Kristi Agata

Vīrs brūnā uzvalkā

Agata Kristi

Vīrs brūnā uzvalkā

ROMĀNS

Prologs

Krievu dejotāja Nadīna, kura kā vētra bija iekarojusi Parīzi, aplausiem skanot, publikas priekšā klanījās jau neskaitāmas reizes. Viņas šaurās, melnās acis un mutes koši sarkanā, garā līnija savilkās smaidā. Iekarsušie francūži turpināja atzinīgi dauzīt ar kājām grīdu, līdz šalcot krita priekškars, paslēpjot sarkanos, zilos un purpura dekorus. Aizkaram viļņojot, dejotāja atstāja skatuvi.

Bārdains džentlmenis viņu sajūsmināts apkampa. Tas bija režisors.

Lieliski, mazulīt, lieliski, viņš sauca, šovakar tu pārspēji pati sevi!

Viņš ar neviltotu sirsnību galanti noskūpstīja sievieti uz abiem vaigiem. Nadīnas kundze pieņēma cieņas apliecinājumus un devās uz savu ģērbistabu, kur ikviet nevērīgi bija sakrauti puķu pušķi, uz vadžiem karājās brīnišķīgi moderni apģērbi. No lielā ziedu daudzuma gaiss bija saldu vēsmu pilns, bet vēl vairāk no izsmalcinātām smaržām un esencēm.

Ģērbēja Dženija, nepārtraukti pļāpādama un virknēm bārstīdama liekuļotus komplimentus, palīdzēja savai kundzei.

Klauvējiens pie durvīm apturēja vārdu straumi. Dženija devās atvērt un atgriezās, turēdama rokās vizītkarti.

-    Vai kundze pieņems?

-    Paskatīšos! dejotāja pastiepa gurdenu roku, bet, ieraugot uz vizītkartes grāfa Sergeja Pavloviča vārdu, viņas acīs atplaiksnīja pēkšņa interese.

-    Es tikšos ar viņu. Pasniedz manu kukurūzas peņuāru, Dženij, un ātri! Kad grāfs ienāks, tu drīksti iet prom.

-    Labi, kundze!

Dženija atnesa smalku graudu krāsas šifona peņuāru un sermuļa ādu. Savā nodabā smaidot, Nadīna ieslīdēja peņuārā un apsēdās krēslā, kad izdzirdēja klusu klauvējienu pie ģērbistabas stikla durvīm.

Grāfs bija vidēja auguma, ļoti tievs, ar bālu ādas krāsu, elegants un izsmalcināti ģērbies vīrietis.

Ar pārspīlētu pieklājību viņš paspieda dejotājas roku.

-    Kundze, man ir patiess prieks!

Tik daudz Dženija saklausīja, pirms aizvēra aiz sevis durvis. Nadīnas smaids strauji mainījās, kad viņa palika divatā ar viesi.

-     Kaut arī mēs esam tautieši, mēs nerunāsim dzimtajā valodā, viņa piezīmēja.

-            Tas ir visai saprotami, piekrita vīrietis, jo abi nezinām ne vārda šajā valodā. Pēc kopīgās vienošanās abi sarunājās angliski, un grāfa klīrīgums, kas līdz šim lika šaubīties par viņa dzimto valodu, izzuda. Viņš bija sācis savu karjeru kā veikls pārvērtību mākslinieks kādā Londonas mūzikholā.

-    Tev šovakar bija lieli panākumi, viņš teica, apsveicu!

-    Vienmēr viens un tas pats, nikni atbildēja sieviete, esmu uztraukusies, jo mana loma nav vairs tāda, kāda tā bija agrāk. Aizdomas radās kara laikā un nav rimušas. Mani joprojām uzrauga un novēro.

-    Bet tu ne reizi neesi apsūdzēta spiegošanā?

-    Mūsu šefs visu plāno ļoti uzmanīgi.

-    Ilgu mūžu Pulkvedim, smaidot teica grāfs, dzirdēju patīkamus jaunumus viņš nodomājis beigt aktīvo darbošanos. Aiziet atpūtā! Kā ārsts vai miesnieks, vai ūdensvadu labotājs…

-     Vai ari kā jebkurš biznesmenis, pabeidza Nadīna, tas mūs nepārsteidz. Zinām, ka Pulkvedis vienmēr ir bijis izcils biznesmenis. Viņš rūpīgi organizēja noziegumu kā cits savas zābaku fabrikas biznesu. Pats nepiedalīdamies, viņš ir plānojis un vadījis virkni pārsteidzošu gājienu, aptvēris dažādas nozares, varam teikt, ka tā ir viņa profesija: dārgakmeņu zādzības, viltošanas, spiegošanas (pēdējā īpaši ienesīga kara laikā), sabotāžas, piesardzīgi izstrādāti atentāti, gandrīz nav jomu, kurās viņš nebūtu darbojies. Bet pats galvenais, viņš vienmēr zina, kad apstāties, un veiksmīgi atkāpjas īstajā brīdī. Vai spēle kļūst bīstama?

-    Hm! šaubu pilns noteica grāfs. Tas drīzāk ir neizdevīgi mums. Mēs esam pašā ķēdes galā.

-    Tāpēc mums jāsaņem pienācīga samaksa pēc augstākajām likmēm.

Kāds neizteikts izsmiekls dejotājas balsī lika vīrietim viņā asi palūkoties. Viņa smaidīja, un šis smaids sakāpināja viesa ziņkāri. Bet viņš diplomātiski turpināja:

-    Jā, Pulkvedis ar naudu ir bijis allaž devīgs. Viņa panākumi lielā mērā saistāmi ar devīgumu un pastāvīgo plānu sagādāt nepieciešamo grēkāzi. Izcilas smadzenes, neapšaubāmi izcilas smadzenes! Un vienmēr ievēro zelta likumu: "Ja vēlies, lai lieta būtu droši paveikta, nedari to pats savām rokām!" Te nu mēs esam, ikviens no mums sakompromitēts un pilnīgi viņa varā, un nevienam nav nekādu pierādījumu pret viņu.

Grāfs apklusa, it kā gaidot Nadīnas iebildumu teiktajam, bet viņa, smaidīdama savā nodabā, turpināja klusēt.

-   Un vēl, kā tu zini, viņš domigi turpināja, Pulkvedis ir māņticīgs vīrs. Esmu dzirdējis, ka

t pirms vairākiem gadiem viņš apmeklējis kādu no nākotnes pareģotājām. Zīlniece teikusi, ka dzīvē viņu gaidot panākumi, bet karjeras lejupslīdi izraisīs sieviete.

Tagad Nadīna izrādīja patiesu interesi. Viņa dedzīgi palūkojās runātājā.

-Tas ir dīvaini, ļoti dīvaini! Sieviete, tu saki!

Viņš smaidīja un paraustīja plecus.

-    Bez šaubām, tagad, kad viņš ir beidzis aktīvi darboties, viņš apprecēs kādu jaunu, sabiedrībā pazīstamu skaistuli, kura iztērēs viņa miljonus ātrāk, nekā viņš tos iemantojis.

-    Nē, nē, tas nav tas! Klausies, mans draugs, rit es dodos uz Londonu.

-    Bet tavs kontrakts šeit?

-    Es būšu prom tikai vienu nakti. Un es braucu inkognito, kā karaliska persona. Neviens nekad neuzzinās, ka esmu pametusi Franciju. Un kā tu domā, kādēļ es braucu?

-    Diez vai izklaidēties šajā gadalaikā? Janvāris, riebīgais miglu mēnesis! Tam jābūt peļņas braucienam, vai ne?

-    Tieši tā! Nadīna piecēlās un nostājās viesim pretim. Katra viņas graciozā auguma līnija pauda lepnumu un iedomību.

-    Tu teici, ka nevienam no mums nav nekādu pierādījumu pret šefu? Tu kļūdījies. Man ir. Es, sieviete, kurai ir prāts un drosme, jā, tam nepieciešama drosme, viņu apkrāpšu. Tu atceries Debēras dimantus?

-    Jā, atceros, neilgi pirms kara sākuma, Kimberlijā. Es ar to nenodarbojos un nekad neesmu dzirdējis sīkāk par šo notikumu. Tas kādu iemeslu pēc noklusa, vai ne? Vai bija labs loms?

-     Akmeņu vērtība bija simts tūkstoši mārciņu. Protams, pēc Pulkveža ieceres divi no mums to nostrādāja. Tad es sapratu, ka tā ir mana iespēja. Tieši tajā laikā Kimberlijā uzturējās divi jauni puiši dimantu meklētāji, kuri bija turp atbraukuši no Dienvidamerikas un atveduši savu dārgakmeņu kolekciju. Mums radās plāns apmainīt dažus viņu akmeņus ar Debēras dimantiem un pret viņiem rastos aizdomas par zagšanu. Tā ari notika.

-    Ļoti veikli, atzinīgi piekrita grāfs.

-     Pulkvedis vienmēr ir bijis veikls. Es paveicu savu darbu, bet izdarīju arī kaut ko tādu, ko Pulkvedis nebija paredzējis. Es paturēju dažus no šiem Dienvidamerikas akmeņiem. Pāris no tiem ir unikāli, un vienkārši būtu noteikt, ka tie nekad nav gājuši caur Debēras dimantu šķirotāju rokām. Šie dimanti, kas ir manā īpašumā, ir kā pātaga manam cienītajam šefam. Patiesībā vainojams ir Pulkvedis, un abi jaunekļi reiz tiks attaisnoti. Visus šos gadus es biju apmierināta un klusēju. Tagad situācija ir mainījusies es gribu saņemt savu algu, lielu, neticami lielu algu.

-     Izcili, teica grāfs, bez šaubām, tu vadā šos dimantus visur sev līdzi? Viņa acis viegli, ātri pārskrēja nekārtīgajai istabai.

Nadīna klusu iesmējās.

-     Tev vajadzētu saprast, ka neko tamlīdzīgu es nedaru. Neesmu jau muļķe! Dimanti atrodas drošā vietā, kur nevienam pat sapņos tos neienāktu meklēt.

-    Es nekad neesmu domājis, ka tu esi muļķe, manu dārgo lēdij, bet uzdrošinos teikt, ka tu esi diezgan pārdroša, jo Pulkvedis nav tas vīrs, kurš piedotu šantāžu.

-     Es no viņa nebaidos, Nadīna iesmējās, savā mūžā tikai no viena vīrieša esmu baidījusies un viņš ir miris.

Viesis ziņkāri paskatījās.

-Cerēsim, ka viņš nepiecelsies no miroņiem!

-    Kas tev prātā? asi iesaucās Nadīna. Grāfs izskatījās nedaudz pārsteigts.

-    Es vienmēr esmu domājis, ka viņa atdzimšana varētu sagādāt tev zināmas neērtības, viņš paskaidroja, muļķīgs joks, protams!

Viņa atviegloti nopūtās.

-    Ai, nē, tas vīrietis patiesi ir miris! Viņu nogalināja karā. Viņš reiz bija manī iemīlējies.

-    Vai Dienvidāfrikā? grāfs nevērīgi jautāja.

-    Jā, ja tas tevi interesē, tas tiešām bija Dienvidāfrikā.

-    Tā ir tava dzimtene, vai ne?

Viņa pamāja. Viesis piecēlās un sniedzās pēc cepures.

-     Labi, viņš teica, tu visu pārzini labāk, bet es tavā vietā daudz vairāk uzmanītos no Pulkveža, nevis no kāda pievilta pielūdzēja. Pulkvedis ir vīrs, kuru nevajadzētu novērtēt par zemu.

Viņa nicīgi smējās.

-     Vai nu es viņu nepazīstu pēc visiem šiem gadiem!

-    Šaubos, vai pazīsti, viesis klusu teica, es stipri par to šaubos.

-    Ak, es neesmu muļķe! Un nerīkošos viena. Rīt Sauthemptonas dokos pietauvosies pasta kuģis no Dienvidāfrikas. Ar to īpaši pēc mana uzaicinājuma ieradīsies kāds vīrietis, kurš izpildīs manus rīkojumus. Pulkvedim būs darīšana ar mums abiem.

-    Vai tas būs gudri?

-Tas ir nepieciešami.

-    Vai esi droša par šo cilvēku?

īpašs smaids atplauka dejotājas sejā.

-    Esmu pilnīgi droša! Viņš ir nemākulīgs, bet simtprocentīgas uzticības cienīgs.

Nadīna apklusa un tad vienaldzīgā balsī piebilda:

-    Starp citu, viņš kādu laiku bija mans vīrs!

Pirmā nodala

Ikviens no šiem cilvēkiem bija man līdzās, pa labi un pa kreisi, kad es rakstīju šo stāstu: gan tādi slavenie kā lords Nesbijs, gan neievērojamāki kā mūsu pēdējā mājkalpotāja Emīlija, kuru sastapu, kad biju Londonā. "Ai, mis, kādu brīnišķīgu grāmatu jūs mācējāt no tā visa sarakstīt, gluži kā kino!"

Es pieļauju, ka man ir zināma pieredze šādu uzdevumu veikšanai. Es biju iesaistīta visos notikumos no paša sākuma un atrados darbības centrā līdz triumfējošām beigām. Tur, kur nespēju izlīdzēties ar savām zināšanām, veiksmīgi izmantoju sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatu, kuru viņš man laipni nodeva lietošanā.

Tagad sāksim. Anna Bedingfelde sāk stāstīt savus piedzīvojumus. Es vienmēr esmu pēc tiem ilgojusies. Redziet, mana dzīve bija ļoti vienmuļa. Mans tēvs, profesors Bedingfelds, bija viena no lielākajām autoritātēm pirmatnējo cilvēku pētījumos Anglijā. Ikviens to atzina viņš tiešām bija ģēnijs.

Viņa gars mita paleolīta laikā, un neērtības sagādāja tas, ka viņa ķermenis dzīvoja mūsdienu pasaulē. Tēvu neinteresēja šī laikmeta cilvēki pat neolīta pārstāvjus viņš nicināja kā bara dzīvniekus. Viņa kaislība bija tikai housteriānais periods.

Diemžēl neviens tomēr nevar iztikt bez mūsdienu cilvēka. Ikvienam ir nepieciešams uzturēt kaut kādas attiecības ar miesnieku un maiznieku, piena pārdevēju un dārzeņu tirgotāju. Man nācās rūpēties par dzīves praktisko pusi, jo Papa bija iestidzis pagātnē. Mamma bija mirusi, kad es biju pavisam maza. Atklāti sakot, es ienīdu paleolīta cilvēku, lai tas būtu no akrignaciju, montsteriāņu, hellēņu vai vēl kāda cita perioda, tomēr palīdzēju tēvam, pārrakstīju un laboju lielāko daļu viņa darbu, piemēram "Neandertālais cilvēks un viņa priekšteči". Neandertālietis radīja manī dziļu nepatiku, un es allaž pārdomāju, cik laimīgi gadījies, ka viņi ir izmiruši jau senos laikos. Es nezinu, vai Papa uzminēja manas izjūtas par šo tematu, šķiet, ka ne, un visādā ziņā viņu tas nevarētu interesēt. Citu cilvēku viedoklis nekad viņu neinteresēja ne mazākajā mērā. Manuprāt, tā patiesi bija viņa diženuma pazīme. Tajā pašā laikā viņš dzīvoja, pilnīgi norobežots no ikdienas vajadzībām. Viņš kārtīgi ēda to, kas bija nolikts galdā, bet izskatījās sarūgtināts, kad radās jautājums par samaksu. Viņam nekad nebija naudas. Zinātnieka spalva nepildīja viņa kasi.

Lai gan tēvs saņēma virknēm vēstuļu un bija savs cilvēks gandrīz katrā ievērojamā sabiedrībā, tomēr lielākā ļaužu daļa nezināja par viņa eksistenci un viņa biezajām mācību grāmatām, kas papildināja cilvēces zināšanas, bet nebija izklaidēšanās avots masām. Tikai viens viņa izlēciens izpelnījās publikas uzmanību.

Tēvs sabiedrībā bija nolasījis savu darbu par jaunām šimpanzēm. Cilvēku rases pārstāvja sejā, kamēr tas ir pavisam mazs, ir samanāma līdzība ar cilvēkveidīgo pērtiķi, arī šimpanžu mazuļi ir daudz līdzīgāki cilvēkam nekā pieauguši šimpanzes. Var secināt, ka agrākos laikos šimpanzes bija augstāks tips nekā mūsdienu sugas, citiem vārdiem sakot, šimpanze ir deģenerāts.

Uzņēmīgais laikraksts Daily Budget, jūtot pikantu materiālu deficītu, nekavējoties nopublicēja šo darbu ar lielu virsrakstu: "Mēs neesam cēlušies no pērtiķa, bet vai pērtiķi ir cēlušies no mums? Ievērojams zinātnieks paziņo, ka šimpanze ir deģenerējies cilvēks."

īsāk sakot, vēlāk kāds avīzes reportieris zvanīja Papam, lai satiktu viņu un pierunātu uzrakstīt vairākus populārus rakstus par šo teoriju. Es reti biju redzējusi tēvu tik dusmīgu. Viņš, man par lielām bēdām, jo mums tai brīdī bija īpaši slikti ar naudu, bez ceremonijām izsvieda šo reportieri no mājas. Tobrīd es uz mirkli apdomāju iespēju skriet pakaļ jaunajam cilvēkam un teikt, ka tēvs savas domas ir mainījis un ir gatavs nosūtīt laikrakstam pāris darbiņus. Man nenāktos grūti tos sacerēt, un iespēja, ka Paps to atklātu, bija ļoti maza, jo viņš nekad nepētīja zinātniskus rakstus avīzēs un nebija arī Daily Budget lasītājs. Tomēr es noraidīju šādu rīcību kā pārāk riskantu, tāpēc vienīgi uzliku savu labāko cepuri un bēdīgi devos uz ciematu, lai satiktu mūsu patiesi saniknoto pārtikas preču tirgotāju.

Daily Budget reportieris bija vienīgais jaunais vīrietis, kurš jelkad bija ienācis mūsu mājā. Dažreiz es apskaudu Emīliju, mūsu mazo kalponi, kura, kad vien viņu aicināja, "izgāja" uz randiņiem ar liela auguma jūrnieku, savu saderināto. Starplaikos, lai "nezaudētu iemaņas", kā viņa to sauca, viņa "izgāja" arī ar jauno dārzeņu tirgotāju un ķīmiķa asistentu. Skumīgi pārdomāju, ka man nav neviena, ar ko "nezaudēt iemaņas".

Visi Papa draugi bija profesori gados parasti vīri ar garām bārdām. Reiz gan profesors Pētersons mani sirsnīgi apkampa un sacīja, ka man esot "mazs, jauki veidots viduklītis", un tad pūlējās mani noskūpstīt. Tikai šī viena frāze parādīja viņa bezcerīgumu. Nevienai sevi cienošai sievietei nepatiktu šāds kompliments, kādu varētu veltīt mazam bērnam.

Es skumu pēc piedzīvojumiem, pēc mīlestī

bas, pēc romantikas, un man šķita nepieņemama vienmuļa, ikdienas rūpēm veltīta eksistence. Ciematā bija bibliotēka, pilna apdriskātām daiļliteratūras grāmatām, un es lasot izbaudīju galveno varoņu briesmas un mīlas piedzīvojumus un naktī sapņoju par drosmīgiem, klusiem rodēziešiem un par stipriem vīriem, kuri "sakauj savus pretiniekus ar vienu cirtienu". Ciematā nebija neviena puiša, kurš būtu līdzīgs tādam vīram, kurš pretiniekus spētu nogāzt ar vienu vai vairākiem cirtieniem. Ciematā atradās arī kinoteātris, kurā ik nedēļu rādīja jaunu sēriju filmai "Pamela briesmās". Pamela bija krāšņa, jauna sieviete, kuru nekas nebiedēja. Viņa krita no lidmašīnām, peldēja zemūdenēs, kāpa debesskrāpjos un, aci nepamirkšķinot, klīda noziedznieku pasaulē. Viņa nebija īsti izveicīga, un galvenais ļaundaris katrreiz viņu notvēra, bet, šķiet, negribēja nogalināt meiteni uzreiz, iesitot pa galvu vai kādā citā vienkāršā veidā, bet vienmēr izdomāja kādu šausminošu soda veidu gāzes kamerā, notekcaurulē vai tamlīdzīgi. Varonis viņu visas reizes pamanījās pēdējā brīdī izglābt.

No kinozāles es mēdzu iznākt sapņaini apreibusi, bet manus sapņus allaž pārtrauca mājās atrastie paziņojumi no gāzes kompānijas, kura draudēja mums atslēgt gāzi, ja nesamaksāsim ievērojamu parādu.

Tomēr, pašai neapzinoties, katrs bridis mani tuvināja īstiem piedzīvojumiem.

Iespējams, ka pasaulē ir daudz cilvēku, kuri nekad neko nav dzirdējuši par Ziemeļrodēzijas nelīdzenā paugurā izrakumos atrasto seno galvaskausu. Kādu rītu es nogāju lejā un ieraudzīju tēvu tik uztrauktu, ka baidījos, vai viņu neķers trieka. Viņš tūlīt izplūda garos paskaidrojumos.

-     Vai tu saproti, Anna? Tam ir pilnīgi droši neapšaubāma līdzība ar Javas galvaskausu tomēr ne pārāk izteikta. Nē, šeit mums ir redzams tas, ko es vienmēr esmu aizstāvējis, priekštecis neandertāliešu rasei. Kādēļ tā? Rases šūpulis bija Āfrika. Viņi devās uz Eiropu…

-     Neliec marmelādi uz siļķes, Papa, es steidzīgi norādīju, satverot tēva izklaidīgo roku, jā, tu stāstīji kaut ko.

-    Viņi devās uz Eiropu…

Šai brīdī viņš aizvilkās klepus lēkmē, jo bija aizrijies ar siļķu asakām.

-      Mums jāsāk darboties tūlīt, viņš teica maltītes noslēgumā, nedrīkst zaudēt laiku. Tajā apkārtnē tika izdarīti vairāki atklājumi, būtu interesanti uzzināt, vai tie ir tipiski mousteriānajam periodam varbūt tās ir atliekas no primitīvajiem vēršiem, domāju, ka tie nav bijuši vilnainie degunradži. Mums jāpasteidzas un jābrauc turp. Tu šodien aizrakstīsi vēstuli Hukiem, Anna.

-    Kā ar naudu, Papa? es saudzīgi ieminējos.

Viņš pievērsa man pārmetuma pilnas acis.

-     Tava pieeja, bērns, mani allaž nomāc. Mēs nedrīkstam būt sīkumaini. Nē, nē, zinātnes dēj mēs nedrīkstam rīkoties zemiski.

-    Es jūtu, ka Huki varētu būt nekrietni.

Tēvs izskatījās sāpināts.

-     Mana dārgā Anna, tu viņiem samaksāsi skaidrā naudā.

-    Man vairs nemaz nav skaidras naudas.

Papa likās pamatīgi aizkaitināts.

-     Mans bērns, es patiesi negribu tikt apgrūtināts ar šīm vulgārajām naudas lietām. Bankas paziņojumā, kuru direktors man atsūtīja, rakstīts, ka vēl ir atlikušas divdesmit septiņas mārciņas.

-     Manuprāt, tas ir paziņojums par kredīta pārsniegšanu.

-     Ak, varbūt arī tā. Uzraksti maniem izdevējiem! Es, šaubu pārņemta, piekritu, Papa grāmatas krietni vairāk gādāja slavu, nekā naudu. Man ārkārtīgi patika doma par braukšanu uz Rodēziju. "Stipri, klusi vīri," es sapņaini pie sevis klusībā nomurmināju. Tad tēva ārienē kaut kas neparasts mani pārsteidza.

-     Papa, tev kājās ir zābaki no dažādiem pāriem, es sacīju. Novelc brūno un uzvelc otru melno zābaku! Un neaizmirsti uzlikt savu šalli, šodien ir ļoti auksts!

Pēc brītiņa, kārtīgi apāvies un rūpīgi aplicis šalli, Papa jau bija gatavs iešanai.

Tajā vakarā viņš atgriezās vēlu, un es ar izbailēm pamanīju, ka Papas šalle un mētelis ir pazaudēti.

Dārgā Anna, pilnīgi pareizi. Es tos noģērbu, jo, ieejot alā, mētelis tur nosmērētos.

Es piekrītoši pamāju, atceroties gadījumu, kad Papa atgriezās, burtiski apķepis no galvas līdz kājām ar trekniem māliem. Galvenais iemesls, kāpēc mēs bijām apmetušies uz dzīvi šeit, Mazajā Hempslijā, bija tāpēc, ka netālu atradās Hempslija ala ar bagātīgu amignāciju kultūras slāni. Ciematā bija iekārtots arī neliels muzejs, un tā vadītājs kopā ar tēvu pavadīja daudzas dienas, klaiņojot pa pazemi un iznesot dienas gaismā spalvaino degunradžu un alu lāču atliekas.

Papa visu vakaru nelāgi klepoja. Es sūtīju ziņu ārstam, jo nākamajā rītā viņam bija temperatūra. Nabaga Papam bija abpusējs plaušu karsonis, un pēc četrām dienām viņš nomira.

Otrā nodaļa

Ikviens pret mani izturējās ļoti laipni. Lai arī jutos apmulsusi, tomēr šādu attieksmi atzinīgi novērtēju. Papa nekad nebija mani mīlējis, tāpēc es nejutu nepārvaramas bēdas. Es labi zināju: ja tā būtu bijis, es atbildētu ar pretmīlestību. Starp mums nebija mīlestības, mēs tikai piederējām viens otram. Es rūpējos par tēvu un klusībā apbrīnoju viņa zināšanas un bezkompromisa ziedošanos zinātnes labā. Mani sarūgtināja tas, ka tēvam no dzīves vajadzēja aiziet laikā, kad viņa interese par to bija vislielākā. Es justos laimīga, ja varētu viņu apglabāt alā, kur uz sienas bija saglabājušies ziemeļbriežu un krama darbarīku attēli. Sabiedrībasprāt, man mūsu riebīgajā vietējā kapsētā vajadzēja tēvam uzstādīt kārtīgu kapa pieminekli (ar marmora plāksni). Vikāra labi domātie mierinājumi nespēja mierināt mani ne mazākajā mērā.

Sākumā bija grūti pierast pie brīvības, pēc kuras tik ļoti vienmēr tiku ilgojusies. Biju bārene un praktiski bez naudas. Tajā pašā laikā jutu īpašu laipnību no visu iejūtīgo cilvēku puses. Vikārs, labu gribēdams, centās mani pārliecināt, ka viņa sievai steidzīgi nepieciešama kompanjones palīdzība. Mūsu vietējās, mazās bibliotēkas vadītājs pēkšņi izlēma, ka vajadzīga bibliotekāra asistente. Beidzot mani pie sevis uzaicināja ārsts, un pēc dažādu smieklīgu atvainošanās frāžu izteikšanas par nosūtīto pamatīgo rēķinu viņš kādu brīdi kaut ko murmināja pie sevis un tad negaidīti ierosināja, ka es varētu ar viņu apprecēties.

Jutos ļoti pārsteigta. Ārstam bija ap četrdesmit gadu. Viņš bija neliela auguma un apaļīgas miesas būves. Viņš nepavisam nelīdzinājās filmas "Pamela briesmās" varonim un tikpat maz stipram un klusam rodēzietim. Es mirkli padomāju un tad vaicāju, kādēļ viņš grib mani precēt. Ārsts izskatījās stipri uztraukts un nomurmināja, ka sieva būtu laba palīdze viņa darbā. Situācija likās vēl mazāk romantiska nekā līdz šim, un kāda nojauta mudināja mani nepieņemt šo priekšlikumu. Viņš man piedāvāja drošību. Drošību un komfortu.

Tagad, kad tas viss pagājis, saprotu, ka biju netaisna pret mazo ārstu. Viņš mani godīgi mīlēja, bet maldīga smalkjūtības izpratne kavēja viņu izteikt bildinājumu romantiskākā veidā. Katrā ziņā es alku pēc saistošiem piedzīvojumiem.

-    Ārkārtīgi laipni no jūsu puses, es teicu, bet tas nav iespējams. Es nekad nebūšu ar mieru precēties, pirms nejutīšu, ka esmu traki iemīlējusies savā nākamajā vīrā.

-    Jūs nedomājat, ka…

-    Nē, paldies, ne, es stingri noteicu.

Viņš nopūtās.

-     Bet, mīļais bērns, ko jūs esat nodomājusi darīt?

-     Apskatīt pasauli un meklēt dēkas, es nevilcinoties atbildēju.

-     Mis Anna, jūs joprojām esat ļoti bērnišķīga. Jūs nesaprotat…

-    īstas grūtības? Jā, dakter, saprotu, ko jūs domājat. Es neesmu sentimentāla skolas skuķe bet tiepīga, savtīga spītniece! Jūs pats par to pārliecinātos, ja apprecētu mani.

-    Varbūt apdomāsiet manu priekšlikumu?

-    Paldies, nē.

Viņš vēlreiz nopūtās.

-     Man ir vēl cits piedāvājums.Velsā dzīvo kāda mana radiniece, kura vēlas atrast jaunu lēdiju sev par palīdzi. Vai jums nevajadzētu padomāt par šādu iespēju?

-      Nē, dakter, es došos uz Londonu. Ja kaut kur risinās notikumi, tad tikai Londonā. Es turēšu acis vaļā, un, ticiet man, kaut kas noteikti notiks! Valodas par mani jūs dzirdēsiet no Ķīnas vai Timbuktu.

Mans nākamais apmeklētājs bija misters Flemings, tēva Londonas advokāts. Viņš ieradās no pilsētas tikai tādēļ, lai satiktu mani. Misters Flemings aizrāvās ar antropoloģiju un bija liels Papas darbu cienītājs. Viņš bija liela auguma, kalsns vīrietis, ar plānu seju un sirmiem matiem. Kad iegāju istabā, viņš piecēlās, lai sasveicinātos ar mani, un, saņēmis manas rokas, tās sirsnīgi un tēvišķi paplikšķināja. Sapratu, ka uzvedos kā "tipiska" bārene. Viņš mani hipnotizēja šai lomai. Viņš bija laipns, sirsnīgs kā tēvs un nešaubīgi uzskatīja mani par pilnīgi bezpalīdzīgu muļķa meiteni, kas pamesta likteņa varā aci pret aci ar draudīgo pasauli. No pirmā brīža jutu, ka nevajag pūlēties viņu pārliecināt par pretējo. Spriežot pēc tā, kā notikumi izvērsās, labi vien bija, ka to nedarīju.

-    Mans dārgais bērns, vai spēsit mani uzklausīt, kamēr izskaidrošu jums dažus jautājumus?

-Ai, jā.

-     Jūsu tēvs, kā zināt, bija patiesi izcils cilvēks. Pēcteči viņu novērtēs. Bet viņš nebija labs darījumu cilvēks.

Es to ļoti labi zināju, pat labāk par misteru Flemingu, bet atturējos izteikties. Viņš turpināja:

-    Nedomāju, ka jūs daudz saprotat no šim lietām. Papūlēšos izklāstīt, cik skaidri vien spēšu.

Viņš izskaidroja nevajadzīgi gari. Rezultātā es uzzināju, ka visa mana bagātība šobrīd ir astoņdesmit septiņas mārciņas, septiņpadsmit šiliņi un četri pensi. Summa bija gaužām neliela. Es satraukti gaidīju, kas sekos vēl. Baidījos, ka misteram Flemingam noteikti ir kāda tante Skotijā, kura meklē jauku, jaunu kompanjoni. Izrādījās, ka viņam tādas nebija.

-    Jautājums, viņš turpināja, ir par nākotni. Ja nemaldos, jums nav neviena radinieka?

-    Es esmu viena pati pasaulē, es sacīju, juzdamās pārsteigta par savu jauno līdzību filmu varonei.

-    Jums ir draugi?

-    Ikviens pret mani ir bijis ļoti laipns, es pateicīgi teicu.

-     Kurš gan nebūtu laipns pret tik jauku un šarmantu lēdiju, misters Flemings galanti atbildēja. Labi, labi, dārgā, mums jādomā, ko darīt tālāk.

Viņš brīdi svārstījās, tad turpināja:

-    Domāju, kā būtu, ja jūs kādu laiku padzīvotu pie mums?

Es gandrīz palēcos no prieka par jaunajām iespējām. Londona! Vieta, kur risinās notikumi!

-     Tas ir ļoti laipni no jūsu puses, teicu. Vai patiesi? Bet man ir jāpierod pie Londonas vides. Kā zināt, man jāsāk pelnīt iztika.

-     Jā, jā, mans dārgais bērns, to es labi saprotu. Mēs paskatīsimies pēc kaut kā piemērota.

Es instinktīvi jutu, ka mistera Fleminga domas "par kaut ko piemērotu" no manām stipri atšķīrās, bet tagad nebija īstais bridis izklāstīt savus uzskatus.

-    Tad tas ir nokārtots! Kāpēc gan jūs nevarētu braukt jau šodien kopā ar mani?

-    Paldies, bet misis Fleminga…

-    Mana sieva būs tikai priecīga jūs uzņemt.

Es šaubos, vai vīri zina par savām sievām tik

daudz, cik viņiem pašiem šķiet. Ja man būtu vīrs, es neciestu, ka viņš ved mājās bāreņus, pirms nav aprunājies ar mani.

-     Mēs aizsūtīsim viņai no stacijas telegrammu, turpināja jurists.

Ātri sakravāju savas nedaudzās mantas. Pirms uzlikšanas es uzmanīgi aplūkoju savu cepuri. Tā man atgādināja tā saucamo "Marijas" cepuri, kuru parasti valkā kalpotājas izejamās dienās. Tā bija gatavota no melniem salmiem ar uzliektām malām. Reiz, ģeniālas iedvesmas vadīta, es to divās vietās izcaurumoju, iespiedu augšdaļu un izliecu kā priekšmetu, kas atbilst kubista iztēlei par džeza instrumentu. Rezultāts iznāca izteikti pārsteidzošs. Tagad es savu roku darbu pūlējos savest kārtībā, taču tā rezultātā cepure diemžēl izskatījās bēdīgāka, jo tika stipri saburzīta. Iespējams, ka mans izskats atbilda sabiedrībā populāram viedoklim; izskatījos kā bārene.

Mazliet uztraucos par misis Flemingas attieksmi, bet cerēju, ka mana ierašanās būs pietiekami atbruņojošs efekts.

Misters Flemings arī nervozēja. To aptvēru, kad kāpām augšup pa lielās mājas kāpnēm Kensingtonas laukumā. Misis Fleminga mani sagaidīja laipni.

Viņa bija padrukna, rāma sieviete, kas atbilda "labo sievu un māšu" tipam. Viņa uzveda mani augšā uz spodru guļamistabu, izteikdama cerību, ka atradīšu tur visu, ko vēlos, un, paziņojusi, ka leja būs gatava aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm, atstāja mani vienu.

Dzirdēju misis Flemingas mazliet paaugstināto balsi, kad viņa iegāja pirmā stāva istabā:

-    Labi, Harij, kādēļ gan…

Kļuvu nemierīga, jo toņa asums misis Flemingas balsī bija skaidri saklausāms. Brīdi vēlāk dzirdēju vēl kādu frāzi, kas tika izteikta vēl neapmierinātākā intonācijā:

-    Es tev piekrītu! Viņa patiešām izskatās ļoti labi.

Dzīve, kā izrādījās, ir ļoti grūta. Ja tu izskaties slikti, tad vīrieši pret tevi izturas nelaipni, bet sievietes necieš, ja tu izskaties glīti.

Dziļi nopūtusies, ķēros pie matu kārtošanas. Man ir skaisti mati. Tie ir melni patiešām melni, nevis tumši brūni un brīvi krita skaistā vilnī, no pieres atpakaļ un lejup gar ausīm. Ar nežēlīgu roku es savilku tos mezglā. Manām ausīm nav nekādas vainas, bet, nav šaubu, mūsdienās ausis nav modē.

Kad šo darbu pabeidzu, izskatījos neticami līdzīga tiem bāreņiem, kuri iziet pastaigās vienādās cepurēs un sarkanos apmetņos.

Kad devos lejā, ievēroju, ka misis Fleminga ar laipnu skatu uzlūkoja manu matu sakārtojumu. Misters Flemings izskatījās samulsis. Nešaubos, ka klusībā viņš nodomāja: "Ko tas bērns ir sev izdarījis?" Visumā pārējā dienas daļa pagāja labi. Bija skaidrs, ka man tūlīt jāsāk meklēt kādu darbu.

Kad devos gulēt, nopietni uzlūkoju sevi spogulī. Vai patiesi es biju glīta? Godīgi sakot, nevarēju apgalvot, ka tā domāju! Man nebija ne taisnā grieķu deguna, ne mutes, kas līdzinātos rožu pumpuram, ne kādas citas sevišķas īpašības, ar kādām varētu būt apveltīta skaista meitene. Tiesa, reiz mācītāja palīgs teica, ka manas acis ir līdzīgas "sagūstītai saules gaismai tumšā, tumšā mežā", bet mācītāja palīgi allaž zina tik daudz citātu, kurus izteic uz labu laimi. Es labāk gribētu, lai man būtu zilas acis kā īriem, nevis tumšzaļas ar dzelteniem punktiņiem. Tomēr zaļā ir laba piedzīvojumu krāsa.

Rūpīgi aptinu sev melnu audeklu, atstājot rokas un plecus neapsegtus. Tad atsukāju atpakaļ matus un no jauna savilku tos mezglā virs ausīm. Tik stipri nopūderēju seju, ka tā izskatījās,bālāka nekā parasti. Sameklēju vecu lūpu krāsu un uztriepu uz lūpām biezu kārtu. Tad ar dedzināta korķa palīdzību izzīmēju acis. Beigās apmetu kailajiem pleciem sarkanu šalli, matos iespraudu sārtu spalvu un mutes kaktiņā ieliku cigareti. Kopiespaids mani ļoti iepriecināja.

Anna Dēkaine, es skaļi sacīju, pamājot savam atspulgam.

"Anna Dēkaine. 1. epizode, "Māja Kensingtonā"!"

Meitenes ir muļķīgi radījumi.

Trešā nodaļa

Turpmākās nedēļas bija stipri garlaicīgas. Misis Fleminga un viņas draudzenes man likās augstākajā mērā neinteresantas. Viņas stundām varēja spriest par sevi un saviem bērniem, par to, cik grūti nopirkt labu pienu un ko viņas teikušas veikalā, ja piens bijis slikts. Tad dāmas apcerēja kalpotājus un savas problēmas: cik grūti dabūt labus palīgus, ko viņas sacījušas kalpotāju reģistrācijas kantorī un kas viņām atbildēts. Šķiet, viņas nekad nelasīja avīzes un neinteresējās, kas notiek pasaulē. Viņām nepatika ceļojumi tur viss bija pavisam savādāk nekā Anglijā. Protams, Rivjēra bija laba, jo tur varēja Sastapt visus draugus.

Es klausījos un ar grūtībām valdījos. Lielākā 29

dala šo sieviešu bija bagātas. Visa plašā, brīnišķīgā pasaule atradās viņu priekšā, lai pa to klejotu, bet kundzes apdomīgi palika netīrajā, garlaicīgajā Londonā un pļāpāja par pārdevējiem un kalpotājiem! Tagad, to atceroties, domāju, ka biju pārāk neiecietīga. Bet viņas uzvedās muļķīgi pat savās izvēlētajās nodarbībās: lielākoties viņu mājas saimniecības rēķini arī bija juceklīgi un neatbilstoši.

Manas lietas īpaši ātri nevirzījās uz priekšu. Mūsu māja un tās iekārta tika pārdota, un ieņēmumi izlietoti parādu segšanai. Līdz šim man nebija laimējies atrast piemērotu darba vietu. Ja meklēju piedzīvojumus, tad vadījos no stingras pārliecības, ka tie mani sagaidīs pusceļā. Tā bija mana teorija, ka ikviens var sasniegt to, ko ļoti vēlas. Mana teorija pilnīgi pierādījās praksē.

Tas notika janvāra sākumā precīzāk, 8. janvārī. Es atgriezos no nesekmīgām pārrunām ar lēdiju, kura stāstīja, ka vēloties sekretāri kompanjoni, bet īstenībā viņai vajadzēja kārtīgu apkopēju, kurai būtu jāstrādā divpadsmit stundas dienā par divdesmit piecām mārciņām gadā. Kad bijām šķīrušās ar abpusēji slēptu nepatiku, atstāju māju Sentdžonas mežā un soļoju pa Edžveras ielu, tad šķērsoju Haidparku Svētā Džordža slimnīcas virzienā. Iegāju Haidparka Kornera metro stacijā un nopirku biļeti līdz Gločesterroudai. Gaidot vilcienu, pastaigājos pa peronu, līdz aizstaigāju līdz pašam tā galam. Mans pētītājs prāts vēlējās pārliecināties, vai patiesi aiz stacijas Daunstrītas virzienā atradās pārmijas un atvere starp diviem tuneļiem. Traki priecājos, atklājot, ka nekļūdos. Uz perona nebija daudz cilvēku, bet tā galā stāvēju tikai es un vēl kāds vīrietis. Ejot viņam garām, es šaubīgi nošņaukājos. Ja bija kāda smaka, ko nevarēju ciest, tad tās bija pretkožu lodītes! Vīra smagais mētelis burtiski oda pēc tām pa gabalu. Lielākoties cilvēki sāk valkāt ziemas mēteli ātrāk nekā janvārī, tātad smakai vajadzēja būt izzudušai. Viņš stāvēja aiz manis tuvu tuneļa malai un izskatījās domās nogrimis. Nekļūstot nepieklājīga, varēju viegli un kārtīgi viņu nopētīt. Vīrs bija tievs un maza auguma, ļoti brūnu seju, gaiši zilām acīm un nelielu, tumšu bārdu.

"Tikai nupat ieradies no ārzemēm," secināju, "tāpēc viņa mētelis tik stipri ož. Viņš atbraucis no Indijas. Nav virsnieks, jo ir bārdains. Varbūt tējas plantators."

Šai brīdī vīrietis pagriezās un atskatījās. Viņš palūkojās manī, bet, līdzko pievērsa skatu kaut kam aiz manas muguras, tā viņa seja tūlīt pārvērtās. To izķēmoja bailes un pārņēma panika. Viņš nevilšus spēra soli atpakaļ, it kā atkāpdamies no briesmām, aizmirsdams, ka atrodas uz pašas perona malas, līdz nokrita uz sliedēm. Uzliesmoja

spilgta gaisma, un atskanēja sprakšķoša skaņa. Es spalgi iekliedzos, un saskrēja cilvēki. Pēkšņi parādījās divi stacijas darbinieki un sāka rīkoties.

Es paliku turpat stāvam, it kā zemē ieaugusi, sajūtot dīvainu, slimīgu interesi. Daļēji mani šausmināja pēkšņā nelaime, bet tajā pašā laikā jutos vēsi un bezkaislīgi ieinteresēta uzzināt, kādā veidā cietušo nonesīs no sliedēm un nogādās atpakaļ uz perona.

-     Palaidiet, lūdzu, mani! Es esmu ārsts! Slaids vīrietis ar brūnu bārdu paspraucās man garām un noliecās pār nekustīgo ķermeni. Mani pārņēma dīvaina nerealitātes sajūta, vērojot, kā viņš izmeklē cietušo. Situācija likās neīsta, nedabiska. Beidzot ārsts atliecās taisni un pakratīja galvu:

-     Beigts un pagalam! Tur nekas vairs nav līdzams.

32

Mani sagrāba pēkšņs nelabums, un pagriezusies es kā akla metos augšup pa kāpnēm pretī liftam. Jutu, ka tas viss bija pārāk briesmīgi. Man vajadzēja tikt svaigā gaisā. Ārsts, kurš izmeklēja cietušā ķermeni, gāja man pa priekšu. Pēkšņi viņš metās skriet, lai paspētu ielekt liftā, kurš jau grasījās aizvērt durvis. Pamanīju, ka viņam steidzoties izkrita papīra strēmele. Apstājos, lai to paceltu un paspētu atdot steidzīgajam ārstam. Bet lifts aizcirta

A. Krisli13

durvis man deguna priekšā. Paliku stāvam ar paplāti rokās. Pēc brīža, kad ar nākamo liftu sasniedzu ielu, tur vairs nebija ne miņas no mana medījuma. Manuprāt, pazaudētā lapiņa bija nenozīmīga, tomēr rūpīgi to apskatīju. Tā bija uz pusi pārplēsta parasta rakstāmpapīra lapa, kur ar zīmuli bija uzrakstīti daži vārdi un cipari.

33

Šis ir zīmītes faksimils: [1]

Kaut arī zīmīte izskatījās nesvarīga, tomēr lapiņu neaizsviedu. Turot to rokās, nevilšus sajutu nepatīkamu smaku. Atkal šīs pretkožu lodītes! Piesardzīgi pacēlu zīmīti pie deguna. Jā, tā stipri oda pēc šīm zālēm. Bet tādā gadījumā…

Uzmanīgi salocīju papīru un ieliku somā. Lēnām soļoju mājup, jo man daudz ko vajadzēja pārdomāt.

Pastāstīju misis Flemingai, ka metro stacijā biju lieciniece traģiskam nelaimes gadījumam. Šī lieta mani tik stipri bija satraukusi, ka devos uz savu istabu un apgūlos. Misis Fleminga piespieda mani iedzert tasi tējas. Pēc tam, palikusi viena, es turpināju apdomāt plānu, kurš bija radies ceļā uz mājām.

Gribēju saprast, kas bija tas, kas radīja dīvaino nerealitātes sajūtu brīdī, kad skatījos, kā ārsts izmeklē cietušo. Vispirms es nogūlos uz grīdas līķa pozā, tad savā vietā noliku dīvāna rulli un rīkojos ar to kā mirušā atvietotāju, līdz spēju atcerēties katru ārsta kustību un žestu. Kad šo darbošanos beidzu, man radās sajūta, ka esmu uzzinājusi visu, ko vēlējos. Apsēdos, savilkusi kājas zem sevis, un drūmi lūkojos pretējā sienā.

Vakara avīzēs tika publicēta īsa ziņa par to, ka metro stacijā gājis bojā kāds vīrietis, un izteiktas šaubas, vai tas bijis nelaimes gadījums, vai pašnāvība. Sapratu, kāds ir mans pienākums, jo arī misters Flemings, uzklausījis manu stāstu, man pilnīgi piekrita.

-     Bez šaubām, jūsu liecība būs izmeklēšanā svarīga! Jūs stāstījāt, ka tuvumā neatradās neviens cits cilvēks, kurš bez jums pietiekami labi būtu redzējis notiekošo?

-    Man bija tāda sajūta, ka kāds nāk aiz manis, bet neesmu par to pārliecināta. Katrā ziņā bez manis neviens nebija svešiniekam tuvāk.

Tika veikta izmeklēšana. Misters Flemings veica visus sagatavošanas darbus un pavadīja mani pie izmeklētājiem. Man likās, ka viņš baidījās, vai man šī iztaujāšana nebūs smags pārbaudījums, bet es viņam noklusēju, ka jūtos pavisam mierīga.

Mirušo identificēja kā L. B. Kartonu. Viņa kabatās nekas īpašs netika atrasts, izņemot māju aģentūras izdotu orderi, kas deva tiesības apskatīt namu netālajā Mārlovā. Orderis bija izsniegts L. B. Kartonam Rasela hotelī. Hoteļa klerks identificēja mirušo kā apmeklētāju, kurš ieradies dienu iepriekš un pasūtījis istabu, nosaukdams šo vārdu. Viņš tika reģistrējies kā L. B. Kartons, Kimberlija, Dienvidāfrika. Acīmredzot viņš nāca tieši no kuģa.

Es biju vienīgā persona, kura redzēja šo notikumu.

-     Jūs domājat, ka tas nebija nelaimes gadījums? izmeklētājs man vaicāja.

-    Esmu par to pārliecināta. Kaut kas viņu sabaidīja, jo viņš, nedomājot, ko dara, neprātā atkāpās.

-    Bet kas viņu varēja satraukt?

-    To es nezinu. Bet kaut kas noteikti tur bija. Viņš šķita panikas pārņemts.

Kāds vienaldzīgs jurists ieminējās, ka, iespējams, vīrietim šausmas iedvesuši kaķi un viņš no tiem nobijies.

Nedomāju, ka šis viņa priekšlikums bija īpaši saprātīgs, bet tas, šķiet, izturēja pārbaudi zvērināto vidū, kuri acīmredzot nepacietīgi vēlējās tikt mājās un ātrāk pieņemt lēmumu par nelaimes gadījumu, nevis pašnāvību.

Manuprāt, diezgan dīvaini, sacīja izmeklētājs, ka ārsts, kurš pirmais izmeklēja cietušo, līdz šim nav pieteicies. Viņa vārdu un adresi vajadzēja pierakstīt uzreiz. Tā bija nolaidība no mūsu puses.

Es pasmaidīju pie sevis. Man attiecībā uz ārstu bija sava versija. Šajā sakarā es apņēmos vistuvākajā laikā apmeklēt Skotlendjardu.

Bet nākošais rīts sagādāja pārsteigumu. Flemingu pāris regulāri lasīja Daily Budget, un tas pēc dienas pilnībā attaisnoja uzticību.

"Šausminošs turpinājums nelaimes gadījumam metro. Vientuļā mājā atrasta nožņaugta sieviete."

Ar interesi lasīju:

"Vakar Milhauzā, Mārlovā, tika izdarīts sensacionāls atklājums. Milhauza, kura ir sera Jūsteisa Pedlera īpašums, tikusi izīrēta, un tās apskates orderis atrasts kabatā vīrietim, kurš izdarīja pašnāvību Haidparka Kornera metro stacijā, metoties uz sliedēm, pa kurām plūst strāva.

Vakar Milhauzā, augšstāva istabā, tika atrasts nožņaugtas jaunas, skaistas sievietes līķis. Domājams, ka viņa bija ārzemniece, bet līdz šim brīdim nav identificēta. Policija ziņo, ka tās rokās ir nozieguma pavedieni. Milhauzas īpašnieks, sers Jūsteiss Pedlers, pavada ziemu Rivjērā."

Ceturtā nodaļa

Neviens nenāca identificēt mirušo sievieti. Izmeklēšanā tika uzzināti šādi fakti.

8. janvārī, īsu bridi pirms pulksten vieniem, labi ģērbta sieviete ar viegli jūtamu ārzemniecisku akcentu iegājusi mistera Batlera un Pārka māju aģentūras ofisā Naitsbridžā. Viņa paskaidroja, ka vēloties Londonas tuvumā, Temzas krastā pirkt vai īrēt māju. Šajā gadījumā viņai tika piedāvāti vairāki īpašumi, tai skaitā arī Milhauza. Sieviete stādījās priekšā kā de Kastina, kuras apmešanās vieta ir hotelis Riča, tomēr izrādījās, ka tur nebija uzturējusies neviena persona ar tādu vārdu. Viesnīcas darbinieki nespēja identificēt viņas līķi.

Misis Džeimsa, sera Jūsteisa Pedlera dārznieka sieva, kura uzraudzīja Milhauzu un arī turpat netālu dzīvoja vārtsarga mājiņā pie galvenā ceļa, liecināja par notikušo. Aptuveni trijos pēcpusdienā lēdija de Kastina ieradusies apskatīt māju. Viņa uzrādījusi orderi, un, kā parasti šādos gadījumos, misis Džeimsa iedeva viņai mājas atslēgas. Milhauza atrodas atstatu no vārtsarga mājiņas, un dārznieka sieva nemēdza pavadīt iespējamos īrniekus. Dažas minūtes vēlāk ieradies jauns vīrietis. Misis Džeimsa aprakstīja viņu kā slaidu jaunekli ar platiem pleciem, iedegušu seju un gaiši pelēkām acīm. Viņš bijis gludi noskuvies un tērpies brūnā uzvalkā. Viņš paskaidrojis, ka esot lēdijas draugs un aizkavējies pastā, lai nosūtītu telegrammu. Misis Džeimsa parādījusi viņam ceļu uz māju un vairs nav likusies ne zinis. Pēc piecām minūtēm jauneklis atgriezies, atdevis viņai atslēgas un paskaidrojis, ka māja diemžēl viņam nederot. Misis Džeimsa neredzēja lēdiju, bet nodomāja, ka viņa ir aizgājusi jau ātrāk. Dārznieka sieva ievērojusi, ka jaunais vīrietis izskatījies ļoti satraukts. "Viņš izlikās kā cilvēks, kurš nupat ieraudzījis spoku. Nodomāju, vai jaunais cilvēks nav apslimis."

Nākamajā dienā cita lēdija un džentlmenis ieradās apskatīt īpašumu un vienā no augšstāva istabām atrada uz grīdas gulošu lēdijas līķi. Misis Džeimsa pazina tajā iepriekšējās dienas apmeklētāju. Ari māju aģentūras darbinieki identificēja to kā "misis de Kastinu". Policijas ārsts liecināja, ka sieviete tikusi nogalināta jau aptuveni pirms divdesmit četrām stundām.

Daily Budget pārsteidzīgi secināja, ka metro stacijā cietušais vispirms bija nogalinājis misis de Kastinu un pēc tam izdarījis pašnāvību. Tomēr, tā kā misters Kartons atrasts miris divos dienā, bet sieviete bijusi sveika un vesela pulksten trijos, tad vienīgais loģiskais secinājums abi šie gadījumi nav saistāmi viens ar otru un tas, ka Mārlovas mājas apskates orderis ticis atrasts mirušā vīrieša kabatā, uzskatāms vienīgi par sagadīšanos, kādas tik bieži gadās šajā dzīve.

Secinājums par "tīšu slepkavību pret kādu nezināmu personu vai personām" radās no jauna un policija (arī Daily Budget) uzsāka, "vīrieti brūnā uzvalkā" meklēt. Tā kā misis Džeimsa bija pārliecināta, ka mājā nebija neviena cilvēka, kad tur iegāja lēdija, un neviens, izņemot aizdomās turēto jauno vīrieti, līdz nākamajai pēcpusdienai neapmeklēja māju, likās loģiski, ka viņš bija nelaimīgās misis de Kastinas slepkava. Viņa tikusi nožņaugta ar izturīgas, melnas auklas gabalu, acīmredzot pārsteigta pēkšņi un nav paspējusi pat iekliegties. Viņas melnajā zīda rokassomiņā tika atrasts pilns kabatas portfelis, mazliet sīknaudas, melns mežģīņu kabatlakatiņš bez monogrammas un pirmās klases biļete uz Londonu. Nekā vairāk, kas palīdzētu turpināt izmeklēšanu, tur nebija. Šīs detaļas tika aprakstītas Daily Budget un izziņotas pa radio. Laikraksta aktuālākais sauklis bija: "Jāatrod vīrs brūnā uzvalkā."

Katru dienu apmēram pieci simti cilvēku ziņoja par panākumiem meklējumos, un jauni, slaidi vīrieši labi nosauļotām sejām nolādēja dienu, kad drēbnieki viņus bija pierunājuši šūt brūnus uzvalkus. Nelaimes gadījums metro, nodēvēts par sagadīšanos, pagaisa no ļaužu prātiem. Bet vai tā bija sakritība? Es tam neticēju. Par šo notikumu man bija pašai sava versija. Manuprāt, pastāvēja kāda vienojoša saikne starp abiem upuriem. Abos gadījumos figurēja vīrietis ar iedegušu seju acīmredzot ārzemēs dzīvojošs anglis. Apdomājusi šo lietu, izšķīros par enerģisku rīcību. Pieteicu savu vizīti Skotlendjardā un lūdzu tikšanos ar izmeklētāju, kura pārziņā bija notikums Milhauzā.

Manu lūgumu pārprata, un mani nosūtīja uz pazaudēto lietussargu nodaļu, bet galu galā tiku ievesta nelielā telpā un stādīta priekšā izmeklēšanas inspektoram Medovam. Inspektors Medovs bija mazs, rudmatains vīrs ar, manuprāt, izcili izaicinošu uzvedību. Pavadonis, arī slepenpolicists, neuzkrītoši apsēdās istabas stūrī.

-    Labrīt, es nervozi teicu.

-     Labrīt. Lūdzu, sēdieties! Es sapratu, ka vēlaties kaut ko pastāstīt, kas, jūsuprāt, varētu mums noderēt.

Viņa tonis likās norādām, ka tāda iepēja bija galīgi neticama. Jutu, ka šāda attieksme mani sadusmo.

-     Protams, jūs zināt gadījumu par vīrieti, kurš gāja bojā metro? Vīrieti, kura kabatā atrada Mārlovās mājas orderi?

-     Ak tā, sacīja inspektors, jūs esat Anna Bedingfelde, kura liecināja izmeklēšanā. Protams, cietušajam kabatā bija orderis. Daudziem citiem cilvēkiem tāpat varēja būt, tikai viņi par to netiek nogalināti.

Pūlējos savaldīties.

-     Vai jums nešķiet dīvaini, ka šim vīram kabatā nebija biļetes?

-     Pazaudēt biļeti ir visvienkāršākā lieta pasaulē. Man bieži tā gadās.

-    Nebija arī naudas.

-    Viņam bikšu kabatā bija mazliet sīknaudas.

-    Bet nebija kabatas portfeļa.

-     Daži vīrieši nenēsā līdzi ne kabatas portfeļus, ne piezīmju grāmatiņu.

Es mainīju sarunas virzienu.

-     Tāpat jums neliekas dīvaini, ka ārsts pēc notikušā ne reizi nav parādījies?

-     Aizņemts mediķis bieži nelasa avīzes. Viņš varbūt ir aizmirsis visu par šo nelaimes gadījumu.

-    Patiesībā, inspektor, jūs jau iepriekš esat nolēmis nemeklēt neko dīvainu, es saldi noteicu.

-      Labi, piekritu, esmu noskaņots domāt, ka jums patīk pafantazēt, mis Bedingfelde. Jaunas lēdijas ir romantiskas, mīl noslēpumus un tamlīdzīgas lietas. Bet es esmu stipri aizņemts…

Sapratu mājienu un piecēlos.

Negaidīti lēnīgā balsī ierunājās vīrietis, kurš sēdēja istabas stūrī:

-     Inspektor, varbūt jaunā lēdija varētu mums īsumā pastāstīt, kādas īsti ir viņas domas par šo notikumu?

Inspektors labprāt piekrita šim ierosinājumam.

-    Jā, lūdzu, mis Bedingfelde, izstāstiet! Ar saviem jautājumiem jūs centāties likt mums kaut ko saprast, tāpēc skaidri un gaiši pasakiet, kas jums prātā!

Es svārstījos, nespēju izlemt, vai izturēties cienīgi un atturīgi, vai arī izklāstīt savus pieņēmumus un novērojumus.

-     Izmeklēšanā jūs teicāt, ka esat pārliecināta, ka tā nebija pašnāvība?

-    Jā, esmu par to pilnīgi droša, ka vīrietis bija no kaut kā izbijies. Kas viņu nobiedēja? Es tā nebiju! Bet kāds taču stāvēja aiz manis uz platformas kāds, kuru cietušais pazina.

-    Jūs nevienu neredzējāt?

-    Nē, es piekritu, pat nepalūkojos atpakaļ. Tūlīt pēc tam, kad līķi noņēma no sliedēm, kāds vīrs izspraucās cauri pūlim, sakot, ka ir ārsts, un izmeklēja nelaiķi.

-    Tas nav nekas neparasts, sausi noskaldīja inspektors.

-    Bet viņš nebija ārsts, es atkārtoju.

-    Kā jūs to zināt, mis Bedingfelde?

-    To nav viegli izskaidrot! Kara laikā es strādāju hospitālī un esmu bieži redzējusi, kā ārsti izmeklē cilvēkus. Šim vīram piemita īpaši veikls profesionāls nevērīgums. Parasti ķermeņa labajā pusē ārsts necenšas sataustīt sirdi.

-    Vai viņš tā darīja?

-     Jā, tobrīd es nepievērsu tam īpašu uzmanību, izņemot to, ka jutu, kaut kas notiek nepareizi. Pēc tam es atkārtoju to pašu mājās un tad sapratu, kāpēc izmeklēšana metro man likās tik neparasta.

-     Hm, novilka inspektors. Viņš lēni pasniedzās pēc pildspalvas un papīra.

-    Pārvelkot rokas pār cietušā ķermeni, ārstam bija visas iespējas paņemt no cietušā to, ko viņš vēlējās.

-     Neizklausās īsti ticami, sacīja inspektors. Bet vai jūs varētu aprakstīt viņa izskatu?

-     Viņš bija slaids, plecīgs vīrietis, tērpies tumšā mētelī, melnos zābakos, ar katliņcepuri galvā. Viņam bija tumša, smaila bārda un brilles zelta rāmjos.

-    Bez mēteļa, bārdas un brillēm nekādas citas viņa pazīmes nav zināmas, kurnēja inspektors.

Viņš, ja vien to vēlējās, piecu minūšu laikā varēja viegli mainīt savu izskatu ko viņš, iespējams, arī izdarija, ja reiz, kā jūs izsakāties, ir kabatzaglis.

Es netiku uzvedinājusi viņu uz tādām domām. Bet no šī brīža es sapratu, ka inspektors ir bezcerīgs.

-    Neko vairāk par viņu nevarat mums pastāstīt? viņš pavaicāja, man pieceļoties.

-     Varu, es teicu. Izmantoju šo izdevību atbildes šāviņam. Viņa galva bija izteikti brahicefāla. Diezin vai viņš to varēja tik viegli nomainīt.

Ar prieku ievēroju, ka inspektora Medova pildspalva sašūpojās. Bija skaidrs, ka viņš nezina, kā uzrakstīt vārdu "brahicefāls".

Piektā nodala

Pirmajā dusmu karstumā es negaidīti viegli izšķīros par nākamo soli. Kad gāju uz Skotlendjardu, man padomā turpmākajai rīcībai bija daļēji izstrādāts plāns, gadījumā, ja tikšanās izrādītos neveiksmīga (tā bija pilnīgi neapmierinoša). Šī pasākuma realizēšanai bija nepieciešama drosme. Rīcību, no kādas vairāmies normālos apstākļos, bieži spējam paveikt dusmu uzplūdā. Nedodot sev laiku pārdomām, es gāju taisnā ceļā uz lorda Nesbija māju. Nesbijs bija miljonārs, laikraksta Daily Budget īpašnieks. Viņam piederēja ari citas avīzes, bet šī bija īpašs lolojums. Daily Budget un lordu Nesbiju zināja katra Apvienotās Karalistes mājsaimniece. Ņemot vērā to, ka ievērojamu cilvēku ikdienas pienākumu saraksts bieži tiek publicēts presē, skaidri zināju, kur viņu šobrīd atrast. Šai stundā viņš mājās diktēja sekretāram.

Es nedomāju, ka ikviena jauna sieviete, kura izlemj viņu apmeklēt, tūlīt tiek pieņemta. Bet es to ņēmu vērā. Flemingu mājas viesistabā vizītkaršu traukā es atradu marķīza Lomsleja karti. Viņš Anglijā bija pazīstams kā viens no sportiskākajiem pērieni. Paņēmu vizītkarti, rūpīgi notīrīju ar maizes druskām un uzrakstīju ar zīmuli šādus vārdus: "Lūdzu, veltiet mis Bedingfeldei pāris minūtes!" Dēkaines nevar būt pārāk izvēlīgas savos paņēmienos.

Riskantais gājiens izdevās. Pūderēts sulainis aiznesa karti. Drīz parādījās bāls sekretārs. Ar viņu es veiksmīgi tiku galā. Pēc brīža viņš aicināja mani sekot sev. Iegāju lielā istabā, man garām aizsteidzās izbiedēta izskata mašīnrakstītāja. Tad durvis atvērās un es atrados aci pret acis ar lordu Nesbiju.

Milzīgs vīrietis ar lielu galvu, lielu vēderu, platu seju un milzīgām ūsām. Atguvos no pirmā iespaida. Nebiju šeit ieradusies apcerēt lorda Nesbija lielo vēderu. Viņš zemā balsī nodārdināja:

-     Kas par lietu? Ko Lomslejs vēlas? Vai jūs esat viņa sekretāre? Ko tas viss nozīmē?

-     Sākšu ar to, es vēsā mierā teicu, ka es nepazīstu lordu Lomsleju un viņš noteikti neko nezina par mani. Paņēmu viņa vizītkarti mājā, kur esmu apmetusies, un pati uzrakstīju šos vārdus. Man bija ļoti svarīgi jūs satikt.

Brīdi viņš izskatījās tik pārsteigts kā triekas ķerts. Beidzot viņš divreiz norīstījās un turpināja:

-    Es apbrīnoju jūsu aukstasinību, jaunkundzi Lūk, jūs esat mani sastapusi! Ja jūs tas interesē, varēsiet aplūkot mani vēl divas minūtes.

-    Tas būs patīkami, atbildēju, un es jūs ieinteresēšu, jo runa ir par Milhauzas noslēpumu.

-     Ja esat atradusi "vīru brūnā uzvalkā", tad uzrakstiet redaktoram, viņš steidzīgi mani pārtrauca.

-    Ja jūs mani pārtrauksiet, man nāksies uzkavēties šeit ilgāk nekā divas minūtes, es stingri sacīju. Es neesmu atradusi "vīru brūnā uzvalkā", bet es ļoti labprāt to izdarītu.

Pēc iespējas īsi es izklāstīju metro incidenta faktus un secinājumus, kurus tiku izdarījusi. Kad beidzu savu stāstu, viņš negaidīti vaicāja:

-    Ko jūs zināt par brahicefālajām galvām?

Es pieminēju Papu.

-    Pērtiķu vīrs? Ja? Šķiet, ka jums ir galva uz pleciem, jaunkundzi Bet tas viss ir diezgan neskaidri. Pārāk maz faktu, lai turpinātu izmeklēšanu. Un tādā veidā šīs ziņas mums neder.

-    Es to ļoti labi saprotu.

-    Ko tādā gadījumā jūs vēlaties?

-     Es vēlos darbu jūsu avīzē, lai pētītu šo gadījumu.

-     Tas nav iespējams! Mums šim nolūkam ir īpašs cilvēks.

-    Bet man ir īpašas zināšanas.

-    Vai tās, ko jūs man tikko izstāstījāt?

-     Ai, nē, lord Nesbij! Man joprojām ir kaut kas padomā.

-    Vai patiesi? Jūs liekaties jautra meitene. Labi, un kas tas būtu?

-    Kad šis tā saucamais ārsts steidzās uz liftu, viņam izkrita papīra lapiņa. Es to pacēlu. Zīmīte, tāpat kā mirušais vīrietis, oda pēc kožu zālēm. Bet ne dakteris! Es uzreiz sapratu, ka zīmīte ir izņemta no cietušā kabatas. Uz papīra bija uzrakstīti daži vārdi un cipari.

-    Parādiet to, lords Nesbijs pavirši pastiepa roku.

-     Domāju, ka ne, es smaidot teicu, redziet, tas ir mans atradums!

-     Man bija taisnība. Jūs esat acīga meitene. Pilnīgi pareizi, ka nerādāt. Bez šaubām, negribat to visu nodot policijas ziņā?

-    Biju turp aizgājusi. Viņi neatlaidīgi uzskata, ka visi šie notikumi neattiecas uz Mārlovas lietu, tāpēc, manuprāt, ir taisnīgi, ja paturu papīrīti sev. Turklāt inspektors mani aizkaitināja.

