēs, tomēr nelikās, ka drūmajam ietērpam būtu kāds sakars ar notikušo traģēdiju, tas drīzāk atspoguļoja valkātāja gaumi un tieksmi ģērbties moderni. Jaunākajam bija sārta samta žakete, gaišsārti violetas bikses un gofrēta auduma krekls. Acīmredzot abi nežēloja naudu moderniem apģērbiem, kas noteikti nebija pirkti vietējos veikalos un izskatījās gādāti pēc pašu izvēles, bez vecāku vai aizbildņu padoma.

Dezmondam bija kupli rudi mati.

-   Kā es sapratu, jūs tur pavadījāt visu rītu vai pēcpusdienu, palīdzot sagatavoties vakara viesībām?

-   Agru pēcpusdienu, precizēja Nikolass.

-    Ko tieši jus darījāt? Man stāstīja, ka darāmā bijis daudz, taču neko konkrētu neminēja.

-   Ierīkojām apgaismojumu, piemēram.

-   Kāpelējām pa kāpnēm, lai šo to novietotu augstāk.

-   Es dzirdēju, ka bijuši safotografēti arī interesanti portreti.

Dezmonds aši iegrūda roku kabatā, izvilka kabatas grāmatiņu un, izņēmis no tas dažus attēlus, lepni pasniedza Puaro.

-   Mes tos pagatavojām jau iepriekš, — zēns sacīja un paskaidroja: Līgavaiņus meitenēm. Tie visi ir līdzīgi viens otram kā putni, bet meitenēm patika. Nav slikti, vai ne?

Puaro ar interesi aplūkoja diezgan neskaidros uzņēmumus. Vienā bija redzams sarkanbārdains vīrietis, otrā jauneklis ar kupliem jo kupliem matiem, trešajā attēlā redzamajam mati sniedzās turpat līdz ceļgaliem. Protams, bija arī ūsas un vaigubārdas.

-   Nemaz nav vienādi, vai ne? Supcr!

-   Dažādi modeļi?

-    Visos attēlos esam vienīgi mēs abi. Saprotiet, nedaudz grima un parūkas. Tikai Niks un es. Nikam kaut kas no mana apģērba, un man kaut kas no Nika drēbēm. Lai dažādotu.

-   Ļoti gudri, uzslavēja Puaro.

-   Attēli ir tīšuprāt neskaidri, lai paliktu tāds mistisks iespaids.

Otrs zēns piebilda:

-    Misis Dreikai fotogrāfijas ļoti patika. Viņa mūs uzlielīja, tās viņu uzjautrināja. Visvairāk mēs nodarbojāmies ar gaismām, noregulējām, lai tajā mirklī, kad meitene ieskatās spogulītī, viņa galvenokārt redz kuplus matus un seju, ko aizklāj bārda vai ūsas.

—      Vai meitenes saprata, ka patiesībā skatās uz jūsu vai jūsu drauga seju?

—      Tajā brīdī noteikti nē. Viņas zināja, ka mēs palīdzam svētku gatavošanā, taču neticu, ka pazina mūs spogulī. Meitenes nav pietiekami apķērīgas, es teiktu. Bez tam mēs turpat uz vietas mainījām savu izskatu. Gan es, gan Nikolass. Meitenes spiedza un ķiķināja. Superjautri!

—      Kādi cilvēki tur apgrozījās tajā pēcpusdienā? Es nejautāju par tiem, kas ieradās tikai pašā vakarā.

—Uz ballīti, šķiet, atnāca apmēram trīsdesmit cilvēku. Agrāk pēcpusdienā tur bija. protams, misis Dreika, tad misis Batlere un viena skolotāja, liekas, viņu sauc Vitekere. Vēl ērģelnieka sieva vai māsa, kuru sauc misis Flaterbata vai kaut kā tamlīdzīgi. Jā, doktora Fērgusona farmaceite mis Lī todien viņai bija brīvdiena un viņa pieteicās palīdzēt. Vēl atnāca daži bērni, nedomāju, ka no tiem bija kāda jēga. Skuķi tikai staigāja apkārt un ķiķināja.

—      Ak, tā. Vai atceraties, kas tas bija par meitenēm?

—Atceros, ka tur bija Reinoldsu bērni. Nabaga Džoisa, tā, kuru nogalināja, un viņas vecākā māsa Anna. Briesmīgs skuķis! Vienmēr cenšas nolikt tevi pie vietas, domā, ka ir baigi gudrā. Pārliecināta, ka nokārtos visus A līmeņa testus. Arī sīkais tur bija, Leopolds, mazais drausmonis. Dezmonds saviebās. — Viņš ir sūdzmanis. Slepus noklausās un tad stāsta visādas blēņas, īsts nejaucēns… Tur bija arī Beatrise Adleja un Ketija Grānta aprobežoti skuķi. Un vēl bija, protams, dažas rosīgas sievietes, vēl dienas izpalīdze… Un romānu rakstniece, kura jūs atveda uz šejieni.

—      Un vīrieši?

—      Mācītājs bija iegriezies, ja viņš jūs interesē. Patīkama, bet diezgan vienpusīga personība. Jaunais vikārs — viņš, kad nervozē, rausta valodu, tikai nesen ieradies Vudlejā. Tie būtu visi, vairāk neviena netiku manījis.

—      Un tad, cik saprotu, jūs dzirdējāt, kā tā meitene, Džoisa Reinoldsa, paziņo, ka reiz redzējusi notiekam slepkavību.

—      Es neko tādu nedzirdēju, sacīja Dezmonds. — Vai viņa tā teica?

—      Tā runā, sacīja Nikolass, — taču es pats to nedzirdēju. Laikam tobrīd nebiju istabā. Kur viņa bija, kad to teica?

—      Viesistabā.

—     Jā, pareizi, lietākā daļa rosījās pa turieni, ja vien nebija aizsūtīti darīt ko citu. Protams, mēs ar Niku visvairāk uzturējāmies istabā, kur vēlāk meitenes nāca skatīties spogulī. Mēs tur vilkām vadus un regulējām apgaismojumu. Vai varbūt tajā brīdī darbojāmies vestibilā, kur pie kāpņu margām piestiprinājām ķiniešu lukturīšus. Viesistabā mēs iegriezāmies vienīgi, lai izvietotu augstāk no iekšpuses apgaismotos izgrebtos ķirbjus. Kamēr tur biju, neko tādu nedzirdēju. Un tu, Nik?

—     Neko, — Nikolass papurināja galvu un painteresējās: Vai Džoisa tiešām teica, ka redzējusi slepkavību? Baigi interesanti, ja viņa ko redzējusi, vai ne?

— Kāpēc interesanti? — nesaprata Dezmonds.

— Nu, tas jau ir ekstrasensuālās percepcijas lauciņš. Spriediet paši viņai rādās, ka vienu ņem un noslepkavo, un pēc stundas vai divām pati tiek nogalināta! Manuprāt, Džoisa redzēja vīziju. Tur ir ko padomāt. Vai esat dzirdējuši par pēdējiem eksperimentiem, kad cilvēks spēj redzēt visādas vīzijas, ja viņa jūga vēnai piestiprina elektrodu? Kaut kur es par to lasīju.

-   Nekur tālu viņi netiks ar šo ekstrasensuālo percepciju, — nicinoši sacīja Nikolass. — Cilvēkus nosēdina dažādās istabās: vieniem liek cieši skatīties kartītēs, uz kurām sazīmētas ģeometriskas figūras vai uzrakstīti kādi vārdi, bet otriem liek tos uzminēt. Nekas nenotiek, bet, jā notiek, tad ārkārtīgi reti.

-   Ar tevi varētu notikt, tu esi vajadzīgajā vecumā. Ar pusaudžiem tas izdodas vieglāk nekā ar vecākiem cilvēkiem.

Herkuls Puaro, kuram nebija nekādas vēlēšanās klausīties šajā augsta līmeņa zinātniskajā diskusijā, nolēma iejaukties:

-   Tātad jūs neatceraties, ka jūsu klātbūtnē butu noticis kaut kas zīmīgs vai dīvains? Tāds, ko neviens cits nemanīja, bet kas tomēr piesaistīja jūsu uzmanību?

Nikolass un Dezmonds cītīgi sarauca pieri, nepārprotami piepūlot smadzenes, lai atsauktu atmiņā kādu, iespējams, nozīmīgu epizodi.

-   Nē, tur bija vienīgi liela skraidīšana un rosīšanās.

-   Vai tev ir kāda ideja? Puaro jautāja Nikolasam.

-    Vai par to, kas varēja nogalināt Džoisu?

—     Jā. Es gribu teikt, ja nu tev tomēr radās kādas aizdomas, varbūt pat tikai neskaidra nojausma?

—     Ā, saprotu, par ko ir runa. Te ir jāpadomā.

-   Vitekere, varu derēt! Dezmonds pārtrauca drauga pārdomas.

-   Skolotāja? Puaro precizēja.

-   Jā, īsta vecmeita. Izsalkusi pēc seksa, bet skolā visapkārt sievietes vien. Zināt, pirms gada vai diviem tika nožņaugta viena skolotāja. Runāja, ka bijusi homoseksuālo.

—     Lesbiete? — lietišķi pārprasīja Nikolass pieredzējuša cilvēka tonī.

—   Es nebrīnītos. Vai atceries Noru Ambrouzu, kura dzīvoja vienā dzīvoklī ar to skolotāju? Tāda izskatīga? Viņai bija draugs vai pat divi, kā runā, un tā, ar kuru viņa dzīvoja kopā, kļuva nikna. Runā, ka viņai bijis bērns. Divus semestrus viņa nestrādāja it kā slimības dēļ, tad atgriezās. Šajā tenku perēklī baumo par visu ko.

-    Labi, tātad dienas lielāko daļu mis Vitekere pavadīja viesistabā. Droši vien viņa dzirdēja, ko Džoisa teica. Viņai to būtu vajadzējis atcerēties, vai ne?

-   Kā jūs domājat, — vaicāja Nikolass, cik Vitekerei ir gadu? Pāri četrdesmit? Tuvāk piecdesmit… Šajā vecumā sievietes klust dīvainas.

Abi zēni skatījās Puaro apmierinātu skatienu kā medību suņi, kas atraduši un pieuesuši saimniekam medījumu.

-   Ja tas ir tā, varu derēt, ka mis Emlina kaut ko zina. Skolā nenotiek nekas, ko viņa nezinātu.

-   Vai viņa neko neteica?

-   Varbūt mis Emlina jūt zināmu lojalitāti pret viņu un cenšas pasargāt?

-    Es tā nedomāju! Manuprāt, ja Elizabetei Vitekerei galvā kaut kas būtu sagājis grīstē, tad daudzi skolēni to būtu sen apjautuši.

-    Bet mācītāja palīgs? cerīgi iejautājās Dezmonds. — Viņš varētu būt nojūdzies. Saprotiet, varbūt ierunājās pirmatnējie instinkti vai kas tamlīdzīgs, un te pēkšņi ir ūdens, ir āboli un… paklau, man ir ideja! Iespējams, ka viņš ir traks! Viņš šeit nav ilgi, neviens viņu tuvāk nepazīst. Iedomājieties, varbūt vainīga tā rotaļa Snapdragon. Uguns! Pekles ugunis! Liesmas! Un tad viņš satvēra Džoisu aiz rokas un teica: "Nāc līdzi, es tev kaut ko parādīšu!", aizveda viņu uz to istabu, kurā stāvēja ūdens toveris, un pavēlēja: "Notupies uz ceļiem! Es tevi kristīšu!", un iegrūda viņas galvu spainī. Vai saprotat? Viss nostājas savās vietās Ādams un Ieva, un ābols, un pekles ugunis, un Snapdragon, un kristīšana, lai attīrītu dvēseli no grēkiem!

—      Varbūt pirms tam viņš atsedza sevi, prātoja Nikolass. Manuprāt, šāda veida noziegumiem pamatā ir tieksme pēc seksuālas vardarbības.

Zēni nogaidoši raudzījās detektīvā.

—Lai nu būtu, kā būtu, Puaro noteica, — bet jūs man devāt vielu pārdomām.

16. nodaļa

Herkuls Puaro sajūsmināts nopētīja misis Gudbodiju. Nu ragana, īsta ragana! Šo priekšstatu nespēja kliedēt pat sievietes labsirdīgais raksturs. Misis Gudbodija runāja jautri un ar patiku:

—      Jā, es tur tiešām biju, tiešām. Es vienmēr tēloju raganu, kad ir tāda vajadzība. Pērn mācītājs mani uzslavēja un uzdāvināja jaunu smailo cepuri. Svētku gājienam. Raganas cepures novalkājas tikpat ātri kā viss cits. Jā, todien es tur tiešām biju. Skaitīju rīmes meitenēm, katru uzrunājot vārdā. Vienu Beatrisei, vienu Annai un tā visām pārējām. Tādā spocīgā balsī, kad viņas skatījās spogulīšos. Bet zēni, Nikolasa un Dezmonda jaunkungi, nolidināja izkrāsotās fotokartītes. Es vai miru nost no smiekliem, ko tik viņi tur nesadarīja! Ja jūs būtu redzējis pielīmējuši liekos matus un bārdas, tā viņi bija nofotografējuši viens otru. Bet ka viņi ģērbjas! Nesen redzēju Dezmonda jaunkungu — jūs neticēsiet, kas viņam bija mugurā! Rozā žakete un rozīgi violetas bikses! Skuķi viņa dēļ kā bez prāta! Meitenes šodien par to vien domā, kā pataisīt brunčus īsākus un īsākus, bet zem tiem tik un tā kaut kas jāvelk. Nu, kā viņi tās sauc par trikozeķēm vai zeķbiksēm. Manā laikā tādas valkāja vienīgi kordebaleta meitenes, visu naudu par tām iztērēja. Bet zēni, goda vārds, izskatās pēc zivju dzeņiem un pāviem vai paradīzes putniem. Protams, arī man patīk krāsainība, taču ar mēru, un es allažiņ esmu domājusi, cik jauki bija tajos laikos, par kuriem stāsta un rāda filmās. Saprotiet, mežģīnes un sprogas, un kavalieru cepures, un viss pārējais. Tur bija ko noskatīties, kā viņi toreiz ģērhās. Gan apspīlēti kamzoļi, gan pusgaras zeķes. Bet jaunavas senlaikos par to vien domāja, kā uzģērbt iespējami kuplākus garos svārkus krinolīnus, tā tos sauc. Un tad tās lielās kruzuļotās apkakles! Mana vecāmāte bija kalpone cienījamā Viktorijas laika ģimenē, un viņa stāstīja, kā jaunās lēdijas…] nē, manuprāt, tas tomēr bija pirms karalienes Viktorijas, tad, kad tronī sēdēja karalis, kura galva atgādināja bumbieri Muļķa Billijs tas bija, Viljamss IV, vai ne? Nu un jaunās dāmas, es runāju par manas vecāsmātes kundzenēm, esot valkājušas muslīna tērpus, garus, līdz pašām potītēm, ļoti stīvus, taču jaunkundzes tos samitrinājušas ar ūdeni, lai tie ciešāk piekļautos ķermenim. Saprotiet, lai parādītu visu, kas rādāms. Staigājušas apkārt no skata tik kautrīgas, bet džentlmeņus kārdinājušas. Ka tad… Es aizdevu misis Dreikai savu maģisko lodi tajā vakarā. Nopirku to vienā labdarības tirdziņā. Te tā karājas, pie kamīna, vai redzat? Spoža, tumši zila lode. Parasti es to pakaru virs durvīm.

—     Vai jūs zīlējat ?

—     Vai man būtu jāatzīstas? viņa noķiķināja. Policijai tas nepatīk. Nav jau tā, ka viņiem būtu iebildumi pret to, ko es izzīlēju. Nav jau par ko, saprotiet. Tādā vietā kā Vudlejā viss tāpat ir zināms — kas ar ko draudzējas un tamlīdzīgi —, tāpēc kaut ko izzīlēt ir vieglāk par vieglu.

-   Vai neieskatīsieties savā maģiskajā lodē un nepateiksiet, kas nogalināja mazo Džoisu?

-   Jūs jaucat, — atbildēja misis Gudbodija. Uzzināt nezināmo var, ieskatoties kristāla bumbā nevis raganas lodē. Ja es pateiktu, kurš, manuprāt, to izdarīja, jums tas nepatiktu. Jūs teiktu, ka tas ir pretdabiski. Bet daudz kas taču ir pretdabiski.

-   Ari šeit, Vudlejā?

-    Vispār šī ir laba vieta, kur dzīvot. Es gribu teikt cilvēki šeit ir pieklājīgi, lielākā daļa; taču, kur vien ej, tur, skaties, sātans allaž paņem savu tiesu.

-   Jūs domājat — melnā maģija?

-    Nē, ne to es domāju, misis Gudbodija nicinoši sacīja. Tas viss ir muļķības, gatavās blēņas. Tas ir cilvēkiem, kam patīk meklēt izklaidi, pārģērbjoties un citādi ākstoties. Sekss un tamlīdzīgi. Nē, es domāju tos, kuriem ir pieskārusies Sātana roka. Tādi viņi jau piedzimst Lucifera bērni. Piedzimst par tādiem, kam neko nenozīmē atņemt otram dzīvību. Nogalināt ne par ko,

tāpat vien. Kad tādi kaut ko iekāro, viņiem tas jādabū. Un viņi ir ļoti nežēlīgi. Tie var izskatīties skaisti kā eņģeļi. Reiz pazinu kādu mazu meiteni. Septiņus gadus vecu. Viņa nogalināja brālīti un māsiņu. Dvīņus, piecus vai sešus mēnešus vecus, ne vairāk. Noslāpēja ratiņos.

—      Tas notika šeit, Vudlejā?

—      Nē, nē, tas nenotika Vudlejā. Tas notika Jorkšīrā, cik atceros. Šausmīgs gadījums. Ari viņa bija mazs, skaists radījums, tā meitene. Tik vien kā piestiprināt spārnus pie muguras, nostādīt uz skatuves, lai dzied Ziemassvētku dziesmiņas, un viņa izskatītos taisni kā eņģelītis. Taču meitene nebija eņģelis, viņa bija samaitāta. Jūs saprotat, ko es gribu teikt. Jūs neesat vairs jauneklis, jūs zināt, kāds ļaunums mīt pasaulē.

—      Ak, vai! — nopūtās Puaro. — Jums tais-. nība. Es to esmu iepazinis pat pārāk labi.ļ Ja Džoisa patiesi redzējusi slepkavību…

—      Kas saka, ka viņa redzējusi?

—      Viņa pati tā teikusi.

—      Tas nav iemesls, lai ticētu. Meitene all j laž bijusi maza mele. Sieviete uzmeta Puaro asu skatienu. Jūs neticat?

—Ticu. Pārāk daudzi man to saka, tā ka jātic vien ir.

—Dīvainas lietas atklājas ģimenēs, — domīgi turpināja misis Gudbodija. — Ņemsim kaut vai Reinoldsus. Ir misters Reinoldss, strādā par mākleri. Nav diez cik apsviedīgs un necenšas arī. Kā jūs teiktu neveiksminieks. Un ir misis Reinoldsa, allažiņ norūpējusies un par kaut ko sarūgtināta. Bet neviens no trim bērniem nelīdzinās vecākiem. Anna. Meitenei ir laba galva, teicami mācās, gatavojas koledžai. Es nebrīnītos, ja viņa izmācītos par skolotāju. Ielāgojiet, viņa ir ļoti apmierināta ar sevi. Tik apmierināta, ka neviens viņu necieš. Neviens zēns otrreiz nepaskatīsies uz šo meiteni. Tālāk bija Džoisa. Viņa nebija tik saprātīga kā Anna, arī ne tik atjautīga kā mazais Leopolds, taču Džoisa gribēja, lai citi viņu uzskatītu par gana gudru. Viņa allažiņ vēlējās zināt vairāk un visu izdarīt labāk par pārējiem un bija gatava pasākt nezin ko, lai tikai viņu pamanītu un uzklausītu. Bet nedomājiet, ka pat viens vārds no Džoisas sacītā varētu izrādīties patiesība. Tāpēc, ka deviņas reizes no desmit tie bija meli.

—      Un zēns?

— Leopolds? Nu, viņam ir tikai deviņi vai desmit gadi, bet apķērīgs gan. Prasmīgas rokas un arī citādi gudrs. Grib studēt fiziku. Arī matemātikā viņam sokas labi. Skolotāji ir pārsteigti. Jā, gudrs puika. Ticu, ka būs zinātnieks. Ja jūs jautātu man, es teiktu, ka tas, ko viņš, būdams zinātnieks, domās un darīs… tās būs nelāgas lietas, piemēram, atombumbas. Viņš ir no tiem, kas bērnībā cītīgi mācās un ir tik gudri, ka vēlāk izgudro ko tādu, kas var iznīcināt pusi pasaules līdz ar nabaga ļautiņiem. Ar Leopoldu jābūt piesardzīgam. Viņš, vai saprotat, muļķo cilvēkus un slepus noklausās. Izdibina citu noslēpumus… Gribētos zināt, kur viņš ņem kabatas naudu. Ne jau no tēva vai mātes — tie daudz nevar atļauties. Bet puikam allažiņ ir pulka naudas. Glabā atvilktnē zem zeķēm. Un pērk visādas mantas, dārgus mehānismus. No kurienes viņam tāda nauda? To es gribētu zināt. Izošņā noslēpumus, es teiktu, un pieprasa maksu par mutes turēšanu.