-    Tuvredzīgs vīrs! Labi, mana dārgā meitene, tas ir viss, ko varu darīt jūsu labā. Ejiet un turpiniet strādāt šajā virzienā! Ja jums izdodas uzzināt ko tādu, ko varētu publicēt, sūtiet šurp un tā būs jūsu iespēja. Daily Budget vienmēr ir vieta patiesam talantam. Bet iesākumā jums tas jāpierāda, vai sapratāt?

Pateicos viņam un atvainojos par savu mānīšanos.

-      Nepieminiet vairs to! Man dažreiz patīk nekaunība no jaunu meiteņu puses. Starp citu, jūs teicāt divas minūtes, bet ar paskaidrojumiem aizkavējāties šeit trīs minūtes. Sievietei tas tiešām ir ievērības cienīgi! Jums jābūt labi trenētai!

Atrados atkal uz ielas un smagi elsoju kā pēc skriešanas. Jutu, ka šādas tikšanās ir diezgan nogurdinošas.

Sestā nodala

Mājup ejot, jutos ļoti līksma. Mans plāns bija vainagojies ar daudz labākiem panākumiem, nekā varēju iedomāties. Lords Nesbijs neapšaubāmi bija ģēnijs. Tagad, kā viņš teica, man atlika tikai "labi uzsākt".

Ieslēgusies savā istabā, izņēmu vērtīgo papīra gabaliņu un uzmanīgi to izpētīju. Šeit bija noslēpuma pavediens. Pirmkārt, ko nozīmē šie skaitļi? Pavisam bija pieci skaitļi, kur pirmie divi tika atdalīti ar punktu. "Septiņpadsmit simt divdesmit divi," es murmināju. Izskatījās, ka tā neko neizgudrošu. Pēc tam es ciparus saskaitīju. Tā bieži tiek darīts kriminālromānos, un tas noved pie pārsteidzošiem secinājumiem:

1+7=8+1=9+2=11+2=13.

49

Trīspadsmit! Liktenīgais skaitlis! Vai tas nebija brīdinājums man atstāt visas šīs lietas mierā? Ļoti iespējams. Katrā ziņā, ja to neuztver kā brīdinājumu, skaitlis neko citu neizsaka. Neticēju, ka konspirācijas nolūkos kāds izlemtu rakstīt skaitli "13" tādā veidā. Viņš var to darīt vienkārši "13". Starp 1 un 2 bija atstarpe. Tādēļ mēģināju atņemt no simt septiņdesmit viena divdesmit divi un ieguvu simt piecdesmit deviņi. Pa-

A. Kristi 13

mēģinot vēlreiz šo darbību, nonācu pie skaitļa simt četrdesmit deviņi. Šie aritmētiskie vingrinājumi nenoliedzami bija teicama prakse, bet attiecībā uz noslēpuma risināšanu šķita pilnīgi nevietā. Pārtraucu šos veltīgos dalīšanas un reizināšanas pūliņus un ķēros pie teksta.

Kilmordenkāstla. Tas bija kaut kas konkrēts. Vieta. Varbūt kādas aristokrātiskas ģimenes šūpulis. (Bez vēsts pazudis mantinieks? Pretenzijas uz titulu?) Vai, iespējams, gleznainas drupas. (Apslēptas bagātības?)

Jā, es vairāk nosliecos uz versiju par apslēptām bagātībām. Skaitļi allaž labi sader kopā ar šifrētām ziņām par apslēptu mantu. Viens solis pa labi, septiņi soļi pa kreisi, rakt vienu pēdu, nokāpt divdesmit divus pakāpienus. Tā bija ideja!

Velak par to vajadzēs nopietnāk padomat. Galvenais bija atrast Kilmordenkāstlu pēc iespējas ātrāk. Veicu mērķtiecīgu gājienu ārpus savas istabas un atgriezos, apkrāvusies ar grāmatām "Who's who", "The history of Scotch Ancestral Homes"* un daudzām citām.

Laiks ritēja. Es čakli meklēju un sajutu pieaugošu īgnumu. Rezultātā ar blīkšķi aizcirtu pēdējo grāmatu. Tur nebija atzīmēta tāda vieta kā Kilmordenkāstla. Tomēr tādai vietai bija jābūt! Kā-

*"Kas ir kas", "Skotijas seno dzimtu vēsture" (angļu vai.).

pēc kādam vajadzētu izgudrot tādu vārdu savienojumu un uzrakstīt uz lapiņas. Absurds! Man ienāca prātā cita doma. Iespējams, tā bija kāda no tām celtnēm priekšpilsētā, kurām īpašnieki devuši efektīgu nosaukumu. Ja tā, tad to atrast būs īpaši grūti.

Es sadrūmusi apsēdos uz grīdas, savilkusi kājas zem sevis (es vienmēr tā sēžu, kad jāizdomā kaut kas patiesi svarīgs), un pūlējos saprast, kāpēc vispār ķēros pie visas šīs lietas. Vai man bija vēl kāda ideja? Es nopietni pārdomāju un tad priecīgi pielēcu kājās. Skaidrs! Man jāapmeklē nozieguma vieta. Tā vienmēr rīkojas pēddziņi! Un nav svarīgi, cik ilgu laiku pēc nozieguma izdarīšanas tur ierodos, tur vienmēr var atrast kaut ko derīgu, ko policija nav pamanījusi. Man tagad bija konkrēts plāns jādodas uz Mārlovu.

Bet kā es iekļūšu mājā? Es atmetu vairākas dēkainas iespējas un izšķīros par pavisam vienkāršu paņēmienu. Jācer, ka māja joprojām ir izīrējama. Es varētu tēlot iespējamo īrnieci.

Nākamajā dienā devos uz nekustamo īpašumu aģentūru. Tur simpātisks darbinieks man piedāvāja veselu virkni pievilcīgu īpašumu. Vajadzēja sakopot visu savu apķērību, lai pret tiem iebilstu. Baidījos, ka beidzot man nāksies kaut ko izvēlēties no tā, kas mani nepavisam neinteresēja.

Vai patiesi jums nebūtu vēl kaut kas, žēlīgi lūkodamās aģentam acīs, es pajautāju, pie upes, ar plašu dārzu un vārtsarga mājiņu, piemetināju, pūloties aprakstīt Milhauzas raksturīgākās pazīmes, par kādām tiku lasījusi avīzēs.

-    Lūdzu, tāda ir Milhauza, sera Jūsteisa Pedlera īpašums, droši vien esat dzirdējusi? šaubu pilns, ieminējās aģents.

-     Nē, kur nu, es izlikos. (Izlikties es protu ļoti labi.)

-      Ak tā! Tur notika slepkavība. Bet varbūt jums tas nepatiks…

-    Nedomāju, ka tas ir tik svarīgi, zobgalīgi attraucu. Jutu, ka tēlojums izdevies.

-    Un varbūt sakarā ar šiem apstākļiem es varētu dabūt māju lētāk?

Šis teikums atstāja iespaidu.

-    Tas ir iespējams. Nevar cerēt, ka šajā situācijā mājas izīrēšana būs vienkārša kalpotāji un viss pārējais, zināt… Ja jums patiks vieta, kad būsiet to apskatījusi, es varēšu palīdzēt jums ar padomiem, kā labāk vienoties. Vai izrakstīt orderi?

-Jā, lūdzu!

Ceturtdaļstundu vēlāk es jau stāvēju pie vārtsarga mājiņas Milhauzā. Atbildot uz manu klauvējienu, durvis plaši atvērās un ārā burtiski izlēca sieviete vidējos gados.

-            Neviens nedrīkst ieiet mājā, dzirdāt? Jū$, reportieri, man jau esat apnikuši. Sers Jūsteiss pavēlēja…

-    Es sapratu, ka māja ir izīrējama, es ledaini teicu, izvelkot savu orderi, protams, ja tā jau nav izdota…

-     Ak, es atvainojos, mis! Esmu jau pavisam nogurusi no šiem avīžniekiem. Ne mirkli nav miera. Nē, māja nav izīrēta un, visticamāk, arī netiks.

-    Vai kaut kas nav kārtībā ar caurulēm? es bažīgi nočukstēju.

-    Ak Dievs, mis, ar caurulēm viss ir kārtībā! Vai tiešām neesat dzirdējusi par ārzemju lēdiju, kuru šeit nogalināja?

-     Liekas, ka kaut ko lasīju par šo notikumu laikrakstos, es bezrūpīgi atteicu. Mana vienaldzība labo sievieti aizskāra. Ja es būtu izrādījusi interesi, iespējams, viņa aizvērtos kā austere. Mans intereses trūkums viņai neapšaubāmi nepatika.

-    Jūs noteikti esat lasījusi, mis! Par to bija visās avīzēs. Daily Budget joprojām bez panākumiem pūlas sameklēt vainīgo vīrieti. Pēc šiem notikumiem redzams, ka mūsu policija ir pavisam vāja. Tomēr ceru, ka viņi dabūs noziedznieku rokā, lai gan nav noliedzams, ka viņš bija gauži glīts jauns puisis. Viņa izskatā bija jūtama karavīra stāja, man liekas, viņš karā ticis ievainots, un dažreiz viņi pēc tam kļūst mazliet dīvaini, kā mans māsasdēls. Iespējams, viņa slikti izturējusies pret puisi šīs ārzemnieces ir gana nelāgas. Kaut ari viņa bija skaista sieviete. Stāvēja turpat, kur tagad stāvat jūs.

-    Viņa bija tumšmataina vai gaišmataina, es uzdrošinājos pajautāt, to pēc šiem avīžu aprakstiem nevarēja noteikt.

-    Tumšiem matiem un ļoti bālu seju, pat pārāk bālu, likās, viņas lūpās atplaiksnija kaut kas cietsirdīgs. Man nepatīk tāda izskata sievietes, ja mazliet uzpūderējas, tad ir pavisam cita lieta.

Mēs patlaban sarunājāmies kā senas draudzenes. Es vēlreiz pavaicāju:

-     Vai viņa izskatījās satraukta vai noraizējusies?

-     It nemaz! Izskatījās, ka viņa savā nodabā smaidīja, it kā par kaut ko uzjautrinājās. Tāpēc jutos galīgi apstulbināta, kad nākamajā dienā tie cilvēki skrēja ārā no mājas, saucot pēc policijas, ka tur kāds ir nogalināts. Es nekad nevarēšu to aizmirst, un vakarā, kad satumst, baidos tur spert savu kāju. Es šeit nepaliktu ne dienu, ja sers Jūsteiss Pedlers nebūtu mani dikti lūdzis.

-     Domāju, ka sers Jūsteiss Pedlers uzturējās Kannās?

-            Jā, viņš tur bija, mis. Viņš, tiklīdz uzzināja par notikušo, atbrauca uz Angliju un lūdzās, lai mēs paliktu šeit. Mistera Pedlera sekretārs, misters Pegets, piesolīja pat dubultu algu, un, kā sacīja mans Džons, mūsdienās nauda paliek nauda.

Toties jaunais vīrietis, sacīja misis Džeimsa, pēkšņi mainot sarunas virzienu, bija satraukts. Es to īpaši ievēroju, viņa gaišās acis spīdēja. "Uztraucies," nodomāju. Bet nekad man neienāktu prātā, ka noticis kas slikts. Pat tad ne, kad viņš atnāca otrreiz un izskatījās pavisam dīvains.

-    Cik ilgi viņš uzturējās mājā?

-    Mazu brīdi, varbūt kādas piecas minūtes.

-    Vai viņa augums, jūsuprāt, varētu būt aptuveni sešas pēdas?

-    Tā varētu būt!

-    Jūs teicāt, ka viņš bija rūpīgi noskuvies?

-    Jā, mis bez tām zobbirstīšu ūsām.

-    Vai viņam nespīdēja zods?

Misis Džeimsa godbijīgi manī palūkojās.

-    Ja jūs to pieminat, tā tiešām bija, kā jūs to uzzinājāt?

-    Tā ir jocīga lieta, jo slepkavām spīd zodi, es neapdomīgi paskaidroju. Misis Džeimsa pilnīgi noticēja šādam apgalvojumam.

-    Tiešām, mis, nekad līdz šim nebiju to dzirdējusi.

-     Jus neieverojāt, kada bija viņa galvas forma?

-     Pavisam parasta, mis! Es atnesīšu jums atslēgu, ja?

Piekritu un sekoju misis Džeimsai uz Milhauzu. Mani pieņēmumi apstiprinājās labāk, nekā biju cerējusi. Vispirms secināju, ka misis Džeimsas aprakstītajam vīrietim un metro "ārstam" ārēji ir tikai dažas atšķirības: mētelis, bārda un brilles zelta rāmjos. "Ārsts" likās pusmūža vīrietis, bet viņa lokanība liecināja, ka pār cietušo noliecās ļoti veikls, jauns cilvēks.

Nelaimes gadījuma upurim ("kožu zāļu vīram", kā es klusībā viņu saucu) un ārzemniecei misis de Kastinai (droši vien tas nebija viņas īstais vārds) Milhauzā bija norunāta satikšanās. Kaut kāda iemesla dēļ viņi baidījās tikt redzēti kopā, tāpēc izvēlējās atjautīgu veidu, kā satikties. Viņiem radās iespēja vienā laikā dabūt mājas apskates orderi. Tādā veidā viņu sastapšanās izskatījās kā tīrā sagadīšanās. Biju pilnīgi pārliecināta par faktu, ka "kožu zāļu vīrs" metro stacijā negaidīti bija ieraudzījis "ārstu" un šī tikšanās cietušo bija ārkārtīgi satraukusi. Kas notika pēc tam? "Ārsts" pārģērbjoties pārveidoja savu izskatu un sekoja sievietei uz Mārlovu. Iespējams, ka viņš ļoti steidzās un uz zoda bija palikušas līmes pēdas. Tāpēc nolēmu uzdot šo jautājumu misis Džeimsai. Apdomājot visu, bijām nonākušas pie vecmodīgajām Milhauzas durvīm. Atslēdzot iegāju iekšā. Priekštelpa bija tumša un drūma, tur smaržoja pēc pelējuma un pamestības. Negribot nodrebinājos. Vai sieviete, kura šeit ieradās, "smaidot savā nodabā", pirms dažām dienām, ieejot mājā, nejuta saltu brīdinājumu? Tas bija pārsteidzoši. Vai no viņas lūpām nenozuda smaids un sirdī neiezagās neizsakāmas šausmas? Vai tad, kad, joprojām smaidot, viņa kāpa augšup pa kāpnēm, viņa neapzinājās likteni, kurš pavisam drīz viņu pārsteidza?

Mana sirds sita mazliet ātrāk. Vai māja tiešām bija tukša? Vai liktenis tāpat negaidīja mani? Pirmoreiz mūžā es sapratu, ko nozīmē bieži lietotais vārds "aura". Šai mājai bija cietsirdības, draudu un ļaunuma aura.

Septītā nodaļa

Nomācošu sajūtu pārņemta, es ātri kāpu augšā pa kāpnēm. Nenācās grūti atrast istabu, kur bija notikusi traģēdija. Tai dienā, kad atrada mirušās līķi, bija stipri lijis, un lieli dubļainu pēdu nospiedumi bija redzami pa visu istabu. Interesanti, vai ari slepkava iepriekšējā dienā atstāja pēdu nospiedumus. Iespējams, ka policija to noklusēja, bet, apsverot šādu iespēju, to atmetu, jo nozieguma dienā laiks bija sauss un skaists.

Istaba pati par sevi bija neinteresanta gandrīz četrstūraina telpa ar diviem erkeriem, gludām, baltām sienām un neapsegtu grīdu. Grīda istabas stūros bija notraipīta, redzams, ka tiktāl agrāk stiepies paklājs. Istabu rūpīgi pārmeklējot, neatradu neko vairāk kā zemē guļošu kniepadatu.

Talantīgā, jaunā detektīve nevarēja atrast nevienu neievērotu nozieguma liecību. Līdzi biju paņēmusi pildspalvu un pierakstu bloknotu. Nelikās, ka te būtu pārāk daudz, ko piezīmēt, bet, lai slēptu sarūgtinājumu par neveiksmīgo meklēšanu, kārtīgi uzskicēju nelielu istabas aprakstu. Kad liku pildspalvu atpakaļ somā, tā izslīdēja man no pirkstiem un aizripoja pa grīdu. Tā kā Milhauza bija stipri veca māja, tās grīda nebija līdzena. Pildspalva ar lielu ātrumu aizripoja līdz logam, zem kura nišā atradās trauku skapis, un apstājās tieši pie bufetes durvīm. Durvis bija ciet, bet man pēkšņi iešāvās prātā: ja tās būtu atvērtas, tad pildspalva ieripotu skapi. Es attaisīju skapja durvis, un mans rakstāmrīks, tūlīt sakustējies, ieripoja skapja tālākajā stūrī. īpašās konstrukcijas un gaismas trūkuma dēļ es neko nevarēju saredzēt, bet mēģināju pildspalvu sataustīt. Bufete bija tukša, bet, pēc dabas būdama akurāta, es izlūkoju pie otra loga stāvošo skapi. Pirmajā acu uzmetienā tas likās tukšs, bet, to neatlaidīgi pārmeklējot, es tiku atalgota jutu, ka mana roka satvēra cieta papīra cilindru, kurš gulēja trauku skapja tālākajā stūrī. Kad sadabūju to rokā, atklāju, ka atradums ir Kodaka filmiņa. Lūk, atradums! Skaidrs, ka šī varēja būt seram Jūsteisam Pedleram piederoša veca filmiņa, kura, skapi iztukšojot, nejauši tur palikusi. Bet es īsti tam neticēju. Sarkanais papīrs izskatījās pavisam svaigs. Tas izskatījās tikai mazliet noputējis, iespējams, ka nolikts šeit tikai pirms pāris dienām tātad kopš slepkavības. Ja filmiņa būtu gulējusi šeit ilgāku laiku, tā būtu klāta ar biezu putekļu kārtu.

Kurš to bija izmetis? Sieviete vai vīrietis? Atcerējos, ka viņas rokassomiņas saturs izskatījās neskarts. Ja cīņas karstumā tā būtu izrauta, tad grīda būtu pilna ar sīknaudu. Nē, sieviete nebija pazaudējusi filmiņu.

Es nošņaukājos. Vai kožu zāļu smaka man kļuvusi jau par apsēstību? Es varēju zvērēt, ka šīs filmas cilindrītis arī oda pēc kožu lodītēm. Rūpīgi paostīju atradumu bija jūtama filmiņas parastā smaka, bet vēl arī smaka, kura man tik ļoti nepatika. Ātri atklāju iemeslu. Pie filmiņas koka vidusdaļas asās šķautnes bija pieķērusies sīka auduma driska un tā stipri bija piesūkusies

ar kožu lodīšu smaku. Katrā zinā filmiņa kādu

> >

laiku bija atradusies nogalinātā vīrieša mēteļa kabatā. Vai tas bija viņš, kurš filmiņu šeit pazaudēja? Nav ticams. Nē, tas varēja būt otrs vīrietis, "ārsts". Viņš vienlaicīgi ar zīmīti no cietušā kabatas izņēma filmiņu. Viņam tā būs šeit izkritusi cīnoties, ar sievieti.

Man rokā bija noslēpuma pavediens! Vajadzēja attīstīt filmiņu, un tad būs redzams, ko darīt tālāk. Mundrā noskaņojumā atstāju māju, atdevu misis Džeimsai atslēgas un ātri steidzos uz staciju. Atpakaļceļā uz pilsētu es vēlreiz rūpīgi izpētīju zīmīti. Cipari negaidīti ieguva jaunu nozīmi. Varbūt tas bija datums?

17 1 22. 17. janvāris, 1922. gads. Patiesi, tā tam vajadzēja būt! Muļķe, ka nebiju iedomājusies to agrāk. Bet tādā gadījumā man jāatrod Kilmordenkāstla, jo šodien bija 14. janvāris. Vēl trīs dienas. Pavisam maz situācija ir gandrīz bezcerīga, jo nav zināms, kur meklēt. Bija jau pārāk vēla pēcpusdiena, lai šodien nodotu attīstīt filmiņu, tāpēc steidzos mājup uz Kensingtonu, lai nenokavētu pusdienas. Man ienāca prātā doma, ka to, vai daži mani secinājumi ir pareizi, iespējams pārbaudīt. Pajautāju misteram Flemingam, vai starp mirušā vīrieša lietām nebija arī fotoaparāta. Zināju, ka jurists par šo gadījumu interesējās un ir iepazinies ar lietu visos sīkumos. Man par pārsteigumu un īgnumu viņš atbildēja, ka nekādas fotoaparatūras tur neesot bijis. Visas mistera Kartona mantas, kas atspoguļotu viņa noskaņojumu, bija ļoti rūpīgi pārbaudītas. Šis fakts gandrīz atspēkoja manu teoriju. Ja viņam nebija fotoaparāta, tad kādēļ viņš nēsāja līdzi filmiņu?

Nākamajā rītā jau agri devos uz pilsētu, lai attīstītu savu vērtīgo atradumu. Kamēr gāju uz Redžentstrītu, kur atradās lielais Kodaka veikals, jutos stipri satraukta. Tur filmiņu iedevu kādam darbiniekam un lūdzu izgatavot fotogrāfijas. Vīrs pārtrauca kārtot dzeltenos alvas cilindros iesaiņotās filmiņas, kurās bija uzfilmēti tropi, un paņēma manu īpašumu.

Pēc brīža viņš paskatījās manī.

-     Domāju, ka esat kļūdījusies, mis, viņš smaidot mani uzrunāja.

-    Ak, nē, sacīju, esmu pārliecināta, ka nekļūdos!

-    Jūs esat iedevusi man bojātu filmiņu. Tā ir izgaismota.

Izgāju no veikala tik cienīgi, cik vien sevis cienīgi spēju savaldīties. Ir pamācoši ik pa brītiņam pārliecināties, kāds muļķis spēj būt cilvēks! Bet neviens šo procesu īpaši neizbauda.

Un tad, ejot garām kādas lielas kuģniecības birojam, es pēkšņi apstājos. Skatlogā bija novietots brīnišķīgs kuģa modelis, un tā nosaukums bija Kenilvortas pils. Man galvā iešāvās neprātīga doma. Atvēru durvis un iegāju birojā. Piegāju pie letes un stomīdamās (šoreiz neviltoti) nomurmināju:

-    Kilmordenkāstla?

-      17. janvārī no Sauthemptonas. Keiptauna. Pirmo vai otro klasi?

-Cik maksā biļete?

-    Pirmā klase 87 mārciņas…

Es viņu pārtraucu. Sagadīšanās bija pārāk neaptverama. Tik liels bija mans mantojums! Man jāliek uz spēles viss.

-    Lūdzu, pirmo klasi, es sacīju.'

Tagad es neapšaubāmi biju iesaistījusies dēkās.

Astotā nodala

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

Tas ir nepatīkami, ka nekad nevaru dzīvot mierīgi. Es esmu cilvēks, kam patīk miers. Man patīk mans klubs, bridža spēle, labi pagatavota maltīte, labs vīns. Man patīk Anglija vasarā un Rivjēra ziemā. Nejūtu vēlēšanos piedalīties sensacionālos notikumos. Dažreiz, sēžot pie kamīna uguns, labprāt palasu par tiem laikrakstos.

Bet pats tos negribu piedzīvot. Mans dzīves mērķis ir dzīvot pilnīgā komfortā. Lai tas būtu iespējams, esmu ziedojis gan enerģiju, gan diezgan ievērojamu naudas daudzumu. Bet nevaru teikt, ka man tas izdotos. Ja notikumi neatgadās tieši ar mani, tad tie notiek manā tuvumā un parasti, man par spīti, es tajos tieku iesaistīts. Stāstu to visu tādēļ, ka šobrīd manā guļamistabā ar telegrammu rokās un žēlīgi garu seju kā bēriniekam ienāca Gijs Pegets. Viņš ir mans sekretārs. Apbrīnojams, centīgs, akurāts, smagu darbu strādājošs puisis! Es nezinu nevienu citu, kurš mani vēl vairāk kaitinātu. Ugu laiku lauzīju galvu, kā no viņa atbrīvoties. Bet nebūtu īsti labi atlaist no darba sekretāru, kuram nepiemīt netikumi un kurš dod priekšroku strādāšanai, nevis izpriecām. Vēl viņam patīk no rītiem agri celties. Šī puiša vienīgā amizantā īpatnība ir viņa seja. Tā ir XIV gadsimta indētāja seja tāda tipa cilvēkiem Bordža vēlēja izpildīt dažādus savus gadījuma darbus. Ja Pegets negribētu piespiest strādāt arī mani, es pārāk daudz neliktos par viņu zinis. Mans priekšstats par darbu ir tāds, ka tas jāveic viegli un bez piepūles, it kā spēlējoties! Šaubos, vai Pegets kādreiz savā dzīvē ir spēlējies. Viņš visu uztver nopietni, tāpēc ar viņu ir grūti sadzīvot. Pagājušajā nedēļā man radās lieliska ideja aizsūtīt sekretāru ceļojumā uz Florenci. Viņš stāstīja, cik ļoti viņam gribētos tur nokļūt.

-    Manu dārgo zēn, es izsaucos, jūs brauksiet jau rīt pat! Es segšu visus ceļa izdevumus.

Janvāris nav labākais Florences apmeklēšanas laiks, bet Pegetam tas nebūs īpaši svarīgi. Es varu iztēloties viņu staigājam ar tūristu ceļvedi rokās un fanātiski apmeklējam visas gleznu galerijas. Lai iegūtu brīvu nedēļu, tā nebija augsta cena.

Tā bija burvīga nedēļa! Es varēju darīt visu, ko vēlējos, un nedarīt to, ko negribēju. Bet, kad es nepiemēroti agrā stundā, pulksten deviņos, atvēru acis un ieraudzīju pie gultas Pegetu, es sapratu, ka brīvība beigusies.

-    Manu dārgo zēn, es sacīju, vai bēru ceremonija jau sākusies, vai arī tā notiks vēlākā stundā?

Pegets nenovērtēja drūmus jokus. Viņš tikai cieši mani uzlūkoja.

-    Vai jūs jau zināt, ser Jūsteis?

-    Ko zinu? es atvaicāju. Pēc jūsu sejas izteiksmes es secinu, ka šorīt apglabāts kāds jūsu tuvs un dārgs radinieks.

Pegets, cik spēdams, ignorēja asprātīgo repliku.

-    Manuprāt, par šo notikumu jūs nevarējāt zināt, viņš pastiepa roku ar telegrammu. Zinu,

ka jums nepatīk, ja jūs agri pamodina, bet pulkstenis rāda jau deviņi…

Pegets par šo stundu izteicās tā, it kā būtu jau gandrīz dienas vidus.

-    …un es domāju, ka šādos apstākļos…

Viņš vēlreiz pastiepa telegrammu.

-    Kas tas par notikumu? es vaicāju.

-    Tā ir telegramma no Mārlovas policijas. Jūsu mājā ir tikusi nogalināta sieviete.

Ziņa man lika kļūt nopietnam.

-    Kāda nekaunība, es iesaucos.

-    Kāpēc manā mājā? Kas viņu nogalināja?

-    Policisti par to klusē. Es domāju, ka mēs tūlīt atgriezīsimies Anglijā, ser Jūsteis?

-     Jums nekas nav jādomā. Kāpēc mums būtu jābrauc atpakaļ?

-    Policija…

-    Kādas man varētu būt darīšanas ar policiju?

-    Bet tā taču bija jūsu māja!

-    Tā, es secināju, šķiet, drīzāk ir mana nelaime, nevis mana vaina.

Gijs Pegets drūmi nogrozīja galvu.

-     Tas atstās sliktu iespaidu uz klientiem, viņš sērīgi piebilda.

65

īsti nezinu, kāpēc, bet man ir sajūta, ka šādos jautājumos Pegeta instinkts ir pareizs. Patiesībā parlamenta loceklis nebūs mazāk prasmīgs tāpēc, ka kāda jauna sieviete ieradusies viņam pie-

A. Kristi 13

derošā tukšā mājā un tur tikusi nogalināta. Bet respektablajai britu publikai par šo jautājumu būs savs viedoklis.

-    Viņa piedevām ir ārzemniece, un tas padara visu vel sliktāku, drūmi turpināja Pegets.

Atkal nācās piekrist, ka viņam ir taisnība. Ja jūsu mājā tiek nogalināta sieviete, tad vēl apkaunojošāks fakts, kas kaitē jūsu labajai reputācijai, ir tāds, ka viņa ir ārzemniece. Man prātā iešāvās cita doma.

-    Ak, debess, es iesaucos, ceru, ka tas nesatrauks Karolīnu.

Karolīna ir mana pavāre un mana dārznieka sieva. Nezinu, kāda viņa ir kā sieva, bet kā ēdienu gatavotāja viņa ir izcila. No otras puses, Džeimss nav labs dārznieks, bet es pacietu viņa dīkdienību un ļāvu viņam dzīvot vārtsarga mājā vienīgi Karolīnas pavārmākslas dēļ.

-     Es nedomāju, ka pēc šī notikuma viņa paliks, teica Pegets.

-    Jūs vienmēr esat liels optimists, sacīju.

Domāju, ka nāksies braukt atpakaļ uz Angliju. Pegets skaidri paredzēja manu turpmāko rīcību. Un Karolīna ir jānomierina.

Trīs dienas vēlāk.

Man tas liekas neticami, ka cilvēki, kuriem ziemā ir iespējas doties prom no Anglijas, to nedara! Riebīgs klimats!

Visas šīs nepatikšanas ir ļoti kaitinošas. Mājas aģents brīdināja, ka pēc šādas reklāmas Milhauzu būs neiespējami izīrēt. Karolīna tika nomierināta ar dubultu algu. Šo ziņu mēs tikpat labi varējām nosūtīt viņai no Kannām. Patiesībā, kā jau es visu laiku sacīju, mūsu Londonas vizītei nebija pamatota iemesla. Rīt došos atpakaļ.

Dienu vēlāk.

Ir notikušas vairākas pārsteidzošas lietas. Vispirms, es sastapos ar Augustu Milreju visnevainojamāko veco ēzeli, ko pašreizējā valdība spēja izvirzīt. Veids, ar kādu viņš klubā ievilka mani klusā stūri, pauda diplomātisku noslēpumainību. Viņš daudz runāja par Dienvidāfriku un tās ekonomisko situāciju. Par klīstošajām baumām par streiku Randā. Slepenu iemeslu dēļ streiks tiekot veicināts.

Es klausījos tik pacietīgi, cik spēju. Beidzot viņš pieklusināja balsi līdz čukstam un izstāstīja, ka esot parādījušies dokumenti, kurus nepieciešams nodot tieši rokās ģenerālim Smatam.

-    Nešaubos, ka jums ir pilnīga taisnība, es sacīju, gardi nožāvādamies.

-           Bet kādā veidā mēs varētu viņam tos nogādāt? Šajā jautājumā mūsu stāvoklis ir ļoti neskaidrs.

-    Kādēļ neder pasts? es mundri pavaicāju. Uzlikt tikai divpensu marku un iemest tuvākajā vēstuļu kastē.

Pēc šī priekšlikuma mans sarunu biedrs izskatījās mazliet satriekts.

-    Manu dārgo Pedler! Kopējais pasts!

Tas allaž man ir bijis noslēpums, kāpēc valdība nodarbina karaliskos ziņnešus un veltī tik lielu uzmanību saviem slepenajiem dokumentiem.

-    Ja jums nepatīk pasts, sūtiet kādu no saviem jaunajiem kolēģiem! Viņš par ceļojumu priecāsies.

-     Nav iespējams, — sacīja Milrejs, vecīgi šūpojot galvu, ir zināmi iemesli, manu dārgo Pedler galvoju, ka ir iemesli.

-    Labi, es teicu pieceļoties, tas viss ir ļoti interesanti, bet man jāiet…

-    Vienu brītiņu, manu dārgo Pedler, vienu brītiņu, es jūs lūdzu. Tagad, lūdzu, vaļsirdīgi pastāstiet, vai tā ir taisnība, ka tuvākajā laikā plānojat apmeklēt Dienvidāfriku? Zinu, ka jums ir interese par Rodēziju, un jautājums par Rodēzijas iestāšanos Savienībā ir aktuāls.

-    Patiesi, aptuveni pēc mēneša esmu nodomājis doties ceļā.

-     Vai nebūtu iespējams to darīt ātrāk? Šomēnes? īstenībā šonedēļ?

-     Es varu, es sacīju, skatoties viņā ar zināmu interesi, bet es nezinu, vai īpaši to vēlos.

-     Jūs varētu izdarīt valdībai lielu pakalpojumu ļoti lielu pakalpojumu. Tā nepaliks pateicību parādā.

-    Tas nozīmē, ka vēlaties, lai kļūstu par pastnieku?

-     Tieši tā! Jūs neesat oficiāla persona, jūsu ceļojums būs bez jebkādiem blakus nodomiem. Viss būs lieliski!

-     Labi, sacīju lēnā balsī, lai tā būtu. Es vēlos pamest Angliju pēc iespējas ātrāk.

-    Jūs redzēsiet, cik patīkams ir Dienvidāfrikas klimats patiešām jauks.

-     Mans dārgais, es zinu visu par šo klimatu. Es neilgi pirms kara uzturējos Dienvidāfrikā.

-      Esmu, Pedler, jums ļoti pateicīgs. Dokumentus es jums aizsūtīšu ar ziņnesi. Tie jānodod ģenerālim Smatam tieši rokās, vai sapratāt? Kuģis Kilmordenkāstla izbrauc sestdien. Tas ir ļoti labs kuģis!

Pirms šķīrāmies, pavadīju viņu nelielu gabalu pa Polmolas ielu. Viņš sirsnīgi spieda man roku un no jauna izplūda pateicībā. Devos mājup, pārdomājot valdības politikas dīvainos līkločus.

Nākamajā vakarā mans virssulainis Džervijs paziņoja, ka ar mani vēlas tikties kāds džentlmenis personīgā lietā, bet atteicies nosaukt savu vārdu.

Es parasti labi nojaušu uzbāzīgu apdrošināšanas piedāvājumu draudus, tāpēc Džervijam atbildēju, ka ar šo cilvēku nevarēšu tikties. Gijs Pegets, kā par nelaimi, vienreiz, kad patiešām bija nepieciešams, gulēja slims ar žultslēkmi. Šie nopietnie, smagu darbu strādājošie jaunie vīrieši ar vājajiem kuņģiem allaž var nolikties ar žultslēkmi.

Džervijs atgriezās.

-    Džentlmenis lūdz jums pateikt, ser, ka viņu sūtot misters Milrejs.

Situācija pilnībā mainījās. Pāris minūtes vēlāk es tikos ar viesi bibliotēkā. Viņš bija stalts, jauns vīrietis ar stipri iedegušu seju. Pār vaigu pa diagonāli no acs kaktiņa līdz žoklim stiepās rēta, sabojājot samērīgos vaibstus, kas citādi būtu pat glīti, kaut ari izteiksmē bija jaušams kaut kas neaprēķināms un pārgalvīgs.

-    Nu, es vaicāju, kas noticis?

-    Ser Jūsteis, misters Milrejs atsūtīja mani pie jums. Es pavadīšu jūs uz Dienvidāfriku kā jūsu sekretārs.

-     Manu dārgo zēn, es sacīju, Man jau ir sekretārs. Es nevēlos citu.

-    Domāju, ka viņš jums ir vajadzīgs. Kur patlaban ir jūsu sekretārs?

-    Viņam uznākusi žultslēkme, paskaidroju.

-    Jūs esat pārliecināts, ka tā ir tikai žults lēkme?

-    Protams! Tā viņam dažreiz uznāk.

*

Mans ciemiņš smaidīja.

-     Tā var būt un var arī nebūt žultslēkme. Laiks rādīs. Bet es jums varu pastāstīt to, ser Jūsteis, ka misters Milrejs nebūtu pārsteigts par mēģinājumu dabūt nost no ceļa jūsu sekretāru. Ak, jums par sevi nevajag baidīties…

Liekas, ka pēkšņs satraukums pavīdēja manā sejā.

-     Jūs netiekat apdraudēts. Kad sekretārs ir nost no ceļa, piekļūt jums būs vieglāk. Katrā ziņā, misters Milrejs vēlējās, lai es jūs pavadu. Braukšanas maksa, protams, būs mūsu ziņā, bet jums jānokārto visas pases lietas, ja esat izlēmis, ka jums nepieciešami otra sekretāra pakalpojumi.

Viņš likās apņēmīgs, jauns vīrietis. Mēs cieši skatījāmies viens otrā, un viņš uzvarēja.

-    Labi, es beidzot piekritu.

-     Jūs, protams, nevienam nestāstīsiet, ka es jūs pavadu!

-   Labi, es vēlreiz teicu. Galu galā varbūt pat labāk, ka šis puisis bija man līdzi, bet man bija nojauta, ka esmu iekļuvis nelaimē. Tikai pēc pamatīgas apdomāšanās atguvu mieru!

Apturēju savu ciemiņu, kad viņš jau pagriezās promiešanai.

-     Būtu labi zināt mana jaunā sekretāra vārdu, es sarkastiski piezīmēju.

Viņš mirkli apdomājās.

-     Harijs Reiberns šķiet tīri skanīgs vārds, viņš noteica.

Tas bija dīvaini, kā viņš to paziņoja.

-    Labi, es atkārtoju trešoreiz.

Devītā nodaļa

Annas stāsta turpinājums

Tas ir pavisam muļķīgi, ja detektīve slimo ar jūras slimību. Grāmatās lasām jo vairāk jūra valsta un svaida, jo labāk viņa jūtas. Kad visi ir slimi, viņa viena streipuļo pa klāju, bravūrīgi spītējot stihijai, un neapšaubāmi priecājas par vētru. Par nožēlu jāsaka, ka Kilmordena kuģim pirmoreiz sašūpojoties, es nobālēju un steidzos lejup. Mani satvēra līdzjūtīga stjuarte. Un piedāvāja grauzdētu maizīti un ingveralu.

Trīs dienas paliku vaidot savā kajītē. Man pēdu dzīšana bija aizmirsusies, vairs negribējās risināt noslēpumainās mīklas. Es biju pilnīgi cita Anna nekā tā, kura tik gavilējoši traucās atpakaļ no kuģa kompānijas biroja uz Soutkensingtonas laukumu. Es tagad ar smaidu atceros to dienu. Misis Fleminga, man ienākot viesistabā, bija viena pati. Viņa pagrieza galvu.

-    Tā esi tu, dārgā Anna? Es kaut ko gribu ar tevi pārrunāt.

-    Jā? es sacīju, apvaldot nepacietību.

-    Mis Emerija no manis aiziet. Mis Emerija bija mājkalpotāja. Tā kā tev joprojām nav laimējies neko atrast, es vēlētos zināt, vai tev patiktu un tas būtu ļoti jauki, ja tu paliktu kopā ar mums viņas vietā?

Jutos aizkustināta, jo zināju, ka viņai nepatīku. Tā bija kristietes žēlsirdība, kas pamudināja izteikt piedāvājumu. Jutos nožēlas pilna par savu slepeno kritisko attieksmi pret misis Flemingu. Piecēlusies es impulsīvi pārskrēju istabai un apķēros viņai ap kaklu.

-      Jūs esat mīļa, es sacīju, mīļa, mīļa, mīļa! Un es esmu jums ļoti pateicīga! Bet ir jau nolemts, ka es sestdien dodos uz Dienvidāfriku.

Mans negaidīti straujais uzbrukums pārsteidza lēdiju. Viņa nebija pieradusi pie tik pēkšņas jūtu izrādīšanas. Mani vārdi izbiedēja viņu vēl vairāk.

Uz Dienvidāfriku? Mīļā Anna! Mums vajadzētu tādas lietas apdomāt ļoti uzmanīgi.

Tas bija visnegaidītākais, ko cerēju dzirdēt. Paskaidroju, ka esmu jau samaksājusi par braukšanu un ka pēc ierašanās tur esmu nodomājusi uzņemties istabenes pienākumus. Tas bija vienīgais iemesls, ko varēju iedomāties pirmajā acumirklī. Tur, Dienvidāfrikā, es stāstīju, ir liels pieprasījums pēc istabenēm. Es pārliecināju viņu, ka esmu spējīga rūpēties par sevi un būšu uzmanīga, līdz beigās ar atvieglojuma nopūtu viņa pieņēma manu plānu bez tālākas iztaujāšanas. Šķiroties viņa ieslidināja man rokā aploksni. Tur iekšā es atradu piecas gluži jaunas piecmārciņu naudaszīmes un zīmīti ar tekstu: "Es ceru, tu neapvainosies un pieņemsi to līdz ar manu mīlestību!" Viņa bija ļoti laba, mīļa sieviete. Es nevarēju turpināt dzīvot vienā mājā ar viņu, bet iepazinu viņas patieso cilvēcību.

Tā nu es esmu šeit ar divdesmit piecām mārciņām kabatā, aci pret aci ar pasauli, apzinoties, ka mani gaida piedzīvojumi. Ceturtajā dienā stjuarte pamudināja mani iziet uz klāja.

Biju pārliecināta, ka labāk mirstu lejā, un stingri atteicos pamest savu koju. Tagad viņa mani vilināja ar Madeiras ostu, kurai tuvojāmies. Man krūtīs dzima cerība. Es varēšu pamest kuģi, doties krastā un kļūt par istabeni šeit. Atrast kādu darbu uz sauszemes.

Ievīstīta mēteļos un segās, trīcošām kājām kā kaķēns, es tiku uzvilkta augšā uz klāja un noguldīta kā nekustīga masa guļamkrēslā. Es gulēju tur ar aizvērtām acīm, ienīstot dzīvi. Saimniecības pārzinis, gaišmatains, jauns vīrietis ar apaļu, zēnisku seju, atnāca un apsēdās man līdzās.

-    Sveika! Diezgan bēdīga jušana, vai ne?

-    Jā, es piebildu, viņu ienīstot.

-    Nekas, pēc pāris dienām jūs vairs nepazīsiet sevi. Tas līcī bija diezgan nejauks pūtiens, bet turpmāk mūs gaida rāms laiks. Rit mēs varēsim saspēlēt kvitu [2] .

Es neatbildēju.

-      Domājat, ka nekad vairs neatveseļosieties, ja? Bet es esmu redzējis cilvēkus daudz bēdīgākā stāvoklī nekā jūs, un pāris dienu vēlāk viņi bija kuģa dvēseles. Ar jums būs tāpat!

Es nejutos pietiekami kareivīga, lai atklāti viņam pateiktu, ka viņš ir melis. Es pūlējos to izteikt ar skatienu. Viņš patīkami tērzēja vēl pāris minūtes, līdz pēdīgi aizgāja.

Pa klāju šurpu turpu pastaigājās cilvēki, mundri pāri "izvingrināja kājas", skraidīja bērni, smējās jaunieši, Daži citi bāli cietēji, līdzīgi man, gulēja krēslos.

Gaiss bija patīkams, spirdzinošs, ne pārāk auksts, un spoži spīdēja saule. Nemanāmi uzlabojās pašsajūta. Sāku apskatīt cilvēkus. Kāda sieviete mani īpaši piesaistīja. Viņai bija aptuveni trīsdesmit gadu, vidēja auguma, ar ļoti gaišiem matiem, izteikti zilām acīm un apaļu seju ar bedrītēm vaigos. Viņas drēbēm, kaut arī vienkāršām, piemita tas vārdos neizsakāmais īpašais piegriezums, kas man lika domāt par Parīzi. Piemīlīgā, neuzkrītošā veidā viņa radīja iespaidu, ka ir kuģa saimniece. Klāja stjuarti skraidīja šurpu turpu, klausot viņas pavēlēm. Viņai bija personīgs guļamkrēsls un acīmredzot nebeidzams spilvenu krājums. Viņa sava krēsla atrašanās vietu mainīja vismaz trīs reizes, līdz bija apmierināta. Lai arī kā, bet šī kundze tomēr bija apburoša un pievilcīga. Likās, ka viņa pieder pie tiem retajiem cilvēkiem, kuri zina, ko grib, un saprot, kā to izdarīt, un tiek galā bez problēmām. Nolēmu ja jutīšos labi, būtu interesanti ar viņu parunāties.

Mēs sasniedzām Madeiru aptuveni dienas vidū. Es joprojām biju pārāk nespēcīga, lai kustētos, bet es priecājos par krāšņājiem tirgotājiem, kuri nāca uz kuģa un pārdeva savas preces uz klāja. Tur bija arī ziedi. Es paslēpu degunu milzīgā saldu vijolīšu pušķī un sajutos stipri labāk. "Patiesībā," es domāju, "cik jauki būtu, ja ceļojums jau beigtos." Kad stjuarte runāja par cāļu buljona baudīšanu, es tikai vāji protestēju. Kad man to atnesa, ar prieku nobaudīju.

Man simpātiskā dāma bija pabijusi krastā. Viņa atgriezās liela auguma, kareivim līdzīga vīrieša pavadībā. Viņam bija tumši mati un iedegusi seja. Šo cilvēku es biju ievērojusi, kad viņš jau agrā dienā lieliem soļiem staigāja šurpu turpu pa klāju. Es uzreiz sapratu, ka viņš ir viens no klusajiem, stiprajiem Rodēzijas vīriem. Viņam bija ap četrdesmit gadu, ap deniņiem bija viegli iesirmi mati, un viņš neapšaubāmi bija visizskatīgākais vīrietis uz šī kuģa.

Ķad stjuarte atnesa man vēl vienu segu, pajautāju, vai viņa nezina, kas ir šī simpātiskā sieviete.

Tā ir pazīstamā sabiedrības lēdija, cienījamā Klerense Blēra. Jūs noteikti esat lasījusi par

vinu avīzēs.

*

Es pamāju un lūkojos viņā ar jaunu interesi. Misis Blēra bija ļoti labi pazīstama kā viena no tā laika elegantākajām dāmām. Ar zināmu uzjautrinājumu ievēroju, ka viņa bija samērā lielas uzmanības centrā. Daudzi mēģināja iepazīties ar viņu jaukā, nepiespiestā veidā, kas ir pieļaujams ceļojuma laikā uz kuģa. Es apbrīnoju pieklājību, kādā misis Blēra viņus noraidīja. Viņa šķita pieņēmusi stipro, kluso vīrieti kā savu īpašo kavalieri, un viņš, izskatījās, pienācīgi novērtēja sev izrādīto privilēģiju.

Nākamajā rītā, man par pārsteigumu, nostaigājusi pāris lokus pa klāju kopā ar savu uzmanīgo kompanjonu, misis Blēra pienāca un nostājās aiz mana krēsla.

-    Vai šorīt jūtaties labāk?

Es pateicos viņai un sacīju, ka jūtos gandrīz kā dzīva būtne.

-     Vakar izskatījāties pavisam slima! Pulkvedis Reiss un es izlēmām, ka mums varētu gadīties satraucošs piedzīvojums sakarā ar jūsu bērēm jūrā bet jūs sarūgtinājāt mūs.

Es iesmējos.

-    Svaigais gaiss man nāk par labu.

-    Nekas nav labāks par svaigu gaisu, smaidot teica pulkvedis Reiss.

-     Uzturēšanās šajās noslēgtajās, smacīgajās kabīnēs var nogalināt ikvienu, paziņoja misis Blēra, apsēdās krēslā manā pusē un ar vieglu mājienu aizraidīja savu kompanjonu.

-    Es ceru, jūsu kajīte ir ārmalā?

Es pakratīju galvu.

-    Mana dārgā meitene! Kāpēc jūs neapmaināt to? Šeit ir papilnam brīvu istabu. Daudzi izkāpa Madeirā, un kuģis ir pavisam tukšs. Parunājiet par to ar saimniecības pārzini! Viņš ir jauks, mazs zēns viņš apmainīja manu kabīni pret citu, tāpēc ka man nepatika tā, kur biju sākumā. Kad lenča laikā dosieties lejup, jūs varētu parunāt ar viņu. Es nodrebēju.

-    Es nevaru pakustēties!

-    Neesiet muļke! Nāciet, pastaigāsimies! Viņa iedrošinoši, uzsmaidīja man. Sākumā manas kājas klausīja ar grūtībām,

bet, tā kā mēs lēnām staigājām šurpu turpu pa klāju, es sāku justies labāk un jautrāk. Pēc pāris apļiem mums pievienojās pulkvedis Reiss.

-     Otrā pusē jūs varat redzēt Lielo Tenerifes smaili.

-     Vai tiešām? Kā jūs domājat vai to varētu nofotografēt?

-     Nē, bet tam nevajadzētu atturēt jūs izdarīt

momentuznēmumus.

*

Misis Blēra iesmējās.

-    Jūs esat nejauks! Dažas manas fotogrāfijas ir ļoti labas.

-     Es teiktu, ka aptuveni trešā daļa no tām ir derīgas.

Mēs apgājām apkārt uz klāja otru pusi. Tur, balta un miegaina, ietīta maigi sārtas krāsas dūmakā, mirgojot iznira kalna smaile. Es sajūsmināti iesaucos. Misis Blēra steidzās pēc sava fotoaparāta.

Pēc brīža, pulkveža Reisa sardonisko komentāru pavadīta, viņa enerģiski fotografēja.

-    Ai, beidzās filmiņa! viņas balsī izskanēja vilšanās.

-    Man vienmēr patīk redzēt bērnu ar jaunu rotaļlietu, pulkvedis murmināja.

-    Cik jūs esat neciešams bet man ir cita filmiņa!

Viņa triumfējot izņēma to no sava svītera kabatas. Kuģim pēkšņi sašūpojoties, viņa zaudēja līdzsvaru un pieķērās pie margām, lai noturētos kājās, bet filmas rullītis pārkrita pāri malai.

-    Ak! iekliedzās misis Blēra bērnišķīgās izbailēs. Viņa pārliecās malai. Kā jūs domājat, vai filmiņa iekrita ūdeni?

-    Nē, viss atkarīgs no apakšējā klāja stjuarta.

Mazais zēns, kurš tikko ieradies, nebija pamanījis dažus soļus mums aizmugurē lielajā vēja brāzmā aizpūsto stikla pērlīti.

-    Lenčs, svinīgi paziņoja misis Blēra.

-     Izņemot divas tases vērša buljona, es neko neesmu ēdusi kopš brokastīm.

-    Mis Bedingfelde, dosimies uz lenču?

-    Labi, es šauboties noteicu, ja es jutīšos diezgan izsalkusi.

-    Lieliski! Es zinu, jūs sēžat pie saimniecības pārziņa galda. Pajautājiet viņam par kabīni!

Es devos lejā uz salonu, piesardzīgi sāku ēst un notiesāju milzīgu porciju. Mans vakardienas

draugs apsveica mani ar atveseļošanos. Visi šodien bija apmainījuši kajītes, viņš apsolīja, ka mans jautājums tiks atrisināts nekavējoties. Pie galda mēs bijām tikai četri cilvēki: es, pāris vecāku lēdiju un misionārs, kurš daudz stāstīja par "mūsu nabaga melnajiem brāļiem". Palūkojos apkārt uz citiem. Misis Blēra sēdēja pie kapteiņa galda. Pulkvedis Reiss bija viņas tuvumā.

Kapteinim otrā pusē sēdēja sirms vīrietis ar degošu skatienu. Vairākus uz klāja es jau biju ievērojusi, bet šeit bija viens vīrietis, kuru pirms tam nebiju redzējusi. Tādēļ es ar interesi viņu aplūkoju. Viņš bija liela auguma, tumsnējs un izskatījās tik dīvaini draudīgs, ka es mazliet izbijos. Mazliet ziņkārīgi apvaicājos saimniecības pārzinim par viņu.

-    Tas vīrietis? Tas ir sera Jūsteisa Pedlera sekretārs. Nabadziņš, bija ļoti stipri slims ar jūras slimību un nebija iznācis no savas kajītes. Seram Jūsteisam līdzi ir divi sekretāri, un jūra bija pārāk smags pārbaudījums abiem. Otrs puisis nav atlabis vēl joprojām. Šī vīra vārds ir Pegets.

Tātad sers Jūsteiss Pedlers, Milhauzas īpašnieks, bija uz kuģa. Varbūt tikai sakritība, un tomēr. ..

81

-    Tas ir sers Jūsteiss, mans informācijas devējs turpināja, sēž netālu no kapteiņa. Burvīgs vecs ēzelis!

A. Kristi 13

Jo vairāk es pētīju sekretāra seju, jo mazāk man tā likās simpātiska.

Sejas bālums, noslēgtība, smagie acu plaksti, savādi saplacinātā galvas forma tas viss manī radīja nepatiku un drūmu nojautu. Atstājot salonu un dodoties vienlaicīgi ar viņu augšup uz klāju, atrados tieši viņam aizmugurē. Viņš sarunājās ar seru Jūsteisu, un es nejauši dzirdēju pāris sarunas fragmentus.

-    Es tūlīt painteresēšos par kajīti, labi? Ir neiespējami strādāt jūsējā, kur ir visas ceļasomas.

-     Mans mīļais, sers Jūsteiss teica, mana kabīne, pirmkārt, ir paredzēta gulēšanai un, otrkārt, lai tur pārģērbtos. Man nekad nav bijis nodoma padarīt savu kajīti par vietu, kur varētu ellišķīgi klikšķināt savu rakstāmmašīnu.

-    Tieši to es vēlos teikt, ser Jūsteis, mums vajadzīga vieta darbam…

Šajā brīdī es pametu viņu sabiedrību un nokāpu zemāk paskatīties, kā risinās manas kajītes lietas. Atradu savu stjuartu aizņemtu darbā.

-    Mis, D klājā trīspadsmitā kajīte ir ļoti skaista!

-    Ak, nē, es iesaucos, tikai ne trīspadsmitā!

Skaitlis "trīspadsmit" ir tāds, kurš man šķiet māņticīgs.

Tā patiešām bija skaista kajīte.

Es to aplūkoju, nevarēdama izšķirties, bet muļķīgā māņticība mani uzvarēja. Gandrīz raudulīgi es vērsos pie stjuarta.

-     Vai nebūtu iespējams iekārtoties kādā citā kajītē?

Viņš pārdomāja.

-     Patiešām, ir vēl septiņpadsmitā, tā ir tieši pretī labajam bortam. Vēl šorīt tā bija tukša, bet iespējams, ka būs jau iedalīta kādam. Bet, ja džentlmenis nebūs tik ļoti māņticīgs kā lēdija, tad uzdrošinos teikt, ka viņam nekas nebūtu pretī apmainīties.

Es pateicīgi uzņēmu priekšlikumu, un stjuarts aizgāja saņemt atļauju no saimniecības pārziņa. Viņš atgriezās, pie sevis smīnēdams.

-    Viss kārtībā, mis! Jūs tur varat ievākties.

Viņš mani aizveda uz septiņpadsmito kajīti.

Tā nebija tik plaša kā trīspadsmitā, bet man tā šķita pilnīgi apmierinoša.

-     Es atnesīšu šurp jūsu lietas, mis, piedāvāja stjuarts.

Bet tajā brīdī durvīs parādījās vīrietis ar draudīgo seju (kā es viņu iesaucu).

-    Atvainojiet, viņš teica, bet šī kajīte ir rezervēta sera Jūsteisa Pedlera vajadzībām.

-    Viss ir nokārtots, ser, paskaidroja stjuarts, šīs kajītes vietā mēs jums varam piedāvāt trīspadsmito kajīti.

-     Nē, sākumā bija septiņpadsmitā, kura man nepieciešama.

-    Bet trīspadsmitā ir labāka, tā ir lielāka, ser!

-     Es īpaši izvēlējos septiņpadsmito, un saimniecības pārzinis apgalvoja, ka es to varu dabūt.

-     Man žēl, es vēsi iebildu, bet septiņpadsmitā ir paredzēta man!

-    Es nevaru tam piekrist!

Iejaucās stjuarts.

-Otra kajīte ir gluži tāda pati, tikai labāka.

-    Es gribu tieši septiņpadsmito!

-     Ko tas viss nozīmē? mūs uzrunāja kāda jauna balss. Stjuart, ievietojiet manas lietas šeit! Šī ir mana kajīte.

Tas bija mans kaimiņš pie lenča galda, garīdznieks Edvards Čičesters.

-     Lūdzu, piedodiet, es teicu, tā ir mana kajīte!

-     Tā ir paredzēta seram Jūsteisam Pedleram,

-    sacīja misters Pegets.

Mēs visi bijām diezgan iekarsuši.

-     Atvainojos, ka mēs strīdamies par šo lietu,

-     sacīja Čičesters ar lēnprātīgu smaidu, kurš neveiksmīgi maskēja viņa apņemšanos panākt savu. "Lēnprātīgie vīrieši vienmēr ir stūrgalvīgi," es nodomāju.

Viņš sāniski iestājās durvīs.

-    Jūs varat dabūt divdesmit astoto kajīti, teica stjuarts, tā ir ļoti laba kajīte!

-    Baidos, ka man nāksies neatlaidīgi pieprasīt septiņpadsmito kajīti, kura bija man apsolīta.

Mēs nonācām strupceļā. Ikviens no mums bija apņēmies nepiekāpties. Godīgi sakot, es katrā ziņā varēju piekāpties strīdā un atvieglot šo sarežģījumu, izvēloties divdesmit astoto kajīti. Man nebija īpaši svarīgi, kuru kajīti dabūt, izņemot trīspadsmito, bet es biju pārskaitusies. Man nebija ne mazākā nodoma pirmajai piekāpties. Un man nepatika Čičesters. Viņam bija mākslīgi zobi, kuri ēdot klikstēja. Daudzi vīrieši varētu krist uz nerviem pat krietni mazāka iemesla dēļ.

Mēs visi teicām no jauna tās pašas frāzes. Stjuarts mūs pūlējās arvien stingrāk pārliecināt, ka abas pārējās kajītes ir ērtākas. Neviens nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

Pegets sāka zaudēt cīņassparu. Čičesters mierīgi turējās. Ar piepūli arī es neatlaidos. Un pagaidām neviens no mums neatkāpās ne par collu.

Stjuarta mājiens un klusi pateikts vārds lika saprast, kas jādara. Es neuzkrītoši pazudu. Biju priecīga, pēkšņi sastopot saimniecības pārzini.

-    Ak, lūdzu, es teicu, jūs sacījāt, ka septiņpadsmitā kajīte būs mana. Bet misters Čičesters un misters Pegets neatstājas. Jūs taču atļausiet man ieņemt šo kajīti, vai ne?

Man allaž licies, ka citi vīrieši nav tik jauki pret dāmām kā jūrnieki. Mazais saimniecības pārzinis izrīkojās spīdoši. Viņš atsteidzās uz notikuma vietu un paziņoja strīdniekiem, ka septiņpadsmitā kajīte ir mana, bet pārējie var ievākties trīspadsmitajā un divdesmit astotajā kajītē vai ari, pēc izvēles, palikt tur, kur līdz šim. Es ļāvu skatienam izpaust, kāds viņš bija varonis, un tad iekārtojos savā jaunajā īpašumā. Sadursme bija radījusi man labvēlīgus apstākļus. Jūra bija rāma, laiks pamazām kļuva siltāks. Jūras slimība bija pagātne!

Es uzgāju uz klāja un tiku iepazīstināta ar kādas kuģa spēles noslēpumiem. Kā dalībniece es iesaistījos dažādos sporta veidos. Tēja tika servēta uz klāja, un es ēdu ar lielu apetīti. Pēc tējas spēlēju galda tenisu ar dažiem patīkamiem jauniem cilvēkiem. Viņi bija ārkārtīgi jauki pret mani. Jutu, ka dzīve ir burvīga.

Signāls uz pārģērbšanos man bija pārsteigums, un es steidzos uz savu jauno kajīti. Tur mani gaidīja stjuarte ar norūpējušos seju.

Mis, jūsu kajītē pēc kaut kā nepatīkama smird. Es nevaru iedomāties, kas tas ir, un es domāju, vai jūs šeit varēsiet gulēt. Šķiet, ka uz C klāja ir brīva viena kajīte. Jūs varat doties turp protams, tikai uz vienu nakti.

Smaka tiešām bija ļoti nepatīkama gandrīz pretīga.

Es stjuartam teicu, ka padomāšu par šo kajītes maiņu, kamēr pārģērbšos. Aiz nepatikas šņaukājoties, steidzos pārmainīt apģērbu.

Kas tā varēja būt par smaku? Beigta žurka? Nē, kaut kas sliktāks un pavisam savāds. Tagad es sapratu, kas tas bija! Tā bija smaka, kuru es jau pazinu agrāk. Asafoetida! Kara laikā es īsu brīdi biju strādājusi hospitāļa aptiekā un tur iepazinu dažādas pretīgas zāles.

Tā bija asafoetida. Bet kāpēc…? Es iegrimu pārdomās par notikušo. Kāds bija izkaisījis šķipsniņu asafoetidas pulvera manā kajītē. Bet kāpēc? Tādēļ, lai es atstātu kajīti? Kādēļ viņi tik ļoti vēlējās dabūt mani ārā no šejienes? Es pārdomāju pēcpusdienas strīdu vēlreiz, bet jau citā skatījumā. Kāda iemesla dēļ tik daudzi cilvēki gribēja iekārtoties tieši septiņpadsmitajā kajītē? Divas pārējās bija labākas kajītes; kāpēc abi vīrieši tik neatlaidīgi pūlējās iegūt septiņpadsmito?

"Septiņpadsmit!" Ko šis skaitlis nozīmēja? Bija septiņpadsmitais datums, kad es atstāju Sauthemptonu. "Tas bija septiņpadsmitajā!" Man pēkšņi aizrāvās elpa. Es ātri atvēru savu ceļojumu somu un no slēptuves, kuru biju ierīkojusi starp sarullētām zeķēm, paņēmu savu vērtīgo zīmīti.

17 1 22 biju to pieņēmusi par Kilmordenkāstlas aizbraukšanas datumu.

Varbūt es kļūdījos? Sāku domāt par to, vai kādam, uzrakstot datumu, būtu nepieciešams bez mēneša vēl atzīmēt arī gadu? Varētu būt, ka skaitlis "septiņpadsmit" nozīmē septiņpadsmito kajīti? Un "viens"? Laikam pulksten vienos. Tādā gadījumā skaitlis "divdesmit divi" bija datums. Es ielūkojos savā mazajā piezīmju grāmatiņā.

Rīt būs 22. janvāris.

Desmitā nodala

Es biju ļoti uztraukusies. Biju pārliecināta, ka beidzot esmu trāpījusi uz pareizajām pēdām. Viena lieta bija skaidra, es nedrīkstu pamest kajīti. Asafoetidas smaku varēja paciest. Es no jauna apdomāju man zināmos faktus. Rīt būs 22. datums un pulksten vienos naktī vai vienos pusdienlaikā kaut kam jānotiek. Es izšķīros par vieniem naktī. Tagad pulkstenis bija septiņi. Pēc sešām stundām es to uzzināšu. Vēl tagad nesaprotu, kā es izturēju šo vakaru. Atgriezos savā kajītē diezgan agri. Es pateicu stjuartei, ka visu uztveru vēsā mierā un neuztraucos par smakām. Viņa šķita mazliet pārsteigta, bet es paliku pie sava.

Vakars likās bezgalīgi garš. Es parastā laikā devos gulēt, bet gadījumam, ja notiks kas neparedzēts, ietinos biezā flaneļa tērpā un kājās uzģērbu rītakurpes. Tā ietērpusies, jutu, ka varētu strauji pielēkt kājās un enerģiski rīkoties.

Ko es gaidīju, kas varētu notikt? īsti nezinu. Neskaidras fantāzijas, lielākoties neticami neprātīgas, šaudījās galvā. Bet par vienu lietu es biju pilnīgi pārliecināta vienos naktī kaut kam vajadzētu notikt.

Dzirdēju, kā dažādos laikos dodas pie miera citi mani kaimiņi.

Bija dzirdami klusināti sarunu fragmenti, smiekli, labas nakts vēlējumi, un tad iestājās klusums. Lielākā daļa uguņu tika izdzēstas. Palika degam tikai viena gaiteņa galā un neliela lampiņa manā kajītē. Dzirdēju, kā pulkstenis nosita astoto stundu. Nākamās stundas man šķita garākās manā mūžā. Es slepeni pārbaudīju pulksteni, lai būtu droša, ka nenokavēju noteikto stundu.

Ja mani pieņēmumi izrādīsies kļūdaini, ja nekas pulksten vienos nenotiks, tad būšu nokļuvusi muļķīgā situācijā, jo ziedoju visu savu naudu, kas man piederēja, tikai ilūzijām.

Mana sirds sāpīgi dauzījās. Augšā nosita pulkstenis. Viens naktī! Un nekas. Bet kas tas? Es dzirdēju ātru, vieglu pēdu dipoņu kāds skrēja pa koridoru. Tad pēkšņi kā bumbas sprādziens atsprāga manas kajītes durvis, un kāds vīrietis burtiski iekrita iekšā.

Glāb mani, viņš aizsmacis teica, viņi man seko!

Tas nebija brīdis paskaidrojumiem. Ārpusē es izdzirdēju soļus. Man bija dažas sekundes laika, lai izlemtu, kā rīkoties. Es pielēcu kājās un stāvēju aci pret aci ar svešinieku kajītes vidū. Telpā nebija vietas, lai ļautu paslēpties sešas pēdas lielam vīrietim. Ar vienu roku es izvilku savu ceļojumu somu, un svešinieks palīda zem kojas. Es pacēlu vāku un ar otru roku nolaidu mazgājamo bļodu. Veikla kustība, un mani mati mazā mezglā bija savīti galvvidū. No izskata viedokļa tas nebija īsti mākslinieciski, bet no cita tas izskatījās meistarīgi. Lēdiju, kuras mati uzsprausti neglītā mezglā un kura .ņem ziepes no trauka, lai neapšaubāmi mazgātu kaklu, būtu grūti turēt aizdomās par patvēruma sniegšanu bēglim.

Atskanēja klauvējiens pie durvīm, un negaidot manu "Lūdzu, ienāciet!" tās tika atvērtas. Es nezinu, ko es cerēju ieraudzīt. Domāju, ka man bija neskaidri priekšstati par misteru Pegetu, kurš draudīgi vicinātu revolveri, vai arī manu draugu misionāru ar smilšu maisu vai kādu citu nāvējošu ieroci. Bet, godīgi sakot, es necerēju ieraudzīt nakts stjuarti ar izbrīnītu seju, kuras persona pauda viņas amata nozīmīguma apziņu.

-     Es ļoti atvainojos, mis, man šķita, ka jūs saucāt palīgā!

-    Nē, noliedzu, es nesaucu!

-    Piedodiet par traucējumu!

-     Viss kārtībā, sacīju, es nevarēju gulēt. Nolēmu, ka mazgāšanās palīdzēs.

Tas izklausījās tā, it kā mazgāšanās nakts vidū man būtu parasta lieta.

-      Vēlreiz atvainojos, noteica stjuarte, bet šeit kāds džentlmenis ir stipri iedzēris, un mēs baidāmies, ka viņš varētu ieiet kādā no lēdiju kajītēm un viņas nobiedēt.

-     Cik šausmīgi! es satraukti izsaucos. Es ceru, ka viņš taču neienāks šeit?

-     Ak, nedomāju, mis! Ja tā notiek, tad zvaniet! Ar labunakti!

-    Ar labunakti!

Es atvēru durvis un pārlaidu skatu koridoram. Izņemot aizejošo stjuarti, neviens tur nebija redzams.

Piedzēries! Tātad tāds bija izskaidrojums. Mans aktrises talants tika izrādīts veltīgi. Es pavilku ceļasomu mazliet tālāk un sarūgtinātā tonī sacīju:

-    Lūdzu, nāciet ārā! Neviens neatbildēja. Es palūkojos zein kojas. Mans "viesis" gulēja nekustīgi. Viņš šķita iemidzis. Es paraustīju viņa plecu. Viņš nekustējās.

"Galīgi piedzeries", es īgni nodomāju, "ko lai daru?"

Tad es ieraudzīju kaut ko, kas lika man aizturēt elpu, uz grīdas vīdēja mazs, koši sarkans piliens.

Saņemot visus spēkus, man izdevās izvilkt vīrieti kajītes vidū. Nāves bālums viņa sejā rādīja, ka viņš ir bez samaņas. Es konstatēju viņa ģīboņa iemeslu. Vīrietim zem kreisās pleca lāpstiņas bija iedurts ar nazi nejauks, dziļš ievainojums. Es novilku viņa mēteli un ķēros pie brūces apkopšanas. No aukstā ūdens viņš sāpēs sakustējās un mēģināja slieties sēdus.

-    Lūdzu, nekustieties, es teicu. Viņš bija no tiem jaunajiem vīriešiem, kuri acīmredzot ļoti ātri atgūst spēkus. Viņš lēnām pieslējās kājās un stāvēja, mazliet grīļodamies.

-     Paldies, bet man nav nepieciešama nekāda palīdzība!

Viņa uzvedība bija izaicinoša, gandrīz agresīva. Viņš neizrādīja nekādu pateicību.

-    Tas ir bīstams ievainojums! Ļaujiet man to pārsiet!

-    Nedariet neko!

Viņš meta vārdus man sejā, it kā es būtu lūgusi viņa labvēlību. Tas uzkurināja manu ne pārāk miermīlīgo temperamentu.

-    Es nevaru apsveikt jūs ar izcilu audzināšanu

un izsmalcinātām manierēm, vēsi teicu.

-    Es toties varu jūs atbrīvot no savas klātbūtnes. Vīrietis devās uz durvīm, bet pēkšņi sagrīļojās. Ar nervozu kustību viņš saļima uz dīvāna.

-     Neesiet muļķis, es bezceremoniāli mēģināju pārliecināt, jūs taču negribat asiņojošs klaiņot pa kuģi, vai ne?

Izskatījās, ka to viņš saprata, jo mierīgi sēdēja, kamēr es, cik labi vien prazdama, apsaitēju ievainojumu.

-    To, es sacīju, papliķēdama savu rokudarbu, vajadzēja izdarīt uzreiz. Vai jūs esat tagad nomierinājies un vēlētos man pastāstīt, ko tas viss nozīmē?

-     Man ļoti žēl, ka es nevaru apmierināt jūsu ziņkāri.

-    Kāpēc ne? es vīlusies noteicu.

Viņš pasmīnēja.

-     Ja vēlies, lai notikums kļūtu plaši zināms, pastāsti sievietei, ja nevēlies, turi muti ciet.

-    Jūs domājat, ka es nespēju glabāt noslēpumu?

-    Es nedomāju, es zinu.

Viņš piecēlās kājās.

-    Katrā ziņā, spītīgi teicu, es spēšu mazliet pastāstīt par šīvakara notikumiem.

-   Es nemaz nešaubos, ka jūs tā darīsiet, viņš vienaldzīgi noteica.

-    Kā jūs uzdrošināties! es dusmīgi iesaucos.

Mēs stāvējām, lūkodamies viens otrā ar niknumu kā sīvākie pretinieki. Pirmoreiz es tik tuvu viņu aplūkoju; īsi apcirpti, tumši mati, kalsna seja ar rētu uz vaiga, dīvainas, gaiši pelēkas acis, kas lūkojās manī ar grūti aprakstāmu, pārgalvīgu izsmieklu. Viņā bija kaut kas bīstams.

-    Jūs man joprojām neesat pateicies par dzīvības glābšanu, es teicu liekuļoti saldi.

Tas bija tieši trāpīts. Skaidri redzēju viņu saraujamies. Intuitīvi jutu, ka viņš ienīst atgādinājumu par savas dzīvības glābšanu. Bet tas man nerūpēja. Gribēju viņu aizvainot.

-    Tagad vēlos, kaut, Dieva dēļ, jūs to nebūtu darījusi, viņš nesavaldīgi sacīja, labāk būt beigtam un ārā no tā visa.

-    Priecājos, ka jūs vismaz atzīstat parādu! Jūs nevarat to padarīt par nebijušu. Es izglābu jūsu dzīvību un gaidu, kad jūs man par to pateiksiet paldies. Ja skatiens varētu nogalināt, tad to viņš noteikti izdarītu. Mani rupji pagrūzdams, viņš aizspraucās garām. Durvīs vīrietis atskatījās un pāri plecam noteica:

-    Es nepateikšos jums ne tagad, ne arī kaut kad vēlāk. Bet nenoliedzu, ka esmu jums parādā. Kādu dienu es to atmaksāšu.

Viņš aizgāja, pamezdams mani. Mana sirds dobji sitās.

Vienpadsmitā nodaļa

Tajā nakti vairs nebija citu uztraukumu. No rīta piecēlos vēlu un pabrokastoju gultā.

-     Labrīt, čigānmeitene! Sēdieties pie manis! Jūs izskatāties tā, it kā būtu slikti gulējusi.

-     Kādēļ jūs mani saucat par čigānmeiteni? es jautāju, paklausīgi apsēzdamās.

-      Kādēļ? Jums piestāv! Pie sevis es jūs tā saucu kopš paša ceļojuma sākuma. Tā ir kāda čigāniska stihija, kas dara jūs tik atšķirīgu no pārējiem. Esmu sapratusi, ka, manuprāt, jūs un pulkvedis Reiss esat vienīgie cilvēki uz šī kuģa, ar kuriem sarunājoties es negarlaikojos līdz nāvei.

-    Tas ir interesanti, sacīju, tieši to pašu es varētu teikt arī par jums tikai tas ir daudz saprotamāk jūsu gadījumā. Jūs esat tik nevainojami pilnīga personība.

-    Labi teikts, misis Blēra nošūpoja galvu, pastāstiet man visu par sevi, čigānmeitene! Kāpēc jūs dodaties uz Dienvidāfriku?

Es pastāstīju viņai par Papas mūža darbu.

-    Tātad jūs esat Čārlza Bedingfelda meita? Es jau domāju, ka jūs, mis, nevarat būt provinciāla! Vai jūs dodaties uz Brokenhillu izrakt jaunus galvaskausus?

-     Iespējams, es piesardzīgi teicu. Man ir ari citi plāni!

-     Jūs esat noslēpumaina draiskule! Bet šorīt izskatāties nogurusi. Vai labi gulējāt? Es nevaru noturēties nomodā uz kuģa. Tā saka, ka desmit stundas guļ tikai trakie. Es varu nogulēt kaut vai divdesmit!

Viņa nožāvājās, izskatīdamās kā miegains kaķēns.

-     Stjuarts, idiots, uzmodināja mani nakts vidū, lai atdotu filmas rullīti, ko es vakar pazaudēju. Viņš to izdarīja ļoti melodramatiskā veidā, iemetot manā kajītē caur ventilatora lūku. Pirmajā

brīdī man šķita, ka tā ir bumba!

> 7

-     Lūk, jūsu pulkvedis, es sacīju, kad staltā, kareivīgā pulkveža Reisa figūra parādījās uz klāja.

-     Viņš nav mans pulkvedis! Manuprāt, viņš ļoti apbrīno jūs, čigānmeitene! Lūdzu, neskrieniet prom!

-     Es gribu kaut ko aplikt ap galvu, kaut ko, kas būtu ērtāks par cepuri.

Es viegli aizslīdēju prom. Nez kādēļ pulkveža Reisa sabiedrībā jutos neērti.

Es devos lejup uz savu kajīti un sāku meklēt kaut ko, ar ko varētu apvaldīt savas nepaklausīgās matu cirtas.

Esmu cilvēks, kam patīk, ja lietas ir noliktas akurāti, zināmā kārtībā. Tikko atvēru atvilktni, ievēroju, ka manas mantas ir sajauktas. Ikviena

lieta bijusi apgrozīta, un viss izskatījās izsvaidīts. Paskatījos citā atvilktnē un nelielajā trauku skapī. Arī tur viss liecināja par to pašu.

Izskatījās, ka šis cilvēks steidzies un kaut ko meklējis.

Ar drūmu sejas izteiksmi apsēdos uz kojas malas. Kurš būtu vandījies pa manu kajīti, un ko viņš meklējis? Vai tā bija papīra lapiņa ar uzkricelētajiem skaitļiem un vārdiem? Es noraidoši pakratīju galvu. Patiesībā tā tagad bija pagātne. Bet kas vēl šeit varēja notikt?

Tik satraucošie pagājušās nakts notikumi neizskaidroja lietas būtību. Līdz vakardienai savu nakts "viesi" uz kuģa klāja vai salonā nebiju redzējusi. Vai viņš bija viens no komandas cilvēkiem, vai pasažieris? Kurš viņu sadūra? Un kāpēc, Dieva dēļ, septiņpadsmitā kajīte ir tik svarīga? Tas viss bija noslēpums, bet nebija šaubu, ka uz Kilmordenkāstlas notika dīvainas lietas. Mēģināju uzskaitīt tos, kurus būtu mans pienākums turēt aizdomās.

97

Neskaitot manu pagājušās nakts "viesi", bet apņemoties viņu atklāt kādu dienu uz kuģa, es atlasīju personas, kuras būtu ievērības cienīgas: pirmkārt, sers Jūsteiss Pedlers. Viņš ir Milhauzas īpašnieks, un viņa atrašanās uz kuģa izskatās kā sagadīšanās; otrkārt, misters Pegets, sekretārs ar ļauno skatienu, kura dedzība iegūt septiņpadsmi-

A. Kristi • 13

to kajīti bija ļoti uzkrītoša. N. B. uzzināt, vai viņš pavadīja seru Jūsteisu uz Kannām; treškārt, garīdznieks Eduards Čičesters. Vienīgais, kas liecināja pret viņu, bija viņa stūrgalvība attiecībā uz septiņpadsmito kajīti. Stūrgalvība ir apbrīnojama īpašība!

Bet, pēc manām domām, saruna ar misteru Čičesteru nevarētu nākt par sliktu.

Steidzīgi aptinusi ap galvu lakatu, apņēmības pilna, es devos atpakaļ uz klāja.

Man laimējās. Mans "medījums", atbalstījies pret margām, dzēra buljonu.

-     Ceru, ka jūs atceraties mani sakarā ar septiņpadsmitās kajītes notikumiem! sacīju, veltot viņam savu visjaukāko smaidu.

-      Es uzskatu, ka nav kristieša cienīgi turēt ļaunu prātu, vēsi teica misters Čičesters. Bet saimniecības pārzinis bija apsolījis man kajīti.

-    Saimniecības pārziņi ir tik aizņemti, vai ne?

-    es nenoteikti iebildu. Man šķiet, viņiem kādreiz gadās ko aizmirst.

Misters Čičesters neatbildēja.

-    Vai tas ir jūsu pirmais ceļojums uz Āfriku?

-    es apjautājos, turpinot sarunu.

-    Uz Dienvidāfriku dodos pirmo reizi! Bet es pēdējos divus gadus esmu nostrādājis Austrumāfrikas vidienē starp kanibālu ciltīm.

-     Cik aizraujoši! Vai jums bieži ir nācies glābties?

-    Glābties?

-    Es domāju, lai neapēstu.

-     Jums, mis Bedingfelde, nevajadzētu izturēties vieglprātīgi pret svētām lietām.

-     Es nezināju, ka kanibālisms ir svēta lieta, dzēlīgi atcirtu. To izsakot, man prātā ienāca kāda doma! Ja misters Čičesters patiesi ir pavadījis pēdējos divus gadus Āfrikas vidienē, kā tas ir iespējams, ka viņš nav saulē iededzis? Viņa āda bija bāli sārta kā zīdainim. Te patiešām bija kaut kas neticams. Tomēr viņa balss un uzvedība bija ļoti pārliecinoša. Varbūt pat pārāk dabīga. Vai viņš tiešām bija garīdznieks, vai par tādu tikai izlikās?

Es domās atgriezos pagātnē pie mācītāja palīgiem, kurus biju pazinusi Mazajā Hempslijā. Daži no.viņiem man patika, daži ne. Bet neviens no viņiem nebija līdzīgs misteram Čičesteram. Viņi bija cilvēcīgi misters Čičesters likās pārāk cildens un varonīgs.

Es visu to apdomāju, kad garām pagāja sers Jūsteiss Pedlers. Līdzko viņš atradās blakus misteram Čičesteram, pēkšņi apstājās un pacēla papīra gabaliņu, kuru pasniedza garīdzniekam.

-    Jūs esat to pazaudējis! Viņš turpināja ceļu un neievēroja mistera Čičestera satraukumu. Es ievēroju, cik ļoti viņu satrauca lapiņas atgūšana. Viņš kļuva slimīgi zaļgans un saburzīja zīmīti. Manas aizdomas pieauga simtkārtīgi.

-    Jāā, mana sprediķa fragments, ko esmu sacerējis, — viņš sacīja, muļķīgi smaidīdams.

-     Patiesi? es pieklājīgi painteresējos. Patiešām sprediķa fragments?

Nē, misters Čičesters bija pārāk nemākulīgs melis.

Viņš drīz, nomurminājis atvainošanos, mani pameta. Ai, cik ļoti es vēlējos, kaut es būtu bijusi tā, kura pacēla papīra gabaliņu, nevis sers Jūsteiss Pedlers! Viena lieta bija skaidra es nevarēju izslēgt misteru Čičesteru no aizdomās turēto saraksta. Viņš pat kļuva par visaizdomīgāko personu.

Pēc pusdienām, kad devos dzert kafiju, ievēroju seru Jūsteisu un Pegetu sēžam kopā ar misis Blēru un pulkvedi Reisu.

Misis Blēra smaidot aicināja mani savā kompānijā, un es pievienojos šim pulciņam. Viņi runāja par Itāliju.

-    Bet tas ir maldinoši, misis Blēra neatlaidīgi apgalvoja, aqua calda, protams, vajadzētu nozīmēt aukstu, nevis karstu ūdeni.

-     Jūs neesat latīņu valodas speciāliste, smaidot teica sers Jūsteiss.

-            Vīrieši ir tik augstās domās par savu latīņu valodu, sacīja misis Blēra. Un vienmēr atgadās situācija kad jūs senās baznīcās palūdzat iztulkot uzrakstus, viņi nekad to nevar izdarīt! Viņi vilcinās un svārstās, un visādi pūlas no tā izvairīties.

-     Pilnīgi pareizi, apstiprināja pulkvedis Reiss, es vienmēr tā daru.

-    Bet es mīlu itāļus, turpināja misis Blēra, viņi ir tik izpalīdzīgi, ka citreiz jau tas kļūst pat apgrūtinoši. Jūs viņiem jautājat par ceļa virzienu, bet viņi tā vietā, lai īsi atbildētu "sākumā pa labi, pēc tam pa kreisi", appludina jūs ar labi izdomātu norādījumu straumi, kamēr jūs pavisam samulstat, paņem jūs maigi zem rokas un pavada turp, kur vēlaties doties.

-    Vai tāda bija arī jūsu pieredze Florencē, Peget? vaicāja sers Jūsteiss, ar smaidu vēršoties pie sava sekretāra.

Kāda iemesla dēļ jautājums šķita samulsinām misteru Pegetu.

Viņš sastostījās un nosarka.

-     Jā, tik tiešām, jā patiesi! Tad, nomurminājis atvainošanos, viņš piecēlās un atstāja čalojošo pulciņu.

-    Man rodas aizdomas, ka Gijs Pegets Florencē ir nodarbojies ar tumšām lietām, piebilda sers Jūsteiss, nolūkojoties pakaļ sava sekretāra aizejošajam stāvam. Kad vien tiek pieminēta

Florence vai Itālija, viņš maina sarunas tēmu vai strauji aizbēg.

-     Varbūt viņš kādu tur nogalinājis, cerību pilnā balsī ieminējās misis Blēra, viņa izskats es ceru, ka neaizskaršu jūsu jūtas, ser Jūsteis, liecina par to, ka viņš būtu spējīgs kādu nogalināt.

-     Jā, nevainojamais Cinquecento! Tas mani dažreiz uzjautrina īpaši, ja kāds tik labi kā es zina, cik likumam padevīgs un cienījams patiesībā ir šis nabaga zēns.

-    Viņš jau ilgu laiku ir kopā ar jums, ser Jūsteis? -jautāja pulkvedis Reiss.

-    Sešus gadus, ar dziļu nopūtu paskaidroja sers Jūsteiss.

-     Viņam vajag būt nenovērtējamam, sacīja misis Blēra.

-     O, nenovērtējams! Jā, tiešām nenovērtējams, sers Jūsteiss to teica tik nospiestā balsī, it kā mistera Pegeta nenovērtējamība viņam būtu liela nelaime. Tad viņš krietni možāk piemetināja: Bet, manas dārgās lēdijas, viņa sejai vajadzētu iedvest jums uzticību. Neviens sevi cienošs slepkava izskata ziņā nevarētu līdzināties viņam. Es tagad ticu, ka Kripens bija viens no jaukākajiem puišiem, kādu vien var iedomāties.

-     Viņam bija ķēriens uz pasažieru tvaikoņiem, vai ne? nomurmināja misis Blēra.

Mums aiz muguras kaut kas nošķindēja. Es strauji pagriezos. Misteram Čičesteram bija izkritusi kafijas tase. Mūsu vakarēšana drīz izjuka, misis Blēra devās lejā gulēt, un es uzgāju uz klāja. Pulkvedis Reiss man sekoja.

-     Jūs esat ļoti izvairīga, mis Bedingfelde! Es jūs vakarnakt deju laikā visur meklēju.

-    Es agri aizgāju gulēt, paskaidroju.

-     Vai arī šonakt jūs domājat aizmukt? Vai nāksiet dejot ar mani?

-    Būšu ļoti priecīga padejot ar jums, kautrīgi nomurmināju, bet misis Blēra…

-    Mūsu draudzenei misis Blērai ne īpaši patīk dejot.

-    Un jums patīk?

-    Man patīk de jot ar jums.

-    O! es nervozi izdvesu.

Es mazliet baidījos no pulkveža Reisa. Bet tas bija daudz labāk, nekā sarunāties par pārakmeņotiem galvaskausiem ar veciem, iesūnojušiem profesoriem!

Pulkvedis Reiss patiešām bija mana stingrā, klusā rodēzieša ideāls. Iespējams, ka es varētu viņu apprecēt! Nebija svarīgi, cik tas ir reāli, bet, kā skauti saka: "Esi gatavs!" Un visas sievietes katru vīrieti, kuru sastop, apsver kā iespējamu vīru sev vai savām labākajām draudzenēm.

Tajā vakarā es vairākkārt dejoju ar viņu. Viņš dejoja labi. Kad dejas beidzās un es gatavojos iet gulēt, viņš ierosināja pastaigāties pa klāju. Mēs nogājām trīs lokus, līdz apsēdāmies. Tuvumā neviens cits nebija redzams. Kādu brīdi mēs pļāpājām par šo un to.

Vai zināt, mis Bedingfelde, es jau sen cerēju sastapt jūsu tēvu. Savā jomā, manuprāt, ļoti interesants vīrs, un tā ir nozare, kura mani ļoti valdzina. Arī es esmu mazlietiņ ko paveicis šajā nozarē, tādēļ ka pabiju Dordognes novadā…

Mūsu saruna kļuva profesionāla. Pulkveža Reisa lepnums nemaz nebija tik niecīgs. Viņš zināja diezgan daudz. Bet tajā pašā laikā viņa sacītajā bija viena vai divas dīvainas kļūdas pārteikšanās. Es gandrīz ieminējos par tām. Bet viņš veikli apsteidza manu repliku un izlaboja teikto. Vienubrīd viņš stāstīja par monsteriāno periodu kurš seko aurignāciju periodam nejēdzīga kļūda cilvēkam, kurš kaut ko zina par šo nozari.

Pulkstenis rādīja jau divpadsmito nakts stundu, kad es atgriezos savā kajītē.

Joprojām lauzīju galvu par tām dīvainajām pretrunām. Vai tas bija iespējams, ka viņš kāda cita iemesla dēļ sāka šo sarunu bet īstenībā viņš par arheoloģiju nezināja neko? Es noraidoši pakratīju galvu, nebūdama īsti apmierināta ar šādu risinājumu.

Tikai tad, kad biju jau apgūlusies, es pielēcu sēdus. Jā man pēkšņi galvā iešāvās kāda doma. Vai tikai viņš mani neizprašņāja? Un šīs nelielās neprecizitātes bija tikai pārbaude, lai redzētu, ko es patiesībā zinu par jautājumiem, par kuriem apspriedāmies. Citiem vārdiem sakot, viņš turēja mani aizdomās, vai es esmu īstā Anna Bedingfelde.

Kāpēc?

Divpadsmitā nodaļa

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

Varētu pastāstīt kaut ko par dzīvi uz kuģa. Tā visumā ir mierīga. Mani sirmie mati, par laimi, atbrīvo mani no pazemojošās ābolu ripināšanas, skraidelēšanas augšup un lejup pa klāju ar kartupeļiem un olām un vēl smagākām spēlītēm.

Man vienmēr tas ir bijis noslēpums, kādu prieku cilvēki rod šajās nogurdinošajās izdarībās. Bet pasaulē ir daudz trako. Var slavēt Dievu par viņu eksistenci un turēties no viņiem tālāk.

Par laimi, es esmu izcils jūrasbraucējs. Pegets, nabaga zēns, tāds nav. Viņš kļuva zaļš jau drīz pēc tam, kad pametām Sobutu. Pieņemu, ka mans otrs tā saucamais sekretārs arī ir slims ar jūras slimību. Katrā ziņā viņš vēl nav parādījies. Varbūt tā nav jūras slimība, bet smalka diplomātija. Lieliski, ka man par viņu nav jāraizējas.

Cilvēki uz kuģa ir stipri noplukuši. Tikai divi pieklājīgi bridža spēlmaņi un viena piedienīga izskata sieviete misis Klerense Blēra. Protams, es viņu esmu saticis pilsētā. Viņa ir vienīgā man pazīstamā sieviete, kurai piemīt humora izjūta. Man patīk sarunāties ar viņu, un es to varētu izbaudīt daudz labāk, ja netraucētu tas garkājainais, nerunīgais ēzelis, kurš pieķēries viņai kā dadzis. Es nedomāju, ka pulkvedis Reiss patiesi izklaidē viņu. Viņš savā ziņā ir izskatīgs vīrietis, bet ļoti garlaicīgs. Viens no tiem stiprajiem, klusajiem vīriešiem, par kuriem jūsmo romānu rakstnieces un jaunas meitenes. Kad mēs atstājām Madeiru, Gijs Pegets uznāca uz klāja un dobjā balsī sāka šļupstēt par darbu. Kas par nelabo, kurš grib strādāt, atrodoties uz kuģa? Tā ir taisnība, ka esmu apsolījis saviem izdevējiem vasaras sākumā savas "Atmiņas", bet kas par to? Kurš gan lasa atmiņas? Tikai vecas lēdijas piepilsētās. Un no kā manas

atminas sastāvētu? Es esmu savā dzīvē saskrē-

>

jies ar neskaitāmiem slaveniem cilvēkiem. Kopā ar asistentu Pegetu es sagudroju par tiem pliekanas anekdotes. Un patiesība ir tāda, ka Pegets ir pārāk godīgs attieksmē pret darbu.

Viņš negrib ļaut man sagudrot jokus par cilvēkiem, par kuriem tas bija iespējams, bet ar kuriem es neesmu īstenībā ticies. Es mēģināju izturēties pret viņu laipni.

-    Jūs izskatāties kā īsts vraks, dārgo zēn, es nevērīgi piebildu. Ja vispirms kas nepieciešams, tad tas ir guļamkrēsls saulē. Nē, ne vārda vairāk! Darbs var pagaidīt.

Nākamais jautājums, par ko viņš uztraucās, bija papildus kajīte.

-     Jūsu kajītē nav vietas strādāšanai, ser Jūsteis. Tā ir pilna ar ceļojumu somām.

No viņa balss varēja noprast, ka ceļasomās atradās melnas vaboles vai kaut kas vēl riebīgāks, kam nevajadzēja atrasties manā kajītē. Es misteram Pegetam paskaidroju, taču viņš nesaprata, ka parasti ceļojuma laikā man nepieciešama kajīte, kur pārģērbties.

Viņš veltīja man vāru smaidu, ar kuru parasti apsveica manus mēģinājumus jokot, un tad atgriezās pie darba lietām.

-    Mums grūti būtu strādāt manā mazajā alā.

Es zinu Pegeta "mazās alas" parasti viņam

bija labākā kuģa kajīte.

-     Atvainojos, ka kapteinis nav izdzīts jums par godu, es sarkastiski teicu, varbūt jūs gribētu nolikt kaut ko no liekās bagāžas manā kajītē?

Ar tādu viru kā Pegets ir bīstami jokot. Viņ uzreiz atplauka.

-    Labi, ja es varētu atbrīvoties no rakstāmma-: šinas un rakstāmlietu somas…

Rakstāmlietu somas svars bija vairākas pamatīgas tonnas. Tas bija cēlonis nebeidzamām nepatikšanām ar nesējiem, un Pegeta dzīves mērķis bija iesmērēt tās man. Starp mums risinājās nepārtraukta ciņa. Šķita, ka viņš tās uzskata kā manu sevišķu personīgo īpašumu. Bet es, no otras puses, uzmanīju kravu kā vienīgo sekretāram patiešām nepieciešamo lietu.

-     Mēs dabūsim vēl vienu kajīti, es steidzīgi teicu.

Šī lieta izskatījās pavisam vienkārša, bet Pegets ir cilvēks, kuram patīk noslēpumi.

Viņš ieradās nākamajā dienā pie manis ar tādu seju kā renesanses laika sazvērniekam.

-    Atcerieties, jūs likāt darba telpām man izvēlēties septiņpadsmito kajīti?

-    Jā, un kas tur īpašs? Vai rakstāmlietu soma iestrēgusi durvīs?

-     Tur durvis ir tikpat lielas kā citām kajītēm, Pegets nopietni atbildēja. Bet es jums, ser Jūsteis jau stāstīju, ka tur notiek kaut kas ļoti dīvains.

Prātā pazibēja atmiņas no izlasītās grāmatas "Augšējā guļvieta".

-    Ja jūs domājat, ka tur spokojas, es sacīju, mēs tur nenakšņosim, es nerfcdzu iemesla satraukumam. Spoki netēlo mašlnrakstītājus.

Pegets pastāstīja, ka tas nav bijis spoks un ka beigu beigās viņš nav dabūjis septiņpadsmito kajīti.

Viņš izstāstīja man garu un sarežģītu stāstu. Acīmredzot viņš un misters Čičesters, un meitene, kuras vārds ir Bedingfelde, kajītes dēļ gandrīz sagāja matos. Protams, meitene uzvarēja, un Pegets, šķiet, bija par to stipri sarūgtināts.

-   Abas trīspadsmitā un divdesmit astotā bija labākas kajītes, viņš atkārtoja, bet viņi nelikās neko dzirdam.

-   Labi, es sacīju, apspiežot žāvas, galu gala vairs nav jēgas uztraukties.

Viņš veltīja man pārmetošu skatu.

-     Jūs teicāt, ka man jādabū septiņpadsmitā kajīte? Tas Pegetam bija kā bullim sarkana lupata.

-     Manu dārgo zēn, es kaprīzi teicu, es pieminēju septiņpadsmito numuru tāpēc, ka tā varēja izrādīties brīva. Bet es nedomāju, ka jums par šo kajīti būs jācīnās uz dzīvību un nāvi trīspadsmitā vai divdesmit astotā noderēs mums tikpat labi.

Pegets izskatījās aizvainots.

-    Bet tur ir vēl kaut kas vairāk, viņš neatlaidīgi apgalvoja. Mis Bedingfelde dabūja kajīti, bet šorīt es redzēju Čičesteru, zaglīgi apkārt skatoties, iznākam no tās.

Es bargi viņā palūkojos.

-     Ja jūs pūlaties izraisīt neglītu skandālu ap Čičesteru, kurš ir misionārs taču ļoti indīga persona, un ap šo pievilcīgo bērnu Annu Bedingfeldi, es neticu nevienam jūsu vārdam, es vēsi sacīju. Anna Bedingfelde ir ļoti skaista meitene ar sevišķi glītām kājām. Es varētu teikt, viņai ir visskaistākās kājas uz šī kuģa.

Pegetam nepatika mana norāde uz Annas Bedingfeldes kājām. Viņš ir tāda tipa vīrietis, kurš nekad neievēro kājas vai arī, ja ievēro, drīzāk nomirs, nekā izteiks to vārdos. Vēl viņam šķiet, ka mana atzinība par tādām lietām ir frivolitāte.

Man patika kaitināt Pegetu, tādēļ es ļaunprātīgi turpināju:

-    Tā kā jūs ar viņu esat iepazinies, jūs varētu uzaicināt viņu pusdienot pie mūsu galda rītnakt. Tā ir masku balles nakts. Starp citu, jūs labāk varētu noiet lejā pie friziera un sameklēt man balles kostīmu.

-    Jūs taču nevilksiet masku kostīmu? Pegets sacīja balsī, kurā ieskanējās šausmas. Bija redzams, ka, viņaprāt, tas nebija savienojams ar manu cienījamo stāvokli. Viņš izskatījās satriekts un sāpināts. Man patiesībā nebija nodoma vilkt kostīmu, bet Pegeta apmulsums vilināja darīt pretēji.

-     Kā jūs to domājat? es sacīju. Protams, es ģērbšu kostīmu.

Pegets nodrebēja.

-    Aizejiet pie friziera un palūkojiet pēc kostīma, es pabeidzu.

-     Es domāju, ka viņiem nebūs tāda izmēra kostīma, kāds jums nepieciešams, murmināja Pegets, ar acīm novērtējis manu augumu.

Pats to īsti nejuzdams, Pegets palaikam mēdz būt sevišķi riebīgs.

-    Un pasūtiet galdu sešām personām salonā, es piebildu, pie mums viesosies kapteinis, meitene ar skaistajām kājām, misis Blēra…

-    Misis Blēra nenāks viena bez pulkveža Reisa, Pegets iestarpināja, es zinu, ka viņš ir uzaicinājis misis Blēru pusdienot kopā.

Pegets vienmēr visu zina. Es no tiesas biju sakaitināts.

-     Kurš ir Reiss? es aizkaitināts pieprasīju. Kā jau iepriekš sacīju, Pegets visu vienmēr zina vai iedomājas zinām. Viņš atkal izskatījās noslēpumains.

-     Cilvēki runā, ka viņš ir slepenā dienesta puisis, ser Jūsteis. Diezgan liels vīrs piedevām. Bet patiesībā es īsti nezinu.

-     Vai viņš nav tas valdības sūtītais? es iesaucos. vŠeit uz kuģa ir persona, kuras uzdevums ir nogādāt slepenos dokumentus, un valdība tam iedevusi tādu pavadoni, kurš tikai vēlas palikt vienatnē.

Pegets izskatījās aizvien noslēpumaināks. Viņš pienāca mazliet tuvāk un klusinātā balsī sacīja:

-    Ja jūs man jautātu, es teiktu, ka visa šī lieta ir ļoti savāda, ser Jūsteis. Piemēram, mana saslimšana pirms ceļojuma…

-     Manu dārgo zēn, es rupji pārtraucu, tā bija žultslēkme. Jums parasti ir žultslēkmes.

Pegets mazliet saviebās.

-    Tā nebija parastā žultslēkme. Tobrīd…

-    Dieva dēļ, lūdzu, sīkumos nestāstiet, kā jutāties, Peget. Es to nevēlos dzirdēt.

-    Ļoti labi, ser! Bet mans viedoklis ir tāds, ka biju tīšām saindēts.

-    Ak! es izdvesu. Jūs droši vien esat aprunājies ar Reibērnu.

Viņš to nenoliedza.

-    Katrā ziņā, ser Jūsteis, viņš tā domā un viņam vajadzētu zināt.

-     Starp citu, kur jaunais cilvēks atrodas? es jautāju.

-    Es viņu neesmu sastapis, kopš uzkāpām uz kuģa.

-     Viņš paziņojis, ka esot slims un palikšot savā kajītē, ser Jūsteis, Pegets pieklusināja balsi, bet tā ir maskēšanās, esmu par to pārliecināts. Tomēr viņam vajadzētu sargāt labāk.

-    Sargāt?

-    Jūsu drošību, ser Jūsteis. Gadījumā, ja jums kāds uzbruktu.

-     Jūs esat tik jautrs zēns, Peget, es sacīju, es ticu, ka iztēle jūs nekad nepamet. Jūsu vietā es ietu uz dejām bendes vai miroņgalvas kostīmā. Tas atbilstu jūsu skumjajam stilam.

Tas uz kādu laiku viņu apklusināja. Es devos uz klāju. Mis Bedingfelde bija iegrimusi dziļā sarunā ar misionāru Čičesteru.

Cilvēkam ar manu augumu ir grūti pieliekties, bet es biju tik laipns, ka pacēlu papīra gabaliņu, kas bija izkritis mācītājam. Man par sarūgtinājumu, es nesaņēmu pat pateicības vārdus par savām pūlēm. Godīgi sakot, es nevarēju neievērot, kas bija uzrakstīts uz lapiņas: "Nerīkojieties uz savu roku, citādi tas jums var nākt par sliktu!" Skaista zīmīte mācītājam. Būtu interesanti uzzināt, kas par putnu ir šis Čičesters?

113

Viņš izskatās nevainīgs kā bērns, bet tas man liekas ļoti aizdomīgi. Par viņu man būs jāparunā ar Pegetu. Pegets vienmēr visu zina. Es graciozi iegrimu savā guļamkrēslā netālu no misis Blēras, tādējādi iztraucējot viņu tēte-a-tēte ar Reisu,

A. Kristi13

un piebildu, ka nevarēju iedomāties, kādi ir mūsdienu garīdznieki. Tad es uzaicināju viņu pavakariņot kopā ar mani masku balles naktī. Arī Reiss vēlējās iekļūt ielūgumā. Pēc lenča atnāca mis Bedingfelde un apsēdās pie mums dzert kafiju. Man bija taisnība par viņas kājām, kuras, manuprāt, bija visglītākās. Arī viņu, saprotams, es uzaicināju pusdienās.

Man ļoti gribētos zināt, kādas palaidnības Pegets bija pastrādājis Florencē. Kad vien Itālija tika pieminēta, viņš stipri satraucās. Ja vien es nepazītu Pegeta cienīgumu un atturību šādās lietās, es turētu viņu aizdomās par kādu diskreditējošu mīlas dēku.

Tagad es gribēju to zināt! Pat viscienījamākie vīrieši… Justos ļoti uzmundrināts, ja tā tas būtu.

Pegelam notei kti bija kas slēpjams! Brīnišķigi!

Trīspadsmitā nodaļa

Tas bija dīvains vakars. Vienīgais kostīms, kurš man derēja no friziera krājumiem, bija Tedija Lāča tērps. Anglijā ziemas vakaros man ne prātā nenāca tēlot lāci skaistu, jaunu meiteņu sabiedrībā bet uz ekvatora tas man šķita sevišķi piemērots tērps. Ar tērpu es radīju labu tiesu jautrības un ieguvu pirmo prēmiju absurds novērtējums apģērbam, kas izīrēts uz vienu vakaru. Tas arī nebija svarīgi, vai kostīms ticis pagatavots vai īrēts.

Misis Blēra atteicās pārģērbties. Izskatās, ka viņai par šīm izdarībām ir tādas pašas domas kā Pegetam. Pulkvedis Reiss sekoja viņas piemēram. Anna Bedingfelde bija pagatavojusi sev čigānietes kostīmu un izskatījās satriecoši labi. Pegets paziņoja, ka viņam sāp galva, un uz balli nenāca. Viņa vietā es ielūdzu dīvainu jaunekli, vārdā Rīvs. Viņš ir svarīga persona Dienvidāfrikas leiboristu partijā. Pretīgs, mazs vīrelis, bet es gribēju ar viņu parunāt, lai iegūtu nepieciešamo informāciju. Vēlējos uzzināt Randas notikumu izklāstu no dažādiem avotiem.

Dejas ritēja pilnā sparā. Divreiz es dejoju ar Annu Bedingfeldi, kura izlikās, ka viņai tas sagādā prieku. Tad ar misis Blēru, kura arī nepūlējās izlikties, kā ari pamocīju dažas citas dāmiņas, kuru āriene izpelnījās manu uzmanību.

Tad mēs devāmies lejā vakariņās. Es pasūtīju šampanieti, un stjuarts piedāvāja labāko 1911. gada Clicquot, kas viņiem uz kuģa bija atrodams. Pūlējos izdomāt kaut ko, kas apklusinātu pulkvedi Reisu. Tā kā šis virs nebija liels klusētājs, tad vakariņojot kļuva īpaši pļāpīgs. Kādu laiku tas mani izklaidēja, līdz man ienāca prātā, ka viņš un nevis es kļuva par šī vakara dvēseli. Pulkvedis man plaši klāstīja savus uzskatus par dienasgrāmatas rakstīšanu.

-    Tā kādu dienu atklās visas jūsu neapdomības, Pedler!

-     Dārgo Reis, es sacīju, uzdrošinos domāt, ka neesmu tāds muļķis, par kādu mani turat. Es drīkstu izdarīt neapdomības, bet es neaprakstīšu tās savā dienasgrāmatā. Pēc manas nāves testamenta izpildītāji uzzinās manas domas par daudziem cilvēkiem, bet es šaubos, vai viņi atradīs, ko pielikt vai atņemt no viņu uzskatiem par mani. Dienasgrāmatā labi tiek raksturotas citu cilvēku īpatnības bet ne paša rakstītāja.

-    Tomēr ir tik daudz lietu, ko cilvēks neapzināti atklāj.

-     No psihoanalītiskā viedokļa visas lietas ir grēcīgas, es pamācoši piebildu.

-   Jūsu dzīve droši vien ir ļoti interesanta, pulkvedi Reis? sacīja mis Bedingfelde, lūkojoties viņā ieplestām, mirdzošām acīm.

Otello apbūra Dezdemonu, stāstot piedzīvojumus, bet vai Dezdemona neapbūra Otello ar māku klausīties? Tā viņas dara šīs sievietes!

Visādā ziņā meitene pateica tieši to, ko Reiss vēlējās.

Viņš uzsāka stāstus par lauvu medībām. Vīrietim, kurš lielā vairumā ir šāvis lauvas, ir negodīgas priekšrocības salīdzinājumā ar citiem vīriešiem. Izskatījās, ka ir pienācis laiks arī man pastāstīt kādu no pašiem jautrākajiem lauvu stāstiem.

-     Starp citu, es ieminējos, tas atsauc man atmiņā dažus aizraujošus notikumus, ko esmu dzirdējis. Kāds mans draugs medīja kaut kur Austrumāfrikā. Reiz naktī, netālu no telts, viņš izdzirdēja dobju rūkšanu. Strauji pagriezies, viņš ieraudzīja lēcienam saspringušu lauvu. Savu ieroci mans draugs bija atstājis teltī. Viņš ātri pieliecās, un lauva pārlēca viņam pāri galvai. Sakaitināts par neveiksmi, dzīvnieks rūkdams gatavojās jaunam lēcienam. Mednieks atkal pieliecās, un lauva no jauna pārlēca viņam pāri. Tas notika arī trešoreiz, bet tad vīrs jau bija tuvu telts ieejai, iemetās tajā un sagrāba šauteni. Kad viņš parādījās ar šauteni rokās, lauva bija pazudis. Tas vīru stipri apmulsināja. Viņš uzmanīgi apgāja apkārt teltij un ieraudzīja, ka lauva rosīgi vingrinājās zemos lēcienos.

Stāsts tika uzņemts ar skaļiem aplausiem. Es iedzēru mazliet šampanieša.

-     Citā reizē, es turpināju, mans draugs piedzīvoja vēl vienu neparastu notikumu. Viņš vēršu pajūgā ceļoja cauri valstij un gribēja sasniegt ceļamērķi, pirms iestājas dienas svelme, viņš pavēlēja saviem puišiem doties ceļā vēl tumsā. Radās zināmas grūtības, jo mūļi niķojās, bet galu galā tas tika nokārtots, un viņi varēja doties ceļā. Mūļi rikšoja uz priekšu kā vējš, un, kad atausa gaisma, viņi uzzināja, kādēļ. Tumsā puiši bija ievērojuši, ka brauciena laikā netālu no ratiem sekojis lauva.

Ari šis notikums klausītājiem patika, pie galda bija jūtama jautrība, bet es neesmu pārliecināts, vai lielākais cieņas apliecinājums nenāca no mana leiboristu partijas drauga, kurš kļuva bāls un nopietns.

-     Mans Dievs, viņš noraizējies sacīja, tā var nobiedēt ikvienu.

-    Man vajag apmeklēt Rodēziju, sacīja misis Blēra. Pēc jūsu stāstiem, pulkvedi Reis, man gluži vienkārši tur jānokļūst. Ir diezgan grūti ceļot piecas dienas vilcienā.

-    Jūs varētu pievienoties man manā privātvagonā, es galanti piedāvāju.

-    Ak, ser Jūsteis, cik jauki no jūsu puses! Vai patiesi jūs tā domājat?

-     Vai es tā domāju! es pārmetoši iesaucos un iedzēru vēl šampanieti.

-    Jau pēc nedēļas mēs būsim Dienvidāfrikā, nopūtās misis Blēra.

-     Ak, Dienvidāfrikā! es sentimentāli teicu un sāku citēt savu pēdējo runu Koloniālajā institūtā. Ko Dienvidāfrikā var rādīt pasaulei? Patieši, ko? Augļus, vilnu un klūgu pinumus, fermas, ganāmpulkus un dzīvnieku ādas, savu zeltu un dimantus…

Es steidzos stāstīt ātri, jo zināju, ka tajā brīdī, kad uz mirkli apklusīšu, Rīvs var iejaukties un paskaidrot man, ka tās bija nevērtīgas ādas, jo dzīvnieki savainojās uz dzeloņstieplēm, vai kaut ko tamlīdzīgu. Varētu piesieties manam stāstam jebkur un pabeigt ar sīku izklāstu par kalnraču grūtībām Randā. Nebiju noskaņots, lai mani nozākā par kapitālistu, tomēr iejaukšanās nāca no citas puses, un tās cēlonis bija maģiskais dimanta vārds.

-    Dimanti! jūsmīgi noteica misis Blēra.

-    Dimanti! nopūtās mis Bedingfelde.

Abas vērsās pie pulkveža Reisa.

-    Droši vien jūs esat bijis Kimberlijā?

Es arī esmu bijis Kimberlijā, bet šobrīd klusēju. Reiss tika apbērts ar jautājumiem. Kādas izskatās raktuves? Vai tā ir taisnība, ka vietējie tiek turēti ieslodzīti īpašās vietās, un tā joprojām.

Reiss atbildēja uz viņu jautājumiem un parādīja labas zināšanas par šo jautājumu. Viņš aprakstīja metodes, kā tiek izmitināti vietējie, kā tie tiek pārbaudīti, un dažādos piesardzības pasākumus, kādi Debērā tiek lietoti.

-            Tātad ir praktiski neiespējami nozagt kādu dimantu? jautāja misis Blēra, jūtami vīlusies, it kā viņa turp ceļotu šī iemesla dēļ.

-Nekas nav neiespējams, misis Blēra! Zādzības notiek, kā tajā gadījumā, kuru stāstīju jums par kafiru, kurš paslēpa akmeni savā ievainojumā.

-    Jā, bet ne tik plašā mērogā?

-     Pēdējo gadu laikā tā gadījies tikai vienreiz, īsi pirms kara. Jums vajadzētu atcerēties šo gadījumu, Pedler! Vai jūs bijāt tai laikā Dienvidāfrikā?

Es pamāju.

-     Pastāstiet mums! sauca mis Bedingfelde. Lūdzu, pastāstiet!

Reiss smaidīja.

-Labi! Jūs dzirdēsiet kādu stāstu. Domāju, ka lielākā daļa nojums ir dzirdējusi par lielo Dienvidāfrikas magnātu seru Laurensu Erdsleju? Viņam bija zelta raktuves, bet valodās viņš nāca sakarā ar savu dēlu. Varbūt atceraties, ka neilgi pirms kara bija dzirdamas tenkas par iespējamo jauno Kimberliju, kas paslēpta kaut kur starp akmeņiem Britu Gvajānas džungļos. Divi jauni pētnieki atgriezās no šīs Dienvidamerikas daļas, vedot sev līdzi ievērības cienīgu neapstrādātu dimantu kolekciju, daži no tiem bijuši īpaši lieli. Maza izmēra dimanti tikuši atrasti agrāk turpat kaimiņos pie Esenkito un Mozaruni upēm, bet šie divi jaunie vīrieši Džons Erdslejs un viņa draugs Lūkass pretendēja uz lielu ogļu iegulu krājuma atklāšanu divu upju satekā. Dimanti bija visās krāsās rozā, zili, dzelteni, zaļi, melni un pilnīgi balti. Erdslejs un Lūkass ieradās Kimberlijā, un viņi iesniedza savus dārgakmeņus pārbaudei. Tajā pašā laikā Debērā tika atklāta sensacionāla laupīšana.

Kad dimantus sūtīja uz Angliju, tos iesaiņoja paciņā. To novietoja lielā seifā, un atslēgas atradās pie diviem dažādiem cilvēkiem, bet trešais vīrs zināja kombināciju. Bankai to vajadzēja nogādāt Anglijā. Pakas vērtība bija aptuveni 100000 mārciņu. Bankai likās mazliet neparasts pakas zīmogs. Tā tika atvērta, bet pakā izrādījās cukura gabali!

Es nezinu, kādēļ aizdomas uzreiz krita uz Džonu Erdsleju. Tika pieminēts, ka viņš bijis nevaldāms Kembridžas laikos un tēvs viņa parādus maksājis ne vienreiz vien.

Lai nu kā, bet drīz noskaidrojās, ka stāsts par Dienvidamerikas dimantu laukiem ir tīrā fantāzija. Džons Erdslejs tika arestēts. Viņa īpašumā tika atrasta daļa Debēras dimantu.

Bet šī lieta nenokļuva līdz tiesai. Sers Laurenss Erdslejs samaksāja naudas summu, kura bija aptuveni līdzīga pazaudētajiem dimantiem, un Debērā neturpinājās izmeklēšana. Kā tieši notikusi zādzība, neviens neuzzināja. Bet ziņa, ka viņa dēls ir zaglis, salauza vecā vīra sirdi. Viņam drīz pēc tam bija sirdslēkme. Pret Džonu liktenis bija kaut kādā ziņā žēlsirdīgs. Viņš pieteicās brīvprātīgajos, devās karā, drosmīgi tur cīnījās un tika nogalināts, tādējādi noņemot kauna traipu no sava vārda. Seram Laurensam bija trešā lēkme, un viņš aptuveni pirms mēneša nomira. Viņš beidza savu dzīvi, neatstādams testamentu, un viņa milzīgais īpašums pienācās tuvākajam radiniekam, cilvēkam, kuru sers Laurenss pat īsti nepazina.

Pulkvedis apklusa. Atskanēja jautājumi un izsaucieni. Izskatījās, ka kaut kas ir piesaistījis mis Bedingfeldes interesi, un viņa pagriezās savā krēslā. Viņa mazliet aizelsās, un arī es pagriezos.

Durvīs stāvēja mans jaunais sekretārs Reiberns. Iedegusi seja bija nobālējusi, un viņš atgādināja rēgu. Acīmredzot Reisa stāsts bija viņu pamatīgi iespaidojis. Pēkšņi sajutis mūsu pētošos skatienus, viņš strauji pagriezās un nozuda.

-     Vai jūs zināt, kas ir šis cilvēks? jautāja Anna Bedingfelde.

-    Tas ir mans otrais sekretārs, es paskaidroju, misters Reiberns. Viņš līdz šim bija nevesels.

Mis Bedingfelde rotaļājās ar maizi uz sava šķīvja.

-    Vai viņš ilgi ir jūsu sekretārs?

-    Ne pārāk ilgi, es piesardzīgi teicu.

Bet piesardzība ir veltīga, ja darīšana ar sievietēm. Jo vairāk jūs kaut ko noklusējat, jo lielāks spiediens tiek izdarīts uz jums. Anna Bedingfelde nepievērsa manai atturībai nekādu nozīmi.

-    Cik ilgi? viņa atklāti vaicāja.

-     Labi, jā, es viņu pieņēmu darbā tikai pirms došanās ceļā. Kāds sens draugs man viņu ieteica.

Viņa domīga apklusa un neko nevaicāja.

Es pievērsos Reisam, jūtot, ka tagad ir mana kārta izrādīt interesi par viņa stāstu.

-     Kurš ir sera Laurensa tuvākais radinieks, Reis? Vai jūs zināt?

-     Vajadzētu zināt, viņš smaidot piebilda, es tas esmu!

Četrpadsmitā nodaļa

Annas stāsta turpinājums

Tas notika masku balles naktī, kad izlēmu, ka pienācis laiks kādam uzticēt savu noslēpumu. Līdz šim es darbojos uz savu roku, un mani tas apmierināja. Pēkšņi viss mainījās. Es vairs neticēju saviem spriedumiem un pirmoreiz jutos vientuļa un nelaimīga.

Es apsēdos uz kojas malas, joprojām savā čigānietes tērpā, un apsvēru situāciju. Vispirms es iedomājos pulkvedi Reisu. Šķita, ka es viņam patīku. Biju pārliecināta, ka pulkvedis būtu laipns man palīdzēt. Un viņš nebija muļķis. Tomēr es šaubījos. Viņš bija izteikti pavēlnieciska rakstura persona. Šis cilvēks visu lietu pārņemtu savās rokās. Bet tas bija mans noslēpums! Bija vēl arī citi iemesli, kādēļ es īsti negribēju pastāstīt to pulkvedim Reisam.

Tad es iedomājos misis Blēru. Arī viņa bija laipna pret mani. Es nedomāju, ka tās bija īpašas simpātijas. Visdrīzāk tā bija mirkļa kaprīze. Un tomēr varēju viņu ieinteresēt. Viņa bija sieviete, kura savā dzīvē pieredzējusi lielākoties parastas izjūtas. Es piedāvāju iepazīties ar kādu neparastu piedzīvojumu! Un man šī sieviete patika, viņas manieru dabiskums, viņas sentimentalitātes trūkums, tas, ka viņas uzvedība nekad nebija samākslota. Es biju izšķīrusies un nolēmu viņu tūlīt sameklēt. Diez vai misis Blēra jau būtu gultā. Tad es atcerējos, ka nezinu viņas kajītes numuru. Droši vien mana paziņa, nakts stjuarte, zinās. Es piezvanīju. Pēc kāda brīža ieradās stjuarts. Viņš sniedza man informāciju, kuru vēlējos uzzināt. Misis Blēras kajītes numurs bija septiņdesmit pirmais. Viņš atvainojās, ka atbilde uz manu zvanu mazliet kavējusies, un paskaidroja, ka apkalpo visas kajītes.

-    Kur tādā gadījumā ir stjuarte? es vaicāju.

-    Viņām darbs beidzas desmitos vakarā.

-    Nē, es domāju nakts stjuarti.

-    Mums nav nakts stjuartes, mis.

-     Bet reiz ap vieniem naktī pie manis bija atnākusi nakts stjuarte.

-     Jūs droši vien būsiet sapņojusi, mis! Šeit pēc desmitiem vakarā vairs nav nevienas stjuartes.

Viņš aizgāja, un es sāku pārdomāt šo jauno informāciju. Kas tā bija par sievieti, kura ieradās manā kajītē divdesmit otrā janvāra naktī? Kļuvu aizvien drūmāka, jo aptvēru manu nezināmo pretinieku viltību un pārdrošību. Tad es saņēmos, izgāju no kajītes un devos meklēt misis Blēru. Pieklauvēju pie viņas durvīm.

-    Kas tur ir? sauca balss no iekšpuses.

-    Tā esmu es Anna Bedingfelde.

-Ak, nāciet iekšā, čigānmeitēn!

Es iegāju. Visapkārt valdīja liela nekārtība; pa grīdu un gultu bija izmētāti dažādi drēbju gabali, bet misis Blēra pati bija ģērbusies skaistākajā kimono, kādu es jebkad biju redzējusi. Tas viss bija oranžā, zeltītā un melnā krāsā, un es mēmi lūkojos uz to.

-            Misis Blēra, es strauji teicu, es gribētu jums pastāstīt gadījumu no manas dzīves, protams, ja nav pārāk vēls un tas jūs negarlaikos.

-     Nekādā zinā! Es vienmēr neciešu to bridi,

> 7

kad jāiet gulēt, sacīja misis Blēra, un pasmaidīja savu jauko smaidu.

-    Un es labprāt paklausīšos stāstu no jūsu dzīves. Jūs esat visneparastākā būtne, čigānmeitēn. Neviens cits neiedomātos ielauzties pie manis vienos naktī, lai atklātu kādu notikumu no savas dzīves. īpaši tādēļ, ka jūs neko par sevi neesat pastāstījusi, esmu patiesi ieinteresēta. Tas būs patīkams jaunums. Apsēdieties uz sofas un izkratiet savu sirdi!

Es pastāstīju viņai visu notikumu. Pagāja labs laiks, kamēr rūpīgi izklāstīju visas detaļas. Kad pabeidzu, viņa dziļi nopūtās, paskatījās manī, mazliet iesmējās un teica ko pavisam negaidītu.

-     Vai jūs zināt, Anna, ka esat ļoti neparasta meitene? Vai jūs nekad neesat jutusies nedroša?

-    Nedroša? es neizpratnē pārvaicāju.

-     Jā, nedroša, nedroša, nedroša! Jūs dodaties ceļā viena, praktiski bez naudas. Ko jūs darīsiet, kad nonāksiet svešā zemē un visa nauda būs beigusies?

-    Par to nav jāraizējas, kamēr tas nav noticis. Man pagaidām pieder daudz naudas. Tās divdesmit piecas mārciņas, ko man iedeva misis Fleminga, ir praktiski neskartas, un vēl es vinnēju rokas naudu. Tas ir vēl piecpadsmit mārciņas. Man ir daudz naudas četrdesmit mārciņas!

-     Daudz naudas! Mans Dievs! murmināja misis Blēra. Es to nevarētu izdarīt, Anna, bet es esmu diezgan bezbailīga. Es nevarētu kaut ko pārgalvīgi uzsākt ar dažām mārciņām kabatā, īsti nezinot, ko es daru un kurp dodos.

-    Bet tas ir jautri, es iesaucos, tas rada brīnišķīgu piedzīvojumu sajūtu!

Viņa skatījās manī, pāris reižu pašūpoja galvu un tad smaidot noteica:

-     Laimīgā Anna! Pasaulē nav daudz cilvēku, kuri jūtas tā kā jūs.

-    Labi, es nepacietīgi turpināju, ko jūs par visu to domājat, misis Blēra?

-    Es domāju, ka tas ir visaizraujošākais notikums, ko jebkad esmu dzirdējusi! Vispirms, sāksim ar to, ka jās pārtrauksiet saukt mani par misis Blēru. Suzanna būs daudz labāk. Piekrītat?

-    Ar vislielāko prieku, Suzanna.

-     Brīnišķīgi! Tagad ķersimies pie darba. Jūs sacījāt, ka sera Jūsteisa sekretārā ne garģīmī Pegetā, bet otrā jūs pazināt sadurto vīrieti, kurš jūsu kajītē meklēja patvērumu?

Es pamāju.

-    Tas jau divreiz šajā juceklī norāda uz seru Jūsteisu. Sieviete tika nogalināta viņa mājā, un tas bija viņa sekretārs, kuru sadūra mīklainajā stundā vienos nakti. Es neturu aizdomās pašu seru Jūsteisu, bet šeit jābūt kādai sakarībai. Šeit ir kāda saikne, pat ja viņš to nezina.

Un tad vēl tas dīvainais gadījums ar stjuarti, viņa domīgi turpināja. Kā viņa izskatījās?

-    Es īpaši viņai nepievērsu uzmanību. Biju tik satraukta un saspringta bet stjuarte likās pavisam mierīga. Tomēr, jā, es nodomāju, ka viņas seja bija pazīstama. Droši vien es biju redzējusi viņu kaut kur uz kuģa.

-    Viņas seja jums šķita pazīstama, teica Suzanna, esat pārliecināta, ka tas nebija vīrietis?

-    Viņa bija liela auguma, es atzinu.

-    Hm! Diez vai sers Jūsteiss, jādomā, arī Pegets… Pagaidiet! Viņa paņēma papīra gabalu un satraukti sāka zīmēt. Viņa, pieliekusi galvu, aplūkoja zīmējumu.

-     Liela līdzība reverendam Edvardam Čičesteram. Tagad tālāk, viņa pasniedza papīra lapu man. Vai tā nav jūsu stjuarte? ^

-     Jā, patiesi, es iesaucos, Suzanna, cik saprātīgi no jūsu puses!

Viņa noraidīja komplimentu ar vieglu žestu.

-     Man Čičestera persona visu laiku šķita aizdomīga. Vai atceraties, kā viņš nometa savu kafijas tasīti un kļuva slimīgi zaļš, kad mēs todien runājāmies.

-    Un viņš centās dabūt septiņpadsmito kajīti!

-    Jā, tas viss labi saskan. Bet ko tas viss nozīmē? Kam īstenībā vajadzēja notikt vienos naktī septiņpadsmitajā kajītē? Tā nevarēja būt sekretāra saduršana. Nebūtu jēgas to darīt īpašā stundā, īpašā dienā un vietā. Nē, tā varētu būt kāda tikšanās, viņš bija tiem uz pēdām un tādēļ tika sadurts. Bet kam ar ko bija jāsatiekas? Noteikti ne ar jums. Iespējams, ka ar Čičesteru. Vai arī tas varēja būt Pegets?

-    Tas neliekas ticami, es secināju, viņi var satikties viens ar otru jebkurā laikā.

Mēs pāris minūtes klusējām, tad Suzanna mēģināja citu variantu.

-    Vai kajītē varētu būt kaut kas paslēpts?

-    Tas šķiet krietni ticamāk, es piekritu, tas izskaidro, kādēļ manas lietas nākamajā dienā bija sajauktas. Bet tur nekas nebija paslēpts, par to esmu pārliecināta.

-    Vai jaunais cilvēks nevarēja kaut ko iemest atvilktnē pagājšnakt?

Es noraidoši pakratīju galvu.

-    Es būtu to pamanījusi.

-    Vai tas nevarēja būt jūsu vērtīgais papīra gabaliņš, kuru viņš meklēja?

-     Varbūt, bet šķiet diezgan bezjēdzīgi. Tur bija uzrakstīta tikai vieta un nu jau notikums ir pagātnē.

129

Suzanna pamāja.

A. Kristi 13

-     Tā tas ir! Nē, tā nebija zīmīte. Starp citu, vai jums tā ir līdzi? Es labprāt to apskatītu.

Biju paņēmusi papīrīti līdzi kā eksponātu numur viens un pasniedzu to Suzannai. Viņa sarauktu pieri rūpīgi to aplūkoja.

-    Tur ir punkts pēc septiņpadsmit. Kāpēc nav punkta pēc vieninieka?

-    Tur ir atstarpe, es norādīju.

-    Jā, tur ir atstarpe, bet…

Pēkšņi viņa piecēlās un cieši sāka pētīt papīrīti, turot to, cik iespējams, tuvāk gaismai. Viņas uzvedība pauda satraukumu.

-    Anna, tas nav punkts! Tā ir vaina papīrā! Papīra defekts, redziet! Jūs to neņēmāt vērā, bet ievērojāt tikai atstarpes tikai atstarpes!

Es biju piecēlusies un nostājusies viņai līdzās. Tagad skaitļus izlasīju tā "1 71 22".

-     Redzat, sacīja Suzanna, tas pats, tomēr ne gluži. Joprojām vienos naktī, divdesmit otrajā datumā bet tagad tā iznāk septiņdesmit pirmā kajīte! Tā ir mana kajīte, Anna!

Mēs lūkojāmies viena otrā, tik pārsteigtas, sajūsminātas un uztrauktas par savu jauno atklājumu, ka varētu domāt esam atrisinājušas visu noslēpumu.

Tad es ar joni nolaidos uz zemes.

-     Bet, Suzanna, nekas taču šeit nenotika divdesmit otrajā datumā, vienos naktī?

Ari viņas seja izstiepās.

-    Nē, nekas nenotika.

Man iešāvās prātā cita doma.

-    Tā nav jūsu kajīte, vai ne, Suzanna? Es domāju, tā, ko pieprasījāt Londonā?

-    Nē, saimniecības pārzinis man to ierādīja.

-     Interesanti, kurš pirms ceļojuma bija pasūtījis šo kajīti? Kāds, kurš neieradās uz kuģa? Es domāju, mēs varēsim to uzzināt.

-     Mums nemaz nevajadzēs meklēt, čigānmeitēn, iesaucās Suzanna. Es zinu! Saimniecības pārzinis man to pastāstīja. Kabīne bija pasūtīta uz misis Grejas vārda, bet šķiet, ka šis vārds bija pazīstamās Nadīnas kundzes pseidonīms. Viņa ir slavena krievu dejotāja. Viņa nekad nebija uzstājusies Londonā, bet Parīze par viņu bija stāvā sajūsmā. Viņai tur bija milzīgi panākumi visus kara gadus. Nedomāju, ka viņa ir liela māksliniece, bet ļoti pievilcīga. Kad saimniecības pārzinis man ierādīja kajīti, viņš izteica dziļu nožēlu, ka dejotāja nav uz kuģa, un tad pulkvedis Reiss man par viņu daudz ko pastāstīja. Šķiet, Parīzē klīda dažādas dīvainas tenkas par šo mākslinieci. Viņa tika turēta aizdomās par spiegošanu, bet to nevarēja pierādīt. Es domāju, ka pulkvedis Reiss tur nodarbojās ar šīm lietām. Viņš pastāstīja man daudz ko interesantu. Pastāvējusi labi organizēta banda, kurā darbojušies nebūt ne vācieši. Zināms, ka to visu vadījis vīrs, kuru dēvēja par Pulkvedi, domājams, viņš bija anglis, bet nekad nebija izdevies uzzināt, kas ir šis cilvēks. Taču nav šaubu, ka viņš kontrolēja lielu starptautisku noziedznieku organizāciju. Laupīšanas, spiegošanas, atentāti viņš aptvēra to visu un parasti pagādāja kādu nevainīgu grēkāzi, kurš tika sodīts. Viņam vajag būt velnišķīgi gudram! Bijušas aizdomas, ka dejotāja ir viena no viņa aģentēm, bet viņiem nebija iespējams kaut ko uzsākt. Jā, Anna, mēs esam uz pareizā ceļa! Nadīna ir tā sieviete, kura iejaukta šajā notikumā. Tikšanās divdesmit otrā janvāra rītā šajā kajītē bija ar viņu. Bet kur viņa ir? Kādēļ viņa neatrodas uz kuģa?

Pēkšņi es to sapratu.

-    Viņa bija nodomājusi braukt, es lēnām teicu.

-    Tad kādēļ to nedarīja?

-    Tādēļ, ka viņa ir mirusi. Suzanna, Nadīna bija tā sieviete, kuru nogalināja Mārlovā!

Es atcerējos nepievilcīgo istabu tukšajā mājā un no jauna izjutu to vārdos nepasakāmo draudu

un ļaunuma klātbūtni. Līdz ar to atmiņā atausa

» >

nokritušais zīmulis un filmiņa, ko atklāju skapī. Filmas rullītis ar to saistījās kāds nesens gadījums. Kad esmu dzirdējusi par filmiņu? Un kādēļ domās to saistu ar misA Blēru? Pēkšņi es pielēcu kājās un aiz uztraukuma gandrīz viņu sapurināju.

-    Jūsu filmiņa? Tā, kuru jums piegādāja caur ventilatoru. Vai tas nenotika divdesmit otrajā datumā?

-    Tā, kuru es pazaudēju?

-     Kā jūs zināt, ka tā ir tā pati ? Kādēļ lai kāds jums to piegādātu tik dīvainā veidā un vēl nakts vidū? Šī ir traka doma. Nē, tā ir kāda īpaša vēsts, filmiņa ir izņemta no dzeltenā metāliskā ietvara, un tur ir ielikts kaut kas cits. Vai jums tā ir joprojām?

-    Es varētu būt to izmantojusi? Ne, šeit tā ir! Es atceros, ka nosviedu to bagāžas tīklā pie kojas.

Viņa pasniedza man filmiņu. Tas bija parasts apaļš, metālisks cilindrs, kādos iesaiņo filmas tropiem. Es paņēmu to ar drebošu roku, un mana sirds salēcās. Tas bija manāmi smagāks, nekā vajadzētu būt. Ar trīcošiem pirkstiem es lobīju nost gaisa necaurlaidīgo plēvi. Atvēru vāciņu, un blāvu, stiklainu akmentiņu straume izripoja gultā.

-    Akmentiņi, es sacīju, stipri vīlusies.

-    Akmentiņi? iesaucās Suzanna.

Viņas balss skaņa mani pārsteidza.

-     Akmentiņi? Nē, Anna, tie nav akmentiņi! Dimanti!

Piecpadsmitā nodaļa

DIMANTI!

Es kā apburta lūkojos uz priekšā nobērto stiklaino kaudzīti. Paņēmu vienu, bet pēc svara tas varēja līdzināties sadauzītas pudeles stikla gabaliņam.

-    Vai jūs esat pārliecināta, Suzanna?

-     O, jā, mana dārgā! Esmu redzējusi neapstrādātus dimantus pārāk bieži, lai šaubītos. Tie ir arī skaistuļi! Anna, es teiktu, ka daži no tiem ir pat unikāli. Šiem akmeņiem ir sava vēsture.

-     Varbūt tie notikumi, par kuriem dzirdējām vakar, es iesaucos.

-Jūs domājat…?

-    Pulkveža Reisa stāstu. Tā nevarēja būt sagadīšanās. Viņš to stāstīja ar nodomu.

-    Jūs domājat, lai redzētu, kādu iespaidu tas atstās?

Es pamāju.

-    Iespaidu uz seru Jūsteisu?

-Jā.

Bet tikko es to izteicu, mani pārņēma šaubas. Vai tas bija sers Jūsteiss, kuru vajadzēja pārbaudīt, vai arī notikums tika atklāts manā labā?

Es atcerējos tās nakts iespaidus, kad tiku "iz: prašņāta". Dažādu iemeslu dēļ pulkvedis Reiss bija aizdomīgs. Ko viņš pārstāv? Kāda saikne viņam ir ar šiem notikumiem?

>

-    Kas ir pulkvedis Reiss? es jautāju.