Misis Gudbodija atvilka elpu.

—      Ko lai saku? Baidos, ka nekādi nevarēšu jums palīdzēt.

-   Jūs man ļoti palīdzējāt, sacīja Puaro. — Diez kas notika ar to ārzemju meiteni, kura, kā runā, aizbēgusi?

— Manuprāt, tālu nav tikusi. "Mazs troksnītis gravā, un kaķēns jau akā!" Tā man allažiņ galvā dungojas.

17. nodala

—  Atvainojiet, kundze, vai drīkstu ar jums parunāt?

Misis Olivera stāvēja savas draudzenes mājas verandā un nogaidoši raudzījās uz ceļu, vērodama, vai jau netuvojas Herkuls Puaro, kurš bija viņai piezvanījis un apsolījis ierasties ap šo laiku.

Rakstniece satrūkusies pagriezās. Aiz muguras stāvēja vienkārši, bet gaumīgi ģērbusies pusmūža sieviete un nervozi žņaudzīja rokas kokvilnas cimdos.

—  Lūdzu? atsaucās Ariadna Olivera jautājošā intonācijā.

—      Piedodiet, ka traucēju, kundze, bet es domāju… iedomājos, ka…

Misis Olivera nogaidoši klusēja. Interesanti, par ko gan šī sieviete tā satraucās?

—Domāju, ka daru pareizi, vēršoties pie jums, jo jūs esat tā lēdija, kas raksta romānus, vai ne? Par noziegumiem, slepkavām un tamlīdzīgām lietām.

—      Jā, sacīja misis Olivera, tā esmu es. ;

Viņā modās ziņkāre — vai tas bija ievads,

kam sekos lūgums pēc autogrāfa vai pat parakstīta fotoattēla? Vai… Nekad nevar zināt, notiek jau visādi.

—      Man likās, ka tieši jūs varēsiet pateikt, ko man darīt.

—      Labāk apsēdīsimies, piedāvāja Ariadna.

Viņa noprata, ka misis Kāviņusauc sievietei pirkstā bija laulības gredzens, tātad precējusies bija no tiem cilvēkiem, kam vajadzīgs laiks, lai nonāktu pie galvenā, ļ Sieviete apsēdās, nepārstādama nervozi berzēt plaukstas.

—      Jūs kaut kas satrauc? — iedrošinādama svešinieci, vaicāja misis Olivera.

— Man vajadzīgs padoms, jā, padomsJ Runa ir par to, kas noticis nu jau pirms laba laika, bet tobrīd tas mani neuztrauca. Jūs jau saprotat, kā tas notiekas ar laiku tu visu pārdomā un rodas vēlēšanās, kaut būtu kāds gudrāks, kuram to izstāstīt un lūgt padomu.

—      Jā, es jūs saprotu, iejūtīgi sacīja misis Olivera, cerēdama, ka sirsnīgais tonis mudinās sievieti turpināt.

—      Redzot to, kas nesen notikās, sāku šaubīties.

-   Jūs domājat…?

-    Es domāju par to, kas notikās bērnu ballītē Helovina vakarā. Es domāju, tas pierāda, ka ir cilvēki, kam nevar uzticēties, vai ne? Un tad tu sāc prātot, ka ne visi agrākie notikumi patiesībā ir bijuši tādi, kā tobrīd likās. Tas ir, nevarēja būt tā, kā likās sākumā, ja jūs saprotat, ko es domāju.

-   Tiešām? misis Olivera centās paust vēl lielāku ieinteresētību. — Atvainojiet, bet es nezinu jūsu vārdu, — viņa piemetināja.

-    Līmane. Misis Līmane. Strādāju par dienas izpalīdzi, uzkopju telpas. Nodarbojos ar to kopš vīra nāves pirms pieciem gadiem. Strādāju arī pie misis LevelīnasSmaitas, kura dzīvoja tur augšā, "Akmeņmājās", pirms māju nopirka pulkvedis ar misis Vestonu. Diez vai jūs veco kundzi pazināt.

-   Nē, nepazinu. Šī ir pirmā reize, kad esmu Vudlejā.

-   Skaidrs. Tad jau jūs arī nezināt, kas te tolaik notikās un ko ļaudis runāja?

-   Tomēr kaut ko esmu dzirdējusi, kopš uzturos šeit.

-   Redziet, es neko nesaprotu tiesas lietās un vienmēr uztraucos, ja iznāk darīšana ar tām. Ar advokātiem, es gribu teikt. Viņi visu tā samudžina, bet iet uz policiju man nepatiktos. Ja ir pēc likuma, tad taču policija neiejaucas, vai ne?

—Droši vien, ka nē, — piesardzīgi teica misis Olivera.

—      Jūs varbūt zināt, ko tolaik runāja par kodi… nu, kaut kā līdzīgi zivij*.

— Kodicils pie testamenta? palīdzēja misis Olivera.

— Nu, jā, tas pats. Tieši to es domāju. Misis Levelīna-Smaita, redziet, uzrakstīja šo kodi… kodicilu, kurā visu naudu novēlēja ārzemniecei, kas par viņu rūpējās. Tas visus pārsteidza, jo vecajai kundzei bija radinieki tepat Vudlejā, un savā laikā tieši tādēļ, lai būtu viņu tuvumā, kundze pārnāca dzīvot uz šejieni. Viņa tiem ļoti pieķērās, it īpaši misteram Dreikam. Un tāpēc vecās kundzes neizprotamā rīcība visus bezgala pārsteidza. Un tad vēl advokāti, tie runāja dīvainas lietas. Viņi teica, ka misis Levelīna-Smaita nemaz nav rakstījusi to kodicilu. Ka visu safabricējusi tā ārzemniece, lai manta tiktu viņai, ka būs tiesas darbi, ka misis Dreika nolēmusi panākt testamenta apstrīdēšanu, ja es pareizi izsakos.

— Jā, apstrīdēt. Jā, esmu par šo lietu dzirdējusi, — sacīja misis Olivera un pamudinoši noprasīja: — Jūs par to zināt ko vairāk?

—      Es jau negribēju nekā slikta… — Līmanes balsī bija dzirdama tāda kā vainas apziņa; tādu pieskaņu misis Olivcrai bija nācies dzirdēt arī agrāk. "Līmanes kundze," viņa nodomāja, "droši vien ir dažā ziņā neuzticama persona, kas mēdz noklausīties aiz durvīm."

—      Tajā laikā nevienam neko neteicu, — turpināja sieviete, jo es īsti nesapratu. Bet, saprotiet jel, vēlāk visu pārdomājot, man sāka likties, ka tur kaut kas nebija kārtībā. Un tāpēc nolēmu aprunāties ar lēdiju, kas tādas lietas izprot labāk, tas ir, ar jums. Jo patiesībai jānāk gaismā. Toreiz es strādāju pie misis LevelīnasSmaitas un zinu, ka visas tās lielas notikās.

—      Protams, protams, — uzmundrinoši piekrita misis Olivera.

—Ja es bulu bijusi pārliecinātā, ka nedrīkstu darīt to, ko izdarīju, es, protams, būtu vaļsirdīgi atzinusies. Bet, saprotiet, es nedomāju, ka daru ko sliktu. Vismaz toreiz tā nedomāju, vai saprotat?

—      Ak, jā, — atsaucās misis Olivera, manuprāt, es visu saprotu. Turpiniet vien. Tātad — kodicils.

—Jā. Redziet, kādu dienu misis Levelīna-Smaita nejutās īsti labi un paaicināja mūs pie sevis — mani un Džimu, kurš palīdzēja gan dārzā, gan darbos pa māju — ienesa malku un ogles, nu, un tamlīdzīgi. Tātad mēs iegājām istabā pie saimnieces un viņai priekšā uz galda gulēja papīra lapa. Tad viņa pagriezās pret to ārzemju meiteni mēs viņu saucām par Olgas jaunkundzi — un teica: "Jūs, dārgā, ejiet ārā no istabas, jo jūs nedrīkstat būt iejaukta." Nu. vai ko līdzīgu. Mis Olga izgāja un misis Levelīna-Smaita lika mums pienākt tuvāk. Tad viņa sacīja: "Šis ir mans testaments." Dokumenta augšējā daļa bija aizklāta ar dzēšlapu, taču apakšējā palika atsegta. Kundze teica: "Esmu kaut ko uzrakstījusi uz šī papīra un gribu, lai jūs apliecinātu manu parakstu zem tā." Tad viņa sāka rakstīt. Atceros, kā čirkstēja rakstāmspalva — kundze neatzina lodīšu pildspalvas. Viņa uzrakstīja divas vai trīs rindiņas, parakstījās un tad teica man: "Tagad parakstieties jūs, misis Līmane. Vispirms vārds un adrese, tad paraksts." Pēc tam viņa griezās pie Džima: "Tagad tu uzraksti savu vārdu un adresi un paraksties. Šeit. Tā. Jūs esat redzējuši mani rakstām un esat redzējuši, kā es parakstos, kā ari paši esat apliecinājuši ar savu parakstu, ka esat to redzējuši." Vēl viņa teica: "Tas ir viss. Paldies." Un mēs gājām ārā no istabas. Tobrīd es neko daudz neprātoju par to, bet mazliet nobrīnījos gan. Un tā notikās, ka, ejot ārā pa durvīm, es pagriezu galvu un atskatījos. Redziet, tās durvis ne vienmēr aizveras viegli, tās mazliet jāpievelk, līdz noklikšķ. Un tā es… es nemaz tā īsti neatskatījos, vai saprotat…

-   Saprotu, — nenoteikti sacīja misis Olivera.

-   Tā es redzēju, ka misis Levelīna-Smaita pieceļas no krēsla — kundzi mocīja artrīts, tāpēc staigājot viņa juta sāpes. Kundze piegāja pie grāmatskapja, izņēma grāmatu un ielika tajā aploksni ar tikko parakstīto dokumentu. Lielā, biezā grāmatā no apakšējā plaukta. Tad kundze atlika grāmatu atpakaļ vietā. Varbūt jūs domāsiet, ka notikušais turpināja aizņemt manu prātu? Nē, es par to pat neatminējos, bet, kad sākās visa tā kņada, es, protams… es jutu… vismaz es… — sieviete apklusa.

Misis Oliverai palīdzēja intuīcija.

—Nu, protams, — viņa iedrošinoši sacīja, — jūs negaidījāt, kamēr…

— Labi, teikšu patiesību, kā bija. Mani mocīja ziņkārība. Galu galā ir jāzina, ko esi parakstījusi, vai ne? Manuprāt, tas ir tīri cilvēciski.

—      Protams, tāda ir cilvēka daba, bilda misis Olivera, pie sevis gan nospriezdama, ka misis Līmanes dabā ziņkārība aizņem nevajadzīgi lielu vietu.

—      Tā es uzskatī ju. Un, kad nākošajā dienā misis Levelīna-Smaita aizbrauca uz Medčesteru, es kā parasti gāju uzkopt viņas guļamistabu, kas kalpoja ari par dzīvojamo istabu, jo kundzei bieži vajadzēja atlaisties guļus, lai atpūstos. Es vēl noteicu pie sevis: "Ir taču noteikti jāuzzina, ko esi parakstījusi, ja reiz esi to izdarījusi!" Ziniet, tāpat tas ir, kad jūs kaut ko pērkat — vienmēr tiek atgādināts izlasīt to, kas rakstīts smalkā drukā.

—      Šajā gadījumā rokrakstā, — iestarpināja Ariadna Olivera.

—      Nu un tā es nodomāju, ka tas taču nav nekas slikts, neba nu es taisos ko zagt. Es gribu teikt — biju parakstījusi dokumentu un man bija jāuzzina, zem kā es īsti parakstījos. Un putekļi jau arī tik un tā bija jāslauka. Tā slaucīdama, nonācu līdz tai grāmatai apakšējā plauktā. Tā bija ļoti veca grāmata, tādas izdeva karalienes Viktorijas laikā. Nosaukums bija "Atbildes uz jebkuru jautājumu". Zināt, tajā tiešām rakstīts par visu ko.

—Jā, ļoti izsmeļoša grāmata. Tātad, jūs izņēmāt dokumentu no aploksnes un izlasījāt.

—     Tieši ta, kundze. Vai nu es darīju slikti, vai nē, nezinu. Bet tur nu tas bija. Ļoti oficiāls dokuments. Uz pēdējās lappuses stāvēja rakstīts tas, ko vakarrīt viņa bija pierakstījusi klāt ar čirkstošo rakstāmspalvu, ko kundze vienmēr lietoja. Rokraksts bija skaidri salasāms, lai gan parasti tas viņai bi ja diezgan nesaprotams.

—     Un kas tur bija rakstīts? — Misis Olivera juta tādu pašu ziņkāri kā misis Līmane.

—     Tur bija rakstīts… par precizitāti negalvoju… kaut kas par kodicilu un, ka bez novēlējumiem, kas minēti testamentā, visu pārējo mantu viņa novēl Olgai neesmu pārliecināta par uzvārdu, tas sākās ar S burtu, varbūt Seminova vai līdzīgi — par tās lielo laipnību un uzmanību, ar kādu tā rūpējusies par viņu. Tā tur stāvēja rakstīts, un apakšā bija parakstījusies kundze. Un arī es, un Dzims. Tad es visu ļoti kārtīgi atliku atpakaļ, jo negribēju, lai kundze pamana, ka esmu rakņājusies pa viņas lietām. Nu ko, es sev teicu, tas patiesi ir pārsteigums. Tas nu gan ir interesanti, es nodomāju, ka naudu dabūs tā ārzemniece. Visi zināja, ka misis Levelīna-Smaita ir pārmēru bagāta. Savā laikā kundzes nelaiķa vīrs bija nodarbojies ar kuģu būvēšanu un pēc nāves atstājis tai milzu mantību. Jā, es nodomāju, dažiem cilvēkiem gan veicas! Redz, man mis Olga ne sevišķi patika. Reizēm meitene bija pārmēru asa, viņai bija smags raksturs. Bet tas gan jāatzīst — pret veco kundzi viņa vienmēr izturējās ļoti laipni un gādīgi. Redz, meklēja sev labumu un atrada, tā es nodomāju. Vēl es pie sevis prātoju — nu kā tas var būt, ka atstāj tukšā savus radiniekus. Droši vien tagadiņ sastrīdējusies ar viņiem, bet gan jau dusmas pāries un kundze šo dokumentu saplēsīs, uzrakstīs jaunu testamentu vai kodicilu. Tā vai citādi, bet papīrus atliku vietā un par tiem aizmirsu. Bet, kad sākās visa tā kņada, kad paziņoja, ka testaments izrādījies viltots un ka misis LevelīnaSmaita nevar būt uzrakstījusi šo kodicilu, jo tā tak viņi runāja ka vecā kundze pati nav to rakstījusi, bet kāds cits…

— Jā, jā, — iejaucās misis Olivera. Ko jūs tad darījāt?

-      Neko nedarīju. Tas jau mani satrauc… Sākumā es neapjēdzu lietas būtību, bet, kad visu pārdomāju, vairs nesapratu, ko tieši man vajadzētu darīt, un es nospriedu, ka advokāti vienkārši nostājas pret ārzemniekiem, cilvēkiem jau nepatīk ārzemnieki. Jāatzīstas, ka pati arī neesmu sajūsmā par viņiem. Tā vai citādi, noticis bija tas, kas noticis, bet jaunā dāma staigāja apkārt dižodamās, ar augstprātīgu sejas izteiksmi. Nu, ārkārtīgi apmierināta izskatījās, un es nodomāju, sak, varbūt viss ir pilnīgi likumīgi, bet naudu viņa nedabūs, jo nav vecās kundzes radiniece. Un viss būs kārtībā. Tā arī notika, jo, redziet, lieta nemaz netika ierosināta. Nekādus tiesas darbus nesāka, jo, kā zināms, Olga aizbēga. Atgriezās tajā vietā uz kontinenta, no kurienes bija atbraukusi, izskatās, ka pavisam tīra tā lieta nebija. Varbūt Olga piedraudēja vecajai kundzei un piespieda darīt tā, kā vēlējās viņa. Nekad jau neko nevar zināt, vai ne? Viens no maniem brāļadēliem, kurš mācās par dakteri, stāstīja, kādas brīnumlietas panākamas ar hipnozes palīdzību. Varbūt Olga kundzi nohipnotizēja?

-   Vai sen tas viss notika?

-   Misis Levelīna-Smaita ir mirusi jau..I ļaujiet padomāt… gandrīz divus gadus.

-   Vai agrāk jūs nemocīja šaubas?

-   Nē. Ne tad, kad tas viss notikās. Jo, redziet, es neuzskatīju, ka manām domām būtu liela nozīme. Viss bija beidzies Olga naudu nedabūja, tā ka nesaskatīju iemesla iejaukties…

-   Bet tagad domājat citādāk?

-    Vainīga tā nabaga bērna nāve, kuru noslīcināja toverī. Pēc tam, kad meitene teikusi, ka esot redzējusi slepkavību vai par to kaut ko zinot. Un tad es nodomāju: varbūt mis Olga, zinādama, ka visa nauda tiks viņai, veco lēdiju nogalināja, bet tad, kad iejaucās advokāti un policija, izbijās un aizbēga. Es visu pārdomāju un nolēmu, ka man kaut kas jādara… nu, jāizstāsta kādam, un tā es nodomāju, ka jūs būtu īstais cilvēks, jo jums noteikti ir pazīšanās likumsargu vidū. Varbūt draugi starp policistiem. Jūs tiem varētu pateikt, ka es vienīgi slaucīju putekļus no grāmatām, ka tas dokuments bija grāmatā, ka es to atliku atpakaļ. Es neko nepaņēmu, ne to dokumentu, ne ko citu.

-   Bet tā bija, vai ne? Jūs redzējāt, ka misis Levelīna-Smaita parakstās zem dokumenta? Tātad parakstu nevar uzskatīt par viltotu, vai ne? Ja jau jūs pati savām acīm redzējāt viņu parakstāmies.

-    Es redzēju, kā viņa parakstījās. Tas, ko cs jums stāstu, ir patiesība. Arī Dzims to redzēja, tikai viņš ir pārcēlies uz Austrāliju. Aizbrauca pirms vairāk nekā gada, viņa adresi es nezinu. Viņš šeit nebija ne dzimis, ne audzis.

-   Un ko jūs vēlaties, lai es daru?

-    Nu, es gribētu, lai jūs pasakāt, ko man tagad darīt, ko runāt. Neviens man neko nav jautājis. Neviens nav apvaicājies, vai es ko zinu par testamentu.

-   Jūsu uzvārds ir Līmane, bet kāds ir jūsu kristītais vārds?

-   Herieta.

-     Herieta Līmane. Kāds uzvārds bija Džimam?

-    Ak, kāds nu bija… Dženkins. Jā, pareizi Džeimss Dženkins. Es būtu ļoti pateicīga, ja jūs man palīdzētu, jo es ārkārtīgi pārdzīvoju. Visas šīs nepatikšanas… un ja mis Olga to izdarījusi, tas ir, nogalinājusi misis Levelinu-Smaitu, un mazā Džoisa to redzējusi… Vienmēr bija tik dižmanīga Olga, es domāju -, sevišķi, kad cerēja tikt pie tās naudas. Taču viss izmainījās, kad policija sāka uzdot jautājumus, tad pēkšņi viņa aizbrauca. Man neviens neko nejautāja, neviens. Bet tagad es neko nevaru padarīt visu laiku nomokos ar domu: varbūt toreiz man pašai vajadzēja iet uz policiju un izstāstīt.

—      Manuprāt, — iesāka misis Olivera, — jums viss jāizstāsta advokātam, kas pārstāvēja misis Levelīnu-Smaitu. Esmu pārliecināta, ka taktisks jurists sapratīs jūsu jūtas un rīcības motīvus.

—      Ticu, ka tā būs, ja jūs aizliksiet par mani kādu vārdu. Jūs esat saprotošs cilvēks un zināt, kā notikās īstenībā, ka es negribēju… ka man nebija prātā darīt ko nekrietnu. Visa mana vaina, ka…

—      Visa jūsu vaina ir tā, ka nevienam neizstāstījāt agrāk. Tas būtu bijis pareizākais.

—      Ja jūs to pateiktu viņiem… nu, jau iepriekš aizbilstu kādu vārdiņu, paskaidrotu… Mūžam būtu jums pateicīga.

—      Darīšu, ko varēšu, — apsolīja misis Olivera. Viņas skatiens nepacietīgi pievērsās

dārza celiņam un pa to lēni nākošajam detektīvam.

-       Liels, liels paldies! Visi saka jūs esat ļoti jauka lēdija. Esmu jums mūžam pateicīga.

Sieviete piecēlās kājās, uzvilka cimdus, kurus sarunas laikā bija paspējusi nostīvēt nost, paklanījās un aizsteidzās. Misis Olivera nogaidīja, līdz Puaro pienāca tuvāk.

-        Nāciet šurp un sēdieties, viņa sauca un bažīgi apjautājās: — Kas noticis? Jūs izskatāties norūpējies.