-     Tas ir diezgan neapšaubāmi, teica Suzanna, ka viņš ir labi pazīstams kā lielu lomu mednieks, un, kā jūs jau pagājšvakar dzirdējāt, viņš ir attāls brālēns seram Laurensam Erdslejam. Patiesībā pirms šī ceļojuma es nekad nebiju viņu sastapusi. Viņš dodas uz Āfriku un atgriežas no tās jau vairākkārt. Jādomā, ka viņš veic slepenā dienesta pienākumus. Es nezinu, vai tā ir patiesība, bet viņš ir diezgan noslēpumaina persona.

-     Manuprāt, viņš kā sera Laurensa Erdsleja mantinieks ir ieguvis daudz naudas.

-     Dārgā Anna, viņam vajag atrasties kustībā! Ziniet, viņš varētu būt lieliska partija jums.

-    Kopā ar jums uz kuģa klāja es nevaru atrast īstu pieeju viņam, es smiedamās sacīju. Ak, šīs precētās sievietes!

-     Mums ir jāpapūlas, apmierināti murmināja Suzanna, un ikviens zina, ka es esmu absolūti uzticīga Klarensam tas ir mans vīrs. Tas ir tik jauki mīlēt uzticīgu sievu!

-     Klarensam jābūt ļoti laimīgam, ka viņš ir apprecējis tādu sievu kā jūs.

-    Labi, bet man tā ir apnicis dzīvot! Viņš var vienmēr aizbēgt uz savu Ārlietu ofisu, kur uzliek brilles un atlaižas savā lielajā atzveltnes krēslā. Mēs varam nosūtīt viņam kablogrammu, lai viņš kaut ko uzzina par pulkvedi Reisu. Man patīk sūtīt kablogrammas, bet tās kaitina Klarensu. Viņš vienmēr saka, ka sūtīt vēstules ir daudz labāk. Lai gan es nedomāju, ka viņš mums varēs kaut ko pastāstīt. Mans vīrs ir ļoti diskrēts. Tādēļ ar viņu ir tik grūti ilgstoši dzīvot kopā. Bet turpināsim par mūsu precēšanās lietām. Esmu pārliecināta, Anna, ka jūs patīkat pulkvedim Reisam. Veltiet viņam pāris savu grēcīgo acu skatu, un lieta būs darīta. Ikviens jūs saderinās uz kuģa. Šeit nav nekā cita, ko darīt.

-    Es negribu precēties!

-     Negribat? teica Suzanna. Kāpēc ne? Man patīk būt precētai, īpaši ar Klarensu!

Man nepatika viņas vieglprātība šai jautājumā.

-    Vienu lietu es gan vēlētos uzzināt, es apņēmīgi teicu, ko pulkvedis Reiss dara šeit? Vai viņš ir iesaistīts šajos notikumos?

-   Jūs domājat, ka šis stāsts nebija tīrā nejaušība?

-    Nē, nedomāju, es teicu. Viņš visus mūs uzmanīgi vēroja. Atcerieties, daži no dimantiem tika atrasti, bet ne visi. Varbūt šie ir tie pazaudētie, vai varbūt…

-    Kas varbūt?

Es uzreiz neatbildēju.

-     Gribu zināt, es teicu, kas notika ar otru jauno puisi. Nevis Erdsleju, bet kā bija viņa vārds? Lūkass!

-     Nenoliedzami, mēs kaut ko esam uzzinājušas. Tie ir dimanti, pēc kā dzenas visi šie cilvēki. Tos vajadzēja iegūt ari "vīram brūnajā uzvalkā", kurš nogalināja Nadīnu.

-    Viņš Nadīnu nenogalināja, es asi atteicu.

-     Protams, ka viņš! Kurš cits to varēja izdarīt?

-     Es nezinu, bet esmu pārliecināta, ka nenonāvēja.

-     Viņš iegāja mājā trīs minūtes vēlāk nekā viņa un pēc piecām minūtēm iznāca ārā.

-    Tādēļ, ka viņš atrada dejotāju noslepkavotu.

-    Bet neviens cits tur neiegāja.

-    Tādā gadījumā slepkava jau bija mājā, viņš varēja tur iekļūt citādi. Viņam nevajadzēja iet garām vārtsarga mājiņai, bet tikai pārkāpt dārza mūri.

Suzanna uzmanīgi manī lūkojās.

-     "Vīrs brūnajā uzvalkā", viņa apcerēja, interesanti, kas viņš bija? Viņš tika atpazīts kā "dakteris" metro stacijā. Viņam pietika laika notīrīt grimu un sekot sievietei uz Mārlovu. Viņai un Kartonam vajadzēja tur satikties, abiem bija šīs mājas orderi, un, ja viņiem bija tik sīki izstrādāti piesardzības pasākumi, lai tikšanās šķistu nejauša, viņiem bija aizdomas, ka tiek izsekoti. Tomēr Kartons nezināja, ka viņa "ēna" bija "vīrs brūnajā uzvalkā". Kad viņš to atklāja, pārsteigums bija tik spēcīgs, ka viņš pilnīgi zaudēja galvu un spēra soli atpakaļ uz sliedēm. Tas viss izskatās diezgan ticami, vai jūs, Anna, tā nedomājat?

Es neatbildēju.

-     Jā, tā tas varēja būt! Viņš paņēma zīmīti no mirušā vīrieša un, prom steidzoties, to pazaudēja. Tad viņš sekoja sievietei uz Mārlovu. Un ko darīja pēc tam, kad pameta māju, kurā bija nogalinājis Nadīnu vai, saskaņā ar jūsu teikto, atradis viņu mirušu? Kurp viņš devās?

Joprojām es domīgi klusēju.

-     Būtu interesanti zināt, domīgi turpināja Suzanna, vai ir iespējams, ka viņš piedabūjis seru Jūsteisu Pedleru ņemt viņu līdzi uz kuģa kā savu sekretāru? Tā varēja būt vienreizēja iespēja droši tikt projām no Anglijas un izvairīties no aizturēšanas. Bet kā viņš apstrādāja seru Jūsteisu? Izskatās, it kā viņam būtu uz seru zināma ie-

7 >

tekme.

-     Varbūt ietekme uz Pegetu? es ierosināju aiz spītības.

-     Izskatās, ka jums nepatīk Pegets, Anna! Sers Jūsteiss saka, ka viņš esot ļoti spējīgs un čakls jauns cilvēks. Un patiesi tā varētu būt. Labi, turpināšu sānus minējumus, ja Reiberns ir "vīrs brūnajā uzvalkā". Viņš bija izlasījis zīmīti, kuru pazaudēja. Tādēļ, tāpat kā jūs, punkta maldināts, mēģināja sasniegt septiņpadsmito kajīti divdesmit otrajā datumā pulksten vienos naktī, pirms tam pūlēdamies iegūt kajīti ar Pegeta palīdzību. Pa ceļam kāds viņu sadūra…

-    Kas? es ievaicājos.

-     Čičesters! Jā, viss saskan. Sūtiet zinu lordam Nesbijam, ka esat atradusi "vīru brūnā uzvalkā", un jūsu nākotne, Anna, ir nodrošināta.

-    Ir vairākas lietas, ko jūs neievērojāt.

-    Kādas lietas? Reibernam ir rēta, es zinu, bet rētu pavisam viegli var viltot. Viņš atbilst auguma un miesasbūves aprakstam. Kas tās bija par galvas formas īpatnībām, kuras pieminot satriecāt Skotlendjarda darbiniekus?

Es notrīcēju. Suzanna bija ļoti izglītota, daudz lasījusi sieviete, bet es cerēju, ka viņa neorientējas antropoloģijas specifiskajos terminos.

-    Dolihocefālija, es nenopietni teicu.

Suzanna, šķiet, šaubījās.

-    Ko tas nozīmē?

-    Gargalvība. Galva, kuras platums ir mazāks par septiņdesmit pieciem procentiem no tās garuma, es akurāti paskaidroju.

Uz brīdi iestājās klusums. Es tikko biju atviegloti uzelpojusi, kad Suzanna pēkšņi vaicāja:

-    Kāda ir pretējā nozīme?

-    Kā to saprast pretējā?

-     Labi, šeit jābūt pretējai nozīmei. Kā jūs apzīmēsiet galvas, kuru platums ir vairāk par septiņdesmit pieciem procentiem no garuma?

-    Brahicefālija, es negribīgi nomurmināju.

-    Tas ir tas. Domāju, ka jūs šo vārdu teicāt.

-     Patiesi? Tā bija pārteikšanās, es domāju dolihocefālija, es paskaidroju, cik pārliecinoši vien spēju.

Suzanna pētoši manī skatījās, tad iesmējās.

-     Jūs melojat ļoti labi, čigānmeitēn! Bet tiks ietaupīts laiks un pārpratumi, ja jūs man visu tagad pastāstīsiet.

-    Man nav ko stāstīt, — es negribīgi taisnojos.

-    Nav? Suzanna klusu apšaubīja.

-      Domāju, ka es jums pastāstīšu, es lēni sacīju. Es par to nekaunos. Jūs nevarat just kaunu par kaut ko, kas tikko noticis ar jums. Viņš bija riebīgs rupjš un nepateicīgs, bet to, manuprāt, es saprotu. Tas ir kā suns, kurš bijis pieķēdēts vai pamatīgi apstrādāts, tas kož ikvienam. Viņš bija tam līdzīgs skarbs un nikns. Nezinu, kādēļ viņš man patīk, bet tā tas ir.

Ļoti patīk. Pietika man viņu tikai ieraudzīt, lai visa dzīve sagrieztos otrādi. Es viņu mīlu. Es apstaigāšu visu Āfriku basām kājām, līdz viņu atradīšu, un panākšu, lai arī es viņam patiktu. Es viņa dēļ varētu nomirt. Varētu strādāt, vergot viņam, zagt, pat ubagot vai aizņemties viņa dēļ! Tagad jūs to zināt!

Suzanna manī ilgi nolūkojās.

-    Jūsos nav nekā no anglietes, čigānmeitēn, beidzot viņa teica. Jūs nepavisam neesat sentimentāla. Es nekad neesmu sastapusi kādu, kurš vienlaikus būtu tik praktisks un tik aizrautīgs. Es nekad nevienu neesmu mīlējusi tik stipri, diemžēl, un tomēr, tomēr es jūs apskaužu, čigānmeitēn! Tas ir kaut kas, ko jāprot saglabāt. Lielākā daļa cilvēku to nespēj. Bet kāda žēlastība jūsu mazajam ārstam, kuru neapprecējāt. Viņš nešķita tāds cilvēks, kuram patiktu glabāt mājās viegli eksplodējošas vielas! Tātad nebūs vajadzības sūtīt kablogrammu lordam Nesbijam?

Es pakratīju galvu.

-    Un joprojām jūs ticat, ka viņš nav vainīgs?

-    Es arī ticu, ka nevainīgi cilvēki var tikt pakārti.

-    Hm! Jā. Bet, dārgā Anna, jūs nevarat ignorēt faktus. Par spīti visam, ko jūs teicāt, viņam bija iespēja nogalināt šo sievieti.

-    Nē, es apgalvoju, nebija.

-    Tās ir jūtas.

-            Nē, nē! Viņš varētu mākslinieci nogalināt, varbūt pat ar šādu domu viņš sekoja dejotājai. Bet viņš nevarēja paņemt melnas auklas gabalu un ar to viņu nožņaugt. Ja viņš būtu to izdarījis, tad būtu nožņaudzis ar plikām rokām.

Suzanna mazliet notrīsēja. Viņas acīs atspoguļojās vāja sapratne.

-     Hm! Anna, es saku nojaust, kāpēc šis jaunais cilvēks jums šķiet tik pievilcīgs!

Sešpadsmitā nodaļa

Nākamajā rītā man bija lieliska izdevība parunāties ar pulkvedi Reisu. Vējš bija pierimis, un mēs kopā staigājām šurpu turpu pa klāju.

-     Kā šorīt jūtas čigāniete? Ilgojaties pēc zemes un karavānām?

Es pakratīju galvu.

-    Tagad, kad jūra ir tik mierīga, es jūtu, ka man patiktu palikt šeit uz visiem laikiem.

-Kāds entuziasms!

-    Vai šis rīts patiesi nav burvīgs?

Mēs pārliecāmies kuģa margām. Bija rāms bezvējš. Ūdens virsma bija gluda un izskatījās kā ieeļļota. Tā bija daudzkrāsaina; zila, bāli zaļa, smaragdzaļa, purpursārta un tumši oranža, līdzīga kubistu gleznai. Dažbrīd uzzibsnīja sudrabs, varēja redzēt lidojošās zivis. Gaiss bija mitrs un silts, gandrīz lipīgs. Tā vēsma bija līdzīga smaržīgam glāstam.

-     Tas notikums, par kuru jūs stāstījāt vakar, bija ļoti interesants, es teicu, pārtraucot klusumu.

-    Kurš?

-    Tas par dimantiem.

-     Esmu pārliecināts, ka sievietes vienmēr interesējas par dimantiem.

-     Protams, mēs to darām. Starp citu, kas notika ar otru puisi? Jūs teicāt, ka viņi bija divi?

-    Jaunais Lūkass? Protams, viņi nevarēja darboties viens bez otra, tāpēc viņš tika cauri nesodīts.

-      Un kas notika ar viņu, es domāju iespējams, notika? Vai kāds to zina?

Pulkvedis Reiss lūkojās tālumā. Viņa seja bija kā tumša maska, un es jutu, ka mans jautājums viņam nepatika. Tomēr viņš atbildēja diezgan labprāt.

-     Puisis devās karā un parādīja drosmi. Tika ziņots, ka viņš ticis ievainots un pazudis bez vēsts visticamāk, nogalināts.

Es uzzināju to, kas mani interesēja. Vairāk es nejautāju. Tomēr vairāk nekā jebkad vēlējos uzzināt, cik daudz pulkvedis Reiss zina. Mani mulsināja loma, ko viņš spēlēja šajā nolikumā. Es vēl painteresējos par šo un to. Tā bija saruna ar nakts stjuartu. Ar nelielu finansiālu pabalstu es drīz pamudināju viņu stāstīt.

Es ceru, ka lēdija nesabijās? Tas šķita nekaitīgs joks. Derības vai kas cits, ko nesapratu.

Es pamazām no viņa visu izdabūju. Ceļā no Keiptaunas uz Angliju kāds no pasažieriem iedevis viņam filmas rullīti ar norādi, ka tas atpakaļceļā divdesmit otrā janvāra naktī, pulksten vienos, ir jāiemet septiņdesmit pirmajā kajītē. Kajītē būšot lēdija. Un šīs izrīcības tika izskaidrotas kā derības. Es secināju, ka stjuarts tika devīgi atalgots par savu lomu šajā darījumā. Lēdijas vārds netika minēts. Protams, kad misis Blēra uzreiz devās uz septiņdesmit pirmo kajīti, jo bija aprunājusies ar saimniecības pārzini par kajītes maiņu, līdzko nokļuva uz kuģa, stjuartam nekādi nevarēja ienākt prātā, ka tā nav lēdija, par kuru bija runāts iepriekš. Pasažieri, ar kuru vienojās par darījumu, sauca Kartons, un viņa apraksts precīzi atbilda metro nogalinātajam vīram.

Tātad viens noslēpums notikumu virknē bija atklāts, un dimanti acīmredzot bija visa notikuma atslēga. Pēdējās dienas uz Kilmordenkāstlas pagāja ļoti ātri. Jo tuvāk virzījāmies Keiptaunai, jo vairāk es biju spiesta rūpīgi apsvērt savus nākotnes plānus. Šeit bija tik daudz cilvēku, ko vēlējos paturēt acīs. Misters Čičesters, sers Jūs-

teiss un viņa sekretārs, un, protams, pulkvedis Reiss!

Ko man bija iesākt? Protams, tas bija Čičesters, kurš pirmkārt saistīja manu uzmanību. Patiesi, es negribēju atvairīt 'arī aizdomas no sera Jūsteisa un mistera Pegeta, kad nejauša saruna modināja manā prātā jaunas šaubas. Mistera Pegeta nesaprotamās izjūtas, kad tika pieminēta Florence. Pēdējā vakarā, ko pavadījām uz kuģa, mēs visi sēdējām uz klāja, un sers Jūsteiss uzdeva savam sekretāram pavisam nevainīgu jautājumu. Es vairs neatceros, kāds tas bija, kaut kas par dzelzceļa traucējumiem Itālijā, bet es uzreiz ievēroju, ka misters Pegets izrādīja nemieru, kurš piesaistīja manu uzmanību jau agrāk.

Kad sers Jūsteiss uzaicināja misis Blēru dejot, es ātri iesēdos krēslā blakus sekretāram. Biju apņēmusies noskaidrot šo jautājumu pašos pamatos.

-    Es vienmēr esmu ilgojusies nokļūt Itālijā, teicu. īpaši Florencē. Vai jums tur ļoti patika?

-     Protams, mis Bedingfelde! Ja jūs mani atvainotu, man ir dažas sera Jūsteisa korespondences, kas…

Es stingri satvēru viņa žaketes piedurkni.

145

-    Ak, jūs nevarat aiziet! es aušīgi iesaucos kā pavecāka atraitne. Esmu pārliecināta, ka se-

A. Kristi 13

ram Jūsteisam nepatiktu, ka jūs pametat mani vienu bez sarunbiedra. Jūs nekad negribat parunāties par Florenci. Ak, mister Peget, man liekas, ka jums ir kāds īpašs noslēpums!

Biju apturējusi viņa bēgšanas mēģinājumu, un viņš pēkšņi dedzīgi iesaucās:

-     Nepavisam, mis Bedingfelde, nepavisam, man būtu patiess prieks jums pastāstīt to visu, bet ir dažas kablogrammas…

-    Ak, mister Peget, kāda neveikla aizbildināšanās! Es pastāstīšu seram Jūsteisam…

Es neturpināju tālāk. Viņš satrūkās. Vīrieša nervi šķita tuvu sabrukumam.

-    Kas ir tas, ko jūs vēlētos uzzināt?

Mokpilnā samierināšanās viņa balsī lika man

iekšēji pasmaidīt.

-    Ak, viss! Gleznas, olīvkoki… es apklusu, it kā nezinādama, ko teikt.

-    Jūs droši vien runājat itāliski? es atsāku.

-     Diemžēl nemaz. Bet, protams, ar viesnīcu darbiniekiem un… ē… gidiem.

-Tieši tā, es pasteidzos piebilst.

-    Un kura bija jūsu iemīļotākā glezna?

-    O, ē… Madonna ē, Rafaēls.

-    Senā, mīļā Florence, es sentimentāli murmināju, tik gleznainie Arno upes krasti. Brīnišķīga upe. Un Duomo, vai atceraties Duomo?

-    Protams, protams!

-    Arī lieliska upe, vai ne, es riskēju, gandrīz skaistāka par Arno.

-    Es teiktu, pat neapšaubāmi.

Nelielās viltības panākumu iedrošināta, es turpināju. Bet šaubu praktiski nebija. Misters Pegets ar katru izteikto vārdu sevi nodeva. Viņš nekad savā dzīvē nebija apmeklējis Florenci.

Bet, ja ne Florencē, kur tad viņš ir bijis Milhauzas notikumu laikā?

Es izšķiros par drosmīgu soli.

-    Tā ir dīvaina lieta, es sacīju, atceros, ka esmu jūs kaut kur redzējusi jau agrāk. Bet es varu kļūdīties jo jūs bijāt Florencē tajā laikā. Un vēl…

Uzmanīgi viņu vēroju. Viņa acīs jautās vajāta cilvēka skats. Viņš nervozi aplaizīja sausās lūpas.

-    Kur, e kur?

-     Kur es esmu jūs redzējusi? es pabeidzu viņa jautājumu. Mārlovā. Vai jūs zināt Mārlovu? Ak, cik muļķīgi no manas puses, seram Jūsteisam taču tur ir māja!

Negaidīti nomurminājis atvainošanos, mans upuris piecēlās un aizsteidzās.

Tovakar es ielauzos Suzannas kajītē, pavisam satraukta.

-    Redzat, Suzanna, es ar uzsvaru piebildu, kad biju pabeigusi savu stāstu, viņš slepkavības brīdī atradās Anglijā, Mārlovā. Vai jūs joprojām esat tik pārliecināta, ka slepkava ir "vīrs brūnā uzvalkā"?

-     Par vienu lietu es esmu pārliecināta, piemiegusi vienu aci, teica Suzanna.

-    Kas tā būtu?

-     Ka "vīrs brūnā uzvalkā" ir izskatīgāks nekā nabaga misters Pegets. Pagaidiet, Anna, nepārtrauciet mani! Tie ir tikai mani pieņēmumi. Jūs esat izdarījusi ļoti svarīgu atklājumu! Līdz šim brīdim mēs domājām, ka Pegetam ir alibi. Tagad zinām, ka viņam tāda nav.

-     Tieši tā, es sacīju, mums viņš jāpatur acīs.

-     Tāpat, kā jebkurš cits, viņa bēdīgi noteica. Labi, tas ir viens no jautājumiem, par kuru es gribu ar jums aprunāties. Tas un vēl finanses. Nē, lūdzu, neceliet degunu gaisā! Es zinu, ka jūs esat ļoti lepna un neatkarīga, bet jums jāuzklausa mans viedoklis par šo lietu. Mēs esam partneres es nepiedāvāšu jums ne penija tāpēc, ka jūs man patīkat, vai tāpēc, ka esat vientuļa meitene. Tas, ko es vēlos, ir satraucoši piedzīvojumi, un esmu gatava par to maksāt. Mēs darbojamies kopīgi, par spīti izdevumiem. Sākumā mēs dosimies uz Mount Nelson hoteli, par kuru maksāšu es, un izstrādāsim savus turpmākos plānus.

Kādu bridi mēs pastrīdējāmies, un beigās es piekritu. Bet man tas nepatika. Es vēlējos darboties pati.

-    Tas ir nokārtots, beidzot Suzanna teica, pieceļoties, izstaipoties un nožāvājoties.

-      Mani nogurdināja pašas daiļrunība, tāpēc tagad parunāsim par mūsu upuriem. Misters Čičesters dosies uz Durbanu. Sers Jūsteiss uz Mount Nelson hoteli Keiptaunā un tad uz Rodēziju. Viņš brauks ar vilcienu atsevišķā vagonā, un reiz vaļsirdības brīdī pēc ceturtās šampanieša glāzes viņš piedāvāja man tajā vietu. Man liekas, viņš īsti tā nedomāja, bet tas nav īpaši svarīgi, viņš nevarēs atteikt, ja to atgādināšu.

-    Labi, es apstiprināju. Jūs paturēsiet acīs seru Jūsteisu, un es nodarbošos ar Čičesteru. Bet kā ar pulkvedi Reisu?

Suzanna savādi manī paskatījās.

-    Anna, jūs taču neturat aizdomās…

-Turu. Ikviens ir aizdomīgs. Esmu noskaņota

pārbaudīt pat visneticamāko iespēju.

-     Pulkvedis Reiss arī brauks uz Rodēziju, Suzanna domīgi novilka, ja mēs varētu vienoties, ka sers Jūsteiss uzaicina arī viņu…

-    Jūs varat to nokārtot. Jūs varat nokārtot jebko.

-    Man patīk glaimi, ņurrāja Suzanna.

Vienojāmies, ka viņai iespējami labāk jāliek lietā savi talanti.

Jutos pārāk satraukta, lai uzreiz liktos gulēt. Tā bija mana pēdējā nakts uz kuģa. Rīt agri mums jau vajadzēs būt Galda līcī.

Es izslīdēju uz klāja. Pūta svaigs vējiņš. Kuģis mazliet šūpojās sīkajos vilnīšos. Klājs bija tumšs un tuksnesīgs. Bija pāri pusnaktij. Es pārliecos pāri margām, lūkojoties fosforiscētajā putu grīstē. Pretī pletās Āfrika, mēs traucāmies uz to cauri tumšajam ūdenim. Es jutos viena pati brīnišķīgā pasaulē. Es tur stāvēju, dīvaina miera apņemta un sapņos nogrimusi.

Un pēkšņi mani pārņēma neizprotama draudu nojauta. Es neko nedzirdēju, bet instinktīvi pagriezos. Man aiz muguras lēni kustējās neskaidrs stāvs. Tikko es pagriezos, viņš lēca. Kāda roka sagrāba manu kaklu, apslāpējot jebkuru kliedzienu, kuru varētu izdvest. Es izmisīgi cīnījos, bet man nebija cerību. Jutos gandrīz nosmacēta no tvēriena ap kaklu, bet es kodu, plēsu un skrāpējos, kā to sievietes mēdz darīt. Uzbrucēja priekšrocība bija tā, ka es nevarēju pakliegt. Ja viņš būtu pārsteidzis mani negaidīti, viņš pavisam viegli ar pēkšņu rāvienu varētu pārgrūst mani pār bortu. Haizivis parūpētos par pārējo. Cīniņš, kā es jutu, atslāba. Mans uzbrucējs arī to juta. Viņš pielika visus spēkus. Un tad ātriem, klusiem soļiem parādījās cita ēna. Ar vienu dūres sitienu tā spēcīgi aizgrūda manu pretinieku pa klāju. Atbrīvojusies es nokritu ar muguru pret margām, bezspēcīga un trīcoša. Mans glābējs strauji pievērsās man.

-    Jūs esat ievainota!

Viņa balsī bija kaut kas draudīgs draudi personai, kura uzdrošinājās mani savainot. Es viņu pazinu. Tas bija mans vīrietis vīrs ar rētu.

Bet brīdi, kurā viņš savu uzmanību veltīja man, izmantoja ienaidnieks. Ātri kā zibens viņš pielēca kājās un aizskrēja lejup pa klāju. Reiberns metās viņam pakaļ.

Man allaž gribējies zināt visu par notiekošo, tāpēc pievienojos vajāšanai. Apskrējuši apkārt klājam, nokļuvām kuģa labajā pusē. Tur pie salona durvīm, savilcies kamolā, gulēja vīrietis. Reiberns bija noliecies pār viņu.

-     Vai jūs viņam iesitāt vēlreiz? es aizelsusies iesaucos.

-     Nebija vajadzības to darīt, viņš nežēlīgi atbildēja, es atradu viņu sabrukušu pie durvīm. Vai varbūt viņš nevarēja tās atvērt un tikai izliekas. Drīz mēs to redzēsim un arī to, kas ir šis cilvēks.

Ar pukstošu sirdi es piegāju tuvāk un uzreiz ievēroju, ka mans uzbrucējs bija lielāka auguma nekā Čičesters. Citiem vārdiem sakot, Čičesters bija vāja būtne, kuram vajadzētu lietot nazi, jo viņa rokas nav stipras.

Reiberns uzrāva sērkociņu, un mēs abi pārsteigumā iesaucāmies. Vīrietis bija Gijs Pegets. Reiberns izskatījās pavisam apstulbots no atklājuma.

-     Pegets, viņš murmināja. Mans Dievs, Pegets!

-    Jūs izskatāties pārsteigts.

-    Tāds arī esmu, viņš smagi teica. Es nekad nebūtu domājis…

Viņš pēkšņi pagriezās pret mani.

-     Un jūs? Jūs neesat pārsteigta? Jūs pazināt viņu, domājams, kad viņš jums uzbruka?

-    Nē, nepazinu. Bet, vienalga, es neesmu tik ļoti pārsteigta.

Viņš skatījās manī ar aizdomām.

-    Interesanti, no kurienes jūs esat uzradusies? Un cik daudz jūs zināt?

Es smaidīju.

-    Labi daudz, mister ē Lūkas!

Viņš satvēra manu roku, neapzināti stiprais tvēriens lika man sarauties.

-     Kur jūs uzzinājāt šo vārdu? viņš aizsmacis vaicāja.

-     Vai tā jūs nesauc? es saldi pavaicāju. Vai jums labāk patiktu saukties par "vīru brūnajā uzvalkā"?

Tas uz viņu iedarbojās. Viņš atbrīvoja manu roku un soli vai divus atkāpās atpakaļ.

-    Jūs esat meitene vai burve? viņš izdvesa.

-    Esmu draugs, es pavirzījos viņam tuvāk. Es jums reiz jau piedāvāju savu palīdzību es piedāvāju to no jauna. Jūs to pieņemsiet?

Viņa atbildes dedzīgums mani pārsteidza.

-     Nē! Es nesadarbošos ne ar jums, ne ar kādu citu sievieti. Jūs esat kā lāsts.

Tāpat kā iepriekšējoreiz, viņš mani saniknoja.

-     Varbūt, es teicu, jūs īsti neaptverat, cik liela vara man ir pār jums? Tikai viens mans vārds kapteinim…

-     Sakiet to, viņš pavīpsnāja. Tad paspēra strauju soli man tuvāk.

-     Un, kamēr mēs apspriežam šīs lietas, mana dārgā meitene, vai saprotat, ka šobrīd esat manā varā? Es viegli varu satvert jūsu kaklu. Ar ātru žestu viņš nodemonstrēja teikto. Es jutu abas viņa plaukstas aptveram manu kaklu un mazliet to paspiežam.

-     Lūk, tā un izspiest no jums dzīvību! Un tad līdzīgi mūsu draugam, kurš ir bez samaņas, tikai daudz veiksmīgāk izmest jūsu ķermeni haizivīm par ēsmu. Ko jūs par to teiksiet?

Es neteicu neko. Es smējos, un vēl es zināju, ka briesmas bija patiesas. Viņš mani ienīda tikai uz brīdi. Bet es sapratu, ka briesmas un sajūta, ka viņa rokas bija ap manu kaklu, mani valdzināja. Es nemainītu šo brīdi ne pret vienu citu si tuāciju savā dzīvē.

īsi iesmējies, viņš mani atbrīvoja.

-    Kā jūs sauc? viņš pēkšņi vaicāja.

-    Anna Bedingfelde.

-    Vai jūs nekas nebiedē, Anna Bedingfelde?

-    Ak, protams, biedē, es teicu ar augstprātīgu vēsumu, kas nepavisam neatbilda manām patiesajām izjūtām. Lapsenes, sarkastiskas sievietes, ļoti jauni vīrieši, tarakāni un veci pārdevēji.

Viņš vēlreiz īsi iesmējās, tāpat kā pirms brīža. Tad ar kāju pakustināja bezsamaņā guļošo Pegetu.

-     Ko mēs darīsim ar šo grabažu? Sviedīsim pār bortu? viņš nevērīgi vaicāja.

-    Kā vēlaties, es atbildēju tādā pašā mierā.

-     Es apbrīnoju jūsu atklāti asinskāros instinktus, mis Bedingfelde. Atstāsim viņu tepat, lai atgūstas. Viņš nav nopietni ievainots.

-    Redzu, ka jūs izvairāties no otras slepkavības, es saldi teicu.

-    No otras slepkavības?

Viņš izskatījās neviltoti samulsis.

-     Sieviete Mārlovā, es viņam atgādināju, cieši skatoties, kādu iespaidu atstās mani vārdi.

Viņa seja savilkās neglītā grimasē. Izskatījās, ka viņš ir piemirsis manu klātbūtni.

-    Es būtu varējis viņu nogalināt, viņš sacīja, dažreiz es ticēju, ka gribu viņu nogalināt…

Mežonīgu jūtu uzplūds un naids pret mirušo sievieti manī negaidīti uzviļņoja. Es būtu varējusi tai brīdī viņu nogalināt, ja viņa stāvētu manā priekšā. Viņam, kurš varbūt kādreiz mīlējis šo sievieti, vajadzētu justies tāpat!

Es atguvu kontroli pār sevi un teicu savā parastajā balsī:

-    Izskatās, ka esam pateikuši visu, kas bija jāpasaka, izņemot ar labunakti.

-    Ar labunakti un ardievu, mis Bedingfelde!

-    Uz redzēšanos, mister Lūkas!

Atkal viņš sarāvās, dzirdot šo vārdu. Viņš pienāca tuvāk.

-    Kādēļ jūs to teicāt uz redzēšanos, es domāju.

-Tādēļ, ka jūtu mēs vēl tiksimies.

-    Nē, ja tas būs atkarīgs no manis.

Uzsvērti, kā tas tika izteikts, tas mani neaizskāra. Gluži otrādi, es jutu slepenu apmierinājumu.

-     Vienalga, es drūmi teicu, domāju, ka mēs tiksimies.

-    Kāpēc?

Es papurināju galvu, nespējot izteikt vārdos to sajūtu, kādu izraisīja mani vārdi.

Es nekad nevēlos sastapt jūs vēlreiz, viņš pēkšņi nikni teica.

Tas tiešām bija ļoti rupji sacīts, bet es klusītēm smējos un aizslīdēju prom tumsā. Es dzirdēju viņu aizejam, un klusumu pāršķēla kāds vārds, kas noskanēja lejup pa klāju.

Manuprāt, "burve"!

Septiņpadsmitā nodaļa

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

Mount Nelson hotelis, Keiptauna.

Tas ir īsts atvieglojums tikt prom no Kil mordpnkāstlas. Visu laiku, ko pavadīju uz kuģa jutu sev apkārt intrigu tīklu.

Visam kroni uzlika Gija Pegeta iesaistīšanās dzēruma ķildā pagājšnakt. Var jau to nepārtraukti paskaidrot, bet tas viss noticis tieši šobrīd. Ko vēl es varu nodomāt, ja pie jums ienāk vīrs ai punu olas lielumā galvas vienā pusē un aci, kas laistās visās varavīksnes krāsās?

Protams, Pegets neatlaidīgi pūlējās apgalvot ka visa šī lieta ir pavisam neskaidra. Saskaņā ar viņa teikto vajadzētu domāt, ka viņš ticis pie melnās acs, rūpēdamies par manām interesēm. Viņa stāsts bija izcili neskaidrs un nesakarīgs, un pagāja ilgs laiks, pirms es spēju aptvert, kur ir sākums un kur beigas. Pirmkārt, viņš, šķiet, ievērojis vīrieti, kurš uzvedies aizdomīgi. Tie ir Pegeta vārdi. Tos viņš ir tieši paņēmis no vācu spiegu stāsta. Ko viņš domāja ar aizdomīgu uzvedību, pats īsti nevarēja paskaidrot. Šis cilvēks lavījās uz priekšu zaglīgiem soļiem, un tas bija nakts vidū, ser Jūsteis. •

-     Labi, un ko jūs darījāt? Kāpēc kā kārtīgs kristietis neatradāties savā gultā un negulējāt? es aizkaitināts vaicāju.

-    Es šifrēju jūsu kablogrammu, ser Jūsteis, un pārrakstīju uz mašīnas dienasgrāmatas pēdējo dienu ierakstus.

Uzticīgajam Pegetam vienmēr taisnība, un visa rezultātā viņš iznāk moceklis!

-    Nu?

-     Es tikai nodomāju: pirms dodos uz kajīti, paskatīšos, kas notiek apkārt, ser Jūsteis. Vīrietis nāca šurp pa galeriju no jūsu kajītes puses. Uzreiz nospriedu, ka viņš kaut kā dīvaini izskatās. Viņš uzlavījās pa kāpnēm caur salonu. Es viņam sekoju.

-            Manu dārgo Peget, es teicu, kāpēc nabaga puisis nevarēja neizsekots doties uz klāju? Daudzi cilvēki pat guļ uz klāja ļoti nekomfortablos apstākļos. Jūrnieki jūs mierīgi var noskalot no klāja piecos no rīta. Es noskurinājos no šīs domas.

-    Tā vai citādi, es turpināju, ja jūs nelikāt mieru kādam nabaga velnam, kurš cieta no bezmiega, es nebrīnos, ka viņš jūs iekaustīja.

Pegets neatlaidās.

-    Ja jūs uzklausītu mani, ser Jūsteis. Biju pārliecināts, ka vīrietis ložņāja gar jūsu kajīti, kur viņam nekas nebija meklējams. Gaiteņa galā ir tikai divas kajītes jūsu un pulkveža Reisa.

-    Reiss, es sacīju, uzmanīgi aizdedzinot cigāru, var pats parūpēties par sevi bez jūsu palīdzības, Peget.

Mirkli padomājis, piebildu:

-Tāpat kā es!

Pegets pienāca tuvāk un smagi elpoja, kā parasti pirms noslēpuma paziņošanas.

-     Redziet, ser Jūsteis, man likās un tagad tiešām esmu par to pārliecināts tas bija Reiberns.

-    Reiberns?

-Jā, ser Jūsteis!

Pakratīju galvu.

-     Reiberns ir pārāk saprātīgs, lai modinātu mani nakts vidū.

-    Tieši tā, ser Jūsteis! Es domāju, ka viņš devās pie pulkveža Reisa. Slepena tikšanās pēc pavēlēm!

-     Nešņāciet uz mani, Peget, es teicu, mazliet pavirzīdamies atpakaļ, un kontrolējiet savu elpošanu. Jūsu ideja ir absurda. Kādēļ viņiem vajadzētu slepeni tikties nakts vidū? Ja viņi viens otram gribētu ko teikt, viņi varētu parunāties vakariņu laikā dabiski un it kā nejauši.

Pegets nekādi nebija pārliecināms.

-     Kaut kas pagājšnakt notika, ser Jūsteis, viņš murmināja, jo kādēļ gan Reibernam vajadzēja man tik rupji uzbrukt?

-     Jūs noteikti esat pārliecināts, ka tas bija Reiberns?

Pegets likās pilnīgi par to pārliecināts. Tā bija vienīgā viņa stāstījuma daļa, kas bija skaidra.

-    Ar to īsti nav skaidrības, viņš teica, sāksim ar to, kur ir Reiberns?

Tā ir pilnīga taisnība, ka puisis nav redzēts, kopš mēs nokāpām krastā. Viņš nenāca ar mums uz hoteli. Ticamāk, ka viņš droši vien baidās no Pegeta. Tomēr visa šī lieta ir ļoti nepatīkama. Viens mans sekretārs ir pagaisis, un otrs izskatās kā apkaunojoši cietis profesionāls bokseris.

Es būšu izsmiekla objekts Keiptaunā. Man pēc dienas ir norunāta satikšanās, lai nodotu vecā Milreja mīlestības vēstuli, bet es neņemšu Pegetu sev līdzi. Pie velna puisi un viņa okšķerēšanu! Neapšaubāmi, esmu dusmīgs. Man bija kaitīgas brokastis ar kaitīgiem cilvēkiem. Holandiešu apkalpotāja ar resnajām potītēm, kurai vajadzēja pusstundu, lai atnestu man gabaliņu draņķīgas zivs. Un šī nejēdzīgā celšanās piecos no rīta tādā agrumā! Kad piestājām ostā, redzēju dakteri pamirkšķinām. Tas viss mani ļoti nogurdināja, un man atlika tikai saķert galvu rokām.

Vēlāk.

Ir gadījusies ļoti nopietna lieta. Paņēmis Ildzi Milreja apstiprināto vēstuli, es gāju uz tikšanos ar premjerministru. Iekšā bija neaprakstīta lapa, bet tas neizskatījās, kā varētu domāt, pēc viltojuma! Tagad, šķiet, esmu iekļuvis pamatīgās nepatikšanās. Es nevaru saprast, kāpēc es vispār ļāvos tam blējošajam, vecajam muļķim Milrejam sevi ievilkt šajā pasākumā. Pegets ir slavens kā liekulīgs mierinātājs.

Viņš izrāda zināmu drūmu apmierinātību, kas mani dara vai traku. Vēl viņš ir izmantojis manu satraukumu, lai gūtu uzvaru jautājumā par rakstāmpiederumu somu. Ja viņš nepiesargāsies, tad nākamās bēres, kurās viņš piedalīsies, būs viņa paša.

Tomēr es viņu uzklausīju.

-    Ja nu, ser Jūsteis, Reiberns ir kaut ko dzirdējis no jūsu sarunas uz ielas ar misteru Milreju? Atcerieties, jums nebija rakstītas rekomendācijas no mistera Milreja. Jūs pieņēmāt Reibernu pēc viņa paša norādījuma.

-    Tātad jūs domājat, ka Reiberns ir blēdis? es lēnām noteicu.

Pegets piekrita. Nav zināms, cik lielā mērā šo viedokli ietekmēja viņa zilā acs. Viņš minēja vēl vairākus apstākļus, kas runāja pret Reibernu. Un iznākums ar vēstuli arī vērš aizdomas uz viņu. Es nolēmu neko pagaidām neuzsākt.

Cilvēks, kurš pieļāvis, ka viņu apmuļķo, nav ieinteresēts šo faktu visiem paziņot. Bet Pegets, kura enerģija pēc nesenajām neveiksmēm nebija mazinājusies, bija noskaņots aktīvi kaut ko uzsākt. Viņš, protams, varēja darīt, kā vēlējās. Viņš aizsteidzās uz policijas iecirkni, nosūtīja neskaitāmas kablogrammas un atveda veselu baru angļu un holandiešu ierēdņu dzert viskiju ar sodu uz mana rēķina.

Mēs saņēmām Milreja atbildi jau tai pašā vakarā. Viņš neko nezināja par manu otro sekretāru! Šajā situācijā bija tikai viens patīkams moments.

161

-     Tādā gadījumā, es Pegetam teicu, jūs nelikāt indēts. Jums bija viena no jūsu parastajām žultslēkmēm.

A. Krisli 13

Es redzēju viņu saviebjamies. Tā bija mana vienīgā priekšrocība.

Vēlāk.

Pegets ir savā elementā. Viņa smadzenes burtiski sprēgā no spožām idejām.

Viņš tagad ir izdomājis, ka Reiberns ir neviens cits, kā slavenais "vīrs brūnajā uzvalkā". Laikam jau viņam ir taisnība. Kā parasti. Bet tas viss sāk kļūt nepatīkami.

Jo ātrāk došos prom uz Rodēziju, jo labāk. Man jāpaskaidro Pegetam, ka viņš turp mani nepavadīs.

-      Redziet, manu dārgo zēn, es teicu, jums jāpaliek šeit uz vietas. Jums varbūt nāksies identificēt Reibernu kuru katru brīdi. Un turklāt man kā Anglijas parlamenta loceklim ir sava cieņa. Es nevaru ceļot kopā ar sekretāru, kurš acīmredzot nesen ir piedalījies vulgārā ielas kautiņā.

Pegets sarāvās. Viņš ir tik cienījams puisis, ka šis izskats viņu sāpināja un bija smags pārbaudījums.

-     Bet ko jūs darīsiet ar savu korespondenci, un kā būs ar jūsu runu pierakstiem, ser Jūsteis?

-    Gan tikšu galā, es bezrūpīgi noteicu.

-            Jūsu privātais vagons tiks pievienots vilciena sastāvam rit, trešdien, pulksten vienpadsmitos, Pegets turpināja. Es esmu visu nokārtojis. Vai misis Blēra ņems sev līdzi kalponi?

-    Misis Blēra? es noelsos.

-     Viņa man stāstīja, ka jūs esot viņai piedāvājis vietu.

Šķiet, tā bija, tagad sāku atcerēties. Masku balles naktī. Es pat gribēju viņu pierunāt. Bet nekādi nevarēju iedomāties, ka viņa patiešām tam piekritīs.

Lai cik jauka arī viņa būtu, neesmu pārliecināts, ka vēlētos misis Blēras sabiedrībā pavadīt visu ceļu uz Rodēziju un atpakaļ. Sievietes prasa pārāk daudz uzmanības. Ceļā viņas dažreiz ir tik haotiskas.

-    Vai es vēl kādu uzaicināju? es nervozi teicu. Vaļsirdības brīžos es mēdzu tā rīkoties.

-     Misis Blēra domāja, ka jūs uzaicinājāt arī pulkvedi Reisu.

Es ievaidējos.

-     Laikam biju stipri iedzēris, ja uzaicināju Reisu. Patiešām, kārtīgi piedzēries. Uzklausiet manu padomu, Peget, un lai jūsu zilā acs jums ir par brīdinājumu neielaidieties dzērāju kautiņā vēlreiz!

-     Kā jūs zināt, ser Jūsteis, esmu pilnīgs atturībnieks.

-           Vislabākā ir kārtīga apņemšanās, ja jums uz to ir vājība. Man ir jālūdz palīdzība kādam citam, vai ne, Peget?

-    Tā ir jūsu griba, ser Jūsteis!

Es izdvesu atvieglojuma nopūtu.

-    Šeit ir mis Bedingfelde, es domīgi teicu, arī viņa grib nokļūt Rodēzijā droši vien, lai meklētu kaulus. Man patiktu viņai piedāvāt darbu uz kādu laiku kā sekretārei. Viņa man stāstīja, ka protot rakstīt uz mašīnas.

Man par pārsteigumu, Pegets šai domai stipri pretojās. Viņam nepatīkot Anna Bedingfelde. Kopš tās nakts notikumiem ar zilo aci viņš izrāda neapvaldītas emocijas, kad vien tiek pieminēts Bedingfeldes vārds. Pegets tagad ir noslēpumu pilns.

Tikai, lai viņu pakaitinātu, es meitenei pavaicāšu. Kā jau iepriekš teicu, viņai ir izcili skaistas kājas.

Astoņpadsmitā nodaļa

Annas stāsta turpinājums

Domāju, ka visu mūžu neaizmirsīšu bridi, kad ieraudzīju Galda kalnu. Es piecēlos ļoti agri un izgāju no kajītes. Vēlēdamās pabūt vientulībā, gāju augšā uz laivu klāju, kas, manuprāt, ir pamatīgs pārkāpums. Mēs tobrīd iepeldējām Galda līcī. Virs Galda kalna kustējās balti mākonīši, un lejā, rīta saules staru apzeltīta un kalna nogāzei piekļāvusies, pašā jūras malā dusēja aizmigusi pilsēta. Es aizturēju elpu un sajutu sevī dīvainu, sāpīgu izsalkumu, kāds dažreiz mani pārņēma, saskaroties ar kaut ko neticami skaistu. Es nemāku tādas lietas izskaidrot, bet jūtu, ka esmu atradusi, lai arī tikai uz īsu brīdi, parādību, kuru biju meklējusi visu šo laiku, kopš atstāju savas mājas Mazajā Hempslijā. Kaut ko jaunu, kaut ko līdz šim negaidītu, kaut ko tādu, kas nomierināja manu romantisko badu.

Pilnīgā klusumā, vai varbūt man tikai tā likās, Kilmordenkāstla slīdēja tuvāk un tuvāk krastam. Joprojām tas viss ļoti līdzinājās sapnim. Tāpat kā visi sapņotāji, es nevarēju neapzinoties izbaudīt šo mirkli. Mēs, nabaga cilvēki, esam tik norūpējušies nepalaist kaut ko garām.

"Tā ir Dienvidāfrikā," es čukstēju pie sevis. "Dienvidāfrikā, Dienvidāfrikā! Tu skati pasauli. Tā ir pasaule. Tu to skati. Padomā par to, Anna Bedingfelde, tu pudiņgalva! Tu apskati pasauli!"

Līdz šim biju domājusi, ka uz laivu klāja esmu viena, bet tagad ievēroju kādu siluetu pārliekušos margām un nogrimušu, tāpat kā es pirms brīža, tuvojošās pilsētas aplūkošanā. Pirms vēl viņš pagrieza galvu, es zināju, kas ir šis vērotājs. Saulainajā, mierīgajā rītā pagājušās nakts notikumi likās nereāli un melodramatiski. Ko gan viņš par mani domāja? Man kļuva karsti, atceroties visu, ko biju sarunājusi.

Apņēmīgi pavērsu galvu uz otru pusi un stingi lūkojos uz Galda kalnu. Ja Reiberns ir atnācis šurp, lai pabūtu vienatnē, tad man nekādā ziņā nevajadzēja viņu traucēt, uzbāžoties ar savu klātbūtni. Bet, man par lielu pārsteigumu, dzirdēju sev aiz muguras nodipam vieglus soļus un tad patīkamu balsi.

-    Mis Bedingfelde!

-Jā?

Es pagriezos.

-    Es gribu jums atvainoties. Pagājšnakt uzvedos kā īsts rupeklis.

-    Tā tā bija īpaša nakts, es steidzīgi teicu.

Tā bija vienīgā replika, ko spēju pateikt.

-    Vai jūs man piedosiet?

. Es pastiepu roku, nesakot ne vārda. Viņš to saņēma.

-     Es vēl kaut ko gribētu teikt, viņš kļuva nopietnāks. Mis Bedingfelde, jūs varbūt to nezināt, bet esat iejaukta diezgan bīstamos notikumos.

-    Es saprotu to arvien vairāk, es teicu.

Viņš spēja smaidīt un zaudēt.

-     Tā vai citādi, viņš viegli teica, nedomāju, ka mēs vēl kādreiz tiksimies.

-    Nē, es lēnām atbildēju. Šķiet, ka ne.

-    Tad ardievu!

-Ardievu!

Viņš stingri paspieda man roku, uz mirkli ar savām dīvaini gaišajām acīm apdedzinādams manējās, tad pēkšņi pagriezās un aizgāja. Es dzirdēju viņa soļus aizskanam pa klāju. Tie atbalsojās un apklusa. Jutu, ka dzirdēšu tos vēlreiz. Atklāti jāatzīst, ka turpmākās divas stundas nejutos labi. Lidz brīdim, kamēr stāvēju kuģu piestātnē, pabeigusi lielāko daļu smieklīgo formalitāšu, ko prasīja birokrātija, un varēju reiz brīvi uzelpot. Arests nenotika, un es ievēroju, cik debešķīga bija diena, un jutu, cik pamatīgi biju izsalkusi. Es pievienojos Suzannai. Katrā ziņā man jāpaliek pa nakti kopā ar viņu hoteli. Kuģis uz Elizabetes ostu un Durbanu dosies tikai nākamajā rītā. Mēs iesēdāmies taksometrā un braucām uz Mount Nelson.

Viss bija debešķīgi. Saule, gaiss, puķes! Kad es iedomājos Mazo Hempsliju janvāri dubļi līdz ceļiem, un, visticamāk, lija lietus, mani pārņēma prieks. Suzanna ne tuvu nebija tik sajūsmināta. Viņa, protams, daudz bija ceļojusi. Turklāt viņa pieder cilvēku tipam, kurus grūti iepriecināt pirms brokastīm. Viņa norāja mani vairākkārt, kad es sajūsmināta iesaucos, redzot milzīgos, zilos kalnus.

Starp citu, es gribētu paskaidrot uzreiz, ka šis stāsts nebūs par Dienvidāfriku. Es negarantēju precīzus vietējā kolorīta aprakstus jūs zināt tādus stāstus pusducis itāļu vārdu katrā lapaspusē. Es tādus ļoti apbrīnoju, bet es to nedarīšu. Dienvidjūru salās jūs tūlīt iesākat ar bech-de-mer (jūrmalu). Es nezinu, ko nozīmē bech-de-mer, nekad neesmu zinājusi un varbūt arī neuzzināšu. Es esmu pāris reizes minējusi, bet kļūdījusies. Dienvidāfrikā, es zinu, jūs tūlīt sākat stāstīt par stoep es zinu, kas ir stoep tā ir vieta, kas ir pie mājas, un jūs tur uzturaties. Dažādās citās pasaules daļās to sauc par verandu, a piazza, vai a ha-ha. Tad tur vēl ir papaija. Es bieži esmu lasījusi par papaijām. Reiz es atklāju, kas tās ir, jo viena nokrita man tieši deguna priekšā. Sākumā domāju, ka tā ir sabojājusies melone. Holandiešu kalpone mani apgaismoja un pārliecināja to pamēģināt nogaršot vēlreiz kopā ar cukuru un citrona sulu. Man vienmēr tas tika neskaidri asociējies ar hula-hula, kas, manuprāt, bet varbūt kļūdos, ir salmu svārki, kādos dejo havajiešu meitenes. Nē, laikam nepareizi tās ir lava-lava. Katrā ziņā visas šīs lietas ir ļoti aizraujošas pēc Anglijas.

Es iedomājos, ka mūsu aukstās salas dzīve kļūtu košāka, ja brokastis tiktu pagatavots bekons-bekons un pēc tam, lai nopirktu grāmatas, varētu ietērpties džemperī-džemperl.

Suzanna pēc brokastīm bija mazliet mundrāka. Man tika ierādīta istaba līdzās viņējai ar brīnišķīgu skatu tieši uz Galda līci. Kamēr Suzanna meklēja īpašu sejas krēmu, es lūkojos uz līci. Pēc brīža, kad viņa to atrada, viņa uzklausīja mani ar lielu interesi.

-     Vai jūs redzējāt seru Jūsteisu? es vaicāju. Viņš maršēja ārā no ēdamistabas tad, kad mēs tur iegājām. Viņam bija pasniegta slikta zivs vai kaut kas tamlīdzīgs, un galvenajam oficiantam nācies uzklausīt visu, ko viņš par to domā. Vēl viņš, lai pierādītu, cik tas ciets, uz grīdas nosviedis persiku, diemžēl persiks izrādījās mīksts, un sašķīda.

Suzanna pasmaidīja.

-    Tāpat kā man, arī seram Jūsteisam nepatīk celties no rītiem ļoti agri. Bet, Anna, vai jūs redzējāt misteru Pegetu? Es saskrējos ar viņu gaiteni. Viņam ir zila acs. Ko viņš diez ir darījis?

-    Tikai pūlējies pārgrūst mani pār bortu, es nevērīgi atbildēju.

Tas bija punkts manā labā. Suzanna pievērsās man ar daļēji iekrēmotu seju un steidzināja izklāstīt detaļas. Es to labprāt darīju.

-            Viss kļūst arvien neskaidrāk, viņa izsaucās. Es domāju, ka došos uzmanīt seru Jūsteisu, un jums būs tas prieks uzraudzīt reverendu Edvardu Čičesteru. Ceru, ka Pegets negribēs mani izgrūst no vilciena kādā tumšā nakti.

-     Es domāju, ka jūs joprojām esat ārpus aizdomām, Suzanna! Bet, ja gadīsies visļaunākais, es telegrafēšu Klarensam.

-    Tas atgādina man, ka jāpalūdz kablogrammas veidlapa. Ko gan lai rakstu?

"Esmu iejaukta vissatraucošākajā notikumā, lūdzu, atsūti man tūlīt tūkstoš mārciņas! Suzanna."

Paņēmu no viņas veidlapu un norādīju, ka tekstu iespējams uzrakstīt lakoniskāk, ja viņa nebaidās kļūt nepieklājīga, iespējams nosvītrot vārdiņu "lūdzu", jo Suzanna, šķiet, ir īpaši neapdomīga naudas lietās. Tā vietā, lai uzklausītu manus taupības priekšlikumus, viņa pierakstīja vēl trīs vārdus: "mani ļoti iepriecina".

Suzanna ar saviem draugiem bija uzaicināti uz lenču, un tie atnāca uz hoteli ap pulksten vienpadsmitiem, lai satiktos ar viņu. Nogāju lejā caur viesnīcas dārzu, šķērsoju tramvaja līniju un turpināju ceļu pa klusu, ēnainu avēniju, līdz nonācu uz galvenās ielas. Es pastaigājos, aplūkojot apkārtni, priecājos par sauli un tumšsejainajiem ziedu un augļu pārdevējiem. Vēl es atklāju vietu, kur bija visgaršīgākie saldējuma kokteiļi. Ceļojuma beigās es nopirku sešpensu grozu ar persikiem un atgriezos hotelī.

Man par prieku un pārsteigumu, atradu sev adresētu ziņu. Tā bija no muzeja pārziņa. Viņš bija uzzinājis par manu ierašanos ar Kilmordenkāstlu, izlasot rakstu par mani kā nelaiķa profesora Bedingfelda meitu. Viņš mazliet bija pazinis manu tēvu un ļoti viņu apbrīnoja. Vēstulē bija rakstīts, ka viņš ar sievu priecātos, ja es ierastos pie viņiem uz tēju šopēcpusdien Muizenbergas villā. Viņi aprakstīja man ceļu, kā turp nokļūt.

Bija patīkami uzzināt, ka nabaga Papa joprojām tika pieminēts un augstu novērtēts. Es paredzēju, ka tikšu pamatīgi izvadāta pa muzeju, kamēr atradīšos Keiptaunā, tomēr nolēmu riskēt. Uzvilku savu mazliet saburzīto linaudekla kleitu, uzliku (kādu no Suzannas garderobes) labāko cepuri un devos ceļā. Es noķēru ātrvilcienu uz Muizenbergu un nokļuvu tur aptuveni pusstundas laikā. Tas bija skaists ceļojums! Vilciens lēni līkumoja pa Galda kalna pakāji, kur acis priecēja brīnišķīgas puķu pļavas. Manas zināšanas ģeogrāfijā bija pavājas, jo nevarēju iedomāties, ka Keiptauna atrodas pussalā. Biju diezgan pārsteigta, ka, izkāpjot no vilciena, atkal atrados jūras krastā. Tur bija vairākas teicamas peldvietas. Katram peldētājam bija īss, izliekts dēlis, ar kuru varēja slīdēt pa ūdens virsmu. Vēl bija pārāk agrs, lai dotos uz tēju, tāpēc iegāju peldēšanas paviljonā, kur man nekavējoties piedāvāja viļņu dēli. Es laipni piekritu. No malas raugoties, sērfošana man šķita ļoti vienkārša, bet tā nebija. Kļuvu pavisam nikna un nosviedu dēli malā. Tomēr es vēlreiz apņēmīgi atsāku sērfot, mēģinot noturēties uz ūdens. Šoreiz, kā par brīnumu, necietu sakāvi. Kaut arī neveikli, bet man izdevās labu brīdi slīdēt pa viļņiem uz sava dēļa, un mani pārņēma milzīga sajūsma. Ar sērfošanu ir tā: vai nu jūs stipri niknojaties, vai arī esat idiotiski apmierināts ar sevi.

Es sameklēju Medgu villu ar zināmām grūtībām. Tā atradās atstatu no citām villām un kotedžām, pašā kalna nogāzē. Piezvanīju, un mani sagaidīja smaidošs kaferu zēns.

-    Vai misis Raffini dzīvo šeit? es apjautājos.

Viņš ieveda mani iekšā, palaida pa priekšu

galerijā un metās atvērt durvis. Es sajutu pēkšņas bažas un svārstījos, vai ieiet telpā. Pārkāpu slieksni, un durvis aiz manis aizcirtās.

Aiz galda sēdošais vīrs piecēlās un nāca man pretim ar sveicienā izstieptu roku.

-     Cik iepriecinoši, ka izlēmāt mūs apciemot, mis Bedingfelde! viņš teica.

Tas bija liela auguma vīrs, acīmredzot holandietis, ar spilgti rudu bārdu. Viņš nemaz neizskatljās pēc muzeja pārziņa. Patiesībā pēkšņi sapratu, ka esmu izdarījusi muļķību. Es atrados ienaidnieku rokās.

Deviņpadsmitā nodaļa

Pēkšņi atcerējos trešo sēriju no filmas "Pamela briesmās". Cik bieži es biju sēdējusi sešpensu sēdvietā, mielojusies ar divpensu šokolādes tāfelīti un ilgojusies pēc līdzīgiem piedzīvojumiem! Nu tādus piedzīvoju ar uzviju. Taču tagad nezin kāpēc tas nelikās tik uzjautrinoši, kā biju iedomājusies. Uz ekrāna tas viss ir ļoti skaisti jūs droši zināt, kas sekos ceturtajā sērijā. Bet reālajā dzīvē nebija pilnīgi nekādas garantijas, ka Annas Dēkaines piedzīvojumi jebkurā brīdi nevarētu strauji beigties.

Jā, es biju sarežģītā situācijā. Visas lietas, par kurām Reiberns no rīta runāja, tagad redzēju nepatīkami skaidri. Viņš ieteica stāstīt patiesību. Jā, es varētu vienmēr tā darīt, bet vai tas man palīdzēs? Vispirms vai manam stāstam ticētu? Vai viņi ticētu iespējai, ka esmu iesaistījusies šajā trakajā pasākumā, pamatojoties vienīgi uz papīra strēmeli, kura oda pēc paša stāstītāja kožu zālēm. Tas varēja izklausīties kā nepārdomāta pasaka.

Šajā brīdī, apdomājot visu ar vēsu prātu, es lamāju sevi par melodramatisku muļķi un ilgojos pēc Mazās Hempslijas mierpilnās garlaicības.

Tas viss pazibēja manā prātā daudz īsākā laika sprīdī, nekā nepieciešams, lai izstāstītu. Mana pirmā, instinktīvā kustība bija solis atpakaļ un tvēriens pēc durvju roktura. Mans gūstītājs vienīgi pasmīnēja.

-    Šeit jūs esat un šeit jūs paliekat, viņš asprātīgi piezīmēja.

Es visiem spēkiem pūlējos saglabāt drosmīgu skatienu.

-     Mani šurp uzaicināja Keiptaunas muzeja pārzinis. Ja esmu kļūdījusies…

-    Kļūda? O, jā, liela kļūda!

Viņš rupji iesmējās.

-    Kādas jums tiesības mani aizturēt? Es ziņošu policijai…

-     Vau, vau, vau tā kā spēļu sunītis. Viņš smējās.

-    Es varu tikai secināt, ka jūs esat bīstams ārprātīgais, vēsi noteicu.

-    Patiesi?

-    Es gribētu jums pavēstīt, ka mani draugi ir labi informēti, kurp es aizgāju, un, ja es šovakar neatgriezīšos viesnīcā, viņi nāks mani meklēt. Saprotat?

-     Ak jūsu draugi zina, kur jūs esat, patiesi? Kuri no viņiem?

Tā izaicināta, es ātri apsvēru iespējas. Pieminēt seru Jūsteisu? Viņš bija labi pazīstams cilvēks, un vārds varēja ietekmēt. Bet, ja šeit iesaistīts Pegets, viņi zinātu, ka meloju. Labāk ar seru Jūsteisu neriskēt.

-    Misis Blēra, piemēram, es ātri attraucu, mana draudzene, ar kuru kopā esam apmetušās viesnīcā.

-     Domāju, ka nē, sacīja mans sagūstītājs, viltīgi šūpojot rudo galvu.

-     Jūs viņu šorīt kopš vienpadsmitiem nemaz nesastapāt, jo mūsu vēstuli jūs saņēmāt tikai pusdienlaikā.

Viņa vārdi liecināja par to, cik rūpīgi esmu izsekota, bet es nolēmu nepadoties bez cīņas.

-    Jūs esat ļoti gudrs, es teicu, varbūt esat dzirdējis par tādu izgudrojumu kā telefons? Misis Blēra man piezvanīja, kad pēc lenča atpūtos savā istabā. Es viņai pastāstīju, uz kurieni pēcpusdienā došos.

Man par lielu apmierinājumu, redzēju šaubu ēnu pārslīdam viņa sejai. Skaidrs, ka viņš netika paredzējis iespēju, ka Suzanna varētu man piezvanīt. Es vēlējos, kaut īstenībā tā būtu bijis!

-     Pietiks par to, viņš pieceldamies skarbi noteica.

-     Ko jūs ar mani darīsiet? es vaicāju, joprojām pūlēdamās izskatīties mierīga.

-    Padarīsim nekaitīgu gadījumā, ja jūsu draugi jūs meklēs!

Uz mirkli man asinis sastinga dzīslās, bet viņa turpmākie vārdi mani nomierināja.

-     Rīt jums būs jāatbild uz dažiem jautājumiem, un pēc tam, kad būsiet atbildējusi, mēs zināsim, ko ar jums darīt. Un es varu teikt, jauno lēdij, ka mums ir dažādas iespējas, kā likt runāt stūrgalvīgām muļķītēm.

Tas neizklausījās uzmundrinoši, bet tā bija neliela atelpa. Man bija laiks līdz rītam. Šis vīrs, skaidri redzams, izpildīja augstākstāvoša pavēles. Vai pastāvēja iespēja, ka šis augstākstāvošais bija Pegets?

Viņš piezvanīja, un ieradās divi kaferi. Mani uzveda augšstāvā. Lai kā pretojos, man sasēja kājas un rokas un aizbāza muti ar lupatu vīkšķi. Istaba, kurā mani ieslodzīja, bija tādi kā bēniņi, tieši zem jumta. Tā bija putekļaina, un izskatījās, ka tur neviens neuzturējās. Holandietis ņirgādamies atsveicinājās un aizgāja, aizvērdams aiz sevis durvis.

Es biju pilnīgi bezpalīdzīga. Varēju mazliet pagrozīties un palocīties, bet ne atraisīt savas saites, un vīkšķis mutē liedza man saukt pēc palīdzības. Pat ja būtu cerība, ka kāds ienāktu mā

jā, es neko nevarētu izdarīt, lai piesaistītu viņa uzmanibu. Droši vien holandietis bija izgājis.

Mani satracināja tas, ka nespēju neko uzsākt. Es no jauna parāvu savas saites, bet mezgli turējās stingri. Vai nu iesnaudusies, vai zaudējusi samaņu, es beidzot norimu.

Kad pamodos, jutu, ka sāp visas maliņas. Es nospriedu, ka ir vēla nakts, jo mēness atradās augstu debesīs un tā gaisma iespīdēja pa putekļaino jumta logu.

Lupatu vīkšķis mutē mani smacēja, un sāpes stīvajos, notirpušajos locekļos bija nepanesamas. Tobrīd bēniņu stūrī manu uzmanību piesaistīja stikla gabaliņš. Man galvā iešāvās doma.

Lai gan rokas un kājas man bija sasaistītas, es iedomājos, ka varētu izkustēties, ja veltos. Šī darbība bija ļoti sāpīga, jo nekādi nevarēju ar rokām aizsargāt seju. Pēc lielām pūlēm es beidzot sasniedzu savu objektu. Tas gandrīz skāra manas sasaistītās rokas, taču pagāja bezgalīgs laiks, līdz varēju stiklu iegrozīt tādā stāvoklī, lai tas piespiestos sienai un pārrīvētu manas saites. Tas bija ilgs un sirdi plosošs darbs. Es gandrīz jau zaudēju cerību, līdz beidzot izdevās pārzāģēt auklas, kas sasaistīja manas plaukstas.

177

Atpūta bija laika jautājums. Enerģiski kustinot plaukstas, rokās atjaunojās asinsriņķošana, līdz ar to varēju atbrīvoties no lupatu vīkšķa. Drīz es bi-

A. Kristi. 13

ju atraisījusi pēdējo mezglu, tomēr arī tad pagāja krietns laiks, līdz varēju nostāvēt kājās. Vairāk par visu uz pasaules es vēlējos kaut ko ieēst.

Nogaidīju aptuveni stundas ceturksni, lai būtu droša, ka manī atgriezies spēks. Tad klusītēm pielavījos pie durvīm. Izrādījās, ka tās nebija aizslēgtas, tikai aizvērtas. Durvis pavērdama, es piesardzīgi palūkojos ārā.

Mājā valdīja pilnīgs klusums. Mēnessgaisma iespīdēja caur logu, un bija redzamas putekļainas kāpnes bez grīdsegas. Piesardzīgi žagos lejup. Līdz šim nebija dzirdama ne skaņa, bet, kad nokļuvu augšējā kāpņu laukumiņā, varēja saklausīt vāju balsu murdoņu. Sastingu un kādu laiku stāvēju nekustīgi. Pulkstenis pie sienas apstiprināja faktu, ka bija krietni pāri pusnaktij. Es pilnībā apzinājos risku, bet mana ziņkārība bija pārāk liela. Bezgala piesardzīgi es vēlējos izpētīt, no kurienes skan balsis. Uzmanīgi kāpu zemāk, līdz nonācu vestibilā. Palūkojos apkārt, un tad man aizrāvās elpa pie ārdurvīm sēdēja kaferzēns. No viņa vienmērīgas elpošanas es drīz sapratu, ka viņš mani nav pamanījis, jo bija iesnaudies. Vai man atkāpties, vai doties uz priekšu? Balsis skanēja no istabas, kuru redzēju, kad biju tikko ieradusies. Viens no runātājiem bija mans draugs holandietis, otra balsi nevarēju uzreiz pazīt, bet tā likās dzirdēta. Beidzot izlēmu, ka noklausīšos, cik vien iespējams. Es riskēju, jo kaferzēns varēja pamosties. Bez trokšņa šķērsoju vestibilu un nometos ceļos pie kabineta durvīm. Kādu brīdi klausījos, balsis kļuva skaļākas, bet nevarēju saprast, ko viņi runā. Es paskatījos atslēgas caurumā. Kā jau domāju, viens no runātājiem bija lielais holandietis. Otrs vīrietis sēdēja ārpus manas redzamības loka. Pēkšņi viņš piecēlās, lai paņemtu dzeramo. Viņa mugura, melnais, korektais apģērbs parādījās manā redzeslokā. Viņš vēl nebija piecēlies, bet es jau zināju, kas ir lielā holandieša šīvakara "viesis".

Misters Čičesters!

Tagad es varēju saprast vārdus.

-    Joprojām tas ir bīstami! Varbūt viņas draugi meklēs meiteni?

To teica lielais holandietis. Čičesters atbildēja. Viņš bija atmetis savu garīdznieka runas manieri. Nav brīnums, ka sākumā es viņu nepazinu.

-    Tas viss ir maldīšanās! Viņiem nav nekādas

>

nojausmas, kur meitene atrodas!

-    Viņa runāja ļoti pārliecinoši.

-    Es esmu apdomājis šo lietu un nolēmu, ka mums nav ko baidīties, un tāda ir Pulkveža pavēle. Domāju, jūs negribat darboties pret viņu.

Holandietis iesaucās kaut ko savā valodā. Es nospriedu, ka tā būs steidzīga atrunāšanās.

-    Bet kāpēc vienkārši neiesist viņai pa galvu? holandietis noņurdēja. Tas būtu vienkāršāk! Laiva viņu varētu aizvest tālu jūrā.

-    Jā, domīgi novilka Čičesters. Man to vajadzētu izdarīt. Tas ir skaidrs, ka viņa zina pārāk daudz. Bet Pulkvedis ir vīrs, kuram patīk darboties pašam uz savu roku tāpēc neviens nedrīkst to darīt. Kaut kas viņa teiktajā šķita modinām atmiņas, kas viņu kaitināja. Viņš grib no meitenes uzzināt kādu informāciju.

Čičesters pirms vārda "informācija" ieturēja pauzi, un holandietis ātri uztvēra teikto.

-    Informāciju?

-    Kaut ko tamlīdzīgu.

-    Dimanti, es noteicu pie sevis.

-     Un tagad, turpināja Čičesters, dodiet man sarakstus!

Ilgu laiku man abu sarunas bija pilnīgi nesaprotamas. Izklausījās, ka viņi spriež par lielu

daudzumu dārzeņu. Tika minēti datumi, cenas

i 7

un dažādu vietu nosaukumi, kurus nesapratu. Pagāja tieši pusstunda, līdz viņi pabeidza savus aprēķinus un pārbaudi.

-     Labi, sacīja Čičesters, un bija dzirdama skaņa, kad pieceļoties atbīda krēslu, es tos paņemšu sev līdzi, lai Pulkvedis varētu apskatīt.

-    Kad jūs dodaties prom?

-    Rīt, desmitos no rīta.

-     Vai jūs gribat pirms aiziesanas sastapt meiteni?

-    Nē! Ir stingrs rīkojums pirms Pulkveža ierašanās neviens nedrīkst tikties ar viņu. Vai ar meiteni viss kārtībā?

-    Viņa bija iemigusi, kad pirms vakariņām ieskatījos tajā istabā. Kā ar ēdienu?

-     Neliela badošanās nenāks par ļaunu. Pulkvedis rīt būs klāt. Ja meitene būs nedaudz izsalkusi, viņa labāk atbildēs uz jautājumiem. Neviens nedrīkst viņai līdz tam tuvoties. Vai kārtīgi sasieta?

Holandietis iesmējās.

-    Ko jūs domājat?

Viņi abi gardi nosmējās. Tad, kā vēstīja skaņas, viņi gatavojās iznākt no istabas, es steidzīgi atkāpos. Kad sasniedzu kāpņu augšgalu, dzirdēju, kā atveras istabas durvis, un tajā pašā brīdī kaferzēns sakustējās un pamodās. Mans gājiens līdz istabas durvīm nebija īsti pārdomāts. Es piesardzīgi atkāpos līdz mansardam, no jauna aptinu sev apkārt auklas un apgūlos uz grīdas gadījumam, ja viņiem ienāktu prātā ieskatīties istabā.

Tomēr, nekas nenotika. Aptuveni pēc stundas es klusu nogāju pa kāpnēm, bet kaferzēns pie durvīm bija nomodā un klusi savā nodabā dungoja. Es gribēju izkļūt no mājas, bet nesapratu, kā to izdarīt, tāpēc biju spiesta vēlreiz atgriezties bēniņos. Kaferzēns, protams, bija naktssargs. Es pacietīgi ieklausījos agrā rīta skaņās. Vīrieši brokastoja, es skaidri varēju dzirdēt viņu balsis. Kļuvu pavisam nemierīga, jo vēlējos izkļūt no šīs mājas. Nolēmu paciesties. Pārsteidzīga rīcība varētu visu sabojāt. Pēc brokastīm dzirdēju Čičesteru dodamies prom. Man par lielu atvieglojumu, holandietis gāja viņu pavadīt. Es, elpu aizturējusi, gaidīju. Kad brokastis bija beigušās, skaidri dzirdēju, ka tika veikti dažādi mājas darbi. Beidzot šķita, ka visas aktīvās darbības apklusa. Izslīdēju no savas migas vēlreiz. Ļoti uzmanīgi nolavījos pa trepēm.

Priekštelpa bija tukša. Kā zibens to šķērsoju, atvēru durvis un biju ārā. Kā apsēsta, es skrēju prom pa ceļu.

Cilvēki ziņkārīgi noraudzījās manī, bet es par to nebrīnījos. Pēc piedzīvojumiem bēniņos manai sejai un drēbēm vajadzēja izskatītiēs netīrām un apvazātām. Beidzot nonācu pie garāžas, kurā iegāju.

Es cietu nelaimes gadījumā, paskaidroju, tāpēc vai jūs nevarētu nogādāt mani Keiptaunā? Man jānoķer kuģis, kas atiet uz Durbanu.

Ilgi nenācās gaidīt, un pēc desmit minūtēm es traucos Keiptaunas virzienā. Man vajadzēja uzzināt, vai Čičesters bija uz kuģa.

Sākumā nebiju vēl izšķīrusies, vai man pašai braukt uz Durbanu, bet beigās tomēr nolēmu turp doties, jo Čičesters nevarēja zināt, ka esmu viņu redzējusi Muizenbergas villā. Viņš nešauboties varētu man gatavot jaunas lamatas, bet es jau būtu brīdināta. Un viņš bija vīrs, kuru man vajadzēja izsekot, vīrs, kurš noslēpumainajam Pulkvedim meklēja dimantus.

Ak vai, mani plāni! Kad ierados ostā, Kilmordenkāstla jau peldēja jūrā, un es nebiju pārliecināta, vai Čičesters atradās uz kuģa, vai ne!

Divdesmitā nodaļa

Cik ātri varēdama, traucos uz hoteli. Viesistabā neredzēju nevienu no saviem paziņām.

Skrēju augšā pa kāpnēm un pieklauvēju pie Suzannas durvīm. Kad viņa mani ieraudzīja, viņa burtiski apkrita man ap kaklu.

-     Anna, dārgā, kur jūs bijāt? Es biju noraizējusies līdz nāvei. Ko jūs darījāt?

-     Man gadījās piedzīvojumi, es paskaidroju, kā trešajā sērijā filmā "Pamela briesmās".

Es viņai izstāstīju par saviem piedzīvojumiem. Kad stāsts bija galā, viņa ļāva vaļu dziļai nopūtai.

-            Kāpēc šīs lietas vienmēr atgadās ar jums? viņa vaļsirdīgi vaicāja. Kāpēc neviens man neaizbāž muti un nesasien rokas un kājas?

-    Jums tas nepavisam nepatiktu, es vaļsirdīgi pārliecināju. Atklāti sakot, neilgojos pēc tādiem piedzīvojumiem kā šis. Katrs mirklis šķiet mūžību garš.

Suzanna tā nedomāja. Pāris stundas, ko viņai nāktos pavadīt sasietai un ar lupatu vīkšķi mutē, ātri mainītu viņas uzskatus.

Suzannai patika piedzīvojumi, bet viņa necieta komforta trūkumu.

-    Un ko mēs tagad darīsim? viņa vaicāja.

-     īsti nezinu, es domīgi novilku. Jums, manuprāt, jābrauc uz Rodēziju, lai novērotu Pegetu…

-    Un jums?

Bija grūti izšķirties. Vai Čičesters bija aizbraucis ar Kilmordenkāstlu, vai ne? Vai patiesi viņš īstenoja savu plānu un devās uz Durbanu? Laiks, kad viņš atstāja Muizenbergas villu, šķiet, atbildēja apstiprinoši uz abiem šiem jautājumiem. Tādā gadījumā es varēju braukt uz Durbanu ar vilcienu. Izprātoju, ka varētu tur nokļūt pirms kuģa. Bet gadijumā, ja ziņas par manu izbēgšanu bija sasniegušas Čičesteru un ari informācija, ka esmu devusies uz Durbanu, nekas viņam nebija vienkāršāk, kā izkāpt krastā kaut kur Elizabetes ostā vai Austrumlondonā un atstāt mani ar garu degunu. Tā bija diezgan āķīga problēma.

-     Visādā ziņā izpētīsim vilcienu sarakstu uz Durbanu, es ieminējos.

-    Un vēl nav par vēlu iedzert rīla tēju, teica Suzanna, iesim uz viesistabu.

Uz Durbanu, kā man paskaidroja kantorī, vilciens atgāja šovakar astoņos un piecpadsmit minūtēs. Uz brīdi es atteicos no sava lēmuma un pievienojos Suzannai ieturēt novēlotās brokastis.

-     Vai domājat, ka spēsit pazīt Čičesteru tādā gadījumā, ja viņš būs pārģērbies? vaicāja Suzanna.

Es bēdīgi pakratīju galvu.

-     Bez jūsu zīmējuma es patiesi nebūtu viņu atmaskojusi.

-    Šis vīrs ir profesionāls aktieris, esmu par to pārliecināta, Suzanna domīgi noteica. Viņa grims bija nevainojami precīzs. Viņš varētu uznākt uz kuģa kā jūrnieks vai kas cits, un jūs nekad viņu neatradīsiet.

-    Jūs runājat ļoti pārliecinoši, es sacīju.

Tai brīdī ienāca pulkvedis Reiss un pievienojās mums.

-    Ko dara sers Jūsteiss? jautāja Suzanna.

-    Neesmu viņu kādu laiku sastapusi.

Diezgan dīvaina izteiksme atspoguļojās pulkveža sejā.

-     Viņam gadījušās nelielas nepatikšanas, ar kurām jātiek galā.

-    Pastāstiet mums par tām!

-    Kopš skolas beigšanas es netenkoju.

-    Pastāstiet kaut ko pat ja jums, īpaši mums par godu, vajadzētu to izgudrot.

-     Lai notiek, ko jūs teiktu tādā gadījumā, ja slavenais "vīrs brūnā uzvalkā" būtu ceļojis kopā ar mums?

-Ko?

Es nobālēju, bet tad atguvos. Par laimi, pulkvedis Reiss neskatījās uz mani.

-    Domāju, ka tā ir patiesība. Ikvienā ostā viņu meklēja, un viņš pierunāja Pedleru, lai tas pieņem viņu kā savu sekretāru.

-    Vai Pegetu?

-    Ak, ne Pegetu otru puisi. Viņš sevi dēvēja par Reibernu.

-    Vai viņi arestēja sekretāru? jautāja Suzanna. Zem galda viņa mierinoši paspieda manu roku. Es aizturētu elpu gaidīju atbildi.

-    Šķiet, viņš pagaisis miglā!

-    Kā sers Jūsteiss to uztvēra?

-     Sers Jūsteiss uzskata to par personīgu apvainojumu, ar ko liktenis viņu apveltījis.

Iespēja vēlreiz noklausīties sera Jūsteisa domas par šo lietu mums radās vēlāk dienā. Mūs pamodināja izsūtāmais zēns, kas atnesa ielūgumu uz tēju sera Jūsteisa viesistabā.

Nabaga virs patiesi bija nožēlojamā stāvoklī. Suzannas līdzjūtīgās murmināšanas iedrošināts, viņš stāstīja mums par savām nelaimēm.

-  Pirmkārt, man pilnīgi sveša sieviete ļāva sevi nogalināt manā mājā it kā ar ieganstu, lai kaitinātu mani. Kāpēc tas notika manā mājā? Kāpēc no visām mājām Lielbritānijā tika izvēlēta tieši Milhauza? Ko ļaunu esmu nodarījis šai sievietei, ka viņai bija jākļūst par līķi tieši manā mājā?

Suzanna atkal izdvesa vienu no savām līdzjūtīgajām skaņām, un sers Jūsteiss turpināja vēl žēlīgākā balsī:

-    Un vēl, it kā nebūtu jau diezgan, puisis, kurš viņu nogalināja, bija tik nekaunīgs, izcili nekaunīgs, lai pieteiktos, iedomājieties, par manu sekretāru. Esmu noguris no visiem šiem sekretāriem, man vairs nebūs sekretāru. Vai nu tie ir potenciālie slepkavas, vai arī piedzērušies skandālisti. Vai jūs redzējāt Pegeta zilo aci? Nu, protams, redzējāt. Kā es varu uzturēties kopā ar tādu sekretāru? Un viņa seja ir tik nejauki, dzelteni izķēmota. Man vairs nav vajadzīgi sekretāri, bet jauka meitene. Skaista meitene ar dzidrām acīm, kura, kad jutīšos īgns, turētu manu roku. Kā būtu ar jums, mis Anna? Vai jūs varētu uzņemties šo darbu?

-   Cik bieži man vajadzētu turēt jūsu roku? es smiedamās vaicāju.

-   Visu dienu, galanti atbildēja sers Jūsteiss.

-   Tādā gadījumā nevarēšu rakstīt uz mašīnas, es viņam atgādināju.

-  Tam nav nekādas nozīmes! Tā ir tikai Pegeta ideja. Viņš mani nostrādināja līdz nāvei. Esmu iecerējis viņu atstāt Keiptaunā.

-   Viņš nebrauks kopā ar jums?

-    Jā, izrādās, viņam milzīgu prieku sagādā pamatīgi izsekot Reibernu. Tādas lietas Pegetam lieliski der. Viņš dievina sarežģījumus. Bet mans piedāvājums ir pilnīgi nopietns. Vai jūs piekritīsiet? Misis Blēra ir jaunu meiteņu pavadone, un jums, lai nodarbotos ar izrakumiem, būs brīvdienas, kad vien vēlēsieties.

-   Esmu jums ļoti pateicīga, ser Jūsteis, es piesardzīgi teicu, bet, manuprāt, es došos šonakt uz Durbanu.

-  Neesiet stūrgalvīga meitene! Atcerieties, cik Rodēzijā ir daudz lauvu! Jums lauvas patiks. Visām meitenēm tās patīk.

-   Vai tās izmēģinās zemos lēcienus? es smiedamās vaicāju. Nē, pateicos, es braukšu uz Durbanu.

Sers Jūsteiss lūkojās manī, tad dziļi nopūtās un, atvēris durvis uz blakusistabu, pasauca Pegetu.

-   Ja esat pilnīgi pamodies no pēcpusdienas snaudas, manu dārgo zēn, varbūt jūs pārmaiņas pēc paveiktu kādu darbiņu.

Gijs Pegets, mani ieraugot, mazliet satraucās, paklanījās un piebilda melanholiskā balsī:

-   Es, ser Jūsteis, visu pēcpusdienu rakstīju to memorandu.

-   Labi, tad pārtrauciet rakstīt! Aizejiet uz darba ministrijas kantori vai uz lauksaimniecības nodaļu, vai kalnrūpniecības nodaļu, vai kādu citu no šīm vietām un palūdziet, lai sameklē man sievieti, kas būtu ar mieru ceļot man līdzi uz Rodēziju. Viņa nedrīkstētu iebilst, ja vēlēšos, lai patur manu roku savējā, un vēl sievietei jābūt skaidrām acīm.

-   Labi, ser Jūsteis, es pavaicāšu pēc prasmīgas mašīnrakstītājas.

-    Pegets ir ļaunprātīgs puisis, sacīja sers Jūsteiss, kad sekretārs bija aizgājis. Varu derēt, ka viņš izraudzīsies pašu neizteiksmīgāko būtni, lai mani pakaitinātu. Aizmirsu to pateikt viņai jābūt ar skaistām kājām.

Es satvēru Suzannu aiz rokas un gandrīz vilkšus aizvilku uz viņas istabu.

-    Tagad, Suzanna, es teicu, mums jāizstrādā darbības plāns un tas jādara ļoti ātri. Kā dzirdējām, Pegets paliks šeit.

-   Jā. Šķiet, tas nozīmē, ka nevarēšu doties uz

Rodēziju kas ir ļoti nepatīkami, jo vēlos turp nokļūt. Šeit ir tik garlaicīgi!

-   Galvu augšā, es sacīju, jūs noteikti turp brauksiet! Lai gan es nevaru iedomāties, kādā veidā jūs varētu pēdējā brīdī doties uz Rodēziju, bet sers Jūsteiss var pēkšņi uzaicināt Pegetu sev līdzi.

-   Tādā gadījumā, pasmaidot teica Suzanna, mani attaisnotu vienīgi liktenīgas jūtas pret viņu.

>

-    Bet, ja jūs atrādīsieties Rodēzijā tad, kad Pegets ieradīsies, tas liksies dabiski un saprotami. Tā būs liela vieglprātība, ja atstāsim pavisam bez uzraudzības abus pārējos aizdomās turētos.

-   Ak, Anna, jūs taču nevarat turēt aizdomās pulkvedi Reisu vai seru Jūsteisu?

-   Ikviens ir aizdomās turams, es drūmi noteicu, un, ja jūs esat lasījusi detektīvstāstus, Suzanna, tad jums vajadzētu zināt, ka nelietis izrādās visnevainīgākā persona. Daudzi kriminālnoziedznieki mēdz būt omulīgi tukli kā sers Jūsteiss.

-   Pulkvedis Reiss nav īpaši resns vai arī nav īpaši omulīgs.

-   Dažreiz vini ir kalsni un drūmi, es asi at-

> 7

bildēju, es neteicu, ka visas aizdomas krīt uz kādu no viņiem, bet sieviete tika nogalināta sera Jūsteisa mājā…

-   Jā, jā, mums nevajag sākt visu atkal no jauna! Es viņu uzmanīšu, Anna, ja tā vēlaties, un, ja viņš kļūs vēl resnāks un mundrāks, tūlīt sūtīšu jums telegrammu: "Sers Jūsteiss kļuvis sevišķi aizdomīgs! Ierodieties nekavējoties!"

-  Patiešām Suzanna, es iesaucos, jūsuprāt, tā visa ir spēle!

-   Es zinu, ka tā domāju, Suzanna bez samulsuma teica. Esmu pilna ar jūsu piedzīvojumu meklētājas garu. Tas nepavisam neliekas reāli. Mana dārgā, ja Klarenss zinātu, ka es klīstu apkārt pa Āfriku, izsekojot bīstamus noziedzniekus, viņš būtu satriekts.

-   Kādēļ tad jūs viņam neaizsūtāt kādu kablogrammu par šiem notikumiem, es sarkastiski vaicāju.

Ja sākam runāt par kablogrammām, tad Suzannai humora izjūta allaž zūd. Viņa pavisam nopietni apsvēra manu priekšlikumu.

-   Jā, varētu! Bet tas būtu ļoti garš apraksts. Viņas acis pārdomājot iemirdzējās. Bet man liekas, ka tā labāk nedarīt. Vīri vienmēr grib iejaukties pavisam nekaitīgās izpriecās.

-   Labi, es noteicu, pabeidzot iesākto tēmu,

-   jūs paturēsiet acīs seru Jūsteisu un pulkvedi Reisu…

-   Es zinu, kāpēc man jāuzrauga sers Jūsteiss,

-   Suzanna iejaucās, viņa miesasbūves un asprātīgās valodas dēļ. Bet, manuprāt, nenopietni ir turēt aizdomās pulkvedi Reisu. Viņš kaut kādā ziņā ir saistīts ar slepeno dienestu. Ziniet, Anna, uzskatu, ka vislabāk būtu uzticēties viņam un atklāt visu mūsu stāstu.

Es enerģiski iebildu šim, manuprāt, gļēvajam priekšlikumam. Es saskatīju tajā laulības postošo ietekmi. Cik bieži es esmu dzirdējusi inteliģentu sievieti balsi, kas nepieļauj iebildumus, sakām: "Edgars teica." Un jūs lieliski zināt, ka Edgars ir pilnīgs muļķis. Suzanna, kā precēta sieviete tiecās pakļauties vienam vai otram vīrietim.

Tomēr viņa godīgi apsolīja ne vārdiņa neizdvest pulkvedim Reisam, un mēs turpinājām gudrot, kā rīkoties tālāk.

Tas ir pavisam skaidrs, ka man jāpaliek šeit un jāuzrauga Pegets, un lūk, kā to būtu vislabāk izdarīt. Man jāizliekas, ka vakarā dodos prom uz Durbanu, jānones lejā bagāža, bet patiesībā es aizbraukšu uz kādu mazu viesnīcu šajā pašā pilsētā. Es mazliet izmainīšu savu izskatu uzlikšu gaišu parūku un kādu no tiem baltajiem mežģīņu plīvuriem, un man būs krietni labākas iespējas novērot viņa rīcību, jo viņš domās, ka esmu ceļā uz Durbanu.

Suzannai ļoti patika šis plāns. Mēs sākām rīkoties vēlreiz apjautājos izziņās par vakara vil

cienu, un tad uzkrītoši devāmies kravāt manu bagāžu. Mēs pusdienojām kopā viesnīcas restorānā. Pulkvedis Reiss nerādījās, bet sers Jūsteiss un Pegets sēdēja loga pusē pie sava galda. Pegets pameta galdu maltītes vidū, kas mani stipri sarūgtināja, jo biju nodomājusi atvadīties no viņa. Tomēr, nenoliedzami, no sera Jūsteisa atsveicinājos, cik labi prazdama.

Kad beidzu pusdienot, piegāju pie viņa galda.

-   Uz redzēšanos, ser Jūsteis! Šonakt es dodos uz Durbanu!

Sers Jūsteiss smagi nopūtās.

-   Es jau dzirdēju. Jūs, liekas, negribētu, ka braucu jums līdzi, vai ne?

-   Man tas pat ļoti patiktu!

-  Jauka meitene! Vai esat pārliecināta, ka negribat Rodēzijā skatīt lauvas?

-   Pilnīgi pārliecināta!

-   Tam jābūt izskatīgam puisim, žēlabaini novilka sers Jūsteiss. Domājams, kāds jauns Durbanas knauķis, kurš pilnībā aizēno manu brieduma gadu šarmu. Starp citu, Pegets pēc pāris minūtēm ies lejā uz mašīnu. Viņš varētu jūs aizvest uz staciju.

-   Ak, nē, paldies, es steidzīgi teicu, mēs ar misis Blēru esam jau pasūtījušas taksometru.

193

Es nepavisam negribēju atstāt viesnīcu Pegeta

A. Krisli • 13

pavadība! Sers Jūsteiss uzmanīgi manī palūkojās.

-   Nedomāju, ka jums patīk Pegets. Viņš ir viens no tiem uzmācīgajiem ēzeļiem, kuri staigā apkārt mocekļa izskatā un dara, ko var, lai satrauktu un kaitinātu mani.

-   Ko viņš atkal ir izdarījis? es apjautājos ar zināmu interesi.

-   Viņš ir sameklējis man sekretāri. Jūs nekad nebūsiet redzējusi tādu sievieti! Droši, ka viņai jau ir ap četrdesmit, ar pensneju un pamatīgām pēdām, un ar noslieci uz mundru darbošanos, kas uz mani atstāj nāvējošu iespaidu. Parasta, neizteiksmīga sieviete!

-   Vai viņa neturēs jūsu roku?

-   No visas sirds ceru, ka ne! iesaucās sers Jūsteiss. Tas būtu pēdējais piliens. Labi, uz redzēšanos, manas skaidrās acis! Ja es nošaušu lauvu, tad ādu jums nedabūt tāpēc, ka mani atstājat.

Viņš sirsnīgi paspieda man roku, un mēs šķīrāmies. Suzanna mani gaidīja vestibilā. Viņa bija nonākusi lejā, lai mani pavadītu.

-   Iesim prom tūlīt, es steidzīgi uzsaucu un palūdzu viesnīcas kalpotāju sameklēt mums taksometru.

Tad balss aiz muguras lika man sakustēties.

-        Atvainojiet, mis Bedingfelde, arī es eju uz mašīnu! Varu jus un misis Bleru aizvest uz staciju-

-   Ak, pateicos, es strauji sacīju, bet nav nepieciešams jūs apgrūtināt. Es…

-   Ticiet man, nebūs ne mazākā apgrūtinājuma! Šveicar, lūdzu, ielieciet bagāžu!

Es sajutos pilnīgi bezpalīdzīga. Es vēlējos protestēt, bet viegla brīdinājuma dunka no Suzannas lika man piesargāties.

-   Pateicos, mister Peget, es vēsi teicu.

Mēs iesēdāmies mašīnā. Braucot uz pilsētu, es lauzīju galvu, par ko lai runā. Beidzot Pegets pats pārtrauca klusumu.

-   Es seram Jūsteisam sameklēju ļoti spējīgu sekretāri, viņš piezīmēja. Mis Petigrī.

-   Man gan nelikās, ka viņš būtu sevišķi priecīgs, es ieminējos.

Pegets nelaipni manī paskatījās.

-   Viņa ir prasmīga mašīnrakstītāja, viņš stingri noteica.

Mēs apstājāmies pie stacijas. Šeit noteikti viņam mūs ir jāatstāj. Es pagriezos ar izstieptu roku, lai atvadītos, bet nekā.

-   Es jūs pavadīšu! Pulkstenis ir tikai astoņi, jūsu vilciens aties pēc piecpadsmit minūtēm.

Viņš deva nesējiem prasmīgus norādījumus par manām ceļasomām. Es nezināju, ko iesākt, neuzdrošinājos pat paskatīties uz Suzannu. Pegets noteikti turēja mani aizdomās un bija nolēmis pārliecināties, ka es aizbraucu ar šo vilcienu. Un ko es varēju darīt? Neko! Es gara acīm redzēju sevi ceturksni pēc astoņiem braucam prom no stacijas, kur uz platformas stāv Pegets un māj man ardievas. Viņš veikli atmaksāja man ar to pašu. Viņa attieksme pret mani bija neīstas sirsnības pilna, kas viņu pašu stipri apgrūtināja, bet man likās pretīga. Šis vīrs bija pieglaimīgs liekulis. Sākumā viņš pūlējās mani nogalināt, bet tagad izteica komplimentus! Vai viņš būtu iedomājies, ka tonakt uz kuģa es viņu nepazinu? Nē, tā bija izlikšanās, loma, kuru viņš man tēloja un pūlējās uzspiest. Bezpalīdzīga kā aita, es gāju viņa norādītajā virzienā. Man bija divvietīga kupeja, un bagāža tika novietota guļamvagona nodalījumā. Pulkstenis rādīja divpadsmit minūtes pāri astoņiem. Pēc trīs minūtēm vilcienam jāatiet. Bet Pegets nebija rēķinājies ar Suzannu.

-   Tas būs briesmīgs ceļojums, Anna, viņa pēkšņi sacīja, īpaši, braucot caur Karakumu. Jums vajadzētu paņemt kādu odekolonu vai lavandas ūdeni.

Man mājiens bija skaidrs.

-  Ak, dārgā, es iesaucos, es aizmirsu savu odekolonu viesnīcā uz galda.

Suzannas paradums pavēlēt šoreiz labi noderēja. Viņa valdonīgi pievērsās Pegetam.

-   Mister Peget! Ātri! Jums ir vēl laiks. Gandrīz pretī stacijai ir aptieka. Annai nepieciešams kaut kāds odekolons.

Pegets svārstījās, bet Suzannas pavēlošais tonis viņu ietekmēja. Viņš aizgāja. Suzanna nolūkojās, līdz viņš nozuda.

-   Ātri, Anna izejiet ārā pa otru pusi, ja gadījumā Pegets nav aizgājis, bet novēro mūs no platformas otra gala. Par savu bagāžu neuztraucieties! Jūs varat rīt par to telegrafēt. Ak, kaut tikai vilciens atietu laikā!

Es atvēru vārtus platformas otrā pusē un nokāpu lejā. Neviens mani nenovēroja. Es varēju saskatīt tikai Suzannu stāvam tur, kur šķīrāmies, lūkojamies vagonā un šķietami sarunājamies ar mani caur logu. Atskanēja svilpes signāls, un vilciens sāka kustēties. Tad es izdzirdēju soļus neganti skrienam pa platformu. Es atkāpos draudzīga grāmatu stenda ēnā un vēroju.

Suzanna pārstāja māt ar kabatlakatiņu aizejošajam vilcienam un pagriezās pret Pegetu.

-   Par vēlu, mister Peget, viņa jautri teica, viņa ir prom! Vai tas ir odekolons? Cik žēl, ka mēs neiedomājāmies ātrāk!

Viņi pagāja man garām, pavisam tuvu no stacijas izejas. Gijs Pegets bija stipri sakarsis. Viņš visu ceļu uz aptieku un atpakaļ droši vien bija skrējis.

-  Vai izsaukt taksometru, misis Blēra?

Suzanna turpināja spēlēt savu lomu.

-   Jā, lūdzu! Vai es varu jūs aizvest atpakaļ? Vai jums daudz darba pie sera Jūsteisa? Ak vai, es gribēju, lai Anna Bedingfelde rit brauktu kopā ar mums. Man nepatika doma, ka jauna meitene viena pati dodas uz Durbanu. Bet viņa bija kā uzburta. Droši vien kāda maza izklaidēšanās…

No abu sarunas vairs nedzirdēju ne vārda, jo Pegets un misis Blēra bija jau krietnā gabalā. Gudrā Suzanna! Viņa mani izglāba.

Es nogaidīju pāris minūtes un, gandrīz saskrienoties ar kādu nepatīkama izskata vīrieti, kura deguns bija nesamērīgi liels, izgāju no stacijas.

Divdesmit pirmā nodaļa

Lai realizētu savu nodomu, nomaļā ieliņā atradu mazu viesnīciņu, paņēmu istabu, samaksāju garantijas naudu, jo man nebija bagāžas, un mierīgi devos gulēt.

Nākamajā rītā piecēlos agri un devos uz pilsētu iegādāties vienkāršas drēbes. Biju izdomājusi, ka līdz vakaram, pulksten astoņiem, kad aizies vilciens uz Rodēziju, neko neuzsākšu. Nelikās, ka Pegets iesāks kaut kādas nelietīgas izdarības, pirms pārējie nebūs aizbraukuši. Tādēļ es ar vilcienu izbraucu ārpus pilsētas un jauki pavadīju laiku pastaigājoties. Bija diezgan vēss, un es jutos apmierināta, ka varu izkustināt kājas pēc ilgā ceļojuma un ieslodzījuma Muizenbergā. Milzum daudz nepatikšanu sīkumu dēļ! Kad man nejauši bija atraisījusies kurpjušņore un es noliecos, lai to sasietu, no ielas stūra iznāca kāds vīrietis, kas gandrīz uzskrēja man virsū. Viņš pacēla cepuri, nomurmināja atvainošanos un devās prom. Tobrīd man ienāca prātā, ka viņa seja šķita pazīstama, bet mirkli vēlāk es par to vairs nedomāju. Ieskatījos rokas pulkstenī. Bija jau diezgan vēls. Kad nogriezos Keiptaunas virzienā, pamanīju tramvaju, kurš gatavojās atiet, un sāku skriet. Aiz muguras pēkšņi izdzirdēju steidzīgus soļus. Strauji pagriezos un pamanīju, ka aiz manis skrēja tas pats vīrs, kurš gandrīz uzskrēja man virsū, kad saitēju savu kurpi. Un pēkšņi es sapratu, kāpēc viņa seja man bija likusies pazīstama. Tas bija tas pats vīrietis ar lielo degunu, kuru pamanīju, kad iepriekšējā vakarā atstāju staciju.

Sakritība bija gandrīz biedējoša. Vai tas bija iespējams, ka vīrietis tīšuprāt man sekoja? Es nolēmu nekavējoties šādu variantu pārbaudīt. Nākamajā pieturā izkāpu, lai piezvanītu. Vīrs nepaspēja. Es nostājos veikala durvju ēnā un vēroju. Viņš izkāpa nākamajā pieturā un nāca uz manu pusi. Tagad man situācija bija skaidra es tiku izsekota. Biju nopriecājusies par agru, jo mana uzvara pār Pegetu ieguva pavisam citu raksturu. Iekāpu nākamajā tramvajā un, kā paredzēju, mans sekotājs ari. Sāku nopietni apdomāties.

Neapšaubāmi, bija skaidrs, ka esmu saskārusies ar krietni nopietnāku lietu, nekā līdz šim domāju. Slepkavība Mārlovā nebija atsevišķs noziegums, kuru izdarīja viena persona. Es biju nostājusies pret bandu, un, pateicoties pulkveža Reisa atklātībai pret Suzannu un tam, ko noklausījos Muizenbergas villā, es sāku noprast kaut ko par šīs bandas daudzveidīgo darbību tie bija noziegumi, kurus organizēja vīrs, kuru viņa līdzdalībnieki dēvēja par Pulkvedi! Es atcerējos dažas sarunas, kuras dzirdēju uz kuģa, par streiku Randā un tā pabalstīšanas iemesliem radās pārliecība, ka ir kāda slepena organizācija, kura musina un aģitē. Tas bija Pulkveža darbs, viņa emisāri rīkojās saskaņā ar plānu. Viņš pats nepiedalījās šajās lietās, kā tiku dzirdējusi, viņa darbība aprobežojās ar vadīšanu un organizēšanu. Smadzeņu darbs nav bīstams darbs. Iespējams, ka patlaban Pulkvedis atradās kaut kur tuvumā un no nevainojami drošas vietas deva rīkojumus.

Tad, lūk, ko nozīmēja pulkveža Reisa atrašanās uz Kilmordenkāstlas. Viņš bija ārpus aizdomām tagad, kad mana iztēle veidoja pavisam citu ainu. Viss saskanēja ar šiem pieņēmumiem. Viņš bija kāds augsta ranga slepenā dienesta darbinieks, kura mērķis bija arestēt Pulkvedi.

Es pamāju pati sev, jo šobrīd šīs lietas man kļuva pilnīgi skaidras. Bet kāda bija mana loma šajos notikumos? Vai tie bija tikai dimanti, ar ko nodarbojās banda? Noraidoši pakratīju galvu. Ja tie būtu tikai dimanti, diez vai viņi tik izmisīgi pūlētos dabūt mani nost no ceļa. Nē, šeit bija kaut kas vairāk! Kādā man nezināmā veidā es viņus apdraudēju! Kaut kas, ko es zināju, radīja viņos dedzīgu vēlēšanos novākt mani par katru cenu un šīs zināšanas bija saistītas ar dimantiem.

Es jutu, ka šajā lietā mani varētu apgaismot "vīrs brūnajā uzvalkā" Harijs Reiberns. Viņš noteikti zināja stāsta otro pusi. Taču nelaime bija tā, ka, kļūdams par medījumu, kuram dzenas pakaļ, lai to iznīcinātu, viņš bija nozudis. Visticamāk, ka mēs nekad vairs neredzēsimies…

Es piespiedu sevi domās atgriezties reālajā dzīvē. Nebija nozīmes šīm sentimentālajām pārdomām par Hariju Reibernu. Viņš jau no paša sākuma pret mani izrādīja vislielākās antipātijas. Vai vismaz… Es atkal ļāvos pasapņot! Mana problēma bija ko tagad iesākt?

Es, lepodamās ar savu novērotājas lomu, pati biju kļuvusi par novērojamo. Pirmoreiz es zaudēju drosmi un sāku baidīties. Es biju mazs smilšu graudiņš, kas traucēja varenajai mašīnai veikt milzīgu darbu, un es sapratu, ka mašīna veikli tiks galā ar mazajiem smilšu graudiņiem. Reiz Harijs Reiberns izglāba mani, reiz es izglābos pati bet tagad sapratu, ka man vairs nav izredžu. Visapkārt bija ienaidnieki, kuri gribēja mani nobeigt. Ja es turpināšu darboties viena, tad pazudīšu. Mēģināju pati par sevi pazoboties. Galu galā ko viņi varēja man izdarīt? Es atrados civilizētā pilsētā, kur ik uz soļa bija pa policistam. Man turpmāk bija jāuzmanās. Viņiem neizdosies vēlreiz ievilināt mani lamatās, kā toreiz Muizenbergā. Kad es savās apcerēs biju aizdomājusies tik tālu, tramvajs iebrauca Ederlija ielā. Es izkāpu un lēnām soļoju pa ielas kreiso pusi. Es pat nepaskatījos atpakaļ, lai uzzinātu, vai mans sekotājs ir aizmugurē. Zināju, ka viņš man seko. Iegāju Kārtraita kafejnīcā un, lai nomierinātu nervus, pasūtīju divus kafijas kokteiļus. Vīriešiem, lai uzmundrinātos, droši vien vajadzētu kādu stiprāku dzērienu, bet meitenes gūst mierinājumu no saldējuma kokteiļiem. Lēnām izgaršoju šo jauko dzērienu. Kokteiļa vēsums patīkami izlija pa visu ķermeni. Es atbīdīju pirmo iztukšoto glāzi.

Sēdēju pie letes uz viena no nelielajiem,

augstajiem sēdekļiem. Paslepus vēroju, kā mans sekotājs ienāca kafejnīcā un netālu no durvīm apsēdās pie maza galdiņa. Izdzēru otro kafijas kokteili un palūdzu vēl vienu no kļavu sīrupa.

Negaidīti pie durvīm sēdošais vīrs piecēlās un izgāja ārā. Tas mani pārsteidza. Ja viņš vēlējās gaidīt ārpusē, kādēļ tad nedarīja to jau no paša sākuma? Es noslīdēju no sava sēdekļa un piesardzīgi devos uz durvīm. Atkāpusies ēnā, vēroju, kā mans sekotājs sarunājās ar Giju Pegetu.

Ja kādreiz šaubījos, tad tagad viss man tapa skaidrs. Pegets izņēma pulksteni un paskatījās tajā. Viņi pārmija pāris vārdus un tad sekretārs aizlīgoja lejup pa ielu stacijas virzienā. Acīmredzot viņš nodeva rīkojumus. Bet kādi tie varēja būt?

Pēkšņi man notrīsēja sirds. Vīrietis, kurš man sekoja, piegāja pie policista un sāka kaut ko klāstīt. Viņš runāja diezgan ilgi, norādīdams Kārtraita virzienā. Es uzreiz sapratu viņa nodomu. Ļoti iespējams, ka mani, piemēram, kā kabatzagli arestēs. Tas bandai būtu pavisam viegli izdarāms. Kādā veidā pierādīt savu nevainību? Viņi būs apdomājuši katru sīkumu. Pirms ilga laika viņi parūpējās par zādzības apsūdzību Debērā pret Hariju Reibernu, un viņš nebija varējis to atspēkot. Ja līdz šim mazliet šaubījos, tagad sapratu, ka Reiberns noteikti nebija vainīgs.

Kādas bija manas izredzes kaut ko uzsākt pret Pulkveža izgudroto sazvērestību?

Es automātiski ieskatījos pulkstenī, un tūlīt man prātā iešāvās doma, kāpēc Pegets palūkojā. savā pulkstenī. Bija gandrīz vienpadsmit, un vienpadsmitos pasta vilciens atiet uz Rodēziju, aizvedot līdzi manus ietekmīgos draugus, kuri citādi nāktu man palīgā. Tas bija iemesls, kādēļ līdz šim biju neaizskarama. Kopš pagājušās nakts līdz šārīta vienpadsmitiem, es biju drošībā, bet tagad tīkls ap mani savilkās. Samaksājusi par dzērieniem, pēkšņi savā somiņā pamanīju vīrieša kabatas portfeli, pilnu ar papīrnaudu! Kad kāpu ārā no tramvaja, tas veikli bija ielikts manā somiņā.

Uz brīdi es ļāvos panikai. Tad izsteidzos no Kārtraita. Tieši tajā brīdī mazais vīrs ar lielo degunu un policists šķērsoja ielu. Kad viņi mani pamanīja, vīrietis satraukti norādīja policistam manā virzienā. Es ņēmu kājas pār pleciem un sāku skriet. Man viņš rādījās kā lēnīgs policists. Es trakā ātrumā skrēju lejup pa Ederlija ielu. Cilvēki sāka pievērst man uzmanību. Jutu, ka kuru katru brīdi mani kāds apturēs. Pēkšņi radās doma.

Uz kuru pusi stacija? es bez elpas vaicāju.

-Tikai taisni vien un labajā pusē.

Sāku skriet vēl ātrāk. Tas taču nav nekas dīvains, ja cilvēks steidzas uz vilcienu! Tikko es tuvojos stacijai, pavisam tuvu aiz muguras izdzirdēju soļus. Mazais vīrelis ar lielo degunu acīmredzot bija sprinta čempions. Jutu, ka, pirms tikšu uz vilciena platformas, mani notvers. Palūkojos pulkstenī bija bez vienas minūtes vienpadsmit. Man bija jāpaspēj apmānīt sekotāju. Pa galveno ieeju no Ederlija ielas ieskrēju stacijā. Tad vēlreiz izmetos ārā pa blakus izeju. Tieši man pretī atradās pasta blakus izeja, kura galvenās durvis arī izveda uz Ederlija ielu.

Kā paredzēju, mans vajātājs tā vietā, lai sekotu, metās lejup pa ielu, lai saķertu mani pie galvenās ieejas vai lai brīdinātu policistu. Vēlreiz zibenīgi pārskrēju pāri ielai un iekļuvu stacijā. Es drāzos kā traka. Pulkstenis bija vienpadsmit.. Garais vilciena sastāvs jau kustējās, kad uzjoņoju uz platformas. Konduktors centās mani apturēt, bet es izlocījos no viņa tvēriena un uzlēcu uz kāpnītēm, tad pakāpos un atvēru durvis. Biju glābta! Vilciens uzņēma ātrumu. Mēs pabraucām garām vīrietim, kurš stāvēja platformas galā. Es viņam pamāju.

Ardievu, mister Peget, es nokliedzu. Nekad nebiju redzējusi vēl pārsteigtāku cilvēku. Viņš skatījās manī kā spokā. Pēc pāris minūtēm piedzīvoju nelielas nepatikšanas ar konduktoru, bet es atbildēju augstprātīgā tonī:

-   Es esmu sera Jūsteisa sekretāre! Lūdzu, nekavējoties aizvediet mani uz viņa personīgo vagonu!

Suzanna un pulkvedis Reiss stāvēja uz skatu platformas vagona galā. Mani ieraugot, viņi abi no pārsteiguma iesaucās.

-   Sveika, mis Anna, brīnījās pulkvedis Reiss, no kurienes jūs uzradāties? Domāju, ka esat aizbraukusi uz Durbanu. Jūs nu gan esat neaprēķināma meitene!

Suzanna neko nevaicāja, bet viņas acīs es nolasīju simtiem jautājumu.

-   Man jāpiesakās savam šefam, es nopietni sacīju. Kur viņš ir?

-   Viņš atrodas savā ofisā vidējā kupejā un neticamā ātrumā diktē nelaimīgajai mis Petigrī.

-   Viņa entuziasms uz darbu ir kaut kas jauns.

-  Hm! noteica pulkvedis Reiss. Manuprāt, viņš ir iecerējis uzdot mis Petigrī pietiekami daudz darba, lai piesaistītu viņu rakstāmmašīnai, bet pats varētu visu dienu būt brīvs.

Kopā ar pulkvedi Reisu un Suzannu devāmies uz sera Jūsteisa kupeju. Viņš, izgrūžot vārdu straumi pār nelaimīgo sekretāri, nelielajā kupejā soļoja šurpu turpu. Sekretāre bija slaida, neuzkrītoši ģērbusies plecīga sieviete ar pensneju un likās laba sava aroda pratēja. Ievēroju, ka viņai nācās grūti turēties līdzās seram Jūsteisam. Viņas zīmulis lidoja pa papīra lapu un seja bija drūmi saraukta.

Es devos kupejā.

-   Esmu ieradusies, ser, es bravūrīgi noteicu.

Sers Jūsteiss apstājās un apklusa sarežģīta teikuma vidū, un izbrīnījies lūkojās manī. Neskatoties uz viņas lietišķo ārieni, mis Petigrī, šķiet, bija nervoza būtne, jo palēcās, it kā viņai būtu iešauts.

-   Ak tu Dievs! izsaucās sers Jūsteiss.

-   Kā tad ar jauno vīrieti Durbanā?

-   Es dodu priekšroku jums, es klusi sacīju.

-   Dārgumiņ, teica sers Jūsteiss, jūs varat tūlīt sākt turēt manu roku.

Mis Petigrī noklepojās, un sers Jūsteiss steidzīgi atvilka savu roku.

-   Ak, jā, viņš sacīja, vienu mirklīti, kur mēs palikām? Jā. Tīlmens Ross savā runā… Kas noticis? Kādēļ jūs to nepierakstāt?

-   Man šķiet, pieklājīgi teica pulkvedis Reiss-, ka mis Petigrī ir nolūzis zīmulis.

Viņš paņēma zīmuli un uzasināja. Pulkveža Reisa tonī bija kaut kas tāds, ko es un sers Jūsteiss īsti labi nesapratām.

Divdesmit otra nodaļa

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

Man ir nodoms pārtraukt rakstīt savas "Atmiņas", bet sacerēt īsu stāstiņu ar virsrakstu "Kādi bijuši mani sekretāri". Ja runājam par sekretāriem, es laikam esmu zaudējis jebkuras cerības. ; Ir brīdis, kad man nav neviena, bet tad viņu ir vairāk nekā vajag. Patlaban ar veselu baru sieviešu es ceļoju uz Rodēziju. Reisam, protams, tika abas glītākās, man atstājot putnu biedēkli. Tā ar mani vienmēr notiek un galu galā šis ir mans, nevis Reisa personīgais vagons.

Ari Anna Bedingfelde kā mana pagaidu sekretāre pavada mani uz Rodēziju. Bet visu šo pēcpusdienu viņa kopā ar Reisu stāvēja uz platformas, apbrīnojot apkārtni. Tas, ka viņas galvenais uzdevums bija turēt manu roku, vēl ne reizi nav piepildījies. Varbūt viņa baidās no mis Petigrī. Viņa nav no pievilcīgajām, drīzāk atbaidoša sieviete ar milzīgām pēdām, vairāk līdzīga vīrietim, nekā sievietei.

Ar Annu Bedingfeldi notiek kaut kas ļoti noslēpumains. Viņa, elsojot kā lokomotīve, pēdējā mirklī ielēca vilcienā, it kā būtu piedalījusies skriešanas sacīkstēs, bet Pegets man sacīja, ka

redzējis vakar viņu aizbraucam uz Durbanu! Vai nu Pegets atkal bijis piedzēries, vai meitenei ir astrālais ķermenis. Šī meitene nekad neko nepaskaidro, bet jāatzīst, ka šeit neviens neko nepaskaidro. Jā, "Kādi bijuši mani sekretāri". Ar numuru viens slepkava, kurš izvairās no tiesas. Numur divi slepens dzērājs, kurš nodarbojas ar apkaunojošām intrigām Itālijā. Numur trīs daiļa meitene, kurai piemīt spēja vienlaicīgi atrasties divās vietās. Numur četri mis Petigrī, kura, es ne brīdi nešaubos, patiesībā ir īpaši bīstams, maskējies blēdis! Iespējams, kāds no Pegeta Itālijas draugiem, ko viņš tik meistarīgi man iesmērēja. Es nemaz nebrīnītos, ja kādudien atklātos, ka Pegets rupji maldinājis visu pasauli. Domāju, ka no visas šis kompānijas Reiberns bija labākais. Viņš nekad man nesagādāja raizes un netrāpījās ceļā. Gijām Pegetam pietika nekaunības nolikt rakstāmpiederumu somu tā, ka neviens no mums nespēja pakustēties, lai nekluptu pār to.

Es izgāju uz skatu platformas, cerēdams, ka mana parādīšanās tiks apsveikta ar prieka saucieniem, taču abas sievietes kā apburtas klausījās vienā no Reisa ceļojumu stāstiem. Šim vagonam jāuzlīmē etiķete nevis "Sers Jūsteiss Pedlers un sabiedrība", bet "Pulkvedis Reiss un harēms".

209

Tad misis Blērai vajadzēja sākt fotografēt muļķīgus uzņēmumus. Katrreiz, kad vilciens ie-

A. Krisli 13

griezās īpaši bīstamā līkumā, it kā kāpdams augstāk un augstāk, viņa nospieda fotoaparāta slēdzi.

-  Jūs redzat, viņa sauca, tam jābūt pamatīgam lokam, ja vienlaicīgi var nofotografēt vilciena priekšgalu un kalnus fonā.

Es dzēlīgi ieminējos, ka neviens nenoticēs, ka uzņēmums ir izdarīts, fotografējot no vilciena aizmugures. Viņa žēlīgi manī noraudzījās.

-   Es zem tās parakstīšu: "Fotografēts no vilciena. Lokomotīve brauc pa loku."

-   Jūs varat to parakstīt zem katra uzņēmuma, es sacīju. Sievietes nekad nedomā par vienkāršām lietām.

-   Esmu tik priecīga, ka mēs šeit ieradāmies dienas laikā, ieminējās Anna Bedingfelde. Šos skatus es neredzētu, ja pagājšnakt būtu aizceļojusi uz Durbanu, vai ne?

-   Nē, smaidīdams iebilda pulkvedis Reiss, jūs būtu no rīta pamodusies un atklājusi, ka atrodaties karstā un putekļainā tuksnesī starp klintīm un akmeņiem.

-   Priecājos, ka mainīju savu lēmumu, sacīja Anna, apmierināti nopūzdamās un lūkodamās apkārt. Tas bija diezgan apbrīnojams skats. Visapkārt lielie kalni, caur kuriem mēs griezāmies un locījāmies, un nepārtraukti tiecāmies augšup.

-   Vai šis ir labākais dienas vilciens uz Rodēziju? vaicāja Anna Bedingfelde.

-   Dienas? smējās Reiss. Mana dārgā mis Anna, ir tikai trīs vilcieni nedēļā! Pirmdienās, trešdienās un sestdienās. Vai aptverat, ka līdz nākamajai sestdienai citādāk nav iespējams sasniegt Ūdenskritumus?

-   Cik labi mēs iepazīsim viens otru pa šo laiku, smīnēdama noteica misis Blēra. Cik ilgi jūs paliksiet Ūdenskritumos, ser Jūsteis?

-   Tas būs atkarīgs no daudz kā, es piesardzīgi ieminējos.

-   No kā?

-   No tā, kā risināsies notikumi Johannesburgā. Kaut arī trešo reizi apmeklēju Āfriku, mana sākotnējā doma bija pakavēties Ūdenskritumos, kurus nekad neesmu redzējis, un tad doties uz Johannesburgu, lai izpētītu situāciju Randā. Mājās, kā zināt, es izliekos par Dienvidāfrikas politisko jautājumu speciālistu. Bet pēc visa, ko dzirdēju, Johannesburgā būs jāuzturas vismaz nedēļu. Es negribu pētīt apstākļus trakojošas revolūcijas laikā.

Reiss smaidīja ar tādu kā pārākumu.

-   Domāju, ka jūsu bailes ir pārspīlētas, ser Jūsteis! Johannesburgā nevarētu būt sevišķi bīstami.

Sievietes runātājam pievērsa savus skatienus.

-   Jūs gan esat drosmīgs varonis! Tas mani stipri sakaitināja. Esmu tikpat drosmīgs kā pulkvedis Reiss, bet man nav vajadzīgās miesasbūves. Šie garie, kalsnie, iedegušie vīri sasniedz visu īpašā ceļā.

-  Domāju, ka jūs arī tur būsiet, es vēsi ieminējos.

-   Ļoti iespējams! Mēs varētu turp doties kopā.

-   Es neesmu pārliecināts, ka Ūdenskritumos uzkavēšos pat neilgu laiku, es izvairīgi atbildēju. Kāpēc Reiss tik ļoti vēlas, lai es brauktu uz Johannesburgu? Esmu pārliecināts, ka viņš met acis uz Annu.

-   Kādi ir jūsu plāni, mis Anna?

-  Tas ir atkarīgs no daudz kā, atdarinot mani, viņa nopietni atbildēja.

-   Domāju, ka jūs bijāt mana sekretāre, es iebildu.

-  Ak, bet es tiku atbrīvota! Jūs turējāt mis Petigrī roku visu pēcpusdienu.

-   Lai ko es esmu darījis, varu zvērēt, ka to ne, es viņu pārliecināju.

Ceturtdienas nakts.

Mēs tikko pametām Kimberliju. Reiss atkal no jauna stāstīja par dimantu zādzību. Kāpēc sievietes tik ļoti aizrauj notikumi, kas saistīti ar dimantiem?

Beidzot Anna Bedingfelde atklāja savus noslēpumus. Liekas, ka viņa pilda kādas avīzes korespondentes pienākumus. Viņa šorīt no De Aar nosūtīja milzīgu kablogrammu. Par to varu spriest pēc viņas pļāpāšanas ar misis Blēru pagājšnakt kupejā, kur viņa skaļi lasīja savus rakstus.

Izskatās, ka visu šo laiku viņa ir sekojusi "vīram brūnajā uzvalkā". Acīmredzot uz Kilmordenkāstlas meitenei nebija iespējams atmaskot "viru", bet tagad viņa ļoti steidzīgi nosūtīja ziņas uz mājām: "Kā es kopā ar slepkavu devos ceļojumā" vai, vēl trakāk, sagudro galēji nepatiesus stāstus piemēram: "Ko viņš man stāstīja" un tā tālāk. Es zinu, kā šādas lietas tiek darītas. Es pats tā rīkojos savās "Atmiņās". Un, ja vēl kāds no Nesbija prasmīgajiem darbiniekiem paspilgtinās notikuma detaļas, tad, nākot klajā Daily Budget, Reiberns pats sevi nepazīs.

Bet meitene ir apķērīga. Acīmredzot viņa pati ir izokšķerējusi manā mājā nogalinātās sievietes personību. Tā bijusi krievu dejotāja Nadina. Kad pajautāju Annai Bedingfeldei, vai viņa par to ir pārliecināta, viņa atbildēja, ka noskaidrojusi to ar dedukcijas palīdzību gandrīz kā Serloks Holmss. Tomēr es ievēroju, ka viņa Nesbijam šo ziņu nosūtīja kā pārbaudītu faktu. Sievietēm piemīt šī intuīcija nešaubos, ka Annas Bedingfeldes mājieni ir pilnīgi pareizi, bet nosaukt tos par dedukciju būtu galīgs absurds.

Kā viņa iekļuvusi Daily Budget štatu sarakstā, es nekādi nespēju saprast. Bet viņa ir no tām jaunajām sievietēm, kuras spēj visu un kurām nav iespējams pretoties. Viņa prot lieliski pielabināties, kas īstenībā slēpj sevī neuzvaramu apņēmību, kaut vai tas, kā viņa iekļuva manā personīgajā vagonā!

Pulkvedis Reiss kaut ko sacīja par policijas aizdomām, ka Reiberns varētu mēģināt doties uz Rodēziju, un man radās kāda nojauta. Viņš varēja braukt ar pirmdienas vilcienu. Policisti telegrafēja pa visu līniju, bet, šķiet, neviens cilvēks, kas būtu līdzīgs aprakstītajai personai, nebija atrasts. Viņš ir viltīgs, jauns cilvēks, kas pazīst Āfriku. Varbūt viņš smalki pārģērbies par vecu kaferu sievieti un policisti turpina meklēt izskatīgu, jaunu cilvēku ar rētu, kurš ģērbies izteikti eiropeiski. Es nekad īsti neesmu ticējis šai rētai.

Lai nu kā, Anna Bedingfelde ir viņam uz pēdām. Viņa grib kļūt slavena kā noziedznieka atklājēja un sagādāt sensāciju Dnily Budget lasītājiem. Jaunās sievietes mūsdienās ir ļoti aukstasinīgas. Lai gan es norādīju, ka tā ir nesievišķīga rīcība, viņa par to tikai nosmējās un pārliecināja mani, ka, ja izdosies dabūt Reibernu rokā, viņas nākotne būs nodrošināta. Ievēroju, ka ari pulkvedim Reisam tas nepatīk. Varbūt Reiberns ir šajā vilcienā. Ja tā, mūs visus kādā jaukā rītā savās gultās var atrast nogalinātus. Es pateicu to misis Blērai bet viņai šī doma tīri labi patika, vēl piezīmējot: ja es tiktu nogalināts, tā īstenībā būtu sevišķa sensācija Annas korespondencei!

Rīt brauksim cauri Bečuanlendai. Putekļi būs briesmīgi. Vēl piedevām katrā stacijā ieradīsies mazi kaferu bērneļi un pārdos jums ne tikai pašu izgrebtus, dīvainus koka dzīvnieciņus, bet arī ēdienu traukos un grozos. Es mazliet baidos, vai misis Blēra rīkosies gudri. Šīm primitīvajām lietām ir savs īpašs šarms!

Piektdienas vakarā.

Kā jau baidījos, misis Blēra un Anna kopā nopirka četrdesmit deviņas koka dzīvnieku figūriņas!

Divdesmit trešā nodala

Annas stāsta turpinājums

Es pilnībā izbaudīju ceļojumu līdz Rodezi215

jai. Katru dienu bija vērojams kaut kas jauns un aizraujošs. Vispirms brīnišķīgā Heksas upes ielejas ainava, tad grandiozā Karakuma vientulība, līdz beidzot skaistā Bečuanlenda un vienkārši burvīgās rotaļlietas, kuras pārdeva vietējie iedzīvotāji. Mēs ar Suzannu izkāpām gandrīz katrā stacijā ja tās vispār varēja saukt par stacijām. Man likās, ka vilciens apstājās tikai tur, kur tam ienāca prātā, un ne ātrāk. Pirms tas piestāja, vietējo orda iznira no šķietami neapdzīvotas ainavas un stiepa šurp traukus un cukura kannas, ādas un glīti izgrieztas koka dzīvnieciņu figūras. Suzanna tūlīt sāka veidot kokgriezumu kolekciju. Es darīju tāpat lielākoties tie katrs bija savādāks un maksāja tiki (trīs pensi). Tur bija žirafes un tīģeri, čūskas un pavisam maziņi, melni karavīriņi. Mēs par to visu ļoti priecājāmies.

Sers Jūsteiss pūlējās mūs atturēt bet veltīgi. Tas pat bija brīnums, ka mēs neatpalikām no vilciena kādā no līnijas bāzēm. Dienvidāfrikas vilcieni nenosvilpj signālu, ne arī citādi brīdina, kad grasās atsākt braucienu. Tie tikai sāk klusām slīdēt prom, un jūs paceļat galvu no saviem darījumiem un milzīgā ātrumā pūlaties noķert vilcienu.

Liels bija Suzannas pārsteigums, ieraugot mani iekāpjam vilcienā Keiptaunā. Jau pirmajā vakarā mēs rūpīgi apspriedām jauno situāciju. Runājāmies vai pusi nakts.

Man kļuva skaidrs, ka aizsardzības taktika ir tikpat pieņemama, kā agresīvs uzbrukums. Ceļojot kopā ar seru Jūsteisu un viņa sabiedrību, es atrados pilnīgā drošībā. Viņš un pulkvedis Reiss abi bija ietekmīgi aizstāvji, un es novērtēju, ka mani ienaidnieki nevēlēsies manis dēļ uzvandīt lapseņu pūzni. Tāpat, jo ilgāk es atrados līdzās seram Jūsteisam, jo vājāks vai ciešāks bija kontakts ar Giju Pegetu un Gijs Pegets bija noslēpuma atslēga. Es jautāju .Suzannai, cik liela ir iespēja, ka Pegets pats būtu noslēpumainais Pulkvedis. Viņa padotā stāvoklis, protams, bija pretrunā ar šo pieņēmumu, bet mani vairākkārt bija pārsteidzis fakts, cik patiesībā stipri seru Jūsteisu ietekmēja viņa sekretārs. Sers Jūsteiss bija bezrūpīgs vīrs, bet kāds veikls sekretārs varēja viņu viegli tīt ap mazo pirkstiņu. Un Pegeta stāvokļa relatīvā nepopularitāte patiesībā varētu būt viņam noderīga līdz brīdim, kad viņš būtu ieinteresēts parādīties uzmanības centrā.

Suzanna pilnībā noraidīja šīs domas. Viņa atteicās noticēt, ka Gijs Pegets šajā notikumā varētu būt noteicošais gars. īstā galva Pulkvedis atradās kaut kur fonā un varbūt pat uzturējās Āfrikā, pirms mēs vēl šeit ieradāmies.

Es piekritu, ka pastāvēja arī šāda iespēja, bet nebiju pilnīgi apmierināta. Ikviens aizdomīgais gadījums parādīja Pegetu kā ģeniālu vadītāju. Tā bija taisnība, ka viņam kā personībai trūka pašpaļāvības un apņēmības, ko varētu sagaidīt no meistarīga noziedznieka, bet galu galā, saskaņā ar pulkveža Reisa teikto, tas bija tikai smadzeņu darbs, ko šis mistiskais līderis veica, un radošiem ģēnijiem bieži raksturīga vāja un neattīstīta fiziskā uzbūve.

-  Šeit runā profesora meita, iejaucās Suzanna, kad es viņai izklāstīju savu viedokli.

-   Tā ir taisnība! No otras puses, iespējams, ka Pegets ir viens no visaugstākajiem. Es bridi klusēju un tad domīgi turpināju: Gribētos zināt, kādā veidā sers Jūsteiss ticis pie savas naudas?

-  Atkal turat viņu aizdomās?

-   Suzanna, manuprāt, situācija ir tāda, ka nevienu nedrīkstam turēt ārpus aizdomām! Es Jūsteisu neapsūdzu bet viņš tomēr ir Pegeta darba devējs un Milhauzas īpašnieks.

-   Es esmu dzirdējusi, ka pie savas naudas viņš ticis ne pārāk godīgā ceļā, bet par to neviens nav īpaši ieinteresēts runāt, Suzanna domīgi sacīja. Bet tas nebūt nenozīmē, ka sers Jūsteiss būtu nodarbojies ar kaut ko noziedzīgu, iespējams, alvas nagliņas vai matu atjaunošanas līdzeklis!

Es bēdīgi piekritu.

-   Es domāju, Suzanna, šaubu pilna, teica, vai mēs kādu nepatiesi neapvainojam? Esam pilnīgi novirzījušās no ceļa, pieņemot, ka Pegets ir līdzdalībnieks. Apdomājot to visu, viņš taču ir pilnīgi godīgs vīrs?

Es kādu brīdi apsvēru, tad noraidoši pakratīju galvu.

-   Es nevaru tam noticēt.

-Tomēr viņa uzvedība ir izskaidrojama.

-  Jā, bet ne visai pārliecinoši. Piemēram, nakts uz Kilmordenkāstlas, kad viņš centās mani pārgrūst pār bortu. Viņš sacīja, ka izsekojis Reibernu, kurš pagriezies un viņam iesitis. Tagad mēs zinām, ka tā nav patiesība.

-   Nē, Suzanna negribīgi teica, mēs esam dzirdējušas šo notikumu tikai no sera Jūsteisa, bet ne no Pegeta. Viņa stāstītais varētu izklausīties savādāk. Jūs zināt, ka cilvēki parasti atkārto no citiem dzirdēto mazliet neprecīzi.

Es atkal apdomājos.

-   Nē, es beidzot teicu, es neredzu nekādu attaisnojumu. Pegets ir vainīgs. Jūs nevarat izslēgt faktu, ka viņš uzbruka man uz kuģa, un visi citi notikumi ar to saskan. Kāpēc jūs tik neatlaidīgi aizstāvat šo savu jauno ideju?

-   Viņa izskata dēļ.

-   Viņa izskata? Bet…

-        Jā! Es zinu, ko jūs teiksiet! Viņam ir ļauna cilvēka seja. Bet viņš drīzāk izskatās pēc kolosāla dabas joka.

Es sevišķi neticēju Suzannas argumentam. Zināju ļoti daudz par dabu agrākajos laikos. Ja tai ari bija humora izjūta, bieži tā netika izrādīta. Suzanna ir no tām sievietēm, kura piedēvē dabai sev raksturīgās īpašības. Mēs turpinājām apspriest mūsu pašreizējo rīcības plānu. Bija skaidrs, ka man jāieņem kaut kāda nostāja, es nevarēju pavisam izvairīties no paskaidrojumiem. Visu sarežģījumu atrisinājums atradās manās rokās, tomēr es nedrīkstēju par to kādu laiku domāt. Duily Budget! Mana klusēšana vai raksti nedrīkstēja aizskart Hariju Reibernu. Viņš ne manas vainas dēļ tika uzskatīts par "vīru brūnajā uzvalkā", un palīdzēt Reibernam varēju tādā gadījumā, ja nostājos pret viņu. Pulkvedim un viņa bandai nedrīkstēja rasties aizdomas, ka pastāv kaut kādas draudzīgas jūtas starp mani un vīrieti, kuru viņi izvēlējušies par grēkāzi Mārlovas slepkavībai. Cik man bija zināms, nogalinātā sieviete līdz šim nebija identificēta. Es nolēmu lordam Nesbijam sūtīt kablogrammu ar ierosinājumu, ka noslepkavotā bijusi pazīstamā krievu dejotāja Nadīna, kura ilgāku laiku bija sajūsminājusi Parīzi. Man šķita neticami, ka viņa vēl joprojām nav atpazīta, bet, kad vēlāk es uzzināju daudz vairāk par šo lietu, sapratu, kāpēc tā.

Nadīna savas panākumiem bagātās Parīzes karjeras laikā nekad nebija apmeklējusi Londonu. Londonas auditorijai viņa bija pasveša. Mārlovas upura fotogrāfijas avīzēs bija tik neskaidras, miglainas un nepazīstamas, ka nebija cerību kādam identificēt dejotāju.

Un vēl Nadīna savu nodomu apmeklēt Londonu nevienam neizpauda. Nākamajā dienā pēc slepkavības viņas menedžeris saņēma it kā dejotājas sūtītu vēstuli, kurā viņa paziņoja, ka atgriezīsies Krievijā neatliekamās, privātās darīšanās, un menedžeris var nokārtot lauzto kontraktu pēc savas patikas.