-         Neciešami smeldz pēdas, sūkstījās Puaro.

-         Vainīgas jūsu lakādas kurpes, Ariadna Olivera secināja. — Apsēdieties un pastāstiet, kas jauns, pēc tam es jums paziņoju kaut ko pavisam pārsteidzošu.

18. nodaļa

Puaro apsēdās krēslā, izstiepa kājas un noelsās:

-   Ak, nu jau ir labāk!

-        Novelciet kurpes, ieteica misis Olivera, — atpūtiniet pēdas.

-        Nē, nē, to es nevaru atļauties, — Puaro, likās, šokēja tāda doma.

—      Ko nu, mēs taču esam seni draugi, — viņa mēģināja pierunāt, — un Judīti, ja viņa iznāks verandā, tas necik nesamulsinās. Atvainojiet, ka aizrādu, bet jums nevajadzētu valkāt lakādas kurpes laukos. Kāpēc neiegādājaties apavus no mīkstas zamšādas? Vai tādas pavisam ērtas, kādas tagad nēsā jaunieši, kas sevi dēvē par hipijiem? Pēdas tajās vienkārši iebāž, kurpes nekad nevajag spodrināt, acīmredzot tās pašas notīrās — viens no tiem trikiem, kas ļauj taupīt laiku un pūles.

—      Manas kurpes mani netraucē, Puaro nedaudz aizkaitināti atcirta, — itin nemaz!

-    Nelaime, neatkāpās misis Olivera, piegājusi pie galda, lai izsaiņotu kādu nesenu pirkumu, nelaime tā, ka jūs neatlaidīgi cenšaties izskatīties smalki. Par apģērbu, savām ūsām un par savu izskatu vispār jūs rūpējaties vairāk nekā par komfortu. Bet ērtībām ir tik milzīga nozīme mūsu dzīvē. Ja mums jau pāri piecdesmit, vissvarīgākais ir, cik ērti jūtamies.

-    Madame, chēre madame,[14] baidos, ka es jums nevaru piekrist.

-   Labāk jau piekrītiet, attrauca Ariadna, — ja nē, cietīsiet arvien vairāk, gadu no gada kļūs tikai sliktāk.

Misis Olivera, beidzot atbrīvojusi spilgti izkrāsotu kārbu no ietinamā papira, atvēra to, pagrāba nedaudz tās satura un iebāza mutē. Ar acīmredzamu patiku nolaizījusi pirkstus, viņa noslaucīja tos mutautiņā un neskaidri nomurmināja:

-   Lipīgas.

-   Vai āboli vairs negaršo? Cik vien atceros, allaž esmu redzējis jūs vai nu tos graužam, vai stiepjam turzā, vai arī no izjukušās turzas jūsu rokās tic aizripo pa trotuāru.

-   Es jau teicu, es jums jau teicu, ka nekad mūžā vairs nevarēšu pat skatīties uz āboliem! Es ienīstu ābolus! Varbūt kādreiz tikšu tam pāri un grauzīšu atkal, taču pašreiz… Nē, pat domāt negribu!

-    Ar ko tad jūs našķējaties šobrīd? Puaro paņēma kārbas vāku ar palmas attēlu un uzrakstu "Tunis datēs". Ak, tātad dateles!

-   Tieši tā, — misis Olivera atcirta. — Dateles.

Viņa izņēma no mutes kauliņu, aizmeta to krūmā, tad paņēma nākamo dateli un ar baudu sakošļāja.

—      Dateles, — atkārtoja Puaro. — Tas ir ārkārtīgi interesanti!

—      Kas tur tik ārkārtējs? Cilvēki ēd dateles.

— Nē, nē, ne jau to es domāju. Ne par ēšanu. Ārkārtīgi interesanti, ka jūs pateicāt šo vārdu [15] .

—      Kāpēc? nesaprata Ariadna Olivera.

—      Tāpēc, ka jūs man atkal un atkal norādāt virzienu, tā sacīt — chemin[16], pa kuru man iet vai pa kuru esmu gājis. Jūs norādāt pareizo virzienu. Datumi… Līdz šim brīdim es lāgā neuztvēru, cik liela nozīme šajā lietā ir noteiktam laikam.

—      Nesaprotu, kāda notikušajam saistība ar kaut kādiem datumiem. Slepkavības laiks taču skaidri zināms — tā nolika pirms piecām dienām.

—      Pirms četrām. Jā, tā tas ir. Bet katram notikumam ir sava priekšvēsture. Pagātne ir cieši saistīta ar šodienu. Vai tā ir vakardiena, pagājušā nedēļa vai pagājušais gads. Tagadnes pirmsākums vienmēr sakņojas pagātnē. Pirms gada, diviem vai varbūt trim notika slepkavība. Bērns to redzēja. Pirms četrām dienām nogalināja bērnu, kas pirms kāda laika noteiktā datumā redzēja slepkavību. Pareizi?

—     Jā, tā ir. Vismaz tā varētu domāt. Bet varbūt arī nav. Slepkava varēja būt kāds garīgi nelīdzsvarots tips, kam vienkārši patīk nogalināt, un kura uztverē spēle ar ūdeni nozīmē pagrūst kādam galvu zem ūdens un turēt, kamēr upuris noslāpst. To varētu aprakstīt kā slepkavniecisku izklaidi viesību laikā.

—     Es neesmu ieradies pie jums, lai apspriestu, kā ko aprakstīt, madame!

—     Nē, nē, protams, ka nē! Joprojām grūti aprast ar notikušo, joprojām.

—     Es jums piekrītu, tā ir pilnīga taisnība. Bet, ja nevar aprast, ir jāuzzina, kāpēc tā notika. Es ļoti cenšos, varbūt jūs tā neuzskatāt, bet es tiešām ļoti cenšos uzzināt.

—     Staigājot apkārt un runājoties ar cilvēkiem, lai novērtētu, cik tic jauki vai nejauki?

—         Tieši tā.

—         Un ko esat uzzinājis?

—     Faktus. Faktus, kurus varētu piesaistīt noteiktām vietām un noteiktiem datumiem tā es teiktu.

—         Un tas ir viss? Ko vēl esat noskaidro-

jis?

-    Ka neviens neticēja Džoisai Reinoldsai.

-   Kad viņa teica, ka redzējusi slepkavību? Es pati dzirdēju.

-   Jā, tā viņa teica. Bet neviens meitenes vārdiem nenoticēja. Tāpēc ir iespējams, ka viņas skaļais paziņojums nebija patiesība un viņa neko tādu neredzēja.

-   Man liekas, ka šie fakti aizved jūs pagātnē tā vietā, lai paliktu tagadnē vai dotos uz priekšu.

-   Jāmeklē sakarības. Ņemsim par piemēru dokumentu viltošanu. Viltošanas faktu kā tādu. Visi uzskata, ka ārzemniece, au pair meitene, ar viltu ir panākusi, lai vecā un ārkārtīgi bagātā dāma viņu iemīļo tik ļoti. ka novēl tai testamentā — vai kodicilā pie testamenta gandrīz visu savu mantu. Vai novēlējumu viltoja meitene vai kāds cits?

-   Kurš gan vēl?

-   Ciematā jau bijis līdzīgs gadījums. Tas ir, bija kāds puisis, kuru vainoja dokumentu viltošanā, taču viņš tika cauri sveikā, jo apvainotājs atsauca prasību, turklāt bija arī vainu mīkstinoši apstākļi.

-   Vai es viņu pazīstu?

-   Nē, viņš ir miris.

—      Vai sen?

—      Apmēram pirms diviem gadiem. Precīzu datumu vēl neesmu uzzinājis, bet man tas noteikti jānoskaidro. Puisis bija viltojis dokumentus, viņš dzīvoja šeit, ciematā. Kādu vakaru izcēlās strīds meitenes dēļ un viņu nodūra. Es domāju, ka daudzi gadījumi var izrādīties savstarpēji saistīti vairāk, nekā varētu likties. Protams, ne jau kurš katrs gadījums, nejau visi, bet daži varētu būt.

—      Izklausās interesanti, taču es nesaprotu…

—      Es arī nē, — atzinās Puaro, — bet domāju, ka precīzu datumu noskaidrošana varētu palīdzēt. Kuros datumos kaut kas atgadījās, kur atradās aizdomās turamās personas, ko tās tobrīd darīja. Visi uzskata, ka nu pair meitene viltojusi testamentu. Un droši vien tā arī bija. Viņa būtu ieguvēja, vai ne? Pagaidiet… pagaidiet…

— Ko lai es pagaidu? — nesaprata misis Olivera.

—      Man ienāca prātā… — Puaro saminstinājās.

Misis Olivera nopūtās un paņēma nākamo dateli.

—      Kad jūs atgriežaties Londona, kundze? Vai esat nodomājusi palikt šeit ilgāku laiku?

—Parīt aizbraucu, — atbildēja rakstniece. Ilgāk palikt nevaru. Sakrājies daudz darāmā.

—      Sakiet, vai… vai jūsu mājā, neatceros, kur jums tā ir pašreiz pēdējā laikā jūs tik bieži pārvācaties no vienas vietas uz otru -, vai jums ir istaba viesiem?

—      Es nekad neatzīstos, ka tāda ir. Ja kļūs zināms, ka man ir brīva viesistaba Londonā, vienmēr uzradlsies kāds, kas lūgs atļauju tur apmesties. Draugi un ne tikai draugi, paziņas un paziņu trešās pakāpes brālēni, visi sūtīs vēstules ar lūgumu atļaut pārnakšņot. Nu nē, es iebilstu! Tad vēl rūpes par gultas veļu, segām un spilveniem, par tēju brokastis. Un tad viņi gaidīs klātu galdu ari citās ēdienreizēs… Nē, es nestāstu, ka man ir lieka istaba. Draugi, jā, tie apmetas pie manis. Cilvēki, kurus es tiešām vēlos satikt, bet ne citi… nē, tik izpalīdzīga es neesmu! Es nevēlos, ka mani izmanto.

—      Kurš gan vēlas? Jūs esat ļoti saprātīga.

—      Jā, bet kas par lietu?

—      Jūs taču varētu uzņemt vienu vai divus viesus, ja rastos vajadzība?

-         Varētu. Kuru man vajadzētu uzņemt? Ne jau jūs. Jums pašam ir lielisks dzīvoklis Londonā. Ultramoderns, tīrā abstrakcija — vieni kubi un kvadrāti.

-         Redziet, var izrādīties, ka vajadzēs veikt dažus drošības pasākumus.

-   Kam? Vai vēl kādu taisās nogalināt?

-   No sirds ceru, ka nē, taču iespējams tas

ir.

-   Bet kuru? Kuru? Es neko nesaprotu.

-   Cik labi jūs pazīstat savu draudzeni?

-        Vai Judīti? Ne sevišķi labi. Tas ir, ceļojuma laikā mēs viena otrai iepatikāmics un pieradām pavadīt laiku kopā. Viņa likās… kā lai saka… interesanta. Citādāka.

-         Vai nodomājāt, ka izmantosiet viņas tēlu kādā no saviem romāniem?

-        Es ienīstu šo frāzi izmantot romānā! Cilvēki man bieži to saka, taču tā nav taisnība. Tik tiešām nē. Es neizmantoju cilvēkus, lai aprakstītu viņus savos stāstos. Cilvēkus, kurus pazīstu, ar kuriem satiekos.

-        Tomēr, madame, vai nav tiesa, ka dažreiz savās grāmatās jūs aprakstāt noteiktus cilvēkus? Cilvēkus, kurus satiekat, nevis, es piekrītu, tos, kurus pazīstat tuvāk. Tas nebūtu interesanti.

—Jums taisnība, piekrita misis Olivera. Dažkārt jūs visu izprotat ļoti pareizi. Tā tas patiešām notiek — autobusā jūs pamanāt pretimsēdošu korpulentu sievieti ēdam smalkmaizīti ar korintēm un, vērojot, kā kustas viņas mute, iztēlojaties, ka sieviete runā pie sevis, vai nu atkārtojot vārdus, ko kādam teiks, vai pārdomājot gaidāmo telefona sarunu vai vēstuli, kuru gatavojas rakstīt. Jūs nopētāt sievietes kurpes, kleitu un cepuri un cenšaties uzminēt, cik viņai gadu, vai viņa nēsā laulības gredzenu, un vēl šo to. Un tad jūs izkāpjat no autobusa. Jūs pat nevēlaties šo personu satikt atkal, taču jūsu prātā jau veidojas stāsts par kādu sievieti jūs viņu nosaucat par misis Kārnbiju kura, braucot autobusā uz mājām, pārcilā atmiņā tikšanos un sarunu konditorejā par kādu cilvēku, kuru viņa tikai reizi satikusi, pēc tam dzirdējusi, ka viņš esot miris, bet tagad pēkšņi uzzina, ka tomēr dzīvs.

-   Dārgais draugs, atņēmusi elpu, misis Olivera turpināja, — tā patiešām bija. Ceļā uz šejieni, izbraucot no Londonas, es tiešām novēroju tādu sievieti, un, lūk, manā galvā jau veidojas stāsts, kuru drīz uzrakstīšu. Tikai jāizdomā turpmākie notikumi — ko sieviete darīs, vai viņas rīcība pakļaus briesmām viņu pašu vai kādu citu. Šķiet, cs pat zinu viņas vārdu. Konstance, Konstance Kārnbija. Ir tikai viens apstāklis, kas visu var izjaukt.

-   Kāds?

—      Ja es šo sievieti satiktu vēlreiz kādā citā autobusā vai uzrunātu viņu, vai sieviete uzrunātu mani, vai es uzzinātu par viņu ko vairāk. Tas visu izjauktu.

-   Jā, jā, tēlam jābūt jūsu, jūsu pašas radītam. Tas ir jūsu bērns. Jūs to radījāt, jūs iedzīvojāties tēlā, uzzinājāt, kā viņa jūtas; jūs zināt, kur viņa dzīvo un kas viņa ir. Taču viss sākās ar reālu, dzīvu cilvēku un, ja jūs izzinātu šīs sievietes patieso dzīvi, tad… nu tad stāsta nebūtu, vai ne?

—      Jums atkal taisnība, atzina misis Olivera. — Par Judīti. Ceļojuma laikā mēs vienmēr turējāmies kopā, tomēr es nevaru teikt, ka zinu par viņu visu. Judīte ir atraitne, pēc vīra bojāejas viņai klājies grūti, palikusi viena ar mazu bērnu — Mirandu, jūs viņu redzējāt. Atklāti sakot, man tāda dīvaina sajūta. It kā viņas abas, gan māte, gan meita, piedalītos kādas savādas lugas uzvedumā. Es nevēlos zināt, kas tā ir par lugu. Neveļos, lai viņas man par to stāstītu. Savā iztēlē es pali radu šo uzvedumu, kura viņas darbojas.

—    Jā, jā, jau nojaušu, ka viņa ir… ka abi tēli tiks iekļauti nākamajā Ariadnas Oliveras romānā.

—     Reizēm jūs spējat būt tik neciešams! misis Olivera sašuta. Jiīs visu vulgarizējat! Viņi brīdi paklusēja, tad nopūtās. Varbūt patiesībā tā arī ir.

—     Nē, nē, tur nav nekā vulgāra, tas viss vienkārši ir cilvēciski.

—    Tātad jūs vēlaties, lai es ielūdzu Judīti un Mirandu paciemoties pie manis Londonā?

—     Ne tūlīt. Tikai pēc tam, kad būšu pārliecinājies, vai viena no manām mazajām idejām ir patiesa.

—     Ak, tās jūsu idejas! Bet tagad jaunumus pastāstīšu es.

—         Madame, jūs mani tikai iepriecināsiet.

—     Neesiet tik pārliecināts. Varbūt, ka radīšu sajukumu jūsu idejās. Piemēram, es jums pateikšu, ka viltojums, par kuru jūs tik daudz runājat, nemaz nebija viltojums.

—         Paskaidrojiet, kāpēc jūs tā domājat?

—     Misis Adžounsa-Smaita, vai kā nu viņu tur sauca, pašrocīgi pierakstīja kodicilu savam testamentam, novēlot visu naudu au pair meitenei, un divi liecinieki redzēja, ka kundze to paraksta, kā ari parakstījās paši viens otra klātbūtnē. Tā, lūk, to lieciet aiz

auss!

19. nodala

—Misis… Līmane… Puaro atkārtoja, atzīmēdams savā piezīmju grāmatiņā.

—      Jā, Herieta Līmane. Un otrs liecinieks Džeimss Dženkins, cik zināms, aizbraucis uz Austrāliju. Bet par Olgu Seminovu dzirdēts, ka viņa atgriezusies Cehoslovākijā, vai kā sauc to vietu, no kurienes meitene atbraukusi. Kā redzams, visi izklīduši kur kurais.

—      Kā jūs domājat — cik uzticama ir šī misis Līmane?

—      Neliekas, ka viņa visu izdomājusi, ja to jūs jautājat. Manuprāt, viņa parakstījās, kultai lika, bet tad virsroku ņēma ziņkāre, un sieviete izmantoja pirmo izdevību, lai noskaidrotu, ko tad īsti viņa parakstījusi.

—      Vai viņa vispār prot lasīt un rakstīt?

— Domāju, ka jā. Taču es piekrītu, ka dažkārt ir grūti salasīt veca cilvēka rokrakstu, reizēm tas var būt gaužām nesaprotams. Tā kā pēc vecās kundzes nāves sākās dažnedažādas valodas ap testamentu vai kodicilu, Līmane varēja iztēloties, ka izlasījusi to, ko iedomājās lasām neatšifrējamā rokrakstā.

—      īstais dokuments… Bet bija vēl viltotais kodicils.

—      Kas to apgalvo?

—      Notāri.

—      Varbūt viltojuma nemaz nebija.

—      Nu nē, tādos gadījumos juristi ir īpaši acīgi. Viņi gatavojās ierasties tiesā ar ekspertu slēdzienu.

— Nu ja, — novilka misis Olivera, — tad jau skaidri redzams, kā viss norisinājies īstenībā.

— Kas ir skaidri redzams? Kā norisinājies?

— Tas taču ir tik saprotami. Nākamajā dienā, pēc dažām dienām vai pēc nedēļas misis Levelīnas-Smaitas un uzticamās au pair meitenes starpā varēja izcelties kādas nesaskaņas. Vai arī vecā kundze izlīga ar brāļadēlu Hugo vai māsasmeitu Rovenu, un parakstīto kodicilu saplēsa vai sadedzināja.

—      Un pēc tam?

— Pēc tam, manuprāt, misis LevelīnaSmaita nomirst un meitene izmanto izdevību un iegūto prasmi atdarināt kundzes rokrakstu. Viņa uzraksta jaunu kodicilu, pie viena viltojot arī abu liecinieku parakstus. Misis Līmanes parakstu viņa varēja noskatīt no veselības apdrošināšanas polises vai kāda cita dokumenta. Meitene ir pārliecināta, ka liecinieki viltotos parakstus atzīs par savējiem un viss nokārtosies par labu viņai, taču kodicils tiek apšaubīts, un sākas grūtības.

-     Chcre Madame, vai drīkstu izmantot jūsu telefonu?

-Judītes Batleres telefonu, jā.

—      Kur ir jūsu draudzene?

-   Aizgāja uz frizētavu, bet Miranda devās pastaigāties. Zvaniet, aparāts ir istabā pie loga.

Puaro atgriezās pēc desmit minūtēm.

-   Kam jūs zvanījāt?

—      Misteram Fulertonam, advokātam. Vai zināt, kodicils — viltotais kodicils, kas tika iesniegts apstiprināšanai, nebija apliecināts ar Herietas Līmanes parakstu. Tur bijis nesen mirušās Mērijas Doertijas paraksts. Viņa kalpoja pie misis LevelīnasSmaitas. Otrs liecinieks bijis Džeimss

Dženkins, kurš, kā jūsu draudzene misis Līmane jau teica, emigrējis uz Austrāliju.

—      Tātad kodicils tomēr bija viltots, — secināja misis Olivera, bet, šķiet, bijis ari vēl īstais kodicils. Paklausieties, Puaro, vai lieta nekļūst arvien sarežģītāka?

—      Tā kļūst neticami sarežģīta. Kā jau teicu, visapkārt vieni viltojumi.

—      Varbūt īstais dokuments joprojām atrodas "Akmeņmāju" bibliotēkā starp grāmatas "Atbildes uz jebkuru jautājumu" lappusēm?

—Kā man zināms, pēc īpašnieces nāves mājas iekārtu pārdeva, izņemot dažas mēbeles un gleznas.

—      Tātad mums vajadzīga grāmata "Atbildes uz jebkuru jautājumu"… Kāds jauks nosaukums, vai ne? Atceros, arī manai vecaimātei bija tāda grāmata. Izsmeļošas uzziņas un padomi par visu ko: tiesību jautājumi, ēdienu receptes, kā likvidēt tintes traipus, kā mājas pagatavot pūderi, kas nebojā sejas ādu, un daudz kas cits. Jūs nevēlētos, lai jums būtu tik izsmeļoša grāmata?

—      Protams, tajā varētu atrast arī padomu, kā rūpēties par nogurušām kājām.

—      Noteikti. Bet kāpēc jūs nevalkājat laukiem piemērotākus apavus?

— Madame, man patīk izskatīties soigne*.

—      Un nepārtraukti ciest sāpes… Tik un tā es neko vairs nesaprotu. Vai Līmane man būtu samelojusi?

—      Iespējams.

—      Varbūt kāds viņai lika to darīt?

—      Arī tas ir iespējams.

—      Varbūt kāds viņai par to samaksāja?

—      Turpiniet, turpiniet, — mudināja Puaro, — jums brīnišķīgi sanāk.

—Man liekas, domīgi sacīja misis Olivera, ka Levelīnai-Smaitai, tāpat kā daudzām citām bagātām sievietēm, patika rakstīt testamentus. Droši vien dzīves laikā viņa uzrakstījusi daudzus. Saprotiet, novēlot mantību te vienai, te citai personai, visu laiku kaut ko mainot. Katrā ziņā Dreiki jau tāpat bija ļoti pārtikuši. Manuprāt, kārtējā testamentā kundze viņiem vienmēr novēlēja mantojuma lielāko daļu, un šaubos, vai viņa novēlētu tik daudz naudas tai meitenei Olgai, kā to apgalvoja misis Līmane un kā bija rakstīts viltotajā kodicilā. Jāteic, ka es labprāt uzzinātu ko vairāk par šo meiteni, kurai izdevies tik veiksmīgi nozust.

—         Ceru, ka drīzumā šo to uzzināšu.

-Kā?

—         No informācijas, kuru saņemšu.

—         Saprotu, izvaicājot ciemata ļaudis.

—     Ne tikai. Londonā ir aģents, kas man piegādā vajadzīgo informāciju kā no ārzemēm, tā no vietējiem avotiem. Drīzumā saņemšu ziņas no Hercegovinas.

—       Vai domājat, ka viņa atgriezusies dzimtenē?

—     Tas būtu viens, ko man vajag uzzināt, taču visticamāk, ka iegūšu ko citu vēstules, kuras meitene varētu būt rakstījusi, kamēr uzturējās Anglijā. Tajās viņa varētu būt pieminējusi draugus, ko ieguvusi šeit, cilvēkus, ar kuriem bijusi tuvāk pazīstama.

—         Kā ir ar skolotāju?

—         Tieši kuru jūs domājat?

—    To, kuru nožņaudza, to, par kuru jums stāstīja Elizabete Vitekere. Nevarētu teikt, ka man viņa patiktu. Apnicīga sieviete, bet gudra. — Un izklaidīgi piebilda: — Es nebrīnītos, ja viņa kādu nogalinātu.

—    Jūs domājat — ja izrādītos, ka viņa nožņauguši to otru skolotāju?

—         Jāizskata visas varbūtības.

—    Es, madame, vienmēr esmu augstu novērtējis jūsu intuīciju.

Misis Olivera, iegrimusi domās, košļāja dateli.

20. nodaļa

Izgājis no misis Batleres mājas, Puaro nogriezās uz takas, ko viņam bi ja ierādījusi Miranda. Caurums dzīvžogā likās lielāks nekā pagājušajā reizē. Šķita, to izmantojis kāds par meiteni lielāks cilvēks. Puaro izlīda caur dzīvžogu un devās tālāk, atkal un atkal apbrīnodams skaisto ainavu. Burvīga viela, kaut tai pašā laikā apkārtnē jautās kaut kas baiss, tāda kā cietsirdīga pagānu laiku aura. Pilnīgi reāli varēja iztēloties, kā reiz pa šīm līkumotajām takām traucās laumas, vajājot kādu nelaimīgo, vai kā salta dieviete norādīja uz kādu nabaga cilvēciņu, kuru vajadzēja upurēt.

Puaro spēja saprast, kāpēc šī vieta netiek izmantota jautriem piknikiem. Nelikās piemēroti nomesties te zālājā, izlikt līdzpaņemtās cieti novārītās olas, salātus un apelsīnus, dzīt jokus un skaļi līksmoties. Puaro pēkšņi ienāca prātā doma, vai nebūtu bijis labāk, ja misis Levelīna-Smaita šīs eksotiski skaistās pasakas vietā būtu nolēmusi izveidot modernu, bet vienkāršu parku bez te valdošās rēgainās gaisotnes. Taču misis Levellna-Smaita bija dāma ar ambīcijām un ļoti bagāta. Bridi Puaro prātoja par dīvainajiem testamentiem, kādus dažkārt atstāj bagātas sievietes, par intrigām, kas vijas ap bagātu sieviešu atstāto mantojumu, un par vietām, kur tās reizēm slēpj savus testamentus… Domas pievērsās viltojumiem. "Bez šaubām, testaments, ko iesniedza apstiprināšanai, bija viltots. Misters Fulertons ir uzmanīgs un kompetents jurists. Pilnīgi noteikti. Advokāts, kurš nekad neieteiks klientam iesaistīties tiesu lietās, ja tam nebūs skaidra pamatojuma un attaisnojošu apstākļu."

Taka nogriezās, un Puaro pārdomas pārtrūka, sāpošās pēdas piespieda atgriezties īstenībā. Vai šis ceļš bija tas īsākais un taisnākais uz Spensa mājām? Taisnāks varbūt, taču platākais ceļš varētu izrādīties labvēlīgāks viņa kājām. Taka, pa kuru viņš gāja, nebija noaugusi ar zāli un sūnām, tās segums bija ciets kā akmens. Piepeši Puaro spēji apstājās.

Netālu bija redzamas divas figūras. Maikls Gārfīlds sēdēja uz akmeņu kaudzes un, dziļi iegrimis sevī, zīmēja skiču bloknotā, ko turēja uz ceļgaliem. Mazliet nostāk, otrpus nelielam, jautri čalojošam strautiņam stāvēja Miranda Batlere. Detektīvs aizmirsa par smeldzošajām pēdām un pirmītējām neērtībām, viņu atkal pārsteidza skaistums, ko iemiesoja šis vīrietis. Maikls Gārfilds bija neparasti skaists, un Puaro nesaprata, vai viņam Gārfilds patīk, vai nē. Allaž ir sarežģīti atbildēt, vai skaistais ir arī patīkams. Var apbrīnot skaistumu un tajā pašā laikā tas var nepatikt. Sievietēm pienākas būt daiļām, bet vai viņam patīk skaistums vīriešos? Puaro šaubījās. Viņam pašam negribētos būt skaistulim, pat ja tāda iespēja rastos. Paša izskats detektīvam sagādāja patiesu gandarījumu, viņš lepojās ar savām elegantajām ūsām, kas pacietīgi ļāvās rūpīgai apstrādei un kopšanai. Ūsas bija krāšņas. Puaro nepazina nevienu, kam būtu kaut vai uz pusi tik izcilas ūsas kā viņam. Bez tām viņš izskatītos pavisam ikdienišķs, katrā ziņā skaistulis jau nu noteikti nē.

Bet Miranda? Tāpat kā pirmajā viņu tikšanās reizē Puaro nodomāja, ka tas ir meitenes prātīgums, kas viņu dara tik pievilcīgu. Interesanti, kādas domas klejoja bērna galviņā? To neviens neuzminēs. Savas domas Miranda tik viegli neatklās. Puaro šaubījās, vai viņa runātu par tām pat tad, ja noprasītu tieši. Domājoša meitene, viņš sprieda, meitene ar oriģinālu prātu, tomēr viegli ievainojama. Ļoti. Viņš zināja kaut ko par šo bērnu vai vismaz uzskatīja, ka zina. Lai gan pagaidām tas bija tikai viņa pieņēmums, Puaro jutās gandrīz pilnīgi pārliecināts.

Maikls Gārfilds pacēla galvu un sacīja:

—      Ā, senjor Lieliskās Ūsas! Lai jums laba diena, kungs!

—      Vai drīkstu palūkoties uz zīmējumu, ja neiebilstai? Negribu būt uzbāzīgs.

—      Skatieties, — atteica Maikls Gārfilds, man vienalga. — Un klusāk piemetināja: — Mani šī nodarbība patīkami izklaidē.

Puaro piegāja tuvāk un paskatījās viņam pār plecu. "Jā," detektīvs pamāja ar galvu, "ārkārtīgi izsmalcināts zīmējums, līnijas smalkas, atsevišķi tik tikko saredzamas. Šis vīrs prot zīmēt," Puaro atzina, "ne tikai dārzus projektēt." Viņš, elpai gandrīz vai aizraujoties aiz sajūsmas, iesaucās:

—      Cik skaisti!

—      Gluži manas domas, atbildēja Maikls.

Nebija īsti saprotams, vai viņš runāja par

savu zīmējumu vai par meiteni, kuru zīmēja.

-   Kāpēc? — jautāja Puaro.

-   Kāpēc es viņu zīmēju? Jūs vaicājat, vai tam ir kāds iemesls?

-   Vajadzētu but.

-   Jums taisnība. Kad aizbraukšu, šeit paliks kaut kas, ko es gribētu paturēt atmiņā. Ari Miranda.

-    Bez zīmējuma jūs viņu viegli aizmirstu?

-    Ļoti viegli. Ar mani lā ir. Dažreiz tās ir… kā lai pasaka… tīrās mokas, kad kādu vai kaut ko aizmirsti, kad nekādi nespēj atcerēties kādu seju vai žestu, koku, puķi vai ainavu. Zini, kā tam vajadzētu izskatīties, bet konkrēti šo tēlu nekādi nav iespējams uzburt iztēlē. Viss zūd, pagaist.

-    Ne jau "Akmeņlauztuvju dārzs". Tas neizzudīs.

-   Jūs tā domājat? Drīz vien. Drīz vien, ja tam neveltīs vajadzīgo uzmanību. Visu pārņems mežonīgā daba. Dārzam nepieciešama mīlestība, uzmanība, kopšana, jā, prasmīga kopšana. Ja to savā uzraudzībā pārņems valsts tā var notikt —, tad tas pārvērtīsies par "uzturētu parku", kā viņi saka. Iestādīs modē nākušus krūmus, izveidos jaunas takas, noliks solus ik pēc sprīža, atkritumu urnas… Jā, viņi būs ļoti centīgi!

Taču neko nespēs saglabāt tādu, kādu to redzam šodien. Tā tikai šķiet, ka te viss dzīvo savvaļā. Patiesībā jāpieliek daudz pūļu, lai tā izskatītos.

—     Monsieur Puaro! — viņpus strauta sauca Miranda.

Puaro pagājās uz priekšu, lai labāk saklausītu.

—     Redz, kur tu esi. Vai atnāci, lai tevi uzzīmētu?

Meitene pakratīja galvu.

—        Ne tādēļ. Tā sagadījās.

—    Jā, — piebalsoja Maikls Gārfilds, — vienkārši sagadījās. Dažkārt kādam laimējas.

—        Vai apstaigāji iemīļotās vietas?

—     Es meklēju aku, — paskaidroja Miranda.

—        Aku?

—     Reiz šajā mežā bija vēlmju piepildīšanās aka.

—    Pamestajās akmeņlauztuvēs? Nezināju, ka te tuvumā bijusi aka.

—     Kādreiz ap akmeņlauztuvēm bijis liels mežs. Vēl tagad ir. Maikls zina, kur aka atrodas, bet nesaka.

—    Tev būs interesantāk, ja pati to uzmeklēsi, sacīja Gārfilds. Jo vairāk tāpēc, ka neesi pārliecināta, vai tāda eksistē.

—Vecā misis Gudbodija zina, — apgalvoja meitene un piemetināja: — Viņa ir ragana.

— Tiesa, kas tiesa, apstiprināja Gārfilds, viņa ir ciemata burve, monsieur Puaro. Daudz kur ir savas vietējās raganas. Parasti viņas sevi tā nedēvē, taču ļaudis tik un tā zina. Viņas prot zīlēt un pieburt tavām begonijām slimību vai novītina tavas peonijas, vai fermera govij norauj pienu, un, protams, māk pagatavot mīlas dzērienu.

—     Tā bija vēlmju aka, — nopietni turpināja Miranda. — Ļaudis gāja pie tās, lai izteiktu vēlēšanos. Tai trīs reizes bija atmuguriski jāapiet apkārt. Aka atradās kāda kalna nogāzē, tas nebija viegli izdarāms. — Meitene uzmeta Gārfildam ciešu skatienu un piebilda: — Kādu dienu es aku noteikti atradīšu, pat ja neteiksiet, kur tā atrodas. Kaut kur tepat tai jābūt. Misis Gudbodija teica, ka aka jau ilgus gadus esot cieši noslēgta, jo kļuvusi bīstama. Pirms daudziem gadiem tajā iekritusi maza meitene vārdā Kitija. Lai akā neiekristu vēl kāds, to noslēguši.

—  Turpini vien tā domāt, — noteica Maikls Gārfilds. Vietējā pasaka. Pie Litlbellingas gan atrodas vēlmju aka.

—      Protams, — cienīgi atbildēja Miranda, — es to zinu. Tā ir ļoti parasta aka. To zina visi. Muļķīga aka. Tajā nav ūdens un, kad iemet peniju, tur nemaz nenošļakst.

—      Ak, es atvainojos.

—      Es jums pateikšu, kad aku atradīšu, — apsolīja meitene.

— Tev nevajag noticēt visam, ko stāsta ragana. Neticu, ka akā jebkad būtu iekritis bērns. Varbūt vienīgi kāds kaķis tur noslīcis.

—"Mazs troksnītis gravā, un kaķēns jau akā!" — noskaitīja Miranda un sarosījās. Tagad man jāiet, māmiņa gaida.

Meitēns uzmanīgi apgāja akmeņu kaudzi un devās projām pa aizaugušo taku, kas aizlocījās gar strautiņa otru pusi.

— "Mazs troksnītis gravā, un kaķēns jau akā…" — domīgi atkārtoja Puaro. Cilvēks tic tam, kam grib ticēt, mister Gārfīld. Vai viņa stāstīja patiesību?

Maikls Gārfilds, brīdi klusēdams, noraudzījās detektīvā, tad pasmaidīja.

—      Patiesību. Aka tiešām ir, un tā ir cieši noslēgta, kā jau meitene teica. Arī man liekas, ka tā var kļūt bīstama. Gan nedomāju, ka tā reiz bijusi vēlmju aka. Droši vien misis Gudbodijas kārtējā fantāzija.

Vēlmju koks gan te ir vai, pareizāk sakot, bija. Dižskābardis pusceļā pa kalna nogāzi. Ticu, ka ļaudis atmuguriski gājuši tam trīs reizes apkārt un izteikuši savas vēlmes.

—    Jūs teicāt — bija. Kas noticis ar koku? Vai cilvēki to vairs neapmeklē?

—     Nē. Pirms gadiem sešiem kokā iespēra zibens. Pāršķēla uz pusēm. Ar to arī viss beidzās.

—         Vai Mirandai jūs to pastāstījāt?

—     Nē. Lai meklē savu aku. Sašķelts dižskābardis diez vai viņu ieinteresētu, vai ne?

—         Man jādodas tālāk, — teica Puaro.

—         Pie drauga policista?

—         Jā.

—         Jūs izskatāties noguris.

—    Es esmu noguris, atzinās Puaro. — Esmu ārkārtīgi noguris.

—      Jums būtu ērtāk audekla kurpēs vai sandalēs.

—         Ak, nē!

—      Es saprotu, jums rūp sava āriene. — Maikls Gārfilds atklāti noskatīja detektīvu no galvas līdz kājām. Tout ensetnble*, ļoti jauki, it īpaši, ja drīkstu piezīmēt, jūsu lieliskās ūsas.

—         Jūtos gandarīts, ka esat tās pamanījis.

—     Jūsu ūsas ir tik iespaidīgas, kurš gan tās nepamanītu!

Puaro piešķieba galvu uz sāniem un sacīja:

—     Jūs teicāt, ka zīmējat mazo Mirandu tāpēc, ka vēlaties viņu atcerēties. Vai tas nozīmē, ka aizbraucat no šejienes?

—         Esmu par to domājis, jā.

—         Bet esat taču bicn place ici[17], kā liekas.

—     Ak, jā, augstākā mērā. Man ir māja, kur dzīvot — maza, bet paša projektēta, un man ir darbs, taču tas viss mani apmierina mazāk nekā gribētos. Mani māc nemiers.

—         Kāpēc jūs neapmierina darbs šeit?

—    Tāpēc, ka cilvēki uzstāj, lai es daru tā, kā man nepatīk. Cilvēki, kas vēlas pārveidot savus dārzus, vai cilvēki, kuri nopirkuši zemes gabalu, ceļ māju un vēlas, lai dārzs tiktu izplānots pēc viņu gaumes.

—         Vai arī misis Dreikas dārzā strādājāt?

—     Viņa gribēja, jā. Es izteicu priekšlikumus un likās, ka kundze tiem piekrita, — atbildēja Gārfilds un domīgi piebilda: — Taču nedomāju, ka varu paļauties uz viņu.

—    Gribat teikt, ka misis Dreika jums neļaus rīkoties pēc sava prāta?

—Gribu teikt, ka misis Dreika noteikti darīs tā, kā viņai patiks, un, lai ari sajūsmināsies par manām idejām, tomēr spēs vienā brīdī pieprasīt kaut ko pilnīgi atšķirīgu. Varbūt kaut ko ļoti utilitāru, dārgu un kliedzošu. Viņa mani terorizētu, es domāju. Uzspiestu savas idejas. Es nepiekristu, un mēs strīdētos. Tā ka labāk bija atteikties, pirms sākam strīdēties. Tā tas ir ne tikai ar misis Dreiku, bet arī ar citiem pasūtītājiem šeit. Esmu populārs, neesmu spiests palikt vienā vietā. Droši varu aizbraukt uz kādu citu vietu Anglijā vai Normandijā, vai kur citur.

—      Uz turieni, kur jums brīvi ļautu uzlabot vai pārveidot dabu? Kur varētu eksperimentēt, sastādīt neparastus augus, kādi iepriekš tur nekad nav auguši, kur tos neizdedzinātu saule un neizsaldētu sals? Pārņemt savā ziņā gabalu neauglīgas, neapdzīvotas zemes, kur jūs izbaudītu savu varu pār dabu, justos kā pirmais cilvēks uz zemes, kā Ādams? Vai nemiers ir tas, kas jūs pastāvīgi dzen uz priekšu?

—      Es nekur neuzkavējos pārāk ilgi.

—      Vai esat bijis Grieķijā?

—      Jā. Un gribētu tur atgriezties. Tur tas ir iespējams — zemes gabals pakalna nogāzē.

Dažas cipreses, vairāk nekā. Kaila klints. Bet, ja vēlētos, ko gan visu tur varētu izveidot!

—         Dārzu, kur dieviem pastaigāties…

—     Jā… Jūs protat nolasīt domas, mister Puaro.

—     Vēlētos, kaut tā būtu. Es ļoti daudz ko gribētu zināt, bet nezinu.

—    Tagad jūs runājat par kaut ko ļoti prozaisku, vai ne?

—         Diemžēl.

Ļaunprātīga dedzināšana, slepkavība, neizskaidrojama nāve?

—     Vairāk vai mazāk. Ļaunprātīga dedzināšana gan nē. Sakiet, mister Gārfīld, — šeit jūs esat nodzīvojis salīdzinoši ilgu laiku vai jūs pazināt jaunu cilvēku vārdā Leslijs Feriers?

—    Jā, es viņu atceros. Viņš strādāja advokātu birojā Medčesterā, vai ne? "Fulertons, Harisons un Ledbeters". Par jaunāko ierēdni vai tamlīdzīgi. Izskatīgs jauneklis.

—         Pēkšņas nāves gadījums.

—     Jā, kādu vakaru viņu nodūra. Nepatikšanas ar sievietēm, liekas. Visi uzskata, ka policija ļoti labi zināja, kas vainīgs, taču trūka pierādījumu. Puisis bija saistījies ar sievieti vārdā Sandra… nevaru atcerēties uzvārdu… nu, Sandra Kautkāda. Viņas vīram piederēja vietējais krodziņš. Leslijam bija romāns ar šo sievieti, bet tad puisim iepatikās cita. Tāds, lūk,

stāsts.

—      Sandrai, protams, tāds pavērsiens nepatika.

—Nepavisam. Redziet, viņam bija liela piekrišana pie sievietēm. Bija vēl pāris, ar kurām viņš draudzējās.

—      Vai visas bija anglietes?

—Brīnos, kāpēc tā jautājat..Nē, nedomāju, ka Leslijs aprobežojās vienīgi ar anglietēm, ja vien meitene zināja angļu valodu pietiekami labi, lai vairāk vai mazāk saprastu, ko viņš tai saka, un lai viņš varētu saprast, ko tā saka viņam.

—      Bez šaubām, laiku pa laikam apkārtnē uzrodas arī kāda ārzemniece?

— Protams. Vai ir tāda vieta, kur viņu nav? Au pair meitenes ir daļa no ikdienas dzīves. Neglītas, skaistas, godīgas, negodīgas, tādas, kas palīdz mājsaimniecībā, un tādas, no kurām vispār nav jēgas, arī tādas, kuras labprātāk pavada laiku ārpus mājas.

—      Arī Olga?

—      Ja vēlaties — arī Olga.

—      Vai Olga draudzējās ar Lesliju?