Visu šo, saprotams, es izlasīju tikai vēlāk. Ar Suzannas piekrišanu es nosūtīju no De Aar garu kablogrammu. Tā tika saņemta psiholoģiski svarīgā brīdī (ari to es, protams, uzzināju vēlāk). Dnily Budget bija nepieciešama sensācija. Mani minējumi tika pārbaudīti un atzīti par pareiziem, līdz ar to Daily Budget bija ieguvis sensacionālu ziņu. "Mūsu īpašā korespondente atklāj Milhauzas upura slepkavu". "Musu reportiere ceļo kopā ar slepkavu". "Vīrs brūnajā uzvalkā. Kas viņš ir patiesībā?"

Svarīgākie fakti, protams, tika nosūtīti arī uz Dienvidāfrikas laikrakstiem, bet savus garos rakstus es izlasīju krietni vēlāk! Atrodoties Bulavajo, es saņēmu apstiprinājumu tam, ka esmu iekļauta Duily Budget darbinieku sastāvā, saņemot arī dažus lorda Nesbija personīgos apsveikuma vārdus. Beidzot es oficiāli varēju nodarboties ar noziedznieka meklēšanu, un vienīgi es zināju, ka slepkava nav Harijs Reiberns! Bet šobrīd labākais, ko likt domāt pasaulei, ka Harijs Reiberns ir meklējamais noziedznieks.

Divdesmit ceturtā nodala

Baleveijo mēs iebraucām sestdien agri no rīta. Biju vīlusies par šo vietu, jo šeit valdīja mežonīgs karstums un man nepatika viesnīca. Arī sers Jūsteiss izskatījās galīgi saīdzis. Domāju, ka viņu stipri kaitināja visi mūsu koka dzīvnieciņi, īpaši lielā žirafe. Tā bija milzīga žirafe ar neizmērojami garu kaklu, lielām acīm un nolaistu asti. Mēs abas pat paspējām sastrīdēties par to, kurai tā piederēs, jo figūra izskatījās sevišķi pievilcīga. Mēs abas, lai to iegādātos, bijām samaksājušas tiki. Suzannas prasību priekšrocība bija viņas vecums un precētās sievas statuss, bet es aizstāvējos, ka pirmā pamanīju tās skaistumu.

Tajā pašā laikā man jāatzīst, ka figūra aizņēma lielāko daļu no mūsu trīsdimensiju telpas. Un zināmā mērā problemātiski ir pārvadāt četrdesmit deviņas koka dzīvnieku figūras, kuras ir ārkārtīgi trauslas un to formas neveiklas. Divi nesēji, kuri tika apkrauti ar dzīvnieku figūrām, tūlīt no rokām izlaida strausu figūriņas un nolauza tām galvas. Šādi brīdinātas, mēs ar Suzannu, cik vien spējām, visu nesām pašas, piepalīdzot pulkvedim Reisam. Lielo žirafi es iespiedu sera Jūsteisa rokās. Neizvairījās arī vienmēr korektā mis Petigrī, viņas tiesa bija lielais nīlzirgs un divi melni karotāji. Man bija sajūta, ka nepatīku mis Petigrī. Varbūt viņa iedomājās, ka esmu bezkaunīga nebēdne. Tā vai citādi, viņa izvairījās no manis, cik spēja. Un, lai cik tas būtu jocīgi, viņas seja šķita man pazīstama, tomēr es nespēju atcerēties, kad iepriekš mēs būtu tikušās.

Gandrīz visu rītu mēs atpūtāmies un pēcpusdienā aizbraucām uz Matoposu apskatīt Rodesa kapu. Pareizāk sakot, bijām nolēmuši tā darīt, bet pēdējā brīdī sers Jūsteiss izvairījās. Viņš bija gandrīz tikpat sliktā noskaņojumā kā tai rītā, kad ieradāmies Keiptaunā kad viņš nosvieda restorānā persiku un tas uz vietas sašķīda! Acīmredzot viņam nepatīk kaut kur doties tik agri no rīta. Viņš lamāja nesējus, apkalpotāju brokastīs, visu viesnīcas personālu, viņam nenoliedzami patiktu nolamāt mis Petigrī, kura grozījās tuvumā ar savu zīmuli un bloknotu, bet nedomāju, ka sers Jūsteiss uzdrošinājās aizskart mis Petigrī. Viņa ir tieši tāda, kā sekretāres tiek aprakstītas grāmatās. Es laikus izglābu mūsu dārgo žirafi. Jutu, ka seram Jūsteisam patiktu to sašķaidīt pret grīdu.

Atgriežoties pie mūsu pēcpusdienas izbraukuma, kad sers Jūsteiss bija atteicies, mis Petigrī sacīja, ka viņai jāpaliek mājās gadījumā, ja pagadītos kāds darbs. Un pašā pēdējā brīdī Suzanna atsūtīja ziņu, ka viņai sāpot galva. Tāpēc pulkvedis Reiss un es braucām vieni.

Tas, ka pulkvedis Reiss ir dīvains vīrs, nav īpaši jūtams sabiedrībā. Bet, atrodoties divatā ar viņu, personības ietekme ir ārkārtīgi spēcīga. Viņš kļuva nerunīgāks, un tomēr šķita, ka viņa klusēšana spēj izteikt vairāk nekā vārdi.

Tas bija todien, kad caur blāvi dzeltenbrūniem brikšņiem braucām uz Matoposu.

Apkārtnē valdīja neparasts klusums, izņemot mūsu mašīnu, kura, jādomā, bija visvecākais forda modelis! Tās polsterējums bija saplēsts skrandās, un, kaut arī neko nesapratu no motoriem, ievēroju, ka tā salonā nebija viss, kas mašīnai pienācās.

Pamazām ainava mainījās. Parādījās lieli akmeņi, sakrauti fantastiskās kaudzēs. Pēkšņi jutu, ka esmu nokļuvusi pirmatnējos laikos. Uz brīdi neandertālais cilvēks man likās tikpat reāls, kā tas bija licies Papam. Es pievērsos pulkvedim Reisam.

-   Šeit kādreiz ir dzīvojuši milži, es sapņaini teicu, un viņu bērni bija tādi paši kā bērni mūsdienās viņi rotaļājās ar oļu riekšavām, krāva tās kaudzēs un pēc tam izjauca, un, jo izveicīgāk izdevās līdzsvarot akmeņus, jo vairāk viņi priecājās. Ja vajadzētu dot vārdu šai vietai, es to sauktu par Milžu bērnu zemi.

-   Varbūt jūs esat tuvāk mērķim, nekā pati domājat, pulkvedis Reiss drūmi teica, vienkāršs, primitīvs, liels tā visa ir Āfrika.

Es piekrītoši pamāju.

-  Jūs to mīlat, vai ne?

-   Jā! Bet, ilgi dzīvojot starp šiem cilvēkiem, kļūsti cietsirdīgs. Dzīvība un nāve šķiet mazāk vērtīga.

-   Jā, es sacīju, domājot par Hariju Reibernu. Viņš arī bija tāds. Bet ne cietsirdīgs pret vājām būtnēm.

-    Viedokļi atšķiras par to, ko dēvēt par "vājām būtnēm", mis Anna. Viņa balsī ieskanējās nopietnība, kura mani gandrīz pārsteidza. Jutu, ka patiesībā par šo cilvēku zinu ļoti maz.

-   Es domāju par bērniem un suņiem.

-  Ja godīgi jāsaka, es nekad neesmu bi jis cietsirdīgs pret bērniem un suņiem. Un jums nešķiet, ka arī sievietes varētu pieskaitīt pie "vājām būtnēm"?

225

Es apdomāju.

A. Krisli 13

-  Nē, man tā neliekas lai gan mūsdienu sievietes, šķiet, ir vājas. Bet Papa vienmēr sacīja, ka sākumā vīrieši un sievietes klejoja pa pasauli kopā, stipri un līdzīgi kā lauvas un tīģeri…

-   Un žirafes? viltīgi ievaicājās pulkvedis Reiss. Es iesmējos. Ikviens mēģināja jokot par šo žirafi.

-   Jūs zināt, ka vīrieši un sievietes bija klejotāji un tad apmetās uz pastāvīgu dzīvi kopienās, kur sievietes strādāja vienu darbu, bet vīrieši citu, tāpēc sievietes atzīstot par vājām būtnēm. Tas beigās pat noveda pie tā, ka sievietes vairāk cienīja stiprākos vīriešus.

-  Gandrīz kā priekšteču pielūgšana?

-   Kaut kas tamlīdzīgs.

-  Un jūs tiešām domājat, ka tā ir patiesība, ka sievietes cienīja stiprākos?

-   Domāju, ka tā ir taisnība ja esam godigi. Jums šķiet, ka apbrīnojam morālās īpašības, bet, kad jūs iemīlaties, jūsos atgriežas pirmatnējā cilvēka izjūtas, kad fiziskajam spēkam bija liela vērtība. Bet mūsdienu pasaulē galu galā uzvar citas īpašības. Tās ir īpašības, kuras acīmredzot gūst uzvaru vienmēr, vai ne? Iznāk, ka ir tikai viens veids, kā gūt pārsvaru, līdzīgi kā Bībelē teikts par dzīvi, ko pazaudē un pēc tam atrod.

-        Tātad, domīgi sacīja pulkvedis Reiss, jūs iemīlējāties un pēc tam pārstājāt mīlēt, vai tā jūs domājat?

-   Ne gluži, bet to var uztvert arī tā.

-   Bet es neticu, ka esat pārstājusi mīlēt, mis Anna?

-   Nē, neesmu, es vaļsirdīgi atzinos.

-   Vai arī iemīlējusies?

Es neatbildēju.

Auto piebrauca mūsu ceļa galapunktā, un saruna beidzās. Izkāpām un lēnām gājām uz Pasaules Ainavu. Ne pirmoreiz es jutu diskomfortu pulkveža Reisa sabiedrībā. Viņš tik labi apslēpa savas domas aiz savām neizdibināmajām, melnajām acīm. Viņš mani mazliet baidīja, jo nekad nezināju, ko viņš patiesībā domā.

Mēs klusēdami kāpām, līdz sasniedzām vietu, kur gigantisku akmeņu aizsegā atradās Rodesa kaps. Neparasta, mūžīga vieta, tālu no cilvēku mītnēm, kura dzied nepārtrauktu barga skaistuma dziesmu.

Kādu laiku abi klusējot sēdējām, tad, mazliet novirzoties no takas, devāmies lejup. Rāpāmies, līdz nonācām pie kraujas klints nogāzes, kas izskatījās gandrīz stāva.

Pulkvedis Reiss gāja pirmais, tad, lai man palīdzētu, strauji pagriezās.

-   Labāk es jūs nonesīšu, viņš pēkšņi teica un ar ātru kustību mani pacēla.

Es jutu viņa spēku, kad viņš atbrīvoja mani no sava tvēriena un nolaida zemē. Dzelzs vīrs, ar muskuļiem kā stingrs tērauds. Es nobijos tāpēc, ka viņš vis nepagāja malā, bet nostājās tieši pretī, cieši ielūkodamies man sejā.

-   Ko patiesībā jūs šeit darāt, Anna Bedingfelde? viņš strupi jautāja.

-  Klaiņoju kā čigāniete un apskatu pasauli!

-  Jā, tā, bez šaubām, ir taisnība. Avīzes korespondente ir tikai iegansts. Jums nav žurnālistes dvēsele. Jūs esat šurp atbraukusi pati uz savu roku tverat dzīvi. Bet tas nav viss!

Ko viņš gribēja, lai es stāstu?

Biju nobijusies, stipri nobijusies. Es paskatījos viņam tieši sejā. Manas acis, kas nemāk glabāt noslēpumus, var pretinieku izaicināt uz kauju.

-   Ko jus patiesība šeit darat, pulkvedi Reis? es piesardzīgi jautāju. Uz brīdi likās, ka viņš neatbildēs. Beidzot pulkvedis ierunājās, un šķita, ka sacītais sniedz viņam drūmu uzjautrinājumu.

-   Godkārīga rīcība, viņš sacīja, tikai tas godkārīgi centieni. Jūs atceraties, mis Bedingfelde, "tās dēļ grēkā krita eņģeļi" un tā tālāk.

-   Viņi runāja, es lēnām teicu, ka jūs esat saistīts ar valdību ar slepeno dienestu. Vai tā ir patiesība?

Vai man tikai likās, vai arī viņš sekundes simtdaļu pirms atbildes svārstījās?

-   Es jūs, mis Bedingfelde, varu pārliecināt, ka esmu šurp atbraucis kā tūrists tikai sava prieka pēc.

Kad vēlāk apdomāju viņa atbildi, man tā likās mazliet divdomīga. Varbūt viņš tā arī bija iecerējis.

Mes klusējot nonācām līdz mašīnai. Pusceļā uz Baleveijo mēs apstājāmies ceļa malā, lai kādā primitīvā celtnē iedzertu pa tējas tasei. leskrietuves īpašnieks tobrīd raka dārzu un izskatījās aizkaitināts, ka ticis iztraucēts. Bet viņš žēlsirdīgi apsolīja paskatīties, kā varētu mums līdzēt. Pēc bezgalīgas gaidīšanas vīrs atnesa mums saziedējušas kūkas un remdenu tēju, no jauna pazuzdams savā dārzā.

Tiklīdz viņš bija aizgājis, mūs ielenca seši žēlabaini ņaudoši kaķi. Troksnis bija apdullinošs. Lai nomierinātu nabaga lopiņus, pasviedu tiem dažus kūkas gabalus, kurus tie aši aprija. Vēl izlēju visu pienu apakštasē, un viņi, cīnīdamies viens ar otru, to kāri izlaka.

-   Ak, es sašutusi iesaucos, viņi ir badā! Tas ir grēcīgi! Lūdzu, lūdzu, vēl pasūtiet pienu un šķīvi ar kūkām!

Pulkvedis Reiss klusējot aizgāja izpifdīt manu pavēli. Kaķi atsāka žēlabaino ņaudēšanu. Kad pulkvedis atgriezās ar lielu piena krūzi, kaķi visu to pievārēja.

Es piecēlos ar apņēmīgu izskatu.

-  Es ņemšu šos kaķus līdzi uz mājām es nevaru tos atstāt šeit.

-   Mans dārgais bērns, nerunājiet aplamības! Jūs nevarat sešus kaķus vadāt līdzi kā piecdesmit koka figūriņas. Es viņus aizdzīšu prom.

-  Jūs neko tamlīdzīgu nedarīsiet, es dusmīgi viņā lūkojos, bet viņš turpināja.

-   Jūs varat uzskatīt mani par cietsirdīgu, bet es neļaušu jums ņemt līdzi šo kaķu varzu. Jūs to zināt labāk par mani, ka šī ir primitīva zeme, un es turklāt esmu stiprāks pārjums.

Es jutos sakauta un uz mašīnu devos ar asarām acīs.

-   Varbūt viņiem šodien ir trūcīgi ar ēdienu, viņš mierinoši paskaidroja, īpašnieka sieva ir aizbraukusi uz veikaliem Baleveijo. Tāpēc esiet mierīga, viss būs labi! Un, starp citu, vai jūs zināt, ka pasaule ir pilna ar badainiem kaķiem?

-   Lūdzu, nerunājiet tā… es dedzīgi iebildu.

-   Es mācu jūs uztvert dzīvi, kāda tā ir. Es mācu jūs būt stiprai un nežēlīgai tādai kā es. Tas ir spēka noslēpums un visu panākumu atslēga.

-   Es drīzāk miršu, nekā būšu cietsirdīga, es aizrautīgi turpināju.

Mēs iekāpām automobilī un devāmies atpakaļceļā. Es lēnām nomierinājos. Pēkšņi, par lielu pārsteigumu, viņš saņēma manu roku.

-   Anna, viņš maigi teica, es gribu jūs precēt! Vai būsiet mana sieva?

Man tas bija pilnīgi negaidīti.

-   O, nē, es stostījos, es nevaru!

-   Kāpēc ne?

-   Es neko tādu neesmu pārjums domājusi!

-  Jā, saprotu. Vai tas ir vienīgais iemesls?

-   Nē, es teicu, tas nav vienīgais iemesls. Saprotiet… man patīk kāds cits.

-   Saprotu, viņš turpināja, bet vai tas tā bija no paša sākuma, kad pirmoreiz ieraudzīju jūs uz Kilmordcnkāstlasl

-   Nē, es nočukstēju, tas bija kopš…

-   Saprotu, viņš noteica trešoreiz, bet šoreiz viņa balss skanēja savādāk, kas lika man paskatīties uz viņu. Viņa sejā bija grimase, kādu nebiju redzējusi agrāk.

-   Ko… ko jūs domājat? es stomījos.

Viņš paskatījās manī ar neizprotamu, valdonīgu skatienu.

-Tikai to, ka zinu, kas man darāms.

Viņa vārdi lika man nodrebēt. Viņš izskatījās apņēmīgs un tas mani biedēja.

Līdz hotelim mēs vairs nepārmijām ne vārda. Es tūlīt devos pie Suzannas. Viņa gulēja gultā un lasīja, un nemaz neizskatījās, ka mocītos ar galvassāpēm.

-  Šeit atpūšas brīnišķīga ērkšķoga, viņa piebilda, citā vārdā ideāla jaunu meiteņu pavadone. Vai, dārgā Anna, kas noticis?

Es izplūdu asarās.

Pastāstīju par kaķiem bet jutu, ka nebūs godīgi stāstīt viņai par pulkvedi Reisu.

Bet Suzanna bija ļoti vērīga. Domāju, viņa saprata, ka tur slēpās kas cits.

-   Anna, jus neesat saaukstējusies? Jūs visa trīcat, lai gan šajā karstajā laikā tas izklausās absurdi.

-  Tas nekas, es teicu. Nervi man ir sajūta, ka kāds staigā pār manu kapu un notiks kaut kas šausmīgs.

-   Nerunājiet tā, Suzanna mani pārtrauca, labāk parunāsim par ko interesantāku, par dimantiem.

-   Kas noticis?

-   Neesmu pārliecināta, ka tie pie manis ir drošībā. Agrāk viss bija kārtībā, un neviens nevarēja iedomāties, ka tie atrodas manās lietās. Bet tagad, kad visi zina, kādas mēs esam draudzenes, es ari esmu aizdomās turama.

-   Bet neviens nezina, ka tie noslēpti filmiņā, es pārliecināju. Tā ir vienreizēja slēptuve, un es nedomāju, ka mēs izgudrosim ko labāku.

Viņa izskatījās šaubu pilna un minēja, ka par to parunāsimies vēlreiz, kad nokļūsim Ūdenskritumos. Mūsu vilciens atgāja deviņos vakarā. Sera Jūsteisa garastāvoklis joprojām nepavisam nebija labs, un mis Petigrī izskatījās nomākta. Pulkvedis Reiss bija sevī noslēdzies. Domās atkal atgriezos pie sarunas ar pulkvedi Reisu.

Cīnoties ar neizskaidrojamiem, draudīgiem sapņiem, šajā naktī slikti gulēju savā cietajā guļvietā. Pamodos no galvassāpēm un izgāju uz platformas. Rīts likās svaigs un patikams, un apkārt, cik tālu vien varēju saskatīt, stiepās mežiem apauguši pakalni. Es tos mīlēju mīlēju vairāk nekā jebko šajā pasaulē. Uz brīdi vēlējos, kaut starp šiem pauguriem būtu arī mana māja un es varētu šeit dzīvot mūžīgi…

Kad pulkstenis rādīja mazliet pirms pustrijiem, pulkvedis Reiss pasauca mani, lai parādītu baltas miglas mākonīti, kas lidinājās virs kāda krūmu pudura.

Tā ir Ūdenskritumu ūdens šalts, viņš teica. Mēs jau atrodamies tuvu!

Es joprojām atrados dīvainas, sapņainas jūsmas pārņemta, kas sekoja manai nemierpilnajai naktij. Manī bija iesakņojusies doma, ka esmu mājās… Mājās! Bet es taču nekad neesmu šeit bijusi vai varbūt sapņos?

No vilciena mēs gājām uz viesnīcu, lielu, baltu, rūpīgi pret moskītiem aizsargātu celtni. Šeit nebija ne ceļu, ne māju. Izgājām uz ceļa, un es pārsteigumā iesaucos tikai pusjūdzi no mums atradās ūdenskritums. Nekad savā mūžā nebiju redzējusi neko tik grandiozu un skaistu tas bija nepārspējami.

-  Anna, jūs esat feja, teica Suzanna, kad apsēdāmies ieturēt lenču, jūs nekad neesat bijusi tāda kā patlaban.

Viņa ziņkārīgi mani skatījās.

-   Patiesi? es iesmējos, bet jutu, ka mani smiekli skan nedabiski, tas tādēļ, ka mīlu šeit visu!

-  Tas ir kaut kas vairāk.

Sīka ēna pārslīdēja viņas acīm varbūt nojauta?

Jā, es biju laimīga, bet tomēr mani pārņēma dīvaina sajūta, ka kaut ko gaidu un kaut kam drīz jānotiek. Biju satraukta un nemierīga.

Pēc tējas mēs devāmies pastaigāties, iekāpām vagonetēs, un smaidoši vietējie mūs aizvizināja pa nelielo sliežu ceļu līdz tiltam.

Tas bija apbrīnojams skats. Dziļajā aizā krītošais ūdens, miglas plīvurs un šļakatas uz brīdi mums aizsedza ainavu, radot neizdibināmas mistērijas sajūtu. Šī netveramība, manuprāt, bija lielākais Ūdenskritumu valdzinājums.

Mēs šķērsojām tiltu un lēnām gājām gar krauju. Ceļmalas abas puses bija iezīmētas ar baltiem akmeņiem, kas bija nobērti līdz pašai aizas malai. Pastaigas beigās mēs izgājām lielā klajumā, kur kreisajā pusē aiza ietiecās bezdibenī.

-   Palmu ieplaka, paskaidroja pulkvedis Reiss, iesim lejā vai atliksim uz rītdienu? Tas prasīs laiku, un kāpiens atpakaļ būs pamatīgs.

-   Atliksim to uz rītu, apņēmīgi noteica sers Jūsteiss.

"Viņam nepavisam nepatīk fiziski vingrinājumi," es nodomāju.

Dodoties mājup, mūs pavadīja sers Jūsteiss. Ceļā sastapām vietējo neliela auguma vīrieti, kuram aiz muguras, apkrāvusies ar visu savu saimniecību, sekoja sieviete. Kolekcijā bija arī cepamā panna.

-   Kad nepieciešams, man nekad nav līdzi fotoaparāts, novaidējās Suzanna.

-   Arī man gadās tādas situācijas, misis Blēra, sacīja pulkvedis Reiss, tāpēc nežēlojieties!

Mēs nonācām atpakaļ uz tilta.

-   Vai neaiziesim uz Varavīkšņu mežu? viņš turpināja. Vai jūs baidāties samirkt?

Mēs ar Suzannu viņam piebiedrojāmies, bet sers Jūsteiss devās uz viesnīcu. Par Varavīkšņu mežu biju diezgan vīlusies. Tur neredzējām nevienu varavīksni un izmirkām līdz ādai. Vienīgi no tās vietas uz brīdi ieraudzījām ūdenskrituma otru pusi. Ak, brīnišķais, brīnišķais ūdenskritumi Cik ļoti es pielūdzu jūs un vienmēr tā darīšu!

Viesnīcā mēs ieradāmies tieši uz vakariņām. Sers Jūsteiss, šķiet, juta izteiktas antipātijas pret pulkvedi Reisu. Mēs ar Suzannu saudzīgi pulējāmies apvienot mūsu sabiedrību, bet neguvām atsaucību. Pēc vakariņām sers Jūsteiss aizgāja uz savu viesistabu un aizvilka sev līdzi mis Petigrī. Mēs abas īsu brīdi patērzējām ar pulkvedi Reisu, un tad Suzanna, demonstratīvi nožāvādamās, paziņoja, ka dodas gulēt.

Arī es nevēlējos palikt divatā ar pulkvedi, tāpēc devos uz savu istabu, lai gan nepavisam nebiju noskaņota iet gulēt. Es pat neizģērbos, tikai atlaidos klubkrēslā un nodevos sapņiem. Visu laiku es jutu, ka kaut kas nāk arvien tuvāk un tuvāk.. .

Pie durvīm atskanēja klauvējiens, un es sabijos. Piecēlos un atvēru durvis. Mazs, melns zēns pasniedza man zīmīti. Tā bija adresēta man un, šķiet, rakstīta ar roku. Paņēmu to un iegāju istabā. Teksts zīmītē bija ļoti īss:

li Man jūs jāredz! Es neuzdrīkstos nākt uz viesnīcu. Vai jūs atnāksiet uz klajumu pie palmu ielejas? Pieminot septiņpadsmito kajīti, lūdzu, atnāciet! Vīrs, kuru jūs pazīstat kā Hariju Reibernu."

Mana sirds dauzījās tik ļoti, ka trūka elpas.

Tātad viņš bija šeit! Ak, es to zināju es to zināju visu laiku! Pilnīgi neapzināti ierazdamās šajā nomaļajā vietā, es jutu viņu sev līdzās.

Aptīdama ap galvu šalli, es lavījos uz durvīm. Man bija jāuzmanās, jo viņu meklēja. Neviens nedrīkst redzēt, ka tiekos ar viņu. Paslīdēju gar Suzannas durvīm. Viņa bija aizmigusi.

Sers Jūsteiss? Mirkli apstājos pie viņa viesistabas durvīm. Jā, viņš diktēja mis Petigrī, jo varēja sadzirdēt sievietes monotono balsi atkārtojam diktēto tekstu: "… tāpēc es uzdrošinos ierosināt, ka, aplūkojot jautājumu par krāsainajiem strādniekiem…" Viņa apklusa, lai viņš varētu turpināt, un dzirdēju seru Jūsteisu kaut ko dusmīgi noņurdam. '

Žagos tālāk. Pulkveža Reisa istaba bija tukša. Nemanīju viņu arī kopējā viesistabā. Viņš bija vīrs, no kura baidījos visvairāk! Tomēr nedrīkstēju vairs zaudēt laiku. Ātri izslīdēdama no viesnīcas, es steidzos tilta virzienā.

Gaidot nostājos ēnā. Ja kāds man sekotu, es noteikti redzētu to šķērsojam tiltu, taču minūtes gāja un neviens nenāca. Likās, ka neviens man neseko. Pagriezos un gāju uz klajuma pusi. Dzirdēju, ka aiz muguras kaut kas nočab. Tas noteikti nebija sekotājs, bet kāds, kurš mani jau gaidīja.

Bez iemesla vai pamatojuma, vienīgi klausot savam instinktam, jutu, ka šī čabēšana ir draudīga. Mani pārņēma tā pati sajūta, kas tai naktī uz

Kilmordenkāstlas nojauta, ka man draud briesmas.

Strauji atskatījos pār plecu. Klusums. Es pagāju pāris soļus. Atkal dzirdēju čaboņu. Vēlreiz palūkojos pār plecu. Pēkšņi no tumsas iznira vīrieša stāvs un lielā ātrumā metās pie manis. Bija pārāk tumšs, lai saskatītu, kas bija šis cilvēks. Redzēju viņa lielo augumu. Viņš drīzāk izskatījās pēc eiropieša, ne vietējā. Metos skriet. Aiz muguras dzirdēju viņa soļus. Es skrēju ātri, paturot acīs baltos akmeņus, kas rādīja man, kur spert soli, jo tonakt nebija mēnesnīcas. Un pēkšņi mana kāja krita tukšumā. Dzirdēju aizmugurē ļaunus, draudīgus smieklus. Tie skanēja man ausīs, kad neveikli kritu lejup, lejup kaut kur pretī savam galam.

Divdesmit piektā nodaļa

Lēnām un sāpīgi es nācu pie samaņas. Kad centos pakustēties, sajutu, cik ļoti sāp galva, un kreiso roku apņēma asa sāpe. Apkārt viss likās nereāls, sapnim līdzīgs. Murgainas vīzijas iznira acu priekšā. Jutu sevi krītam, atkal krītam. Likās, ka no miglas iznira Harija Reiberna seja. Es iztēlojos to gandrīz kā īstu. Tad seja pazuda, bet dzirdēju smieklus. Atceros, kāds pielika man pie lūpām krūzi, un es kāri dzēru. Melna seja, savilkta smīnā, lūkojās manējā tā likās līdzīga velna ģīmim, līdz tā ar kliedzienu izgaisa. Tad atkal sapņi satraucoši sapņi, kuros es veltīgi meklēju Hariju Reibernu, lai viņu brīdinātu brīdinātu no kā? Es pati nezināju. Bet tur bija kaut kādas briesmas no kurām man vienai vajadzēja viņu glābt. Tad atkal tumsa, žēlsirdīga tumsa un miegs.

Es atkal pamodos. Ilgie murgi bija izgaisuši. Mēģināju atcerēties visu, kas bija noticis: mana steidzīgā pazušana no viesnīcas, lai satiktos ar Hariju, vīrietis ēnā un briesmīgais kritiena brīdis…

Brīnumainā kārtā biju palikusi dzīva. Jutu tikai lielas sāpes. Bet kur es atrados? Ar grūtībām pagriezu galvu un palūkojos visapkārt. Gulēju nelielā istabā. Pie raupju dēļu sienām karājās dzīvnieku ādas un dažādi ziloņu ilkņi. Es gulēju vienkāršā guļvietā, kas arī bija pārklāta ar ādām. Mana kreisā roka bija pārsieta stīva un neērta. Sākumā likās, ka istabā atrodos viena, bet tad pamanīju pie loga sēžam kādu vīrieti, kura seja bija pievērsta logam. Viņš sēdēja tik rāmi kā koka figūra. Viņa seja profilā un īsi apcirptie, tumšie mati likās pazīstami, bet es neuzdrīkstējos ļaut vaļu savai iztēlei. Pēkšņi vīrietis pagriezās, un man aizrāvās elpa. Tas bija Harijs Reibērns. Viņš piecēlās un pienāca pie manas gultas.

-     Jūtaties labāk? viņš mazliet neveikli vaicāja.

Es nespēju atbildēt, jo asaras sāka ritēt pa vaigiem. Joprojām biju nespēcīga, vienīgi satveru

vina roku. Cik labi būtu mirt tādā brīdī, kad viņš

> 7 >

stāv līdzās un lūkojas lejup uz mani.

-     Neraudiet, Anna! Lūdzu, neraudiet! Jūs tagad esat drošībā. Neviens jums nedarīs pāri.

Viņš aizgāja un paņēma krūzi.

-  Iedzeriet mazliet piena! Es paklausīgi un kāri dzēru. Vīrietis runāja ar

mani savā zemajā, nomierinošā balsi, it kā sarunātos ar bērnu.

-     Tagad neko man nejautājiet! Paguliet vēl! Jūs atveseļosieties! Ja vēlaties, varu aiziet.

-   Nē, es neatlaidīgi saucu, nē, nē!

-    Labi, palikšu! Viņš nolika man līdzās nelielu ķeblīti un apsēdās. Nomierinājusies un sapratusi, ka esmu drošībā, es vēlreiz iemigu.

Kad no jauna pamodos, saule atradās augstu debesis. Būdā biju viena, bet, kad es sakustējos, istabā iesteidzās gados paveca vietējā sieviete. Viņa bija neglīta kā grēks, bet, mani iedrošinādama, uzsmaidīja. Atnesdama trauku ar ūdeni, sieviete man palīdzēja nomazgāt seju un rokas. Pēc

tam viņa atnesa lielu zupas bļodu, kuru es pievārēju līdz pēdējai lāsītei! Es uzdevu viņai vairākus jautājumus, bet viņa tikai smīnēja un māja ar galvu, kaut ko runādama savā valodā. Sapratu, ka sieviete nesaprot angļu valodu.

Pēkšņi ienāca Harijs Reiberns, viņa piecēlās un goddevīgi atkāpās, lai atstātu mūs vienus. Viņš man uzsmaidīja.

-Šodien ir jūtami labāk?

-   Jā, patiesi, bet jūtos stipri samulsusi, jo nesaprotu, kur atrodos.

-   Jūs atrodaties aptuveni četras jūdzes no Ūdenskritumiem, uz mazas salas Zambezi upē.

-   Vai… vai mani draugi zina, ka esmu šeit?

Viņš pakratīja galvu.

-   Man viņiem jāaizsūta kāda ziņa.

-   Protams, ja jūs tā vēlaties, bet es jūsu vietā pagaidītu, kamēr mazliet atspirgstat.

-  Kāpēc?

Viņš uzreiz neatbildēja, un es turpināju:

-  Cik ilgi jau šeit atrodos?

Viņa atbilde mani pārsteidza.

-  Gandrīz mēnesi.

-   Ak! es iesaucos. Man jāaizsūta kāds vārds Suzannai. Viņa droši vien ir ļoti noraizējusies.

-   Kas ir Suzanna?

241

-   Misis Blēra. Mēs kopā ar viņu, seru Jūsteisu

A. Krisli 13

un pulkvedi Reisu dzīvojām viesnīcā bet jūs taču to zināt, vai ne?

Viņš pakratīja galvu.

-   Es zinu vienīgi to, ka jūs bez samaņas gulējāt, sapinusies koka zaros, ar izmežģītu roku.

-  Kur auga šis koks ?

-   Koks bija pārkāries pār aizu. Ja jūsu apģērbs nebūtu sapinies zaros, jūs noteikti bez dzīvības gulētu aizā.

Es nodrebēju. Tad kāda doma iešāvās man prātā.

-  Jūs sakāt, ka nezinājāt, ka es tur biju. Kā tad ar zīmīti?

-  Kādu zīmīti?

-  To ziņu, kuru jūs man sūtījāt, aicinot satikties klajumā pie aizas.

Viņš cieši palūkojās manī.

-  Es nesūtīju zirnīti.

Jutu, ka nosarkstu līdz matu saknēm. Par laimi, viņš nepievērsa tam uzmanību.

-   Kā gan jūs tik apbrīnojamā veidā tur nokļuvāt? es vaicāju tik bezrūpīgā balsī, cik spēju. Un, starp citu, ko jūs darāt šajā pasaules daļā?

-   Es šeit dzīvoju, viņš vienkārši sacīja.

-  Uz šīs salas?

-  Jā. Es ierados šeit pēc kara. Dažreiz es vedu cilvēkus no viesnīcas izbraukumā ar savu laivu, bet te dzīve man ir ļoti lēta, un lielākoties es daru to, kas pašam patīk.

-   Vai jūs šeit dzīvojat pavisam viens?

-  Esiet par to droša, es neilgojos pēc sabiedrības, viņš vēsi atbildēja.

-   Atvainojiet, ja jūs aizskāru, es atcirtu, bet laikam man nav sevišķi daudz ko jums teikt.

Man par pārsteigumu, viņš mazliet pasmaidīja.

-  Nepavisam. Es pārliku jus par plecu ka ogļu maisu un stiepu uz savu laivu. Gluži kā pirmatnējais cilvēks no akmens laikmeta.

-   Bet cita iemesla pēc, es ieminējos.

Šoreiz viņš tumši piesarka. Tas bija redzams

pat cauri iedegumam.

-   Jūs neesat man pastāstījis, kā jums ienāca prātā tik piemērotā brīdī mani meklēt? es turpināju, lai slēptu viņa apmulsumu.

-   Man nenāca miegs. Es biju nemierīgs, satraukts, jutu, ka kaut kas notiks. Beidzot ar laivu devos uz krastu un izkāpu pie Ūdenskritumiem. Es atrados tieši pie palmu ielejas, kad izdzirdēju jūsu kliedzienu.

-   Kāpēc jūs nelūdzāt palīdzību viesnīcā, bet vedāt mani visu šo ceļu uz salu? es vaicāju.

Viņš atkal nosarka.

-        Laikam tas izklausīsies pēc nepieklājīgas vaļības pret jums bet es nedomāju, ka jūs aptverat sev draudošās briesmas! Jūs domājat, ka man jāinformē jūsu draugi? Jauki draugi, kuri atļauj jūs ievilināt nāvē. Nē, es paļāvos uz to, ka pats parūpēšos par jums labāk, nekā to izdarīs kāds cits. Uz salu neatkļūs neviena dvēsele. Es palūdzu veco Betenī, kuru reiz izārstēju no drudža, atnākt un jūs aprūpēt. Viņa ir ļoti uzticama. Viņa nekad neteiks ne vārda. Es varētu jūs šeit turēt mēnešiem ilgi, un neviens to neuzzinātu!

-  Jums ir taisnība, es klusām teicu, es nevienam nesūtīšu ziņu, jo kāda diena vairāk vai mazāk neko neizšķir. Ne tāpēc, ka viņi būtu man īpaši tuvi cilvēki, viņi ir tikai mani paziņas pat Suzanna. Un tam, kurš rakstīja šo zīmīti, bija jābūt labi informētam. Tas nebija kāds cilvēks no malas.

Šoreiz zīmīti man izdevās pieminēt nenosarkstot.

-   Ja jūs uzklausītu manus padomus… viņš šauboties ieminējās.

-   Nedomāju, ka būšu priecīga, es vaļsirdīgi teicu, bet nenāktu par ļaunu tos dzirdēt.

-   Vai jūs vienmēr darāt to, kas jums patīk, mis Bedingfelde?

-   Parasti, es piesardzīgi atbildēju. Jebkuram citam es atbildētu: "Vienmēr".

-   Man žēl jūsu vīra, viņš negaidot sacīja.

-   Jums tā nevajadzēja teikt, es asi atcirtu, jo nevaru iedomāties, ka spētu apprecēties, ja nebūtu traki iemīlējusies. Un patiesībā sievietēm nekas tik ļoti nesagādā baudu, kā sev simpātiska cilvēka labā darīt kaut ko ne pārāk aizraujošu. Un, jo tiepīgāka viņa ir, jo vairāk viņai tas patīk.

-   Baidos, ka nevarēšu jums piekrist. Patiesībā situācija atšķiras no šī likuma, viņš runāja ar vieglu izsmieklu.

-  Tieši tā, es dedzīgi iesaucos, un tāpēc ir tik daudz nelaimīgu laulību. Tā ir vīriešu vaina. Vai nu viņi piekāpjas savām sievām un par to viņas sāk nicināt savus vīrus, vai arī viņi, būdami lieli egoisti, neatlaidīgi pieprasa rīkoties pēc savas gribas. Vīri, kas dzīvē veiksmīgi iekārtojušies, ļauj savām sievām darīt visu, ko vien tās vēlas, vēlāk, protams, sarīkojot milzīgu traci. Sievietēm patīk, ja pār viņām kāds valda, bet viņas necieš, ja viņu uzupurēšanos nenovērtē. Un vēl vīrieši nekad patiesi nenovērtē sievieti, kura pret viņiem ir jauka visu laiku. Kad apprecēšos, es lielākoties būšu neganta, bet šad un tad, kad vīrs vismazāk to gaidīs, parādīšu, cik nevainojams eņģelis varu būt!

Harijs pārsteigts iesmējās.

-   Jūs dzīvosiet kā suns ar kaķi!

-   Mīlētāji vienmēr strīdas, es mēģināju viņu pārliecināt, tāpēc, ka viens otru nesaprot. Bet ar laiku, kad iepazīst tuvāk, no mīlestības vairs nav ne vēsts.

-   Vai jūs piekrītat domai, ka sieviete un vīrietis, diendienā strīdēdamies, spēj mīlēt viens otru?

-   Es… es nezinu, sacīju, uz mirkli samulstot.

Viņš pagriezās pret pavardu.

-   Vai gribēsiet vēl ieēst? viņš parastā balsī jautāja.

-   Jā, lūdzu! Jūtos tik izsalkusi, ka varētu apēst veselu nīlzirgu.

-Tas ir labi!

Es skatījos, kā viņš rīkojās ap uguni.

-   Kad varēšu piecelties no gultas, es pagatavošu jums ēdienu, es apsolīju.

-  Nedomāju, ka jūs mākat kaut ko gatavot.

-   Es varu tikpat labi kā jūs uzsildīt jau pagatavotu maltīti, es atcirtu, domājot par trauku rindu uz pavarda malas.

-Trāpīts, viņš sacīja un iesmējās.

Kad Harijs smējās, izmainījās viņa sejas vaibsti. Tā kļuva zēniska, laimīga. Viņš izskatījās pavisam citādi.

Ar prieku paēdu. Ēdot es atgādināju par padomiem, kurus viņš tā arī paturēja pie sevis.

-   Ak, jā, es gribēju runāt par to. Labāk palieciet šeit, kamēr atkal kļūsiet vesela. Jūsu ienaidnieki būs stipri pārsteigti, neatrodot jūsu līķi, kam, sašķaidītam gabalos, vajadzētu gulēt dziļi aizā.

Es nodrebēju.

-   Kad jūs pilnīgi atveseļosieties, jūs paslepus varēsiet aizbraukt uz Bleiru un ar kuģi nokļūt atpakaļ Anglijā.

-  Tas būtu ļoti neinteresanti, es nicīgi iebildu.

-  Tā runā muļķīga skolniece.

-  Es neesmu muļķīga skolniece, es sašutusi iesaucos, esmu sieviete.

Viņš palūkojās manī ar neizdibināmu skatienu, kas man lika samulst, un es nosarku.

-   Dievs, palīdzi man, viņš nomurmināja un strauji izgāja no istabas.

Lai gan man bija stipri sasista galva un nelāgi izmežģīta roka, es ātri veseļojos. Rokas ievainojums bija nopietns. Sākumā mans glābējs domāja, ka tā ir lauzta. Kaut arī roka ļoti sāpēja, es diezgan drīz sāku to nodarbināt. Tas bija neparasts laiks. Mēs bijām prom no pasaules, vieni paši kā Ādams un Ieva bet tomēr savādāk!

Tuvumā neuzkrītoši un uzticīgi kā suns uzturējās vecā Betenī.

Es lūdzu atļaut man gatavot maltīti vai vismaz to, ko varu veikt ar vienu roku. Kaut arī Harijs bieži aizbrauca prom no salas, mēs kopā, atlaidušies palmu ēnā, pavadījām garas stundas, runājot, strīdoties, apspriežot visu zem šīm augstajām debesīm, ķildojoties un atkal izlīgstot. Mēs strīdējāmies diezgan daudz, bet starp mums veidojās īstas un ciešas biedriskas attiecības, kuru iespējamībai es nekad nebūtu ticējusi. Bet bija vēl kaut kas.

Ar smagu sirdi es sapratu, ka šķiršanās brīdis tuvojās. Vai viņš ļaus man aiziet, nesakot ne vārda? Bez mājiena? Harijam bija klusēšanas uzplūdi, ilgstoši untumu brīži, kad viņš varēja negaidīti pielēkt kājās un aizklīst kaut kur prom. Kādu vakaru notika tas, no kā es visvairāk baidījos, krīzes brīdis. Bijām paēduši un sēdējām būdas durvīs. Saule grima aiz apvāršņa.

Es sēdēju, zodu rokās satvērusi, nogrimusi meditācijā, un mani taisnie un melnie mati noslīga pār visu manu augumu. Es drīzāk jutu, nevis redzēju sev pievērstu Harija skatienu.

-   Anna, jūs izskatāties kā burve, viņš beidzot sacīja, un viņa balsī bija kaut kas agrāk nedzirdēts.

Harijs pastiepa roku un aizskāra manus matus. Es nodrebēju. Pēkšņi viņš ar joni pielēca kājās.

-   Vai dzirdat, jums jau rīt jabrauc prom no šejienes, viņš izkliedza. Es… es nevaru vairs izturēt! Galu galā es esmu tikai vīrietis. Jums jādodas prom, Anna! Jūs neesat muļķe un pati saprotat, ka tas nevar turpināties.

-  Šķiet, ka ne, es lēnām teicu, bet… tā būtu laime, vai ne?

-  Laime? Tā būtu elle!

-  Gandrīz viens un tas pats!

-   Kāpēc jūs mani mokāt? Kāpēc izsmejat?

-   Es nekad neesmu smējusies vai ņirgājusies pārjums! Ja jūs vēlaties, lai eju prom, es to darīšu. Bet, ja gribat, lai palieku, es palikšu.

-   To nē! viņš aizrautīgi iesaucās, nekārdiniet mani, Anna! Vai saprotat, kas es esmu? Divkāršs noziedznieks, kuru meklē. Šeit mani pazīst kā Hariju Pārķeru viņi domā, ka ceļoju pa valsti, bet kādu dienu viņi var noprast, un tad viss sabruks. Jūs esat pārāk jauna, Anna, un pārāk daiļa ar tādu skaistumu, kas padara vīriešus trakus. Jums priekšā visa pasaule mīlestība, dzīve… viss. Manējā ir aiz muguras apsvilusi, samaitāta, ar rūgtu pelnu piegaršu.

-Ja jūs mani negribat…

-   Jūs zināt, ka gribu. Jūs zināt, ka es atdotu savu dvēseli, lai saņemtu jūs savās rokās un paturētu šeit, noslēptu no pasaules uz visiem laikiem. Anna, jūs ar saviem garajiem burves matiem un acīm, kuras ir zeltainas, brūnas, zaļas un nebeidz vien smiet pat tad, kad jūsu mute ir nopietna, jūs mani mokāt! Bet es jūs paglābšu no sevis pasas un no manis. Jūs jau šonakt brauksiet prom uz Bleiru…

-  Es nebraukšu uz Bleiru, es iebildu.

-   Jūs to darīsiet! Jūs dosieties uz Bleiru, pat ja man vajadzēs jūs iecelt laivā. Kā jūs domājat, ko es jūtu? Jūsuprāt, man katru nakti būs jābaiļojas, vai viņi nav jūs notvēruši! Nevar paļauties uz brīnumainiem notikumiem, tāpēc jums jābrauc atpakaļ uz Angliju, Anna, jāapprecas un jādzīvo laimīgi.

-  Ar vīru, kurš sagādās man labu mājas dzīvi!

-  Labāk nekā pilnīgu postu.

-   Un kā ar jums?

Viņa seja kļuva barga un apņēmīga.

-   Mans darbs jau ir gandrīz paveikts, tāpēc nevaicājiet man neko, jo man liekas, ka pati varat uzminēt. Vienīgais, ko jums pateikšu, ka atgūšu sava vārda labo slavu. Un, ja man būs jāmirst, es izspiedīšu dzīvību no tā sasodītā nelieša, kurš tonakt gribēja jūs nogalināt.

-   Mums jābūt godīgiem, es sacīju, viņš patiesībā mani nepagrūda.

-   Viņam tas nebija jādara, jo viņa plāns izrādījās viltīgāks. Es pēc tam aizgāju līdz tai vietai. Viss likās kārtībā, vienīgi pamanīju, ka akmeņi, kuri iezīmēja aizas malu, bija pārkārtoti nedaudz savādāk. Pie pašas aizas malas aug augsti krūmi. Viņš akmeņus bija novietojis tā, lai jums šķistu, ka atrodaties tikai aizas malā, bet patiesībā spērāt soli tukšumā. Dievs, pasargi viņu, kad viņš liks manās rokās!

Harijs brīdi klusēja, tad pavisam citā balsī turpināja:

-   Mēs nekad neesam par šīm lietām runājuši, Anna, vai ne? Bet ir pienācis laiks, un es gribētu, lai jūs uzklausītu visu stāstu no paša sākuma.

-   Ja jūs sarūgtina domas par pagātni, tad nestāstiet man, es klusi teicu.

-   Bet es gribu, lai jūs zināt. Es nekad nedomāju, ka ar kādu runāšu par šo savas dzīves posmu. Dīvaini, vai ne, kādus jokus liktenis izstrādā?

Pāris minūtes Harijs klusēja. Saule bija norietējusi, un Āfrikas nakts samtainā tumsa mūs apņēma kā sega.

-  Kaut ko no tā es jau zinu, es nočukstēju.

-   Ko jūs zināt?

-   Es zinu, ka jūsu īstais vārds ir Harijs Lūkass.

Viņš joprojām lūkojās tālumā un domāja, un man nebija ne mazākās nojausmas, par ko. Un beidzot, it kā samierinoties ar kādu vārdos neizteiktu lēmumu, sāka stāstīt.

Divdesmit sestā nodaļa

-   Jums taisnība! Mans īstais vārds ir Harijs Lūkass. Mans tēvs bija atvaļināts karavīrs, ku ram piederēja ferma Rodēzijā. Viņš nomira, kad es otro gadu mācījos Kembridžā.

-  Vai jūs viņu mīlējāt? es pēkšņi pavaicāju.

-  Es… nezinu.

Tad viņš nosarka un uzreiz dedzīgi turpināja:

-   Kāpēc es tā saku? Es mīlēju savu tēvu. Pēdējo reizi, kad tikāmies, mēs teicām viens otram skarbus vārdus, un mums bija daudz nesaskaņu par manu nevaldāmību un parādiem. To, cik stipri biju pieķēries vecajam vīram, es saprotu tikai tagad, kad ir jau par vēlu. Viņš turpināja daudz klusāk.

-  Kembridžā es satiku kādu puisi.

-  Jauno Erdsleju?

-   Jā jauno Erdsleju. Viņa tēvs, kā jūs zināt, bija viens no Dienvidāfrikas ievērojamākajiem vīriem. Mēs abi turējāmies kopā. Mums bija kopīga mīlestība uz Dienvidāfriku, un abi vēlējāmies nokļūt pasaules neskartajās vietās. Pēc Kembridžas atstāšanas Erdslejam bija strīds ar tēvu. Vecais vīrs divreiz bija maksājis viņa parādus un atteicās darīt to vēlreiz. Starp viņiem notika ass konflikts. Sers Laurenss beidzot paziņoja, ka viņa pacietība ir galā viņam vairs nebūs dēla. Viņam beidzot jānostājas uz savām kājām. Rezultātā, kā jūs zināt, šie abi jaunie vīri kopā aizbrauca uz Dienvidameriku meklēt dimantus. Tagad es par to nestāstīšu sīkāk, bet tas bija brīnišķīgs laiks. Grūtības bija milzīgas, bet tā bija skaista dzīve cīņa par eksistenci, dzīve no rokas mutē, tālu prom no iemītām takām, un, mans Dievs, tā ir īstā vieta, kur iepazīt draugu. Starp mums abiem izveidojās draudzības saites, kuras saraut būtu spējusi tikai nāve. Tātad, kā pulkvedis Reiss jums stāstīja, mūsu centieni vainagojās panākumiem. Mēs atradām otru Kimberliju Britu Gvajānas džungļu vidū. Es nevaru jums attēlot mūsu sajūsmu. Šis svarīgais atradums nebija nozīmīgs naudas izteiksmē, tas bija milzīgs atklājuma prieks. Jūs zināt, ka Erdslejs bija pieradis pie naudas, un viņš zināja, ka pēc tēva nāves mantos tēva miljonus, bet Lūkass, vienmēr cīnīdamies ar nabadzību, bija pieradis pie tās.

Viņš apklusa un tad, gandrīz atvainojoties, piebilda:

-   Droši vien mans stāsts skan ļoti neveikli, vai ne? It kā manis tur nemaz nebūtu. Tā liekas tagad, kad atceros šos abus puišus. Es gandrīz nepateicu, ka viens no viņiem bija Harijs Reiberns.

-   Stāstiet, kā vien pašam tīk, es teicu, un viņš turpināja savu stāstu:

-   Mēs ieradāmies Kimberlijā lepni kā gaiļi par savu atklājumu, sev līdzi atvedot lielisku dimantu kolekciju, lai parādītu to novērtēšanai speciālistiem. Un tad Kimberlijas viesnīcā mēs sastapām viņu…

Es mazliet sastingu, un roka, kura gulēja uz durvju roktura, krampjaini sažņaudzās.

-   Anita Grīnberga tā viņu sauca. Viņa bija aktrise. Diezgan jauna un ļoti glīta. Viņa bija dzimusi Dienvidāfrikā, bet viņas māte, šķiet, bija ungāriete. Šai sievietē nevarēja nejust kaut kādu noslēpumu, un tas, protams, abus no džungļiem nākušos puišus vēl vairāk saintriģēja. Mums abiem uzreiz ļoti iepatikās Anita. Tā bija pirmā nesaskaņu ēna, kas nostājās starp mums, bet pat tā neatvēsināja mūsu draudzību. Esmu cieši pārliecināts, ka viens otra priekšā mēs spētu atkāpties, ja viņa izraudzītos kādu no mums. Bet tā nebija viņas spēle. Es vēlāk brīnījos, kāpēc tā, jo sera Laurensa Erdsleja vienīgais dēls bija tiešām laba partija. Bet patiesībā viņa jau bija precējusies ar Debēras šķirotāju, tomēr neviens to nezināja. Viņa izrādīja milzīgu interesi par mūsu atklājumu, un mēs viņai visu izstāstījām un pat parādījām dimantus. Delila tā viņai vajadzēja saukties savu lomu notēloja teicami!

Debērā tika atklāta zādzība, un kā pērkona grāviens pār mums nāca policijas apsūdzība. Viņi sagrāba mūsu dimantus. Sākumā mēs tikai smējāmies visa lieta bija tik ļoti absurda. Dimanti tika rādīti tiesā un bez vārda runas atzīti par Debēras nozagtajiem dimantiem. Anita Grīnberga bija pazudusi. Viņa bija pietiekami veikli apmainījusi dimantus, un mūsu stāsti, ka šie, mums piederošie, nav oriģinālie dimanti, radīja visos vienīgi jautrību.

Seram Laurensam Erdslejam bija ļoti spēcīga ietekme. Viņam izdevās lietu izbeigt, bet abi jaunie vīrieši palika izputināti un apkaunoti, un pasaules acīs apzīmogoti ar zagļu zīmi. Šis notikums pilnīgi salauza vecā vīra sirdi. Viņam bija drūma saruna ar dēlu, kurā viņš uzvēla jauneklim visus iedomātos pārmetumus. Sers Laurenss bija izdarījis visu, lai glābtu dzimtas vārdu, bet kopš tās dienas viņam vairs nebija dēla. Viņi šķīrās uz visiem laikiem. Un Erdslejs kā liels muļķis, redzot tēva sejā neticību, klusēja, pat nemēģinot attaisnoties, par savu nevainību. Pēc satikšanās ar tēvu draugs atgriezās ļoti saniknots. Pēc nedēļas tika izsludināts karš, un abi draugi pieteicās brīvprātīgajos. Jūs zināt, kas notika. Viņu nogalināja, daļēji viņa paša trakās pārgalvības dēļ, metoties nevajadzīgās briesmās. Viņš mira ar savu aptraipīto vārdu…

Es zvēru jums, Anna, ka tikai drauga dēļ es kļuvu tik ass pret sievietēm. Viņam tas viss izrādījās nopietnāk nekā man. Es aktrisē uz bridi biju traki iemīlējies man pat likās, ka mazliet nol viņas baidos, bet viņam tās bija slepenākās un dziļākās jūtas. Anita Grīnberga bija viņa pasaules centrs, un viņas nodevība saārdīja drauga dzī-'. ves pamatus. Trieciens viņu apdullināja un paralizēja.

Harijs apklusa un pēc brīža turpināja.

Kā jūs zināt, par mani tika izsludināts, ka esmu "pazudis, domājams, ka nogalināts". Es nekad nepūlējos šo kļūdu izlabot. Es pieņēmu Pārķēra vārdu un ierados šajā salā, kuru zināju jau senāk. Kara sākumā mans mērķis bija pūlēties pierādīt savu nevainību, bet vēlāk šķita, ka šis gars ir noplacis. Nezināju, kālab lai to darītu. Mans draugs bija miris, arī citu tuvu cilvēku, kuj riem rūpētu mans liktenis, man nebija. Dažbrīd| es vēlējos būt miris, lai tas viss būtu beidzies. Mana dzīve šeit bija bez izjūtām ne laimīga, ne| nelaimīga. Es tagad saprotu, bet toreiz to neap• tvēru, ka zināmā mērā tā bija kara ietekme.

Un tad kādu dienu atgadījās kaut kas tāds, kas • pamodināja mani no šī sastinguma. Es biju uzai-J cinājis vairākus cilvēkus pavizināties pa upi, bet ' pats stāvēju piestātnē, palīdzot viņiem iekāpt. Pēkšņi viens no vīriem izdvesa pavisam dīvainu skaņu, kas pievērsa manu uzmanību. Tas bija| mazs, tievs vīrelis ar bārdu. Viņš skatījās manī

tik pārsteigts, it kā būtu ieraudzījis spoku. Viņa emocijas bija tik spēcīgas, ka tās radīja manī ziņkāri. Es apjautājos viesnīcā un uzzināju, ka viņa vārds ir Kartons, ka viņš ieradies no Kimberlijas un ka viņš strādāja Deberā par dimantu šķirotāju. Vienā mirklī pār mani atkal uzbangoja senā netaisnības izjūta. Es pametu salu un devos uz Kimberliju.

Man izdevās uzzināt par viņu mazliet vairāk. Beidzot nolēmu, ka jāpanāk tikšanās. Es paņēmu līdzi savu revolveri. Pavirši uzmetot viņam acis, sapratu, ka viņš ir fiziski vārgs. Brīdī, kad satikāmies aci pret aci, uzzināju, ka viņš baidās no manis. Drīz piespiedu viņu izstāstīt man visu, ko viņš zināja.

257

Viņš bija viens no cilvēkiem, kuri piedalījās Debēras dimantu zādzībā, un Anita Grīnberga bija viņa sieva. Reiz viņš bija uz brīdi redzējis mani ar draugu un viņa sievu pusdienojam viesnīcas restorānā. Vēlāk izlasījis, ka esmu nogalināts, un mana parādīšanās visā godībā Ūdenskritumos viņu stipri ietekmēja. Viņi ar Anitu bija apprecējušies agrā jaunībā, bet drīz viņa atstāja savu vīru. Viņš pastāstīja, ka Anita iesaistījusies sakaros ar bīstamiem cilvēkiem, tad es pirmoreiz dzirdēju Pulkveža vārdu. Kartons pats nevienā lietā, izņemot šo, nebija iejaukts viņš mani pārliecināja, un es ticēju viņam. Šis cilvēks

A. Krisli ■ 13

bija pavisam savādāks nekā citi veiksmīgi noziedznieki.

Joprojām es jutu, ka viņš kaut ko noklusēja, tāpēc piedraudēju viņu nošaut uz vietas, paskaidrojot, ka man sevišķi nerūp, kas ar mani notiks. Trakās bailēs no vardarbības viņš izstāstīja vēl kādu notikumu. Likās, ka Anita Grīnberga īsti neuzticējās Pulkvedim. Dažus no viesnīcā paņemtajiem dimantiem viņa bija paturējusi savā īpašumā, nevis atdevusi savam šefam. Kartons, būdams labs profesionālis, ieteicis, kurus labāk paturēt. Ja kaut kad šie akmeņi parādītos atklātībā, Debēras eksperti uzreiz varētu noteikt, ka šie īpatnējie eksemplāri nekad nav gājuši caur viņu rokām. Tādā gadījumā mans stāsts par dimantu aizstāšanu būtu pierādīts, mans vārds būtu tīrs no negoda, un aizdomas tiktu novirzītas pareizajā virzienā. Es apsvēru, ka, pretstatā ierastajai praksei, Pulkvedis pats šoreiz ir īpaši ieinteresēts šajā lietā, tāpēc Anita jutās apmierināta, ka viņai, ja tas būtu nepieciešams, ir reāla vara pār viņu. Kartons ierosināja, ka es varētu noslēgt izdevīgu darījumu ar Anitu Grīnbergu vai Nadīnu, kā viņa tagad sevi sauca. Par pietiekami lielu naudas summu, viņaprāt, Nadīna būtu ar mieru atdot dimantus iepriekšējam īpašniekam. Kartons bija gatavs nekavējoties nosūtīt viņai kablogrammu.

Tomēr joprojām pret Kartonu jutu aizdomas. Viņš bija vīrs, kuru viegli varēja nobiedēt, bet kurš savās bailēs varēja sastāstīt tik daudz melu, ka atsijāt no tiem patiesību nebūtu viegli. Devos atpakaļ uz viesnīcu un gaidīju. Nākamajā vakarā nolēmu, ka atbilde uz viņa kablogrammu jau varētu būt saņemta. Piezvanīju uz viņa māju, un man pateica, ka Kartons ir izgājis un atgriezīsies tikai no rīta. Tas likās pavisam dīvaini. īstajā brīdī es uzzināju, ka viņš ar Kilmordenkāstlu gatavojas kuģot uz Angliju un kuģis no Keiptaunas atiet pēc divām dienām. Man tikko pietika laika turp nokļūt un noķert to pašu kuģi.

Man nebija nodoma ar savu klātbūtni izbiedēt Kartonu. Savā laikā Kembridžā biju spēlējis teātri, un man nenācās grūti pārtapt par drūmu, bārdainu džentlmeni vidējos gados. Aizbildinoties ar slimību un, cik vien iespējams, uzturoties savā kajītē, es izvairījos no Kartona.

Kad ieradāmies Londonā, man nebija grūti izsekot viņu. Viņš taisnā ceļā devās uz viesnīcu un neizgāja no tās līdz nākamajai dienai. īsi pirms vieniem Kartons pameta viesnīcu. Es viņam sekoju. Viņš devās uz māju aģentūru Naitsbridžā un interesējās par dažādām mājām upmalā.

Es atrados pie blakusgaldiņa un arī apjautājos par iespējām īrēt māju, kad istabā pēkšņi ienāca Anita Grītiberga Nadīna kā vien jums tīk.

Krāšņa, nekaunīga un gandrīz tikpat skaista kā vienmēr. Ak Dievs, kā es ienīdu viņu! Šeit bija sieviete, kura bija sagrāvusi manu un mana labākā drauga dzīvi. Tai brīdī es būtu spējis satvert viņas kaklu un collu pa collai izspiest no viņas dzīvību! Tajā brīdī biju traks no dusmām. Tā bija viņas balss, kuru dzirdēju līdzās, augsta un tīra, ar pārspīlēti ārzemniecisku akcentu: "Milhauza, sera Jūsteisa Pedlera īpašums, Mārlovā. Izskatās, ka varētu man derēt. Katrā ziņā es aiziešu un apskatīšos."

Aģents izrakstīja orderi, un viņa devās prom savā karaliski nekaunīgajā manierē, un ne vārda, ne mājiena, ka būtu pazinusi Kartonu. Tomēr es biju pārliecināts, ka viņu tikšanās šeit bija iepriekš paredzēts plāns. Tad es sāku prātot. Nezinot, ka sers Jūsteiss atradās Kannās, es domāju, ka šīs mājas apskate bija tikai iegansts, lai tiktos ar viņu Milhauzā. Es zināju, ka sers Jūsteiss Debēras zādzības laikā atradās Dienvidāfrikā, un, kaut arī nekad viņu nebiju redzējis, uzreiz nospriedu, ka viņš ir noslēpumainais Pulkvedis, par kuru tik daudz biju dzirdējis.

Iedams pa Naitsbridžu, es sekoju abām aizdomīgajām personām. Nadīna iegāja Haidparka viesnīcā. Es pieliku soli un sekoju viņai. Viņa devās uz restorānu, bet es nolēmu, ka neriskēšu palikt šeit, bet turpināšu sekot Kartonam. Es cerēju, ka viņš ir ieradies sakarā ar dimantiem un tāpēc, ja negaidīti pārsteigšu viņu brīdī, kad viņš vismazāk cer mani sastapt, varēšu uzzināt no viņa patiesību. Sekoju viņam lejup Haidparka Kornera metro stacijā. Viņš bija nostājies platformas pašā galā. Tuvumā stāvēja kāda meitene, vairāk neviens. Izlēmu, ka tūlīt nekavējoties uzrunāšu viņu. Jūs zināt, kas notika tālāk. Pēkšņajā pārsteigumā, redzot vīru, kuram tajā laikā vajadzēja atrasties Dienvidāfrikā, viņš ārkārtīgi apjuka un, kāpdamies atpakaļ, uzkrita uz sliedēm. Kartons vienmēr bija gļēvulis. Izliekoties par dakteri, man izdevās pārbaudīt viņa kabatas. Tur atradās kabatas portfelis ar vairākām naudaszīmēm, dažas nesvarīgas vēstules un fotofilmiņas rullītis tos es vēlāk izsviedu un vēl tur bija papīra lapiņa ar atzīmi par divdesmit otro datumu un kuģi Kilmordenkāstla. Steidzoties prom, pirms kāds mani aizkavētu, es pazaudēju zīmīti, bet, par laimi, atcerējos skaitļus. Es steidzos uz tuvāko džentlmeņu istabu un steidzīgi noņēmu grimu. Negribēju, ka mani arestē par rakņāšanos miruša cilvēka kabatās. Tad devos atpakaļ uz Haidparka viesnīcu. Nadīna joprojām ieturēja lenču. Domāju, ka nav vajadzības atstāstīt, kā sekoju viņai uz Mārlovu. Viņa iegāja mājā, un es, paskaidrojis vārtsardzei, ka esmu kopā ar šo sievieti, arī iegāju.

Viņš apklusa. Bridi valdīja saspringts klusums.

Vai jūs man ticat, Anna? Zvēru pie Dieva, ka tas, ko teikšu, ir patiesība. Es sekoju viņai ar diezgan slepkavīgiem nodomiem bet viņa jau bija mirusi! Viņa gulēja pirmā stāva istabā! Tas bija briesmīgi! Un es ierados ne vēlāk kā trīs minūtes pēc tam. Nebija ne mazāko pazīmju, ka mājā atrastos vēl kāds! Protams, es uzreiz aptvēru, cik nejēdzīgā situācijā esmu nokļuvis. Ar vienu meistarīgu cirtienu šantažētais sevi bija at-' brīvojis no šantāžistes, un tajā pašā laikā bija pagādāts upuris, kuram piedēvēs noziegumu. Pulkveža roka bija ļoti veikla. Jau otro reizi es kļuvu par upuri. Kā muļķis biju vieglprātīgi iekļuvis slazdā!

Es īsti nezināju, ko iesākt tālāk. Es savaldījos un, cenzdamies izskatīties pavisam normāli, devos ārā. Es zināju, ka pēc neilga laika, kad noziegums tiks atklāts, mana izskata raksturīgākās pazīmes tiks pa telegrāfu nosūtītas pa visu valsti.

Pāris dienas es jutos galīgi satriekts, neiedrošinoties kaut ko uzsākt. Beidzot kāds nejaušs gadījums man palīdzēja. Es noklausījos kādu sarunu uz ielas starp diviem pavecākiem džentlmeņiem, viens no viņiem, šķiet, bija sers Jūsteiss Pedlers. Man uzreiz radās ideja kā sekretāram piedāvāt savus pakalpojumus. Sarunas fragments, kuru noklausījos, deva man rīcības pavedienu. Es vairs nebiju tik pārliecināts, ka sers Jūsteiss ir Pulkvedis. Viņa māja varēja būt izvēlēta par notikuma vietu kādu man nezināmu iemeslu.

-   Vai jūs zināt, viņu pārtraukdama, es ieminējos, ka Gijs Pegets slepkavības dienā atradās Mārlovā?

-   Tad tas izšķir visu. Es domāju, ka viņš bija kopā ar seru Jūsteisu Kannās.

-   Viņam bija jābrauc uz Florenci bet, protams, viņš nekad tur nav bijis. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka patiesībā viņš bija Mārlovā. Diemžēl es nekādi to nevaru pierādīt.

-   Godīgi sakot, nekad nebiju turējis aizdomās Pegetu līdz tai naktij, kad viņš gribēja jūs pārgrūst pār bortu. Šis vīrs ir lielisks aktieris.

-Jā!

-   Tas varētu izskaidrot arī to, kāpēc tika izvēlēta Milhauza. Pegetam bija iespējams nepamanītam ieiet un iziet no mājas. Protams, viņam neradās iebildumi, ka piebiedrojos seram Jūsteisam uz kuģa. Viņš negribēja, lai mani arestētu nekavējoties. Acīmredzot Nadīna nebija paņēmusi dārglietas sev līdzi, ejot uz satikšanos, kā viņi bija cerējuši. Domāju, ka patiesībā dimanti atradās pie Kartona un viņš tos bija noslēpis kaut kur uz Kilmordenkāstlas uz kuģa, ar kuru ieradās

Londonā. Viņi cerēja, ka varbūt man radīsies kāda doma, kur tie varētu būt noslēpti. Tik ilgi, kamēr Pulkvedis nebija atradis dimantus, viņš joprojām bija apdraudēts, tādēļ viņš bija tik ieinteresēts par katru cenu tos dabūt. Kur velna Kar-; tons tos licis ja tie atradās pie viņa es nezinu.

Tas ir cits stāsts, es teicu, mans stāsts. Un tūlīt jūs to dzirdēsiet.

Divdesmit septītā nodaļa

Harijs uzmanīgi klausījās, kamēr es izstāstīju par notikumiem, kuri aprakstīti šajās lappusēs. Par visu vairāk viņu apmulsināja un pārsteidza fakts, ka dimanti atrodas manā, pareizāk Suzannas, īpašumā. To viņš nekad nebija iedomājies. Protams, pēc dzirdētā es sapratu Kartona ieceri vai pareizāk sakot Nadīnas, jo nešaubījos, ka šis plāns bija viņas izdomāts. Nekāda negaidīta rīcība, kura būtu vērsta pret viņu vai vīru, neskartu dimantus. Noslēpumu zināja viņi abi, un Pulkvedis nespēja uzminēt, ka tie bija uzticēti glabāšanā kuģa stjuartam!

Harija attaisnošana par seno apsūdzību zādzībā likās nodrošināta. Bija cits drūms fakts, kas apturēja visas šīs lietas. Šajā situācijā viņš nevarēja parādīties atklātībā, lai nodarbotos ar šim lietām.

Pie viena jautājuma mēs atgriezāmies vēl un vēlreiz, tā bija Pulkveža personība. Vai Pulkvedis bija Gijs Pegets, vai ne?

-    Es teiktu, ka tas ir iespējams, bet ir kāda pretruna, teica Harijs, ļoti iespējams, ka Anitu Grinbergu Mārlovā nogalināja Pegets, un tas apstiprina pieņēmumu, ka viņš ir Pulkvedis, jo Anitas rīcība neatbilda norunai par subordināciju. Bet mēģinājums jūs novākt pie malas tonakt, kad ieradāties šeit, neatbilst šai teorijai. Jūs redzējāt Pegetu paliekam Keiptaunā tātad nepastāv iespēja, ka viņš varēja ierasties šeit jau ātrāk. Maz ticams, ka viņam būtu aģenti šajā pasaules daļā, un viņa plānā ietilpa izrēķināšanās ar jums Keiptaunā. Protams, pastāv iespēja, ka viņš varēja nodot rīkojumus kādam savam leitnantam Johannesburgā, kurš varēja iekāpt Rodēzijas vilcienā Mafekingā, bet viņa instrukcijām, ja atceramies, kas zīmītē bija rakstīts, vajadzēja būt sevišķi precīzām.

Brīdi sēdējām klusēdami, līdz Harijs turpināja:

-  Jus teicat, ka tad, kad pamētāt viesnīcu, misis Blēra bija aizmigusi un sers Jūsteiss diktēja mis Petigrī? Kur atradās pulkvedis Reiss?

-   Es nekur viņu neredzēju!

-   Vai viņam bija kāda nojauta par mūsu iespējamajām draudzīgajām attiecībām?

-   Viņam varēja tāda rasties, es domīgi atbildēju, atceroties mūsu sarunu atpakaļceļā no Matoposas. Viņš ir ļoti spēcīga personība, es turpināju, bet viņš man nekādi nesaistās ar priekšstatiem par Pulkvedi. Man šī doma liekas absurda. Viņš ir slepenajā dienestā.

-  Kā jūs to zināt? Dot tādu mājienu ir gaužām vienkārši! Neviens to nevar noliegt, baumas klīst, bet visi to pieņem par svētu patiesību. Tas nodrošina attaisnojumu visās šaubīgās situācijās. Anna, vai jums patīk pulkvedis Reiss?

-   Es nezinu. Viņš it kā atgrūž un vienlaicīgi valdzina mani, bet es zinu, ka vienmēr esmu no viņa mazliet baidījusies.

-   Ziniet, viņš uzturējās Dienvidāfrikā tai laikā, kad Kimberlijā notika laupīšana, Harijs lēnām teica.

-   Bet tas bija viņš, kurš Suzannai pastāstīja visu par Pulkvedi un to, kā viņš centies Parīzē nokļūt viņam uz pēdām.

-  Maskēšanās īpaši viltīgā veidā!

-   Bet kur ir iejaukts Pegets? Vai viņš būtu Reisa padotais?

-   Iespējams, Harijs sacīja, ka Pegets vispār šajā lietā nav iesaistīts.

-Kā?

-   Atcerieties, Anna! Vai jūs kādreiz esat dzirdējusi Pegeta paša paskaidrojumus par to nakti uz Kilmordenkāstlas?

-  Jā ar sera Jūsteisa starpniecību.

Es Harijam to izstāstīju, un viņš vērīgi klausījās.

-   Pegets redzēja vīrieti nākam no sera Jūsteisa kajītes puses un tāpēc sekoja viņam pa klāju. Vai tā viņš teica? Kura kajīte atradās pretī sera Jūsteisa kajītei? Pulkveža Reisa! Domājams, pulkvedis Reiss uzlavījās uz klāja un, iztraucēts savā uzbrukumā jums, metās apkārt pa klāju un sastapa Pegetu, kurš tikko bija iznācis no salona. Viņš iesita Pegetam un aši ieskrēja iekšā. Mēs drāzāmies pakaļ Pegetam un atradām viņu tur guļam. Kā jums tas šķiet?

-   Jūs aizmirsāt vienu viņš pārliecinoši apgalvoja, ka jūs viņu piekāvāt.

-   Labi, varbūt, atgūdams samaņu, Pegets pa gabalu redzēja mani? Vai viņš nevarēja uzskatīt, ka tas ir pats par sevi saprotams, ka es esmu uzbrucējs? īpaši tādā gadījumā, ja viņš visu laiku domāja, ka izseko mani?

-  Jā, tas ir iespējams, es lēnām sacīju, — bet tas ir pretrunā ar visām jūsu idejām. Un ir vēl kāds fakts!

-   Vīrietis, kurš jūs Keiptaunā izsekoja, runāja ar Pegetu, un tajā brīdī Pegets palūkojās savā pulksteni. Virs varēja ar nolūku pajautāt viņam laiku.

-  Jūs uzskatāt to par sagadīšanos?

-   Ne gluži! Tas ir īpašs paņēmiens, lai sasaistītu Pegetu ar visu šo lietu. Kāpēc par slepkavības vietu tika izvēlēta Milhauza? Vai tas nebija tāpēc, ka Pegets atradās Kimberlijā, kad tika nozagti dimanti? Vai viņš nevarēja kļūt par grēkāzi, ja es tik liktenīgi nebūtu parādījies uz skatuves?

-Jūsuprāt, viņš var būt pilnīgi nevainīgs?

-   Tā varētu būt, bet mums jāuzzina, ko viņš darīja Mārlovā. Ja Pegetam būs saprātīgs attaisnojums, tad mēs esam uz pareizā ceļa.

Harijs piecēlās.

-   Ir pāri pusnaktij. Ejiet mazliet pagulēt, Anna! īsi pirms rītausmas mēs ar laivu dosimies ceļā. Jūs noķersiet vilcienu Livingstonā. Man tur ir draugs, kurš pārjums parūpēsies līdz vilciena atiešanai. Jūs brauksiet līdz Balleveijo un tur pārsēdīsieties Bleiras vilcienā. No sava drauga Livingstonā es uzzināšu, kas notiek hotelī un kur patlaban ir jūsu draugi.

-   Bleira, es apcerīgi sacīju.

-   Jā, Anna, tieši Bleira! Tas ir vīru darbs, tāpēc atstājiet to man!

Kamēr mēs apspriedām situāciju, radās īss pārtraukums, kas neļāva mums izplūst emocijās. Mēs pat neskatījāmies viens otrā.

-   Ļoti labi, es sacīju un iegāju būdā.

Es apgūlos ar ādu pārklātajā guļvietā, bet nevarēju iemigt. Ārpusē dzirdēju Hariju staigājam turp un atpakaļ. Kad bija laiks, viņš mani modināja:

-Celieties, Anna, laiks doties ceļā!

Es paklausīgi piecēlos. Joprojām bija diezgan tumšs, bet es zināju, ka sauszeme nebija pārāk tālu.

-   Mēs brauksim ar kanoe, nevis motorlaivu… Harijs iesāka, tad pēkšņi pamira un ieklausījās.

-  Cst! Kas tad tas?

Es klausījos, bet neko nesaklausīju. Viņa dzirde bija asāka nekā manējā, kā jau cilvēkam, kurš ilgi dzīvojis mežonīgos apvidos. Drīz arī es sadzirdēju neskaidrus airu plunkšķus, kuri atskanēja no upes labā krasta puses un ātri tuvojās mūsu laivu piestātnei.

Tumsā sasprindzinājām redzi un pūlējāmies saskatīt neskaidros, tumšos siluetus uz ūdens virsmas. Tā bija laiva. Tad redzējām īsu gaismas atplaiksnījumu. Kāds bija uzrāvis sērkociņu, un tā gaismā paspēju ieraudzīt cilvēka stāvu. Tas bija sarkanbārdainais holandietis no Muizenbergas villas. Pārējie bija vietējie.

-  Ātri atpakaļ būdā!

Harijs aiz rokas parāva mani sev līdzi. Viņš noņēma no sienas divas šautenes un revolveri.

-  Jūs mācēsiet pielādēt ieročus?

-Nekad neesmu to darījusi! Parādiet man!

Es aptvēru viņa pamācības tīri labi. Mēs aizvērām durvis, un Harijs nostājās pie loga, kurš bija pavērsts pret laivu piestātni. Laiva jau grasījās piestāt malā.

-   Kas jūs esat? uzsauca Harijs griezīgā balsī.

Visas šaubas, kuras mums varētu būt par mūsu apmeklētāju nolūkiem, tika ātri izkliedētas. Pār mums nobira ložu krusa. Par laimi, neviena no tām mūs neskāra. Harijs pacēla šauteni. Tā asinskāri nosprauslojās, vēlreiz un vēl. Es dzirdēju divus vaidus un ūdens šļakstus.

-  Tas liks viņiem par kaut ko padomāt, sniedzoties pēc nākamās šautenes, viņš nežēlīgi nomurmināja. Anna, Dieva dēļ, labāk nostājieties aizmugurē un ātri lādējiet!

Lidoja lodes. Viena mazliet nobrāza Harijam vaigu. Harija atbildes uguns bija daudz nāvējošāka nekā pretinieku. Kad viņš pagriezās pēc pielādētās šautenes, pirms atkal pievērsās logam, cieši apķēra mani ar kreiso roku un ātri noskūpstīja.

Pēkšņi Harijs iesaucās:

-   Uz brīdi sakauti, viņi aiziet, jo nezina, cik cilvēku šeit esam. Mums ir jāgatavojas jaunam uzbrukumam.

Viņš nosvieda šauteni un pagriezās pret mani.

-   Anna! Jūs esat brīnišķīga! Mazā karaliene! Drosmīga kā lauva! Melnmatainā burve!

Viņš ieslēdza mani savās rokās un skūpstīja manus matus, manas acis, manas lūpas.

-   Un tagad pie darba, viņš sacīja, pēkšņi mani atbrīvojis, izņemiet šīs kārbas no parafīna!

Es izdarīju, kā Harijs lūdza. Viņš darbojās pa būdu. Drīz es redzēju viņu uz jumta rāpojam uz priekšu ar kaut ko rokās. Pēc brīža viņš mani uzrunāja.

-   Ejiet lejā uz laivu! Mēs to pārvilksim pāri salai uz otru pusi.

Viņš uzlasīja parafīna gabalus, ko es biju atstājusi.

-   Viņi nāk atpakaļ, es klusu iesaucos.

Redzēju neskaidras ēnas kustamies otrā krastā.

Viņš atskrēja pie manis.

-  Tieši laikā. Kāpēc kur, pie velna, ir laiva?

Laiva bija aizpeldējusi pa straumei. Harijs

klusu iesvilpās.

-   Ar mums ir cauri! Saprotat?

-   Bet ne ar jums.

-  Šobrīd nomirt nebūtu liela laime. Mēs izdarīsim kaut ko labāku. Dosimies uz sauszemi savādākā veidā. Bet tagad ir laiks manam nelielajam teatrālajam efektam.

Pēkšņi no būdas izšāvās uguns liesmas. Uguns gaismā izskatījās, ka uz būdas jumta stāv divas kopā sakļāvušās figūras.

-   Manas vecās drēbes piestūķētas ar segām, bet tās tik drīz nenokritīs zemē. Nāciet, Anna, mums par katru cenu ir jāizdara tas, ko esmu izdomājis.

Roku rokā mēs neprātīgi drāzāmies pāri visai salai. Tikai šaurs ūdens kanāls atdalīja to no pretējā upes krasta.

-   Šis kanāls būs jāpārpeld. Anna, vai jūs protat peldēt? Kaut gan tas nav svarīgi, es jūs pārnesīšu. Lai dotos uz Livingstonu, laivām šī vieta ir pārāk akmeņaina.

-   Es mazliet protu peldēt. Vai mums kas draud, Harij? Es viņa sejā ievēroju bargu grimasi. Haizivis?

-   Nē, mazā muļķīte! Haizivis dzīvo jūrā. Bet jūs, Anna, esat acīga. Krokodili, tas ir nepatīkami.

-   Krokodili?

-   Jā, bet vai nu skaitiet lūgšanu, vai nedomājiet par tiem!

Mēs metāmies ūdenī. Manas lūgšanas palīdzēja, jo pretējo krastu sasniedzām bez piedzīvojumiem. No ūdens izvilkāmies slapji un piloši.

-    Tagad uz Livingstonu! Tas būs grūts gājiens, un baidos, ka slapjās drēbes tikai traucēs, bet tas ir jāveic.

Gājiens likās kā murgs. Slapjie svārki sitās pret kājām, zeķes bija saplēstas uz ērkšķiem. Beidzot, pilnīgi pārguruši, es apstājos. Harijs atskatījās.

-   Saturieties, dārgumiņ! Es jūs mazliet panesīšu!

Tiku pārsviesta pār viņa plecu kā ogļu maiss, tā mēs nonācām līdz Livingstonai. Kā viņš spēja visu ceļu mani panest, es nezinu. Pamalē jau ausa pirmā, blāvā rīta gaisma. Harija draugs bija apmēram divdesmit gadus vecs, un viņam piederēja vietējo mākslas darinājumu veikals. Viņa vārds bija Neds. Ieraugot Hariju kopā ar cauri slapju sievieti, viņš nemaz nelikās pārsteigts. Vīrieši gan ir ļoti jauki!

Viņš pacienāja mūs ar karstu kafiju un, kamēr mēs paši ietināmies košās Mančesteras segās, izlika žāvēties mūsu drēbes.

273

Nelielajā būdas dibenistabā mēs jutāmies drošībā un pasargāti no svešām acīm, kamēr saimnieks aizgāja ievākt ziņas, kas noticis ar sera Jūsteisa kompāniju un vai viņi visi joprojām dzīvo viesnīcā. Tad es paziņoju Harijam, ka nekas mani nepiespiedīs vienai doties uz Bleiru. Es jau agrāk to negribēju, bet tagad bija zudusi jēga

A. Krisli 13

tā rīkoties. Mani ienaidnieki zināja, ka neesmu mirusi, un, braucot uz Bleiru, izdarīšu viņiem tikai pakalpojumu. Viņi bez grūtībām varēs mani izsekot un paklusām nogalināt. Beidzot mēs vienojāmies, ka man jāatrod Suzanna, lai kur arī viņa būtu, un jāveltī visi spēki, lai nenotiktu nekas ļauns. Nekādā ziņā nedrīkstēju viena meklēt piedzīvojumus vai pūlēties aizturēt Pulkvedi.

Man vajadzēja palikt kopā ar Suzannu un gaidīt Harija rīkojumus. Dimanti bija jānogulda Kimberlijas bankā uz Pārķēra vārda.

-   Ir kāda svarīga liela, es domīgi sacīju, mums būtu jāvienojas par kādu šifru. Mūs nedrīkst vēlreiz piemuļķot ar kādu zīmīti, kuru it kā rakstām viens otram.

-  Tas ir pavisam viegli. Katrā vēstulē, kuru es sūtīšu, vārds "un" būs pārsvītrots.

-   Un kā ar telegrammām? es murmināju.

-Telegrammām būs paraksts "Endijs".

-   Harij, drīz pienāks vilciens, sacīja Neds, uz mirkli ieskatīdamies mūsu istabā.

Es piecēlos.

-  Un vai man precēties ar skaistu, staltu vīrieti, ja es tādu atradīšu? es nopietni jautāju.

Harijs pienāca man cieši klāt.

-   Mans Dievs! Ja jūs kādreiz apprecēsiet kādu citu, nevis mani, es viņam apgriezīšu kaklu. Un jūs…

-Jā? es teicu, patīkami pārsteigta.

-   Es jūs aizvedīšu prom un nopēršu zili melnu.

-   Kādu jauku vīru es esmu izvēlējusies! es zobgalīgi sacīju. Vai viņš pa nakti nav mainījis savas domas!

Divdesmit astotā nodala

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

Kā jau tiku pieminējis, es būtībā esmu mieru mīlošs vīrs. Es ilgojos pēc rāmas dzīves, bet diemžēl man to neizdodas sasniegt. Es vienmēr atrodos vētru un nemiera vidū. Esot prom no Pegeta ar viņa nemitīgo tieksmi uzošņāt intrigas, jutu milzīgu atvieglojumu, jo mis Petigrī patiešām ir noderīga būtne. Un nebūtu nekāda iemesla par viņu žēloties, jo viņas veikumi ir nenovērtējami. Tā ir taisnība, ka Baleveijo man uznāca aknu lēkme un tāpēc uzvedos kā lempis, bet es biju iztraucēts naktī vilcienā. Trijos no rīta izmeklēti ģērbies jauns vīrietis, līdzīgs mežonīgo Rietumu varonim no muzikālajām komēdijām, ienāca manos apartamentos un jautāja, kurp es dodos. Ignorēdams manu pirmo, miegaino frāzi: "Tēju, un, Dieva dēļ, lieciet cukuru", viņš atkārtoja savu jautājumu, uzsverot faktu, ka nepildot oficianta pienākumus, bet gan esot imigrācijas dienesta darbinieks. Beidzot man izdevās nomierināt viņu, nosaucot pilnu kristīto vārdu un dzimšanas vietu, un to, ka neciešu no infekcijas slimībām un Rodēziju apmeklēju visnevainīgākā iemesla. Vēlāk pulējos mazlietiņ nosnausties, bet kāds uzmācīgs ēzelis uzmodināja mani piecos trīsdesmit ar piedāvājumu iedot man lipīgi saldu šķidrumu, kuru sauca par tēju. Liekas, ka es to neuzlēju viņam virsū, bet gribēju gan. Viņš atnesa man nesaldinātu tēju, turklāt aukstu kā akmens. Pulksten sešos no rīta, pamatīgi novārdzis, es iekritu miegā un pamodos tikai netālu no Baleveijo, kad mani pagodināja ar riebīgu koka žirafi. Kādas šausmas tikai kājas un kakls!

Bet pēc šiem nelielajiem pārpratumiem viss ritēja gludi. Taču tad atgadījās jauna nelaime.

Tas notika tajā naktī, kad ieradāmies pie Ūdenskritumiem. Es diktēju mis Petigrī savā viesistabā, kad pēkšņi, bez atvainošanās un tērpusies neparastā apģērbā, istabā ielauzās misis Blēra.

Kur ir Anna? viņa sauca.

Brīnišķīgs jautājums! It kā es būtu atbildīgs par šo meiteni. Kā, viņasprāt, to uztvēra mis Petigrī? Vai man bija paradums uz nakti izvilkt no savas kabatas Annu Bedingfeldi, vai kaut kas tamlīdzīgs? Ļoti kompromitējošs jautājums!

-   Domāju, es vēsi sacīju, ka viņa ir savā gultā.

Es nokremšļojos un paskatījos uz mis Petigrī, lai parādītu, ka esmu gatavs atsākt diktēšanu. Es cerēju, ka misis Blēra sapratīs mājienu. Bet nekā tamlīdzīga! Misis Blēra ieslīga krēslā un satraukti šūpoja rīta kurpē ieauto kāju.

-   Viņa neatrodas savā istabā! Es tur biju iegājusi. Es redzēju briesmīgu sapni ka viņa atrodas briesmās, bet es piecēlos un aizgāju uz viņas istabu, tikai lai, jūs jau zināt, nomierinātu sevi. Viņa nebija savā istabā un gultā arī nebija gulējusi.

Misis Blēra noraizējusies palūkojās manī.

-   Ko lai es iesāku, ser Jūsteis?

Novaldījos, neizteicis piezīmi: "Ejiet gulēt un

neuztraucieties ne par ko! Tāda enerģiska, jauna sieviete kā Anna Bedingfelde lieliski spēj parūpēties pati par sevi." Es domīgi saraucu pieri.

-   Ko par to saka pulkvedis Reiss?

Kāpēc vienmēr visam vajadzētu notikt pēc Reisa prāta? Lai arī viņš kādreiz izjūt ne tikai sieviešu sabiedrības priekšrocības, bet arī neizdevīgās situācijas!

-   Es nevaru viņu nekur atrast!

Acīmredzot viņa tāpēc cēla trauksmi. Es n pūtos un apsēdos krēslā.

-  Neredzu iemesla jūsu uztraukumam, es ie cietīgi turpināju.

-   Mans sapnis…

-   Tas varētu būt no sautējuma, kādu ēdā pusdienās.

-  O, ser Jūsteis!

Sieviete izskatījās diezgan sašutusi. Taču ik

vienam ir zināms, ka nakts murgi rodas no n saprātīgas ēšanas.

-   Galu galā, es pārliecinoši turpināju, kāpēc Anna Bedingfelde ar Reisu nevarētu iziet mazliet pastaigāties, vai tāpēc visa viesnīca tūlī jāapgriež otrādi?

-   Jūs domājat, ka viņi ir izgājuši tikai pastai gāties? Bet ir jau pāri pusnaktij!

-   Cilvēki kādreiz dara trakas lietas, ja viens no viņiem ir jauns, es nomurmināju, tomēr Reiss ir pietiekami vecs, lai labāk zinātu, kā rīkoties.

-   Vai jūs tiešām tā domājat?

-   Man liekas, ka viņi ir aizbēguši, jo abiem divatā labi saskan, es nomierinoši turpināju, tomēr pilnībā apzinoties, ka esmu izteicis pavisam idiotisku secinājumu. Jā, patiesi, kur gan šeit varētu aizbēgt?

Es nezinu, cik ilgi vēl varētu turpināt teikt šā» das vājas replikas, bet tajā brīdi Reiss pats ienāca pie mums. Visādā ziņā man bija daļēja taisnība viņš bija izgājis pastaigāties, bet nejau kopā ar Annu. Reiss trīs minūtēs sacēla kājās visu viesnīcu. Nekad vēl nebiju redzējis tik ļoti uztrauktu viru.

Tā ir ļoti neparasta liela! Kurp meitene aizgājusi? Apmēram desmit minūtes pāri vienpadsmitiem viņa apģērbusies izgājusi no viesnīcas un pēc tam vairs nav redzēta. Doma par pašnāvību šķiet nepieņemama. Viņa bija viena no tām jaunajām, enerģiskajām sievietēm, kuras mīl dzīvi un kurām nav ne mazākā iemesla no tās šķirties. Vilciens gāja tikai nākamās dienas vidū, lātad viņa nevarēja aizbraukt no šejienes. Tad, pie velna, kur viņa bija? Reiss, nabaga zēns, gandrīz zaudēja prātu. Viņš neatstāja nepārbaudītu ne akmeni. Viss D. S. dienests, vai kā viņi sevi sauc, simtiem jūdžu apkārtnē tika iesaistīts meklēšanā. Vietējie pēddziņi apskraidīja tuvākās vietas. Viss, kas bija iespējams, tika izdarīts bet ne zīmes no Annas Bedingt'eldes. Apstiprinājās aizdomas, ka viņa miegā ir staigājusi, jo pie aizas, netālu no tilta, meitene tīšuprāt staigājusi pa tās malu. Ja tā, tad viņa ir nokritusi un nositusies uz akmeņiem. Par nelaimi, lielāko daļu pēdu bija izdzēsuši tūristi, kuri pirmdienas rītā bija izvēlējušies šo ceļu.

Es nezinu, vai tā ir mierinoša doma, bet ma nās jaunības dienās parasti runāja, ka mēnessērdzīgie nenokļūst nelaimē, jo viņu sestais prāts viņus sargā. Nedomāju, ka šī teorija ir pieņemama arī misis Blērai.

Es nespēju izprast šo sievieti. Visa viņas attieksme pret Reisu ir mainījusies. Misis Blēr uzmanīja viņu kā kaķis peli un ļoti nopūlējās, lai izturētos pret viņu laipni. Viņi izskatījās gandrīz kā draugi. Visumā arī viņa pati bija izmainījusies, kļuvusi nervoza, histēriska, satrūkās un salēcās no katra troksnīša. Man likās, ka ir pēdējais laiks doties uz Johannesburgu.

Vakar līdz mums atklīda baumas par noslēpumaino salu kaut kur upes augšpusē, uz kuras dzīvo vīrietis un meitene. Reiss ļoti uztraucās. Tomēr tā varēja būt tikai ilūzija. Noslēpumainais vīrietis šeit dzīvojot jau gadiem un ir labi pazīstams viesnīcas īpašniekam. Viņš sezonā rīkojot izbraukumus augšup un lejup pa upi, rādot krokodilus, nīlzirgus un vēl ko tamlīdzīgu-

Viņš vesā miera atvairot no dzīvniekus, kas mēdzot uzbrukt. Viņš atgrūžot tos ar laivas ķeksi, un ekskursanti jūtas izglābušies. Cik ilgu laiku meitene atrodas uz salas, nav īsti zināms, bet ir zināms pavisam skaidri, ka tā nevar būt Anna. Ja es būtu tas jaunais puisis un ja Reiss nāktu interesēties par manam mīlas lietām, es noteikti viņu nošautu.

Vēlāk.

Tas ir skaidri nolemts, un Reiss mani uz to mudina es rīt braucu uz Johannesburgu! Gaiss šeit kļūst pavisam draudīgs, un, cik esmu dzirdējis, būs vēl sliktāk. Cita iespēja, ka mani nošaus streikotāji. Misis Blēra bija izlēmusi doties kopā ar mani, bet pēdējā brīdī mainīja savu lēmumu un izlēma palikt Ūdenskritumos. Tas nozīmē, ka viņa nevar atstāt bez uzraudzības Reisu. Viņa atnāca vakarā pie manis un, mazliet šauboties, ierunājās, ka gribētu man ko vaicāt. Vai man nebūtu iespējams parūpēties par viņas suvenīriem?

Tikai ne par dzīvniekiem? es jautāju, pēkšņi satraucies. Es vienmēr jutu, ka šie dzīvnieki agrāk vai vēlāk man tiks piekabināti. Beidzot mēs nonācām pie kompromisa. Es uzņēmos gādību par divām nelielām viņas koka kastēm, kurās atradās trausli priekšmeti. Dzīvnieki tika iepakoti veikalā milzīgās koka kastēs un ar vilcienu nosūtīti uz Keiptaunu, kur Pegets par tiem parūpēsies.

Cilvēki, kuri tos saiņoja, sacīja, ka dzīvnieku formas ir īpaši neveiklas un tiem nepieciešams izgatavot sevišķas kastes. Es paskaidroju misis Blērai, ka šo figūru nogādāšana līdz Anglijai izmaksās šausmīgi lielu naudu!

Pegets pūlēsies mani atrunāt no došanās uz Johannesburgu, bet es atvainošos, ka viņam sakarā ar misis Blēras kastēm jāpaliek Keiptaunā. Man jāuzraksta Pegetam, ka viņam jāsaņem sūtījums un jāuzrauga tā drošība, jo tas satur reti neparastas vērtības.

Tā kā viss ir nokārtots, mēs ar mis Petigrī pazūdam miglā kopīgi. Un ikviens, kurš ir redzējis mis Petigrī, atzīs, ka tas ir pilnīgi cienījami.

Divdesmit devītā nodala

JOHANNESBURGA, 6. martā.

Šajā valstī notiek pavisam nepatīkamas lietas. Cik bieži man prātā nācis jau labi zināmais citāts, ka mēs visi dzīvojam uz vulkāna malas. Streikotāju bandas vai tā saucamie streikotāji patrulē ielās un noskatās uz visiem ar slepkavnieciskiem skatiem. Droši vien viņi izvēlas uzpūtīgākos kapitālistus, lai nevajadzētu meklēt tad, kad sāksies slaktiņš. Jūs nevarat braukt taksometrā ja to darīsiet, streikotāji jūs "laipni" palūgs izkāpt ārā. Arī viesnīcās tiek doti laipni mājieni gadījumā, ja sāks izdalīt pārtiku, viņi jūs izsviedis ārā uz ielas!

Es vakar sastapu savu draugu leiboristu Rīvu no Kilmordenkāstlas. Viņš bija nobijies kā diegs, tik ļoti pārbijušos viru sen nebiju redzējis. Viņš ir tāds pats kā citi šāda tipa cilvēki, kuri teic milzīgi garas, kaismīgas politiskas runas un vēlāk nožēlo, ka tās teikuši. Patlaban viņš nodarbojas ar izskaidrošanos un atvainošanos, ka patiesībā tā nebija domājis. Kad satiku Rīvu, viņš brauca uz Keiptaunu, kur, sevi attaisnodams, ka sacītais nozīmē kaut ko pavisam citu, bija nodomājis trīs dienas uzstāties ar runām holandiešu mēlē. Es esmu ārkārtīgi pateicīgs, ka man nav jāsēž Dienvidāfrikas likumdošanas asamblejā. Parlamenta Apakšnamā gan tāpat ir pietiekami slikts gaiss, bet labi, ka runājam vienā valodā, ar nelieliem runu ilguma ierobežojumiem. Pirms pametu Keiptaunu, nolēmu iegriezties Apakšnamā, lai uzklausītu kādu džentlmeni ar nokarenām ūsām, kurš izskatījās stipri līdzīgs Neīstajam Bruņurupucim no Alises Brīnumzemē. Viņš stipri melanholiskā manierē bārstīja vārdus vienu pēc otra, ik pa brītiņam sevi uzmundrinot ar frāzi, kas izklausījās apmēram kā Platt Skeet, ko viņš izteica ļoti skaļi, kas stipri atšķīrās no visas pārējās viņa runas. Kad viņš to darīja, daļa auditorijas kliedza "whoof, whoof!" kas holandiski, iespējams, nozīmē "klausies, klausies", un otra daļa uzreiz pamodās no patīkamas snaudas, kādā bija iegrimusi. Biju sapratis, ka šis džentlmenis uzstājās pēdējās trīs dienas. Viņiem šeit ,Dienvidāfrikā, ir jābūt ļoti pacietīgiem!

Lai paturētu Pegetu Keiptaunā, es biju izgudrojis nebeidzamus darbus, līdz beidzot manas iztēles ražība bija izsīkusi, un viņš kā uzticīgs suns solījās rīt man pievienoties, lai mirtu par savu saimnieku. Bet man bija klājies tik labi ar manām "Atmiņām"! Es biju sagudrojis dažas ārkārtīgi asprātīgas replikas, kuras streika vadītāji bija teikuši un uz kurām es biju atbildējis.

Šorīt man bija saruna ar valdības pārstāvi. Viņš bija pieklājīgs, pārliecinošs, arī noslēpumains. Sākumā viņš deva mājienu par manu augsto stāvokli un nozīmīgumu un ierosināja, ka es varētu pārcelties uz Pretoriju vai arī atļaut, lai viņš mani turp nogādā.

-Tātad jūs sagaidāt, ka varētu rasties nepatikšanas? es jautāju.

Viņa atbilde bija tik izsmeļoša, ka nebija nekādu šaubu viņi gaidīja nopietnas nepatikšanas. Es ieminējos, ka viņu valdība pati ir pie vainas, ka pieļāvusi notikumiem attīstīties tik tālu.

Lieta ir tāda, ser Jūsteis, ka kādam no vīriem ir ļauta pārāk liela vaļa un viņu par to varētu pakārt.

■

-O, pilnīgi pareizi, pilnīgi pareizi!

-   Tie nav streikotāji, kuri rada nekārtības. Aiz tiem stāv kāda organizācija. Mēs esam pārtvēruši pārliecinošus dokumentus, kuri atklāj metodes, kādā veidā ieroči un sprāgstvielas tiek iepludināti valstī. Ir pastāvīgs šifrs. Kartupeļi nozīmē "detonatorus", kāposti "šautenes", citi dārzeņi nozīmē dažādas citas sprāgstvielas.

-  Tas ir ļoti interesanti, es novērtēju.

-   Vairāk nekā interesanti, ser Jūsteis, mums ir pamats domāt, ka vīrs, kurš rīko visu šo izrādi, un ir galvenais šīs afēras vadītājs, pats patlaban atrodas Johannesburgā.

Viņš lūkojās mani tik cieši, ka sāku pat baidīties, vai netieku turēts aizdomās, ka esmu šis vīrs. No tādām domām vien es pārplūdu ar aukstiem sviedriem, un sāku nožēlot savu ieceri klātienē apskatīt nelielu revolūciju.

-   No Johannesburgas uz Pretoriju neiet vilcieni, viņš turpināja. Bet man ir iespējams jūs nosūtīt ar personīgo mašīnu. Var gadīties, ka ceļā tiksiet apturēts, tāpēc apgādāšu jūs ar divām atšķirīgām pasēm, vienu izdotu Apvienotajā valdībā, bet otru, kas pierādīs to, ka apmeklējat angļus, kam nav nekā kopīga ar Savienību.

-    Viena pase jūsu ļaudīm, un otra streikotājiem, vai ne?

-Tieši tā!

Šī iecere mani nevilināja es zināju, kas tādā gadījumā mēdz notikt. Jūs uztraucaties un sajaucat dokumentus. Es varētu pasniegt nepareizu pasi, un tas beigtos ar īsu asinskārā dumpinieka vai likuma aizstāvja šāvienu. Šos puišus biju ievērojis ielās ar katliņcepurēm galvās, pīpējot pīpes, ar padusē nevērīgi pasistiem ieročiem. Bez tam ko es iesākšu Pretorijā? Apbrīnošu Savienības celtņu arhitektūru vai klausīšos šāvienu atbalsis no Johannesburgas apkārtnēs? Es tur būšu ieslodzīts, Dievs vien zina, cik ilgi. Kā dzirdēju, viņi ir jau uzspridzinājuši dzelzceļa līniju. Tas ir tikpat vienkārši, kā padzerties. Pirms divām dienām viņi izsludināja karastāvokli.

-   Dārgo kolēģi, es sacīju, jūs droši vien neesat pamanījis, ka es novēroju situāciju Randā. Kāda velna pēc man vajadzētu to pētīt no Pre-! torijas? Es, protams, novērtēju jūsu rūpes par manu dzīvību, bet neraizējieties par mani! Viss būs kārtībā!

-    Es jūs brīdinu, ser Jūsteis, ka arī pārtikas jautājums ir nopietns.

-  Neliels gavēnis nāks tikai par labu manai figūrai, es teicu nopūzdamies.

Mūsu saruna pārtrūka, jo man pasniedza telegrammu. Es to izlasīju, juzdamies mazliet pār: steigts: "Anna ir drošībā un kopā ar mani Kimberlijā. Suzanna Blēra."

Manuprāt, es nekad īsti neticēju tam, ka Anna varētu būt pagalam. Šajā jaunajā sievietē ir kaut kas neparasti sīksts viņa ir kā bumba, ko dod spēlēties terjeriem. Viņai ir īpašas spējas par visu pasmaidīt. Es joprojām nesaprotu, kāpēc Annai vajadzēja aiziet nakts vidū no viesnīcas, lai dotos uz Kimberliju. Katrā ziņā, ar vilcienu viņa nevarēja aizbraukt. Viņai turp vajadzēja aizlidot ar eņģeļa spārniem. Un nedomāju, ka viņa kādreiz to paskaidros, jo man neviens neko nepaskaidro, man vienmēr jāuzmin. Tas pēc kāda laika kļūst vienmuļi. Domāju, ka visa notikuma pamatā ir profesionālas žurnālistes intereses. Mūsu speciālkorespondentes informācija "Kā es traucos pāri krācēm".

Es salocīju telegrammu un atbrīvojos no sava valdības paziņas. Man nesagādā prieku izredzes, ka būs jābadojas, bet es neuztraucos par savu drošību, jo revolūcijas laikā ir iespējamas visādas nepatikšanas. Bet man būs jāizdod ievērojama nauda par dzeramajiem! Būtu pārsteigts, ja Pegets rīt atvestu kādu viskija pudeli!

Uzliku cepuri un devos nopirkt suvenīrus. Senlietu tirgotava Johannesburgā ir diezgan jauka. Pie skatloga pētīju ievērojamus karosses, kad no veikala iznira kāds vīrietis un uzgrūdās man virsū. Man par pārsteigumu, tas izrādījās Reiss. Es melotu, ja teiktu, ka viņš priecājās, mani recizot. Patiesībā viņš izskatījās stipri nokaitināts, bet es neatlaidīgi pieprasīju, lai viņš pavada mani uz viesnīcu. Biju noilgojies pēc sarunu biedra, jo mana kompānija bija tikai mis Petigrī.

-   Nezināju, ka jūs esat Johannesburgā, es pļāpāju, kad atbraucāt?

-Pagājšnakt.

-   Kur esat apmeties?

-  Pie draugiem.

Viņš likās pavisam nerunīgs, un šķita, ka mani jautājumi viņu mulsina.

-   Es ceru, ka viņi tur mājputnus, es ieteicos,

-   svaigi dētu olu diēta un nejauši nokauts vecs gailis, kā esmu dzirdējis, drīz mums visiem tīri labi patiks.

Starp citu, es teicu, kad nonācām pie viesnīcas, vai esat dzirdējis, ka mis Bedingfelde ir sveika un vesela?

Viņš apstiprinoši pamāja.

-   Viņa sagādāja mums nelielus uztraukumus,

-   es nevērīgi sacīju, to gan es gribētu zināt, kāda velna pēc viņai tonakt vajadzēja aiziet.

-   Visu šo laiku viņa bijusi uz salas.

-    Uz kādas salas? Ne jau uz tās, kur dzīvo jaunais vīrietis?

-  Jā, uz tās.

-   Cik nepiedienīgi, es teicu. Pegets būs diezgan pārsteigts. Viņš vienmēr bija nosodījis

Annu Bedingfeldi. Laikam tas bija tas pats jauneklis, ko viņa sastapa Durbanā?

-   Nedomāju vis!

-  Ja negribat, nestāstiet man neko, es sacīju, lai viņu iedrošinātu.

-   Man šķiet, ka šo jauno cilvēku mēs ļoti gribētu dabūt rokā.

-   Nē!… es iesaucos pēkšņā pārsteigumā.

Viņš pamāja.

-  Harijs Reiberns alias Harijs Lūkass tāds ir viņa īstais vārds, jūs zināt. Reiz viņš izslīdēja, bet drīz iekritīs mūsu tīklos.

-   Ak vai, ak vai, es murmināju.

-   Katrā zinā meitene nav turama aizdomās kā

>

līdzdalībniece. Viņai tas ir tikai mīlestības piedzīvojums.

Es allaž domāju, ka Reiss ir iemīlējies Annā. Veids, kā viņš pateica pēdējo teikumu, mani par to pārliecināja.

-   Viņa ir devusies uz Bleiru, viņš steidzīgi turpināja.

-   Patiesi? es vaicāju, viņā uzmanīgi palūkojoties.

-   Kā jūs to zināt?

289

-   Viņa uzrakstīja man vēstuli no Baleveijo, kurā pastāstīja, ka tādā veidā brauc uz mājām. Tas ir labākais, ko viņa, nabaga bērns, var darīt.

A. Krisli13

-  Katrā ziņā nedomāju, ka mis Bedingfelde ir Bleirā, es domīgi sacīju.

-   No vēstules var saprast, ka viņa taisnā ceļā devusies uz Bleiru.

Biju neizpratnē. Kāds no viņiem acīmredzami meloja. Nevilcinoties, lai paskaidrotu, ka Annai varētu būt īpaši iemesli, lai nosūtītu savu maldinošo paziņojumu, es izmantoju gadījumu, lai iegrieztu Reisam. Viņš vienmēr ir tik nejēdzīgi pašpārliecināts. Es izvilku no kabatas telegrammu un pasniedzu to viņam.

-  Tad kā jūs izskaidrosiet šo te? es nevērīgi vaicāju.

Viņš izskatījās pavisam pārsteigts.

-   Viņa rakstīja, ka dosies taisnā ceļā uz Bleiru, Reiss sacīja apmulsušā balsī.

Es zinu, ka Reisam liekas, ka viņš ir gudrs. Manuprāt, viņš ir diezgan aprobežots vīrs. Liekas, viņš nepieļauj, ka meitenes varētu melot.

-   Vēl Kimberlijā. Ko viņas tur dara? viņš murmināja.

-   Jā, tas mani pārsteidz! Es domāju, ka mis Anna atrodas šeit, lai Daily Budget vāktu informāciju.

-   Kimberlijā, viņš vēlreiz atkārtoja. Likās, ka šī vieta viņu uztrauc. Tur nav ko redzēt karjeri ir slēgti!

-   Jūs zināt, kādas ir sievietes, es neskaidri noteicu.

Viņš nogrozīja galvu un aizgāja. Acīmredzot .esmu devis viņam vielu pārdomām.

Tikko Reiss bija pazudis, no jauna uzradās mans valdības pārstāvis.

-   Ser Jūsteis, piedodiet, ka traucēju jūs vēlreiz, viņš atvainojās, bet es gribu jums uzdot dažus jautājumus.

-   Protams, manu dārgo zēn, es mundri teicu. Jautājiet vien!

-  Tas attiecas uz jūsu sekretāru…

-   Par viņu es neko nezinu, es steidzīgi sacīju, viņš man piesējās Londonā, nozaga man vērtīgus papīrus par to man tiks pamatīgs brāziens un Keiptaunā nozuda kā uz burvju mājiena. Tā ir taisnība, ka pie Ūdenskritumiem es nokļuvu tajā pašā laikā, kad viņš, bet es biju hotelī, bet viņš uz salas. Es varu jums apliecināt, ka ne reizi viņu nesastapu, kamēr tur uzturējos.

Es ievilku elpu.

-  Jūs mani pārpratāt! Es runāju par citu sekretāru.

-   Kuru? Pegetu? es, stipri pārsteigts, iesaucos, viņš ir visuzticamākais puisis, kas pavada mani jau astoņus gadus.

Mans sarunu biedrs pasmaidīja.

-   Mēs joprojām runājam par dažādām lietām. Es domāju lēdiju.

-   Mis Petigrī? es vaicāju.

-   Jā! Viņa ir redzēta iznākam no Agrasato antīko preču tirgotavas.

-   Ak Dievs! es izteicu. Es gāju turp tajā pēcpusdienā. Jūs varējāt noķert mani nākam no veikaliņa ārā.

Šķiet, ka Johannesburgā, lai netiktu turēts aizdomās, nav iespējams nodarboties ar patiešām nevainīgām lietām.

-   Jā, bet viņa šeit ir bijusi ne reizi vien un diezgan šaubīgos apstākļos. Starp mums runājot, ser Jūsteis, varu pastāstīt, ka šis veikals tiek uzskatīts par satikšanās vietu slepenajai organizācijai, kas vada revolūciju. Lūk, tāpēc es būtu ļoti priecīgs uzklausīt visu, ko jūs man varētu pastāstīt par šo lēdiju. Kur un kādā veidā jūs viņu pieņēmāt darbā?

-   Viņa man tika piespēlēta, es vēsi iebildu, no jūsu valdības puses.

Viņš pilnīgi sabruka.

Trīsdesmitā nodaļa

Annas stāsta turpinājums

Tikko es nokļuvu Kimberlijā, tūlīt nosūtīju ziņu Suzannai. Viņa man atbildēja, cik vien iespējains, ātri jau atrodoties ceļā, izsūtīja telegrammu par savu ierašanos. Jutos ļoti iepriecināta, ka Suzanna man ir patiesi pieķērusies, līdz šim es domāju, ka esmu tikai kā jauna sensācija, bet Suzanna mums satiekoties, vārda tiešā nozīmē apkrita man ap kaklu un apraudājās.

Kad mēs mazliet atguvāmies no pārdzīvojumiem, es apsēdos uz gultas un izstāstīju viņai visu notikumu no viena gala līdz otram.

-   Jūs allaž turējāt aizdomās pulkvedi Reisu, viņa sacīja šaubu pilnā balsī, kad pabeidzu savu stāstu. Es to nedarīju līdz tai naktij, kad jūs pazudāt. Man viņš tīri labi patika, un domāju, ka varētu būt jums tik lieliska partija. Ak, dārgā Anna, lūdzu, nepārprotiet mani, bet kā jūs zināt, ka jaunais vīrietis ir jums stāstījis patiesību? Jūs ticat katram viņa vārdam!

-   Protams, ticu, es sašutusi iesaucos.

-   Bet kas ir tas, kas jūs viņā tik ļoti piesaista? Izņemot viņa diezgan pārdrošo skaistumu un viņa moderno šeiha vai akmens laikmeta cilvēka >

mīlestību, neko citu es viņā neredzu.

Pēc brīža es izvirdu pār Suzannu visu savu niknumu.

-   Tikai tāpēc, ka jūs esat komfortabli apprecējusies un apmierināti slīgstat tuklumā, un esat aizmirsusi, ka pastāv tāda lieta kā romantika, es atcirtu.

-   Ak, Anna, es neslīgstu tuklumā! Pēdējā laikā visas raizes man ir par jums, un man aizdomīgs šķiet ikviens sīkums.

-  Jūs izskatāties īpaši labi barota, es vēsi sacīju, katrā ziņā vismaz daļēji manis teiktais ir pareizs.

-   Es nezinu, vai esmu tik komfortabli precējusies, turpināja Suzanna melanholiskā balsī. Saņēmu no Klarensa briesmīgas kablogrammas, kurās viņš pavēl man nekavējoties atgriezties mājās. Es uz tām neatbildēju, un tagad jau divas nedēļas no vina nav zinu.

» > 5

Baidos, ka Suzanna laulības pārpratumus neuztver pārāk nopietni. Viņa ir spējīga Klarensu tīt ap mazo pirkstiņu, kad vien to vēlēsies. Es novirzīju sarunu uz dimantiem.

Suzanna skatījās manī mazliet nedroši.

-   Man jāpaskaidro, Anna, ka biju nepajokam uztraukusies par dimantiem. Es gribēju palikt Ūdenskritumos gadījumā, ja viņš jūs ir nolaupījis un kaut kur noslēpis, bet es nezināju, ko iesākt ar dimantiem. Es baidījos glabāt tos pie sevis…

Suzanna satraukti paraudzījās apkārt, it kā baidīdamās, ka sienas varētu noklausīties, un pēkšņi iečukstēja man ausī.

-   Patiešām laba ideja, es apstiprināju. Uz laiku tas varēs derēt! Tagad varbūt tas ir mazliet

neērti. Ko sers Jūsteiss izdarīja ar ceļasomām?

-   Lielākās tika nosūtītas uz Keiptaunu. Pirms es atstāju Ūdenskritumus, šo ziņu dzirdēju no Pegeta. Viņš pametīs Keiptaunu kuru katru dienu, lai tiktos ar seru Jūsteisu Johannesburgā.

-  Zinu, es domīgi noteicu. Bet kur atrodas mazās ceļasomas?

-   Domāju, ka sers Jūsteiss ņems tās līdzi.

Šo lietu es apdomāju pie sevis.

-   Labi, beidzot sacīju, tas ir neērti bet pietiekami droši. Mēs patlaban nevarētu iesākt neko labāku.

Suzanna lūkojās manī ar vieglu smaidu.

-  Anna, jums nepatīk bezdarbība?

-  Ne pārāk, es godīgi atbildēju.

Vien lieta, ko man vajadzēja izdarīt, atrast vilcienu sarakstu un izpētīt, cikos Gija Pegeta vilciens brauks cauri Kimberlijai. Es uzzināju, ka tam vajadzētu pienākt nākamajā pēcpusdienā pulksten piecos četrdesmit ūn atiet sešos. Es gribēju pēc iespējas ātrāk sastapt Pegetu, un tā man šķita laba izdevība. Situācija Randā bija ļoti nopietna, un varēja paiet ilgs laiks, līdz šāda iespēja rastos vēlreiz.

Vienīgais notikums, kurš atdzīvināja dienu, bija telegramma no Johannesburgas. Pavisam nevainīga telegramma:

"Ierados bez starpgadījumiem! Viss kārtībā!

Šeit ir Ēriks, ari Jūsteiss, izņemot Giju. Paziņojiet, kur pašlaik atrodaties. Endijs."

Ēriks bija Reisa pseidonīms. Es to izvēlējos tāpēc, ka šis vārds man ārkārtīgi nepatika. Bija skaidri redzams, ka neko nevarēšu uzsākt, līdz nesastapšu Pegetu. Suzanna bija nodarbināta, sūtot garas, nomierinošas kablogrammas tālajam, dārgajam Klarensam. Viņa kļuva mazliet sentimentāla pēc vīra. Suzanna kas, protams, ir pavisam savādāk nekā man un Harijam patiesi mīlēja savu Klarensu.

-   Anna, es vēlētos, kaut Klarenss būtu šeit, viņa nočukstēja, es pārāk ilgi viņu neesmu redzējusi!

-   Paņemiet mazliet sejas krēma, mierinoši teicu.

Suzanna uzzieda mazliet krēma uz sava piemīlīgā degungala.

-   Man drīz vajadzēs arī papildināt sejas krēma krājumus, viņa piebilda, bet šo krēmu ir iespējams nopirkt vienīgi Parīzē. Viņa nopūtās. Ak, Parīze!

-   Suzanna, es teicu, drīz jums būs gana Dienvidāfrikas un piedzīvojumu.

-   Es vēlētos nopirkt patiesi skaistu cepuri, Suzanna, ilgu pilna, atzina. Vai man rīt iet kopā ar jums sagaidīt Pegetu?

-  Es gribētu iet viena! Viņš kautrēsies runāt ar mums abām.

Nākamajā dienā notika tā kamēr Suzanna mierīgi gulēja savā gultā un lasīja, es stāvēju pie viesnīcas ārdurvīm un cīkstējos ar nepaklausīgu saulessargu, kurš atteicās atvērties.

Saskaņā ar viesnīcas apkalpotāja teikto, šodien vilcienam vajadzēja pienākt gandrīz laikā, tomēr viņš bija noskaņots ļoti pesimistiski attiecībā uz to, vai vilciens varēs turpināt ceļu uz Johannesburgu, jo dzelzceļa līnija bija uzspridzināta.

Tas izklausījās uzmundrinoši!

Vilciens piebrauca tikai ar desmit minūšu nokavēšanos. Ikviens izkūņojās ārā uz platformas un sāka satraukti staigāt turp un atpakaļ. Pegetu man nenācās grūti pamanīt. Viņš, kā vienmēr mani redzot, nervozi satrūkās īpaši uzkrītoši šoreiz.

-   Dārgā mis Bedingfelde, es sapratu, ka jūs esat pazudusi.

-  Bet tagad atradusies, es viņam nopietni atbildēju. Un kā jums klājas, mister Peget?

-  Ļoti labi, paldies atkal turpinu savu darbu pie sera Jūsteisa.

-   Mister Peget, es teicu, es gribētu jums ko pavaicāt. Es ceru, ka jūs neapvainosieties, bet no tā ir ļoti daudz kas atkarīgs, daudz vairāk, nekā jūs varat iedomāties. Es gribu zināt, ko jūs darījāt Mārlovā astotajā janvāri?

Viņš stipri satrūkās.

-  Patiesi, mis Bedingfelde es tiešām…

-  Jūs bijāt tur, vai ne?

-  Jā, es dažādu personīgu iemeslu dēļ atrados netālu.

-  Vai jūs varētu pastāstīt man, kas tie bija par iemesliem?

-  Sers Jūsteiss vēl nav to pastāstījis?

-  Sers Jūsteiss? Vai viņš zina?

-   Es esmu par to gandrīz pārliecināts. Es cerēju, ka viņš mani neievēroja, bet no mājieniem un replikām, kādus viņš man deva, es baidos, ka tas ir pārāk skaidrs. Esmu nodomājis vaļsirdīgi atzīties šajā lietā un lūgt atbrīvot mani no darba. Viņš ir dīvains vīrs, mis Bedingfelde, ar nenormālu humora izjūtu. Šķiet, ka viņu uzjautrina tas, ka man jāmocās neziņā. Visu laiku, es uzdrošinos teikt, viņš lieliski zinājis patiesos faktus. Varbūt viņš tos zināja jau gadiem ilgi?

Es cerēju, ka agrāk vai vēlāk spēšu saprast, par ko Pegets runāja. Viņš raiti turpināja:

-  Tādam vīram kā sers Jūsteiss Pedlers, ar viņa stāvokli sabiedrībā, ir ļoti grūti izprast manu situāciju. Es zinu, ka rīkojos nepareizi, bet tā šķita nekaitīga blēdība. Esmu domājis, ka labāk no viņa puses būtu atklāti ķerties man klāt, nevis knābāt ar slēptiem, man adresētiem jokiem.

Nosvilpa signāls, un ļaudis atsāka iekāpt vilcienā.

-   Jā, mister Peget, es iejaucos, es jums pilnīgi piekrītu visā, ko teicāt par seru Jūsteisu. Bet kāpēc jūs devāties uz Mārlovu?

-  No manas puses tas nebija pareizi, bet šādos apstākļos pilnīgi saprotami.

-   Kādos apstākļos? es izmisīgi iesaucos.

Šķiet, ka pirmoreiz pa šo laiku Pegets saprata,

ka es viņam uzdodu jautājumu.

-  Ļoti atvainojos, mis Bedingfelde, viņš stīvi teica, bet es nesaprotu, kas jūs šai lietā interesē.

Viņš bija jau iekāpis vilcienā un, lai runātos ar mani, izliecās no vagona. Jutos pavisam izmisusi. Ko lai iesāk ar tādu cilvēku kā viņš?

-   Protams, ja tas ir tik briesmīgi, ka kautrējaties ar mani par to runāt… es ļaunprātīgi iesāku. Beidzot biju atradusi pareizo pieeju. Pegets sastinga un nosarka.

-  Briesmīgi? Kautrējos? Es jūs nesaprotu.

-  Tad pastāstiet man!

Trīs īsos teikumos viņš man izstāstīja. Tagad es uzzināju Pegeta noslēpumu! Tas ne tuvu nebija tas, ko biju domājusi.

Lēnām vilkos uz viesnīcu. Tur mani gaidīja vēstule. Iekšā bija smalki un izsmeļoši norādījumi man nekavējoties doties uz Johannesburgu, kur gaidīs auto. To bija parakstījis nevis Endijs, bet Harijs. .

Apsēdos krēslā, lai ļoti nopietni pārdomātu.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Fragmenti no sera Jūsteisa Pedlera dienasgrāmatas

JOHA NNESB UR GA, 7. martā.

Ir ieradies Pegets. Viņš, protams, nepajokam nobijies, uzreiz ierosināja, lai braucam uz Pretoriju. Tad, kad ļoti pieklājīgi, bet stingri paskaidroju, ka paliksim šeit, viņš krita otrā galējībā, izteikdams vēlēšanos, lai viņam piešķiru ieroci, un sāka kaut ko murmināt par tiltu, kuru sargājis Pasaules kara laikā Mazās Padekombas dzelzceļa mezglā, vai kaut ko tamlīdzīgu.

Drīz es pārtraucu viņa stāstījumu, palīdzot izsaiņot lielo rakstāmmašīnu. Es domāju, ka rakstahimašīnas remonts kādu laiku Pegetu nodarbinās, bet biju piemirsis Pegeta īpašību vienmēr cīnīties par savu taisnību.

-   Es jau esmu izsaiņojis visas ceļasomas, ser Jūsteis! Rakstāmmašīna ir lieliskā stāvoklī!

-   Ko jūs ar to domājat visas somas?

-  Arī abas mazās.

-   Es gribētu, lai jūs neesat tik uzmācīgs, Peget! Par tām mazajām ceļasomām jums nav nekādas daļas. Tās pieder misis Blērai.

Pegets izskatījās nomākts. Viņš ļoti pārdzīvoja, ja iznāca kļūdīties.

-   Tātad jūs varat tās sasaiņot atpakaļ, es turpināju. Pēc tam varat iziet pastaigāties un apskatīt apkārtni. Johannesburga varbūt rīt būs kūpoša gruvešu kaudze, tāpēc šī jums var būt pēdējā iespēja.

Es domāju, kā no viņa šoreiz par katru cenu veiksmīgi atbrīvoties.

-   Ja jums ir brīvs brīdis, ser Jūsteis, es jums gribētu kaut ko teikt.

-   Patlaban, ne, es steidzīgi sacīju. Tagad man nav laika, lai vai kas.

Pegets aizgāja.

-  Starp citu, es saucu viņam pakaļ, kas atradās misis Blēras ceļasomās?

-  Man šķiet, dažas ādas segas un pāris kažokādas cepures.

-   Pareizi, es piekritu, tās viņa nopirka vilcienā. Bet par cepurēm gan tās ir grūti nosaukt. Uzdrošinos teikt, ka Suzanna vienu

no tām grasas uzlikt Askota. Kas vēl tur bi-

ja?

-   Daži filmu rullīši un vairaki grozi daudz grozu…

-   Tā tam vajadzētu būt, es apstiprināju, misis Blēra ir no tām sievietēm, kas nekad nepērk kaut ko mazāk par duci.

-   Domāju, ka tas bija viss, ser Jūsteis, izņemot dažādus pārpalikumus, mašīnas pārklāju, cimdu pāri.

-  Ja jūs neesat dzimis idiots, jums jau no paša sākuma vajadzēja saprast, ka tās nav manas mantas.

-   Domāju, ka vairākas no tām pieder mis Petigrī!

-   Aha, tas man atgādina ko jūs domājāt, piespēlējot man par sekretāri tādu šaubīgu sievieti?

Un es pastāstīju viņam par pamatīgo iztaujāšanu, kurai tiku pakļauts, bet uzreiz nožēloju, jo pamanīju viņa acīs dīvainu spīdumu. Steidzīgi mainīju sarunas tēmu, bet bija jau par vēlu. Pegets bija uz kara takas.

Tad viņš turpināja garlaikot mani ar garu, bezjēdzīgu stāstu par Kilmordenkāstlu. Tas bija stāsts par fotofilmu rullīti un derībām. Filmiņa nakts vidū bijusi iemesta kajītē caur iluminatoru, un to paveicis kāds kuģa apkalpotājs. Par visu vairāk es ienīstu trokšņainas izpriecas, ko arī pateicu Pegetam, kad viņš sāka stāstīt man visu notikumu no jauna. Viņš, starp citu, attēloja to sevišķi neveikli, un pagāja labs laiks, kamēr sāku kaut ko aptvert.

Līdz pusdienlaikam es viņu vairs neredzēju, līdz pēkšņi kā dzinējsuns, kas saodis pēdas, viņš ienāca, satraukumā kūsājot. Man nekad nav patikuši pēddziņi. Šī uzbudinājuma iemesls bija Reiberns.

-   Kā! es izbijies iesaucos.

Jā, viņš bija pārliecināts, ka vīrietis, kurš šķērsojis ielu, ir Reiberns. Pegets viņam sekojis.

-   Un kā jūs domājat ar ko viņš apstājies uzsāka sarunu? Ar mis Petigrī!

-Ko?

-  Jā, ser Jūsteis! Un tas vēl nav viss! Es esmu ievācis ziņas par viņu…

-   Mazliet pagaidiet! Kas notika ar Reibernu?

-   Viņš un mis Petigrī iegāja stūra antikvariātā…

Es nevilšus iesaucos. Pegets jautājoši paskatījās.

-  Nekas, es sacīju, turpiniet!

-   Es bezgalīgi ilgi gaidīju ārpusē bet viņi tā arī neparādījās. Beidzot es pats iegāju. Ser Jūsteis, veikalā neviena nebija! Tur acīmredzot vajadzēja būt vēl kādai izejai.

Es cieši lūkojos viņā.

-   Tad, kā jau sacīju, atgriezos hotelī un painteresējos par mis Petigrī. Pegets smagi nopūtās" un, kā viņš parasti mēdza darīt, kad gribēja teikt ko slepenu, pieklusināja balsi. Ser Jūsteis, pagājšnakt no mis Petigrī istabas redzēts iznākam vīrietis.

Es saraucu uzacis.

" Un es vienmēr viņu uzskatīju par lēdiju ar izcilu cienīgumu, es murmināju.

Pegets turpināja, nepievēršot tam uzmanību.

-   Es uzreiz devos pārmeklēt viņas istabu, un kā jūs domājat, ko es atradu?

Pakratīju galvu.

-Šo!

Pegets uzmanīgi turēja bārdas nazi un skūšanās ziepju gabaliņu.

-  Vai sievietei tie būtu nepieciešami?

Nedomāju, ka Pegets jebkad būtu lasījis sludinājumus augstākās sabiedrības lēdiju avīzēs. Es esmu to darījis. Negrasoties strīdēties ar viņu par šo jautājumu, es uztvēru bārdas nazi kā mis Petigrī neapšaubāmi nepieciešamu priekšmetu. Pegets ir tik bezcerīgi atpalicis no laika. Es nepavisam nejustos pārsteigts, ja viņš parādītu cigarešu paciņu kā savas teorijas pierādījumu. Tomēr pat Pegetam bija savas robežas.

-   Jūs neesat pārliecināts, ser Jūsteis! Ko jūs teiksiet par šo te?

Es aplūkoju priekšmetu, ko viņš triumfējot turēja rokā.

-   Tas izskatās pēc mata, es ar nepatiku noteicu.

-  Tas ari ir mats! Domāju, ka no parūkas!

-   Patiesi, es piebildu.

-   Vai tagad esat pārliecināts, ka Petigrī jaunkundze var būt pārģērbies vīrietis?

-   Patiesi, manu dārgo Peget, domāju, ka jā. Man to vajadzēja saprast, skatoties uz viņas lielajām pēdām.

-  Un tagad, ser Jūsteis, es gribu runāt ar jums par manām personīgajām lietām. No jūsu mājieniem un nepārtrauktajiem norādījumiem uz laiku, kad biju Florencē, man nav šaubu, ka esat mani atklājis.

Beidzot Pegeta noslēpums par Florences notikumiem nāks gaismā!

-   Izkratiet sirdi, manu dārgo zēn, es uzmanīgi teicu, tas ir vislabākais veids.

-   Paldies, ser Jūsteis!

-   Vai tas ir viņas vīrs? Cik nepatīkami ir šie vīrieši! Vienmēr uzrodas, kad vismazāk tos gaida.

-  Es nesaprotu jūs, ser Jūsteis! Kāds vīrs?

305

-  Lēdijas vīrs.

A. Kristi 13

-   Kādas lēdijas?

-   Ak Dievs, Peget, tās lēdijas, kuru sastapāt Florencē. Šeit vajag būt lēdijai. Lūdzu, nestāstiet man, ka esat tikai aplaupījis baznīcu vai kādam itālietim ar pretīgu ģīmi iedūris mugurā nazi.

-   Es mazliet nesaprotu jūs, ser Jūsteis! Droši vien jūs jokojat!

-    Kad noklūstu nepatikšanās, dažreiz esmu jautrs zēns, bet apliecinu, ka šobrīd nebūt nepūlos jokot.

-   Es cerēju, ka, tā kā atrados no jums pa gabalu, jūs mani nepazināt, ser Jūsteis?

-  Kur jūs nepazinu?

-   Mārlovā, ser Jūsteis.

-   Mārlovā? Pie velna, ko jūs darījāt Mārlovā?

-   Es domāju, ka jūs to sapratāt…

-   Es sāku saprast aizvien mazāk un mazāk! Atgriezīsimies pie paša stāsta sākuma. Jūs devāties uz Florenci…

-  Tad jūs tomēr nezināt un nepazināt mani!

-   Es sapratu tik tālu, ka gribat atbrīvoties no nepatīkamām atmiņām par kādu gļēvulību, kas ir uz paša sirdsapziņas. Bet saprotiet mani, es varēšu to labāk saprast tikai tad, kad pastāstīsiet man visu notikumu. Tātad ievelciet dziļi elpu un sāciet no sākuma! Jūs devāties uz Florenci…

-   Patiesībā es neaizbraucu uz Florenci! Tā, lūk!

-  Labi, kurp tad jūs devāties?

-  Es devos atpakaļ uz Mārlovu.

-   Kāda velna pēc jūs devāties uz Mārlovu?

-  Gribēju satikt savu sievu. Viņai ir vārga veselība, un gaidām…

-   Jūsu sieva? Bet es nezināju, ka esat precējies!

-   Nē, ser Jūsteis, tas ir tieši tas, ko es jums stāstu. Šajā ziņā esmu jūs maldinājis.

-  Cik ilgi jau esat laulībā?

-   Tieši astoņus gadus. Sešus mēnešus pēc tam, kad kļuvu par jūsu sekretāru, es apprecējos. Negribēdams zaudēt savu vietu, es noklusēju šo faktu.

-   Jūs mani pārsteidzat, es piezīmēju, kur viņa atradās visus šos gadus?

-   Jau piecus gadus mums pieder neliela mājiņa pie upes Mārlovā, pavisam tuvu Milhauzai.

-   Dievs, sargi, es murmināju, vai jums ir bērni?

-  Četri bērni, ser Jūsteis!

Es viņā skatījos, pilnīgi apstulbis. Man visu šo laiku likās, ka tādam vīram kā Pegets nevar būt sevišķu noslēpumu. Viņa cienīgums vienmēr bija mans lāsts. Tieši tāds noslēpums, kāds viņam bija sieva un četri bērni, Pegetam ļoti piestāvēja.

-   Vai jūs esat to teicis vēl kādam? beidzot, kad jau labu laiku kā apburts biju viņā skatījies, es pavaicāju.