—      Ak, tad tas jums prātā! Jā, draudzējās. Nedomāju, ka misis Levelīna-Smaita to zināja, Olga bija uzmanīga meiča. Bēdīgā balsī stāstīja par draugu dzimtenē, ar kuru cerot apprecēties. Nezinu, vai tā bija patiesība vai tikai viņas izdomājums. Kā jau teicu, Leslijs bija izskatīgs jauns vīrietis. Nesaprotu, ko viņš saskatīja Olgā, meitene nebija nekāda skaistule, lai gan… — Gārfilds mirkli domīgi klusēja, — viņai piemita tāds īpašs spriganums. Manuprāt, angļu vīrietis viņas tipa sievieti varētu uzskatīt par pievilcīgu. Tā vai citādi, Leslijs pievērsa viņai uzmanību, bet puiša pārējās draudzenes tāds pavērsiens nemaz neiepriecināja.

—      Tas viss ir gaužām interesanti, — sacīja Puaro. — Domāju, ka jūs man varētu sniegt vaj adzīgo i nformāc ij u.

—      Kāpēc? Kas par lietu? Kāds visam sakars ar Lesliju? Kāpēc šī rakņāšanās pagātnes notikumos?

— Ir lietas, kas man jāzina. Jāzina, kas notika īstenībā. Pievērsīšos pat vēl tālākai pagātnei, pirms šie divi, Olga Seminova un Leslijs Feriers, sāka slepeni satikties, misis Levelīnai-Smaitai nezinot.

—      Patiesībā es neesmu par to pārliecināts. Tās ir tikai… tikai manas domas. Es diezgan bieži tikos ar abiem, taču Olga man nekad neuzticēja savus noslēpumus. Bet Lesliju Ferieru tā īsti nemaz nepazinu.

—      Es domāju par to, kas notika vēl pirms tam. Cik zināms, reiz Leslijs bija nonācis nepatīkamā situācijā.

—      Tā varētu būt. Jā, tādas baumas te klīda. Misters Fulertons pieņēma viņu darbā, gribēdams pataisīt par godīgu cilvēku. Cienījams vīrs šis Fulertons.

—Lesliju apvainoja dokumentu viltošanā, vai ne?

-Jā.

—      Tas esot bijis viņa pirmais pārkāpums, turklāt ņemti vērā arī vainu mīkstinoši apstākļi. Viņam it kā bijusi slima māte vai dzērājs tēvs, vai kaut kas tamlīdzīgs. Katrā ziņā Leslijis viegli ticis cauri.

—      Es neko daudz nezinu. Šķiet, viņš bija piesavinājies lielāku naudas summu, taču grāmatveži to atklāja. Tiešām nezinu, tas viss ir saklausīts no ļaužu runām. Viltošana. Jā, dokumentu viltošanā viņu apvainoja gan.

—      Kad nomira misis Levelīna-Smaita, atklājās, ka viņas testaments bija viltots.

—      Jā, tagad saprotu, kādā virzienā darbojas jūsu prāts. Jūs meklējat kopsakarību, gribat savilkt kopā divas atsevišķas lietas.

—Vīrietis, kuram gandrīz izdevās dokumentu viltošana… Vīrietis, kurš sadraudzējās ar meiteni, kas mantotu lielu bagātību, ja vien testaments būtu atzīts par spēka esošu…

—      Jā, jā, tiktāl pareizi.

—      Meiteni ar vīrieti, kurš savulaik apvainots dokumentu viltošanā, saistīja tuva draudzība. Pametis iepriekšējo draudzeni, Leslijs pilnībā pievērsās ārzemniecei.

— Jūs uzskatāt, ka kodicilu viltoja Feriers?

—      Tā iznāk, vai ne?

— Olga ļoti labi pratusi atdarināt misis Levelīnas-Smaitas rokrakstu, lai gan man tāds fakts šķiet stipri apšaubāms. Jā, viņa rakstīja vēstules kundzes vietā, bet nedomāju, ka abi rokraksti bija pārāk līdzīgi. Katrā ziņā ne tik loti, lai varētu cerēt kādu apmānīt. Taču, ja tur piedalījies arī Leslijs, tad ir citādi. Uzdrošinos spriest, ka tad noziedzīgās rīcības lielāko tiesu veica tieši viņš, būdams pilnīgi pārliecināts par sekmīgu iznākumu. Tomēr tāds viņš bija arī iepriekšējā reizē un tika atmaskots, un tas pats draudēja ari šoreiz. Manuprāt, tad, kad atklājās, ka kodicils ir viltots, kad juristi šaubījās un dokuments tika nodots ekspertīzei, kad sākās lietas izmeklēšana, tad meitene krita panikā un abu starpā izcēlās strīds. Pēc tam viņa aizbrauca, cerēdama, ka visu vainu uzņemsies Leslijs Feriers. Gārfilds spēcīgi sapurināja galvu. — Nesaprotu, kāpēc jūs ierodaties šeit, manā burvīgajā parkā, un uzdodat visādus jautājumus?

—      Gribu zināt.

—      Labāk ir nezināt. Tā vienmēr bijis. Labāk atstāt visu, kā ir. Neko neuzsākt, nepētīt. neokšķerēt.

-   Jūs alkstat skaistuma, — sacīja Puaro. Par katru cenu. Es alkstu patiesības. Vienmēr un tikai patiesību.

Maikls Gārfilds iesmējās:

-   Ejiet vien pie sava drauga policista un atstājiet mani šeit, manā paradīzē! Un, turpinādams skaļi smieties, piebilda: — Kā saka: "Sātan, atstājies!"

21. nodala

Puaro devās tālāk. Smeldze pēdās bija aizmirsta. Daudz kas bija kļuvis skaidrāks, sasaistot prātā visu, ko viņš līdz šim bija atskārtis un apcerējis, nojaušot lietu kopsakarību, tomēr līdz galam neizprotot, kā to visu apvienot. Tagad tas viss bija noskaidrojies. Puaro apzinājās draudošās briesmas — briesmas, kas jebkuru bridi varēja uzbrukt kādam cilvēkam, ja vien viņš neveiks nepieciešamos pasākumus, lai tas novērstu. Nopietnas briesmas.

Elspeta Makeja sagaidīja Puaro atvērtās durvīs.

—     Jūs izskatāties pagalam pārguris, — viņa sacīja. Nāciet iekšā un apsēdieties.

—     Vai jūsu brālis mājās?

— Nē, viņš ir policijas iecirknī. Šķiet, kaut kas atgadījies.

— Atgadījies? — Puaro satrūkās. — Tik drīz? Neiespējami!

—     Tik drīz? — Elspeta bija pārsteigta. Ko jūs ar to domājat?

—     Neko, neko. Vai kaut kas atgadījies ar kādu cilvēku?

—     Jā, bet nezinu, ar kuru. Tā vai citādi, piezvanīja Tims Reglens un aizsauca Bertu uz iecirkni. Atnesīšu jums tasi tējas, labi?

—     Nē, pateicos, atteicās Puaro. — Es domāju… domāju, ka došos mājup. — Šobrīd viņš nespētu iedzert rūgto, melno tēju. Detektīvs centās sadomāt kādu aizbildinājumu, lai neliktos nepieklājīgs. — Manas pēdas, — viņš paskaidroja. — Šis kurpes nav piemērotas lauku apstākļiem. Vajadzētu nomainīt apavus.

Elspeta paskatījās uz viņa kājām.

—      Jā, — viņa piekrita, šīs kurpes patiešām nav piemērotas. Lakādas kurpes ir pārāk ciešas. Ak, jā, jums pienākusi vēstule. Ar ārzemju marku, atsūtīta no ārzemēm, adresēta Spensam "Priežkalnos", ar lugumu nodot Puaro. Tūlīt atnesīšu.

Pēc brīža viņa atgriezās un sniedza detektīvam vēstuli.

—      Ja aploksne jums nav vajadzīga, es to labprāt atdotu brāļadēlam, puika krāj markas.

—Protams, — Puaro izņēma vēstuli, bet aploksni atdeva Elspetai. Viņa pateicās un atgriezās mājā.

Puaro atlocīja papīra lapu un sāka lasīt.

Mistera Gobija aģentūra strādāja vienādi veikli kā ārzemēs, tā Anglijā. Viņš neskopojās, apmaksājot pakalpojums, tādēļ ātri vien sadabūja vajadzīgās ziņas.

Patiesību sakot, neko īpašu Puaro neuzzināja, bet uz ko lielāku arī nebija cerējis.

Olga Seminova nebija atgriezusies dzimtajā pilsētā. Neviena dzīva radinieka viņai tur nebija, tikai kāda vecāka sieviete, ar kuru Olgai bijušas draudzīgas attiecības un kurai tā laiku pa laikam rakstījusi, pavēstīdama jaunumus par savu dzīvi Anglijā. Vēstulēs stāstījusi par savu darba devēju, raksturojot viņu kā prasīgu, bet taisnīgu cilvēku.

Pēdējās vēstules no Olgas sieviete saņēmusi pirms apmēram pusotra gada. Tajās Olga ieminējusies par kādu vīrieti, liekot saprast, ka abi runājuši arī par laulībām, taču jaunajam cilvēkam, kura vārds netika uzrādīts, esot jādomā par karjeru, tā ka tuvākā laikā kāzas vēl nesvinēšot. Pašā pēdējā vēstulē meitene priecīgi rakstījusi, ka nu viņai paredzama liela labklājība. Kad vēstules vairs nav pienākušas, sieviete nolēmusi, ka Olga droši vien apprecējusies ar savu angļu draugu un mainījusi dzīves vietu. Tā notiekot it bieži laimīgi izgājušas pie vīra, meitenes mājiniekiem nekad vairs neatrakstot. Tāpēc Olgas klusēšana sievieti neesot uztraukuši.

"Viss sakrīt," Puaro nodomāja. Leslijs gan runāja par precēšanos, taču nez vai tas viņam bija prātā. Misis Levelīnu-

Smaitu Olga bija raksturojusi kā "taisnīgu"'… Kāds Leslijam bija samaksājis, iespējams, ka Olga bija atdevusi visu iekrāto naudu, lai viņš viltotu testamentu tai par labu.

Elspeta Makeja atgriezās terasē. Puaro dalījās ar viņu savos pieņēmumos par Olgas un Leslija noziedzīgo sadarbību.

Elspeta bridi apsvēra, tad autoritatīvā tonī secināja:

—      Ja tā, tad viņi uzvedušies ārkārtīgi uzmanīgi, jo nekad neesmu dzirdējusi ne vārda par to, ka viņi būtu draudzējušies. Parasti tādā vietā kā mūsu ciemats kļūst zināms ik solis.

— Feriers bija saistījies ar precētu sievieti. Varbūt viņš brīdināja meiteni nevienam neko nestāstīt, sevišķi savai darba devējai.

—      Tā varētu būt. Misis Smaita droši vien zināja, kas viņš par cilvēku, un būtu Olgai piekodinājusi nedraudzēties ar viņu.

Puaro pārlocīja vēstuli un iebāza kabatā.

—Tomēr atļaujiet jums piedāvāt tasi tējas.

—      Nē, nē… Man jāatgriežas viesu mājā un jāapmaina kurpes. Vai nezināt, kad brālis atgriezīsies?

-     Nav ne mazākās jausmas. Viņi nepateica, ko no Berta vēlas.

Puaro devās uz viesu māju, kas atradās dažu simtu jardu attālumā. Tikko viņš pienāca pie durvīm, tās atvērās un uz sliekšņa iznāca saimniece, mundra trīsdesmitgadlga sieviete.

—      Jums ciemiņš, — viņa teica. Gaida jau labu laiku. Es gan teicu, ka nezinu, uz kurieni esat aizgājis un kad atgriezīsieties, taču viņa atbildēja, ka pagaidīšot. Tā ir misis Dreika. Izskatās ļoti satraukta. Parasti viņa izturas vēsi un mierīgi, taču šoreiz, liekas, ir par kaut ko dziļi šokēta. Viņa gaida dzīvojamā istabā. Vai man ienest tēju un vēl kaut ko?

—      Nē, manuprāt, labāk ne. Vispirms gribu noklausīties, kas viņai sakāms.

Puaro atvēra durvis un iegāja dzīvojamā istabā. Rovena Dreika stāvēja pie loga un skatījās ārā. Pa logu nevarēja redzēt ceļu, kas pieveda pie mājas, tāpēc viņa nebija redzējusi detektīvu atnākam.. Izdzirdusi atveramies durvis, misis Dreika strauji pagriezās.

-      Monsieur Puaro! Beidzot! Jūs tik ilgi nenācāt!

—  Atvainojiet, kundze. Pastaigājos pa "Akmeņlauztuvju dārzu", apmeklēju ari misis Oliveru, tad vēl runāju ar diviem zēniem, Nikolasu un Dezmondu.

— Ar Nikolasu un Dezmondu? Jā, es viņus pazīstu. Es gribētu zināt… Ak, prātā nāk visādas domas!

—Jūs esat ļoti satraukta, — klusi bilda Puaro.

Kaut ko tādu viņš nebija domājis ieraudzīt. Satraukta Rovena Dreika! Sieviete, kas vienmēr kontrolēja situāciju un savas jūtas, kas visu kārtoja un parasti uzspieda citiem savu gribu.

—      Vai jūs jau zināt? Nē, droši vien, ka ne!

—      Kas man būtu jāzina?

—      Noticis kaut kas briesmīgs. Viņš ir miris… miris. Kāds viņu nogalināja.

—      Kas ir miris, kundze?

—      Jūs patiešām nezināt? Un viņš vēl bija likai bērns… bet es domāju… Ak, kāda es biju muļķe! Man jums vajadzēja izstāstīt. Pateikt, kad jūs man vaicājāt. Jūtos šausmīgi… šausmīgi vainīga, jo uzskatīju, ka zinu labāk, un domāju… es tiešām biju pārliecināta, ka tā būs labāk, monsieur Puaro, tiešām.

—      Apsēdieties, kundze, nomierinieties un stāstiet. Vai miris vēl kāds bērns?

—      Viņas brālis, Leopolds.

—      Leopolds Reinoldss?

—      Jā, viņu atrada uz takas, kas ved pāri laukam. Viņš būs nācis mājās no skolas un nogriezies no ceļa, lai paspēlētos strauta malā. Kāds iegrūda viņa galvu ūdenī… turēja to zem ūdens…

—      Tāpat kā izdarījās ar Džoisu.

—Jā, jā. Tas ir… tas ir vājprāts. Un neviens nezina, kas vainīgs, tas ir tas briesmīgākais. Nav ne mazāko aizdomu. Bet man šķita, ka zinu. Es patiešām tā domāju… tas bija… nepareizi.

—      Jums man viss jāizstāsta.

—      Jā, es to gribu darīt. Es ierados, lai izstāstītu. Jūs atnācāt pie manis pēc tam, kad bijāt runājis ar Elizabeti Vitckcri. Viņa teica jums, ka es esot satrūkusies, ka mani kaut kas izbiedējis, it kā es būtu ieraudzījusi ko negaidītu… vestibilā, savā inājā. Es to noliedzu, teicu, ka neredzēju neko tādu, kas mani būtu pārsteidzis vai izbiedējis, jo, redziet… es… — viņa apklusa.

—      Ko jūs redzējāt?

—      Man jau tad vajadzēja visu izstāstīt. Es redzēju, kā atveras bibliotēkas durvis, ļoti lēnām un tad… viņš iznāca. Nc tieši iznāca, viņš tikai mirkli pastāvēja durvīs un tad ātri tās atkal aizvēra, pats atkāpdamies bibliotēkā.

—     Kas viņš?

-    Leopolds. Bērns, kuru nupat nogalināja. Redziet, es domāju, ka es… Ak, kāda briesmīga kļūda, kāda briesmīga kļūda… Ja es jums būtu izstāstījusi, varbūt… varbūt jūs visu būtu jau atklājis.

-    Jūs domājāt, ka Leopolds nogalināja māsu? Vai ne?

—     Jā, es tā domāju. Protams, ne tajā brīdī, jo tad es vēl nezināju, ka meitene mirusi. Zēnam bija dīvaina sejas izteiksme. Bet Leopolds jau vienmēr bijis savāds bērns. Es it kā mazliet baidījos no zēna, jo jutu, ka viņš nav… īsti pareizs, vai. Ļoti gudrs un ar augstu intelekta koeficientu, bet vienalga jūtams: kaut kas nav tā, kā vajadzētu. Un tajā brīdī es nodomāju: "Kāpēc Leopolds atrodas bibliotēkā un nevis ēdamistabā kopā ar pārējiem bērniem?" Un vēl: "Ko viņš izdarījis, ka izskatās tik dīvains?" Un tad… vēlāk es par to vairs nedomāju… bet tobrīd man zēna izskats likās tik pārmēru dīvains, ka vāze izslīdēja no rokām un novēlās vestibilā. Elizabete palīdzēja savākt lauskas, es atgriezos ēdamistabā un par starpgadījumu vairs neatcerējos līdz brīdim, kad atradām Džoisu. Tad es nodomāju.. .

-   …ka vainīgais ir Leopolds.

—      Jā, jā, tā bija. Es sapratu, ka tas izskaidro viņa dīvaino sejas izteiksmi. Es biju pārliecināta, ka zinu. Es vienmēr domāju… Visu mūžu esmu bijusi pārliecināta, ka zinu labāk, ka vienmēr rīkojos pareizi. Esmu maldījusies. Jo, redziet, tas, ka zēnu nogalināja, pierāda, ka īstenībā viss bija pavisam citādāk, nekā es iedomājos. Droši vien zēns tur iegāja un atrada māsu mirušu… un tas viņu šausmīgi satrieca un izbiedēja. Droši vien puika gribēja neviena nepamanīts izšmaukt no bibliotēkas, bet tad paskatījās uz augšu, ieraudzīja mani un atrāvās atpakaļ, aizvēra durvis, cerēdams nogaidīt, līdz vestibilā neviena nebūs. Ne tāpēc, ka viņš būtu nogalinājis māsu, nē. Zēns pārdzīvoja šoku, atradis meiteni mirušu.

-   Bet jūs nevienam neko neteicāt. Pat ne pēc tam, kad atklājās, ka Džoisa ir noslepkavota.

—Nē. Es… ak, es nespēju… Viņš ir… bija vēl tik jauns… Zēnam bija tikai desmit vai vienpadsmit gadu… un es domāju… es sapratu, ka viņš neapzinājās, ko darīja… ka tas nebija tīši darīts. Varbūt neapjēdza savas rīcības sekas. Leopolds allaž bijis dīvains un neparasts bērns. Es uzskatīju, ka ar viņu kādam jānodarbojas, nedrīkst atstāt visu vienīgi policijas pārziņā. Nedrīkst nosūtīt viņu uz mazgadīgo noziedznieku labošanas iestādi. Uzskatīju, ka ar zēnu jānodarbojas psihologam. Es… es gribēju tikai to labāko. Jums man jātic. Es gribēju to labāko.

"Cik skumji vārdi," Puaro nodomāja. "Vieni no bēdīgākajiem vārdiem pasaulē." Šķita, ka misis Dreika nojauš viņa domas.

— Jā, — viņa sacīja, es tā rīkojos, jo uzskatīju, ka tā būs labāk. Es gribēju labu. Kāds vienmēr domā, ka noteikti zina, kā otram labāk, taču patiesībā nezina. Redziet, varēja būt, ka iemesls zēna dīvainajai sejas izteiksmei bija tas, ka viņš vai nu redzēja slepkavu, vai arī kaut ko tādu, kas policiju uzvestu noziedzniekam uz pēdām, kaut ko tādu, kas slepkavam lika justies apdraudētam. Un tā… un tā nelietis nogaidīja, līdz satiks zēnu vienu, un noslīcināja viņu strautā, lai apklusinātu, lai tas nevarētu pateikt, ko redzējis… Ja vien toreiz es būtu atklāti pastāstījusi jums, policijai vai kādam citam… taču es domāju, ka zinu, kā būs labāk.

—Vēl šodien, — pēc klusuma brīža, nogaidījis, kamēr misis Dreika apvaldīja elsas, domīgi sacīja Puaro, man teica, ka pēdējā laikā Leopoldam parādījusies lielāka nauda. Kāds viņam maksājis par klusuciešanu.

—      Bet kurš? Kurš tas varēja būt?

—      To mēs uzzināsim, — atbildēja detektīvs. Drīz vien.

22. nodaļu

Herkuls Puaro nebija radis prasīt citiem viņu viedokli, detektīvu pilnīgi apmierināja paša spriedumi. Tomēr bija reizes, kad viņš savu principu pārkāpa, un šī bija viena no tām. Pabeidzis neilgas pārrunas ar Spensu, Puaro sazinājās ar automašīnu nomas kantori un — pēc vēl vienas steidzīgas sarunas ar savu veco draugu un inspektoru Reglenu — iekāpa mašīnā, un aizbrauca. Bija sarunāts, ka viņu aizvedīs uz Londonu, taču pa ceļam vēl bija jāapstājas pie "Gobu" skolas. Brīdinājis automašīnas šoferi, ka neuzkavēsies ilgāk par piecpadsmit minūtēm, Puaro iegāja ēkā un lūdza mis Emlinu viņu pieņemt.

—      Atvainojiet, ka traucēju jūs nebrīdī. Šajā laikā jūs droši vien parasti ieturat maltīti.

-        Nešaubos, ka jūs neierastos bez svarīga iemesla.

—    Jūs esat ārkārtīgi laipna. Teikšu atklāti man nepieciešams jūsu padoms.

—         Vai tiešām?

Mis Emlina izskatījās nedaudz pārsteigta, bet balsī jautās ironija:

—      Nemaz neizklausās pēc jums, monsicur Puaro. Parasti jūs esat ļoti pašpārliecināts.

-        Jā, esmu. Taču es justos daudz mierīgāks un drošāks, ja manu viedokli apstiprinātu kāds, kura domas es dziļi respektēju.

Mis Emlina neko neatbildēja, tikai jautājoši nolūkojās detektīvā.

-        Es zinu, kurš nogalināja Džoisu Reinoldsu, Puaro sacīja. Esmu pārliecināts, ka arī jūs zināt.

-        Es to neesmu teikusi, bilda mis Emlina.

—     Nē, neesat gan. Tāpēc domāju, ka tomēr īstas pārliecības jums nav.

—    Jūsuprāt, es to vienīgi nojaušu? — sievietes balss skanēja vēsi.

—      Šo vārdu es nelietotu. Es teiktu, ka jums ir savs noteikts viedoklis.

—     Tad jau labi. Es piekritu, ka man ir savs noteikts viedoklis, taču nedomāju, ka i man tas jums jāatklāj.

—      Mademoiselle, es vienīgi gribētu uzrakstīt četrus vārdus un pajautāt, vai mūsu domas sakrīt.

Mis Emlina piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, paņēma papīra lapu un pasniedza to Puaro.

—    Jūs mani ieinteresējāt, — viņa teica. Četrus vārdus…

Puaro izņēma pildspalvu no kabatas, uzrakstīja, pārlocīja lapu un atdeva mis Emlinai. Viņa to paņēma, atlocīja un izlasīja.

—        Pareizi? jautāja Puaro.

—     Diviem vārdiem es piekrītu, jā. Ar pārējiem diviem ir grūtāk. Man trūkst pierādījumu, un tik tiešām nekas nenāk prātā.

—      Bet par tiem diviem jums ir noteikti pierādījumi?

—        Uzskatu, ka ir.

-   Ūdens, — Puaro lēni sacīja. — Tiklīdz to piemin, viss top skaidrs. Kad par to izdzirdēju, visu sapratu. Jus esat pārliecināta, un es esmu pārliecināts. Un tagad strautā noslīcina zēnu. Jūs to zināt?

-   Jā, man piezvanīja. Džoisas brāli. Kādēļ viņu?

-   Zēns bija kārs uz naudu. Un dabūja to, bet, tiklīdz radās izdevība, viņu noslīcināja.

Detektīva balss neizmainījās, vienīgi ierasti maigais tonis kļuva nedaudz skarbāks.

-   Persona, kas man paziņoja par notikušo, bija līdzjūtības pārņemta. Emocionāli satriekta. Bet ne es. Viņš bija mazs, šis otrais upuris, taču viņa nāve nebija nejauša. Kā daudzas lietas dzīvē, arī šis bija cilvēka paša rīcības likumsakarīgs rezultāts. Viņš alka naudas un riskēja naudas dēļ. Zēns bija viltīgs, pietiekami apķērīgs, lai saprastu, ka riskē, bet viņam vajadzēja naudu. Viņam bija tikai desmit gadu, taču cēlonis un sekas ir tādas pašas kā citam trīsdesmit, piecdesmit vai deviņdesmit gadu vecumā. Zināt, par ko es domāju šādos gadījumos?

-    Es teiktu, ka jūs vairāk domājat par taisnīgumu, nevis par līdzjūtību.

-   Mana līdzjūtība, sacīja Puaro, — Leopoldam vairs nepalīdzēs, viņš jau ir aiz šīs robežas. Taisnīgums, ja mēs to aizstāvam, — nešaubos, ka šajā ziņā mums abiem ir līdzīgi uzskati, — taisnīgums, jāsaka, arī Leopoldam vairs nepalīdzēs, taču tas var palīdzēt kādam citam Leopoldam, pasargāt kāda cita bērna dzīvību, ja vien rīkosimies nekavējoties. Slepkava, kaut ari nogalinājis ne reizi vien, neiemantos drošību. Esmu ceļā uz Londonu, kur tikšos ar dažiem cilvēkiem, lai apspriestu tālāko rīcību, lai iepazīstinātu viņus ar saviem atklājumiem.

—      Tas var izrādīties grūti, — šaubījās mis Emlina.

—Nē, nedomāju, ka sastapšos ar grūtībām. Varbūt ies nedaudz sarežģīti, taču ceru, ka mana pieredze un zināšanas viņus pārliecinās. Viņi ir speciālisti krimināllietās. Bet man jums ir vēl viens lūgums. Gribu uzzināt jūsu domas par diviem zēniem — Nikolasu Rensomu un Dezmondu Holendu. Vai viņiem var uzticēties?

-    Varu teikt tikai to, ka abi ir uzticības cienīgi. Tādas ir manas domas. Dažkārt viņi uzvedas muļķīgi, taču tā ir viņu vecumam raksturīga īslaicīga parādība. Pamatā abi ir jauki zēni. Jauki kā āboli bez tārpiem.

— Allaž nonākam pie āboliem, Puaro skumji noteica un sarosījās. — Man jāiet, mašīna gaida. Priekšā vēl viena tikšanās.

23. nodala

1.

—Vai dzirdējāt, kas notiek Akmeņlauztuvju mežā? jautāja misis Ketraita, kravādama somā iepirkumus.

— Mežā? — pārjautāja Elspeta Makeja, kurai jautājums bija adresēts. Nē, neko īpašu neesmu dzirdējusi. — Viņa izvēlējās paciņu graudaugu pārslu. Abas sievietes iepirkās nesen atvērtajā lielveikalā.

—      Runā, ka koki tur kļuvuši bīstami. Šorīt ieradās divi mežcirtēji. Tur, tajā pakalna pusē, kur nogāze ir sevišķi stāva, koki noliekušies pavisam slīpi. Tie varot nogāzties. Pērn vienu koku saspēra zibens. Tas gan, šķiet, auga pakalna otrā pusē. Tā vai citādi, viņi atrok koku saknes un vēl mazliet zemāk. Žēl, tagad tā vieta ne pēc kā neizskatīsies.

—      Manuprāt, viņi zina, ko dara, iebilda Elspeta. Kāds viņus atsaucis uz šejieni.

—Tur grozās arī pāris policistu, uzraudzīdami, lai ziņkārīgie nepieiet par tuvu bīstamajai vietai. Runā, ka apsekošot visu mežu, lai atklātu bojātos kokus.

—Zinu, — noteica Elspeta Makeja. Neviens viņai neko nebija teicis, taču Elspeta vienmēr zināja visu.

2.

Ariadna Olivera izlīdzināja telegrammas veidlapu, kura nupat kā bija atnesta. Viņa bija pieradusi, ka telegrammu tekstu paziņo pa tālruni, ka nākas drudžaini meklēt zīmuli, lai steigā to pierakstītu, un vēl stingri pieprasīt, lai atsūta telegrammas kopiju. Tādēļ jutās pagalam pārsteigta, saņemot kā viņa to dēvēja "īstu" telegrammu.

"Lūdzu nekavējoties aizvediet misis Batleri un Mirandu uz savu dzīvokli. Kavēties nedrīkst. Tūlīt pat jādodas pie ārsta uz operāciju. "

Ariadna devās uz virtuvi, kur Judīte gatavoja cidoniju želeju.

-     Judīt, ej un sakrāvā somā dažas nepieciešamākās mantas. Es atgriežos Londonā, jūs ar Mirandu braucat man līdzi.

-     Tas ir jauki, Ariadna, ka tu mūs aicini, bet man ir daudz darāmā. Starp citu, tev taču nav jābrauc tieši šodien.

-   Man jābrauc. Man to liek darīt.

-   Kas? Tavas mājas saimniece?

-      Nē, atbildēja misis Olivera, kāds cits. Viens no nedaudzajiem, kam es klausu bez iebildumiem. Pasteidzies!

-   Es negribu braukt, šobrīd nav laika.

-     Tev jābrauc, uzstāja Ariadna. Automašīna jau ir pie ārdurvīm. Ceļā jādodas nekavējoties!

-     Diez vai jāņem līdzi Miranda. Varu viņu atstāt pie kāda, pie Reinoldsiem vai Rovenas Dreikas.

-     Miranda arī brauks! misis Olivera viņu pārtrauca. Neradi sarežģījumus, Judīt! Tas ir loti nopietni. Nesaprotu, kā tu vari iedomāties atstāt Mirandu pie Reinoldsiem. Divi viņu bērni jau ir nogalināti.

-     Jā, jā, tiešām. Tu uzskati, ka ar to māju kaut kas nav kārtībā? Manuprāt, ir kāds… Ak kungs, ko gan es domāju!

—     Mēs pārāk ilgi pļāpājam! Katrā ziņā, ja kādu taisās nogalināt, man liekas, ka visti camāk tā varētu but Anna Reinoldsa.

—     Kas gan notiek ar šo ģimeni? Kāpēc viņus nogalina vienu pēc otra? Ak, Ariadna, tas ir šausmīgi!

—     Jā, piekrita misis Olivera, — un tiek gatavots vēl kas šausmīgs. Es tikko saņēmu telegrammu.

—        Nedzirdēju zvanām telefonu!

—    To nenodeva pa telefonu, tā ieradās pa durvīm.

Mirkli vilcinājusies, viņa pasniedza to draudzenei.

—        Ko tas nozīmē? Kāda operācija?

—     Iespējams, mandeles. Pagājušā nedēļā Mirandai bija iekaisis kakls, vai ne? Kas gan varētu būt ticamāks par to, ka meitene jāved uz Londonu pie speciālista?

—        Vai tu esi jukusi, Ariadna?

—     Varbūt ari, ka jūku prātā. Paklausies, Mirandai patiks Londonā. Neuztraucies, patiesībā nekādas operācijas nebūs. Detektīvromānos to dēvē par maskēšanos. īstenībā aizvedīsim meiteni uz teātri, operu vai baletu, kas nu viņai vairāk patiks. Labāk uz baletu.

—        Esmu nobijusies, — atzinās Judīte.

Ariadna Olivera raudzījās draudzenē. Tā viegli trīcēja. "Vairāk nekā jebkad viņa līdzinās nārai," nodomāja misis Olivera, "būtnei ne no šīs pasaules."

-   Pasteidzies! Apsolīju Puaro, ka nogādāšu jūs drošībā, tiklīdz viņš dos ziņu.

-   Kas šeit, Vudlejā, īsti notiek? Nesaprotu, kālab par dzīves vietu izvēlējos tieši šo ciematu!

-   Es ari nesaprotu, bet bieži tas nav izskaidrojams. Nesen kāds mans draugs aizbrauca dzīvot uz Moretonu visapkārt vieni purvi. Kad pajautāju, kāpēc tieši uz turieni, viņš atbildēja, ka allaž par to domājis un jau sen nolēmis: tiklīdz aizies pensijā, tā savu ieceri piepildīs. Neesmu bijusi tajā pusē, taču domāju, ka tur noteikti ir briesmīgi mitrs, un pavaicāju, vai viņš zina, kā ir īstenībā. Viņš to nezinot, jo arī nekad neesot tur bijis, taču vienmēr gribējis dzīvot tieši tur. Lai gan būtībā viņš ir ļoti saprātīgs cilvēks.

-   Un aizbrauca?

-Jā.

-   Un viņam tur patīk?

-    Nezinu, neko par viņu neesmu dzirdējusi. Cilvēki vispār ir ārkārtīgi dīvaini, vai ne? Tas, ko viņi dara, kas tiem jādara… —

Misis Olivera izgāja dārzā un sauca: Miranda! Mēs braucam uz Londonu!

Meitene nesteidzīgi pienāca.

—     Uz Londonu?

—  Ariadna mūs aizvedīs, — Judīte paskaidroja. Mēs iesim uz teātri. Misis Olivera cer, ka dabūs biļetes uz baletu. Vai tev

7 >

patiktu noskatīties baleta izrādi?

— Ļoti, — atbildēja Miranda, acīm iemirdzoties. Bet vispirms man jāatvadās no viena drauga.

—     Mēs izbraucam nekavējoties.

—  Ak, tas nebūs ilgi, taču man noteikti jāpaziņo. Esmu solījusies.

Meitene aizskrēja pa dārzu un pazuda aiz vārtiem.

— Kas ir Mirandas draugi? ziņkāri jautāja Ariadna.

—īsti nezinu. Meita nekad neko nestāsta. Dažreiz man liekas, ka vienīgie, ko viņa uzskata par saviem draugiem, ir putni, kurus tā vēro mežā. Un vāveres vai tamlīdzīgi dzīvnieciņi. Manuprāt, Miranda patīk cilvēkiem, bet es nezinu, vai viņa ar tiem draudzējas. Es gribu teikt, viņa neaicina meitenes uz tēju vai parotaļāties. Ne tā, kā to dara pārējie bērni. Domāju, ka vislabākā draudzene viņai bija Džoisa Reinoldsa.

Džoisa stāstīja par ziloņiem un tīģeriem, visādas fantāzijas. — Judīte piecēlās kājās. — Labi, iešu augšā un sakravāšos, ja jau tu tā uzstāj. Negribas braukt projām no mājām, tik daudz darāmā. Iesāku gatavot želeju…

—    Tev jābrauc, misis Olivera stingri noteica.

Judīte atgriezās apakšstāvā ar pāris ceļojuma somām, kad pa sētas durvīm aizelsusies ieskrēja Miranda.

—     Vai mēs nepaēdīsim pirms aizbraukšanas?

Neraugoties uz ārējo līdzību ar ēterisku meža laumiņu, meitenei bija veselīga bērna apetīte.

—    Pa ceļam piestāsim un paēdīsim, — misis Olivera viņu nomierināja. Iegriezīsimies "Melnajā puisēnā" Hāveršemā. Tas būs tieši laikā — apmēram pēc četrdesmit piecu minūšu ilga brauciena. Un ēdieni tur ļoti labi. Nāc, Miranda, dosimies!

— Man nav laika paziņot Ketijai, ka rīt

nevarēšu iet ar vinu uz kino. Ak, es taču

> 7

varu piezvanīt!

—         Pasteidzies, — mudināja māte.

Miranda ieskrēja dzīvojamā istabā, kur

atradās telefona aparāts. Judīte un misis

Olivera iecēla somas automašīna. Pieskrēja Miranda.

—         Es atstāju ziņu, viss kārtībā.

—     Manuprāt, tu esi traka, — sacīja Judīte, sēzdamās mašīnā, — pavisam traka. Kāpēc tas viss?

—    Ceru, ka drīz viss taps skaidrs. Nezinu, kurš ir trakāks es vai viņš.

—         Kurš viņš?

—         Herkuls Puaro, sacīja misis Olivera.

3.

Londonā kādā kabinetā sēdēja Herkuls Puaro, inspektors Timotijs Reglens, kura sejas izteiksme kā vienmēr priekšniecības klātbūtnē — bija cieņas pilna un neizdibināma, bijušais policijas virsnieks Spenss, policijas prefekts Alfrēds Ričmonds un grāfistes prokuratūras darbinieks.

Visi četri vīri nenolaida acis no Puaro. Lai gan katrā sejā bija nedaudz citādāka izteiksme, kopumā to varētu raksturot kā oficiāli neizteiksmīgu.

Jūs liekaties visai pārliecināts, monsieur Puaro.

—      Es esmu pārliecināts, — izlaboja detektīvs. — Kad viss nostājas tādā secībā, kļūst skaidrs, ka tam tā jābūt, atliek vienīgi meklēt iemeslu, kāpēc tā nevarētu būt. Kad tāds netiek atrasts, jebkuras šaubas atkrīt.

-    Motīvi šķiet kaut kā pārāk sarežģīti, ja drīkstu tā izteikties.

—      It nemaz, attrauca Puaro. Tur nav nekā sarežģīta. Tie ir lik vienkārši, ka grūti saskatāmi.

Pārstāvis no prokuratūras likās diezgan skeptiski noskaņots.

— Tuvākajā laikā mums būs viens noteikts pierādījums, — bilda inspektors Reglens. Ja kļūdains izrādīsies…

—      "Mazs troksnītis gravā, un kaķēns jau akā"? Vai to jūs domājat? Puaro noprasīja.

-    Jums jāpiekrīt, ka tas ir vienīgi jūsu minējums.

-   Tomēr viss uz to norāda. Au pair meitenes pazušanai nevar būt daudz izskaidrojumu: viens ka viņa aizbēgusi ar kādu vīrieti, otrs ka mirusi. Jebkurš cits būtu par daudz samākslots vai arī īpaši rets gadījums.

-   Vai ir vēl kāds apstāklis, ko jūs mums varētu minēt?

—      Ir. Es sazinājos ar pazīstamas firmas mākleriem, saviem paziņām, kuri specializējas nekustamo īpašumu pārdošanā Rietumindijā, arī Egejas, Adrijas un Vidusjūras piekrastē, parasti siltajās zemēs. Viņu klienti nāk no bagātnieku vidus. Nesen ir veikts kāds pirkums, kas jūs varētu ieinteresēt.

Viņš sniedza tiem pārlocītu papīra lapu.

—     Jūs uzskatāt, ka tas ir saistīts ar šo lietu?

—        Esmu pārliecināts.

—     Es biju domājis, ka šīs valsts valdība aizliegusi pirkt un pārdot salas.

—        Ar naudu var panākt daudz ko.

—    Vai ir vēl kaut kas, ko jūs mums varētu pastāstīt?

—     Iespējams, ka divdesmit četru stundu laikā saņemšu pierādījumu, kam būs izšķiroša nozīme.

—        Tas būtu?

—        Aculiecinieks.

—        Jūs gribat teikt…

—        Ka noziegumam bija aculiecinieks.

Pārstāvis neticīgi skatījās uz Puaro.

—        Kur šis aculiecinieks atrodas pašlaik?

—        Es ceru, ka ceļā uz Londonu.

—        Jūs izklausāties… nemierīgs.

-   Tā ir. Darīju, ko varēju, lai par visu parūpētos, tomēr, piekrītu, jūtos nobažījies. Jā, neskatoties uz visiem maniem drošības pasākumiem. Tāpēc, ka, redziet, mēs… kā lai saka… esam saskārušies ar neiedomājamu cietsirdību, ar ātru un neaprēķināmu rīcību, ar alkatību, kas neatzīst robežas, un varbūt arī ar neesmu pārliecināts, bet tas ir iespējams ārprātu. Ne iedzimtu, bet pamazām kultivētu. Sēkla, kas iesēta labvēlīgā vidē, uzdīgusi, pieņēmusies spēkā un tagad uzbrūk, iedvesmojoties no necilvēcīgas attieksmes pret dzīvi.

—Mums viss rūpīgi jāpārdomā, — sacīja prokuratūras pārstāvis. — Mēs nedrīkstam pārsteigties. Protams, daudz kas atkarīgs no… ē… mežadarbu rezultāta. Ja tas būs pozitīvs, mēs apspriedīsimies vēlreiz.

Herkuls Puaro piecēlās.

—      Man jūs jāatstāj. Pateicu visu, ko zinu, arī par savām bažām. Es sazināšos ar jums.

Svešzemnieciskā manierē paspiedis klātesošajiem roku, viņš aizgāja.

-   Tas vīrs izskatās pēc šarlatāna, secināja prokuratūras pārstāvis. — Vai jums neliekas, ka viņš ir mazliet jucis? Es domāju — mazliet izkūkojis prātu, kā nekā cilvēks ir krietni gados. Nezinu, vai var paļauties uz viņa spriedumiem.

—     Manuprāt, uz Puaro var pilnīgi paļauties, — teica policijas prefekts.

—  Nu, tāds vismaz ir mans iespaids. Spens, es jus pazīstu jau ilgus gadus, un jūs esat viņa draugs. Vai nedomājat, ka viņa prāts uz vecumdienām sašķobījies?

—     Nē, nedomāju, — atbildēja Spenss. Un kā uzskatāt jūs, Reglen?

— Es tikai nesen iepazinos ar viņu, ser. Sākumā uzskatīju… Nu, jā, viņa runas veids, idejas… tās var likties fantastiskas, taču visā visumā es viņam ticu. Domāju, ka Puaro izrādīsies taisnība.

24. nodala

1.

"Melnā puisēna" ēdamzālē, ērti iekārtojusies pie galdiņa loga tuvumā, sēdēja misis Olivera. Pusdienām vēl bija nedaudz par agru, lapēc tikai daži galdiņi zālē izrādījās aizņemti. Dāmu istabā nopūderējusi degunu, atgriezās Judīte, apsēdās pretim Ariadnai un sāka pētīt ēdienkarti.

—     Kas Mirandai garšo? — apvaicājās misis Olivera. — Pasūtīsim arī viņai. Bērnam tūlīt jānāk.

—       Viņai garšo cepts cālis.

—       Jauki, tas nebūs sarežģīti. Un ko tev?

—       Es ēdīšu to pašu.

—     Trīs porcijas cepta cāļa, viesmīlei teica misis Olivera, tad atliecās krēslā un nopētīja draudzeni.

—       Kāpēc tu uz mani tā skaties?

—       Es domāju, atteica misis Olivera.

—       Domā? Par ko?

—     Domāju, cik tomēr maz es zinu par tevi.

—       Tā mēs varam teikt par katru, vai ne?

—    Tu gribi teikt — nekad neviens nevar zināt visu par otru cilvēku?

—       Nu, nejau tieši tā…

—       Varbūt tev taisnība, noteica Ariadna.

Kādu bridi abas sievietes klusēja.

—       Viņi pārāk lēni apkalpo.

—       Jau nes, — attrauca misis Olivera.

Pienāca viesmīle, nesdama pilnu paplāti.

—     Miranda kavējas. Vai viņa zina, kur atrodas ēdamzāle?

—     Jā, protams. Ejot garām, mēs šeit ielūkojāmies. — Judīte nepacietīgi piecēlās kājās. — Iešu viņu sameklēt.

—     Varbūt meitēnam slikta dūša no braukšanas automašīnā.

—     Jā, tā mēdza gadīties, kad viņa bija mazāka.

Judīte atgriezās pēc minūtēm piecām.

—     Tualetē Mirandas nav, — viņa sacīja. Blakus tai ir durvis uz dārzu. Varbūt izgājusi paklausīties putnus, viņai tie patīk.

—     Šodien nav laika vērot putnus, stingrā balsī teica misis Olivera. Ej un sameklē viņu. Mums jāsteidzas.

2.

Elspeta Makeja sadurstīja ar dakšiņu desas, uzlika tās uz pannas, novietoja vēsumā un ķērās pie kartupeļu mizošanas.

Iezvanījās telefons.

—      Misis Makeja? Te seržants Gudvins. Vai jūsu brālis mājās?

—        Nē, viņš ir Londonā.

—     Es zvanīju uz turieni, bet viņš jau aizgājis. Kad atgriezīsies, pasakiet viņam, ka rezultāts ir pozitīvs.

—        Tas nozīmē, ka akā atrasts līķis?

—        Nav jēgas slēpt, valodas izplatās ātri.

—      Vai tā ir au pair meitene?

—      Šķiet, ka jā.

—      Nabaga meitene… Viņa ielēkusi akā.

—      Tā nav bijusi pašnāvība, viņa nodurta. Visīstākā slepkavība.

3.

Kad māte izgāja no tualetes telpas, Miranda pāris minūtes nogaidīja. Tad, vispirms piesardzīgi ielūkojusies gaitenī, atvēra blakusdurvis, kas nebija aizslēgtas, un aizskrēja pa dārza taku, kas beidzās pie iežogota laukuma, kurā reiz stāvējušas karietes, bet tagad atradās garāža. Meitene izgāja pa maziem vārtiņiem, kas bija domāti gājējiem, lai ātrāk nokļūtu uz ielas. Netālu ceļa malā gaidīja automašīna. Pie stūres sēdēja vīrietis ar nokarenām uzacīm un sirmu bārdu un lasīja avīzi. Miranda atvēra durvis un ierausās pasažiera sēdeklī. Viņa jautri iesmējās:

—      Tu gan izskaties jocīgs!

—      Izsinejies no sirds, te nav neviena, kas tevi apsauktu.

Motors iedarbojās un automašīna pabrauca uz priekšu, nogriezās pa labi, tad pa kreisi, atkal pa labi, un izbrauca uz lielceļa.

-        Mēs pagūsim tieši laikā, — sacīja sirmbārdainais vīrietis. — Tu redzēsi divasmeņu cirvi, tas vēl labi saskatāms. Un Kilterbcrijas kalnu arī. No turienes paveras burvīgs skats.

Kāda automašīna padrāzās garām tik tuvu, ka gandrīz iedzina viņus dzīvžogā.

-   Nepilngadīgie idioti, norūca vīrietis.

Mašīnā sēdēja divi jaunieši. Vienam bija

līdz pleciem gari mati un lielas apaļas acenes, otrs ar biezo vaigubārdu līdzinājās spānietim.

-         Kā tu domā, vai māmiņa neuztrauksies?

-        Tam viņai nebūs laika. Kad viņa sāks tevi meklēt, tu jau būsi tur, kur tik ļoti vēlies nokļūt.

4.

Londonā Herkuls Puaro pacēla klausuli. Zvanīja misis Olivera.

-   Mēs pazaudējām Mirandu!

-   Ko tas nozīmē pazaudējām?

-        Mēs pusdienojām "Melnajā puisēnā". Viņa aizgāja uz tualeti un neatgriezās.

Kāds ievērojis meiteni un vecāku vīrieti aizbraucam automašīnā. Bet tā nevar būt Miranda. Tā būs bijusi kāda cita meitene. Tas…

—      Vienai no jums visu laiku vajadzēja palikt kopā ar Mirandu. Jus nedrīkstējāt viņu izlaist no acīm! Es taču teicu, ka draud briesmas! Misis Batlere ļoti uztraucas?

—     Protams! Ko gan jūs domājat? Viņa ir izmisumā! Vina uzstāj, ka jāzvana policijai!

—        Ja, noteikti. Es ari zvanīšu.

—        Kāpēc Mirandai draud briesmas?

—     Vai tad jūs nesaprotat? Laiks bija saprast! — iesaucās Puaro un piebilda: — Atrasts līķis. Tikko uzzināju…

—        Kas atrasts?

—        Līķis akā.

25. nodala

—     Cik skaisti! — jūsmoja Miranda, skatīdamās apkārt.

Kilterberijas Aplis patiešām bija skaista, tomēr apmeklētāju ne sevišķi iecienīta vieta. Jau pirms daudziem gadsimtiem tā bija tikusi izpostīta. Šur tur vēl slējās augsti

stabveida akmeņi, atgādinādami par senām reliģiskām ceremonijām. Mirandu interesēja viss.

—        Kāpēc šie akmens stabi?

—    Rituāliem. Sensenos laikos šī bija vieta lūgšanām un ziedošanai dieviem. Vai tu zini, kas ir upurēšana?

—        Domāju, ka zinu.

—        Saproti, tai ir jābūt. Tas ir ļoti svarīgi.

—    Tu gribi teikt, ka tā nav sodīšana? Kaut kas cits?

—     Jā, tas ir pavisam kas cits. Tu mirsti, lai citi dzīvotu. Lai dzīvotu skaistums. Lai tas materializētos. Tas ir ārkārtīgi svarīgi.

—        Es domāju, varbūt…

—        Jā, Miranda?

—     Es domāju, ka jāmirst tad, ja esi kādu nogalinājis.

—        Vai kāds tev tā teica?

—     Es domāju par Džoisu. Ja es viņai nebūtu pastāstījusi, viņa nebūtu mirusi, vai ne?

—        Varbūt, ka nē.

—     Es tik ļoti bēdājos, ka Džoisu nogalināja. Man viņai neko nevajadzēja stāstīt, vai ne? Es pastāstīju tāpēc, ka gribēju, lai viņa no manis arī uzzina kaut ko svarīgu. Viņa esot bijusi Indijā un visu laiku ar to

lielījās. Stāstīja par tīģeriem un ziloņiem, par zelta rotaslietām un citiem dārgumiem, un es nodomāju… Pēkšņi es gribēju, lai vēl kāds uzzina, jo, redzi, pirms tam es patiešām par to daudz nedomāju… Džoisa… Vai tā bija… vai bija upurēšana?

—     Savā ziņā.

Miranda nenovērsa acis no viņa. Pēc mirkļa meitene ievaicājās:

—     Vai nav laiks?

—     Vēl saule nav īstajā vietā. Vēl minūtes piecas, un tās stari kritīs tieši uz akmens.

Viņi palika stāvam pie mašīnas un klusēja.

— Tagad! — sacīja Mirandas pavadonis, lūkodamies debesīs, kur saule tuvojās apvārsnim. Šis ir īstais bridis, neviena nav. Šajā stundā neatradīsies neviens, kas kāptu kalnā, lai apskatītu Kilterberijas Apli. Pārāk auksts novembri, un melleņu laiks beidzies. Vispirms es tev parādīšu divasmeņu cirvi, grebtu vēl tajos laikos, kad pirms gadu simtiem viņi ieradās šeit no Mikēnām vai Krētas salas. Tas būs brīnišķīgi, vai ne, Miranda?

—     Jā, jā! jūsmoja meitene. — Rādi man to!

Viņi piegāja pie visaugstākā staba. Blakus viens gulēja zemē un nedaudz zemāk stāvēja vēl viens, mazliet noliecies uz sāniem, it kā to nospiestu gadsimtu smagums.

—        Miranda, saki, vai tu jūties laimīga?

—        Jā, esmu ļoti laimīga!

—        Skaties, šeit tas ir!

—        Vai tiešām tas ir divasmeņu cirvis?

—     Jā, gan laika gaitā padilis, bet te tas ir. Tas ir simbols. Uzliec šeit savu plaukstu. Un tagad… tagad mēs dzersim no šī kausa par pagātni, nākotni un daili!

—        Ak, cik jauki! — jūsmoja Miranda.

Meitenes pavadonis ielika viņai rokā zeltītu biķeri un no nelielas pudelītes ielēja zeltainu šķidrumu.

—     Dzēriens garšos pēc augļiem, pēc persikiem. Dzer, Miranda, un tu jutīsies ļoti laimīga!

Miranda pielika biķeri pie deguna un paostīja.

—    Jā! Jā! Tam ir persiku smarža! Ai, skaties, saule! Tā izskatās kā apsēdusies uz pasaules malas!

Viņš pagrieza meiteni pret saulrietu.

—        Liec kausu pie mutes un dzer!

Meitene paklausīgi pagriezās. Viena viņas plauksta joprojām gulēja uz pusi/.dzisušā gravējuma. Tagad vīrietis atradās viņai aiz muguras. No lejas, tur, kur slējās slīpais akmens stabs, parādījās divas salīkušas figūras. Miranda un vīrietis stāvēja aizgriezušies un neko nemanīja. Zagšus, bet ļoti veikli svešie uzskrēja kalna galā.

—      Dzer, Miranda, lai dzīvo skaistums!

—      Ne velna viņa nedzers! — atskanēja aizmugurē.

Sārtā samta žaketē tērptais jauneklis spēcīgi iebelza vīrietim pa galvu un izsita no rokas nazi. Nikolass Rensoms satvēra Mirandu, cieši apskāva un aizrāva projām no abiem pārējiem, kuri bija saķērušies niknā cīniņā.

—      Tu, nejaukā mazā idiote! — uzkliedza Nikolass. Tu paklausīgi gāji līdzi trakam slepkavam! Tev vajadzēja zināt, ko dari!

—      Es sapratu… es sapratu, ka mani vajag upurēt, jo, redzi, esmu vainīga. Tā bija mana vaina, ka Džoisu nogalināja. Tāpēc ir taisnīgi, ka mani upurē, vai tad ne? Tā prasa rituāls.

—      Ncgvelz visādas muļķības par kaut kādām upurēšanām! Viņi atrada to meiteni. Zini, au pair meiteni, kura tik pēkšņi pazuda pirms pāris gadiem. Visi domāja, ka aizbēgusi, kad atklājas, ka viņa viltojusi kodicilu. Viņa neaizbēga. Viņas līķi atrada akā!

—      Ak, nē! — sāpīgi iekliedzās Miranda. Taču ne vēlmju piepildīšanās akā? Ne vēlmju akā, kuru es tik cītīgi meklēju! Es negribu, ka viņa ir tur! Kas… kas viņu tur iemeta?

—      Tas pats cilvēks, kurš atveda tevi uz šejieni!

26. nodala

Četri vīri nogaidoši raudzījās uz Puaro. Inspektors Timotijs Reglens, pensionētais policists Spenss un policijas prefekts Alfrēds Ričmonds izskatījās kā trīs apmierināti runči, kas pārliecināti, ka tūlīt viņu priekšā materializēsies krējuma pods. Grāfistes prokuratūras pārstāvja skatiens joprojām pauda neticību.

—      Tātad, iesāka policijas prefekts, uzņemdamies pārrunu vadību, esam atkal sanākuši, lai…

Puaro pamāja ar roku, inspektors Reglens izgāja un tūdaļ atgriezās, sev līdzi ievedot apmēram trīsdesmit gadus vecu sievieti, mazu meiteni un divus jauniešus. Viņš iepazīstināja:

—      Misis Batlere, mis Miranda Batlere, misters Nikolass Rensoms un misters Dezmonds Holends.

Puaro piecēlās un saņēma Mirandu aiz rokas.

-         Apsēdies šeit, Miranda, blakus mātei. Policijas prefekts misters Ričmonds vēlas tev uzdot dažus jautājumus. Tev uz tiem jāatbild. Jautājumi būs par to, ko tu redzēji pirms gada vai diviem. Tu par to pastāstīji vienai personai, cik saprotu, vienai vienīgai. Tā bija, vai ne?

-   Es pateicu Džoisai.

—        Ko tieši tu pateici?

—        Ka redzēju slepkavību.

—        Nevienam citam nestāstīji?

-         Nē, bet man liekas, ka Leopolds zināja. Viņš mēdza noklausīties. Aiz durvīm. Viņam patika izdibināt citu noslēpumus.

-Tu zini, ka pirms Helovina ballītes, agrāk pēcpusdienā, Džoisa Reinoldsa sacīja, ka viņa pati redzējusi slepkavību. Vai tā bija patiesībā?

-        Nē, Džoisa tikai atkārtoja to, ko viņai biju stāstījusi es, bet izlikās, ka redzējusi savām acīm.

—Vai pastāstīsi, ko tieši tu toreiz redzēji?

—Sākuma es nezināju, ka ta bija slepkavība. Es domāju, ka noticis nelaimes gadījums, ka varbūt viņa nokritusi un sasitusies.

—      Kur viss notika?

— "Akmeņlauztuvju dārzā". Tajā vietā, kur kādreiz bijusi strūklaka. Es sēdēju kokā, kas aug turpat blakus. Es vēroju vāveri, un tad jāuzvedas ļoti klusi. Vāveres ir visai tramīgas.

—      Turpini — ko tu redzēji?

—      Vīrietis un sieviete pacēla viņu un nesa projām pa taku. Es nodomāju, ka viņi to grib aizvest uz slimnīcu vai uz "Akmeņmājām". Pēkšņi sieviete apstājās un sacīja: "Kāds mūs novēro." Viņa skatījās tieši uz koku, kura zaros es biju paslēpusies. Man nez kādēļ kļuva ļoti bail. Es nepakustējos. Tad vīrietis noteica: "Muļķības!" Viņi devās tālāk. Es redzēju, ka uz šalles ir asins traipi, redzēju asiņainu nazi un nodomāju, ka varbūt viņiem kāds uzbrucis, un turpināju sēdēt kā sastingusi.

—      Tāpēc, ka nobijies?

—      Jā, tikai es nesapratu, kāpēc.

—      Mātei tu nepastāstīji?

-   Nē, jo varbūt es darīju slikti, ka tur slēpos. Nākamajā dienā par nelaimes gadījumu nekas nebija dzirdams, un es par to aizmirsu. Un neatcerējos līdz…

Viņa aprāvās. Policijas prefekts atvēra muti un aizvēra. Tad paskatījās uz Puaro un viegli pamāja.

-   Jā, Miranda, sacīja Puaro, līdz… kas?

-     Tas bija tā, it kā viss atkārtotos no jauna. Vienīgi šoreiz tas bija zaļais meža dzenis, ko es ļoti uzmanīgi vēroju, noslēpusies aiz krūmiem. Atkal tie abi atnāca un apsēdās netālu no manis. Viņi sēdēja un sarunājās… par kādu salu… Grieķijas salu. Sieviete sacīja apmēram tā: "Viss ir parakstīts. Tā ir mūsu, varam doties turp, kad vien vēlamies, taču labāk nesteidzināsim notikumus, lai viss notiek pamazām." Bet tad dzenis aizlidoja, un cs sakustējos. Sieviete teica: "Kuš… klusu… kāds mūs vēro." Tieši tāpat viņa sacīja toreiz, un viņai sejā bija tā pati izteiksme. Es nobijos un visu atcerējos. Un tad es sapratu. Es sapratu, ka toreiz tā bija slepkavība, ko es redzēju, un ka viņi nesa mirušās ķermeni, lai to noslēptu. Redziet, es nebiju vairs mazs bērns. Es

zināju… daudz ko un kas ko nozīmē… Asinis un nazis, un nedzīvs, ļengans ķermenis…

—     Kad tas viss notika? — prefekts jautāja. — Cik sen?

Mirkli Miranda apsvēra.

—       Pērnajā martā, tūlīt pēc Lieldienām.

—     Vai tu vari nosaukt viņu vārdus, Miranda?

—       Protams.

—       Kas viņi bija?

—       Misis Dreika un Maikls…

Atbilde bija skaidra un izteikta ar pārliecību, balss klusa, bez dramatiskas pieskaņas, bet tajā jautās tāds kā izbrīns.

Ierunājās policijas prefekts:

—     Toreiz tu nevienam neko neteici. Kāpēc?

—    Es domāju… domāju, ka tā bija upurēšana.

—       Kas tev to teica?

—     Maikls… Viņš teica, ka upurēšana ir vajadzīga.

Puaro maigi jautāja:

—       Tu mīlēji Maiklu?

—     Ak, jā, — nopūtās Miranda, — es viņu ļoti mīlēju.

27. nodaļa

—Beidzot es jūs redzu! — iesaucās misis Olivera. Gribu zināt visu par visu! Viņa apņēmīgi paskatījās uz Puaro un stingri noprasīja: Kāpēc neatnācāt agrāk?

—Ļoti atvainojos, madame, bet biju ārkārtīgi aizņemts noziedznieku nopratināšanā policijā.

— Ar nopratināšanu jānodarbojas kriminālizmeklētājiem! Sakiet, kā jūs nojautāt, ka slepkavībā vainojama Rovena Dreika? Nevienam tas ne prātā neienāca.

—      Tas bija ļoti vienkārši, tiklīdz uzzināju par kādu visai nozīmīgu pierādījumu.

—      Kas tas bija?

—  Ūdens. Man vajadzēja atrast kādu, kurš piedalījās ballītē un bija aplejies ar ūdeni, kaut gan viņam tādam nevajadzēja būt. Tam, kurš nogalināja Džoisu Reinoldsu, noteikti vajadzēja saslapināties. Turot spēcīga bērna galvu pilnā ūdens spainī, noteikti izraisījās cīniņš, ūdens šļakstījās, un noziedznieka drēbes nevarēja palikt sausas. Tādēļ misis Dreikai vajadzēja atrast kādu nevainīgu attaisnojumu tam, kāpēc viņas drēbes ir apšļakstītas ar ūdeni. Kad visi bija sapulcējušies ēdamistabā un aizrāvušies ar Snapdragon, Rovena Dreika aizveda Džoisu uz bibliotēku. Ja namamāte aicina, dabiski, ka paklausīsiet, un Džoisai uzaicinājums neizraisīja ne mazākās aizdomas. Meitene pati taču nevienu slepkavību nebija redzējusi, par to viņai bija pastāstījusi Miranda. Un tā Džoisu noslīcināja, un slepkava aplējās ar ūdeni. Steidzīgi vajadzēja atrast attaisnojošu iemeslu, un viņa to atrada. Vēl bija nepieciešams liecinieks, kas redzētu, kā viņa nolej savas drēbes. Rovena Dreika stāvēja kāpņu augšgalā un gaidīja. Rokās viņa turēja milzīgu vāzi, pilnu ar ūdeni. Drīz no ēdamistabas iznāca mis Vitekere, lai mazliet atvēsinātos. Misis Dreika izlikās satrūkstamies un ļāva vāzei izslīdēt no rokām tā, lai daļa ūdens viņu apšļakstītu. Vāze novēlās vestibilā. Rovena Dreika noskrēja pa kāpnēm, vaimanādama par sasisto vāzi, un, mis Vitekerei piepalīdzot, savāca lauskas. Bez tam viņa bija parūpējusies arī par to, lai skolotāja redzētu, kā viņa, augšā stāvēdama, satrūkstas, it kā pamanot kādu bibliotēkas durvīs. Mis Vitekere nešaubījās par redzēto, taču, kad viņa pastāstīja mis Emlinai, tā ievēroja kaut ko interesantu un tāpēc mudināja visu izstāstīt man.

— Un tā, — rezumēja Puaro, uzskrullēdams ūsu galus, es sapratu, kas bija Džoisas slepkava.

—      Bet nabaga meitēns nevienu slepkavību nebija redzējis!

—      Rovena Dreika to nezināja. Visu laiku viņu mocīja aizdomas, ka tomēr kāds bijis "Akmeņlauztuvju dārzā", kad viņa un Maikls Gārfilds nogalināja Olgu Seminovu, un visu redzējis.

—      Kad jūs sapratāt, ka patiesībā tā bijusi Miranda, nevis Džoisa?

—Kopš tā brīža, kad veselais saprāts lika atzīt, ka Džoisa patiešām bijusi nepārspējama fantazētāja, kā citi to nepārtraukti apgalvoja. Tad iepazinos ar Mirandu, kas bieži klejoja pa lielo dārzu un apkārtējo mežu, vērojot putnus un vāveres. Meitene teica, ka Džoisa bijusi viņas vislabākā draudzene. Viņa sacīja: "Mēs viena otrai izstāstījām visu." Miranda neieradās ballītē, un impulsīvā Džoisa izmantoja draudzenes stāstīto, lai atstātu iespaidu, madame, varbūt tieši uz jums populāro detektīvromānu rakstnieci.

—      Kā tad, vainojiet vien mani!

—      Nē, nē, ko jūs!

—      Rovena Dreika… — domīgi sacīja misis Olivera. Nekādi nespēju noticēt.

—     Viņai piemīt visas raksturīgās īpašības. Mani allaž interesējis, kas par sievietes tipu bija lēdija Makbeta. Kāda viņa man liktos, ja es ar viņu sastaptos reālajā dzīvē. Izrādās, ka sastapos.

—     Bet Maikls Gārfilds? Viņi liekas pagalam nesaderīgs pāris.

—     Interesanta kombinācija lēdija Makbeta un Narciss.

— Rovena Dreika ir izskatīga sieviete, aktīva un lietpratīga, dzimusi līdere un negaidīti laba aktrise. Jums vajadzēja dzirdēt viņas žēlabas par mazā Leopolda nāvi. Kā viņa aizraudamās šņukstēja sausā kabatlakatiņā!

—     Pretīgi.

—Vai atceraties, kā es jums jautāju: kuri, jūsuprāt, ir labi un kuri slikti cilvēki?

—     Vai Maikls Gārfilds bija iemīlējies viņā?

—     Šaubos, vai Maikls Gārfilds jebkad ir mīlējis kādu citu, izņemot pats sevi. Viņš gribēja tikt pie naudas, lielas naudas. Iespējams, sākumā viņš cerēja, ka spēs iespaidot misis Levelīnu-Smaitu, iegūt vecās kundzes labvēlību, lai tā atstātu mantojumu viņam, taču vecā dāma bija stingra rakstura sieviete.

—Kas tur īsti bija ar to viltošanu? Joprojām neizprotu, kam tas bija vajadzīgs.

— Sākumā man nebija nekādas skaidrības. Pārāk daudz viltotu dokumentu. Bet, ja visu apdomā, mērķis kļūst skaidrs, vienīgi jāiedziļinās un jāizpēta, kā patiesībā viss notika. Misis Levelīnas-Smaitas mantojums palika Rovenai Dreikai. Kodicils bija tik nepārprotami viltots, ka jebkurš jurists to apšaubītu. Redziet, bija nepieciešams, lai kodicils izrādītos viltojums, un ekspertīze to pierādīja. Spēkā stājās iepriekšējais novēlējums, un visu mantoja Rovena Dreika, Hugo Dreika atraitne.

—      Bet kā tad tas kodicils, par kuru liecināja Līmane?

—      Es pieņemu: misis Levelīna-Smaita atklāja, ka Maikls Gārfīlds un Rovena Dreika ir mīļākie, iespējams, vēl pirms Rovenas vīra nāves. Pārskaitusies vecā kundze uzrakstīja kodicilu, visu bagātību novēlot au pair meitenei. Droši vien Olga to pastāstīja Maiklam, cerot, ka tas viņu apprecēs.

—      Es sapratu, ka viņa draudzējās ar Lesliju Ferieru?

—      To man centās iegalvot Maikls. Nekas tāds neapstiprinājās.

-   Kāpēc Gārfilds neapprecēja Olgu, tādā veidā tiekot pie mantojuma?

—      Tāpēc, ka šaubījās, vai meitene to tiešām dabūs. Ir tāds jēdziens kā ļaunprātīga iespaidošana. Misis Levelīna-Smaita bija veca, slima sieviete. Visi iepriekšējie testamenti, lai ari pa laikam tika nedaudz grozīti, bija par labu radiem un draugiem — saprātīgi novēlējumi, kurus tiesa atzītu nešaubīdamās. Au pair meiteni kundze pazina tikai nedaudz ilgāk par gadu, un viņai nebija ne mazāko tiesību uz mantojumu, īstais kodicils tik un tā tiktu apstrīdēts. Turklāt šaubos, vai Olga varētu nopirkt salu, pat ja vēlētos. Viņai nebija iespaidīgu draugu vai sakaru darījumu aprindās. Viņa bija iemīlējusies Maiklā, uzskatīja, ka radušās izredzes apprecēties. Laulības ar angli viņai dotu iespēju apmesties uz dzīvi Anglijā — tas bija galvenais, pēc kā viņa tiecās.

-   Bet Rovena Dreika?

— Rovena Dreika bija kā apmāta. Vīrs gadiem ilgi invalīds, pati jau pusmūžā. Bet viņa bija kaislīga sieviete, un te pēkšņi uzradās neparasti skaists jauns vīrietis. vSievietes viegli pakļāvās viņam… Taču viņu aizrāva… nevis sievietes skaistums, bet

gan paša radīts skaistums. Lai savas ieceres īstenotu, bija nepieciešama nauda… ļoti daudz naudas. Kas attiecas uz mīlestību viņš mīlēja vienīgi pats sevi. Maikls Gārfilds bija Narciss. Pirms daudziem gadiem dzirdēju senu dziesmu… Un Puaro klusā balsī nodungoja:

-   Regarde, Narcisse,

Regardc dans I'eau

Regarde, Narcisse, que tu es beau!

II n 'y a au mondc

Que la Beautc

Et la Jeunesse.

Helas! Et la Jeunesse…

Regarde, Narcisse…

Regarde dans I 'eau… *

-        Nespēju noticēt… nekādi nespēju noticēt, ka cilvēks var nogalināt tikai tādēļ, lai gūtu iespēju iestādīt dārzu uz salas Grieķijā, misis Olivera neticīgi šūpoja galvu.

-        Nespējat? Nespējat iztēloties, kā viņš šo plānu izloloja savā prātā? Ieceri iegūt

Īpašumā kailu klinti un radīt pasakainu dārzu, ar auglīgu zemi apbērt kailos akmeņus… Pēc tam iestādīt visādus eksotiskus augus, krūmus, kokus… Iespējams, ka viņš bija izlasījis avīzē par miljardieri kuģubūvētāju, kurš pavēlēja iestādīt dārzu uz kādas salas par godu mīļotajai sievietei, un nolēma — arī viņš spēs uzburt pasakainu dārzu, tikai nevis godinot kaut kādu tur sievieti, bet pats sevi.

—      Tik un tā vājprāts.

—      Jā, bet tā tas bija. Šaubos, vai Gārfilds iedomājās par to, cik zemisks ir viņa plāns. Viņam slepkavošana bija vienīgi līdzeklis, lai dabūtu naudu perfekta skaistuma radīšanai. Viņš bija apmāts ar radīšanas māniju. "Akmeņlauztuvju dārza" burvīgums, kā arī visi tie skaistie dārzi, kurus viņš bija izveidojis līdz šim, iedvesmoja Maiklu tiekties pēc lielākas pilnības pēc pasakainas salas, kuru būtu radījis pats. Tad viņš iepazinās ar Rovenu Dreiku, un sievieti pārņēma neprātīga kaislība. Gārfīldam viņa nozīmēja vienīgi iespēju tikt pie lielas naudas, kas palīdzētu realizēt sapni. Jā, viņš ir ārprātīgs. Ja dievi grib kādu iznīcināt, viņi tam laupa saprātu.

—Vai tiešām vēlme iegūt savā īpašumā salu bija tik spēcīga, neraugoties uz turpmāko atkarību no Rovenas Dreikas?

—      Nelaimes gadījumi notiek it bieži. Domāju, ka pēc zināma laika kaut kas atgadītos arī ar misis Dreiku.

—      Vēl viena slepkavība?

—      Jā. Viss sākās vienkārši. No Olgas bija jāatbrīvojas, jo viņa zināja par īsto kodicilu, turklāt vajadzēja panākt, lai meiteni apvaino viltošanā. Parakstīto dokumentu misis Levelīna-Smaita bija noslēpusi. Domāju, ka Leslijam Ferieram samaksāja, lai viņš pagatavotu viltotu kodicilu, turklāt tā, lai viltojums būtu acīmredzams, lai rastos tūlītējas aizdomas. Viltotais kodicils bija nāves spriedums Leslijam. Es drīz vien nopratu, ka viņam ar Olgu nebija ne strīda, ne mīlas sakara, kā Gārfrīds man centās iegalvot. Esmu pārliecināts, ka tieši viņš maksāja Leslijam. Maikls Gārfilds brīdināja Olgu nevienam nestāstīt par mīlestību pret viņu, apsolot drīzumā apprecēt. Tai pašā laikā viņš au pair meiteni nolēma nāvei, tiklīdz abi ar Rovenu tiks pie mantojuma. Viņiem nebija svarīgi, vai Olgu Seminovu notiesās par kodicila viltošanu, svarīgi bija, lai meiteni turētu aizdomās par ļaunprātīgu un savtīgu rīcību. To panākt nebija grūti viņas prasme atdarināt savas darba devējas rokrakstu bija visiem zināma, un meitenes pēkšņu pazušanu uztvertu par pierādījumu tam, ka viņa ne tikai viltojusi kodicilu, bet droši vien vainojama arī savas saimnieces nāvē. Un tā pie pirmās izdevības Olgu Seminovu nogalināja. Leslija Feriera nāvi saistīja ar bandu savstarpēju izrēķināšanos vai ar greizsirdīgas sievietes atriebību, taču kriminālekspertīze pierādīja, ka viņš ticis nodurts ar to pašu nazi, ko atrada akā blakus Olgas līķim. Es sapratu, ka Olgas ķermenis paslēpts tepat tuvākajā apkārtnē, bet nezināju, tieši kur, līdz kādu dienu dzirdēju Mirandu iztaujājam Maiklu Gārfīldu par vēlmju aku un lūdzam, lai viņš parāda, kur tā atrodas. Gārfilds atteicās. Drīz pēc tam, sarunājoties ar misis Gudbodiju, pabrīnījos, kur gan palikusi au pair meitene, un viņa norunāja dīvainu skaitāmpantiņu: "Mazs troksnītis gravā, un kaķēns jau akā!" Un tad man radās pārliecība, ka meitenes līķis jāmeklē vēlmju akā. Uzzināju, ka tā atrodas kokiem apaugušā nogāzē netālu no Maikla Gārfīlda kotedžas. Vēl es nojautu, ka Miranda varētu būt tā, kas redzējusi slepkavību vai līķa paslēpšanu. Misis Dreikai un Maiklam Gārfīldam bija aizdomas, ka noziegumam ir aculiecinieks, taču viņi neapjauta, kurš tas varētu būt, un, tā kā viss bija mierīgi, nodomāja, ka maldījušies, un jutās drošībā. Savu nākotni viņi bija jau izplānojuši, taču rīkojās ārkārtīgi uzmanīgi. Rovena Dreika stāstīja paziņām, ka nolēmusi iegādāties īpašumu ārzemēs, tā sējot ļaudīs pārliecību, ka tuvākajā nākotnē no Vudlejas aizbrauks pārāk daudz skumju atmiņu, sērojot par vīra nāvi. Viss noritēja, kā bija ieplānots, bet tad pēkšņi nāca nelaimīgā Helovina ballīte un Džoisas paziņojums, ka viņa esot redzējusi kādu slepkavību. Tagad Rovena zināja, pareizāk sakot, uzskatīja, ka zina, kurš tajā dienā bija paslēpies mežā. Viņa rīkojās nekavējoties. Taču pēc tam atgadījās vēl kaut kas Leopolds pieprasīja naudu: esot dažas lietas, ko viņš vēlētos iegādāties. Nebija skaidrs, vai zēns zina ko noteiktu vai tikai izsaka minējumus, taču abiem slepkavām pietika ar to, ka viņš ir Džoisas brālis. Viņi nolēma, ka zēns zina par daudz. Un tā arī Leopoldu nogalināja.

—      Jūs sākāt turēt aizdomās Rovenu, katl uzzinājāt, ka viņas apģērbs bija apliets ar ūdeni, — sacīja misis Olivera, — bet kā ar Maiklu Gārfīldu?

-    Viņš iederējās noziegumā, — vienkārši atbildēja Puaro. Pēdējo reizi, kad ar viņu sarunājos, es jau biju pārliecināts. Smiedamies viņš izmeta: "Sātan, atstājies! Ejiet vien pie saviem draugiem policistiem!" Tajā brīdī man viss kļuva skaidrs, un es sev sacīju: "Nē, tas būsi tu, kas atstāsies!" Viņš bi ja Sātans, jauns un skaists, tā varētu izskatīties Lucifers, ja parādītos mirstīgajiem…

Istabā atradās vēl viena sieviete, kura, visu laiku klusējusi, tagad sarosījās krēslā.

—      Lucifers, — viņa klusi teica. — Jā, tagad es saprotu. Viņš tāds bi ja vienmēr.

-   Gārfilds bija skaists, turpināja Puaro, un viņš mīlēja skaistumu. Skaistumu, ko spēja radīt ar savu prātu, iztēli un savām rokām. Skaistumam viņš upurēja visu. Domāju, ka savā veidā viņš Mirandu pat mīlēja, tomēr bija gatavs upurēt arī šo bērnu — lai glābtu sevi. Viņas nāvi Gārfilds bija izplānojis sevišķi rūpīgi. Viņš to izvērsa par rituālu un šo ideju iedvesa meitenei. Viņš tai pieteica paziņot, ja gadījumā aizbrauc no Vudlejas. Viņi norunāja satikties pie ceļmalas kafejnīcas, kurā jūs bijāt nolēmušas pusdienot. Meiteni pēc tam atrastu uz Kilterberijas apaļā akmens, kurā iecirsta sena zīme divasmeņu cirvja veidā, ar zeltītu biķeri blakus. Rituālā ziedošanās.

-        Vājprātīgais, sacīja Judīte Batlere. — Viņš bija vājprātīgs.

—     Madame, tagad jūsu meita ir drošībā, bet ir viena lieta, ko es ļoti vēlos uzzināt.

-        Monsieur Puaro, jūs esat pelnījis uzzināt visu, ko vien vēlaties.

—      Miranda ir jūsu meita — vai Maikls Gārfilds bija viņas tēvs?

Judīte brīdi klusēja, tad atbildēja:

-Jā.

—         Meitene to nezināja?

—      Nē, viņai nebija ne jausmas. Maikla Gārfīlda sastapšana šeit bija tīrā nejaušība. Es iepazinos ar viņu, kad biju pavisam jauna meitene… un iemīlējos, bet vēlāk nobijos.

-   Nobijāties?

-        Jā. Nezinu, kāpēc, bet nobijos. Ne tāpēc, ka viņš man varētu kaut ko nodarīt, bet viņa rakstura dēļ. It kā lēnprātīgs cilvēks, taču viņā jautās vēsums un cietsirdība. Mani biedēja Maikla fanātiskā aizraušanās ar perfekta skaistuma ideju, ar tā radīšanas ideju. Es viņam neatklāju, ka esmu stāvoklī. Pametu visu un aizbraucu dzīvot uz citu vietu, pirms bērns piedzima. Stāstīju visiem pasaku par vīru, kurš bijis lidotājs un gājis bojā autokatastrofā. Bieži mainīju dzīvesvietas. Gadījuma pēc nonācu Vudlejā, sāku strādāt par sekretāri Medčesterā. Bet tad kādu dienu ieradās Maikls Gārfilds, lai vecajās akmeņlauztuvēs izveidotu dārzu. Tikšanās nesatrauca ne mani, ne viņu, kaislības bija izplēnējušas, palikušas pagātnē. Bet pagāja kāds laiks un, lai gan netiku manījusi, ka Miranda pārāk ilgi uzkavētos mežā, mani sāka pārņemt satraukums…

—      Jā, — sacīja Puaro, abus vilktin vilka vienu pie otra. Neapzinātas radniecības saites. Es saskatīju viņu līdzību, tikai Maikls Gārfilds, šis Lucifera iemiesojums, bi ja ļauns, kamēr jūsu meitai piemīt nevainīgums un gudrība. Šajā bērnā nav ļaunuma.

Detektīvs piegāja pie galda un paņēma aploksni, no kuras izvilka zīmējumu.

—      Jūsu meita, — viņš to sniedza Judītei.

Zem attēla bija lasams paraksts: "Maikls Gārfilds".

-   Viņš zīmēja Mirandu strauta malā, — paskaidroja Puaro, — "Akmeņlauztuvju dārzā". Viņš sacīja, ka zīmējot meiteni, jo negribot viņu aizmirst. Viņš baidījās aizmirst, tomēr tas viņu neatturēja no mēģinājuma meiteni nogalināt.

Tad viņš norādīja uz vārdu, kas bija uzrakstīts lapas augšējā kreisajā stūrī.

-   Vai varat to salasīt?

Judīte lēni. pa zilbei lasīja:

-   "Ifigenija".

-   Jā, Ifigenija, Puaro atkārtoja un turpināja: Agamemnons upurēja savu meitu, lai dievi sūtītu vēju. kas aizdzītu viņa kuģus līdz Trojai, Maikls gribēja ziedot savas meitas dzīvību, lai varētu radīt jaunu paradīzes dārzu.

-    Viņš apzinājās, ko dara, — teica Judīte. — Gribētos zināt, vai viņu kādreiz mocīja sirdsapziņas pārmetumi…

Puaro klusēja. Atmiņā atausa aina — blakus akmenim ar iegrebto divasmeņu cirvi zemē sakņupis guļ jauns, neparasti skaists vīrietis. Nedzīvie pirksti iekrampējušies zelta biķerī, kura saturu viņš paspēja izdzert, kad piesteidzās palīgi, kuri izglāba meiteni un mēģināja aizturēt slepkavu, lai nodotu taisnīgai tiesai.

"Maikls Gārfilds mira pelnītā nāvē," Puaro nodomāja, "un — ak vai nebūs ziedošā dārza uz kādas no Grieķijas salām…"

Bet tā vietā ir Miranda dzīva, jauna un skaista.

Puaro pacēla Judītes roku pie lūpām un noskūpstīja.

—     Palieciet sveika, madame, un pasveiciniet meitu.

—    Viņa jūs vienmēr atcerēsies. Arī to, ka ir jums parādā dzīvību.

—      Labāk nevajag dažas atmiņas der noglabāt dziļi jo dziļi.

Viņš piegāja pie misis Oliveras.

—      Ar labu nakti, mana dārgā. Lēdija Makbeta un Narciss. Ārkārtīgi interesanti. Man jāpateicas, ka pievērsāt manu uzmanību…

—      Pareizi,nepacietīgi viņu pārtrauca misis Olivera, — vainojiet vien visā mani! Kā parasti!

[1] elcven-plus examination (angļu vai.) eksāmens skolā bērniem, kas sasnieguši vienpadsmit gadu vecumu, lai noteiktu, kādu izglītību labāk turpināt akadēmisko, neakadēmisko vai tehnisko. (Šeit un turpmāk tulkotājas piez. un tulk.)

[2]lauvmutite (angļu vai.) tradicionāla rotaļa: rozīņu tveršana no trauka ar aizdedzinātu spirtu.

[3] tomēr (franču vai.).

[4] nu labi! (franču vai.)

[5]degvins, burtiskā tulkojumā: dzīvības ūdens (franču vai.).

[6] vārdiem "au pair" un "opera" angļu valodā ir lidzīga izruna.

[7] puaro savus panākumus salīdzinājis ar sengrieķu mīta varoņa Hērakla varoņdarbiem.

[8] tas ir skumji, jus saprotat? (franču vai.)

[9] miranda — tels v. Šekspīra traģikomēdijā "Vētra".

[10] sengrieķu mīts par tēzeju un krētas valdnieka meitu Ariadnu.

[11] bībeles stāsts par turīgu atraitni no bēt-hoglas Jūdejā. Lai glābtu savus cīņubiedrus, viņa nocirta Nebukadnecara karaspēka virspavēlniekam Ilolofernam galvu.

[12] jaēla kēnieša hebera sieva, palīdzēja bēgošam kanaāniešu ķēniņam Siseram, kura karaspēks tika sakauts un kurš paglābās Jaēlas teltī. Jaēla palīdzēja bēglim, deva viņam padzerties pienu, tad ar āmuru izdzina cauri viņa deniņiem telts mietiņu.

[13] hdj(angļu vai.)-elle.

[13]Cod(angļu vai.) — menca.

[14] kundze, dārgā kundze (franču vai ).

[15] dutc — franču vai.: datums; angļu vai.: datele, datums, periods, termiņš.

[16] ceļš (franču vai.).

[16]Labi kopts (franču vai.).

[16] Viss kopa (franču vai.).

[17] Šeit labi iekārtojies (franču vai.).

[17] Skaties, Narcis. skaties ūdenī, skaties, Narcis, cik tu esi skaists! Nav nekā cita pasaulē, kā tikai skaistums un jaunība. Ak, vai! Un jaunība… Skaties, Narcis, skaties ūdenī… (Franču vai.)

Content

Kristi Agata Veciem grēkiem garas ēnas

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodaļa

6. nodala

7. nodaļa

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodaļa

12. nodala

13. nodaļa

14. nodala

15. nodala

16. nodaļa

17. nodala

18. nodaļa

19. nodala

20. nodaļa

21. nodala

23. nodala

24. nodala

25. nodala

26. nodala

27. nodaļa