-   Tikai mis Bedingfeldei! Viņa atnāca uz Kimberlijas staciju.

Es turpināju uz viņu lūkoties. Viņš no mana skatiena kļuva nemierīgs.

-   Es ceru, ser Jūsteis, jūs neesat nopietni sakaitināts?

-   Manu dārgo zēn, es teicu, man nenāk ne prātā jums tūlīt stāstīt, ka vienā mirklī esat visu pamatīgi izpostījis.

Es, nopietni uztraucies, aizgāju. Kad gāju gar senlietu tirgotavu, mani pārņēma pēkšņs vilinājums tur ieiet. īpašnieks, rokas berzēdams, mani padevīgi sveicināja.

-   Vai varu jums kaut ko piedāvāt? Zvērādas, mākslas priekšmetus?

-   Es vēlētos kaut ko sevišķi neparastu, teicu, tas ir īpašam gadījumam. Vai jūs man parādīsiet, kas ir jūsu krājumos?

-   Varbūt ienāksiet dibenistabā? Tur mums ir daudz īpatnēju lietu.

Domādams, ka rīkošos gudri, es kļūdījos un sekoju caur portjerām, kas šūpojās.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Annas stāsta turpinājums

Man bija lielas grūtības ar Suzannu. Viņa pārliecināja, lūdzās, pat raudāja, pirms ļāva man rīkoties pēc manis iecerētā plāna, līdz beidzot varēju darīt, kā biju nodomājusi. Viņa asarām acīs mani pavadīja uz staciju, apsolīdama izpildīt visus manus vēstulēs minētos norādījumus.

Es ierados sava ceļojuma galapunktā nākamajā rītā agri. Mani sagaidīja kāds holandietis ar īsu, melnu bārdu. Nekad iepriekš nebiju viņu redzējusi. Viņu gaidīja auto, un mēs devāmies ceļā. Tālumā bija dzirdama dīvaina dunoņa, un es painteresējos, kas tas par troksni.

Šāvieni, vīrietis lakoniski atbildēja. Tātad Johannesburgā jau notiek kaujas!

Secināju, ka mūsu mērķis bija vieta kaut kur pilsētas nomalē. Mēs griezāmies un līkumojām pa dažādiem apkārtceļiem, un šaušana ar katru brīdi tuvojās. Tas bija satraucošs brauciens. Beidzot mēs apstājāmies pie kādas pussagruvušās ēkas. Durvis atvēra kaferu zēns. Mans pavadonis pamāja, lai eju iekšā. Es ienācu netīrā priekštelpā. Vīrietis pagāja man garām un plaši atvēra durvis.

-  Jaunā lēdija ieradusies satikt Hariju Reibernu, viņš teica un iesmējās.

Es devos iekšā. Istabā atradās dažas mēbeles un smirdēja pēc lētas tabakas dūmiem. Pie rakstāmgalda sēdēja virs un rakstīja. Viņš uzmeta man skatienu un izbrīnā sarauca uzacis.

-  Ak vai, viņš izsaucās, vai tā nav mis Bedingfelde?

-   Man laikam dubultojas, es atvainojos, vai tas ir misters Čičesters, vai varbūt mis Petigrī? Viņiem abiem ir izcila līdzība!

-   Abas lomas šobrīd nav spēkā. Es esmu novilcis savus apakšsvārkus un visu savu apģērbu. Vai jūs neapsēstos?

Es piekritu un mierīgi apsēdos.

-   Izskatās, es ieteicos, ka esmu atnākusi uz nepareizu adresi.

-   No jūsu viedokļa skatoties, es baidos, ka tā ir. Tiešām, mis Bedingfelde, tik muļķīgi iekrist slazdā jau otru reizi!

-Tas no manas puses nebija īpaši saprātīgi, es lēnprātīgi atzinu.

Kaut kas manā uzvedībā, šķiet, viņam nebija izprotams.

-  Neizskatās, ka jūs par šo notikumu uztrauktos, viņš sausi piebilda.

-    Vai mana varonīgā izturēšanās atstāj uz jums iespaidu? es pavaicāju.

-   Protams, ne!

-   Mana vecmāmiņas māsa Džeina allaž mēdza atkārtot, ka īstu lēdiju, lai kas ari notiktu, nekas nespēj izbrīnīt vai pārsteigt, es sapņaini murmināju, tāpēc cenšos turēties pie viņas padomiem.

Es skaidri lasīju mistera Čičestera-Petigrī domas viņa sejā, tāpēc no jauna steidzīgi ierunājos.

-   Jūs tiešām esat apbrīnojams meistars pārģērbšanās mākslā, es augstsirdīgi sacīju. Visu laiku, kamēr tēlojāt mis Petigrī, es ne reizi jūs nepazinu pat tad ne, kad, ieraugot mani Keiptaunā iekāpjam vilcienā, pārsteigumā nosviedāt zīmuli.

Viņš paklauvēja ar zīmuli, ko turēja rokās, pa galdu.

-   Tas viss savā ziņā ir tīri labi, bet mums jāķeras pie lietas. Varbūt, mis Bedingfelde, varat uzminēt, kāpēc mums šeit bija vajadzīga jūsu klātbūtne?

-  Jums mani jāatvaino, es teicu, bet es nekad nekārtoju darīšanas ne ar vienu citu, vienīgi ar galveno priekšnieku.

Šo frāzi vai tai līdzīgu biju lasījusi kaut kādā augļotāju prospektā, un tā man dikti iepatikās. Tā tiešām atstāja uz misteru Cičesteru-Petigrī graujošu iespaidu. Viņš atvēra muti un atkal to aizvēra. Viņu uzlūkodama, es staroju.

-   Mans tēvocis Džordžs maxim[3]… es domīgi turpināju, ziniet, viņš bija vecmāmiņas māsas vīrs. Viņš darināja misiņa bumbuļus gultām.

Es šaubos, vai Čičesters-Petigrī kādreiz agrāk ir bijis izzobots. Viņam tas nepavisam nepatika.

-   Domāju, jūs rīkotos gudri, ja mainītu savu toni, jauno lēdij!

Es neatbildēju, bet nožāvājos smalkjūtīgu, mazu žāvu, kas lika noprast, ka viss šeit notiekošais mani tikai garlaiko.

-   Kas par velna būšanu… viņš pārliecinoši iesāka, taču es viņu pārtraucu.

-   Es varu jums ieteikt nekliegt uz mani. Tā mēs vienīgi zaudējam laiku. Man nav nodoma runāt ar padotajiem. Jūs ietaupīsiet daudz laika un īgnuma, ja taisnā ceļā aizvedīsiet mani pie sera Jūsteisa Pedlera.

-Pie…

Viņš izskatījās apstulbināts.

-  Es, es atvainojiet…

Viņš izskrēja no istabas līdzīgi trusītim. Es izmantoju iespēju atvilkt elpu, atvēru somu un nopūderēju degunu. Vēl es sakārtoju savu cepuri ērtākā leņķī. Tad apsēdos un pacietīgi sāku gaidīt, līdz mans ienaidnieks atgriezās. Viņa noskaņojums bija manāmi izmainījies.

-  Vai jūs nāksiet man līdzi, mis Bedingfelde?

Es sekoju viņam augšup pa kāpnēm. Viņš pieklauvēja pie kādas istabas durvīm, no iekšpuses atskanēja mundrs "Ienāciet!" un viņš atvēra durvis un pamāja doties iekšā.

Sers Jūsteiss, sirsnīgs un smaidīgs, pielēca kājās un apsveicinājās ar mani.

-  Labi, labi, mis Anna! Viņš draudzīgi man paspieda roku. Priecājos jūs sastapt! Nāciet un sēdieties! Vai pēc ceļojuma neesat nogurusi? Ļoti labi!

Viņš apsēdās man pretī, joprojām starodams pa visu seju. Tas mani mazliet samulsināja. Viņa izturēšanās bija dabiska.

-  Pilnīgi pareizi, ka neatlaidīgi pieprasījāt nogādāt sevi šurp, viņš turpināja. Minks ir muļķis! Tas bija Minks, kuru redzējāt lejā.

-   Patiesi, es ieminējos.

-   Un tagad, sers Jūsteiss jautri turpināja, ķersimies pie faktiem. Cik ilgi jūs zināt, ka es biju Pulkvedis?

-   Tikai, kopš misters Pegets pastāstīja, ka redzējis jūs Mārlovā tad, kad jums vajadzēja atrasties Kannās.

Sers Jūsteiss skumji pasmaidīja.

-   Jā, es teicu tam muļķim, ka viņš ar vienu mājienu ir visu izpostījis. Protams, viņš nesaprata, par ko ir runa. Visa viņa uzmanība bija veltīta tam, ko es neesmu zinājis par viņu. Pegetam nekad neienāca prātā, ko es tur darīju. Tā bija pavisam neveiksmīga sagadīšanās. Es to visu biju ļoti rūpīgi noorganizējis, nosūtot viņu uz Florenci, viesnīcā sakot, ka uz pāris naktīm došos uz Nicu. Tad laikā, kad tiktu atklāta slepkavība, es būtu jau atpakaļ Kannās, un neviens nespētu pat iedomāties, ka esmu pametis Rivjēru.

Viņš joprojām runāja pilnīgi dabiski un nemāksloti. Es sev iekniebu, lai pārliecinātos, ka tas viss notiek īstenībā ka šis vīrs man pretī ir īsts kriminālnoziedznieks, Pulkvedis.

Es izteicu kādu man prātā ienākušu domu.

-   Tātad tas bijāt jūs, kurš pūlējās pārgrūst mani pār bortu uz Kilmordenkāstlas, es sacīju. Tas bijāt jūs, kuram Pegets tonakt sekoja uz klāja.

Viņš paraustīja plecus.

-   Atvainojiet, mans dārgais bērns, tas tiešām biju es! Jūs vienmēr man esat patikusi bet jūs bijāt tik traucējoša! Es nevarēju pieļaut, ka visus manus plānus izjauc kaut kāds skuķis.

-        Domāju, ka jūsu plāns Ūdenskritumos patieši bija visgudrākais, es teicu, pūloties uztvert lietas objektīvi. Es būtu gatava zvērēt, ka jūs atradāties viesnīcā tobrīd, kad devos prom. Redzētajam es uzticējos turpmāk.

-   Jā, mis Petigrī lomā bija viens no Minka lielākajiem panākumiem, un manu balsi viņš var imitēt diezgan slavējami.

-   Ir kāda lieta, ko es gribētu uzzināt.

-Jā?

-   Kā jūs pamudinājāt Pegetu pieņemt viņu darbā?

-   Ak, tas bija pavisam vienkārši! Visur, kur vien Pegets gāja, viņš sastapās ar mis Petigrī: gan Tirdzniecības pilnvaroto kantorī, gan Kalnrūpniecības palātā, un vienmēr viņa teica, ka es esmu steidzīgi zvanījis, jo Valdības departaments šim amatam izvēlējies tieši viņu. Pegets šo ziņu uztvēris ļoti pazemīgi.

-  Jūs esat ļoti vaļsirdīgs, es sacīju, viņu vērodama.

-   Nav iemesla, lai es tāds nebūtu.

Man nepatika, kā viņš to pateica. Es steidzu to iztulkot savā versijā.

-  Jūs ticat revolūcijas panākumiem? Jūs sadedzināt savus kuģus.

-   No citādi saprātīgas jaunas sievietes puses tā ir negaidīti nesaprātīga piezīme. Nē, mans dārgais bērns, es neticu šai revolūcijai. Tas turpināsies vēl pāris dienas un beigsies ar apkauno. jošu neveiksmi.

-   Tātad šī revolūcija nebūs viens no jūsu panākumiem? es ļauni sacīju.

-   Tāpat kā visām sievietēm, jums nav saprašanas par biznesu. Biju uzņēmies darbu droši piegādāt sprāgstvielas un ieročus par to man kārtīgi samaksāja musināt vispārējo noskaņojumu un pilnībā apvainot noziegumā atsevišķus cilvēkus. Es izpildīju savu līgumu ar zināmiem panākumiem, jo avansu biju piesardzīgi saņēmis. Es īpaši uzmanījos ar visu šo lietu, jo, pirms atļ stāju biznesu pavisam, biju nodomājis, ka šis ir mans pēdējais līgums. Ko jūs domājāt tā teikdama par tiem kuģiem, kurus sadedzinu? Es neesmu nemiernieku vadonis vai kaut kas tamlīdzīgs es esmu ievērojams angļu viesis, kurš nelaimīgā kārtā ieiet paokšķerēt zināmajā senlietu veikaliņā un ierauga kaut ko mazliet vairāk, nekā bija nodomājis, un tad nabaga zēns tiek nolaupīts. Nākamajā dienā vai mazliet vēlāk, kad situācija atļaus, mani atradīs šai nožēlojamā terora un bada zemē kaut kur sasietu.

-   Ak, es lēni novilku, bet kā būs ar mani?

-   Jā, patiesi, sers Jūsteiss klusi teica, kā būs ar jums? Nekādā ziņā negribu noliegt, ka ļoti veikli jūs šeit ievilināju. Jautājums ir ko es grasos ar jums darīt? Visvienkāršākais ceļš jums un, varu piebilst, vispatīkamākais man laulības. Jūs zināt, ka sievas nevar apsūdzēt savus vīrus, un man tīri labi patiktu jauka, jauna sieva, kura turētu manu roku un lūkotos manī ne vairs nosodoši, bet dzidrām acīm! Jūs diezgan esat mani biedējusi! Bet es redzu, ka šis plāns jums nešķiet slavējams.

-Nē!

Sers Jūsteiss nopūtās.

-Žēl! Es nemaz neesmu zemisks cilvēks. Nelaime, šķiet, tā, ka jūs kā teikts grāmatās mīlat.

-  Es mīlu citu!

-   Esmu jo daudz domājis sākumā man likās, ka tas bija tas garkājainais, krāšņais ēzelis Reiss, bet šķiet, ka tas ir jaunais varonis, kurš jūs tajā naktī nomakšķerēja no klintīm. Sievietēm nav gaumes izjūtas. Nevienam no viņiem nav pat puses to smadzeņu, kas ir man. Esmu tāds cilvēks, kuru parasti nepietiekami novērtē.

Domāju, ka viņam bija pilnīga taisnība. Vēl es ļoti labi zināju, kāda tipa vīrietis viņš bija un varēja būt. Viņš bija mēģinājis mani vairākkārtīgi nogalināt un vēl bija atbildīgs par neskaitāmām citām darbībām, par kurām es nezināju neko. Ko gan vēl viņš bija pelnījis par savu rīcību? Man viņš likās vienīgi amizants, sirsnīgs ceļojumu kompanjons. Kaut arī zināju ja viņam tas liktos nepieciešams, viņš vēsā mierā varētu mani nogalināt, bet es nejutu pat bailes no viņa. Vienīgā līdzība, ko varēju šajā gadījumā atcerēties, bija Stīvensona Garais Džons Silvers [4] . Viņš droši vien bija tas pats vīrieša tips.

-   Labi, labi, sacīja šī izcilā persona, atgāžoties krēslā. Žēl, ka jūs nevilina iespēja kļūt par lēdiju Pedleri. Citas iespējas ir diezgan neievērojamas.

Es sajutu vieglas tirpas noskrienam pār muguru. Protams, es zināju jau iepriekš, ka uzņemos lielu risku, bet atalgojums šķita tā vērts. Vai tiešām viss izvērtīsies tā, kā nebiju plānojusi, vai arī paveiksies?

-   Lietas būtība ir tāda, sers Jūsteiss turpināja, ka jūtu pret jums vājību. Es patiešām nevēlos pielietot galējus līdzekļus. Varbūt jūs pastāstīsiet man visu notikumu no paša sākuma, un mēs palūkosim, ko iesākt. Tikai nestāstiet man piedzīvojumu romānu es vēlos dzirdēt tikai patiesību.

Šo noteikumu es ievēroju. Jutu lielu respektu pret sera Jūsteisa gudrību. Tas bija tikai patiesības brīdis. Es izstāstīju viņam visu stāstu, neko neizlaižot, līdz notikumam, kad mani izglāba

Harijs. Kad pabeidzu, viņš atzinīgi pamāja ar galvu.

Gudra meitene! Jūs vaļsirdīgi atzināties! Un ļaujiet man pateikt, ka es ātri jūs pieķertu, ja nebūtu to darījusi. Daudzi cilvēki nenoticētu jūsu stāstam, īpaši stāsta sākumā, bet es ticu. Jūs esat tāda meitene, kura varētu kaut ko līdzīgu uzsākt no sīkas zīmītes, no niecīgākā pierādījuma. Jums ir apbrīnojami laimējies, patiesi, bet agrāk vai vēlāk amatieri sacenšas ar profesionāļiem un rezultāts kļūst neizbēgams. Es esmu profesionālis! Es uzsāku šo biznesu, kad biju krietni jaunāks. Visu apsvēris, izlēmu, ka tas man būtu labs veids, kā ātri kļūt bagātam. Es allaž visas lietas izplānoju un izgudroju atjautīgas shēmas un nekad nedarīju kļūdu, pūlēdamies tās realizēt dzīvē. Mans moto bija vienmēr nodarbināt, lietpratējus. Reiz es to neievēroju un iekļuvu nelaimē bet es nevarēju uzticēt šo darbu nevienam citam. Nadīna zināja pārāk daudz. Es esmu bezrūpīgs vīrs, labsirdīgs un miermīlīgs tik ilgi, kamēr neizjauc manus nodomus. Nadīna divreiz kavēja mani un divreiz draudēja tieši tad, kad atrados savas panākumiem bagātās karjeras virsotnē. Gadījumā, ja viņa mirtu, dimanti nokļūtu manā īpašumā, un es būtu drošībā. Tikai tagad nonācu pie secinājuma, ka esmu sabojājis visu pasākumu. Tas idiots Pegets ar savu sievu un ģimeni! Mana kļūda bija tā, ka par sekretāru pieņēmu puisi ar indētāja ģīmi un viktoriāņa dvēseli. Lai tas jums būtu kā pamācība, mana dārgā Anna! Neļaujiet savai humora izjūtai jūs novest neceļos! Četrus gadus mans instinkts lika manīt, ka gudrāk būtu atbrīvoties no Pegeta, bet puisis tik nopietni un apzinīgi strādāja, ka es, godīgi sakot, nevarēju atrast iemeslu, lai atlaistu viņu no darba. Tā tas turpinājās.

Bet mēs esam novirzījušies no galvenā jautājuma. Tas ir ko iesākt ar jums? Jūsu stāstījums bija apbrīnojami patiess, bet viena lieta man joprojām ir kā mīkla. Kur patlaban ir dimanti?

-  Tie atrodas pie Harija Reiberna, es sacīju, viņā lūkodamās.

Viņa seja nemainījās, tā saglabāja savu sardoniskā humora pilno izteiksmi.

-  Hm! Es gribu šos dimantus!

-   Nav īpašas cerības, ka jūs tos varētu dabūt, -es piebildu.

-   Patiesi? Es negribu būt nejauks, bet gribu likt jums padomāt, ka mirusi meitene, ko atrastu šajā pilsētas daļā, nebūtu pārsteidzošs notikums. Pirmajā stāvā atrodas vīrs, kurš tādas lietas labi nostrādā. Un jūs esat jūtīga, jauna sieviete. Es

piedāvāju: apsēdieties un uzrakstiet Harijam Reibernam vēstuli, palūdzot viņu atbraukt ar visiem dimantiem…

-   Neko tamlidzīgu es nedarīšu!

-   Nepārtrauciet vecākus cilvēkus! Es piedāvāju jums darījumu. Dimanti apmaiņā pret jūsu dzīvību. Un nešaubieties šajā situācijā jūsu dzīvība ir pilnīgi manā varā!

-   Un Harijs?

-   Attiecībā uz diviem jauniem mīlētājiem es esmu ļoti labsirdīgs. Arī viņš varēs aiziet neskarts protams, ar noteikumu, ka neviens no jums netraucēs mani turpmāk.

-   Un kādas ir garantijas, ka jūs izpildīsiet savu solījumu?

-   It nekādas, mana dārgā meitene! Jums jāuzticas man un jācer uz to labāko. Protams, ja esat varonīgā noskaņojumā un izvēlaties iznīcināšanu, tā ir cita lieta!

Tas bija tas, ko es pūlējos panākt. Es baidījos uzķerties uz āķa. Pamazām ļāvos sevi iebiedēt un pieglaimīgi pakļāvos.

Es uzrakstīju sera Jūsteisa nodiktēto tekstu:

"Dārgo Harij,

321

Manuprāt, ir pienācis brīdis bez jebkādām šaubām apstiprināt Tavu nevainīgumu. Lūdzu, tūlīt izpildi visus manus rīkojumus! Dodies uz Ag-

A. Kristi 13

rasato senlietu veikalu un jautā pēc kaut kā netipiska, "īpašam gadījumam"! Vīrietis Tevi uzaicinās ieiet dibenistabā. Seko viņam! Tur Tu satiksi ziņnesi, kurš atvedīs Tevi šurp. Dari to, ko viņš Tev liks. Noteikti paņem līdzi dimantus! Nevienam ne vārda!"

Sers Jūsteiss apklusa.

-  Es atļauju jums pašai pabeigt vēstuli pēc savas vēlēšanās, viņš piebilda, bet uzmanieties, lai nekļūdītos!

-   "Mūžīgi mūžos Tava Anna" būs pietiekami? es pavaicāju.

Ar šiem vārdiem arī pabeidzu vēstuli. Sers Jūsteiss pastiepa roku pēc vēstules un pārlasīja to.

-  Šķiet, viss kārtībā! Tagad adresi!

Es to uzrakstīju. Tas bija neliels veikaliņš, kurš saņēma vēstules un telegrammas uz pieprasījumu. Viņš nospieda zvana pogu uz galda. Atbildot uz aicinājumu, ieradās Cičesters-Petigrī alias Minks.

-   Nekavējoties nosūtiet šo vēstuli pa parasto ceļu!

-  Labi, Pulkvedi!

Viņš skatījās uz aploksnei uzrakstīto vārdu. Sers Jūsteiss viņu modri vēroja.

-  Liekas, jūsu draugs?

-   Mans draugs? vīrs izskatījās pārsteigts.

-  Jums vakar Johannesburgā ar viņu bija ilgāka saruna.

-   Viņš pienāca man klāt un jautāja kaut ko par jūsu ceļojuma plāniem un par pulkvedi Reisu. Es viņam sniedzu maldinošu informāciju.

-  Lieliski, manu dārgo zēn, lieliski, draudzīgi teica sers Jūsteiss, kļūdījos!

Es nejauši paskatījos uz Čičesteru-Petigrī, kad viņš atstāja istabu. Viņš bija bālām lūpām, it kā par kaut ko ārkārtīgi izbijies. Lidzko viņš bija izgājis, sers Jūsteiss pacēla runājamo cauruli, kura atradās viņam pie elkoņa, un ierunāja tajā:

-  Tas esat jūs, Stjuart? Uzmaniet Minku! Bez atļaujas viņš nedrīkst atstāt māju.

Viņš nolika cauruli un, pieri saraucis, viegli bungoja ar roku pa galdu.

-   Vai es drīkstu jums uzdot dažus jautājumus, ser Jūsteis? es sacīju, kad bija aizritējušas pāris klusuma minūtes.

-   Protams! Kādi jums, Anna, ir izcili nervi! Jūs esat spējīga saglabāt interesi par lietām, kad lielākā daļa meiteņu šņaukātos un lauzītu rokas.

-  Kāpēc jūs pieņēmāt Hariju par savu sekretāru tā vietā, lai nodotu viņu policijai?

-   Es gribēju sev tos nolādētos dimantus. Nadīna, mazā velnene, bija noskaņojusi Hariju pret mani. Ja es nedotu viņai to summu, kuru tā pieprasīja, tad viņa draudēja atdot dimantus Harijam. Tad es vēlreiz kļūdījos domādams, ka todien viņai būs līdzi akmeņi. Bet viņa bija pārāk slīpēta. Kartons viņas vīrs bija miris, un man nebija nekādu norādījumu, kur dimanti varētu būt paslēpti. Tad manā rīcībā nonāca no kuģa Nadīnai sūtītas radio vēsts kopija to bija sūtījis vai nu Kartons, vai Reiberns, īsti nezināju, kurš. Tas bija jūsu paceltās zīmītes dublikāts. Tur bija rakstīts: "Septiņpadsmit, viens, divdesmit divi". Es pieņēmu, ka tā būs satikšanās ar Reibernu, un tad, kad Reiberns tik izmisīgi pūlējās nokļūt uz Kilmordenkāstlas, biju pārliecināts, ka man taisnība. Izlikos, ka ticu viņa apgalvojumiem, un ļāvu viņam darboties. Es modri uzraudzīju viņu cerībā uzzināt kaut ko vairāk. Tad atklāju, ka Minks cenšas darboties uz savu roku un traucē mani. Es drīz viņu notvēru. Minks pakļāvās bez ierunām. Mani sakaitināja tas, ka nedabūju septiņpadsmito kajīti un netiku skaidrībā par jums. Gribēju zināt, vai bijāt tik nevainīga jauna meitene, kā izskatījāties? Kad tai naktī Reiberns devās uz satikšanos, Minkām bija dots norādījums viņu pārtvert. Minks to, protams, neizpildīja.

-   Bet kāpēc radioziņā bija teikts "septiņpadsmit" "septiņdesmit viens" vietā?

-   Es to apdomāju! Kartons operatoram bija iedevis savu paziņojumu ar kļūdaino papīra defektu un pats pēc tam to vairs neapskatīja. Operators izdarīja to pašu kļūdu, ko mēs visi, un izlasīja 17 1 22 tai vietā, lai būtu 1 71 22. Lieta, ko es nezinu kā Minkām veicās septiņpadsmitajā kajītē. Tam bija jābūt absolūtam instinktam.

-   Un ziņojums ģenerālim Smatam? Kurš tur iejaucās?

-  Mana dārgā Anna, nedomājiet, ka nemēģinu glābt daudzas neveiksmīgas lietas. Ar bēgošu slepkavu kā sekretāru es aizpildīju brīvo vietu. Neviens nevarētu turēt aizdomās nabaga veco Pedleru.

-   Un kā ar pulkvedi Reisu?

-    Jā, viņš man pamatīgi krita uz nerviem! Kad Pegets pastāstīja, ka viņš bija slepenā dienesta darbinieks, jutu pār muguru noskrienam nepatīkamas tirpas. Es atcerējos, ka viņš kara laikā Parīzē luncinājās ap Nadīnu, un man bija aizdomas, ka tagad viņš nācis man uz pēdām! Man nepatika veids, kā viņš pēdējā laikā man piesējās. Viņš ir viens no tiem stiprajiem, klusajiem vīriem, kuriem vienmēr kaut kas aiz ādas.

Atskanēja svilpiens. Sers Jūsteiss pacēla klausuli, kādu brīdi klausījās un tad atbildēja:

-   Ļoti labi, tūlīt es satikšos ar viņu! Darīšanas, viņš piebilda. Mis Anna, ļaujiet man parādīt jums jūsu istabu!

Viņš ieveda mani mazā, noplukušā telpā, kaferu zēns atnesa manu nelielo ceļojuma somu, un sers Jūsteiss, pieteikdams man vaicāt, ja vien kaut ko vēlos, aizgāja kā viesmīlīgs mājastēvs. Uz mazgājamā galdiņa atradās kanna ar karstu ūdeni, un es sāku izsaiņot dažas nepieciešamās lietas. Mani mulsināja kaut kāds smags un neparasts priekšmets manā mazgāšanās piederumu somiņā. Es atraisīju saiti un ielūkojos iekšā.

Sev par lielu pārsteigumu, es izvilku mazu, pērlēm rotātu revolveri. Kad izbraucu no Kimberlijas, tas šeit neatradās. Es to piesardzīgi pārbaudīju. Tas bi ja pielādēts.

Apmierināta satvēru revolveri. Tādā mājā kā šī tā bija noderīga lietiņa. Bet mūsdienīgie apģērbi ir tik nepiemēroti ieroču nēsāšanai. Beidzot es to uzmanīgi noslēpu zeķē. Revolveris neglīti izspiedās, un es katru brīdi baiļojos, ka ierocis varētu sprāgt un ievainot man kāju, bet tā šķita vienīgā iespējamā vieta.

Trīsdesmit trešā nodala

Sers Jūsteiss līdz vēlai pēcpusdienai mani neizsauca. Rīta tēja un pamatīgas pusdienas man tika atnestas uz istabu, un es krāju spēkus turpmākajai sadursmei.

Sers Jūsteiss staigāja šurpu turpu pa istabu. Es ievēroju neparastu spīdumu viņa acīs un nemierīgo uzvedību. Viņš par kaut ko priecājās, arī attieksme pret mani bija mazliet izmainījusies.

-    Man jums jāpavēsta jaunumi! Jauneklis ir jau ceļā. Viņš būs šeit pēc pāris minūtēm. Apvaldiet savu saviļņojumu man jāsaka vēl kas! Jūs šorīt mēģinājāt mani piemānīt. Es brīdināju jūs, lai esat tik prātīga un stāstāt tikai patiesību. Zināmā mērā jūs paklausījāt. Bet tad nogājāt no ceļa, pūlēdamās mani pārliecināt, ka dimanti atrodas pie Harija Reiberna. Tobrīd es piekritu jūsu apgalvojumam, jo tas atviegloja manu uzdevumu mēģināt ievilināt Hariju Reibernu šeit. Bet, mana dārgā Anna, dimanti atradās pie manis jau visu šo laiku, kopš es atstāju Ūdenskritumus, bet es šo faktu atklāju tikai vakar.

-  Jūs zināt! es izdvesu.

-   Ja jūs interesē, varu pavēstīt, ka šo noslēpumu man izpauda Pegets. Viņš neatlaidīgi garlaikoja mani ar garu, juceklīgu stāstu par derībām un filmu rullīti. Nebija pārāk sarežģīti noprast misis Blēra neuzticējās pulkvedim Reisam; atcerējos viņas lūgumu, lai parūpējos par suvenīriem. Lieliskais Pegets pārspīlētā centībā bija izsaiņojis somas. Pirms aizgāju no viesnīcas, es visas filmiņas ieliku savā kabatā. Somas atrodas tajā kaktā. Atzīstu, ka vēl man nav bijis laika tās pārbaudīt, bet ievēroju, ka vienai no tām ir pavisam atšķirīgs svars nekā citām, tajā kaut kas dīvaini grab. Šī lieta ir skaidra, vai ne? Un tagad jūs abi vientiesīgi esat manās lamatās… Žēl, ka jūs nepieņēmāt manu laipno piedāvājumu kļūt par lēdiju Pedleri.

Es neatbildēju, tikai stāvēju un skatījos viņā.

Uz kāpnēm atskanēja soļu troksnis, durvis atvērās, un istabā tika iegrūsts Harijs Reiberns, kuru no abām pusēm apsargāja divi vīri. Sers Jūsteiss uzmeta man triumfa pilnu skatienu.

-   Saskaņā ar plānu, viņš klusu sacīja, jūs amatieri cīņā pret profesionāļiem paši iekritāt lamatās.

-   Ko tas nozīmē? Hari js aizsmacis iesaucās.

-Tas nozīmē, ka esat manā viesistabā sacīja

zirneklis mušai, sers Jūsteiss asprātīgi piebilda. Manu dārgo Reibern, jūs esat ārkārtīgs neveiksminieks!

-  Anna, jūs rakstījāt, ka es droši varu nākt?

-   Nepārmetiet viņai, manu zēn! Šo vēstuli es viņai nodiktēju, un lēdija bija bezspēcīga kaut ko uzsākt. Gudrāk būtu, ja viņa to nebūtu rakstījusi. Jūs sekojāt viņas norādījumiem un devāties uz senlietu tirgotavu, kur caur slepeno eju nokļuvāt dibenistabā un atklājāt, ka atrodaties ienaidnieka rokās!

Harijs lūkojās manī. Es sapratu viņa skatienu un pievirzījos tuvāk seram Jūsteisam.

-        Jā, pēdējais murmināja, neapšaubāmi jums trūkst veiksmes! Tā ir ļaujiet man padomāt -jau trešā sadursme.

-   Jums taisnība, teica Harijs, tā ir trešā sadursme. Divreiz jūs guvāt virsroku vai nekad neesat dzirdējis, ka trešoreiz pozīcijas var mainīties? Šoreiz ir mana kārta sedz viņu, Anna!

Es biju sagatavojusies. Strauji izrāvu revolveri no zeķes un pieliku seram Jūsteisam pie galvas. Abi sargi metās uz priekšu, bet Harija izteiktie vārdi tos apturēja.

-   Vēl solis un viņš mirs! Ja viņi nāks mazliet tuvāk, Anna, šauj, nešaubies!

-   Es nevarēšu, es mundri atbildēju, visādā ziņā es diezgan stipri baidos to nospiest.

Domāju, ka sers Jūsteiss arī baidījās. Viņš pilnīgi trīcēja kā želeja.

-   Palieciet, kur esat, viņš nokomandēja, un vīri paklausīgi nekustēja vairs ne soli.

-   Sakiet, lai viņi atstāj istabu, Harijs teica.

Sers Jūsteiss deva pavēli. Vīri izgāja, un Harijs aizšāva durvju bultas.

-   Tagad mēs varam parunāties, viņš bargi piezīmēja un, pārnācis pāri istabai, izņēma man no rokām revolveri.

Sers Jūsteiss izdvesa atvieglojuma nopūtu un ar kabatlakatiņu noslaucīja pieri.

-       Esmu pavisam satriekts, viņš secināja, domāju, ka man ir vāja sirds. Priecājos, ka tagad revolveris atrodas lietpratēja rokās. Šajā lietā es mis Annai gan neuzticētos. Labi, mans jaunais draugs, kā jūs jau sacījāt, tagad varēsim parunāi ties. Gribu atzīt, ka jūs izjaucāt visu notikumu gaitu. Kur, pie velna, radās revolveris, es nezinu. Kad meitene ieradās, es pārbaudīju viņas mantas. Un no kurienes jūs viņu izņēmāt? Pirms brī> ža taču jums tā nebija?

-   Bija, es atbildēju, tas bija aizbāzts aiz

manas zeķes.

»

-   Es pietiekami daudz nezinu par sievietēm. Man vajadzētu viņas vairāk papētīt, sers Jūsteiss bēdīgi sacīja. Interesanti, vai Pegets to būtu iedomājies?

Harijs ar asu žestu uzsita pa galdu.

-   Netēlojiet muļķi! Ja nebūtu jūsu sirmo matu, es izgrūstu jūs laukā pa logu, jūs, nolādētais nelieti! Ir sirmi mati vai nav, es…

Viņš spēra pāris soļus, un sers Jūsteiss izveicīgi aizšāvās aiz galda.

-   Jauni cilvēki vienmēr ir tik nikni, viņš

* 1

pārmetoši sacīja, nespēdami likt lietā savas smadzenes, tie paļaujas vienīgi uz muskuļu spēku.

Parunāsim saprātīgi uz brīdi jūs esat situāci| jas noteicējs. Bet tā tās lietas nevar turpināties, j Šī māja ir pilna ar maniem vīriem. Manā pusē ir |

pārsvars. Jūsu mirklīgais pārākums tika iegūts nejauši…

-   Vai tiešām?

Nežēlīga zobgalība, šķiet, piesaistīja sera Jūsteisa uzmanību. Viņš uzmanīgi paskatījās.

-   Vai tiešām? Harijs vaicāja vēlreiz. Sēdieties, ser Jūsteiss, un paklausieties, kas man sakāms!

Joprojām tēmēdams uz viņu ar revolveri, Harijs turpināja:

-   Šoreiz kārtis ir pret jums. Sākumā ieklausieties šai troksnī!

Tā bija dobja dauzīšana pie durvīm apakšējā stāvā. Bija dzirdami šāvieni, kāds ievaidējās, un tad sāka degt. Sers Jūsteiss nobālēja.

-   Kas tas ir?

-   Reiss ar saviem ļaudīm! Jūs, ser Jūsteis, nezinājāt, ka mums ar Annu bija noruna par sazināšanos ar vēstulēm, lai būtu droši, ka tās ir īstas. Telegrammām vajadzēja būt ar parakstu "Endijs", bet vēstulēs vārdam "un" kaut kur bija jābūt nosvītrotam. Anna zināja, ka jūsu telegramma bija viltojums. Viņa atnāca šurp no brīvas gribas, tīšām iekrita slazdā cerībā, ka viņai izdosies jūs noķert jūsu pašu lamatās. Pirms aizbraukšanas no Kimberlijas viņa paziņoja to man un Reisam. Visu šo laiku misis Blēra sazinājās ar mums. Saņēmu vēstuli, kuru jau patiesībā gaidīju. Mēs ar Reisu apspriedām slepenās ejas iespēju no senlietu veikala, un viņš atklāja šī ceļa galapunktu.

Bija dzirdams smags, plīstošs troksnis un eksplozija, kas sašūpoja māju.

-   Viņi apšauda šo pilsētas daļu. Man tevi jāaizgādā prom no šejienes, Anna!

Uzliesmoja spoža gaisma. Pretējā māja bija liesmās. Sers Jūsteiss piecēlās un nervozi soļoja šurpu turpu. Harijs joprojām vērsa pret viņu savu ieroci.

-   Tātad redzat, ser Jūsteis, spēle beigusies! Tas bijāt jūs, kurš laipni palīdzēja mums uziet jūsu atrašanās vietu. Reisa vīri uzrauga slepeno eju. Par spīti veiktajiem piesardzības pasākumiem, viņi veiksmīgi varēja man sekot.

Sers Jūsteiss pēkšņi pagriezās.

-   Ļoti veikli! Ļoti slavējami! Bet man ir vēl kas sakāms. Ja esmu zaudējis šo spēli, tad jūs arī. Jūs nekad nespēsiet Nadīnas slepkavību uzvelt man. Tajā dienā es biju Mārlovā, un tā ir vienīgā informācija, kas ir pret mani. Neviens nevar pierādīt, ka esmu šo sievieti pazinis. Bet jūs viņu pazināt, jums bija iemesls viņu nogalināt un jūsu reputācija ir pret jums. Jūs esat zaglis, atcerieties, zaglis! Ir kāda lieta, ko jūs varbūt nezināt. Dimanti ir pie manis. Un šeit tie aiziet…

Ar neticami ātru kustību viņš pieliecās, atvēzējās un svieda. Bija dzirdama plīstoša stikla šķindoņa, kaut kas izlidoja pa logu un pazuda uguns liesmās.

-   Tā izgaisa jūsu vienīgā cerība pierādīt savu nevainību Kimberlijas lietā. Bet tagad parunāsimies! Mēs varētu noslēgt līgumu. Jūs esat iedzinis mani stūrī. Reiss šajā mājā atradīs visu sev nepieciešamo. Man ir cerības glābties, ja varēšu aiziet tagad. Ja palieku šeit, ar mani ir cauri, bet ari ar jums, jauno cilvēk! Blakusistabā ir jumta logs. Pēc pāris minūtēm es būtu drošībā. Esmu veicis dažus sagatavošanās darbus. Jūs ļausiet man aiziet, bet pretī jums atstāšu atzīšanās rakstu, ka nogalināju Nadīnu.

-  Jā, Harij, es iesaucos, lai tā notiek!

Viņš nikni palūkojās manī.

-   Nē, Anna, tūkstoškārt nē! Tu pati nesaproti, ko saki!

-  Saprotu! Tas visu atrisinās.

-   Tādā gadījumā es nekad nespēšu paskatīties acīs Reisam. Es tikšu galā, bet lai esmu nolādēts, ja ļaušu šai vecajai, viltīgajai lapsai aizmukt. Tas nav labi, Anna!

Sers Jūsteiss ieķiķinājās. Viņš samierinājās ar zaudējumu.

-   Labi, labi, Jūsteiss piebilda, izskatās, ka esat satikusi savu skolotāju, Anna! Bet jums abiem varu apliecināt, ka morālais godīgums ne vienmēr atmaksājas.

Atskanēja lūstošu koku brīkšķis, un ātri soļi traucās augšup pa kāpnēm. Harijs atvilka durvju bultu.

Pirmais istabā ienāca pulkvedis Reiss. Mūs ieraugot, viņš pasmaidīja.

-   Anna, jūs esat drošībā! Es baidījos… Viņš pievērsās seram Jūsteisam. Es jau ilgu laiku biju jums uz pēdām, Pedler, un beidzot esat man rokā.

-   Izskatās, ka visi ir pilnīgi zaudējuši prātu, sers Jūsteiss nevērīgi paziņoja. Šie jaunie cilvēki man draudēja ar revolveri un apsūdzēja vissatriecošākajos noziegumos. Es nesaprotu, kāpēc tas viss tā notiek.

-   Nesaprotat? Tas nozīmē, ka esmu atradis Pulkvedi. Tas nozīmē, ka astotajā janvārī jūs nebijāt vis Kannās, bet Mārlovā. Tas nozīmē, ka tad, kad jūsu palīdze Nadīnas kundze, sāka rīkoties pret jums, jūs nolēmāt no viņas atbrīvoties un beidzot mēs arī spēsim visus šos noziegumus pierādīt.

-   Patiesi? No kurienes jūs ieguvāt visu šo interesanto informāciju? No vira, kuru joprojām meklē policija. Viņa liecība būs ļoti vērtīga.

-   Mums ir cita liecība. Šeit ir vēl kāds, kurš zināja, ka Milhauzā Nadīna tiksies ar jums.

Sers Jūsteiss izskatījās pārsteigts. Pulkvedis Reiss pamāja. Istabā ienāca Artūrs Minks alias reverends Edvards Čičesters aitas mis Petigrī. Viņš bija bāls un nervozs, bet runāja pietiekami skaidri:

-   Es sastapu Nadīnu tai naktī, pirms viņa devās uz Londonu. Toreiz tēloju krievu grāfu. Zinādams, ar kādu cilvēku viņai būs darīšanas, es viņu brīdināju, bet Nadīna martu padomu neņēma vērā. Uz galda gulēja zīmīte, kuru es pamanījos izlasīt. Pēc tam arī es nodomāju, ka varētu mēģināt meklēt dimantus. Johannesburgā misters Reiberns pārliecināja mani pāriet viņa pusē.

Sers Jūsteiss caururbjoši skatījās viņā. Viņš neko neteica, bet Minks likās acīmredzami sašļucis.

-  Žurkas vienmēr pamet slīkstošu kuģi, piezīmēja sers Jūsteiss. Es neuztraucos par žurkām! Agrāk vai vēlāk es iznīcināšu kaitēkļus.

-   Ir tikai viena lieta, ser Jūsteis, ko es gribētu jums pastāstīt, es ierunājos. Tajā kārbiņā, ko jūs izsviedāt pa logu, neatradās dimanti. Tie bija vienkārši akmentiņi. Dimanti ir noslēpti ļoti drošā vietā. Patiesībā tie atrodas lielās žirafes vēderā. Suzanna izdoba tajā caurumu, ietina dimantus vatē, lai tie negrabētu, ielika dobumā un rūpīgi to aiztaisīja.

Sers Jūsteiss tagad paskatījās uz mani. Viņa replika bija sarkastiska.

Es vienmēr ienīdu to pretīgo žirafi, viņš nošņāca. Tam vajadzēja būt instinktam!

Trīsdesmit ceturtā nodala

.Šonakt atgriezties Johannesburgā mums nebija iespējams. Apšaude tuvojās diezgan ātri, un es secināju, ka tagad sakarā ar to, ka nemiernieki ir ieguvuši piepilsētā jaunas pozīcijas, mēs būsim atgriezti no pasaules.

Mēs patvērāmies lauku mājā kādas divdesmit jūdzes no Johannesburgas prom ganībās. No milzīgā noguruma es neturējos vairs kājās. No ] visiem pēdējo divu dienu uztraukumiem un raij zēm biju kļuvusi mīksta kā lupata. Es visu laiku sevi mierināju, nespēdama tam noticēt, ka mūsu nepatikšanas ir beigušās. Tagad mūs ar Hariju nekas vairs nespēs vēlreiz izšķirt. Tomēr, par spīti visam, viņš jutās nebrīvs, bet iemeslu es nevarēju izdibināt.

Seru Jūsteisu aizveda pamatīga apsardze. Aizbraucot viņš bezrūpīgi pamāja mums ar roku.

Nākamajā rītā jau agri es iznācu ārā uz ceļa i un lūkojos pāri ganībām uz Johannesburgas pusi. ļ

Bālajā rīta saulē es redzēju mirgojam lielas noliktavas, un varēju dzirdēt klusas šāviņu atbalsis. Revolūcija vēl nebija beigusies.

Fermera sieva sauca mani brokastīs. Viņa bija jauka, mātišķa dvēsele, un es jau paspēju viņu iemīlēt. Viņa man paziņoja, ka Harijs izgājis rītausmā un vēl nebi ja atgriezies. No jauna es sajutu dīvainu nemieru. Vai tā bija tā ēna starp mums, ko apzinājos?

Pēc brokastīm ar grāmatu rokā izgāju ārā, tomēr nevarēju palasīt. Biju tik loti iegrimusi savās pārdomās, ka nepamanīju atgriežamies pulkvedi Reisu. Viņu es pamanīju tikai tad, kad viņš pienāca klāt un teica:

-   Labrīt, Anna!

-   Ak, es sacīju nosarkstot, tas esat jūs!

-  Jā! Vai drīkstu apsēsties?

Viņš paņēma krēslu un apsēdās man līdzās.

Kopš tās dienas Matoposā mēs atkal bijām kopā. Kā allaž viņa klātbūtnē, es sajutu dīvainu valdzinājumu un reizē bailes.

-  Kādi jaunumi? es jautāju.

-   Rīt Johannesburgā būs ģenerālis Smats. Sacelšanās ilgs, manuprāt, vēl kādas trīs dienas, līdz tiks pilnīgi sakauta. Pa to laiku turpināsies kaujas.

337

-   Es sevišķi nepārdzīvošu, teicu, ja šajās kaujās tiks nogalināti tie cilvēki, kuri apzināti

A. Krisli 1.1

dodas cīņā. Žēl būs tos, kuriem jāmirst tāpēc, ka

vini dzīvo tieši tur, kur norisinās cīnās.

» 7 >

Viņš pamāja.

-   Es saprotu, ko jūs domājat, Anna. Tas ir kara netaisnīgums. Bet man jums jāsaka kādi jaunumi.

-Jā?

-   Man jāatzīstas nelietpratīgumā. Pedlers ir aizbēdzis!

-  Ko?

-   Jā. Neviens nezina, kā viņš to dabūjis gatavu. Viņš uz nakti tika rūpīgi ieslēgts kādā no augšstāva istabām armijai piederošā mājā, bet šorīt istaba izrādījās tukša un putniņš aizlidojis.

Patiesībā es biju pat priecīga. Nekad, līdz pat šai dienai, es nevarēju atbrīvoties no neizteiktām simpātijām pret seru Jūsteisu. Varētu teikt, ka tās ir peļamas jūtas, bet tā nu diemžēl ir. Es viņu apbrīnoju. Es pat teiktu, ka viņš bija nelietis bet ļoti patīkams nelietis. Es nekad neesmu sastapusi tik amizantu cilvēku kā viņš.

Es, protams, savas izjūtas noklusēju. Saprotams, ka pulkvedim Reisam varētu būt pavisam savādākas jūtas. Viņš gribēja seru Jūsteisu nodot tiesai. Ja par to padomāja, viņa bēgšanā nebija nekā pārsteidzoša. Visur Johannesburgā Reisam bija neskaitāmi daudz spiegu un aģentu. Tomēr, lai ko pulkvedis par to domātu, es šaubījos, ka viņš seru Jūsteisu kādreiz notvers. Viņam droši vien bija labi izplānots atkāpšanās ceļš. Patiesi, viņš mums tik daudz bija pastāstījis.

Es izteicu kādu piemērotu frāzi, bet saruna apsīka. Tad pulkvedis Reiss pēkšņi ievaicājās par Hariju. Pastāstīju, ka Harijs aizgājis rītausmā un šorīt vēl neesmu viņu redzējusi.

-  Jūs, Anna, saprotat, ka formalitāšu ziņā viņš ir pilnīgi tīrs? Protams, pastāv tehniskas lietas, bet sera Jūsteisa vaina ir pilnīgi pārliecinoša. Vairs nav nekāda pamata jums turēties savrup.

Viņš to sacīja, neskatoties manī, aprautā balsī.

-  Es saprotu, pateicīgi sacīju.

-  Un nav iemesla, kāpēc lai viņš tūlīt neatjaunotu savu īsto vārdu.

-   Nē, protams, nav.

-   Vai jūs zināt viņa īsto vārdu?

Jautājums mani pārsteidza.

-   Protams, zinu! Harijs Lūkass.

Viņš neatbildēja, un kaut kas viņa klusēšanā mani savādi pārsteidza.

-   Anna, vai jūs atceraties to dienu, kad mēs abi devāmies mājup no Matoposas un es jums teicu, ka man kaut kas jāpaveic?

-   Protams, atceros!

-  Domāju, godīgi varu teikt, ka esmu to izdarījis. Vīrietis, ko jūs mīlat, ir brīvs no aizdomām.

-  Vai tas ir tas, ko jūs toreiz domājāt?

-   Protams!

Es noliecu galvu, kaunoties par nepamatotajām aizdomām, kādas jutu. Pulkvedis atkal runāja domīgā balsī:

-   Kad es biju krietni jaunāks, es mīlēju kādu meiteni, kura mani pameta. Pēc šī notikuma es domāju tikai par darbu. Karjera man nozīmēja visu. Tad es sastapu jūs, Anna, un tas viss vairs nelikās nekā vērts. Bet jaunība tiecas pretī jaunībai. Man joprojām ir mans darbs.

Es klusēju un domāju par to, cik neiespējami vienlaikus mīlēt divus vīriešus. Šī vīra pievilkšanas spēks bija ļoti liels. Es negaidīti palūkojos uz viņu.

-   Domāju, ka jūs tiksiet loti tālu, es sapņaini sacīju. Jūs gaida izcila karjera. Jūs būsiet viens no pasaules lielākajiem vīriem.

Es jutos tā, it kā būtu izteikusi pareģojumu.

-  Un tomēr es jutīšos vientuļi.

-   Visi patiesi lielie cilvēki ir vientuļi.

-   Vai jūs tā domājat?

-   Esmu par to pārliecināta!

Viņš saņēma manu roku un klusu noteica:

-  Es drīzāk gribētu otrādi.

Tad gar mājas stūri redzējām nākam Hariju. Pulkvedis Reiss piecēlās.

-  Labrīt, Lūkas, viņš sacīja.

Kāpēc Harijs nosarka līdz matu saknēm?

-   Jā, es jautri teicu, tu tagad vari būt pazīstams ar savu īsto vārdu.

Bet Harijs joprojām turpināja lūkoties pulkvedī Reisā.

-  Tātad jūs zināt, ser, viņš beidzot sacīja.

-   Es nekad neaizmirstu sejas. Reiz es jūs redzēju kā zēnu.

-   Ko tas viss nozīmē? es jautāju, apmulsusi skatīdamās uz vienu un otru.

Tas izskatījās kā gribasspēku cīņa starp viņiem. Reiss uzvarēja. Harijs viegli aizgriezās.

-   Laikam jums taisnība, ser! Pasakiet Annai manu īsto vārdu!

-   Anna, viņa vārds nav Harijs Lūkass. Harijs Lūkass tika nogalināts karā. Viņa vārds ir Džons Herolds Erdslejs.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Pēc šiem vārdiem pulkvedis Reiss pagriezās un atstāja mūs divatā. Es stāvēju, nolūkodamās viņam pakaļ.

Harija balss atsauca mani īstenībā.

Anna, piedod man, saki, ka tu piedod man!

Viņš saņēma manu roku savējā, un gandrīz mehāniski es to atgrūdu.

-  Kāpēc tu mani maldināji?

-   Es nezinu, vai mācēšu paskaidrot. Es baidījos no tādām lietām kā vara un bagātība. Es, tāds, kāds esmu, — bez izrotājumiem un parādes tērpa gribēju paturēt tevi.

-  Tātad tu neticēji man?

-   Tu vari saprast, kā tev labāk patīk, bet tā nav gluži ticība. Es biju pieradis vienmēr meklēt apslēptus nodomus un tas bija tik brīnišķīgi būt mīlētam tā, kā tu mani mīlēji.

-   Es saprotu, es lēni teicu. Man atmiņā atausa notikums, ko viņš man stāstīja. Pirmoreiz es pamanīju pretrunu, kuru nebiju ievērojusi, naudas nodrošinājumu un iespēju no Nadīnas atpirkt dimantus, arī veidu, kādā viņš runāja par abiem vīriem kā kāds trešais. Ari tad, kad viņš sacīja "māns draugs", viņš domāja nevis Erdsleju, bet Lukasu. Tas bija Lūkass, klusais puisis, kurš tik nopietni mīlēja Nadīnu.

-   Kā tas notika? es vaicāju.

-   Mēs abi bijām pārgalvīgi vēlējāmies mirt. Kādu nakti mēs joka pēc apmainījamies ar pasēm! Nākamajā dienā Lūkass tika nogalināts sarauts gabalos.

Es nodrebinājos.

-   Bet kāpēc tu tikai tagad man visu pastāstīji? Vai pēc visa tā, kas ar mums noticis, tu šaubījies par manu jūtu patiesumu?

-   Anna, es negribēju visu sabojāt. Es gribēju tevi aizvest atpakaļ uz salu. Kāds labums ir no naudas? Par to nevar nopirkt laimi. Mēs varētu būt laimīgi uz salas. Varu teikt, ka es baidos no tās otras dzīves reiz tā gandrīz mani sapūdēja.

-  Vai sers Jūsteiss zina, kas tu patiesībā esi?

-  O, jā!

-  Un Kartons?

-   Nē! Viņš redzēja mūs abus kādunakt kopā ar Nadīnu Kimberlijā, bet viņš nezināja, kas ir kurš. Viņš ticēja manam apgalvojumam, ka esmu Lūkass, un Nadīnu maldināja viņa kablogramma. Viņa nekad nebaidījās no Lūkasa. Viņš bija kluss puisis. Bet mani vienmēr ir urdījis velns. Nadīna būtu pārbiedēta līdz nāvei, ja zinātu, ka es atkal esmu atgriezies dzīvē.

-   Harij, ja pulkvedis Reiss nebūtu man pateicis, ko tu biji nodomājis darīt?

-  Neko, turpinātu dzīvot kā Lūkass.

-   Un tava tēva miljoni?

-   Tie būtu tikuši Reisam. Starp citu, viņš tiem atrastu labāku pielietojumu, nekā es jebkad to varēšu izdarīt. Anna, ko tu par to domā? Tu esi pavisam sadrūmusi.

-   Es domāju, es lēni teicu, ka gandrīz gribētu, lai pulkvedis Reiss man to nebūtu stāstījis.

-   Nē! Viņam bija taisnība. Man jāpateicas tev par patiesību.

Viņš apklusa, tad asi noteica:

-  Tu zini, Anna, es esmu greizsirdīgs uz Reisu. Viņš tevi mīl un viņš ir izcilāks par mani.

Es smejoties pagriezos pret viņu.

-   Harij, kāds tu esi muļķītis! Tas esi tu kuram es gribu piederēt.

Pēc iespējas drīzāk mēs devāmies ceļā uz Keiptaunu. Tur Suzanna gaidīja, lai apsveiktu mani, un mēs kopīgi ķērāmies pie lielās žirafes. Kad revolūcija beidzot tika apspiesta, pulkvedis Reiss brauca uz Keiptaunu, un pēc viņa ierosinājuma tika atvērta lielā Muizenbergas villa, kura piederēja seram Laurensam Erdslejam, un mēs visi tajā apmetāmies.

Tur arī apspriedām mūsu turpmāko darbību. Kad atgriezīsimies Anglijā, Suzannas mājās, Londonā, notiks mūsu kāzas. Mans līgavas pūrs tiks pirkts Parīzē. Man un Suzannai ārkārtīgi patika apspriest visus šos sīkumus. Tomēr nākotne man likās dīvaini nereāla. Sajūta bija tāda, ka, it kā nevarēdama paelpot, smaku.

Tā bija pēdējā nakts, pirms devāmies uz kuģa. Es nevarēju gulēt. Jutos nožēlojami, pati nezinādama, kāpēc. Es negribēju pamest Āfriku. Kad atkal šeit atgriezīšos, vai tā būs tāda kā tagad?

Pēkšņi es satrūkos no viegla klauvējiena pie slēģiem. Es pielēcu kājās. Ārā mani gaidīja Harijs.

-   Uzģērb kaut ko, Anna, un iznāc! Es gribu ar tevi parunāt!

Es ātri uzvilku dažus apģērba gabalus un izgāju aukstajā nakts gaisā klusajā un smaržīgajā, ar tās samtaino vēsumu. Harijs pamāja, lai sekoju. Viņš izskatījās bāls, bet viņa acis apņēmīgi mirdzēja.

-   Anna, vai atceries, tu reiz man teici, ka sieviete, gribēdama sagādāt prieku savam miļotajam vīrietim, būs gatava darīt kaut vai sev nepatīkamas lietas?

-  Jā, es teicu, gaidīdama, kas sekos.

Viņš mani apskāva.

-   Anna iesim prom kopā tagad naktī. Atpakaļ uz Rodēziju atpakaļ uz salu. Es nevaru paciest visas šīs muļķības. Es vairs nevaru ilgāk tevi sagaidīt.

Pēc brīža es attapos.

-   Un kā ar manām franču kleitām? es ķircinoši sāku šņukstēt.

-   Kā vērtas ir tavas franču kleitas? Tu domā, ka es vēlos redzēt tevi, tērptu franču kleitās? Daudz labprātāk es redzētu tās noģērbjam. Es neļaušu tev aizbraukt, vai dzirdi? Tu esi mana sieviete! Ja tu aiziesi, es tevi pazaudēšu. Es nekad nevaru būt drošs par tevi. Tu nāksi tagad kopā ar mani naktī, un pie velna visus pārējos!

Viņš cieši apkampa mani un skūpstīja, līdz es vairs nevarēju paelpot.

-   Es ilgāk nevaru bez tevis dzīvot! Patiešām nevaru! Es ienīstu šo naudu, lai tā paliek Reisam. Iesim prom!

-   Mana zobu birstīte, es nomurmināju.

-  Nopirksim tev jaunu! Es zinu, ka esmu traks, bet, Dieva dēļ, nāc! Es sekoju Harijam tik lēnprātīgi kā vietējās sievietes, kuras reiz redzēju Ūdenskritumos. Tikai starpība bija tā, ka man uz galvas nebija cepamās pannas. Harijs soļoja tik ātri, ka tikai ar grūtībām es tiku viņam līdzi.

-   Harij, es beidzot sacīju lēnīgā balsī, vai mēs visu ceļu līdz Rodēzijai iesim kājām?

Viņš strauji pagriezās un, skaļi smejoties, satvēra mani rokās.

-   Es, mīļā, esmu traks, es to zinu! Bet es tomēr tevi mīlu!

-   Mēs izskatāmies kā ļoti saderīgs jukušo pāris. Ak, Harij, tu pat nejautāji man to, bet es gribēju aiziet!

Trīsdesmit sestā nodaļa

Bija pagājuši divi gadi. Man priekšā uz nelīdzena koka galda gulēja Suzannas vēstule.

"Dārgie džungļu mazulīši, trakie mīlētāji!

Es nepavisam neesmu pārsteigta. Visu laiku, kad mēs runājām par Parīzi un kleitām, es jutu, ka tas mazliet nebūs īsti tāpēc jūs aizmukāt un apprecējāties kā īsti čigāni. Bet jūs esot trako pāris! Tā atteikšanās no bagātības ar plašu žestu ir absurds. Pulkvedis Reiss gribēja par šo lietu strīdēties, bet es viņu pārliecināju šos argumentus uz laiku atlikt. Viņš varētu pārvaldīt Harija īpašumu un tas būtu vislabākais risinājums. Tāpēc, ka galu galā medusmēnesis nav mūžīgs un Jūs to nezināt, Anna, bet es droši varu teikt, lai arī Jūs uzbruksiet man kā mežonīga kaķene, mīlestība džungļos kādreiz aprimst, un kādu dienu Jūs pēkšņi sāksiet ilgoties pēc mājām Pārkleinā, greznām kažokādām, Parīzes kleitām, automobiļiem un pēdējo modeļu bērnu ratiņiem, franču istabenēm un norvēģu auklēm! Ak, jā, tā būs! Bet, mīļie trakie, lai jūsu medusmēnesis ir ilgs! Un atcerieties kādreiz mani, Suzannu, kas omulīgi pieņemas svarā!

Ar mīļiem sveicieniem

jūsu draudzene Suzanna Blēra

P. S. Lai jūs mani pieminētu, sūtu jums cepamo pannu komplektu kā kāzu dāvanu un milzīgu dārzeņu terīni."

Šeit bija vēl kāda vēstule, ko es dažreiz pārlasiju. To es saņēmu labu laiku pēc iepriekšējās, un tā pienāca kopā ar apjomīga izskata saini. Likās, ka vēstule rakstīta kaut kur Bolīvijā.

"Mana dārgā Anna Bedingfelde,

Jums es nevaru neuzrakstīt, kādu milzīgu prieku rodu, rakstot Jums un zinot, kādas emocijas Jūs pārņems, kad kaut ko uzzināsiet par ma. ļ ni. Mūsu draugs Reiss nebija tik gudrs, kā viņam pašam šķita, vai ne? Izdomāju, ka iecelšu Jūs par savu literāro izpildītāju, tāpēc nosūtu Jums savu dienasgrāmatu. Tajā nav nekā, kas varētu interesēt Reisu un viņa varzu, bet ceru, ka tur ir fragmenti, kas spēs Jūs uzjautrināt. Jūs varat to izmantot, kā vien vēlaties. Es dotu priekšroku rakstam Daily Budget "Noziedznieki, kurus esam satikuši", es izvirzu tikai vienu noteikumu lai es būtu centrālais tēls.

Nešaubos, ka šobrīd vairs neesat Anna Bedingfelde, bet lēdija Erdsleja, kura valda Pārkleinā. Gribu pateikt, ka nekādā ziņā uz Jums neturu ļaunu prātu. Protams, ir grūti mana vecumā sākt visu no sākuma, bet entre nous, man šādam neveiksmīgam gadījumam ir rūpīgi noslēpti nelieli iekrājumi. Tagad tie man lieti noderēs. Starp citu, ja Jums kādreiz gadās sastapt savu jauko draugu Artūru Minku, pasakiet, ka neesmu viņu aizmirsis! Tas viņu noteikti nejauki nokaitinās.

Esmu izrādījis kristietim cienīgas piedošanas jūtas pret Pegetu. Man gadījās dzirdēt, ka viņam, vai pareizāk misis Pegetai, piedzimis sestais bērns. Drīz Anglija būs pilnīgi Pegetu apdzīvota zeme. Es bērnam nosūtīju sudraba kausu un pastkarti, kurā paudu vēlmi kļūt par krusttēvu. Varu pat iedomāties Pegetu ar kausu un pastkarti dodamies taisnā ceļā uz Skotlendjardu bez mazākā smaida sejā!

Svētīju Jūs, spožās acis! Kādudien Jūs sapratīsiet, kādu kļūdu izdarījāt, neapprecēdama mani!

Vienmēr Jūsu

Jūsteiss Pedlers"

Harijs bija saniknots. Tas ir jautājums, kurā mēs nesaprotamies. Viņaprāt, sers Jūsteiss bija cilvēks, kurš centās mani nogalināt un kuru viņš uzskata atbildīgu par sava drauga nāvi. Mani vienmēr mulsināja šie sera Jūsteisa uzbrukumi. Varētu teikt, tie nebija joki, tomēr esmu pārliecināta, ka viņš visu laiku juta patiesu laipnību pret mani. Tad kāpēc viņš divreiz pūlējās laupīt man dzīvību? Harijs saka "tāpēc, ka viņš ir nolādēts nelietis," un domā, ka jautājums ir izsmelts.

Suzannas viedoklis bija atšķirīgs. Mēs to pārrunājām, un no psihoanalīzes viedokļa viņa to novērtēja kā "baiļu kompleksu".

Viņa uzsvēra, ka sers Jūsteiss visu dzīvi pavadīja, vēlēdamies reiz dzīvot drošībā un komfortā. Viņam bija izteikta sevis sargāšanas vēlme. Un Nadīnas slepkavība atcēla jebkuru aizturi. Sera Jūsteisa darbība tā nebija attieksme pret mani, bet gan sevis saglabāšanas vēlmes rezultāts. Manuprāt, Suzannai bija taisnība. Runājot par Nadīnu, viņa bija no tām sievietēm, kura bija pelnījusi nāvi. Vīrieši dara dažādas apšaubāmas lietas, lai iegūtu bagātību, bet sievietes nedrīkst izlikties, ka ir iemīlējušās, ja tā patiesībā nemaz nav.

Es varu piedot seram Jūsteisam, bet nevarēšu piedot Nadīnai. Nekad, nekad, nekad!

Kādu dienu es izsaiņoju dažas figūriņas, kas bija ietītas veca Daily Budget lapās, un pēkšņi uzgāju teikumu: "Vīrs brūnajā uzvalkā". Cik sen tas likās!

Protams, es sen jau esmu pārtraukusi savu sadarbību ar Daily Budget man viņi apnika ātrāk, ; nekā es viņiem.

"Manas romantiskās precības" bija lasāms virsraksts.

Mans dēls šobrīd saldi guļ piesaulītē. Ja jums tīk, tad viņš ir "vīrs brūnā uzvalkā", brūns kā kafijpupiņa. Viņa apģērbs ir pavisam pieticīgs, jo tikai tā vislabāk justies šeit, Āfrikā. Viņam patīk rakt alas smiltis. Domāju, ka tas iedzimts no Papas. Viņam būs tāda pati patika uz Pleistocenas māliem.

Kad viņš piedzima, Suzanna atsūtīja kablogrammu:

"Apsveicu un mīlu jaunāko Trako Salas iemītnieku! Vai viņa galva ir dolihocefāla, vai brahicefāla?"

Kaut ko tādu no Suzannas nebiju gaidījusi. Aizsūtīju īsu un kodolīgu atbildi, kas skanēja tā: "Platicefāla!"

Agata Kristi VĪRS BRŪNĀ UZVALKĀ Romāns

Apgāds "Artava", LV-IOII, Rīgā, K. Barona ielā 12. Tcl./fax 286452. Licence Nr. 2-0356. Iespiests a/s "Preses nams" tipogrāfijā Rīgā, Balasta dambi 3.

[1]kilmorden custle (angļu vai.) Kilmorcicnas pils.

A. Kristi 13

[2] spēle, kurā aplīšus mcl uz mietiņiem.

[3] Šādi ar ironiju dēvē asv pirmo prezidentu Džordžu Vašingtonu.

[4] džons silvers r. l. stīvensona romāna "Bagātību sala" personāžs, nežēlīgs pirāts ar koka kāju.

Content

Kristi Agata Vīrs brūnā uzvalkā

Prologs

Pirmā nodala

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodala

Devītā nodaļa

Desmitā nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodaļa

Divdesmit trešā nodala

Divdesmit ceturtā nodala

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodala

Divdesmit devītā nodala

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodala

Trīsdesmit ceturtā nodala

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa