Kristi Agata

Ziloņi atceras

Agata Kristi

ZILONI ATCERAS

ROMĀNS

SATURS

Pirmā nodaļa

Literārās brokastis 9. lpp.

Otrā nodaļa

Pirmo reizi tiek pieminēti ziloņi 37. lpp.

PIRMĀ GRĀMATA

ZILOŅI 65. lpp.

Treša nodaļa

Vectantes Alises padomi,

ka gut zināšanas 67. lpp.

Ceturta nodaļa

Sīli ja 84. lpp.

Piektā nodaļa

Veciem grēkiem ir garas fnas 103. lpp. Sestā nodaļa

Sens draugs atceras 121. lpp.

Septītā nodaļa

Atgriešanās bērnistabā 139. lpp.

Astotā nodaļa

Olivera kundze darbojas 153. lpp.

Devītā nodaļa

Ziloņu meklējumu rezultāti 171. lpp. Desmita nodaļa

Desmonds 194. lpp.

OTRA GRAMATA

213. lpp.

GARĀS ĒNAS

Vienpadsmitā nodaļa

Superintendants Gerovejs un

Puaro salīdzina piezīmes 215. lpp.

Divpadsmita nodaļa

Sīlija iepazīstas ar Erkilu Puaro 224. lpp.

Trīspadsmitā nodaļa

Bārtona-Koksa kundze 239. lpp.

Četrpadsmitā nodaļa

Ārsts Vilobijs 258. lpp.

Piecpadsmitā nodaļa

Jūdžins un Rozentāle, stilisti

un skaistumkopšanas speciālisti 271. lpp.

Sešpadsmitā nodaļa

Gobija kunga ziņojums 280. lpp.

Septiņpadsmitā nodaļa

Puaro paziņo par savu

aizbraukšanu 291. lpp.

Astoņpadsmitā nodaļa

Starpspēle 297. lpp.

Deviņpadsmitā nodaļa

Madija un Zēlija 300. lpp.

Divdesmitā nodaļa

Izmeklēšanas komisija 322. lpp.

PIRMĀ NODAĻA Literārās brokastis

Olivera kundze palūkojās uz sevi spoguli. Viiia uzmeta ašu, sānisku skatienu pulkstenim uz kamīna dzegas bija zināmas aizdomas, ka tas atpaliek par divdesmit minūtēm. Tad viņa turpināja pētīt savu frizūru. Olivera kundzes nelaime un kundze pati to vaļsirdīgi atzina bija tā, ka viņas matu sakārtojums allaž tika mainīts. Viņa bija izmēģinājusi gandrīz visu pēc kārtas. Vienreiz tā bija atturīga pompadūras sasuka, citreiz mati izskatījās ka vēja sajaukti, cirtas atsukātas atpakaļ, lai atsegtu intelektuālo pieri vismaz viņa cerēja, ka piere ir intelektuāla. Olivera kundze bija izmēģinājusi gan striktu cirtu kārtojumu, gan māksliniecisku jūkli. Viņai bija jāatzīst, ka šodien tam visam nav diez cik lielas jēgas, jo šodien viņa grasījās darīt to, ko darīja ļoti reti, proti, uzlikt galvā cepuri.

Olivera kundzes drēbju skapja augšējā plauktā cienīgi stāvēja četras cepures. Viena no tām nepārprotami bija piemērota kāzām. Kad ejat uz kāzām, jums katrā ziņā jābūt galvā cepurei. Bet pat šādiem gadījumiem Olivera kundzei bija paredzētas divas cepures. Viena, apaļā cepuru kārbā, bija darināta no spalvām. Tā cieši piegūla galvai un ļoti labi spēja izturēt pēkšņu lietusgāzi. ja tā negaidīti pārsteidza kāzu viešņu ceļā no automobiļa uz dievnamu vai. kā tas mūsdienās tik bieži notiek, uz civilstāvokļa aktu reģistratora biroju.

Otra cepure izsmalcinātāks darinājums noteikti bija domāta līdzdalībai kāzu svinībās, kas tiek rīkotas kādā sestdienas pēcpusdienā vasarā. Tā bija rotāta ar ziediem un šifonu, turklāt ar mimozas ziedu cepurei bija piestiprināts dzeltens tīkliņveida plīvurs.

Abas pārējās uz plaukta atrodamās cepures bija ikdienišķāka rakstura. Vienu no tām Olivera kundze dēvēja par savu "lauku mājas cepuri". Tā bija darināta no miecētas ādas, kas piestāvēja gandrīz visu veidu tvīda apģērbiem, ar ērtām malām, ko varēja uzlocīt uz augšu vai nolocīt lejup.

Olivera kundzei bija kašmira svīteris ;Mīkstākam laikam un plāns svīteris karstām dienām; kā viens, tā otrs krāsas ziņā piestāvēja iepriekš minētajai cepurei. Tomēr, lai gan svīteri tika bieži valkāti, cepuri viņa nevalkāja praktiski nemaz, jo, nudien, vai gan tikai tāpēc, lai aizbrauktu uz laukiem un ieturētu maltīti ar draugiem, būtu jāliek galvā cepure?

Ceturtā cepure šajā pulciņā bija pati dārgākā un baudīja neparasti noturīgas priekšrocības. "Droši vien tāpēc, ka tik dārga," reizēm nodomāja Olivera kundze. Tā izskatījās kā turbāns, kas veidots no velveta kārtām kontrastējošās krāsās tie visi bija pasteltoņi un piestāvēja jebkam.

Mirkli šaubījusies, Olivera kundze lūdza palīdzību.

-   Marij, viņa pasauca, tad atkārtoja skaļāk: Marij. panāc uz brīdi šurp!

Marija atnāca. Viņa bija pieradusi, ka Olivera kundze lūdz viņai padomu ģērbšanās jautājumos.

-    Liksiet galvā savu jauko, eleganto cepuri, vai ne? vaicāja Marija.

-  Jā, atbildēja Olivera kundze. Gribēju zināt, vai, pēc tavām domām, tā vislabāk izskatās šādi, vai varbūt apgriezt to otrādi.

Marija atkāpās un paskatījās vērīgāk.

-   Šķiet, patlaban jūs to esat uzlikusi galvā ar aizmuguri uz priekšu, vai ne?

-  Jā, zinu, sacīja Olivera kundze. Es to gluži labi zinu. Bet man ienāca prātā, ka tā varbūt izskatās labāk.

-   Ak, kāpēc gan lai tā izskatītos labāk? vaicāja Marija.

-   Pieņemu, ka to iecerēts valkāt otrādi. Tomēr svarīga ir ne tikai tā veikala iecere, kas man to pārdeva, bet arī manēja, atteica Olivera kundze.

-   Kāpēc jūs domājat, ka, ačgārni uzlikta galvā, cepure izskatās labāk?

-Tāpēc, ka tad priekšpusē ir šī skaistā zilā un tumši brūnā nokrāsa, un, manuprāt, tā izskatās labāk nekā zaļais ar sarkano un šokolādes tonis, kas ir otrā pusē.

Šajā brīdī Olivera kundze noņēma cepuri, uzlika to atkal galvā vispirms pareizi, tad ačgārni un, visbeidzot, ar priekšpusi uz sāniem. Neviens no variantiem neapmierināja nedz viņu, nedz Mariju.

-  Jūs nevarat to valkāt nepareizi. Tad tā nepiestāv jūsu sejai un nepiestāvētu arī nevienai citai.

-   Jā. Tā nebūs labi. Domāju, ka galu galā tomēr valkāšu cepuri ar pareizo pusi uz priekšu.

-    Man šķiet, ka tā vienmēr ir drošāk, sacīja Marija.

Olivera kundze noņēma cepuri. Marija palīdzēja viņai uzvilkt labi piegrieztu plāna vilnas auduma kleitu maigi sarkanbrūnā krāsā un tad sakārtot cepuri.

-   Jūs vienmēr izskatāties tik eleganta, teica Marija.

Šī Marijas īpašība Olivera kundzei patika visvairāk. Ja vien radās kaut visniecīgākais iemesls, viņa allaž izteica atzinīgu vērtējumu un uzslavu.

-    Jūs teiksiet tajās brokastīs runu, vai ne? Marija jautāja.

-   Runu! Olivera kundzes balsī skanēja izbīlis. Nē, protams, ka ne. Tu zini, ka es nekad neuzstājos ar runām.

-    Es gan domāju, ka tādās literārās brokastīs to vienmēr dara. Jūs taču ejat uz tamlīdzīgu saietu, vai ne? 1973. gada slavenie rakstnieki vai kāds nu ir tas gads, kura slavenības mums jāpazīst.

-   Man nav nekādas vajadzības uzstāties ar runu, sacīja Olivera kundze. To darīs citi cilvēki, kam tas sagādā prieku, un viņi ir daudz labāki runātāji par mani.

-    Esmu pārliecināta, ka jums izdotos jauka runa, ja jūs nolemtu uzstāties, teica Marija, uzņemdamās kārdinātājas lomu.

-   Ne, tā nebūtu vis, iebilda Olivera kundze. Zinu, ko varu, un zinu, ko nevaru. Es nevaru uzstāties ar runām. Es ļoti uztraucos un kļūstu nervoza, un laikam gan sāktu stostīties vai atkārtotu vienu un to pašu divreiz. Es ne tikai justos muļķīgi, bet droši vien arī tā izskatītos. Nē, vārdi jau man nav jāmeklē. Varu tos uzrakstīt, ierunāt diktofonā vai kādam nodiktēt. Varu brīvi darboties ar vārdiem, kamēr vien zinu, ka tā nav runa, ar ko man jāuzstājas.

-  Ak tā. Ceru, ka viss būs labi. Esmu pārliecināta, ka tā būs. Tās būs visai izcilas brokastis, vai ne?

-  Jā, stipri nomāktā balsī atsaucās Olivera kundze. Visai izcilas brokastis.

"Un kāpēc," viņa nodomāja, bet balsī to neteica, "kāpēc es uz tām eju?" Olivera kundze vēl brīdi kavējās pārdomās, jo viņai patiesi vienmēr patika zināt, ko tā gatavojas darīt nevis darīt vispirms un pēc tanī brīnīties, kāpēc to darījusi.

Man šķiet, viņa sacīja pati sev, ne vairs Marijai, kas bija aizsteigusies atpakaļ uz virtuvi, mazliet piesviluša ievārījuma smaržas pamudināta katls bija palicis uz plīts, es gribēju zināt, kā tas ir. Mani vienmēr aicina uz literārām brokastīm vai tamlīdzīgiem pasākumiem, un es nekad turp neeju.

Tikusi līdz izcilo brokastu desertam, Olivera kundze apmierināti nopūtās. Viņa knibināja uz šķīvja kūkas paliekas. Viņai ļoti garšoja kūkas ar putotu olbaltumu, un tas bija lielisks deserts šajā varen gardajā maltītē. Tomēr, kad cilvēks sasniedzis pusmūžu, ar putota olbaltuma kūkām pārāk aizrauties nedrīkst. Zobi? Ar tiem viss bija kārtībā, to galvenā priekšrocība bija tā, ka tie vairs nevarēja sāpēt. Zobi bija balti un izskatījās gluži pieņemami gandrīz kā īsti. Bet patiesībā tie nebija īsti. Un zobi, kas nav īsti, nav darināti no augstas klases materiāla vismaz Olivera kundze tā domāja. Suņiem, to viņa allaž bija sapratusi, zobi ir no īsta ziloņkaula, bet cilvēciskām būtnēm tie ir tikai no parasta kaula. Vai ari, viņa sprieda, ja tie ir mākslīgie zobi, tad no plastmasas. Lai būtu, kā būdams, svarīgi ir tas, ka nedrīkst nonākt apkaunojošā stāvoklī, kam par iemeslu varētu būt mākslīgie zobi. Lapu salāti sagādāja grūtības un sālītas mandeles, un tādi kārumi kā šokolāde ar cieto pildījumu, lipīgas karameles un putotā olbaltuma kūku gardais staipīgums un tieksme lipt pie zobiem. Apmierināti nopūtusies, viņa apēda pēdējo kumosu. Tās bija bijušas labas brokastis, ļoti labas brokastis.

Olivera kundze juta patikšanu pret savu materiālo labklājību. Viņa no sirds tika izbaudījusi brokastis. Arī kompānija viņai bija bijusi pa prātam. Uz brokastīm, kas tika rīkotas par godu slavenām rakstniecēm, par laimi, nebija ieradušās sievietes vien. Te bija arī citi rakstnieki un kritiķi, un tie, kas lasa grāmatas, kā arī tie, kas tās raksta. Olivera kundze sēdēja starp diviem ļoti valdzinošiem vīriešu dzimuma pārstāvjiem. Viens no tiem bija Edvins Obins, kura dzeja viņai vienmēr patika, ārkārtīgi interesanta personība. Savos ārzemju ceļojumos dzejnieks bija piedzīvojis daudz ko aizraujošu, un viņa literārās un privātās dzīves pieredze bija ne mazāk aizraujoša. Viņš interesējās ari par restorāniem un ēdieniem, un viņi bija varen laimīgi tērzējuši par pēdējiem, atstājot literāros tematus novārtā.

Sers Veslijs Kents, kas sēdēja viņai pie otriem sāniem, arī šķita tīkams brokastu kompanjons. Viņš tika teicis ļoti jaukus vārdus par Olivera kundzes gramatām un bija pratis būt gana taktisks, lai runātu tikai par to, kas kundzi nemulsinātu, atšķirībā no daudziem cilvēkiem. kam itin viegli izdevās panākt pretējo. Viņš minēja pāris iemeslu, kāpēc viņam patikusi tā vai cita Olivera kundzes grāmata, un tie šoreiz bija pareizie iemesli, tāpēc Olivera kundzei par viņu palika labs iespaids. "Cildinājumi no vīrieša mutes," Olivera kundze pie sevis nodomāja, "allaž ir pieņemami." Tās bija sievietes, kas muļķīgi sajūsminājās. Ko tikai viņas Olivera kundzei nerakstīja! Nudien! Protams, ne vienmēr tās bija tikai sievietes. Reizēm tie bija emocionāli, jauni vīrieši no tālām zemēm. Vēl tikai pagājušajā nedēļā viņa bija saņēmusi kāda cienītāja vēstuli, kura sākās ar vārdiem: "Lasot Jusu grāmatu, es jūtu, ka Jums noteikti jābūt cildenai sievietei." Izlasījis "Otro zelta zivtiņu", viņš bija nonācis spēcīgas literārās ekstāzes varā, kas, pēc Olivera kundzes domām, bija pagalam nepiedienīgi. Viņa nebija pārmēru pieticīga. Olivera kundze uzskatīja, ka viņas sarakstītie detektīvstāsti savā ziņā ir gluži labi. Daži gan bija ne pārāk labi, toties daži bija labāki nekā citi. Bet, kā viņai šķita, tie nevienam nevarēja dot iemeslu domāt, ka viņa ir cildena sieviete. Olivera kundze bija veiksmīga sieviete, kam laimējies uzrakstīt to, ko vēlas lasīt itin daudzi cilvēki. "Kāda brīnišķīga veiksme," viņa pie sevis nodomāja.

Visu apsverot, bija jāsecina, ka viņa ar šo pasākumu ir ļoti labi tikusi galā. Guvusi prieku sev, aprunājusies ar dažiem jaukiem cilvēkiem. Patlaban visi devās turp, kur pasniedza kafiju un kur varēja nomainīt sarunbiedrus un patērzēt ar citiem ļaudīm. Olivera kundze labi zināja, ka šis ir draudīgs mirklis. Tagad citas sievietes varēja nākt viņai klāt un uzbrukt. Uzbrukt ar liekulīgiem slavinājumiem, uz kuriem viņa nožēlojamā kārtā nespēja pareizi atbildēt, jo patiesībā pareizu atbilžu uz tiem nemaz nebija. Sarunas tad atgādināja tūristu rokasgrāmatu ceļojumam uz ārzemēm, kur savirknētas pareizās frāzes.

Jautājums: "Man jums noteikti jāpasaka, cik lielu prieku sagādā jūsu grāmatu lasīšana un cik, manuprāt, tās ir apbrīnojamas."

Samulsušās autores atbilde: "Jus esat ļoti laipna. Man ir tik patīkami."

"Jums jāsaprot, ka mēnešiem ilgi gaidīju iespēju jūs sastapt. Tas patiešām ir brīnišķīgi."

"Cik jauki, ka tā sakāt. Nudien, ļoti jauki."

Un tādā garā tas turpinājās vēl labu brīdi. Šķita, ka neviena no abām runātājām nav spējīga ieminēties par kaut ko, kas pastāv ārpus Olivera kundzes sarakstītajām grāmatām. Bija jārunā tikai par tām vai par tās otras sievietes grāmatām, ja gadījās zināt, ko viņa ir sarakstījusi. Tādās reizēs Olivera kundze jutās kā iepinusies literārā zirnekļtīklā, un tur viņa necik veikla nebija. Daži cilvēki ar to gluži labi tika galā, bet Olivera kundze skaudri apzinājās, ka viņai trūkst vajadzīgo spēju. Reiz, kad Olivera kundze ārzemēs bija apmetusies kādā vēstniecībā, draudzene ārzemniece pasniedza viņai sava veida mācībstundu.

-   Es klausos, kā tu runā, Albertīne bija sacījusi savā valdzinošajā, zemajā svešzemnieces balsī, klausījos, ko tu teici tam jaunajam vīrietim no avīzes, kas bija atnācis tevi intervēt. Tu neproti ne! Tu nudien neproti lepoties ar savu darbu tā, kā tev to vajadzētu. Tev būtu jāsaka: "Jā, es labi rakstu. Rakstu labāk nekā jebkurš cits detektīvstāstu rakstnieks."

-   Bet tā nav, Olivera kundze tobrīd bija iebildusi. Neesmu slikta rakstniece, bet…

-  Ak. nesaki "tā nav". Tev jāteic, ka tā ir; pat ja tu domā, ka tā nav, tev vajadzētu sacīt, ka tā ir.

-   Es vēlos, Albertīne, kaut tu varētu sniegt intervijas tiem žurnālistiem, kas nāk pie manis, teica Olivera kundze. Tu to tik labi paveiktu. Vai tu kādu dienu nevarētu izlikties par mani, un es noklausītos aiz durvīm?

-    Jā, domāju gan, ka es to varētu. Tas būtu diezgan jautri. Viņi tomēr zinātu, ka es neesmu tu. Viņi pazīst tevi pēc sejas. Bet tev jāsaka: "Jā. jā, zinu, ka esmu labāka par visiem citiem." Tev tas jāsaka visiem. Viņiem tas būtu jāzina. Viņiem tas būtu jāpaziņo sabiedrībai. Ak, jā tas ir briesmīgi, dzirdēt, kā tu te sēdi un gandrīz vai atvainojies par to, kas esi. Tā nedrīkst būt.

Bija tā, Olivera kundze domāja, it kā viņa būtu iesācēja aktrise, kas pūlas iemācīties lomu, un teātra direktors secinātu, ka viņai tas bezcerīgi neizdodas. Lai būtu, kā būdams, šeit viņai pārāk lielas grūtības nedraudēja. Kad visi celsies no galda, Olivera kundzi gaidīs tikai dažas sievietes. Patiesībā viņa redzēja, ka viena vai divas jau nepacietīgi mīņājas. Ar tām varēs viegli tikt galā. Viņa pieies klāt un smaidīs, būs laipna un teiks: "Cik jūs esat jauka. Man ir tik patīkami. Tik brīnišķīgi ir zināt, ka cilvēkiem tavas grāmatas patīk." Tās visas sasmakušās standartlrāzes. It kā viņa būtu iebāzusi roku kādā kārbā un izņēmusi no tās dažus noderīgus vārdus, kas savērti kopā kā krelles. Un tad vairs nebūs ilgi jāgaida bridis, kad viņa varēs iet prom.

Olivera kundze pārlaida skatienu galdam, jo pastāvēja iespēja, ka bez apbrīnotājiem šurp atnācis arī kāds no draugiem. Jā. attālāk sēdēja Morīna Grānta, liela Olivera kundzes cienītāja. Tas bridis bija klāt. Literārās dāmas un kavalieri. kas bija pavadījuši viņas uz šīm brokastīm, cēlās kājās. Viņi aizplūda pie kafijas galdiņiem, dīvāniem un nozuda nomaļākos stūros. Briesmu brīdis tā Olivera kundze bieži vien par šo mirkli pie sevis nodomāja, lai gan parasti tas gadījās kokteiļviesībās, nevis literāros pasākumos, jo pēdējos viņa reti apmeklēja. Briesmas viņu varēja apdraudēt kuru katru brīdi kā persona, kuru tu neatceries, bet kura tevi atceras, vai kāds, ar ko tu nevēlies runāt, bet saproti, ka nevarēsi izvairīties. Šoreiz tā bija liela auguma sieviete. Vareni miesas apmēri, lieli, balti zobi, gatavi kampienam. Persona, ko franču valodā sauktu par une femme formidable* un kurai piemita ne vien briesmīgums franču gaumē, bet arī ārkārtīgs kundziskums angļu stilā. Viņa acīmredzami vai nu pazina Olivera kundzi, vai ari bija apņēmības pilna iepazīties uz vietas un tūlīt. Pēdējais variants

izrādījās īstais, un tā arī viss notika.

*Unc femnie fonnidablc (fr. vai.) briesmīga sieviete.

-    Ak, Olivera kundze, viņa sacīja spalgā balsi. Cik patīkami jūs šodien sastapt! Es tik sen jau to vēlējos! Jūsu grāmatas es gluži vienkārši dievinu. Mans dēls tāpat. Un mans vīrs mēdza uzstāt, lai ceļojumā būtu līdzi vismaz divas jūsu grāmatas. Nāciet, apsēdīsimies! Es jums tik daudz ko vēlos vaicāt.

"Tā gan," Olivera kundze nodomāja, "šī nu gan nepieder pie mana iecienītā sieviešu tipa. Bet tikpat labi tā var būt viņa, kā jebkura cita."

Olivera kundze ļāva. lai viņu ved svešajai dāmai bija policista tvēriens. Viņu pieveda pie neliela, divām personām paredzēta dīvāna, kas stāvēja telpas pretējā stūrī, un viņas jaunā draudzene paņēma piedāvāto kafiju un nolika tasīti ari viņai priekšā.

-  Tā". Nu esam iekārtojušās. Nedomāju, ka jūs zināt manu vārdu. Esmu Bartona-Koksa kundze.

-   Ak, jā, atsaucās Olivera kundze, kā parasti, samulsusi.

Bārlona-Koksa kundze? Vai viņa arī rakstīja grāmatas? Nē, Olivera kundze nudien nespēja par šo sievieti neko atcerēties. Bet vārds šķita dzirdēts. Viņai radās tāda kā attāla nojausma. Grāmata par politiku vai kaut kas tamlīdzīgs? Ne daiļliteratūra, ne kaut kas izklaidei, ne ari detektīvliteratūra. Varbūt augstprātīga intelektuale ar politiskiem aizspriedumiem? Tad sarunai vajadzētu ritēt viegli," Olivera kundze atviegloti nosprieda. "Varu gluži vienkārši ļaut viņai kulstīt mēli, ik pa brīdim iestarpinot: "Cik interesanti!""

-  Jūs patiesi būsiet pārsteigta par to, ko gribu jums sacīt, teica Bārtona-Koksa kundze. Lasot jūsu grāmatas, esmu sapratusi, cik līdzjūtīga jūs esat, cik labi izprotat cilvēka dabu. Un, man liekas, ja vispār ir kāds, kas var atbildēt uz jautājumu, ko vēlos uzdot, tad tā esat jūs.

-   Es, nudien, nezinu… iesāka Olivera kundze, pūlēdamās rast piemērotus vārdus, lai pateiktu, ka nav droša, vai spes pacelties līdz augstumiem, kas no viņas tiek prasīti.

Bārtona-Koksa kundze iemērca kafijas tasē cukura gabaliņu un ar zobiem sasmalcināja to tā, ka plēsoņa sasmalcinātu kaulu. "Laikam gan ziloņkaula zobi," Olivera kundzei galvā pazibēja neskaidra doma. Ziloņkauls? Suņiem ir ziloņkaula zobi, valzirgiem ir ziloņkaula zobi, un, protams, tie ir ari ziloņiem. Milzīgi, vareni ziloņkaula ilkņi. Bārtona-Koksa kundze pa to laiku runāja:

-   Pirmais, kas man jums jāpavaicā lai gan esmu gandrīz pārliecināta, ka nekļūdos -jums ir krustmeita, vai ne? Krustmeita, vārdā Silija Revenskrofta?

-   Ak, patīkami pārsteigta, iesaucās Olivera kundze.

Viņa juta, ka saruna par krustmeitu varbūt varētu izdoties. Viņai bija diezgan daudz krustmeitu un krustdēlu, starp citu, arī. Kļūstot vecākai, Olivera kundzei pa laikam bija jāatzīst, ka nevar viņus visus atcerēties. Viņa bija apzinīgi pildījusi savus krustmātes pienākumus, sūtījusi krustbērniem uz Ziemassvētkiem rotaļlietas, kad viņi vēl bija mazi, apciemojusi viņus un viņu vecākus vai uzņēmusi viesos pie sevis, kamēr viņi auga, varbūt paretam izņēmusi zēnus no skolas un meitenes arī. Un tad pienāca dižās dienas vai nu divdesmit pirmā dzimšanas diena, kad krustmātei jāprotas un jārīkojas, un šai rīcībai jābūt dāsnai, vai kāzu diena, kad bija jāsarūpē kāda dāvana un jādod finansiāla vai cita veida svētība. Pēc tam krustbērni vairāk vai mazāk attālinājās. Viņi apprecējās vai devās uz ārzemēm, ārzemju vēstniecībām, strādāja par skolotājiem ārzemju skolās vai nodarbojās ar kādu sabiedrisku projektu. Lai būtu, kā būdams, viņi pamazām izgaisa no Olivera kundzes dzīves. Viņa priecājās tos redzēt, ja viņi pēkšņi kā tas parasti ari notika atkal parādījās pie apvāršņa. Bet tādās reizēs bija jāpadomā, kad esi viņus redzējusi pēdējo reizi, kā meitas vai dēli viņi ir, kādas saiknes dēļ tevi izvēlējās par krustmāti.

Sllija Revenskrofta, noteica Olivera kundze, piepūlēdama atmiņu, cik spēka. -Jā, jā, protams. Jā, noteikti.

Bet gara acīm viņa nespēja saskatīt Sīlijas Revenskroftas tēlu, tikai kādu ļoti senu notikumu. Kristības. Viņa bija gājusi uz Sīlijas kristībām un dāvanai izvēlējusies ļoti skaistu karalienes Annas laikmeta sudraba kāstuvi. Ļoti skaistu. Tā labi noderēs piena kāšanai, un, ja krustmeitai ievajadzēsies skaidru naudu, viņa to vienmēr varēs pārdot par pieklājīgu summu. Jā, Olivera kundze patiesi ļoti labi atcerējas kāstuvi. Karalienes Annas laikmets tūkstoš septiņi simti vienpadsmitais gads. Britānijas marķējums. Daudz vieglāk bija atcerēties sudraba kafijkannas vai kāstuves, vai kristību krūzes nekā bērnus, kam to visu dāvināja.

-   Jā, viņa teica, jā, protams. Baidos, ka ļoti ilgi neesmu Sīliju redzējusi.

-   Ak, jā. Viņa ir visai impulsīva meitene, sacīja Bārtona-Koksa kundze. Ļoti bieži mainījusi savas idejas. Protams, viņa ir intelektuāla, universitātē viņai veicās ļoti labi, bet viņas politiskie uzskati… Manuprāt, visiem jauniešiem mūsdienās ir politiskie uzskati.

-   Baidos, ka politika man ir diezgan sveša, teica Olivera kundze, kurai poli tika allaž bija šķitusi kā lāsts.

-   Saprotiet, es gribu jums uzticēties. Pateikšu jums skaidri un gaiiši, ko vēlos uzzināt. Esmu pārliecināta, ka neiebildīsiet. Esmu no tik daudziem cilvēkiem dzirdējusi, cik jūs esat laipna un vienmēr gatava izpalīdzēt.

"Diez vai viņa nemēģinās aizņemties no manis naudu," prātoja Olivera kundze. Viņa bija piedzīvojusi neskaitāmas sarunas, kas sākās ar šādu pieeju.

-   Saprotiet, man tas ir ļoti svarīgi. Uzskatu, ka tas ir kaut kas tāds, par ko man noteikti jātiek skaidrībā. Silija, rau gi. precēsies vai domā, ka precēsies ar manu dēlu Desmondu.

-  Ak, patiesi! sacīja Olivera kundze.

-   Vismaz tā viņi šobrīd iedomājušies. Protams, der šo to noskaidrot, un ir kaut kas tāds, ko es ļoti vēlos zināt. Tas ir tāds savāds jautājums, ko gribu uzdot, un es nevaru… nevaru iet un uzdot to kādam svešiniekam. Man neliekas, ka jūs būtu svešiniece, mīļā Olivera kundze.

"Es vēlos, kaut jums tā liktos," domāja Olivera kundze. Tagad viņa sāka kļūt nervoza. Viņa prātoja, vai Sīlijai varētu būt ārlaulībā dzimis bērns, vai ari viņa vēl tikai grasās laist to pasaulē un vai viņai. Olivera kundzei, pienāktos to zināt un visos sīkumos kādam stāstīt. Tas būtu ļoti muļķīgi. "No otras puses," domāja Olivera kundze, "neesmu viņu redzējusi piecus sešus gadus, un viņai jābūt ap mēram divdesmit piecus vai sešus gadus vecai, tā ka nenāksies grūti pateikt, ka es nekā nezinu."

Bārtona-Koksa kundze noliecās uz priekšu un smagi elpoja.

-   Gribu, lai jūs man to pastāstītu, jo esmu pārliecināta, ka jums tas jāzina vai varbūt jābūt labam priekšstatam, ka tas viss notika. Vai Sīlijas māte nogalināja viņas tēvu, vai tas bija Sīlijas tēvs, kas nogalināja viņas māti?

Lai ko Olivera kundze bija gaidījusi, tas noteikti nebija šis jautājums. Viņa neticīgi raudzījās Bārtona-Koksa kundzē, acis plaši iepletusi.

-   Bet es ne…

Viņa aprāvās.

-     Es… es nevaru saprast. Gribēju teikt… kāda iemesla dēļ…

-   Mīļā Olivera kundze, jums jāzina… es domāju, tik ievērojams notikums… Protams, zinu, ka tagad pagājis ilgs laiks, šķiet, vismaz desmit, divpadsmit gadu, bet toreiz tas piesaistīja lielu uzmanību. Esmu pārliecināta, ka jūs atcerēsieties, jums jāatceras.

Olivera kundzes smadzenes drudžaini darbojās. Sīlija bija viņas krustmeita. Tas atbilda patiesībai. Sīlijas māte… jā, protams. Sīlijas māte bija Mollija Prestone-Greja, Olivera kundzes draudzene, tiesa, ne pārāk tuva, un, protams, viņa bija apprecējusi kādu karavīru, jā kā gan viņu sauca sers Kaut Kāds Revenskrofts. Vai varbūt viņš bija vēstnieks?

Savādi, ka cilvēks nevar atcerēties tādas lietas. Viņa pat nevarēja atcereties. vai pati nav bijusi Mollijas līgavas māsa. Olivera kundze domāja, ka ir bijusi. Diezgan smalkas laulības Gvardes kapelā vai tamlīdzīgi. Bet viss tik ļoti aizmirstas. Un pēc tam viņa ar tiem abiem nebija likusies gadiem ilgi viņi bija kaut kur ārzemēs. Vidējos Austrumos? Persijā? Irākā? Kādu laiku Ēģiptē? Malajā? Ļoti reti, kad viņi ciemojās Anglijā, Olivera kundze atkal viņus sastapa. Bet ar viņiem bija tāpat kā ar fotogrāfijām, ko aplūkojam. Ir neskaidra nojausma, kas tie par cilvēkiem. kuri redzami attēlā, bet fotogrāfija tā izbalojusi, ka īstenībā nav iespējams viņus nedz pazīt, nedz atcerēties. Un Olivera kundze tagad nevarēja atcerēties, vai seram Kaut Kādam Revenskroftam un lēdijai Revenskroftai, dzimušai Molli jai Prestonei Grejai, ir bijusi liela nozīme viņas dzīvē. Olivera kundze tā nedomāja. Bet… Bārtona-Koksa joprojām lūkojās uz viņu. Lūkojās tā, it kā viņai liktu vilties Olivera kundzes savoir-faire[1] trūkums, viņas nespēja atcerēties to, kas nepārprotami bija bijis cause celēbre[2].

-   Kādu nogalināja? Jūs domājat kāds no viņiem gāja bojā nelaimes gadījumā?

-   Ak. nē. Ne jau nelaimes gadījums. Tas notika vienā no tām mājām pie juras. Komvelā, man šķiet. Kādā vietā, kur ir klintis. Lai nu kā, viņiem tur bija māja, un viņus abus atrada uz klints. Viņi bija nošauti, vai zināt. Bet nebija nekā tāda, kas ļautu policijai noteikt, vai sieva nošāvusi vīru un tad pati nošāvusies, vai virs nošāvis sievu un tad nobeidzis sevi. Viņi noņēmās ar pierādījumiem lodēm un dažādām citām lietām, bet tas bija ļoti grūti. Tad nosprieda, ka tā varētu būt vienošanās par kopīgu pašnāvību, un… esmu aizmirsusi, kāds bija spriedums. Laikam, ka tā varētu būt nonāvēšanās aiz neuzmanības vai kaut kas tādā garā. Bet visi, protams, zināja, ka tas bija darīts ar nolūku, un tajā laikā, protams, klīda daudzi nostāsti…

-    Iespējams, tie visi bija izdomājumi, cerīgi ieminējās Olivera kundze, cenzdamās atcerēties kaut vienu no šiem nostāstiem. Ja vien viņa to varētu!

-   Jā, varbūt. Varbūt. To ir grūti pateikt, es zinu. Klīda valodas par strīdu, kas noticis vai nu tajā pašā dienā, vai dienu iepriekš, tika baumots par citu vīrieti, un, protams, bija ari parastas runas par citu sievieti. Un neviens tā ari neuzzināja, kas notika patiesībā. Domāju. ka lieta tika notušēta lielākoties tāpēc, ka ģenerālis Revenskrofts ieņēma diezgan augstu stāvokli. Man šķiet, tika mēļots arī par to, ka togad viņš uzturējies psihiatriskajā privātklīnikā, bijis ļoti nomākts vai tamlīdzīgi un patiesībā nav apzinājies, ko dara.

-   Nudien baidos, stingrā balsī teica Olivera kundze, ka man jāsaka es par to nekā nezinu. Jā, es atminos tagad, kad jūs par to runājat, ka bija tāds gadījums, atceros ari vārdus un to, ka pazinu šos cilvēkus, taču nekad neesmu zinājusi, kas tur notika, un patiešām nedomāju, ka man būtu kaut vismazākā nojauta…

"Un patiesi tā ir," domāja Olivera kundze, vēlēdamās, kaut būtu gana drosmīga, lai pateiktu: "Kā Jums pietiek bezkaunības vaicāt man kaut ko tādu, ko es nezinu."

-   Man ir ļoti svarīgi to zināt, sacīja Bārtona-Koksa kundze.

Viņas acis bija cietas kā marmors, un to skatiens kļuva ass.

-    Tas ir svarīgi, saprotiet, jo mans zēns, mans mīļais zēns grib precēt Sīliju.

-   Baidos, ka nevaru jums palīdzēt, teica Olivera kundze. Nekad neko par šo lietu neesmu dzirdējusi.

-   Bel jums ir jāzina, sacīja BārtonaKoksa kundze. Es domāju… jūs taču rakstāt tos brīnišķīgos stāstus, jūs par noziegumiem zināt visu. Zināt, kas izdara noziegumus un kāpēc, un esmu pārliecinātā, ka visi ir gatavi jums pavēstīt vienu stāstu pēc otra, jo cilvēki tik daudz domā par tādām lietām.

-   Es neko nezinu, Olivera kundzes balss vairs neskanēja pārāk pieklājīgi, viņas tonī nepārprotami bija saklausāma nepatika.

-   Bet jūs taču saprotat, ka cilvēks nezina, pie kā griezties, kam vaicāt. Nevar iet uz policiju pēc visiem šiem gadiem, un nedomāju arī, ka viņi kaut ko stāstītu, jo savulaik nepārprotami centās šo gadījumu noklusēt. Bet es uzskatu, ka ir svarīgi uzzināt patiesību.

-   Es tikai rakstu grāmatas, Olivera kundze vēsi sacīja. Un tajās ir vienīgi izdomājumi. Man nav nekādu personisku zināšanu par noziegumiem un domu par kriminoloģijas jautājumiem. Baidos, ka nevarēšu jums nekūdi palīdzēt.

-   Bet jūs varētu pavaicāt savai krustmeitai. Jūs varētu to pavaicāt Sīlijai.

-   Pavaicāt Silijai!

Olivera kundze atkal plati iepleta acis.

-    Nesaprotu, kā es to varētu izdarīt. Viņa bija protams, viņai bija jābūt vēl bērnam, kad notika šī traģēdija.

-  Ak, domāju, ka viņa tomēr par to zina visu, teica Bārtona-Koksa kundze. Bērni vienmēr zina visu. Un jums viņa izstāstīs. Esmu pārliecināta, ka jums viņa izstāstīs.

-   Manuprāt, būtu labāk, ja jūs viņai pati to pavaicātu, sacīja Olivera kundze.

-   Nedomāju, ka no tiesas varētu to darīt, atbildēja Bārtona-Koksa kundze. Saprotiet, Desmondam tas varētu arī nepatikt. Viņš ir diezgan… jūtīgs attiecībā uz visu, kas saistīts ar Sīliju, un es nudien nedomāju, ka… nē… esmu pārliecināta, ka jums viņa izstāstītu.

-    Man patiesi nenāk ne prātā viņai par to jautāt, teica Olivera kundze.

Viņa izlikās, ka paskatās pulksteni.

-   Ak vai, viņa sacija, cik ilgu laiku prasījušas šīs burvīgās brokastis. Tagad man jāskrien, norunāta loti svarīga tikšanas. Uz redzēšanos, ē, Bedlija-Koksa kundze, loti žēl, ka nevaru jums palīdzēt, bet šādas lietas ir tik delikātas un… starp citu, vai, jūsuprāt, tam patiešām ir tik liela nozīme?

-  Ak, domāju, ka tas izšķir visu.

Tajā brīdī garām gāja kāda literatūras

darbiniece, ko Olivera kundze labi pazina. Olivera kundze pielēca kājās un satvēra viņu aiz rokas.

-    Luīze, dārgā, cik patīkami tevi redzēt. Nebiju pamanījusi, ka esi šeit .

-   Ak, Ariadne, tik sen neesmu ar tevi tikusies. Esi kļuvusi daudz slaidāka, vai ne?

-   Tu vienmēr saki man tādas laipnības, teica Olivera kundze un, paņēmusi draudzeni zem rokas, attālinājās no vietas, kur bija sēdējusi. Man jāsteidzas prom, jo esmu norunājusi tikšanos.

-   Šķiet, ka tevi aizkavēja tā briesmīgā sieviete, vai ne? sacīja viņas draudzene, pār plecu atskatīdamās uz Bārtona-Koksa kundzi.

-  Viņa man uzdeva visdīvainākos jautājumus, atzinās Olivera kundze.

-  Ak tā. Vai nezināji, kā uz tiem atbildēt?

-   Nē. Turklāt tie neattiecās uz mani. Es par tiem nekā nezinu. Lai nu kā, es ari negribētu atbildēt.

-   Vai viņa jautāja par kaut ko interesantu?

-     Domāju gan, atbildēja Olivera kundze, ļaujot prātā rosīties jaunai domai. Domāju gan, ka tas varētu būt interesanti, tikai…

-   Viņa ceļas kājās, droši vien vajās tevi, teica Olivera kundzes draudzene. Nāc, iesim! Gādāšu, lai tu tiec no šejienes prom, aizvedīšu, kurp vēlies, ja vien tevi ārā negaida automobilis.

-   Es nekad Londonā nebraucu ar automobili, šeit ir tik grūti to novietot.

-   Zinu. Pilnīgs bezceris.

Olivera kundze veica pienācīgo atvadu ceremoniju. Pateicības, dāsni cieņas apliecinājumi, un nu jau automobilis meta loku pa Londonas skvēru.

-   Itonas terase, vai ne? sacīja laipnā draudzene.

-  Jā, atsaucās Olivera kundze, bet tagad man jābrauc… šķiet, ka uz Vaitfraiersas namiem. Nevaru lāgā atcerēties, kā to vietu sauc, bet zinu, kur tā atrodas.

-   Ak, tie daudzdzīvokļu nami. Tādas modernas celtnes. Ļoti taisnstūrainas un ģeometriskas.

-  Tieši tā. teica Olivera kundze.

OTRA NODAĻA Pirmo reizi tiek pieminēti ziloņi

Tā kā Olivera kundzei neizdevās sastapt Erkilu Puaro mājās, nācās zvanīt viņam pa telefonu.

-  Vai jūs gadījuma pēc šovakar nebūsit mājās? jautāja Olivera kundze.

Viņa sēdēja pie telefona, un viņas pirksti nervozi bungoja pa galdu.

-  Vai jūs būtu…

-    Ariadne Olivera, sacīja Olivera kundze, kas vienmēr jutās pārsteigta, kad bija jānosauc savs vārds, jo viņa allaž sagaidīja, ka visi draugi pazīs viņas balsi, tiklīdz būs to izdzirduši.

-   Jā, visu vakaru būšu mājās. Vai tas nozīmē, ka man būs tas prieks sagaidīt j ū su apciemoj umu?

-   Cik laipni, ka jūs to tā uztverat, teica Olivera kundze. Tikai nezinu, vai tas jums sagādās tādu prieku.

-   Man vienmēr ir prieks jūs redzēt, chcrc madame[3].

-    Nezinu vis, sacīja Olivera kundze. Iespējams, ka es jūs… apgrūtināšu. Uzdošu jautājumus. Gribu dzirdēt jūsu viedokli kādā lietā.

-   To es vienmēr esmu gatavs visiem izklāstīt, teica Puaro.

-   Kaut kas ir atklājies, sacīja Olivera kundze. Kaut kas nomācošs, un es nezinu, ko lai ar to iesāku.

-  Un tāpēc jūs nāksiet un apciemosiet mani. Esmu glaimots. Ārkārtīgi glaimots.

-   Kāds laiks manam apciemojumam būtu vispiemērotākais? vaicāja Olivera kundze.

-    Pulksten deviņos. Mēs varbūt iedzersim kopā kafiju, ja vien jūs nedodat priekšroku granāt ābolu sīrupam vai Sirop de Cassis[4]. Bet ne. tie jums negaršo. Es atceros.

-    Džordž, Puaro teica savam nenovērtējamajam kalpotājam, mums šovakar būs tas prieks uzņemt Olivera kundzi. Būtu vajadzīga kafija, es domāju, un varbūt kāds liķieris. Nekad neesmu drošs par to, kas viņai garšo.

-   Esmu viņu redzējis dzeram ķiršu liķieri. ser.

-   Un, es domāju, arī creme dc menlhc. Bet ķiršu liķieris, manuprāt, ir tas, kam viņa dod priekšroku. Ļoti labi, sacīja Puaro. Lai tā būtu.

Olivera kundze ieradās tieši norunātajā laikā. Ēzdams pusdienas, Puaro bija prātojis, kas pamudinājis Olivera kundzi viņu apciemot un kāpēc viņa tā .šaubās par to, ko dara. Vai viņa nāks ar kādu grūtu problēmu, vai varbūt iepazīstinās viņu ar kādu noziegumu? Puaro ļoti labi zināja, ka no Olivera kundzes var sagaidi! jebko. Visikdienišķāko un visneparastāko. Varētu teiki, ka viņai kā viens, ta otrs ir vienlīdz svarīgs. Tagad viņa ir noraizējusies. "Labi," Puaro pie sevis nosprieda. Ar Olivera kundzi viņš sapratīsies. Viņš vienmēr spēja saprasties ar Olivera kundzi. Reizēm viņa Puaro tracināja.

Vienlaikus viņš bija Olivera kundzei patiesi pieķēries. Viņi kopā bija daudz ko piedzīvojuši un izmēģinājuši. Vēl šorīt Puaro bija par viņu kaut ko lasījis avīzē vai varbūt (ā bija vakara avīze? Jāmēģina atcerēties, pirms viņa ierodas. Tikko Puaro tas bija izdevies, kalpotājs ziņoja, ka Olivera kundze ir klāt.

Viņa ienāca istabā, un Puaro uzreiz secināja, ka nav kļūdījies Olivera kundze patiešām bija noraizējusies. Viņas visai sarežģītā matu sasuka izskatījās sajaukta, jo viņa bija drudžainā nemierā laidusi caur to pirkstus, kā reizēm mēdza darīt. Puaro visādi izrādīja prieku par dāmas ierašanos, apsēdināja viņu krēslā, ielēja kafiju un pasniedza glāzīti ar ķiršu liķieri.

-   Ak! iesaucās Olivera kundze, nopūzdamās kā cilvēks, kas sajutis atvieglojumu. Sagaidu, ka uzskatīsiet mani par šausmīgu muļķi, bet tomēr…

-    Redzu vai, pareizāk sakot, redzēju avīzē ziņu, ka šodien esat apmeklējusi literārās brokastis. Slavenās rakstnieces. Kaut kas tādā garā. Biju domājis, ka jūs šādos pasākumos nekad nepiedalāties.

-   Parasti jau ne, teica Olivera kundze, un es to nekad vairs nedarīšu.

-   Ak tā. Jums tas sagādāja lielas ciešanas?

Puaro bija pati līdzjūtība.

Viņš zināja, kas mulsina savu viešņu. Ekstravagantie grāmatu cildinājumi mūždien satrauca autori. Kā Olivera kundze reiz bija viņam atzinusies, viņa nekad nezināja, kā īsti uz tiem atbildēt.

-  Jums tur nepatika?

-   Līdz zināmam brīdim patika gan, Oli vera kundze atbildēja, un tad notika kaut kas ļoti nomācošs.

-   Ak, jā. Un tādēļ jūs esat atnākusi pie manis.

-   Jā, bet es patiešām nezinu, kāpēc. Proti, tam ar jums nav nekāda sakara, un es nedomāju, ka tas jūs varētu ieinteresēt. Un mani arī tas īstenībā neinteresē. Iespējams, man pat nevajadzēja nākt šurp, lai uzzinātu, ko jūs domājat. Liii uzzinātu… ko jūs darītu, ja būtu manā vieta.

-    Šis pēdējais jautājums ir ļoti sarežģīts, sacīja Puaro. Man ir skaidrs, kā es, Erkils Puaro, rīkotos jebkurā situācijā, bet, lai cik labi es jūs pazītu, nespēju iedomāties, kā rīkotos jūs.

-  Jums šobrīd jau vajadzētu būt kādām priekšstatam, teica Olivera kunļ dze. Jūs mani pazīstat pietiekami ilgu laiku.

-  Būs kādi divdesmit gadi?

-   Ak, es nezinu. Nevaru atcerēties ne gadus, ne datumus. Man viss sajūk. Atceros 1939. gadu, jo tad sākās karš, un atceros citus datumus, kas saistīti ar kaut ko savādu, bet juceklīgi.

-   Lai būtu, ka būdams, jūs aizgājāt uz literārajām brokastīm. Un jums tās nekādu lielo prieku nesagādāja.

-   Brokastis mani iepriecināja, bet tas notika pēc tam…

-  Cilvēki jums kaut ko sarunāja, sacīja Puaro, laipni kā ārsts, kas vēlas dzirdēt simptomus.

-    Patiesībā viņi vēl tikai gatavojās ar mani runāt. Pēkšņi viena no tām lielajām, kundziskajām sievietēm, kas allaž pamanās gūt pār visiem virsroku un spēj radīt viņos neērtības sajūtu labāk nekā jebkurš cits, metās man virsū. Tā. kā to darītu cilvēks, kas grib noķert tauriņu vai ko tamlīdzīgu, tikai viņai būtu bijis vajadzīgs tauriņu ķeramais tīkls. Viņa mani aiztrenca lidz dīvānam, apsēdināja un tad sāka ar mani runāt, vispirms apvaicādamās par manu krustmeitu.

-   Ak tā. Vai ši krustmeita ir jums mīļa?

-   Neesmu viņu redzējusi jau daudzus gadus, teica Olivera kundze, nevaru uzturēt saikni ar viņiem visiem. Un tad tā sieviete man uzdeva ārkārtīgi satraucošu jautājumu. Viņa gribēja, lai es… ak vai cik man grūti to stāstīt…

-    Nē, tas nemaz nav grūti, Puaro laipni iebilda. Tas ir pavisam viegli. Agri vai vēlu visi man visu izstāsta. Esmu tikai kāds ārzemnieks, tā ka nav no svara, ko es par to nodomāšu. Tas ir viegli tāpēc, ka esmu ārzemnieks.

-  Jā, ar jums runāt ir diezgan viegli. Olivera kundze piekrita. Saprotiet, viņa man jautāja par meitenes tēvu un māti. Vai māte nogalinājusi tēvu, vai tēvs māti.

-   Piedodiet? teica Puaro.

-    Ak, es zinu, ka tas izklausās pēc murgiem. Tobrīd es domāju, ka tic arī ir murgi.

-   Vai nu jūsu krust meitas māte nogalināja viņas tēvu. vai arī viņas tēvs nogalināja viņas māti…

-  Tieši tā, sacīja Olivera kundze.

-    Bet vai tā tiešām bija? Viņas tēvs nogalināja viņas māti, vai viņas māte nogalināja viņas tēvu?

-  Viņus abus atrada nošautus, teica Olivera kundze. Klintsaugšā. Nevaru atcerēties, vai tas bija Kornvelā, vai Korsikā. Kādā tamlīdzīgā vietā.

-  Tad jau tas, ko šī sieviete sacīja, izrādās taisnība?

Jā, daļēji. Tas notika pirms daudziem gadiem. Bet kāpēc viņa nāca pie manis?

-    Tikai tāpēc, ka jūs esat detektīvstāstu rakstniece, sacīja Puaro. Viņa, bez šaubām, teica, ka jūs par noziegumiem zināt visu. Šis notikums bija īsts, vai ne?

-   Jā gan. Tā nebija nekāda abstrakta prātošana par to, ko vajadzētu darīt vai kāda būtu pienācīgā procedūra, ja jūsu māte būtu nogalinājusi jūsu tēvu vai jūsu tēvs būtu nogalinājis jūsu māti. Nē, tas ir kaut kas tāds, kas patiešam noticis. Domāju, būs labāk, ja izstāstīšu jums pilnīgi visu, ko zinu. Es gan nevaru visu atcerēties, bet tolaik par šo notikumu daudz runāja. Tas bija apmēram… ak, domāju, ka pagājuši vismaz divpadsmit gadi. Un, kā jau teicu, atceros cilvēku vārdus, jo es viņus patiešām pazinu. Ar to sievieti kopā mācījos skolā, mēs bijām gluži labi pazīstamas. Bijām draudzenes. Tas bija plaši izdaudzināts notikums par to rakstīja visās avīzēs. Sers Elisters Re venskrofts un lēdija Revenskrofta. Ļoti laimīgs pāris. Viņš bija pulkvedis vai ģenerālis, sieva viņu visur pavadīja, un viņi bija ceļojuši pa visu pasauli. Tad viņi nopirka to māju šķiet, ka tas bija kaut kur ārzemēs, bet nevaru atcerēties. Un tad avīzēs pēkšņi parādījās ziņa par šo notikumu. Vai nu viņus bija nogalinājis kāds cits tīši vai nejauši, vai arī viņi bija nogalinājuši viens otru. Domāju, ka tas bija izdarīts ar revolveri, kas gadiem ilgi glabājās mājās, un… Ak. labāk stāstīšu jums to, ko varu atcerēties.

Mazliet saņemot sevi rokās, Olivera kundzei izdevās sniegt Puaro vairāk vai mazāk skaidru resunie par to. kas viņai bija sacīts. Puaro laiku pa laikam šo to precizēja.

Bet kāpēc? viņš beidzot vaicāja. Kāpēc ši sieviete to gribēja uzzināt?

Rčsumc (IV. vai.) kopsavilkums.

-   Lūk, tieši to es gribu noskaidrot, tei ca Olivera kundze. Šķiet, ka es varētu sameklēt Sīliju. Viņa joprojām dzīvo Londona. Vai varbūt Kembridžā, vai Oksfordā domāju, ka viņai ir zinātniskais grāds un viņa vai nu lasa lekcijas, vai pasniedz stundas kādā no šādām vietām. Viņa ir ļoti moderna. Draudzējas ar tiem garmatainajiem, kas valkā tās savādās drānas. Šaubos, vai viņa lieto narkotikas. Viņai klājas gluži labi, paretam es saņemu ari kādu ziņu. Proti, viņa atsūta kartiņu uz Ziemassvētkiem. Cilvēkam jau nav visu laiku jādomā par saviem krustbērniem. Viņai ir divdesmit pieci vai divdesmit seši gadi.

-   Precējusies nav?

-   Nē. Acīmredzot viņa precēsies vai vismaz domā to darīt ar… kāds bija tās sievietes vārds?… Ak, jā, ar Britla… nē… ar Bārtona-Koksa kundzes dēlu.

-    Un Bārtona-Koksa kundze neveļas, lai viņas dēls precētu šo meiteni, jo viņas tēvs ir nogalinājis viņas māti vai viņas māte ir nogalinājusi viņas tēvu?

-   Es tā domāju, sacīja Olivera kundze. Tas ir vienīgais, kas man nāk prātā. Bet kāda te vairs nozīme, kurš kuru? Ja viens no jūsu vecākiem nogalinājis ot ru, vai tā puiša mātei, ar ko gatavojaties precēties, nevajadzētu būt vienalga, kā tas īsti noticis?

-   Tā varētu gan domāt, teica Puaro. Tas ir… jā, vai zināt, tas ir diezgan interesanti. Es negribēju sacīt, ka interesanti ir tas, kas notika ar seru Elisteru Revenskroftu vai lēdiju Revenskroftu. Šķiet, ka es arī kaut ko neskaidri atceros ak, tas vai nu bija šis, vai cits, līdzīgs gadījums. Bet Bārtona-Koksa kundzes uzvedība ir ļoti dīvaina. Varbūt viņai ar galvu viss nav kārtībā. Vai viņa ļoti mīl savu dēlu?

-   Iespējams, atbildēja Olivera kundze. Iespējams, ka viņa vispār negrib, lai viņš precētos ar šo meiteni.

-  Tāpēc, ka viņa varētu būt mantojusi slieksmi nogalināt vīrieti, ar ko ir precējusies?

-    Kā lai es to zinu? sacīja Olivera kundze. Šķiet, ka viņa domā es varu viņai kaut ko pastāstīt, bet viņa man nav pastāstījusi pietiekami daudz, vai ne? Bet kā jums šķiet? Kas aiz tā visa slēpjas? Ko tas nozīmē?

-     Gandrīz būtu interesanti to noskaidrot. teica Puaro.

-   Tāpēc jau esmu pie jums atnākusi, teica Olivera kundze. Jums patīk noskaidrot. īpaši notikumus, kuriem jūs sākotnēji neredzat jēgu. Kuriem neviens neredz jēgu.

-Vai domājat, ka Bārtona-Koksa kundze kaut kam dotu priekšroku? vaicāja Puaro.

-  Jūs gribat sacīt vai viņai labāk patiktu, ja vīrs būtu nogalinājis sievu, vai ja sieva būtu nogalinājusi vīru? Es tā nedomāju.

-   Nu, ko, sacīja Puaro. Es saprotu jūsu dilemmu. Tas ir ļoti intriģējoši. Jūs atgriežaties mājās no sarīkojuma. Jūs ir lūguši izdarīt kaut ko sarežģītu, gandrīz neiespējamu, un jūs tagad prātojat, kāda varētu būt pareizā rīcība.

-  Un kāda tā, jūsuprāt, varētu būt? jautāja Olivera kundze.

-   Man nav viegli atbildēt, teica Puaro. Neesmu sieviete. Sieviete, kuru jūs patiesībā nepazīstat, kuru satikāt tajā sarīkojumā, griezās ar šo problēmu pie jums, lūdzot to noskaidrot, bet neminēja saprotamu iemeslu.

-   Pilnīgi pareizi, sacīja Olivera kundze. Un ko lai Ariadne tagad dara? Citiem vārdiem sakot, ko lai dara kāda A., ja jūs lasītu par šo problēmu avīzē?

-   Domāju, ka ir trīs varianti, kā A. varētu rīkoties, teica Puaro. A. var uzrakstīt Bārtona-Koksa kundzei zīmīti, kurā būtu sacīts: "Man ļoti žēl, bet es nudien uzskatu, ka nevaru jums šajā lieta palīdzēt" vai vienalga, kādos vārdos jūs šo ziņu ietērptu. Otrs variants. Jūs sazināties ar savu krustmeitu un pastāstāt viņai, ko nojums lūdza tā puiša vai jaunā vīrieša, vai kas viņš arī būtu māte, ar kuru viņa domā precēties. Tad atklāsies, vai viņai ir kāda nojausma, vai arī jaunais vīrietis meitenei kaut ko ir stāstījis par to, ko viņa māte ieņēmusi galvā. Un būs vēl ari citi interesanti atklājumi, piemēram ko šī meitene domā par sava izredzētā māti. Trešais, ko jūs varat darīt un to arī es jums visādā ziņā ieteiktu…

-  Es zinu, teica Olivera kundze, tas izsakāms ar vienu vārdu.

-  Neko, sacīja Puaro.

-  Tieši tā, teica Olivera kundze. Zinu, ka tā būtu visvienkāršākā un vispareizākā rīcība. Nedarīt neko. Tā būtu sasodīta nekaunība iet pie meitenes, kas ir mana krustmeita, un stāstīt, ko viņas nākamā vīramāte, apkārt staigādama, cilvēkiem vaicā un prašņā. Bet…

-   Zinu, teica Puaro, tā ir cilvēciska ziņkāre.

-    Gribu zināt, kāpēc tā briesmīgā sieva pienāca pie manis un to visu sarunāja, sacīja Olivera kundze. Kad es to zināšu, varēšu atslābināties un visu aizmirst. Bet… kamēr es nezinu…

-    Jā, teica Puaro, jūs nevarēsiet gulēt. Naktīs trūksieties augšā, un, cik es jūs pazīstu, varu teikt, ka jums būs visneparastākās un ekstravagantākās idejas, kuras jūs, iespējams, drīz vien iestrādāsiet visaizraujošākajā detektīvstāstā. Intriģējošā trillerī. Tajā būs pilnīgi viss.

-   Domāju, ka es to varētu, ja uztvertu visu tādā veidā, sacīja Olivera kundze.

Viņas acis kaut kas tikko manāmi ieplaiksnījās.

-   Atmetiet šo domu, teica Puaro. Šo sižetu būs loti grūti izstrādāt līdz galam. Šķiet, ka tam nav saprātīga izskaidrojuma.

-   Bet es gribētu pārliecināties, ka nav saprātīga izskaidrojuma.

-   Cilvēciskā ziņkārība, noteica Puaro. Tā ir tik interesanta parādība.

Viņš nopūtās.

-    Ja tā padomā, cik daudz mēs tai esam pateicību parādā vēstures gaitā. Ziņkārība. Nezinu, kurš to izgudrojis. Parasti tā tiek saistīta ar kaķi. Ziņkārība kaķi iznīcināja. Bet es gan teiktu, ka ziņkārības izgudrotāji ir grieķi. Viņi gribēja zināt. Pirms viņiem, cik saprotu, neviens neko daudz zināt negribēja. Ļaudis vēlējās zināt tikai to, kādi likumi valda tajā valstī, kurā viņi dzīvo, un kas jādara, lai paglābtos no galvas nociršanas vai uzduršanas uz pīķa, vai kādām citām nepatikšanām. Bet viņi vai nu pakļāvās, vai nepakļāvās. Viņi negribēja zināt, kāpēc. Bet kopš tā laika daudzi cilvēki ir gribējuši zināt, kāpēc, un ši iemesla dēļ daudz kas ir noticis. Kuģi, vilcieni, lidaparāti, atombumba un penicilīns, un zāles visādām kaitēm. Mazs zēns vēro, kā tvaiks cilā tā katla vāku, kurā māte vāra ēdienu. Un tam seko vilcieni, kuru dēļ pēc zināma laika sākas dzelzceļnieku streiki un viss pārējais. Un tā tālāk, un tā tālāk.

-    Pasakiet man likai vienu, teica Olivera kundze, vai es, jūsuprāt, esmu tāds briesmīgs cilvēks, kas visur bāž savu degunu?

-   Nē, tā es nedomāju, atbildēja Puaro. Visumā neuzskatu jUs par ipaši ziņkārīgu sievieti. Bet varu itin labi iedomāties, kā jūs satraucaties literārā sarīkojumā, enerģiski atvairot pārliecīgās laipnības un cildinājumus. Jūs tur nonākat ļoti kutelīgas dilemmas priekšā un sajūtat stipru nepatiku pret personu, kas jūs tiktāl novedusi.

-  Jā. Viņa ir ļoti apgrūtinoša, loti nepatīkama sieviete.

Šī pagātnē notikusi slepkavība… vīrs un sieva, par kuriem visi domāja, ka viņiem ir labi kopā, un nekādas pazīmes neliecināja, ka būtu bijusi kāda ķilda. Pēc jūsu vārdiem, nekāds šī notikuma cēlonis presē netika minēts, vai ne?

-    Viņi bija nošauti. Jā, viņi bija nošauti. Tā varēja būt vienošanas par kopīgu pašnāvību. Manuprāt, policija iesākumā bija tieši tādās domās. Protams, pēc visiem šiem gadiem neko vairs nav iespējams uzzināt.

-   Ak, nē, sacīja Puaro. domāju, ka te varētu gan šo to noskaidrot.

-   Jūs gribat teikt ar jūsu nepārspējamo draugu palīdzību?

-    Es varbūt nesauktu viņus par nepārspējamiem. Bet viņi var sadabūt dažus protokolus, sameklēt atskaites, kuras tajā laikā sniegtas par šo noziegumu, man varētu būt pieejami zināmi dokumenti…

-   Jūs varētu visu noskaidrot, cerīgi teica Olivera kundze, un tad izstāstīt man.

-   Jā, sacīja Puaro, domāju, ka varu jums vismaz palīdzēt uzzināt faktus, kas attiecas uz šo lietu. Tas tomēr prasīs mazliet laika.

-    Saprotu ja jūs to darīsiet, un es vēlos, lai jūs to darītu, man ir kaut kas jādara pašai. Man jātiekas ar to meiteni, jānoskaidro, vai viņa kaut ko zina par to visu, jājautā, vai viņa grib, lai pasūtu tās nākamo vīramāti vienu māju tālāk, vai ir kāda iespēja viņai palīdzēt. Un man gribētos redzēt ari to puisi, ar ko viņa grasās precēties.

-   Pilnīgi pareizi, uzslavēja Puaro. Lieliski!

-   Un es domāju, teica Olivera kundze, varētu būt ari cilvēki…

Viņa aprāvās un sarauca pieri.

-    Nedomāju, ka no tiem būs pārāk liela jēga, sacīja Erkils Puaro. Šis ir pagātnes notikums, kas savulaik varbūt bijis eau.se cclebre. Bet, ja tā padomā, kas gan ir cause celcbrc. ja nenonāk līdz pārsteidzošam denouement*, kā šajā gadījumā tomēr nav noticis. Neviens to neatceras.

-    Jā, teica Olivera kundze, tā ir taisnība. Kādu laiku par to lietu daudz rakstīja avīzēs un runāja, un tad tā gluži vienkārši… pakāpeniski izgaisa. Kā jau tas mēdz notikt. Kā ar to meiteni, par kuru rakstīja pirms dažām dienām. Jūs jau zināt viņa izgāja no mājām un vairs neatgriezās. Tas notika pirms pieciem vai sešiem gadiem, un nu pēkšņi mazs zēns, rotaļādamies smilšu kaudzē, grants karjerā vai tamlīdzīgā vietā, gluži negaidot atrod viņas līķi. Pēc pieciem vai sešiem gadiem.

-  Tā notiek, sacīja Puaro. Tad, izpētot līķi, atliek secināt, cik ilgs laiks pagājis kopš nāves iestāšanās un kas tieši noticis liktenīgajā dienā. Saliekot šos

faktus kopā un pārskatot dokumentus par dažādiem līdzīgiem gadījumiem, galu galā var izdoties atrast slepkavu. Bet jūsu problēma ir sarežģītāka, jo atbilde var būt viena no divām: vai nu virs juta nepatiku pret sievu un gribēja likt no tās vaļā, vai sieva ienīda viru, vai ari viņai bija mīļākais. Tādējādi tas varēja būt gan noziegums mīlestības dēļ, gan kaut kas pavisam cits. Lai nu kā, par to mēs neko neuzzināsim. Ja policija savulaik netika nekādā skaidrībā, tas nozīmē, ka motīvam jābūt ļoti sarežģītam, un to nav viegli pamanīt. Ši iemesla dēļ tas ir palicis kā mīkla deviņu dienu garumā, un viss.

-  Domāju, ka varu aiziet pie viņu meitas. Tieši uz to tā briesmīgā sieva mani mudināja viņa gribēja, lai mēs satiekamies. Viņa domāja, ka meitene kaut ko zina… Jā, meita būtu varējusi zināt, teica Olivera kundze. Bērni mēdz daudz ko zināt. Visneparastākās lietas.

-  Vai jums ir kāds priekšstats, cik veca jūsu krustmeita bija tajā laikā?

-   Uzreiz nevaru to pateikt. Manuprāt,' viņai varēja būt deviņi vai desmit gadi, bet varbūt viņa bija vecāka, nezinu. Domāju, ka viņa tajā laikā bija skolā, prom no mājām. Bet tās var izrādīties tikai manas fantāzijas, ņemot vērā grāmatas, ko lasu.

-    Un jūs domājat, ka Bārtona-Koksa kundze vēlējās panākt, lai jūs iegūstat informāciju no meitenes? Varbūt meitene kaut ko zina, varbūt kaut ko ir teikusi tās sievietes dēlam, un dēls to izstāstījis savai mātei. Pieņemu, ka Bārtona-Koksa kundze mēģināja pati meiteni iztaujāt un cieta neveiksmi, bet tad iedomājās, ka šo informāciju varētu iegūt slavenā Olivera kundze, būdama gan krustmāte, gan persona, kurai netrūkst zināšanu par visādiem noziegumiem. Tomēr es joprojām nesaprotu, kālab priekš viņas tam ir tik liela nozīme, sacīja Puaro. Un man nešķiet, ka pēc tik ilga laika vēl varētu palīdzēt tie, ko jūs nenoteikti saucat par "cilvēkiem", viņš piebilda. Vai tad kāds varētu vel ko atcerēties?

-   Es domāju, ka viņi to varētu, teica Olivera kundze.

-   Jūs mani pārsteidzat, sacīja Puaro, uzlūkodams viņu ar diezgan apmulsušu skatienu. Vai cilvēki tiešām atceras?

-   Patiesībā es domāju par ziloņiem. atbildēja Olivera kundze.

-   Par ziloņiem?

Tāpat kā bieži vien agrāk, ari šoreiz Puaro klusībā nosprieda, ka Olivera kundze, nudien, ir visneaprēķināmākā sieviete. Kapēe viņa piepeši ierunājās par ziloņiem?

-   Vakar tajās brokastis es domāju par ziloņiem, teica Olivera kundze.

-  Kāpēc jūs domājāt par ziloņiem? jautāja Puaro ar ziņkāres pieskaņu balsī.

-   Taisnību sakot, es domāju par zobiem. Cilvēks mēģina ēst visāda veida barību, un… ja jums ir mākslīgie zobi… nu, jums tas neizdodas pārāk labi. Saprotiet, ir jāzina, ko drīkst un ko nedrīkst ēst.

-   Ak! Puaro sacīja ar dziju nopūtu. Jā, jā. Tie zobārsti… Viņi jau var izdarīt daudz jūsu labā, tomēr ne visu.

-Ta ir. Un tad es domāju par to, ka… saprotiet… mūsu zobi ir tikai no kaula un tāpēc ne pārāk labi, un cik jauki tomēr būt sunim, kam patiešām ir īsti ziloņkaula zobi. Un tad es domāju par visiem citiem, kam ir ziloņkaula zobi, domāju par valzirgiem un… ak, un par visu ko tamlīdzīgu. Jā, un domāju par ziloņiem, jo, kad domājam par ziloņkaulu, mums noteikti nāk prātā ziloņi, vai ne? Lielie, varenie ziloņu ilkņi.

-   Tā tas patiešām ir, piekrita Puaro, joprojām nesaprazdams Olivera kundzes sacītā jēgu.

-    Un es sapratu, ka patiesībā mums jāmeklē cilvēki, kas ir kā ziloņi. Jo ziloņi atceras, vismaz tā runā.

-   Esmu dzirdējis šo frāzi, jā, teica Puaro.

-     Ziloņi neaizmirst, teica Olivera kundze. Vai zināt to pamācošo stāstiņu bērniem? Kā reiz kāds indiešu drēbnieks iespraudis adatu vai kaut ko tamlīdzīgu ziloņa ilknī. Ne nu ilknī, bet snuķi, ziloņa snuķī. Un nākamreiz, kad zilonis nāca tur garām, tas apšļāca drēbnieku no galvas līdz kājām ar ūdeni, lai gan nebija viņu redzējis vairākus gadus. Zilonis nebija aizmirsis. Viņš atcerējās. Tur tas suns aprakts. Ziloņi atceras. Lūk, kas man jādara-jāatrod daži ziloņi.

-   Es tomēr nezinu, vai pilnīgi saprotu, ko jūs domājat, sacīja Erkils Puaro. Ko jūs klasificējat kā ziloņus? Izklausās tā, ii kā jūs grasītos meklēt informāciju zooloģiskajā dārzā.

Tā nu gluži nav, teica Olivera kundze. Ne jau ziloņi burtiskā nozīmē man vajadzīgi, bet cilvēki, kas savā ziņā atgādina ziloņus. Ir tādi cilvēki, kas patiešām atceras. Patiesību sakot, cilvēki reizēm atceras dīvainas lietas, gribu teikt, ka ir daudz kas tāds, ko es atceros ļoti labi. Atceros svinības par godu manai piektajai dzimšanas dienai un rožaino kūku, skaisto, rožaino kūku. Uz tās bija cukura putniņš. Un es atceros to dienu, kad aizlidoja mans kanārijputniņš un es raudāju. Un atceros kādu citu dienu, kad biju izgājusi arā uz lauka un tur bija vērsis, un kāds teica, ka tas mani nobadīs, un es nobijos un gribēju skriet prom. Jā, to es atceros ļoti labi. Ta bija otrdiena. Nezinu, kāpēc man būtu jāatceras, ka tā bija otrdiena, bet tā bija otrdiena. Un es atceros brīnumjauku pikniku ar melleņu lasīšanu. Atceros, ka biju noķēpājusies no vienas vietas, bet salasīju vairāk melleņu nekā citi. Tas bija brīnišķīgi! Šķiet, ka man tolaik bija kadi deviņi gadi. Bet nav jāatgriežas tik tālā pagātnē. Proti, es savā mūžā esmu piedalījusies simtiem kāzu svinībās, bet ir tikai divas kāzas, ko atceros visos sīkumos. Vienās no tām es biju līgavas māsa. Atminos, ka kāzas notika Ņūlbrestā, bet nevaru atcerēties, kādi ļaudis tur bija sanakuši. Domāju, ka tā bija mana māsīca, kas toreiz precējās. Es viņu pārāk labi nepazinu, bet viņa gribēja, lai viņai būtu daudz līgavas māsu, un jādomā, ka es pagadījos pa rokai. Bet atceros vēl otras kāzas. Precējās kāds mans draugs, kas dienēja flotē. Viņš gandrīz noslīka kopā ar savu zemūdeni, un tad viņu izglāba, un viņš bija saderinājies ar kādu meiteni, un viņas tuvinieki negribēja, lai viņa ar šo puisi precas, bet pēc laimīgās izglābšanās viņš tomēr meiteni apprecēja, un es tajās kāzās biju viena no līgavas māsām. Gribu sacīt, ka vienmēr ir kaut kas tāds, ko mēs noteikti atceramies.

-   Es saprotu, ko gribat teikt, sacīja Puaro. Manuprāt, tas ir interesanti. Tā ka jūs dosieties a la recherche des elephants[5]?

-   Tieši tā. Man vajadzētu zināt precīzu datumu.

-    Ceru, teica Puaro, ka te nu es varēšu jums palīdzēt.

-    Un tad es padomāšu par cilvēkiem, ko pazinu ap lo laiku, par cilvēkiem, ko varēju pazīt un kas pazina tos pašus draugus, ko es, un kas varbūt pazina ģenerāli Kā Viņu Sauca. Tie būs cilvēki, kuri viņus varētu būt pazinuši ārzemēs un kurus es arī pazīstu, lai gan, iespējams, daudzus gadus neesmu sastapusi. Var taču uzmeklēt paziņas, kas nav ilgi redzēti. Jo cilvēki allaž priecājas, sastopot kādu no savas pagātnes, kaut arī viņi par jums neko daudz neatceras. Un tad jūs gluži dabiski sākat runāt par tā laika notikumiem, ko atceraties.

-    Ļoti interesanti, sacīja Puaro. Domāju, ka esat lieliski sagatavota tam, ko grasāties darīt. Tātad jāuzmeklē cilvēki, kuri Revenskroftus pazina vai nu ļoti labi, vai ne tik labi, un cilvēki, kuri dzīvoja tajā pašā pasaules nostūrī, kur tas notika, vai kuri varbūt bija tur uz laiku apmetušies. Diezgan sarežģīts uzdevums, bet domāju, ka iespējams ar to tikt gala. Tā vai citādi, bet jāizmēģina dažādi gājieni. Var uzsākt sarunu par to, kas toreiz nolika, lai viņi izsaka savas domas, pastāsta, ko par lo dzirdējuši no citiem. Par jebkuru mīlas dēku, kas varētu būt bijusi virām vai sievai, par naudu, ko kāds varētu būt mantojis. Manuprāt, jūs tā pa druskai vien varat savākt krietni daudz informācijas.

-    Ak vai, izsaucās Olivera kundze. Es, nudien, baidos, ka esmu tikai cilvēks, kas visur bāž savu degunu.

-Jums ir uzdevums, teica Puaro, lo nav devis kāds, kas jums patīk, kam jūs vēlētos pakalpot, bet gan kāds, ko jūs nevarat ciest. Tam nav nozīmes. Jūs šā vai tā esat iesaistīta meklējumos, zināšanu meklējumos. Ejiet pali savu ceļu! Tas ir ziloņu ceļš. Ziloņi var atcerēties. Bon voyage[6]!

-   Piedodiet? nesaprata Olivera kundze.

-    Es sūtu jūs ceļojumā ar nolūku veikt atklājumus, sacīja Puaro. A la recherche des ēlēphants.

-   Man šķiet, ka esmu jukusi, skumīgi noteica Olivera kundze.

Viņa atkal izlaida pirkstus caur matiem un tagad izskatījās kā Struelpīters vecās bilžu grāmatās**.

-    Nupat gribēju sākt rakstīt stāstu par zelta retrlveru. Bet man neveicās. Nekādi nevarēju to iesākt, ja saprotat, ko gribu ar to sacīt.

-   Labi, tad atmetiet to zelta retrlveru! Pievērsieties tikai ziloņiem!

PIRMĀ GRAMATA ZILONI

...

TREŠA NODAĻA vectantes Alises padomi, ka gūt zināšanas

-     Vai nevarat atrast manu adrešu grāmatiņu, Livingstones jaunkundz?

-   Tā ir uz jūsu rakstāmgalda, Olivera kundze. Uz kreisā stūra.

-    Es nedomāju to adrešu grāmatiņu, teica Olivera kundze. Tā ir tagadējā. Man vajadzīga iepriekšējā. Tā, kas man bija pagājušajā gadā vai vēl kādu gadu iepriekš.

-   Varbūt tā ir aizmesta prom? Livingstones jaunkundze izteica minējumu.

-   Nē, es nemetu prom adrešu grāmatiņas un tamlīdzīgas lietas, jo tās tik bieži ir atkal vajadzīgas. Gadās kāda adrese, kas nav pārrakstīta jaunajā grāmatiņā. Pieņemu, ka man vajadzīgā grāmatiņa varētu būt vienā no kumodes atvilktnēm.

Livingstones jaunkundze bija ieradusies pavisam nesen, stādamās Sedžvikas jaunkundzes vietā. Ariadnei Oliverai pietrūka Sedžvikas jaunkundzes. Sedžvika tik daudz ko zināja. Viņa zināja vietas, kur Olivera kundze mēdza kaut ko nolikt, vietas, kur viņa mēdza kaut ko glābāt. Viņa atcerējās to cilvēku vārdus, kam Olivera kundze bija rakstījusi jaukas vēstules, un to cilvēku vārdus, kam Olivera kundze, vairs nespēdama valdīties. bija nosūtījusi diezgan skarbas vēstules. Viņa bija neaizstājama vai, pareizāk sakot, bija bijusi neaizstājama.

Viņa bija kā kāds bija tās grāmatas nosaukums? Olivera kundze sacīja, domās atgriežoties pagātnē. Ak. jā, es zinu tāda liela, brūna grāmata. Karalienes Viktorijas laikā tā bija katrā mājā. "Ziņas par visu". Un tās tur patiešām bija! Kā iztīrīt no veļas rūsas traipus, ko darīt, ja majonēze sagājusi kunkuļos, kā iesākt daiļrunīgu vēstuli bīskapam. Un daudz, daudz kā cita. Tas viss bija atrodams "Ziņās par visu ".

Sedžvikas jaunkundze bija bijusi tikpat laba ka vectantes Alises.grāmata. Livingstones jaunkundze bija pavisam cita.

Livingstones jaunkundze allaž stāvēja ar garu ģīmi, dzeltenbālu ādu, izskatīdamās pārspīlēti noderīga. Ikviens viņas sejas vaibsts šķita sakām: "Esmu loti noderīga." "Bet patiesībā viņa tāda nemaz nav," domāja Olivera kundze. Viņa zināja tikai tās vietas, kur viņas iepriekšējie darba devēji literāti bija glabājuši savas mantas, un neslēpa, ka, viņasprāt, tieši tur arī Olivera kundzei vajadzētu glabāt savējās.

-   Tā, ko es vēlos, Olivera kundze teica stingri un ar izlutināta bērna apņēmību, ir mana 1970.gada adrešu grāmatiņa. Un es domāju ari 1969.gada. Lūdzu, sameklējiet tās, cik ātri vien varat, labi?

-   Protams, protams, sacīja Livingstones jaunkundze.

Viņa raudzījās apkārt ar tāda cilvēka tukšo sejas izteiksmi, kas meklē to, ko nekad agrāk nav redzējis, bet ko ar centību varētu atrast, ja, gluži negaidot, paveiktos.

"Ja nedabūšu Sedžviku atpakaļ, sajukšu prātā," Olivera kundze pie sevis nodomāja. "Netikšu ar šo lietu galā, ja man nebūs Sedžvikas."

Livingstones jaunkundze sāka vēri vaļa visādas atvilktnes, kādas vien bija Olivera kundzes tā sauktā studiju un darba kabineta mēbelēm.

-   Te ir pagājušā gada grāmatiņa, Livingstones jaunkundze laimīgi iesaucās. Tas jau ir kaut kas jaunāks, vai ne? 1971.gads.

-  Es negribu 1971.gada grāmatiņu, teica Olivera kundze. Viņai prātā pazibēja tādas kā neskaidras domas un atmiņas.

-     Paskatieties tajā tējas servējamā galdiņā, viņa sacīja.

Livingstones jaunkundze noraizēju-' sies lūkojās apkārt.

-  Tajā galdiņā, teica Olivera kundze, norādīdama virzienu.

-    Diez vai adrešu grāmatiņa, ko tur uz rakstāmgalda, būs atrodama tējas galdiņā, sacīja Livingstones jaunkundze, aizrādīdama savai darba devējai uz vispārzināmiem dzīves faktiem.

-   Jā, tā varēt u gan tur būt, teica Olivera kundze. Šķiet , ka es atceros.

Pastūmusi Livingstones jaunkundzi malā, viņa piegāja pie tējas servējamā galdiņa, pacēla vāku un raudzījās uz skaisto inkrustāciju tā iekšpusē.

-   Un tā ir šeit, sacīja Olivera kundze, paceldama apaļas papjēmašē kārbas vāku, kur atšķirtībā no Indijas tējas būtu vajadzējis glabāties "Lapsang Souchong", un izņemdama no tās nelielu brūnu adrešu grāmatiņu ar uzlocītiem stūriem.

-  Lūk, te tā ir, viņa teica.

-  Tas ir tikai 196J8. gads, Olivera kundze. Četri gadi atpakaļ.

-   Tas varētu noderēt, sacīja Olivera kundze un, paņēmusi adrešu grāmatiņu, atgriezās pie rakstāmgalda. Šimbrīžam tas būtu viss, Livingstones jaunkundz, bet jūs varētu palūkot, vai nevarat kaut kur atrast manu dzimšanas dienas grāmatu.

-   Es nezināju…

-    Es to vairs nelietoju, teica Olivera kundze, bet reiz man tāda bija. Tā ir diezgan liela. Sākta, kad es vēl biju bērns. Ieraksti tajā tika izdarīti gadiem ilgi. Domāju, ka tā varētu būt augšā, bēniņos. Zināt, tai telpā, ko mēs izmantojam kā viesistabu, kad brīvdienās te ierodas tikai zēni vai ļaudis, kam nav iebildumu tur apmesties. Līdzās gultai ir tāda kā kumode.

-  Ak tā. Vai man iet un paskatīties?

-  Jā gan, atbildēja Olivera kundze.

Viņa kļuva mazliet mundrāka, kad Livingstones jaunkundze izgāja no istabas. Olivera kundze cieši aizvēra durvis, devas atpakaļ'pie rakstāmgalda un sāka pārlūkot adreses, kas ar izbalējušu tinti bija ierakstītas pec tējas smaržojošajā adrešu grāmatiņā.

-    Revenskrofta. Silija Revenskrofta. Jā. Fišekrmjūza 14. S.W. 3. Tā ir Celsija. Tur viņa tolaik dzīvoja. Bet pēc tam bija kāda cita adrese. Tas varēja būt kaut kur Kjūbridžā.

Viņa pāršķīra vēl dažas lappuses.

-   Jā, ši adrese, šķiet, ierakstīta vēlāk. Merdaikgrova. Manuprāt, tas ir Fulhemroudā. Kaut kur tajā pusē. Vai viņai ir telefons? Tas stipri padzisis, bet domāju, ka… jā, domāju, ka tā būs pareizi Fleksmena… Lai nu kā, es pamēģināšu.

Viņa piegāja pie telefona. Atvērās durvis, un istabā ieskatījās Livingstones jaunkundze.

-Vai jūs domājat, ka, iespējams…

-   Es atradu to adresi, kas man bija vajadzīga, sacīja Olivera kundze. Turpiniet meklēt to dzimšanas dienas grāmatu! Tas ir svarīgi.

-  Vai jūs nevarētu būt to atstājusi Sīlihausā?

-   Nē, nedomāju vis, atteica Olivera kundze. Turpiniet meklēt!

Kad durvis aizvērās, viņa pie sevis nomurmināja:

-   Un dariet to tik ilgi, cik vien vēlaties.

Viņa uzgrieza telefona numuru un, gaidīdama savienojumu, atvēra durvis un sauca augšup:

-  Jūs varētu paskatīties tai spāņu lādē. Tajā, kas apkalta ar misiņu. Esmu aizmirsusi, kur tā tagad atrodas. Varētu būt zem galda vestibilā, man šķiet.

Olivera kundzes pirmais mēģinājums piezvanīt bija neveiksmīgs. Viņu savienoja ar kādu Smita Potera kundzi, kas bija gan aizkaitināta, gan ari nespēja palīdzēt viņai nebija ne jausmas, kāds varētu būt tagadējais telefona numurs tai personai, kas šajā dzīvoklī dzīvojusi pirms viņas.

Olivera kundze vēlreiz nodevās adrešu grāmatiņas pētīšanai. Viņa atrada vēl divas adreses, kas bija steidzīgā rokrakstā uzkricelētas pāri citiem telefona numuriem un nelikās diez cik noderīgas. Tomēr trešajā piegājienā no šiem švīkojumiem, iniciāļiem un adresēm iznira diezgan nesalasāms Revenskroftas vārds.

Balss telefona klausulē atzinās, ka pazīst Sīliju.

-   Ak Dievs, jā. Bet viņa jau gadiem ilgi nav šeit dzīvojusi. Domāju, ka viņa bija Ņūkāslā, kad pēdējo reizi saņēmu no viņas ziņu.

-  Ak Dievs, teica Olivera kundze, baidos, ka man nav tās adreses.

-   Nē, man ari tās nav, sacīja laipnā meitene. Manuprāt, viņa aizbrauca strādāt par sekretāri pie kāda veterinārārsta.

Tas neizklausījās diez cik cerīgi. Olivera kundze pamēģināja vēl vienu vai divas reizes. Adreses, kas bija norādītas divās pēdējās piezīmju grāmatiņās, tāpat izrādījās nederīgas, tāpēc viņa nolēma pameklēt senākus ierakstus. Varētu teikt, ka viņa uzgāja āderi, kad tika līdz vissenākajam ierakstam, kas bija izdarīts 1967. gada adrešu grāmatiņā.

-   Ak, jūs domājat Sīliju, sacīja balss klausulē. Sīlija Revenskrofta, vai ne? Vai arī viņas uzvārds bija Finēvela?

Olivera kundze laikus savaldījās, lai neatbildētu: "Nē, un tas nebija ari Sarkankrūtīte [7] .

-   Ļoti lietpratīga meitene, balss teica. Viņa nostrādāja pie manis vairāk nekā pusotra gada. Jā gan, ļoti lietpratīga. Es priecātos, ja viņa būtu palikusi pie manis ilgāk. Domāju, ka viņa aizgāja strādāt kaut kur Hārlijstrītā, bet, šķiet, man jābūt viņas adresei. Tūlīt pameklēšu.

Iestājās ilgs klusuma bridis, kamēr X kundze vārds nebija zināms meklēja.

-   Te man ir pierakstīta kāda adrese. Šķiet, ka tas ir kaut kur īslingtonā. Vai domājat, ka tā varētu būt īstā?

Olivera kundze atbildēja, kas viss ir iespējams, sirsnīgi pateicās X kundzei un pierakstīja adresi.

-  Tas ir tik grūti atrast kāda adresi, vai ne? Parasti viņi jums to atsūta. Ar kādu pastkarti vai tamlīdzīgi. Es personīgi tās mūždien pazaudēju.

Olivera kundze atzinās, ka cieš no tās pašas nelaimes. Viņa mēģināja piezvanīt uz īslingtonu. Atbildēja zema balss ar ārzemniecisku akcentu.

-   Jūs vēlaties, jā ko jūs sakāt? Kas te dzīvo?

-   Sīlija Revenskroftas jaunkundze?

-   Ak, jā, tā patiešām ir. Jā, viņa te dzīvo. Viņai ir istaba trešajā stāvā. Viņa patlaban ir izgājusi un nav nākt mājās.

-  Vai viņa būs mājās vēlāk vakarā?

-   Ak, viņa, manuprāt, būt drīz mājās, jo viņa nākt mājās pārģērbties viesībām un iet prom.

Olivera kundze pateicās par informāciju un nolika klausuli.

-   Ak, šīs meitenes! Olivera kundze mazliet aizkaitināti noteica.

Viņa centās atcerēties, cik ilgs laiks pagājis kopš pēdējās tikšanās reizes ar krustmeitu Sīliju. Sakari mēdz zust, tur tā nelaime. Olivera kundze nosprieda, ka Sīlijai tagad vajadzētu būt Londonā. Ja viņas draugs bija Londonā vai arī ja viņas drauga māte bija Londonā viss sakrita. "Ak Dievs," domāja Olivera kundze, "man no tā, nudien, sāk sāpēt galva."

-Jā, Livingstonesjaunkundz?

Viņa pagrieza galvu.

Livingstones jaunkundze izskatījās sev diezgan neraksturīgi rotāta ar vairākiem zirnekļu tīkliem, putekļos no gālvas līdz kājām, viņa stāvēja uz sliekšņa ar raižpilnu izteiksmi sejā un turēja rokās kaudzi apputējušu sējumu.

-   Nezinu, vai kāda no tām jums noderēs, Olivera kundze. Tās ir daudzus gadus vecas.

Viņas balsi bija saklausāms nosodījums.

-   Vajadzētu noderēt, sacīja Olivera kundze.

-    Nezinu, vai vēlaties, lai sameklēju kaut ko konkrētu.

-   Nedomāju vis, teica Olivera kundze. Nolieciet tās uz dīvāna stūra, lai varu šovakar izskatīt.

Livingstones jaunkundze, ar katru brīdi izstarodama aizvien lielāku nosodījumu, sacīja:

-   Lai jau notiek, Olivera kundze. Tomēr vispirms noslaucīšu tām putekļus.

-  Tas būs ārkārtīgi laipni nojums, teica Olivera kundze, laikus apraudamās, lai nepateiktu "un, Dieva dēļ, noslaukiet putekļus arī pati no sevis. Jūsu kreisajā ausī ir seši zirnekļa tīkli."

Viņa paskatījās pulkstenī un vēlreiz uzgrieza īslingtonas numuru. Šoreiz atsaucās nepārprotama anglosakšu izcelšmes balss, un tai piemita zināms skarbums, kas Olivera kundzei gluži labi patika.

-     Revenskroftas jaunkundze? Sīlija Revenskrofta?

-  Jā, Sīlija Revenskrofta klausās.

-    Nedomāju, ka jūs mani atceraties pārāk labi. Esmu Olivera kundze. Ariadne Olivera. Sen neesam tikušās, bet patiesībā es esmu jūsu krustmāte.

-   Ak, jā, protams. Es to zinu. Mēs patiešām sen neesam tikušās.

-   Es labprāt gribētu zināt, vai nebūtu iespējams satikties ar jums, vai varbūt jūs varētu apciemot mani. Vai jūs negribētu kopā ar mani ieturēt kādu maltīti vai…

-   Šobrīd tas ir diezgan sarežģīti, ņemot vērā, kur es strādāju. Ja gribat, varu ierasties pie jums šovakar. Ap pusastoņiem vai astoņiem. Vēlāk man paredzēta tikšanās, bet…

-   Es būtu ļoti, ļoti iepriecināta, ja jūs atnāktu, sacīja Olivera kundze.

-   Protams, es atnākšu.

-   Iedošu jums adresi.

Olivera kundze nosauca savu adresi.

-  Labi. Es būšu. Jā, es zinu, kur tas ir.

Olivera kundze aši kaut ko ierakstīja piezīmju grāmatiņā, kas stāvēja pie telefona, un ar zināmu aizkaitinājumu pavērās Livingstones jaunkundzē tā nupat bija ienākusi istabā, grīļodamās zem prāva albuma svara.

-  Diez vai šī nevarētu būt īstā, Olivera kundze?

-   Nē, nevarētu vis, atbildēja Olivera kundze. Tajā sarakstītas ēdienu gatavošanas receptes.

-    Ak Dievs, izsaucās Livingstones jaunkundze, tad, lūk, kam tā domāta.

-   Lai būtu, kā būdams, es tomēr varētu tajā ieskatīties, teica Olivera kundze, ar noteiktu kustību izņemdama viņai albumu no rokām. Ejiet un pameklējiet vēl! Man ienāca prātā, ka tā varētu būt veļas kambarī. Nākamās durvis aiz vannasistabas. Jums vajadzētu paskatīties augšējā plauktā virs vannas dvieļiem. Es reizēm mēdzu tur salikt papīrus un grāmatas. Nē! Pagaidiet mirkli! Es pati uziešu augšā un paskatīšos.

Pēc desmit minūtēm Olivera kundze jau šķirstīja izbalojušā albuma lappuses. Livingstones jaunkundze, sasniegusi ciešanu galējo pakāpi, stāvēja pie durvīm. Nespēdama noraudzīties tādās mokās, Olivera kundze teica:

-    Būs jau labi. Jūs varētu ieskatīties tajā rakstāmgaldā, kas atrodas ēdamistabā. Vecajā rakstāmgaldā. Zināt, tajā, kas ir nedaudz salauzts. Palūkojiet, vai tur nav vēl kādas piezīmju grāmatiņas. Tādas pavecākas. Jebkurā no tām, kas ir vismaz desmit gadus veca, es labprāt ielūkotos.

-    Un pēc tam, sacīja Olivera kundze, nedomāju, ka man nojums šodien vēl būs kaut kas vajadzīgs.

Livingstones jaunkundze aizgāja.

-   Diez kura no mums jūtas vairāk iepriecināta, Olivera kundze teica pati sev, ar dziļu nopūtu apsēzdamās, viņa aizejot vai es, redzot viņu aizejam.

Viņa pašķirstīja dzimšanas dienas grāmatas lappuses.

-   Pēc tam, kad Sīlija būs atnākusi un atkal aizgājusi, man šovakar nāksies krietni pastrādāt.

Paņēmusi jaunu kladi no kaudzītes, kas stāvēja uz neliela galdiņa līdzās rakstāmgaldam, viņa tajā ierakstīja dažādus datumus, iespējamos vārdus un adreses, šo to vēl sameklēja telefona grāmatā un tad piezvanīja mesjē Erkilam Puaro.

-  Ak, tas esat jūs, mesjē Puaro?

-  Jā, kundze, es pats.

-   Vai esat kaut ko darījis? vaicāja Olivera kundze.

-   Piedodiet ko darījis?

-   Jebko, teica Olivera kundze. To, ko es jums vakar lūdzu.

-   Jā, protams. Esmu šo lietu iekustinājis. Esmu veicis priekšdarbus ziņu ievākšanai.

-   Bet neesat tās vēl ievācis, sacīja Olivera kundze. Viņa bija sliktās domās par to, ko vīrieši uzskata par darīšanu.

-   Un jūs, chere madame?

-    Es loti daudz strādāju, atbildēja Olivera kundze.

-  Ak tā! Un ko.jūs darījāt, kundze?

-   Vācu kopā ziloņus, teica Olivera kundze, ja jums tas kaut ko izsaka.

-   Jā, domāju,1 ka saprotu, ko gribējāt teikt.

-    Ielūkoties pagātnē nav viegli, sacīja Olivera kundze. Nudien, pārsteidzoši, cik daudzus cilvēkus var atcerēties, ja izlasi viņu vārdus. Goda vārds, pat lasot tās muļķības, ko dažreiz saraksta dzimšanas dienas grāmatās. Nevaru iedomāties, kāpēc tolaik, kad biju sešpadsmit, septiņpadsmit vai pat trīsdesmit gadus veca, es gribēju, lai cilvēki manā dzimšanas dienas grāmatā kaut ko ieraksta. Katrai ievērojamai dienai gadā ir savs dzejas citāts. Un daži no tiem ir šausmīgi muļķīgi.

-   Vai jūsu meklējumi vainagojās ar panākumiem?

-   Ne gluži ar panākumiem, atbildēja Olivera kundze. Bet es joprojām domāju, ka esmu uz pareizā ceļa. Piezvanīju savai krustmeitai…

-  Ak tā. Un jūs abas tiksieties?

-   Jā, viņa pie manis atnāks. Šovakar starp septiņiem un astoņiem, ja vien nepiemānīs. Nekad jau nevar zināt. Uz jauniem cilvēkiem nevar paļauties.

-  Vai viņa bija priecīga, ka esat viņai piezvanījusi?

-  Nezinu, teica Olivera kundze, šķiet, ka ne pārāk. Viņai ir ļoti skarba balss, un tagad atceros pēdējo reizi, kad mēs tikāmies tam vajadzēja būt apmēram pirms sešiem gadiem. Man palika iespaids, ka viņa iedveš bailes.

-   Iedveš bailes? Kādā ziņā?

-   Man no viņas bija vairāk bail, nekā viņai no manis.

-   Var gadīties, ka tas nemaz nav slikti.

-Vaijūs tiešām tā domājat?

-   Ja kāds ir ieņēmis galvā, ka jūs viņam nepatīkat, ja kāds ir pilnīgi pārliecināts, ka jūs viņam nepatīkat, viņam jo lielāku prieku sagādā iespēja likt jums to saprast, un tādējādi šis cilvēks jums sniedz vairāk informācijas nekā tas, kurš censtos būt draudzīgs un patīkams.

-    Jūs gribējāt teikt mēģinātu man pieglaimoties? Jā, jūsu domai ir racionāls kodols. Tādā gadījumā cilvēki cenšas stāstīt to, kas, viņuprāt, jums varētu būt patīkams. Un pretējā variantā jūs viņus kaitināt, un ļautiņi runā to, kas, kā viņi cer, varētu jūs tracināt. Diez vai Sīlija arī ir tāda? Es nudien labāk atceros to, kāda viņa bija piecu gadu vecumā. Viņai bija guvernante, un viņa mēdza tai sviest ar saviem zābakiem.

-    Guvernante bērnam vai bērns guvernantei? C

-    Bērns guvernantei, protams! sacīja Olivera kundze.

Viņa nolika klausuli un apsēdās uz dīvāna, lai izskatītu dažādās, kaudzē sakrautās atmiņas par pagātni. Viņa tikko dzirdami murmināja pie sevis personu vārdus.

Marianna Džozefine Pontarliē protams, jā, neesmu iedomājusies par viņu gadiem ilgi domāju, ka viņa ir mirusi. Anna Breisbija jā, jā, viņa dzīvoja tajā pasaules nostūrī diez vai tagad vēl…

Turpinot šo nodarbi, laiks pagāja ātri Olivera kundze bija diezgan pārsteigta, kad noskanēja durvju zvans. Viņa pati izgāja atvērt durvis.

CETURTĀ NODAĻA Sīlija

Uz paklāja ārpusē stāvēja gara auguma meitene. Olivera kundze mirkli izbijusies raudzījās uz viņu. Tātad tā bija Sīlija. Viņa patiesi atstāja dzīvīguma un enerģijas pilna cilvēka iespaidu. Olivera kundzi pārņēma sajūta, ko reti piedzīvojam.

"Šeit," viņa domāja, "stāv kāds, kas kaut ko nozīmē." Varbūt viņa ir agresīva, varbūt ar viņu grūti saprasties, varbūt viņa ir pat bīstama. Viena no tām meitenēm, kam ir misija dzīvē, kas varbūt visu dara ar spēku un piedalās dažādos riskantos pasākumos. Bet viņa ir interesanta. Noteikti interesanta.

-    Ienāciet, Sīlija, viņa teica. Tik sen neesmu jūs redzējusi. Pēdējo reizi, cik atceros, tas notika vienās kāzās. Jūs bijāt līgavas māsa. Atminos, jums bija aprikožu krāsas šifona tērps un liels pušķis neatceros, kas tās bija par puķēm šķiet, kaut kas līdzīgs zelta lietum.

-   Iespējams, ka tas bija zelta lietus, sacīja Sīlija Revenskrofta. Mēs visu laiku šņaukājāmies siena drudzis. Tās bija šausmīgas kāzas. Es atceros. Marta Leghorna precējās, vai ne? Toreiz tie bija neglītākie līgavas māsu tērpi, kādus jebkad esmu redzējusi. Un pavisam noteikti tie bija paši neglītākie, ko jebkad esmu valkājusi!

-    Jā. Tie nevienai nepiestāvēja. Jūs tomēr izskatījāties labāk nekā citas, ja drīkstu tā sacīt.

-Tas ir laipni nojums, ka tā sakāt, teica Sīlija. Es pārāk labi nejutos.

Olivera kundze norādīja uz krēslu un pacilāja pāris karafes.

-   Vai vēlaties iedzert heresu vai varbūt kaut ko citu?

-   Labprāt iedzeršu heresu.

-   Nu, lūk, jūs esat atnākusi. Domāju, ka jums tas šķiet visai dīvaini, sacīja Olivera kundze. Tas, ka es jums tā pēkšņi piezvanīju.

-   Nu, nē, es tur neko dīvainu nesaskatu.

-   Baidos, ka neesmu diez cik apzinīga krustmāte.

-   Kāpēc lai jūs tāda būtu, ņemot vērā, cik man gadu?

-    Jums taisnība, piekrita Olivera kundze. Pienākumi kādreiz beidzas. Nevarētu teikt, ka es savējos būtu jebkad no sirds pildījusi. Neatceros, ka būtu ieradusies jūsu iesvētīšanas svinībās.

-   Krustmātes pienākums ir gādāt, lai bērns iemācās katķismu un tamlīdzīgi, vai ne? "Atsakies no velna un visiem viņa darbiem manā vārdā," meitenes lūpas savilkās tikko jaušamā, uzjautrinātā smaidā.

Sīlija izturējās loti draudzīgi, bet Olivera kundze nodomāja, ka viņa, vienalga, ir diezgan bīstama meitene.

-   Labi, pastāstīšu, kāpēc gribēju jūs sastapt, sacīja Olivera kundze. Tā ir visai dīvaina lieta. Es bieži neapmeklēju literāros sarīkojumus, bet gadījās tā, ka uz vienu no tiem aizvakar aizgāju.

-    Jā, es zinu, teica Sīlija. Lasīju par to avīzē, un tur bija pieminēts arī jūsu vārds. Ariadne Olivera kundze. Es biju diezgan pārsteigta, jo zinu, ka parasti jūs uz tādiem pasākumiem neejat.

-  Jā, sacīja Olivera kundze. Es vēlētos, kaut arī šoreiz nebūtu uz to gājusi.

-Vaijums tas nepatika?

-    Savā ziņā patika, jo nekad nebiju tādā piedalījusies. Un tāpēc saprotiet, pirmajā reizē allaž ir kaut kas tāds, kas jūs vismaz izklaidē. Bet, viņa piebilda, parasti ir ari kaut kas tāds, kas kaitina.

-   Un notika kaut kas tāds, kas jūs nokaitināja?

-   Jā. Un savādā kārtā tas ir saistīts ar jums. Un es nodomāju… nu, nodomāju, ka man vajadzētu jums par to pastāstīt, jo man šis notikums nepatika. Nepavisam nepatika.

-   Izklausās intriģējoši, teica Sīlija un iemalkoja heresu.

-   Tur bija kāda sieviete, kas pienāca klāt un sāka ar mani runāt. Es viņu nepazinu, un viņa nepazina mani.

-   Domāju, ka tā jums gadās visai bieži, sacīja Sīlija.

-   Jā, gandrīz vienmēr, apstiprināja Olivera kundze. Tas pieder pie… literārās dzīves briesmām. Cilvēki nāk jums klāt un saka: "Man tik ļoti patīk jūsu grāmatas, un es tā priecājos ar jums iepazīties." Un tādā garā.

-   Es reiz biju kāda rakstnieka sekretāre. Šī parādība man nav sveša, un es zinu, cik tas ir grūti.

-  Jā, arī šoreiz man tas negāja secen, bet tam es biju sagatavojusies. Un tad pie manis pienāca kāda sieviete un teica: "Šķiet, ka jums ir krustmeita, ko sauc Sīlija Revenskrofta."

-    Tas nu gan izklausās mazliet dīvaini, sacīja Sīlija. Gluži vienkārši pienākt pie jums un tā pateikt. Man liekas, viņai būtu vajadzējis šim sakāmajam pietuvoties pakāpeniski. Vispirms parunāt par jūsu grāmatām, par to, cik ļoti viņai patikusi pēdējā no tām. Un tad pāriet pie manis. Kas tad viņai ir pret mani?

-    Cik man zināms, pret jums viņai nav nekā, teica Olivera kundze.

-  Vai tā bija kāda mana draudzene?

-   Nezinu, sacīja Olivera kundze.

Iestājās klusums. Sīlija iedzēra vēl

kādu malku heresa un uzmeta Olivera kundzei loti pētošu skatienu.

-   Vai zināt, viņa teica, jūs esat mani ieintriģējusi. Es tomēr lāgā nevaru saprast, ko jūs gribat no manis.

-   Ceru, ka nebūsiet uz mani dusmīga, sacīja Olivera kundze.

-   Kāpēc lai es uz jums dusmotos?

-   Tāpēc, ka es jums tagad kaut ko pastāstīšu vai, pareizāk sakot, atstāstīšu, un jūs varbūt teiksiet, ka tā nav mana darīšana vai ka man būtu vajadzējis ciest par to klusu.

-   Jūs esat ierosinājusi manu ziņkāri, sacīja Sīlija.

-   Viņa nosauca man savu vārdu. Tā bija Bārtona-Koksa kundze.

-Ak!

Šis Sīlijas "ak" bija diezgan izteiksmīgs.

-Ak…

-  Jūs viņu pazīstat?

-  Jā, es viņu pazīstu, atbildēja Sīlija.

-   Es jau domāju, ka jums viņa japazīst, jo…

-Jo?

-  Viņa man pateica vēl kaut ko.

-   Ko tad? Vai kaut ko par mani? Ka viņa mani pazīst?

-    Viņa sacīja, ka viņas dēls, iespējams, ar jums precēsies.

Sīlijas sejas izteiksme mainījās. Viņas uzacis savilkās uz augšu un tad atkal noslīga uz leju. Viņa paraudzījās uz Olivera kundzi ar ļoti stingru skatienu.

-  Jūs gribat zināt, vai tā ir, vai nav?

-   Nē, atbildēja Olivera kundze, to es tā īpaši nemaz nevēlos zināt. Pieminēju tikai tāpēc, ka tas bija pirmais, ko viņa man pateica. Viņa sacīja, ka, būdama jūsu krustmāte, es varētu palūgt, lai jūs man sniedzat kādas ziņas. Pieņemu, ka, viņasprāt, saņemtās ziņas man būtu jānodod tālāk viņai.

-   Kādas ziņas?

-   Nedomāju, ka jums patiks tas, ko tagad grasos sacīt, teica Olivera kundze. Man pašai tas nepatīk. Patiesībā tas manī rada ļoti nepatīkamas izjūtas, it kā šermuļi ietu pa muguru, tāpēc ka, manuprāt, tā bija… ak, tik šausmīga nekauniba. Šausmīgi sliktas manieres. Pilnīgi nepiedodami. Viņa teica: "Vai varat noskaidrot, kurš kuru nogalināja viņas tēvs viņas māti vai viņas māte viņas tēvu…"

-   Viņa jums tā teica? Lūdza, lai jūs to darāt?

-Jā.

-   Un viņa jūs nepazina? Es domāju ārpus tā, ka esat rakstniece, neatkarīgi no šī sarīkojuma?

-    Viņa mani nemaz nepazina. Viņa nekad nebija ar mani tikusies, un es ar viņu arī ne.

-  Vai jums tas nelikās neparasti?

-    Nezinu, vai man būtu jāuzskata par neparastu jebkas, ko tā sieviete sarunāja. Viņa mani satrieca, teica Olivera kundze. Sevišķi pretīgs sievišķis, ja drīkstu tā sacīt.

-  Jā gan. Viņa nav īpaši patīkama.

-   Un vai jūs precēsieties ar viņas dēlu?

-   Esam par to domājuši. Es vēl neesmu izlēmusi. Jūs zinājāt, par ko viņa runā?

-   Zinu to, ko, manuprāt, būtu jāzina visiem, kas pazina jūsu ģimeni.

-   To, ka mani vecāki pēc tam, kad tēvs bija atvaļinājies no armijas nopirka māju laukos, ka reiz viņi kopā devās pastaigāties pa klinšu taku. Ka viņus tur abus atrada nošautus. Blakus gulēja revolveris. Tas piederēja manam tēvam. Šķiet, mums mājās bija divi revolveri. Nevarēja pateikt, vai tā bijusi vienošanās par pašnāvību, vai arī mans tēvs nogalinājis manu māti un tad pats nošāvies, vai mana māte nošāvusi manu tēvu un tad padarījusi sev galu. Bet tas viss jums droši vien jau zināms.

-   Jā, bet ne pārāk labi, sacīja Olivera kundze. Man šķiet, tas notika apmēram pirms divpadsmit gadiem.

-   Jā, apmēram tā.

-   Un jums tajā laikā bija kādi divpadsmit vai četrpadsmit gadi.

-Jā…

-   Es par to neko daudz nezinu, teica Olivera kundze. Pati nemaz nebiju Anglijā. Tolaik atrados Amerikā, kur uzstājos ar lekcijām. Par notikušo gluži vienkārši izlasīju avīzē. Prese tam veltīja lielu uzmanību, jo bija grūti noskaidrot patiesību šķita, ka nav nekāda motīva. Jūsu tēvs un māte vienmēr kopā bija bijuši laimīgi, un viņi dzīvoja saticībā. Atceros, ka to pieminēja publikācijās. Mani tas interesēja, tāpēc ka pazinu jūsu tēvu un māti, kad mēs visi bijām daudz jaunāki, jo īpaši jūsu māti. Mēs kopā mācījāmies skolā. Pēc tam mūsu ceļi šķīrās. Es apprecējos un kaut kur aizbraucu, un viņa apprecējās un, cik atceros, devās uz Mālāju vai kādu citu tamlīdzīgu vietu kopā ar savu vīru, kurš dienēja armijā. Viņa lūdza mani būt par krustmāti vienam no viņas bērniem. Jums. Tā kā jūsu tēvs un māte dzīvoja ārzemēs, daudzus gadus es ar viņiem tikos ļoti reti. Laiku pa laikam redzēju ari jūs.

-  Jā. Jūs mēdzāt nākt man pakaļ uz skolu. To es atceros. Barojāt mani ar visādiem gardumiem. Tas bija brīnišķīgs ēdiens, ar ko jūsmani cienājāt.

-    Jūs bijāt neparasts bērns. Jums garšoja kaviārs.

-  Tas man joprojām garšo, sacīja Sīlija, lai gan pārāk bieži rrian to nepiedāvā.

-   Biju šokēta, kad lasīju par to visu avīzē. Tur ļoti maz kas bija pateikts. Tā bija sava veida nāves fakta konstatēšana, neuzrādot nāves iemeslu. Nekāda konkrēta motīva. Nekā, ko varētu uzrādīt. Nekādu liecību par strīdu. Nekas neliecināja arī par to, ka tas varētu būt bijis uzbrukums no malas. Tas mani šokēja, teica Olivera kundze, un tad es par to piemirsu. Pāris reižu iedomājos, kas būtu varējis pie tā novest, bet, tā kā nebiju Anglijā tajā laikā, kā jau sacīju, .braukāju pa Ameriku, viss šis notikums izgāja man no prāta. Jūs atkal sastapu tikai pēc dažiem gadiem, un gluži dabiski, ka es ar jums par to nerunāju-

-   Nē, teica Sīlija, un es to protu novērtēt.

-   Visu mūžu mēs sastopamies ar dīvainiem notikumiem, ko piedzīvo mūsu draugi vai paziņas, sacīja Olivera kundze. Ja tas skar draugus, jums, protams, ļoti bieži ir zināms priekšstats par to, kas novedis viņus pie liktenīgā gadījuma lai kāds tas būtu. Bet, ja pagājis ilgs laiks, kopš esam dzirdējuši par viņiem runājam vai paši esam ar viņiem runājuši, paliekam neziņā, jo nav vairs neviena, kam varētu izrādīt ziņkāri par attiecīgo gadījumu.

-  Jūs vienmēr bijāt pret mani loti jauka, teica Sīlija. Sūtījāt man skaistas dāvanas, atminos, ka jo īpaši skaista bija tā dāvana, ko atsūtījāt uz manu divdesmit pirmo dzimšanas dienu.

-   Tas ir laiks, kad meitenēm nepieciešama kāda papildu naudiņa, sacīja Olivera kundze. Tad viņas tik daudz ko vēlas darīt un iegūt!

-   Es vienmēr domāju, ka esat saprotoša un nevis… nu, jūs jau zināt, kādi ir daži cilvēki. Mūždien uzdod jautājumus, iztaujā jūs un grib visu zināt. Jūs nekad neko nejautājāt. Jūs mēdzāt vest mani uz izrādēm vai cienāt ar gardām maltītēm un runājāt ar mani tā, it kā… jā, it kā viss būtu kārtībā un jūs būtu tikai attāla radiniece. Es to augstu vērtēju. Esmu savā dzīvē pazinusi tik daudz cilvēku, kas bāž degunu, kur nevajag.

-   Jā. Ikvienam ar to agri vai vēlu jāsaskaras, teica Olivera kundze. Bet tagad jūs zināt, kas mani tajā sarīkojumā satrauca. Tik dīvains lūgums no pilnīgi sveša cilvēka, kāda man ir BārtonaKoksa kundze. Nevaru iedomāties, kāpēc viņai to vajadzētu zināt. Tā pavisam noteikti nav viņas darīšana. Ja vien…

-   Jūs gribējāt teikt tā nav viņas darīšana, ja vien tam nav kāds sakars ar manām iespējamām laulībām. Desmonds ir viņas dēls.

-   Jā. Bet tomēr es nesaprotu, kāda viņai tur daļa.

-  Viņai ir daļa par visu. Viņa ir ziņkārīga, patiesībā, kā jūs teicāt, viņa ir pretīgs sievišķis.

-  Bet, cik noprotu, Desmonds tāds nav.

-   Nē. Nē, es ļoti mīlu Desmondu, un Desmonds mīl mani. Man nepatīk viņa māte.

-  Vai Desmondam pašam viņa patīk?

-    Es, nudien, nezinu, sacīja Sīlija. Pieņemu, ka Desmondam viņa varētu patikt viss taču ir iespējams, vai ne? Lai būtu, kā būdams, es šobrīd nevēlos precēties, man nav tādas sajūtas, ka to vajadzētu darīt. Un ir tik daudz visādu… Ak, jā, grūtību, tik daudz "par" un "pret". Jūs laikam gan bijāt diezgan lielā neizpratnē. Proti, par to, kāpēc ZiņkāresKoksa kundzei būtu vajadzējis jūs lūgt kaut ko no manis izdibināt un tad skriet un izklāstīt to visu viņai… Starp citu, vai jūs man uzdodat šo konkrēto jautājumu?

-   Jūs gribat sacīt, vai es jums jautāju, ko jūs domājat vai varbūt zināt par to, kurš kuru nogalināja, vai ari varat apstiprināt, ka tā bija dubulta pašnāvība… Vai tas jums bija prātā?

-   Jā, savā ziņā. Bet domāju, ka man jums ir arī jāpajautā, ja jūs man to gribējāt vaicāt, vai jūs to būtu darījusi nolūkā atstāstīt iegūtās ziņas Bārtona-Koksa kundzei? Ja nu gadījumā jūs kaut kādas ziņas no manis dabūtu.

-   Nē, atbildēja Olivera kundze. Pilnīgi noteikti nē. Man pat sapņos nerādītos, ka es varētu tai riebīgajai sievietei kaut ko izstāstīt. Stingri pateikšu viņai, ka tā nav nedz viņas, nedz mana darīšana un ka man nenāk ne prātā iegūt no jums ziņas un piegādāt tās viņai.

-   Tā jau domāju, sacīja Sīlija. Nospriedu, ka varu jums līdz tādai pakāpei uzticēties. Man nav nekas pretī izstāstīt jums to, ko pati zinu. Tā, kā tas ir.

-  Jums nevajag to darīt. Es jums to nelūdzu.

-   Protams. Bet es jums, vienalga, atbildēšu. Un atbilde ir es nezinu neko.

-   Neko, Olivera kundze dziļdomīgi atkārtoja.

-   Jā. Manis tolaik tur nebija. Es gribēju teikt, ka tajā laikā nebiju mājās. Šobrīd nevaru atcerēties, kur īsti atrados. Domāju, ka mācījos skolā Šveicē vai ari brīvlaikā biju apmetusies pie kādas skolas draudzenes. Saprotiet, man tagad galvā viss sajucis.

-    Manuprāt, Olivera kundze šaubīdamās teica, maz ticams, ka jūs būtu varējusi kaut ko zināt. Ņemot vērā, cik jums toreiz bija gadu.

-  Man būtu interesanti uzklausīt jūsu domas, sacīja Sīlija. Vai, jūsuprāt, man pienāktos par to visu zināt? Vai nezināt neko?

-   Jūs teicāt, ka nebijāt mājās. Ja tolaik būtu bijusi mājās, tad, jā, pastāv diezgan liela iespēja, ka jūs būtu varējusi kaut ko zināt. Bērni mēdz daudz ko zināt. Pusaudži arī. Cilvēki tajā vecumā daudz zina, daudz redz, tikai pārāk bieži par to nerunā. Bet viņi patiešām zina to, kas apkārtējai pasaulei nav zināms, un viņi zina to, ko nevēlas stāstīt, sacīsim, policijas izmeklētājiem.

-  Jā. Jūs spriežat gluži saprātīgi. Man nebūtu vajadzējis par to zināt. Un es nedomāju, ka zināju. Nedomāju, ka man bija kāds priekšstats. Ko secināja policija? Ceru, ka neiebilstat pret šo manu jautājumu, jo tas mani interesē. Saprotiet, nekad neesmu lasījusi nevienu ziņojumu par izmeklēšanu vai kaut ko tamlīdzīgu .

-  Manuprāt, viņi uzskatīja, ka tā bijushdubultā pašnāvība, bet šaubos, vai viņiem bija kāda nojausma par tās iemeslu.

-  Vai vēlaties zināt manas domas?

-  Nē, ja jūs negribat, lai es tās zinātu, teica Olivera kundze.

-  Bet es pieņemu, ka jūs tās interesē. Galu galā jūs rakstāt detektīvstāstus par cilvēkiem, kas padara sev galu vai nogalina cits citu, vai kuriem ir iemesli šādai rīcībai. Es domāju gan, ka jums varētu būt interese.

-  Jā, man jāatzīst, ka tā ir. Bet aizvainot jūs, cenšoties iegūt ziņas pair notikumu, kas uz mani neattiecas, tas nu ir pēdējais, ko es gribētu darīt.

-   Es prātoju, sacīja Sīlija. Es bieži prātoju, kāpēc un kā, bet par notikušo zinu ļoti maz. Proti, par to, kā mājās gāja. Vēl vienu brīvlaiku iepriekš biju ārzemēs sakarā ar skolēnu apmaiņas programmu, tā ka patiesībā tēvu un māti biju redzējusi pasen. Viņi bija atbraukuši uz Šveici un vienu vai divas reizes izņēma mani no skolas, tas arī viss. Viņi .šķita esam tādi paši kā parasti, tikai vecāki. Tēvs, manuprāt, nebija īsti vesels. Viņš kļuva vārgāks. Nezinu, vai viņam bija slikti ar sirdi, vai tas bija kas cits. Bērni patiešām par to nedomā. Arī mana māte bija kļuvusi diezgan nervoza. Viņa nebija hipohondriska, bet mazliet par daudz piegrieza vērību savai veselībai. Viņiem bija labas attiecības, viņi izturējās draudzīgi viens pret otru. Nebija nekā tāda, ko es būtu varējusi ievērot. Tikai dažreiz cilvēkam mēdz rasties… jā, dažreiz rodas visādas domas. Cilvēks nemaz nedomā, ka tās ir patiesas un noteikti pareizas, bet vienīgi prāto, vai…

Nedomāju, ka mums vairs vajadzētu par to runāt, teica Olivera kundze. Mums tas nav nedz jāzina, nedz jānoskaidro. Tas viss ir pagājis. Spriedums šajā lietā bija gluži apmierinošs. Nekādu iespēju kaut ko pierādīt vai izskaidrot nekā tamlīdzīga. Bet tur nekas nebija teikts par to, ka jūsu tēvs

būtu apzināti nogalinājis jūsu māti vai ka jūsu māte būtu apzināti nogalinājusi jūsu tēvu.

-   Ja man būtu jādomā par to, kurš variants ticamāks, sacīja Sīlija, esdomātu, ka mans tēvs nogalināja manu māti. Tāpēc, ka, manuprāt, tas ir dabiskāk, ja vīrietis kādu nošauj. Nošauj sievieti, vienalga, kāda iemesla dēļ. Nedomāju, ka sieviete, jo īpaši tāda sieviete kā mana māte, būtu varējusi nošaut manu tēvu. Ja viņa gribētu tēva nāvi, manuprāt, viņa būtu varējusi izvēlēties citu paņēmienu. Bet nedomāju, ka kāds no viņiem vēlējās otra nāvi.

-  Tātad tas varēja būt kāds no malas.

-   Jā, bet ko nozīmē kāds no malas? vaicāja Sīlija.

-   Kas vēl dzīvoja jūsu mājā?

-    Saimniecības vadītāja veca, pakurla un pa pusei akla sieva un kāda ārzemniece jauna meitene, kas reiz bija mana guvernante. Viņa atgriezās pie mums, lai koptu manu māti pēc ārstēšanās slimnīcā. Meitene bija ārkārtīgi skaista. Un vēl bija kāda tante, ko es pārāk nemīlēju. Šaubos, vai kāda no viņām

varētu būt turējusi ļaunu prātu uz maniem vecākiem. Nebija neviena, kas no viņu nāves varētu gūt labumu, ja nu vienīgi es un mans brālis Edvards, kurš bija četrus gadus jaunāks par mani. Mēs mantojām viņu naudu, bet pārāk daudz tās nebija. Tēvam, protams, bija pensija. Mātei nelieli personiskie ienākumi. Nē. Nekā nozīmīga nebija.

-   Piedodiet man, sacīja Olivera kundze. Piedodiet, ka. iztaujājot jūs par to visu, esmu jūs satraukusi.

-    Jūs neesat mani satraukusi. Jūs man šo to atgādinājāt, un mani tas interesē. Jo, saprotiet, esmu tagad tādā vecumā, ka vēlos to zināt. Es viņus pazinu un mīlēju, kā jau cilvēks mīl savus vecākus. Ne pārāk kaismīgi, tikai normāli. Saprotu, ka nezinu, kādi viņi patiesībā bija. Kāda bija viņu dzīve. Kas viņiem bija svarīgs. Tas viss man nudien ir miglā tīts. Taču vēlos zināt. Tas ir kā dadzis, pieķeras tev, un tu vairs netiec no tā vaļā. Jā. Es gribētu zināt. Tad man nebūtu vairs jādomā par to.

-  Tātad jūs to darāt? Domājat par to?

Sīlija mirkli viņā nolūkojās. Šķita, ka

viņa pūlas pieņemt kādu lēmumu.

Jā, viņa teica, es par to domāju gandrīz visu laiku. Grasos šajā sakarā kaut ko darīt ja saprotat, ko gribu ar to teikt. Un Desmonds domā tāpat.

PIEKTĀ NODAĻA Veciem grēkiem ir garas ēnas

Erkils Puaro ļāva, lai virpuļdurvis liek apmest viņam loku. Pieturēdams tās ar roku, viņš iegāja nelielā restorānā. Tur nebija daudz cilvēku. Šajā stundā vairs nebija pieņemts apmeklēt restorānus, un Puaro skatiens drīz vien atrada cilvēku, ko viņš bija ieradies satikt. Plecīgais, druknais superintendants piecēlās no galdiņa vienā no stūriem.

-   Labi, viņš teica. Jūs esat klāt. Vai nebija grūti šo vietu atrast?

-  Nebūt ne. Jūsu norādījumi bija ļoti precīzi.

-   Ļaujiet jūs tagad iepazīstināt! Šis ir vecākais superintendants Gerovejs. Mesjē Erkils Puaro.

Gerovejs bija garš, tievs vīrs ar kalsnu, askētisku seju. Pelēks matu vainadziņš ieskāva nelielu, apaļu tonzūras veida laukumiņu galvvidū, tā ka superintendants mazliet atgādināja garīdznieku.

-   Brīnišķīgi, sacīja Puaro.

-    Tagad esmu pensijā, teica Gerovejs, bet cilvēks jau atceras. Jā, dažus notikumus mēs atceramies, kaut gan tie sen pagājuši un sabiedrības lielākā daļa, iespējams, par tiem neko neatminas. Bet jā, tā ir.

Erkils Puaro gandrīz pateica: "Ziloņi patiešām atceras," bet laikus savaldījās. Šī frāze viņa prātā tagad bija tik cieši saistīta ar Ariadni Olivera kundzi, ka viņam bija grūti novaldīt mēli daudzās tam ne visai piemērotās situācijās.

-  Ceru, ka nesākat kļūt nepacietīgs, sacīja superintendants Spenss.

Viņš pastūma krēslu, un visi trīs vīri apsēdās. Tika atnesta ēdienkarte. Superintendants Spenss, kurš nepārprotami bija šī restorāna pastāvīgais viesis, izteica savus ierosinājumus attiecībā uz maltīti. Gerovejs un Puaro pasūtīja ēdienus. Tad, mazliet atlaidušies savos krēslos un malkodami heresu, viņi, pirms iesākt sarunu, dažas minūtes viens otru klusēdami apcerīgi vēroja.

-   Man jums jāatvainojas, teica Puaro, man patiešām jāatvainojas, ka esmu griezies pie jums ar prasībām par lietu, kas sen pabeigta.

-   Mani interesē tieši tas pats, sacīja Spenss, kas ir ieinteresējis jūs. Pirmajā brīdī nodomāju, ka šī vēlme gremdēties pagātnē nav jums raksturīga. Vai tas saistīts ar kādu nesenu notikumu, vai varbūt tā ir pēkšņa interese par diezgan neizskaidrojamu gadījumu? Vai jūs man piekrītat?

Viņš paraudzījās pāri galdam.

-    Inspektors Gerovejs, Spenss teica, -jā, tolaik viņš bija inspektors, vadīja izmeklēšanu Revenskroftu nošaušanas lietā. Viņš man ir sens draugs, tāpēc nenācās grūti viņu uzmeklēt.

-   Un viņš ir tik laipns, ka ieradies šodien šeit, sacīja Puaro, gluži vienkārši tāpēc, ka mani pārņēmusi ziņkāre, ko nevaru noliegt un ko, esmu pārliecināts, man nav nekādu tiesību just attiecībā uz lietu, kas ir sen pabeigta.

-     Nu, es gan tā neteiktu, sacīja Gerovejs. Mums visiem ir interese par dažām lietām, kas it kā ir pabeigtas. Vai Lizija Bordena patiešām nogalināja savu tēvu un māti ar cirvi? Ir cilvēki, kas joprojām tā nedomā. Kas nogalināja Čārlzu Bravo un kāpēc? Pastāv vairākas atšķirīgas versijas, lielākoties ne pārāk labi pamatotas. Bet cilvēki vēl aizvien mēģina rast alternatīvus izskaidrojumus.

Viņa asais, skarbais skatiens bija pievērsts Puaro.

-    Un mesjē Puaro, ja nemaldos, arī laiku pa laikam ir izrādījis tieksmi ieskatīties slepkavības lietās, kas attiecas uz pagātni tā tas ir bijis vismaz divas trīs reizes.

-   Trīs reizes, pavisam noteikti, sacīja superintendants Spenss. Vienreiz domāju, ka nekļūdos tas bija pēc kādas kanādiešu meitenes lūguma.

-  Tā patiešām bija, apstiprināja Puaro. Ļoti aizrautīga, ļoti kaismīga, ļoti stipra kanādiešu meitene, kura bija ieradusies šeit, lai izmeklētu slepkavību, par ko viņas mate bija notiesāta uz navi, lai gan mira, pirms spriedums tika izpildīts. Viņas meita bija pārliecināta, ka māte nav vainīga.

-   Un jūs viņai piekritāt? jautāja Gerovejs.

-   Es nepiekritu, teica Puaro, kad viņa pirmoreiz man par to stāstīja. Bet viņa bija ļoti enerģiska un ārkārtīgi pārliecināta.

-   Gluži dabiski, ka meita vēlējās, lai māte būtu bez vainas, un centās pretēji acīmredzamajam pierādīt, ka viņa nav vainīga, sacīja Spenss.

-  Tur bija kas vairāk, teica Puaro. Viņa mani pārliecināja par to. kāda sieviete bijusi viņas māte.

-   Sieviete, kas nav spējīga uz slepkavību?

-   Nē, sacīja Puaro, būtu ļoti grūti esmu pārliecināts, jūs abi man piekritīsiet iedomāties, ka ir kāds cilvēks, kas absolūti nav spējīgs uz slepkavību, vēl jo vairāk ja zināms, kāds šis cilvēks ir un kas viņu pie tā novedis. Šajā konkrētajā gadījumā pati māte nemaz neaizstāvēja savu nevainīgumu. Šķita, ka viņa ir itin apmierināta ar to, ka tiek notiesāta. Jau tas vien bija gana interesanti, lai papētītu šo lietu tuvāk. Vai viņa bija sakāvniece? Tā nelikās. Kad sāku iztaujāšanu, noskaidrojās, ka sakāvniece viņa gan nav bijusi. Varētu pat teikt, ka viņa bija sakāvnieciskuma pretmets.

Gerovejs izskatījās ieinteresēts. Viņš noliecās pāri galdam, nokniebdams gabaliņu no apaļmaizltes, kas stāvēja uz vi ņa šķīvja.

-   Un viņa bija nevainīga?

-  Jā, atbildēja Puaro. Viņa bija nevainīga.

-   Un jūs tas pārsteidza?

-  Toreiz, kad es to sapratu, nē, teica Puaro. Bija vismaz divi fakti viens no tiem īpaši zīmīgs -, kas liecināja viņa nevar būt vainīga. Fakts, ko tajā laikā neviens nebija novērtējis. Zināju, ka būtu pieticis, sacīsim, ieskatīties ēdienkartē, nevis meklēt citur.

Šajā brīdī viņiem tika celta galdā cepta forele.

-   Bija vel kāda lieta, kuras dēļ jūs ielūkojāties pagātnē, bet ne gluži tādā pašā veidā, turpināja runāt Spenss. Es domāju to reizi, kad kada meitene viesībās pateica, ka ir redzējusi izdarām slepkavību [8] .

-   Šajā gadījumā atkal vajadzēja kā lai es to pasaku? spert soli atpakaļ, nevis uz priekšu, teica Puaro. Jā, tas ir vispareizākais formulējums.

-   Un vai meitene patiešām bija redzējusi, kā tiek izdarīta slepkavība?

-   Nē, atbildēja Puaro, jo tā nebija īstā meitene.

-   ŠI forele ir garda, viņš atzinīgi piebilda.

-   Šeit visi zivju ēdieni ir loti labi pagatavoti, teica superintendants Spenss un uzlika uz šķīvja mērci no piedāvātā trauka.

-   Brinumgarda mērce, viņš piemetināja.

Nākamās trīs minūtes pagāja, atzinīgi baudot ēdienu pilnīgā klusumā.

-    Kad Spenss uzmeklēja mani, sacīja superintendants Gerovejs, un jautāja, vai es atceros kaut ko par Revenskroftu lietu, biju vienlaikus gan ieintriģēts, gan iepriecināts.

-  Jūs neesat to aizmirsis?

-   Tikai Revenskroftu lietu. Tā nebija tik viegla lieta, lai to varētu aizmirst.

-  Jūs piekrītat, ierunājās Puaro, ka tajā bija pretrunas? Pierādījumu trūkums, alternatīvi risinājumi?

-    Nē, teica Gerovejs, nekā tamlīdzīga. Visas liecības fiksēja acīmredzamus faktus. Bija piemēri par vairākiem līdzīgiem nāves gadījumiem iepriekš, jā, nekādu .sarežģījumu. Un tomēr…

-  Jā? sacīja Puaro.

-  Un tomēr tas viss bija aplami, teica Gerovejs.

-   Ak, nopūtās Spenss. Viņš izskatījās ieinteresēts.

-To pašu reiz izjutāt ari jūs, vai ne? sacīja Puaro, pagriezdamies pret viņu.

-Jā. Makgintija kundzes lietā.

-     Jūs nebijāt apmierināts, teica Puaro, kad tika apcietināts tas jaunais cilvēks ar ārkārtīgi smago raksturu. Viņam bija visi iemesli to izdarīt, viņš arī izskatījās tā, it kā būtu to izdarījis, visi domāja, ka viņš ir vainīgs. Bet jūs zinājāt, ka viņš nav vainīgs. Bijāt par to tik pārliecināts, ka nācāt pie manis un lūdzāt, lai mēģinu kaut ko noskaidrot .

-   Lai mēģinātu palīdzēt un jūs patiešām palīdzējāt, vai ne? sacīja Spenss.

Puaro nopūtās.

-   Par laimi, jā. Bet kas tas bija par nogurdinošu jaunekli! Viņš bija pelnījis, lai viņu pakar nevis tāpēc, ka būtu izdarījis slepkavību, bet gan tāpēc, ka nevienam nepalīdzēja pierādīt, ka nav to darījis. Tagad mums ir Revenskroftu lieta. Jūs teicāt, superintendant Gerovej, ka ar to kaut kas nebija kārtībā?

-   Jā, es par to biju pilnīgi pārliecināts, ja saprotat, ko domāju.

-    Es saprotu, sacīja Puaro. Un Spenss ari. Palaikam gadās tādas lietas. Ir viss gan pierādījumi, gan motīvs, gan iespēja, gan izskaidrojums, gan mise-enscene[9]. Projekts visā pilnībā, tā varētu teikt. Bet profesionāļi, vienalga, zina. Vi ņi zina, ka tas viss ir aplami, tieši tāpat kā mākslas lietpratējs zina, ka gleznā viss ir aplami. Zina. kad tā ir viltojums, nevis oriģināls.

-   Un es ari nevarēju neko darīt, teica superintendants Gerovejs. Grozīju to gan tā, gan šitā. Runāju ar cilvēkiem. Nekā. Izskatījās, ka tā ir vienošanās par pašnāvību, šai lietai bija visas kopīgas pašnāvības pazīmes. Alternatīva, protams, bija virs varēja nošaut sievu un tad nošauties pats vai sieva varēja nošaut vīru un tad sevi. Mēdz gadīties visi tris varianti. Tādos gadījumos ir skaidrs, kas noticis. Bet vairākumā gadījumu ir kāda nojausma, kāpēc.

-   Šajā gadījumā nebija nekādas reālas domas par kāpēc, vai ne? sacīja Puaro.

-    Jā. Tā varētu teikt. Kad sākat izmeklēšanu kādā lielā, sākat iztaujāt par cilvēkiem un notikumiem, jums rodas ļoti uzskatāms priekšstats par to, kāda bijusi viņu dzīve. Šis bija pavecs precēts pāris, vīrs ar labu reputāciju, sieva maiga, mīloša, patīkama, viņi labi satika. Tas noskaidrojās itin drīz. Viņi laimīgi dzīvoja kopā. Gāja pastaigās, vakaros spēlēja piketu un pokeru, viņiem bija bērni, kas neradīja īpašas raizes. Zēns mācījās skolā Anglijā, meitene kādā pensionnat[10] Šveicē. Viņu dzīvē viss bija kārtībā, vismaz no malas raugoties. Iegūtās medicīniskās liecības vēstīja, ka ar veselību arī īpašu sarežģījumu nebija. Virs kādu laiku tika cietis no paaugstināta asinsspiediena, bet viņa veselības stāvoklis bija labs, jo viņš lietoja atbilstīgas zāles, kas normalizēja asinsspiedienu. Viņa sieva bija mazliet pakurla un sirga ar vieglu sirdskaiti, taču tas nešķita nekas satraucošs. Protams, varēja jau būt, kā reizēm mēdz nolikt, ka vienam vai otram no viņiem šad tad radās bailes par veselību. Daudzi cilvēki, būdami pie labas veselības, dzīvo pārliecībā, ka viņiem ir vēzis, un nešaubās, ka nenodzīvos vairs ilgāk par gadu. Dažreiz 1as viņus noved līdz pašnāvībai. Nelikās, ka Revenskrofti būtu piederējuši pie šī cilvēku lipa. Viņi šķita līdzsvaroti un rāmas dabas ļaudis.

-   Un ko jūs īstenībā domājāt? vaicāja Puaro.

-  Tur jau tā lieta, ka es neko nevarēju iedomāties. Atceros, ka sacīju sev tā ir pašnāvība. Tā varēja būt tikai pašnāvība. Tā vai cita iemesla dēļ viņi nolēma, ka dzīve kļuvusi neizturama. Ne finansiālu raižu, ne veselības sarežģījumu dēļ, ne tāpēc, ka viņi būtu nelaimīgi. Un te, kā jūs saprotat, es nonācu strupceļā. Bija visas pašnāvības pazīmes. Nespēju iedomāties neko citu, kas būtu varējis notikt, vienīgi pašnāvību. Viņi devās pastaigā. Šajā pastaigā viņi paņēma līdzi revolveri. Revolveris gulēja zemē starp abiem līķiem. Uz tā bija neskaidri viņu abu pirkstu nospiedumi. Patiesībā viņi abi bija turējuši to rokā, bet nekas neļāva noteikt, kurš šāvis pēdējais. Varētu domāt, ka vīrs varbūt vispirms nošāva sievu un tad pats sevi. Bet tikai tāpēc, ka tas liekas ticamāk. Kas to lai zina? Pagājuši tik daudzi gadi. Kad laiku pa laikam man kaut kas šo notikumu atgādina kaut kas, ko izlasu avizē par līķiem, par vira un sievas līķi, kas atrasti kaut kur kopā un acīmredzami paši laupījuši sev dzīvību. es iegrimstu atmiņās un atkal prātoju. kas īsti notika tajā Revenskroftu gadījumā. Tas bija pirms divpadsmit vai četrpadsmit gadiem, un es joprojām atceros Revenskroftu lietu un domāju par to man neliek mieru tikai viens vārds. Kāpēc? Vai sieva īstenībā ienīda vīru un gribēja tikt no viņa vaja? Vai viņi ienīda viens otru līdz tādai pakāpei, ka vairs nevarēja to izturēt?

Gerovejs nolauza vēl vienu maizes kumosu un košļāja to.

-   Vai jums ir kāda doma, mesjē Puaro? Vai kāds ir ieradies pie jums un pastāstījis kaut ko tādu, kas jo īpaši rosinājis jūsu interesi? Vai jums zināms kaut kas tāds, kas varētu sniegt atbildi uz šo "kāpēc"?

-    Nē. Tomēr jums pašam jābūt kādam pieņēmumam, teica Puaro. Sakiet taču, vai jums ir pieņēmums?

Jā, protams. Cilvēkam ir pieņēmumi. Viņš cer, ka tie visi vai vismaz viens no tiem apstiprināsies, bet parasti tā nenotiek. Domāju, ka mans pieņēmums galu galā bija tāds nevar atrast iemeslu, ja zina par maz. Ko es zināju par viņiem? Ģenerālim Revenskroftam bija tuvu pie sešdesmit, viņa sievai trīsdesmit pieci gadi. Stingri ņemot, viss, ko es par viņiem zināju, bija pēdējie pieci vai seši viņu dzīves gadi. Ģenerālis bija atvaļinājies no dienesta. Viņi bija atgriezušies Anglijā no ārzemēm, un visi pierādījumi, ko ieguvu, visas manas zināšanas par Revenskroftiem attiecās uz to īso laika sprīdi, kad viņiem bija māja Bornmutā, un vēlāk, kad viņi pārcēlās uz to vietu, kur notika traģēdija. Tur viņi bija dzīvojuši saticībā un laimē, bērni brauca mājās skolas brīvdienās. Tas bija mierīgs laiks tikpat mierīgas dzīves nogalē. Zinu visu par viņu dzīvi pēc atgriešanās Anglijā, par viņu ģimeni. Traģēdijas pamata nebija finansiāla motīva, naida, seksuālas aizraušanās. Nebija traucējošu mīlas dēku. Nē. Bet bija kāds laika posms pirms tā visa. Ko es zinu par to? Man zināms, ka viņi dzīvoja galvenokārt ārzemēs, tikai paretam atgriežoties mājas, vīram bija laba reputācija, patīkams iespaids par sievu un viņas draugiem. Nebija nekādu uzkrītošu strīdu abu laulāto starpā, vismaz neviens par to nekā nezināja. Bet varbūt tikai man tā šķita. Es nezinu. Tomēr bija kāds posms, teiksim. divdesmit, trīsdesmit gadu, tas laiks no viņu bērnības līdz brīdim, kad abi apprecējās, laiks, kad viņi dzīvoja ārzemēs Malajā un citur. Varbūt traģēdijas sakne meklējama tur. Mana vecmāmiņa mēdza atkārtot kādu parunu: veciem grēkiem ir garas ēnas. Vai nāves iemesls bija kāda gara ēna, ēna no pagātnes? To nav viegli noskaidrot. Var noskaidrot cilvēka reputāciju, zināt, ko par viņu saka draugi un paziņas, bet nekādi slēptāki fakti jums nav zināmi. Domāju, ka pamazām manā prātā nobrieda pieņēmums, ka vajadzēja meklēt tieši tur, ja es būtu varējis to darīt. Iespējams, tas bija kaut kas tāds, kas noticis citā valstī. Kaut kas, ko uzskatīja par aizmirstu, vairs nepastāvošu, bet kas joprojām pastāvēja. Kāds pagātnes naids, kāds notikums, par ko neviens nekā nezināja, kas bija noticis kaut kur citur ne tajā laikā.

kad viņi dzīvoja Anglijā. Ja vien es būtu zinājis, kur to meklēt!

-   Jūs gribat sacīt, ka tas nebija nekas tāds, ko kāds būtu atcerējies, teica Puaro. Proti, atcerējies nesenākā pagātnē. Kaut kas, par ko, iespējams, nebūtu varējis zināt neviens no viņu draugiem Anglijā.

-  Šķiet, ka tās draudzības, kas pastāvēja Anglijā, bija dibinātas pēc atgriešanās, lai gan domāju, ka arī vecie draugi viņus paretam apciemoja. Taču neviens neko nebija dzirdējis par pagātnes notikumiem. Cilvēki aizmirst.

-  Jā, Puaro dziļdomīgi atkārtoja. Cilvēki aizmirst.

-  Viņi nav tādi kā ziloņi, sacīja superintendants Gerovejs, tikko manāmi pasmaidīdams. Mēdz teikt, ka ziloņi atceras visu.

-   Cik savādi, ka jūs to sakāt, teica Puaro.

-  To par tiem vecajiem grēkiem?

-  Ne tik daudz. Mani ieinteresēja tas, ka jūs pieminējāt ziloņus.

Superintendants Gerovejs pārsteigts uzlūkoja Puaro. Šķiet, viņš gaidīja turpinājumu. Spenss arī uzmeta ašu mirkli vecajam draugam.

-    Varbūt kaut kas notika Austrumos. viņš izteica minējumu. Proti, tā ir tā vieta, kur dzīvo ziloņi, vai ne? Vai Āfrikā. Lai būtu, kā būdams, kas ar jums ir runājis par ziloņiem? viņš piemetināja.

-   Par to ieminējās kāda mana draudzene, atbildēja Puaro. Kāda, ko jūs pazīstat, viņš teica superintendantam Spensam. Olivera kundze.

-  Ak, Ariadne Olivera kundze. Tā gan!

Viņš ieturēja pauzi.

-   Ko nozīmē tā gan? gribēja zināt Puaro.

-  Tātad viņa kaut ko zina? jautāja Spenss.

-   Nedomāju, ka jau šobrīd, sacīja Puaro, bet viņa var visdrīzākajā laikā kaut ko uzzināt.

Viņš daudznozīmīgi piebilda:

-  Viņa ir tāds cilvēks. Viņa prot runāt ar cilvēkiem, ja saprotat, ko gribu sacīt.

-  Jā, teica Spenss. Jā. Vai viņai ir kādas domas šajā sakarā?

-  Vai jūs runājat par Ariadni Olivera kundzi, to rakstnieci? ar zināmu interesi vaicāja Gerovejs.

-  Tieši tā, atbildēja Spenss.

-    Vai viņa daudz zina par noziegumiem? Viņa raksta detektivstāstus. Man vienmēr bijis noslēpums, kur viņa smeļas idejas vai faktus.

-   Idejas, sacīja Puaro, nāk no viņas galvas. Fakti… nu, tas ir sarežģītāk.

Viņš mirkli klusēja.

-   Par ko jūs domājat, Puaro, vai par kaut ko konkrētu?

-   Jā, teica Puaro. Es reiz iznicināju vienu viņas stāstu, vismaz tā viņa saka. Viņai tikko bija radusies laba doma par notikumu, kam bija kāds sakars ar vilnas jaku. Es viņai piezvanīju un kaut ko vaicāju, un tā doma viņai bija no galvas ārā. Viņa laiku pa laikam man lo pārmet.

-   Vai, vai, sacīja Spenss. Izklausās pēc tā pētersīļa, kas karstā dienā noslīka sviestā. Jūs jau zināt . Šerloks Holmss un tas suns, kas nakti neko nedarīja.

-   Vai viņiem bija suns? jautāja Puaro.

-   Kā, lūdzu?

-    Es vaicāju, vai viņiem bija suns? Ģenerālim un lēdijai Revenskroftai. Vai tajā dienā, kad viņus nošāva, viņiem pastaigā bija līdzi suns? Revenskroftiem.

-   Viņiem bija suns jā gan, teica Gerovejs. Es domāju, ka viņi to lielākoties ņēma lidzi pastaigās.

-   Ja tas būtu bijis viens no Olivera kundzes stāstiem, sacīja Spenss, jums būtu vajadzējis atrast suni gaudojam pie abiem līķiem. Bet tas nenotika.

Gerovejs papurināja galvu.

-   Gribētu zināt, kur tas suns ir tagad, teica Puaro.

-    Domāju, ka suns ir aprakts kādā dārzā, sacīja Gerovejs. Pagājuši taču jau četrpadsmit gadi.

-  Tātad mēs nevaram iet un pavaicāt sunim, vai ne? teica Puaro. Žēl. Tas ir pārsteidzoši, ko tādi suņi var zināt. Kas todien bija mājās? Es domāju, tajā dienā. kad tika izdarīts noziegums?

-   Atnesu jums sarakstu, sacīja superintendants Gerovejs, gadījumā, ja vēlaties tajā ieskatīties. Vaitekeres kundze, gados veca virēja saimniecības vadītāja. Tā bija viņas brīvdiena, tā ka pārak daudz mums noderīga no viņas uzzināt nevarējām. Tur bija apmetusies kāda viešņa, manuprāt, izbijusi Revenskroftu bērnu guvernante. Vaitekeres kundze bija kurla un pa pusei akla. Viņa mums nevarēja pastāstīt nekā interesanta, tikai to, ka lēdija Revenskrofta bijusi slimnīcā vai psihiatriskajā privātklīnikā acīmredzot ārstējusi nervus, nevis kādu nopietnāku kaiti. Tur bija arī dārznieks.

-   Bet las varēja būt kāds svešinieks no malas. Svešinieks no pagātnes. Vai tāds ir jūsu uzskats, superintendant Gerovej?

-   Ne uzskats, tikai tāda doma.

Puaro klusēja, viņš domāja par laiku,

kad reiz jau tika lūdzis kādu atgriezties pagātnē, bija izpētījis piecus cilvēkus no šis pagātnes, un šie cilvēki viņam bija atgādinājuši bērnu dziesmiņu par pieciem sivēniem. Interesanti tas bija, un beigās viņa pūles tika atlīdzinātas, jo viņš noskaidroja patiesību.

SESTĀ NODAĻA Sens draugs atceras

Kad Olivera kundze nākamajā rītā atgriezās mājās, viņu gaidīja Livingstones jaunkundze.

Bija divi telefona zvani, Olivera kundze.

-  Ja? atsaucās Olivera kundze.

-   Pirmais zvans bija no Kričtona un Smita. Viņi gribēja zināt, vai jūs esat izvēlējusies gaišzaļo brokātu vai bāli zilo.

-  Neesmu vēl izlēmusi, teica Olivera kundze. Atgādiniet man par to rit no rīta, labi? Gribētu tos redzēt vakara gaismā.

-   Un otrs zvans bija no viena ārzemnieka, kāda Erkila Puaro kunga, man šķiet.

Ak, jā, sacīja Olivera kundze. Ko viņš gribēja?

-   Viņš jautāja, vai jūs varētu šopēcpusdien ar viņu tikties.

-  Tas būs pilnīgi neiespējami, teica Olivera kundze. Piezvaniet viņam, labi? Patiesībā man tūlīt pat ir atkal jāiet prom. Vai viņš atstāja telefona numuru?

-Jā.

-  Tad viss kārtībā. Mums nevajadzēs to no jauna meklēt. Labi. Piezvaniet viņam! Sakiet, ka man žēl. bet nevaru ierasties, jo esmu nākusi uz pēdām kādam zilonim.

-   Kā, lūdzu? nesaprata Livingstones jaunkundze.

-    Sakiet, ka esmu uz pēdām kādam zilonim.

-   Ak, jā, noteica Livingstones jaunkundze, asi paskatīdamas uz savu darba devēju, lai pārliecinātos, ka nav kļūdījusies savā vērtējumā Ariadnei Olivera kundzei, lai gan viņa ir veiksmīga rakstniece, ar galvu tomēr nav viss kārtībā.

-   Nekad agrāk neesmu medījusi ziloņus, sacīja Olivera kundze. Tā ir visai interesanta nodarbošanās.

Viņa iegāja dzīvojamajā istabā un atvēra piezīmju grāmatu, kas stāvēja uz dīvānā kaudzītes augšpusē lielākā daļa pārējo grāmatu izskatījās diezgan saņurcītas, jo iepriekšējā vakarā Olivera kundze tās bija šķirstījusi un izrakstījusi no tām dažādas adreses.

-    Nu… ar kaut ko ir jāsāk, viņa teica. Domāju, ka varētu sākt ar Džūliju, ja viņa vēl nav galīgi prātu izkūkojusi. Viņai allaž bija visādas idejas, un galu galā viņa pazīst to pusi, jo dzīvoja turpat netālu. Jā, domāju, ka sāksim ar Džūliju.

-   Te ir četras vēstules, ko jums vajadzētu parakstīt, sacīja Livingstones jaunkundze.

-   Nevaru tagad tām pievērsties, atteica Olivera kundze. Man patiešām vairs nav laika. Jābrauc uz Hemptonkortu, un tas ir diezgan tāls ceļš.

Godājamā Džūlija Kārstersa, ar zināmām grūtībām piecēlusies no atzveltnes krēsla tās bija grūtības, kādas tie, kam pāri septiņdesmit, izjūt, kad ceļas kājās pēc ilgstošas sēdēšanas vai pat snaudas, paspēra soli uz priekšu un mazliet samiedza acis, lai redzētu, ko nupat pieteikusi uzticamā kalpotāja, kas dzīvoja kopā ar viņu apartamentos, kuri viņai pienācās kā pansionāta "Mājas privileģētajiem" iemītniecei. Viņa bija mazliet pakurla, tāpēc nosaukto vārdu nebija labi saklausījusi. Gulivera kundze. Vai tāds tas bija? Bet viņa neatcerējās nevienu Gulivera kundzi. Viņa gāja uz priekšu nedaudz drebošiem ceļgaliem, joprojām miegdama acis.

-    Neceru, ka jūs mani atminēsieties, pagājuši tik daudzi gadi, kopš tikāmies.

Kā daudzi veci cilvēki, Kārstersa kundze balsis varēja atcerēties labāk nekā sejas.

-   Ko, viņa iesaucās, tā taču ir ak, Kungs, tā ir Ariadne! Mana mīļā, cik ļoti patīkami jūs redzēt !

Viņas sasveicinājās.

-    Man gluži vienkārši gadījās būt šajā pusē, paskaidroja Olivera kundze. Bija jāapciemo kāds, kas dzīvo netālu no šejienes. Un tad es atcerējos, ka vakar vakarā, ieskatoties savā adrešu grāmatā, redzēju, ka tas ir pavisam tuvu tai vietai, kur atrodas jūsu apartamenti. Te ir jauki, vai ne?

-   Gluži labi, sacīja Kārstersa kundze, nav jau te gluži tas viss, ko viņi raksta, vai zināt. Bet šai vietai ir daudzas priekšrocības. Var paņemt līdzi savas mēbeles un tamlīdzīgi, ir centrālais restorāns, kur var ieturēt maltīti, bet, protams, var ēst arī uz savu roku. Ak, jā, te ir ļoti labi, nudien. Apkārtne ir skaista un labi uzturēta. Bet apsēdieties, Ariadne, apsēdieties! Jūs izskatāties lieliski. Lasīju avīzē, ka pirms dažām dienām esat bijusi literārās brokastīs. Cik savādi, tu izlasi par kādu avīzē, un gandrīz nākamajā dienā šis cilvēks ierodas pie tevis. Diezgan neparasti.

-  Jā, teica Olivera kundze, apsēzdamās piedāvātajā krēslā. Tā mēdz gadīties.

-  Jūs joprojām dzīvojat Londonā?

Olivera kundze sacīja, ka tā esot, viņa

patiesi joprojām dzīvojot Londonā. Tad sāka runāt par visu, kas vien iešāvās prātā, pieminēdama neskaidras atmiņas par deju stundu apmeklēšanu bērnībā tā bija pirmā kadriļas figūra. Uz priekšu, atpakaļ, rokas izstieptas, divreiz pagriezties, griezties uz riņķi un tā tālāk.

Viņa iztaujāja Kārstersa kundzi par meitu un diviem mazbērniem un apvaicājās par otru meitu ko tā tagad dara. Izrādījās, ka viņa strādā Jaunzēlandē. Kārstersa kundze īsti nezināja, ar ko meita tur nodarbojas. Kaut kādi sociālie pētījumi. Kārstersa kundze nospieda krēsla atzveltne iemontēto zvana pogu un lika. lai Emma atnes tēju. Olivera kundze sacīja, ka viņas dēļ tas nav vajadzīgs. Džūlija Kārstersa teica:

-   Protams, ka Ariadnei jāiedzer tēja.

Abas dāmas atlaidās savos krēslos

ērtāk. Sekoja otra un trešā kadriļas figūra. Seni draugi. Citu cilvēku bērni. Draugu nāve.

-    Jābūt pagājušiem daudziem gadiem, kopš redzēju jūs pēdējo reizi, sacīja Kārstersa kundze.

-    Domāju, ka tas bija Levlinu kāzās, teica Olivera kundze. Jā, tam vajadzēja būt tajā laikā. Cik briesmīgi Moira izskatījās kā līgavas māsa! Tās nepiedienīgās aprikožu krāsas kleitas, kas viņām bija mugurā.

-  Zinu. Viņām tās nepiestāvēja.

-    Nedomāju, ka mūsdienās kāzas ir tikpat skaistas, kādas tās bija mūsu laikā. Dažreiz līgavas māsām ir tik dīvaini tērpi. Nesen viena no manām draudzenēm bija uz kāzām, un viņa stāstīja, ka līgavainis bijis ģērbies tādos kā balta atlasa kiltos ar rišām ap kaklu. Jādomā, ka tās bija Valensijas mežģīnes. Ārkārtīgi dīvaini. Un meitene bijusi tērpta loti ekscentriskā bikškostīmā. Tas ari bijis balts, bet viscaur apdrukāts ar zaļām āboliņa lapām.

-    Mīļā Ariadne, tas nu gan ir kaut kas. Nudien ekscentriski. Un vēl baznīcā. Ja es būtu mācītājs, atteiktos viņus laulāt.

Atnesa tēju. Saruna turpinājās.

-   Pirms dažām dienām likos ar savu krustmeitu Sīliju Revenskroftu, sacīja

Olivera kundze. Vai atceraties Revenskroftus? Protams, tas bija pirms ļoli daudziem gadiem.

-    Revenskrofti? Pagaidiet mirkli! Tā bija tā ļoti skumjā traģēdija, vai ne? Dubultā pašnāvība, tā laikam domāja? Tas notika netālu no viņu mājas, ko sauca par Ouerklifu.

-  Jums ir tik brīnišķīga atmiņa, Džūlija. teica Olivera kundze.

-Tā man vienmēr tāda bijusi. Lai gan reizēm ir pagrūti atcereties vārdus. Jā, tas bija ļoti traģiski, vai ne?

-   Patiešām ļoti traģiski.

-   Viena no manām māsīcām bija ar viņiem ļoti tuvu pazīstama Malajā, Rodija Fostera. Ģenerālim Revenskroftam bija izcila karjera. Protams, viņš bija kļuvis mazliet pakurls tajā laikā, kad atvaļinājās. Viņš ne vienmēr labi dzirdēja, ko viņam saka.

-  Vai jūs viņus labi atceraties?

-  Jā gan. Neviens jau tā īsti cilvēkus neaizmirst, vai ne? Viņi taču Ouerklifā nodzīvoja kādus piecus vai sešus gadus.

-    Esmu aizmirsusi viņas priekšvārdu, teica Olivera kundze.

-   Margarita, man šķiet. Bet visi sauca viņu par Molli ju. Ja, Margarita. Tik daudzām sievietēm tolaik bija vārds Mārgarita, vai ne? Viņa mēdza valkāt parūku, vai atceraties?

-  Jā gan, sacīja Olivera kundze. Visai neskaidri, bet domāju, ka atceros.

-   Liekas, viņa ari mani mēģināja pierunāt tādu iegādāties. Teica, ka tā esot tik noderīga, ja dodas uz ārzemēm vai ceļo. Viņai bija četras dažādas parūkas. Viena vakaram, viena ceļošanai un viena tāda ļoti dīvaina. Varēja likt cepuri galvā, un sasuka palika tāda pati, kā bijusi.

-  Nepazinu viņus tik labi kā jūs, teica Olivera kundze. Un tajā nošaušanās laikā, es, protams, biju Amerikā lekciju turnejā. Tā ka visos sīkumos par šo notikumu nemaz neesmu dzirdējusi.

-  Jā, tā. protams, bija liela mīkla, sacīja Džūlija Kārstersa. Proti, neviens neko nezināja. Klīda visdažādākie nostāsti.

-     Kas atklājās izmeklēšanas gaitā? Jādomā, ka tā tika veikta?

-    Protams. Policija šo gadījumu izmeklēja. Tā bija viena no tām neskaidrajām lietām, nepārprotams bija vienīgi tas. ka nāve iestājusies no revolvera šāvieniem. Policija nevarēja pateikt, kas īsti bija noticis. Šķila iespējams, ka ģenerālis Revenskrofts ir nošāvis sievu un tad pats sevi. bet acīmredzot tikpat iespējami bija tas, ka lēdija Revenskrofta ir nošāvusi vīru un tad pati sevi. Manuprāt, bija daudz ticamāk pieņemt, ka tā ir vienošanas par pašnāvību.

-    Neviens nedomāja, ka tas varētu būt noziegums?

-   Nē, nē. Tika pateikts skaidri un gaiši, ka tas nav pašnāvības inscenējums. Proti, nebija nedz pēdu nospiedumu, nedz kādu citu pazīmju, ka viņiem kāds būtu tuvojies. Viņi izgāja no mājas, lai pēc tējas dzeršanas pastaigātos, kā viņi to bieži darīja. Uz pusdienām viņi neatgriezās, un kāds no kalpotājiem vai dārznieks, vai vēl kāds lai kas tas arī būtu bijis devās viņus meklēt un atrada abus mirušus. Revolveris mētājās turpat līdzās līķiem.

-   Revolveris piederēja viņam, vai ne?

-   Jā. Viņam mājās bija divi revolveri. Tie bijušie armijas cilvēki bieži tā rīkojas, vai ne? Proti, tā viņi jūtas drošāk, ņemot vērā visu, kas tagad notiek. Otrs revolveris joprojām atradās mājās, kādā atvilktnē, tā ka viņš jā, jāpieņem, ka viņš apzināti izgāja no mājām ar revolveri. Nedomāju, ka tā bija viņa, kas devās pastaigā, nesdama līdzi revolveri.

-   Nē. Nē, tas nebulu tik viegli, vai ne?

-   Bet liecībās acīmredzami nebija neka tādā, kas norādītu, ka viņi būtu jutušies nelaimīgi vai ka starp viņiem rūgtu kāds strīds, vai ka vispār būtu kāds iemesls, kura deļ viņiem vajadzētu izdarīt pašnāvību. Protams, cilvēki ne vienmēr zina, kādas skumjas lietas norisinās citu dzīvē.

-  Jā, jā, piekrita Olivera kundze. To neviens nezina. Cik pareizi jūs pateicāt, Džūlija. Vai jums pašai ir kāda doma šā notikuma sakarā?

-  Cilvēks jau allaž prāto, mana mīļā.

-   Jā, noteica Olivera kundze, cilvēks allaž prāto.

-    Varēja, protams, gadīties, ka viņš sirga ar kādu kaiti, piemēram, vēzi, lai gan medicīniskais slēdziens neko tādu neuzrādīja. Ģenerālis izskatījās diezgan mundrs. Viņam gan bija… domāju, ka bija… kā to sauc… koronārs, ja tas ir las, ko gribu teikt. Izklausās pēc kroņa, bet patiesībā tā ir sirdslēkme, vai ne? Tā viņam bija bijusi, bet viņš no tās atkal atspirga, un viņa… jā, viņa bija loti nervoza. Vienmēr neirotiska.

-  Jā, šķiet, es ari to atceros, sacīja Olivera kundze. Protams, es viņus labi nepazinu, bet…

Viņa pēkšņi pavaicāja:

-  Vai viņai tad bija galvā parūka?

-  Ak! Nevaru to tā īsti atcerēties. Viņa vienmēr valkāja parūku. Vienu no savām parūkām.

-  Man tikai kaut kas ienāca prātā, teica Olivera kundze. Nedomāju, ka sieviete liek galvā parūku tad, ja grasās nošaut sevi vai pat tikai savu viru.

Abas dāmas ar zināmu interesi pārrunāja šo aspektu.

-    Ko jūs patiesībā par to visu domājat. Džūlija?

-    Ka jau teicu, mīļā, cilvēks mēdz prātot. Šis un tas tika runāts, bet tā jau ir vienmēr.

-   Par kuru no abiem?

-   Runāja, ka tur esot bijusi kāda jauna sieviete. Jā, šķiet, ka viņa ģenerālim bija tāda kā sekretāre. Viņš rakstīja memuārus par savu karjeru ārzemēs jādomā, uz to viņu bija pamudinājis kāds izdevējs, un viņa mēdza pierakstīt ģenerāļa diktēto. Bet daži cilvēki teica nu, jūs jau zināt, ko tādos gadījumos mēdz teikt. ka viņš bijis… ē… savā ziņā ar to meiču saistīts. Viņa sieva vairs nebija nekāda jaunā jau pāri trīsdesmit, ari ar izskatu nevarēja lepoties, un, manuprāt… lai gan netika pieredzēti nekādi skandāli vai kas tamlīdzīgs, tomēr… kādam varēja ienākt prātā, ka ģenerālis nolēmis nošaut savu kundzi tāpēc, ka gribēja… nūjā, viņš varbūt gribēja precēt to meiču. Bet man, nudien, neliekas, ka cilvēki būtu par to runājuši, un es tam nekad neticēju.

-   Ko domājāt jūs?

-   Nu, es, protams, mazliet prātoju par sievu.

-   Jūs gribat sacīt, ka ļaužu valodās tika pieminēts kāds virietis?

-    Šķiet, ka Malajā bija kaut kas gadījies. Dzirdēju šo to stāstām. Ka viņa bijusi saistīta ar kādu vīrieti, daudz jaunāku par viņu pašu. Un ka viņas vīram tas diez kā nav paticis, un izcēlies pat neliels skandāls. Aizmirsu, kur tieši tas noticis.

liet, lai būtu, kā būdams, tas bija sen, un es nedomāju, ka no tā kaut kas iznāca.

-   Vai jums nešķiet, ka varēja būt runas par kaut ko, kas noticis tuvāk mājām? Varbūt Revenskrofti uzturēja īpašas attiecības ar kādu no tuvējās apkar tes? Vai tiešām nekas neliecināja, ka starp viņiem būtu bijuši strīdi un nesaprašanas?

-  Nē. nedomāju vis. Tolaik lasīju visu, kas vien par šo lietu bija atrodams. Dabiski, ka par to daudz runāja, jo visiem bija tāda sajūta, ka notikušais varētu būt saistits ar kādu loti traģisku mīlas stāstu.

-   Bet jūs to apšaubāt, vai ne? Viņiem taču bija bērni. Mana krustmeita…

-   Ak, jā, un vēl ari dēls. Man šķiet, viņš vēl bija mazs. Mācījās kaut kur skolā. Meitenei bija tikai divpadsmit gadu, nē šķiet, ka tomēr vairāk. Viņa viesojās pie kādas ģimenes Šveice.

-   Jādomā, ka ģimenē nebija problē mu ar kādu garīgu slimību?

Ak, jūs domājat par to zēnu… Jā, protams, visādi var būt. Gadās dzirdēt par loti savādiem gadījumiem. Bija kāds zēns.

kas nošāva savu tēvu man šķiet, tas notika kaut kur pie Ņukāstlas. Dažus gadus pirms tam. Jūs zināt. Zēns bija ļoti nomākts, un, liekas, ļaudis baumoja viņš vispirms mēģinājis pakārties universitātē, tad atbraucis mājās un nošāvis savu tēvu. Bet neviens tā īsti nezināja, kāpēc. Lai nu kā, ar Revenskroftiem tā nebija. Nē, nedomāju vis, patiesībā esmu par to pilnīgi pārliecināta. Bet… es nevaru atturēties no domas…

-  Jā, Džūlija?

-   Nevaru atturēties no domas, ka tomēr tur varēja būt iejaukts kāds vīrietis.

-  Jūs gribat sacīt, ka viņa…

-    Jā, jā, tas būtu visai ticami. Vispirms jau tās parūkas.

-   īsti nesaprotu, kāds tam sakars ar parūkām.

-   Nu, viņa gribēja uzlabot savu izskatu.

-     Viņai, manuprāt, bija trīsdesmit pieci gadi.

-   Vairāk, vairāk. Trīsdesmit seši vismaz. Jā, un kādu dienu viņa rādīja man tās parūkas, un viena vai divas no tām patiešām vērta viņu ļoti pievilcīgu. Viņa diezgan stipri grimējās. Un tas viss bija sācies neilgi pēc tam, kad viņi apmetās te, man šķiet.

-    Jūs domājat, viņa būtu varējusi sastapt kādu vīrieti?

-  Jā, to es vienmēr esmu pieļāvusi, sacīja Kārstersa kundze. Saprotiet, ja vīrietis ielaižas ar kādu meiteni, cilvēki to parasti pamana, jo vīrieši neprot tik labi slēpt pēdas. Bet ar sievieti gan varētu būt tā, ka viņa ar kādu satiekas un neviens par to neko daudz nezina.

-   Vai jūs patiešām tā domājat, Džūli-

ja?

-   Nē, patiesība es ta nedomāju, atbildēja Džūlija, jo, manuprāt, tādas lietas cilvēki zina vienmēr, vai ne? Es gribu sacīt to zina kalpotāji, dārznieki vai autobusa šoferi. Vai kāds no kaimiņiem. Viņi zina. Un viņi runā. Bet tomēr kaut kas tāds varēja būt, un vai nu viņš par to uzzināja…

-  Jūs domājat, ka tas bija noziegums aiz greizsirdības?

-  Jā, liekas gan.

-    Tātad, pēc jūsu domām, ir ticamāk, ka viņš nošāva sievu un tad sevi, nevis ka viņa nošāva vīru un tad pati sevi?

-   Jā, man šķiet, ka tā bija, jo… ja viņa būtu gribējusi tikt no viņa vaļa… nu… es nedomāju, ka tad viņi dotos kopīgā pastaigā. Viņai revolveris būtu bijis jāņem līdzi rokassomiņā, un tādā gadījumā tai vajadzēja būt diezgan prāvai somai. Nedrīkst aizmirst par praktisko pusi.

-   Zinu, sacīja Olivera kundze. Es to neaizmirstu. Tas ir ļoti interesanti.

-   Priekš jums tam vajadzētu būt interesanti, mīļā, jo jūs jau rakstāt tos detektīvstāstus. Tā ka es šajā sakarā sagaidu nojums labākas idejas par manējām. Jums vajadzētu zināt vairāk par to, kas toreiz būtu varējis notikt.

-     Nudien, nezinu, kas būtu varējis notikt, teica Olivera kundze, jo, saprotiet, visos manos stāstos es pati esmu tā, kas izgudro noziegumus. Proti, ko es vēlos notiekam, tas manos stāstos ari

t

notiek. Tas nav nekas tāds, kas patiesi būtu noticis vai varētu notikt. Tā ka esmu pēdējā, ar ko būtu jēga par to runāt. Mani interesē jūsu domas, Džūlija, jo jūs ļoti labi pazīstat cilvēkus, jūs, nudien, viņus loti labi pazīstat. Un es iedomājos, ka viņa būtu varējusi jums kaut ko pateikt vai varbūt viņš.

-Jā. Jā, pagaidiet mirkli kad nu jūs tā sakāt, man patiesi kaut kas ataust atmiņā.

Kārstersa kundze atspiedās pret krēsla atzveltni, kā šaubīdamās papurināja galvu un puspievērtām acīm ieslīga tādā kā transā. Olivera kundze klusēja ar tādu izteiksmi sejā. kāda ir sievietēm, kas gaida uz plīts uzliktas tējkannas pirmās vārīšanās pazīmes.

Atceros, reiz viņa tiešām kaut ko teica. un es vēl nevarēju saprast, ko viņa ar to domā, sacīja Kārstersa kundze. Kaut ko par jaunas dzīves sākšanu manuprāt, saistībā ar Svēto Terēzi. Svētā Avilas Terēze…

Olivera kundze izskatījās mazliet pārsteigta.

-   Bet kāds tam sakars ar Svēto Avilas Terēzi?

-   To es, nudien, nezinu. Domāju, ka viņa bija kaut ko lasījusi par Svēiās Terē zes dzīvi. Lai būtu, kā būdams, viņa teica, cik tas esot brīnišķīgi, kad sievietei uzrodas tāda kā otrā elpa. Viņas lietotais apzīmējums nebija gluži tāds, bet kaut kas tādā garā. Jūs jau zināt viņam ir ēetrdes; mit vai piecdesmit gadu. un pēkšņi viņas veļas sākt jaunu dzīvi. Ari Avilas Terēze [11] . Līdz mūža vidum viņa neko sevišķu nebija paveikusi dzīvoja savu mūķenes dzīvi, bet tad piepeši vērsās pie sabiedrības, reformēja visus klosterus un kļuva par diženu svēto.

-   Jā. bet man nešķiet, ka tas būtu gluži viens un tas pats.

-   Jā, tas nav viens un tas pats, teica Kārstersa kundze. Bet sievietes mēdz tā muļķīgi izteikties, kad runā par mīlas dēkām, būdamas tuvu pusmūžam. Kad runā par to, ka nekad nav par vēlu.

SEPTĪTĀ NODAĻA atgriešanās bērnistabā

Olivera kundze diezgan šaubīgi raudzījās uz sānieliņā čurnošas, mazas, diezgan noplukušas kotedžas trim pakāpieniem un parādes durvīm. Zem logiem auga dažas sipolpuķes, galvenokārt tulpes.

Olivera kundze apstājās, atvēra mazo piezīmju grāmatiņu, ko turēja rokā, pārliecinājās, ka patiešām atrodas tur, kur domā sevi atrodamies, un pēc tam, kad velti bija mēģinājusi izvilināt kādu skaņu, spiežot elektriskā zvana pogu, vieglītēm pieklaudzināja ar klauvēkli. Nesaņēmusi nekādu atbildi, klaudzināja vēlreiz. Šoreiz iekšpusē bija dzirdamas kaut kādas skaņas. Kāju šļūkāšana, tāda ka astmatiska elpošana, kādām rokām mēģinot atvērt durvis. Līdz ar šo troksni bija dzirdama neskaidra atbalss pastkastītē.

Ak, velns lai parauj! Velns lai parauj… Atkal iestrēgi, lopa gabals tāds.

Beidzot šī rosīšanās iekšpusē vainagojās ar panākumiem, un durvis, visai šaubīgi nokrakšķēdamas, tika lēnām atvērtas. Uz viešņu lūkojās ļoti veca sieviete ar krunkainu seju, uzkumpušu muguru, artrīta izkropļotu stāvu. Viņas seja viesmīlību vis nepauda. Tajā nebija ne vēsts no bailēm, tikai riebums pret tiem, kas nāk un klaudzina pie angļu sievietes pilsdurvīm. Sievietei varēja būt kādi septiņdesmit vai astoņdesmit gadi, bet viņa joprojām bija drosmīga sava mitekļa aizstāve.

-     Nezinu, kāpēc esat atnākusi, un es…

Viņa aprāvās.

-     Ak, viņa teica, tā ir Ariadnes jaunkundze. Vai nu es nepazīstu! Tā ir Ariadnes jaunkundze.

-    Manuprāt, tas ir brīnišķīgi, ka jūs mani pazīstat, sacīja Olivera kundze. Kā jums klājas, Metčema kundze?

-    Ariadnes jaunkundze! Padomā tikai…

"Cik sen tas bija, kad mani vēl uzrunāja par Ariadnes jaunkundzi," Ariadne Olivera kundze nodomāja. Tomēr namamātes balsī, lai cik tā būtu no vecuma ieplaisājusi, varēja saklausīt pazīstamas notis.

-   Nāciet iekšā, mīļā, teica vecā kundze. nāciet tagad iekšā! Jūs labi izskatāties, patiesi. Nezin, cik gadu pagājis, kopš redzēju jūs pēdējo reizi. Būs kādi piecpadsmit.

Bija pagājis daudz vairak nekā piecpadsmit gadu, bet Olivera kundze nepārlaboja vecās sievietes teikto. Viņa ienāca. Abas sarokojās, Metčema kundzes roka diez kā negribēja savai saimniecei klausīt. Beidzot tomēr tai izdevās aizvērt durvis, un, kājas šļūkādama un uzkurnpusi, vecā sieviete ieveda savu viešņu nelielā istabā, kas acimredzami bija domāta to iespējamo un neiespējamo viesu uzņemšanai, ko Metčema kundze bija gatava ielaist savā mājā. Tur atradās daudz fotogrāfiju gan mazu bērnu, gan pieaugušo. Dažas glitos ādas rāmīšos, kas pamazām plaisāja, bet vēl nebija galīgi saplīsuši. Kādā attēlā ar diezgan apsūbējušu sudraba rāmi bija redzama jauna sieviete galma pieņemšanas tērpā ar spalvu galvas rotu, citā divi jūras virsnieki, vēl citā divi karavīri. Netrūka arī dažu fotogrāfiju ar kailiem zīdaiņiem uz segas.

Istabā bija dīvāns un divi krēsli. Olivera kundze apsēdās piedāvātajā krēslā. Metčema kundze smagnēji atslīga uz dīvāna un ar zināmām grūtībām aizstūma sev aiz muguras spilvenu.

-  Tā, mana mīļā, priecājos jūs redzēt. Jus joprojām rakstāt tos savus jaukos stāstus, vai ne?

-  Jā, sacīja Olivera kundze, lai gan šaubījās, vai stāstus par noziegumiem un noziedznieku uzvedību varētu dēvēt par "jaukiem".

"Bet tas jau ir Metčema kundzes garā," viņa nodomāja.

-    Esmu palikusi viena pati, teica Metčema kundze. Vai atceraties Greisiju, manu māsu? Pagājušajā rudeni viņa nomira. Ar vēzi. Viņu operēja, bet bija jau pārvēlu.

-  Ak vai, man tik ļoti žēl, sacīja Olivera kundze.

Nākamās desmit sarunas minūtes aizritēja, pieminot visus Metčema kundzes nesen Dieva mierā aizgājušos radiniekus cik nu viņai to vispār bija.

-    Un jums viss ir kārtībā, vai ne? Jums klājas labi? Vai jums tagad ir virs? Ak, nē es atceros, viņš nomira pirms vairākiem gadiem, vai ne? Un kas atvedis jūs šurp uz Litlsalternmainoru?

-   Man gluži vienkārši gadījās būt šajā apkaimē, teica Olivera kundze, un, tā kā jūsu adrese bija manā mazajā, līdzpaņemtajā adrešu grāmatiņā, iedomājos atnākt un… nūjā, paskatīties, kā jums klājas.

-  Ak! Un varbūt, lai parunātos par vecajiem laikiem. Tas allažiņ ir patīkami, vai ne?

-   Jā gan, sacīja Olivera kundze, atvieglota, ka saruna jau pašā sākumā guvusi vēlamo ievirzi, jo viņa patiešām bija ieradusies galvenokārt "veco laiku" dēļ.

-    Cik jums daudz fotogrāfiju, viņa teica.

-   Jā, tās man ir gan. Zināt, kad uzturējos tajā mājā… Tai bija muļķīgs nosaukums "Saulrieta laimes māja veclaudīm" vai tamlīdzīgi. Kādu gadu un vel vienu ceturksni es tur nodzīvoju, līdz vairs nespēju izturēt. Tie plānprātiņi taču neļāva ņemt līdzi nekādas personiskās mantas. Visam bija jābūt mājas īpašumam. Nevaru teikt, ka tur būtu bijis slikti, bet, saprotiet, man patīk, ja visapkārt ir manis pašas lietas. Manas fotogrāfijas un mebeles. Tad tur ieradās tā laipnā dāma viņa bija no municipalitātes, no kaut kādas biedrības, un viņa man pastāstīja, ka ir kāda vieta, kur katrs var dzīvot atsevišķā mājā un ņemt līdzi, ko pats vēlas. Un ik dienu atnāk jauka izpalidze apraudzīt, kā tev klājas. Ak, man te ir tik ērti. Ļoti ērti, nudien. Visas mantas ir manis pašas.

-   Kaut kas no visurienes, sacīja Olivera kundze, lūkodamās apkārt.

-    Jā, tas galds tas, no misiņa tas ir no kapteiņa Vilsona, viņš man to atsūtīja no Singapūras vai kādas tamlīdzīgas vietas. Un to Benaresas misiņu arī. Tas ir skaists, vai ne? Tur, pelnutraukā, ir kāda savāda mantiņa. Nākusi no Ēģiptes. Skarabejs, vai kā viņu tur .sauc. Jūs jau zināt. Izklausās tā kā pēc kašķa, bet tas nav slimības nosaukums. Nē, tā ir vabole, darināta no kaut kāda akmens. Viņi to sauc par dārgakmeni. Tāds koši zils. Lazis… lavis… nu, kaut kas uz to modi.

-   Lazurīts, teica Olivera kundze.

-   Pareizi. Tā to sauc. Ļoti skaists. Tas bija viens no maniem zēniem, kas devās uz izrakumiem. Arheologs. Viņš man to atsūtīja.

-   Te ir visa jūsu jaukā pagātne, sacīja Olivera kundze.

-   Jā, visi mani zēni un meitenes. Daži no viņiem vēl kā zīdaiņi, tos esmu auklējusi no mēneša vecuma. Un citi, vecāki. Kādus no tiem esmu auklējusi Indijā, citus savā otrajā braucienā, kad biju Siāmā. Jā. Tā ir Moijas jaunkundze savā galma tērpā. Ak, viņa bija smukulīte. Šķīrusies no diviem vīriem. Jā. Ar pirmo viru ar to lordu bija grūtības, un tad vi ņa apprecējās ar vienu no tiem popdziedātājiem. Ari no tā, protams, nekas labs nesanāca. Un tad viņa apprecējās ar kādu vīrieti no Kalifornijas. Viņiem bija jahta, un es domāju, ka abiem klājās labi. Viņa nomira pirms diviem vai trim gadiem, būdama tikai sešdesmit divus gadus veca. Cik žēl, ka viņai bija jāmirst tik jaunos gados.

-  Jūs pati esat bijusi dažādās pasaules malās, vai ne? teica Olivera kundze. Indijā, Honkongā, tad Ēģiptē un Dienvidamerikā, vai ne?

-  Ak, jā, esmu diezgan daudz ceļojusi.

-  Atceros laiku, Olivera kundze turpināja, kad biju Malajā un jūs tur kal pojāt kāda armijas cilvēka ģimenē, vai ne? Tas bija kāds ģenerālis. Vai viņu nesauca… nevaru atcerēties vārdu… vai tie nebija ģenerālis Revenskrofts un lēdija Revenskrofta?

-   Nē, nē, jūs neatceraties īsto vārdu. Jus domājat Lo laiku, kad dzīvoju kopā ar Bernebiju ģimeni. Tas ir īstais vārds. Jūs pie viņiem viesojāties. Bijāt devusies ceļojumā un atbraucāt viesos pie Bernebijiem. Jūs bijāt viņas sena draudzene. Viņš strādāja par tiesnesi.

146

- - __

-   Ak, jā, sacīja Olivera kundze. Diezgan grūti atcerēties. Vārdi sajūk.

-   Viņiem bija divi jauki bērni, stāstīja Metčema kundze. Protams, tie aizbrauca uz Angliju mācīties skolā. Zēns uz Herovu, meitene manuprāt, uz Rodīnu, un tā nu es pēc tam pārgāju pie citas ģimenes. Ak, mūsdienās viss ir mainījies. Pat guvernanšu vairs nav tik daudz kā senāk. Ņemiet vērā, ar guvernantēm šad un tad sanāca kādas nepatikšanas. Ar mūsējo es sapratos labi proti, kad strādāju pie Bernebijiem. Bet par kādu ģimeni jūs runājāt? Revenskrofti? Es viņus atceros. Jā aizmirsu, kā sauca to vietu, kur viņi dzīvoja. Tas nebija tālu no mums. Ģimenes bija pazīstamas. Vai, tas bija tik sen, bet es visu atceros. Joprojām dzīvoju pie Bernebijiem. Kad bērni aizbrauca uz skolu, paliku, lai kalpotu Bernebija kundzei, rūpētos par viņas apģērbu, pielabotu to un tā joprojām. Ak. jā, biju tur, kad notika tās šausmas. Es nedomāju Bernebijus. Man prātā Revenskrofti. Jā, to es nekad neaizmirsīšu. Proti, kā dabūju par to dzirdēt. Dabiski, ar mani tam nav nekāda sakara, bet notikušais taču bija kaut kas briesmīgs, vai ne?

-  Liekas gan, teica Olivera kundze.

-   Tas notika pēc tam, kad jūs jau bijāt atgriezusies Anglijā, manuprāt, labu laiku pēc tam. Viņi šķita jauks pāris. Ļoti jauks pāris.

-    Nevaru tā īsti atcerēties, sacīja Olivera kundze.

-  Tā jau ir. Cilvēki daudz ko aizmirst. Es pati gan ne. Bet ļaudis runāja, ka viņa vienmēr bijusi dīvaina. Jau kopš bērnības. Stāstīja par kādu agrāko laiku notikumu. Viņa izņēmusi no ratiņiem bērnu un iemetusi upē. Aiz greizsirdības, tā runāja. Citi sacija. ka viņa gribējusi, lai bērniņš uzreiz tiek debesīs, bez gaidīšanas.

-   Vai tā ir… vai tā ir lēdija Revenskrofta, par ko jūs tagad runājat?

-   Nē, protams, ka ne jau par viņu es runāju. Ak, jūs neatceraties tik labi kā es. Tā bija māsa.

-  Viņas māsa?

-  Tagad neesmu īsti droša, vai tā bija viņas vai viņa māsa. Ļaudis runāja, ka viņa ilgi ārstējusies psihiatriskajā klīnika. Kopš vienpadsmit vai divpadsmit gadu vecuma. Viņu turēja klīnikā, tad kādu dienu ārsti teica, ka slimā nu esot* vesela, un izlaida to brīvībā. Viņa apprecējās ar vienu karavīru. Un tad kaut kas atgadījās. Pēcāk dzirdēju, ka viņu atkal ievietojuši kādā no tiem trakonamiem. Tur pret slimniekiem izturas labi. Pašiem savi apartamenti, skaistas istabas un viss pārējais. Jā, un viņi mēdza šo sievieti apciemot. Es domāju, ģenerālis vai viņa sieva. Bērnus uzaudzināja citi cilvēki, jo Revenskrofti tā kā baidījās to darīt. Tomēr tika runāts, ka beigu beigās ar viņu viss bijis kārtībā. Viņa atkal sākusi dzīvot kopā ar vīru, līdz tas nomiris. Man šķiet, tur vainīgs bija paaugstināts asinsspiediens vai kāda sirdskaite. Lai nu kā, viņa bija loti nobēdājusies un pārcēlās uz dzīvi pie sava brāļa vai savas māsas kuram nu viņa tur bija rada, un likās, ka viss nokārtojies itin labi. Viņa tik ļoti mīlēja bērnus. Šķiet, ka mazā zēna toreiz tur nebija. Laikam mazā meitene un vēl viena meitenīte tajā pēcpusdienā atnāca ar viņu parotaļāties… Ak. labi, visus sīkumus tagad nevaru atcerēties! Tas bija tik sen. Par to daudz runāja. Daži teica, ka to nemaz nav darījusi viņa. Viņi domāja, ka vainīga guvernante, bet guvernante bērnus mīlēja un bija ļoti, ļo(i noraizējusies. Viņa gribēja mazos aizvest prom no tās mājas. Sacīja, ka bērni tur nav drošībā. Bet citi, protams, tam neticēja, un tad tas notika, un, cik noprotu, viņi domāja, ka to izdarījusi… kāds bija viņas vārds, nevaru tagad atcerēties. Lai nu kā, bet tā tas bija.

-  Kas notika ar to sievieti, kas bija vai nu ģenerāļa, vai lēdijas Revenskroftas māsa?

-    Viņu ievietoja kādā dziednīcā, un, manuprāt, viņa galu galā atgriezās Anglijā. Nezinu, vai šī sieviete uzturējās tajā pašā dziednīcā, kur iepriekš, bet par viņu kāds labi rūpējās. Saprotiet, naudas jau viņiem netrūka. Vira ģimene bija loti bagāta. Varbūt viņa atkal izveseļojās. Bet es jau gadiem ilgi neesmu par to domājusi. Līdz pat šim brīdim, kad ieradāties jūs un sākāt izvaicāt par ģenerāli un lēdiju Revenskroftiem. Diez, kur viņi ir tagad. Viņam jau labi sen vajadzēja būt no armijas atvaļinātam.

-  Tas bija visai skumjš notikums, teica Olivera kundze. Varbūt jūs lasījāt par to avīzēs.

-  Lasīju par ko?

-Viņi nopirka māju Anglijā un tad…

-    Ak. tagad sāku atcerēties. Nudien atminos, ka lasīju par to avīzēs. Jā, un es vēl toreiz nodomāju, ka Revenskroftu vārds man ir pazīstams, bet nevarēju īsti atcerēties, kur un kad būtu viņus pazinusi. Viņi nokrita no klints, vai ne? Kaut kas tamlīdzīgs…

-   Jā, sacīja Olivera kundze, kaut kas tamlīdzīgs.

-   Palūk, mīļā, ir tik jauki jūs atkal redzēt. Jums jāļauj, lai es jūs pacienāju ar tēju.

-   Nudien, teica Olivera kundze, nevajag pūlēties. Es patiesi nevēlos.

-     Protams, ka jūs vēlaties tēju. Ja jums nav iebildumu, iesim tagad uz virtuvi, labi? Es pati tagad daudz laika pavadu tur. Virtuvē ir vieglāk pārvietoties. Bet viesus allaž vedu šajā istabā, jo lepojos ar mantām, kas te atrodas. Lepojos ar šīm mantām, bērnu fotogrāfijām un visu pārējo.

-    Es domāju, sacija Olivera kundze, ka tādam cilvēkam kā jūs vajadzē tu būt bijušai brīnišķīgai dzīvei, ņemot vērā, cik daudz bērnu esat izauklējusi.

Jā. Atceros, kad jūs bijāt maza meitene, jums patika klausīties manus stāstus.

Viens bija par tīģeri, un vēl kāds par mērkaķiem. Par mērkaķiem kokā.

-  Jā, teica Olivera kundze, es tos atceros. Tas bija ļoti sen.

Viņa iedomājās sevi sešu vai septiņu gadu vecumā mazu meitenīti pārāk ciešos zābaciņos soļojam pa kādu Anglijas ceļu un klausāmies, kā auklīte stāsta par Indiju un Ēģipti. Te nu tā bija Metčema kundze, viņas auklīte. Sekojot namamātei ārā no istabas, viņa pārlaida skatienu telpai meiteņu, skolaspuiku, bērnu un dažādu pusmūža ļaužu fotogrāfijām, kurās tie lielākoties bija skatāmi savās labākajās drānās. Viņi sūtīja skaistus rāmīšus un citas dāvanas, jo nebija aizmirsuši savu aukliti. Iespējams, ka, pateicoties viņiem, Metčema kundze vadīja mūža nogali samērā ērtos apstākļos. Olivera kundze sajuta pēkšņu vēlmi izplūst asarās. Tas bija viņai tik neraksturīgi, ka nācās likt lietā visu gribasspēku, lai sevi apvaldītu. Olivera kundze sekoja Metčema kundzei uz virtuvi. Šeit viņa pasniedza tai līdzpaņemto ciemakukuli.

-    Padoma tikai! Kārba ar tēju. Šai šķirnei vienmēr esmu devusi priekšroku. Cik savādi, ka jūs to atceraties. Tagad to reti kad var dabūt. Un šie ir mani mīļākie tējas cepumi. Jūs esat tā, kas neko neaizmirst. Kā viņi mēdza jūs saukt tie divi mazie puikas, kas nāca rotaļāties, viens laikam sauca jūs par Ziloņa kundzi, otrs par Gulbja kundzi. Tas, kurš teica: "Ziloņa kundze," sēdās jums mugurā, kad nometāties četrrāpus, un tad jūs viņu nēsājāt pa istabu un izlikāties, ka jums ir snuķis, ar ko paceļat priekšmetus.

-  Jūs ari neko daudz vis neesat aizmirsusi, vai ne, auklīt? teica Olivera kundze.

-  Jā, sacīja Metčema kundze. Ziloņi neaizmirst. Tā ir veca paruna.

ASTOTĀ NODAĻA Olivera kundze darbojas

Olivera kundze ienāca "Viljamsa un Barneta" aptiekā tā bija labi iekārtota un tirgojās arī ar visāda veida kosmētiku. Viņa apstājās pie paplātes, uz kuras bija salikti visādi dabiskie dziedniecības līdzekļi, mirkli pakavējās pie gumijas sūkļu kalna, gausi pagājās uz recepšu pieņemšanas letes pusi un tad nostaigāja gar vitrīnām, kur uzskatāmi bija izstādīti skaistumkopšanas līdzekļi, ko radījusi Elizabete Ardēna, Helēna Rubinšteina, Makss Faktors un citi sieviešu dzīves izdaiļotāji.

Beidzot viņa apstājās līdzās diezgan tuklai meičai un izvaicāja viņu par dažām lūpukrāsām, tad pārsteigumā īsi iesaucās:

-   Ak, Marlēna jūs taču esat Marlēna, vai ne?

-   Kaut kas nedzirdēts! Jūs esat Olivera kundze, vai ne? Priecājos jūs redzēt . Cik brīnišķīgi! Visas meitenes būs ļoti satrauktas, kad pastāstīšu, ka bijāt iegriezusies, lai kaut ko nopirktu.

-  Nav vajadzības viņām to stāstīt. teica Olivera kundze.

-   Ak, nē, esmu pārliecināta, ka viņas saskries ar savām autogrāfu kladēm!

-  Man labāk patiktu, ja viņas to nedarītu, sacīja Olivera kundze. Kā jums klājas, Marlēna?

-   Ak, var iztikt, var iztikt, atbildēja Marlēna.

-    Nezināju, vai jūs šeit vel joprojām strādājat.

-   Nu, šī ir tikpat laba vieta kā citas, es domāju, un pret mani te ļoti labi izturas. Pagājušajā gadā man paaugstināja algu, un tagad es vairāk vai mazāk atbildu par šo kosmētikas nodalīj umu.

-   Un jusu māte? Vai viņai klājas labi?

-   Ak, jā! Mamma priecāsies dzirdēt, ka esmu jūs sastapusi.

-   Vai viņa vēl aizvien dzīvo tajā mājā pie ceļa, kas ved uz slimnīcu?

-   Jā, mēs joprojām tur dzīvojam. Tētim gan neklājas pārāk labi. Viņš kādu laiku bija slimnīcā, bet mamma turas patiešām braši. Ak, kā viņa priecāsies, dzirdot, ka esmu jūs sastapusi. Starp citu, vai esat šeit apmetusies?

-   Ne gluži, sacīja Olivera kundze. Patiesībā esmu te tikai caurbraucot. Biju apciemot kādu senu draudzeni, un tagad man ienāca prātā…

Viņa paskatījās savā rokaspulksteni.

-    Vai jūsu māte varētu būt mājās, Marlēna? Es vēlētos viņu apciemot. Mēs varētu pārmīt dažus vārdus, iekams dodos tālāk.

-     Ak, dariet, dariet lo, atsaucās Marlēna. Viņa būs tik priecīga. Man žēl, ka nevaru pamest darbu un doties jums līdzi, bet… nūjā, tas nebūtu labi. Nevaru nekur iet vismaz vēl pusotru stundu.

-   Gan kādu citu reizi, teica Olivera kundze. Starp citu. nevaru īsti atcerēties mājas nosaukumu.

-  To sauc par Lauru kotedžu.

Jā, protams. Cik muļķīgi, ka biju piemirsusi. Nu, ko bija patīkami ar jums tikties.

Viņa izsteidzās ārā (un līdz ar viņu ari viena galīgi nevajadzīga lūpukrāsa), iekāpa automobilī un vadīja to pa Čipingbertramas galveno ielu, tad, pabraukuši garām garažai un slimnīcas ēkai, nogriezās uz diezgan šaura ceļa, abpus kuram slējās glītas, nelielas mājiņas.

Viņa atstāja automobili ārpusē pie Lauru kotedžas un devās iekšā. Kalsna, enerģiska, apmēram piecdesmit gadus veca sieviete sirmiem matiem atvēra durvis, un acumirklī bija redzams, ka viņa atnācēju pazīst.

-   Ak. tā esat jūs, Olivera kundze! Gadiem ilgi neesmu jūs redzējusi.

-  Jā, pagājis ilgs laiks.

-    Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Vai varu jūs pacienāt ar tasi tējas?

-   Baidos, ka ne, teica Olivera kundze, jo es jau iedzēru tēju ar savu draudzeni, un man jāatgriežas Londonā. Gadījās tā, ka iegāju aptiekā, lai kaut ko nopirktu, un ieraudzīju tur Marlēnu.

-   Jā, viņai tur ir ļoti labs darbs. Darba devēji par viņu ir augstās domās. Viņi domā, ka Marlēnai piemītot liela iniciatīva.

-   Tas ir ļoti jauki. Un kā jums klājas, Bakla kundze? Jūs izskatāties ļoti labi. Tikpat kā nemaz neesat kļuvusi vecāka, kopš redzēju jūs pēdējo reizi.

-   Ak, es gan tā neteiktu. Mati sirmi, un esmu stipri nokritusies svarā.

-   Šķiet, ka šī būs tā diena, kad satieku daudzus cilvēkus, ko pazinu agrāk, sacīja Olivera kundze, sekodama namamātei mazā, pārāk pieblīvēta dzīvojamā istabā.

-   Nezinu, vai jūs atceraties Kārstersa kundzi Džūliju Kārstersa kundzi.

-   Ak, protams, ka atceros. Jā gan. Viņai noteikti klājas labi.

-   Jā, tā patiešām ir. Bet mēs mazliet pārrunājām vecos laikus. Patiesībā visvairāk runājām par to traģēdiju, kas te notika. Es tajā laikā biju Amerikā, tāpēc neko daudz par to nezināju. Tos cilvēkus sauca par Revenskroltiem.

-  Jā, to gadījumu es labi atceros.

-    Liekas, jūs kādu laiku pie viņiem strādājāt, vai ne, Bakla kundze?

-Jā. Gāju turp trīs reizes nedēļā. Viņi bija ļoti jauki cilvēki. Saprotiet, īsti armijas augstāko aprindu pārstāvji tā varētu sac.it. Vecā skola.

-  Tas bija ļoti traģisks notikums.

-Jā, patiesi.

-  Vai jūs tajā laikā joprojām strādājāt pie viņiem?

-   Ne. Es tur vairs negāju. Mana vecā tante Emma bija pārcēlusies uz dzīvi pie manis. Viņa bija tikpat kā akla un vārga, un man vairs neatlika laika ziedoties citiem cilvēkiem. Bet es strādāju pie viņiem kādu mēnesi vai divus pirms tam, kad tas notika.

-  Tas bija tik briesmīgi, teica Olivera kundze. Cik sapratu, tolaik domāja, ka tā ir vienošanās par pašnāvību.

-   Es tam neticu, sacīja Bakla kundze. Esmu pārliecināta, ka viņi nekad neizdarītu pašnāvību kopā. Ne jau tādi cilvēki kā viņi. Un viņiem kopā bija tik labi. Protams, viņi te nepaguva nodzīvot pārāk ilgu laiku…

-    Nē, nepaguva vis, teica Olivera kundze. Viņi dzīvoja kaut kur netālu no Bornmutas, vai ne kad tikko bija atgriezušies Anglijā?

-  Jā, bet viņiem likās, ka Londona no turienes ir pārāk tālu, un tāpēc pārcēlās uz Čipingbertramu. Tā bija ļoti skaista māja un skaists dārzs.

-   Vai viņi abi bija pie labas veselības beidzamajā laikā, kad pie viņiem strādājāt?

-    Nu, viņš sāka just pirmās vecuma pazīmes, kā tas ir vairākumam cilvēku. Ģenerālim bija bijusi kāda sirdskaite vai viegla trieka. Kaut kas tamlīdzīgs. Tad cilvēkam jādzer zāles un laiku pa laikam jāatguļas.

-   Un lēdija Revenskrofta?

-    Domāju, ka viņai pietrūka tā, ko sniedza dzīve ārzemēs. Šeit nebija tik kupla paziņu pulka, lai gan, protams, būdami augstas kārtas ļaudis, viņi iepazinās ar diezgan daudzām ģimenēm. Tomēr jādomā, ka (e viņiem neklājās gluži tā kā Malajā vai citur, kur apkārt rosījās daudz kalpotāju, tika rīkotas līksmas viesības un daudz kas cits.

-   Jūs domājat, ka viņai pietrūka šīs līksmās kņadas?

-  Tik skaidri es to nezinu.

-   Kāds man teica, ka viņa bija sākusi valkāt parūku.

-  Ak, viņai bija vairākas parūkas, atbildēja Bakla kundze, mazliet pasmaidīdama. Ļoti elegantas un ļoti dārgas. Zināt, laiku pa laikam viņa kādu no tām sūtīja atpakaļ uz Londonu uz to vietu, kur bija iegādājusies. Tad parūkai tika atjaunota sasuka, un to sūtīja atpakaļ. Viņai tās bija dažāda veida. Viena ar kastaņbrūniem matiem, viena ar sīkām, pelēkām sprogām. Nudien, tā viņai piestāvēja. Un bija vēl divas, ne tik pievilcīgas, bet noderīgas vējainām dienām, kad kaut kas jāliek galvā, jo var gadīties, ka sāks līt. Viņa pievērsa lielu uzmanību savai ārienei un izdeva daudz naudas par drēbēm.

-   Kā jūs domājat, kas bija traģēdijas iemesls? vaicāja Olivera kundze. Saprotiet, tā kā nebiju šeit tuvumā un netikos ar saviem tālaika draugiem, jo atrados Amerikā, es par to neko netiku dzirdējusi, turklāt nav patīkami par tādām lietām uzdot jautājumus vai rakstīt vēstules. Jādomā, ka bija taču kāds iemesls. Cik saprotu, izmantots tika paša ģenerāļa Revenskrofta revolveris.

-   Jā, viņam mājās glabājās divi revolveri, viņš teica, ka neviena māja bez tā nevar būt droša. Iespējams, ka viņam bija taisnība. Cik man zināms, nebija tā, ka viņi jau iepriekš būtu piedzīvojuši ko nelāgu. Kādā pēcpusdienā pie durvīm stāvēja kāds diezgan aizdomīgs tips. Man viņš nemaz nepatika, nudien. Gribēja sastapt ģenerāli. Teica, ka esot jaunībā dienējis ģenerāļa komandētajā pulkā. Ģenerālis uzdeva viņam dažus jautājumus, un, es domāju, viņam nešķita… ka tas virs būtu pārāk uzticams. Tāpēc ģenerālis raidīja viņu prom.

-   Tātad jūs domājat, ka to izdarīja kāds no malas?

-   Jā, manuprāt, tā tam vajadzēja būt, jo neredzu nekāda cita izskaidrojuma. Turklāt man nepatika tas cilvēks, kas strādāja pie viņiem par dārznieku. Viņam nebija pārāk laba slava, un es zinu, ka viņš agrāk bija pāris reižu sēdējis cietumā. Bet ģenerālis, protams, pieņēma viņa ieteikuma vēstules, jo viņš gribēja dot šim cilvēkam iespēju.

-   Tātad jūs domājat, ka viņus būtu varējis nogalināt dārznieks?

-    Es… es visu laiku tā domāju. Bet var gadīties, ka es kļūdos. Taču man liekas… tās visas runas par kādu skandalozu notikumu pagātnē vai kaut ko tamlīdzīgu un to, ka vai nu viņš nošāva sievu, vai sieva nošāva viņu… man liekas, tās ir muļķības. Nē, tas bija kāds no malas. Viens no tiem cilvēkiem, kas… nu, tolaik jau vēl nebija tik traki kā mūsdienās, jo tad cilvēki vēl nebija pārņemti no varmācības idejām. Bet, palūk, ko mēs tagad katru dienu avīzēs lasām! Jauni vīrieši, praktiski vēl zēni. bez jēgas lieto narkotikas, satrakojas un joņo apkārt, šaudami nost cilvēkus pilnīgi par neko, uzaicina meiteni krodziņā uz kādu mēriņu, tad pavada viņu uz mājām, un nākamajā dienā meitenes liki atrod kādā grāvī. Mātēm izzog bērnus no ratiņiem, aizved meiteni uz dejām un atpakaļceļā nosit vai nožmiedz. Rodas sajūta, ka jebkurš ir spējīgs pilnīgi uz visu. Un, starp citu, kā tad bija ar to simpātisko pāri ģenerāli un viņa sievu? Izgāja vakarā pastaigāties, un, raugi, abiem iešāva galvā.

-  Vai tad bija trāpīts galvā?

-   Tagad gan īsti neatceros, un pati, protams, neko netiku redzējusi. Bet, lai būtu, kā būdams, viņi tikai bija izgājuši pastaigāties, kā bieži mēdza to darīt.

-   Un viņiem bija labas attiecības?

-    Nu, reizēm jau viņi pārmija kādu skarbāku vārdu, kam tad negadās!

-    Vai viņu kopdzīvi netiecās ārdīt kāds cits draugs vai draudzene?

-   Ja nu vispār šādus jautājumus var attiecināt uz cilvēkiem tādā vecumā… Drusku jau kaut ko runāja, bet tās visas bija muļķības. Nekāda pamata tam nebija. Cilvēkiem allaž patīk mēļot.

-   Var būt, ka viens no viņiem… slimoja.

-   Lēdija Revenskrofta vienreiz vai divreiz brauca uz Londonu, lai konsultētos par kaut ko ar ārstu, un man gandrīz liekas. ka viņa bija slimnīcā vai gatavojās turp doties, lai veiktu kādu operāciju vai ko tamlīdzīgu, lai gan viņa man nekad nestāstīja, kas tur īsti bijis. Bet domāju, ka ārsti viņai palīdzēja viņa pavadīja prom pavisam neilgu laiku. Manuprāt, nebija pat nekādas operācijas. Un, kad lēdija Revenskrofta atgriezās, viņa izskatījās daudz, daudz jaunāka. Pie viņas sejas bija daudz piestrādāts, un viņai tā piestāvēja tās cirtainās parūkas! Šķita, ka viņa būtu no jauna piedzimusi.

-   Un ģenerālis Revenskrofts?

-    Viņš bija ļoti patīkams kungs, un nekad neesmu dzirdējusi vai zinājusi, ka ar viņu būtu saistīts kāds skandāls, un arī es nedomāju, ka kaut kas tāds varēja būt. Cilvēki tenko, bet tā jau ir vienmēr, kad notikusi kāda traģēdija. Man šķiet, ka viņš Malajā bija dabūjis galvas traumu vai kaut ko tamlīdzīgu. Man bija tēvocis, kas tur reiz nokrita no zirga. Sasita galvu pret lielgabalu un pēc tam kļuva ļoti dīvains. Apmēram sešus mēnešus viss vēl šķietami bija kārtībā, taču tad tēvoci nācās ievietot psihiatriskajā slimnīcā, jo viņš nemitīgi gribēja laupīt dzīvību savai sievai. Visu laiku runāja, ka viņa to vajājot un izsekojot un ka viņa spiegojot kādas citas valsts labā. Ak vai ģimenēs var atgadīties un atgadās viss kaut kas.

-   Lai nu kā, taču jūs nedomājat, ka ir kāds pamats tām runām, ka viņu attiecības bijušas nelāgas un tāpēc viens no viņiem nošāvis otru un tad pats sevi?

-  Ai, nē, tā es nedomāju vis.

-  Vai viņu bērni tajā laikā bija mājās?

-   Nē. Rozijas jaunkundze… lini… vai tāds bija viņas vārds? Nē. Penelopē?

-   Sīlija, teica Olivera kundze. Viņa ir mana krustmeita.

-   Protams, tā bija viņa. Jā, tagad atceros. Reiz jūs bijāt atbraukusi un aizvedat viņu kaut kur papriecāties. Viņa bija tāda strauja meitene, ar diezgan smagu raksturu, bet, man šķiet, tēvu un māti ļoti mīlēja. Kad tas notika, viņa, paldies Dievam, bija skolā Šveicē, jo citādi meiteni būtu ķēris šausmīgs šoks. Iedomājieties vien, ja Sīlija būtu bijusi mājās un pirmā viņus ieraudzītu.

-   Un vēl viņiem bija dēls, vai ne?

-   Jā. Jaunais kungs Edvards. Par viņu tēvs bija drusku noraizējies, man šķiet. Izskatījās, ka puika jūt pret tēvu nepatiku.

-   Ak, tas nav nekas īpašs. Šai stadijai iziet cauri visi zēni. Vai mātei viņš bija ļoti pieķēries?

-     Manuprāt, viņa tam mazliet par daudz čubinājās apkārt, un zēnu tas apgrūtināja. Jūs jau zināt, puikam nepatīk, ja māte par viņu pārāk rūpējas, liek uzvilkt siltāku vesti vai vēl kādu svīteri. Tēvam nepatika dēla matu sasuka. Nu, tādas frizūras kā mūsdienās viņiem tolaik vēl nebija, bet pirmie aizmetņi jau parādījās -ja saprotat, ko gribu sacīt.

-   Bet traģēdijas laikā zēna nebija mājās?

-   Nē.

-  Jādomā, ka viņš to ļoti pārdzīvoja?

-   Nu… tam tā bija jābūt. Protams, es tajā laikā uz viņu māju vairs negāju, tāpēc neko sīkāk par šo traģēdiju nedzirdēju. Ja gribat zināt manas domas, man nepatika dārznieks. Kāds bija viņa vārds… Freds, man liekas. Freds Vizels. Vai kaut kas uz to modi. Šķiet, ka viņš bija pat drusku nogrēkojies, ģenerālis to atklāja un gribēja Fredu atlaist. Tā ka… es viņu turētu aizdomās…

-   Par to, ka viņš nošāvis vīru un sievu?

-   Man gan liktos ticamāk, ka viņš gribēja nošaut tikai ģenerāli. Ja nu turpat pagadījās vēl sieva, tad, saprotams, bija jānošauj ari tā. Grāmatās jau bieži varam par tādiem gadījumiem lasīt.

-   Jā, domīgi noteica Olivera kundze, grāmatās raksta visu ko.

-  Bija vēl ari skolotājs. Man viņš tāpat diez ko nepatika.

-  Kāds skolotājs?

-   Privātskolotājs, jo zēns nespēja nolikt eksāmenus un tikt galā ar to, ko vajadzēja darīt skolā, kur viņš iepriekš bija mācījies liekas, tā bija kāda sākumskola. Tāpēc viņam pieņēma privātskolotāju, kurš te sabija apmēram gadu, man šķiet. Lēdijai Revenskroftai skolotājs ļoti patika. Viņa bija muzikāla, un skolotājs tāpat. Edmundsa kungs, tā laikam viņu sauca. Diezgan sentimen tāls jauns cilvēks, tā man šķita. Ģenerālis Revenskrofts viņam pārāk neuzticējās.

-  Bet lēdija Revenskrofta gan.

-     Ak, domāju, ka tiem abiem bija daudz kopīga. Un, manuprāt, drīzāk jau viņa izvēlējās dēlam skolotāju, nevis ģenerālis. Edmundsa kungam bija tādas jaukas manieres, viņš ar visiem laipni runāja, un tā…

-  Un vai zēns… kāds bija viņa vārds?

-     Edvards. Viņam skolotājs patika gluži labi, man šķiet. Zēns gandrīz dievināja viņu kā varoni. Lai būtu, kā būdams, neticiet tām pļāpām, ko dzirdat par skandāliem šajā ģimenē vai par to, ka viņai bijusi mīlas dēka, vai ka ģenerālis Revenskrofts pinies ar to diezgan svētulīga paskata meiču, kas strādāja pie viņa par sekretāri, un tādā garā. Nē! Lai kurš būtu ļaunais slepkava, tas bija kāds, kurš ieradās no citurienes. Policija tā arī nenāca nevienam uz pēdām. Netālu no notikumvietas gan bija redzēts kāds automobilis, bet tas ari viss, nekur tālāk viņi netika. Es domāju, ka vajadzēja meklēt kādu, kas viņus pazina Malajā vai kaut kur citur ārzemēs, vai tad, kad viņi pirmoreiz dzīvoja Bornmutā. Nekad jau neko nevar zināt.

-   Ko jūsu vīrs par to domāja? jautāja Olivera kundze. Viņš nevarēja par šo ģimeni zināt tik daudz ka jūs, tomēr noteikti varēja kaut ko dzirdēt.

-   Jā, protams. Krodziņā "Džordžs un karogs" viņš dzirdēja visādas runas vakaros, kad tur iegriezās. Tur ļaudis trin mēles ap visu ko. Baumoja, ka viņa esot dzērusi un ka no mājas nestas ārā kastes ar tukšām pudelēm. Tas galīgi neatbilst patiesībai, to es skaidri zinu. Vēl runāja par kādu radubērnu, kurš viņus palaikam apciemoja. Viņam sanāca kaut kādas nepatikšanas ar policiju, jā gan, bet, manuprāt, nekā ārkārtēja tur nebija. Policija uzskatīja tāpat. Lai nu kā, tas nemaz nebija tajā laikā.

-    Vai pastāvīgi vairāk neviens mājā nedzīvoja tikai ģenerālis un lēdija Revenskrofta?

-     Viņai bija māsa, kas paretam atbrauca. Jā, lēdijai Revenskroftai bija māsa… laikam pusmāsa, man šķiet. Izskatījās gan ļoti līdzīga lēdijai Revenskroftai. Vienmēr esmu domājusi, ka tieši viņas dēļ mājās izcēlās satraukums ikreiz, kad vien viņa atbrauca. Viņa bija īsta nemiera cēlēja, ar savu aso mēli varēja nokaitināt jebkuru.

-  Vai lēdija Revenskrofta viņu mīlēja?

-   Ja gribat zināt manas domas diez ko nemīlēja vis. Manuprāt, māsa vairāk vai mazāk vēlējās ik pa laikam uzkrist viņiem uz kakla, un lēdija Revenskrofta nespēja viņu noraidīt, lai gan māsas klātbūtne viņu diezgan stipri apgrūtināja. Ģenerālim gan viņa tīri labi patika, jo viņa lieliski spēlēja kārtis. Abi spēlēja ari šahu un citas spēles, un viņam tas sagādāja patiesu prieku. Jā, savā ziņā tā bija amizanta sieviete. Viņas vārds bija Džeriboja kundze, un viņa bija atraitne, man šķiet. Domāju, ka viņa dažkārt mēdza aizņemties no Revenskroftiem naudu.

-  Vai jums viņa patika?

-   Ja neiebilstai, kundze, es teikšu, ka ne, man viņa nepatika, pat ļoti nepatika. Es domāju, ka viņa ir viena no tiem nemiera cēlējiem, saprotiet. Bet. pirms notika traģēdija, viņa nebija tur viesojusies jau labu laiku. Neko daudz es neatceros par šo sievieti. Viņai bija dēls vienu vai divas reizes tas atbrauca mātei līdzi. Ari viņš man pārāk nepatika. Izskatījās tāds glūnīgs.

-   Nu. ko, sacīja Olivera kundze. Domāju, ka patiesību neviens nekad neuzzinās. Vēl jo vairāk tagad, kad pagājis tik ilgs laiks. Pirms dažām dienām satiku savu krustmeitu.

-   Vai patiesi, kundze? Man būtu interesanti dzirdēt kaut ko par Sīlijas jaunkundzi. Kā viņai klājas? Vai labi?

-   Jā, šķiet, ka viņai klājas labi. Manuprāt, viņa domā precēties. Jebkurā gadījuma viņai ir…

-    Pastāvīgs draugs, vai ne? teica Bakla kundze. Ak, mums jau visām tā ir bijis. Ne jau vienmēr apprecamies ar pirmo, kas iekrīt sirdī. Tā notiek deviņos gadījumos no desmit.

-   Jūs taču laikam nepazīstat Bārtona-Koksa kundzi, vai ne? vaicāja Olivera kundze.

-   Bārtona-Koksa? Šķiet, ka šis vārds ir dzirdēts… Viņa te dzīvoja vai viesojās pie Revenskroftiem? Nē, nevaru atcerēties. Tomēr esmu dzirdējusi šo vārdu. Liekas, tā sauca kādu senu ģenerāļa Revenskrofta paziņu Malajā. Tomēr neesmu droša.

Viņa papurināja galvu.

-   Nevaru vairs ilgāk kavēties, sacīja Olivera kundze. Bija tik patīkami sastapt jūs un Marlēnu.

DEVĪTĀ NODAĻA Ziloņu meklējumu rezultāti

-   Jums zvanija, teica Erkila Puaro kalpotājs Džordžs. Olivera kundze.

-  Ak, jā, Džordž. Un kas viņai bija sakāms?

-  Viņa gribēja zināt, vai var jūs apciemot šovakar, ser, pēc pusdienām.

-   Tas būtu brīnišķīgi, sacīja Puaro. Brīnišķīgi. Man bija nogurdinoša diena. Tikšanās ar Olivera kundzi būs patikama pārmaiņa. Viņa vienmēr prot izklaidēt, un tas, ko viņa pasaka, reizēm ir ļoti negaidīts. Starp citu, vai viņa pieminēja zi loņus?

-  Ziloņus, ser? Ne, nedomāju vis.

-  Tad gandrīz jādomā, ka ziloņi sagādājuši vilšanos.

Džordžs paskatījās uz savu darba devēju ar diezgan šaubīgu skatienu. Reizēm viņš īsti nesaprata Puaro izteikumu jēgu.

-  Piezvaniet viņai, sacīja Erkils Puaro, pasakiet, ka priecāšos viņu redzēt.

Džordžs devās izpildīt šo rīkojumu un atgriezies pavēstīja, ka Olivera kundze ieradīsies bez ceturkšņa deviņos.

-   Kāliju, teica Puaro. Sagatavojiet kāliju un kādus petits-fours*. Man šķiet, ka nesen kaut ko tādu pasūtīju pie Fovtnum and Mason.

-  Vai kādu liķieri arī, ser?

"Pelits-lours (Ir. vai.) mazi cepumi.

-   Nē, domāju, ka nevajag. Es pats iedzeršu Sirop de Cassis.

-  Jā, ser.

Olivera kundze ieradās norunātajā laikā. Puaro viņu sagaidīja ar neslēptu prieku.

-   Kā jums klājas, chēre madame?

-    Esmu pārguruši, Olivera kundze atbildēja.

Viņa atslīga Puaro piedāvātajā krēsla.

-   Galīgi pārguruši.

-   Ak. Qui va a la chasse nevaru atcerēties, kā šī paruna skanēja.

-   Es lo atceros, sacīja Olivera kundze. Iemācījos to, kad vēl biju bērns. Qui va a la chasse perd sa place*.

-   Tas, esmu pārliecināts, nav attiecināms uz to pēdu dzīšanu, ko veicat jūs. Es runāju par ziloņu meklējumiem, ja vien tā nebija tikai retoriska figūra.

-   Nebūt ne, teica Olivera kundze. Es meklēju ziloņus kā neprātīga. Šeit, tur, visur. Cik benzīna neesmu notērējusi, ar cik vilcieniem neesmu braukusi, cik vēstuļu uzrakstījusi, cik telegrammu nosūtījusi… jūs neticēsiet, cik tas ir nogurdinoši.

-Tad atvelciet elpu! Iedzeriet kafiju!

-    Stipru, melnu kafiju jā, iedzeršu gan. Tieši to es vēlos.

-   Vai jūsu meklējumiem, ja drīkstu vaicāt, ir kādi rezultāti?

-   Rezultātu netrūkst, sacīja Olivera kundze. Nelaime tā, ka nezinu, vai no tiem ir kāda jēga.

-   Jūs tomēr noskaidrojāt kādus faktus?

-   Nē. Ne gluži. Cilvēki man, protams, tos stāstīja, bet es pati stipri šaubos, vai tie patiešām ir fakti.

-  Tātad baumas?

-   Ne. Es jau jums teicu, kas būs tas, ko uzklausīšu. Atmiņas. Cilvēki man uzticēja atmiņas. Par nelaimi, ne vienmēr iespējams atcerēties visu, vai ne?

-   Ja. Bet jūsu pūlēm tomēr ir rezultāts, vai ne?

-   Un ko esat darījis jūs? jautāja Olivera kundze.

-  Jūs allaž esat tik barga, kundze, teica Puaro. Jūs pieprasāt, lai rosos, lai ar kaut ko nodarbojos…

-   Un jūs esat rosījies?

-   Ne gluži, toties esmu konsultējies ar citiem manas profesijas pārstāvjiem.

-   Tas izklausās pēc daudz mierīgākas nodarbošanās par manējo, sacīja Olivera kundze. Ak, ši kafija ir tik laba. Tā patiešām ir stipra. Jūs nevarat iedomāties, kā esmu nogurusi. Un cik apmulsusi.

-   Nu, nu. Nezaudējiet cerības! Jūs tomēr esat pie kaut kā tikusi.

-   Manā rīcībā ir daudz visādu pieņēmumu un nostāstu. Nezinu, vai kāds no tiem ir patiess.

-   Pat, nebūdami patiesi, tie var noderēt, teica Puaro.

-    Saprotu, ko jūs domājat, sacīja Olivera kundze, arī es esmu līdzīgos ieskatos. Proti, tā es domāju, kad pievērsos šai lietai. Kad cilvēki kaut ko atceras un stāsta jums, tas bieži vien nav gluži tas, kas noticis, bet gan tas, kas, viņuprāt, varētu būt noticis.

-   Bet viņiem vajadzēja zināt kaut ko tādu, ar ko šīs savas domas pamatot, teica Puaro.

-   Esmu jums sagatavojusi tādu kā kopsavilkumu, sacīja Olivera kundze. Nav nepieciešams stāstīt visos sīkumos, kur biju, ko teicu un kāpēc. Es apzināti meklēju… informāciju, ko varbūt šobrīd šajā valstī ne no viena vairs nevar dabūt. Bet tā visa iegūta no cilvēkiem, kas zināja kaut ko par Revenskroftiem, pat ja nebija pazinuši viņus pārāk tuvu.

-  Vai jūs domājat ziņas no ārzemēm?

-   Jā. diezgan daudz ziņu ir no ārzemēm, tāpat no cilvēkiem, kas viņus te pārāk labi nepazina, vai no cilvēkiem, kuru tantes, māsīcas vai draugi pazina viņus pirms daudziem gadiem.

-   Un katram no tiem, ko pieminējāt, bija kāds stāsts, ko pastāstīt, kāda atsauksme par šo traģēdiju vai cilvēkiem, kas ar to saistīti?

-   Ta tas ir, teica Olivera kundze. Es jums pastāstīšu lielos vilcienos, labi?

-  Jā. Cienājieties ar kādu petit-four.

-  Pateicos, sacīja Olivera kundze.

Viņa paņēma kādu sevišķi saldu,

dzeltenu cepumu un sparīgi nokoda kumosu.

-   Saldumi, -viņa teica, patiesi dod mums daudz enerģijas tā allaž esmu domājusi. Labi, tagad par tiem uzskatiem, ko tiku dzirdējusi. Par zināmo skumjo notikumu man parasti stāstīja, sākot ar vārdiem: "Ak, jā, protams!" "Cik bēdīgs stāsts!" "Protams, es domāju, ka ikviens zina, kas patiesība notika"… Un tādā garā.

-Jā.

-    Šie cilvēki domāja, ka zina, kas notika. Bet īsti pārliecinoši iemesli netika minēti. Vai nu kāds viņiem kaut ko teicis, vai viņi kaut ko dzirdējuši no draugiem, kalpotājiem vai radiem. Spriedumi, protams, ir dažādi. Visizplatītākais ir tāds, ka ģenerālis Revenskrofts rakstījis memuārus par Malajā pavadīto laiku un ka bijusi kāda jauna sieviete, kas strādājusi pie viņa par sekretāri, ar rakstāmmašīnu pierakstījusi viņa diktēto, bijusi izskatīga, un tur noteikti kaut kas briedis. Runājot par sekām, domas dalās divos virzienos. Viens virziens viņš nošāva sievu, jo cerēja apprecēt to meiteni, bet tūlīt pēc tam viņu pārņēma šausmas par izdarīto, un viņš nošāvās pats…

-   Romantisks izskaidrojums, sacīja Puaro.

-   Otra doma viņu dēlam bijis privātskolotājs, kāds glīta izskata jauns vīrietis, jo zēns sešus mēnešus slimojis un nav varējis iet pirmskolā.

-   Ak, jā. Un sieva iemīlējusies jaunajā vīrietī. Varbūt viņiem bija mīlas dēka?

-  Tāds uzskats pastāv, teica Olivera kundze. Nekādu pierādījumu. Tikai romantisks pieņēmums.

-   Un tādējādi?

-   Tādējādi, manuprāt, lika pieņemts, ka ģenerālis varbūt nošāvis savu sievu un tad nožēlas uzplūdā nošāvies pats. Dzirdēju arī citu stāstu ģenerālim bijusi mīlas dēka, un, kad sieva par to uzzinājusi, viņa nošāvusi gan vīru, gan pati sevi. Katrs no stāstiem likās mazliet atšķirīgs. Bet īstenībā neviens neko skaidri nepateica. Visi šie stāsti bija tikai iespējamības. Ģenerālim varēja būt mīlas dēka ar to meiteni vai ar daudzām meitenēm, vai ar kādu precētu sievieti, vai arī tā varēja būt sieva, kam bija sakars ar kādu citu. Un katrā stāstā šis kāds bija cits. Nekā konkrēta, nekādu pierādījumu. Tikai tenkas, kas klīdušas apkārt pirms divpadsmit vai trīspadsmit gadiem un ko cilvēki tagad gandrīz jau aizmirsuši. Un tomēr viņi spēj nosaukt vārdus un kaut galvenajos vilcienos atcerēties notikušo. Tur bijis kāds saniknots dārznieks, jauka, veca virēja saimniecības vadītāja, pakurla un gandrīz akla, bet viņu neviens netur aizdomās. Un tā tālāk.

Esmu pierakstījusi visus vārdus un iespējamos variantus. Daži no vārdiem ir pareizi, daži aptuveni. Cik noprotu, sieva kādu laiku slimojusi, šķiet, ka viņai bija drudzis. Katrā ziņā viņai izkritis daudz matu, jo viņa nopirkusi četras panikas. Starp Revenskrofta kundzes mantām atrastas vismaz četras jaunas parūkas.

-  Jā. Es ari par to dzirdēju, apstiprināja Puaro.

-   Kas jums to teica?

-    Kāds draugs, kurš strādā policijā. Viņš izskatīja atskaites par izmeklēšanu un mājā atrastajām mantām. Četras parūkas! Gribētu dzirdēt jūsu viedokli par to, kundze. Vai domājat, ka četras parūkas tā ir pārmērība?

-   Tā es, nudien, domāju, atbildēja Olivera kundze. Vienai no manām tantēm bija parūka, un viņai bija vēl viena rezervē to viņa valkāja, kad otru parūku bija nosūtījusi sasukas atjaunošanai. Nekad neesmu dzirdējusi, ka cilvēkam būtu četras parūkas.

Olivera kundze izņēma no somas mazu piezīmju grāmatiņu un šķirstīja lap puses, meklēdama vajadzīgos ierakstus.

-   Kārstersa kundze. Viņai ir septiņdesmit septiņi gadi, un viņa ir drusku izkūkojusi prātu. Citāts no viņas teiktā: "Revenskroftus atceros gluži labi. Jā, jā, ļoti jauks pāris. Tas bija tik skumji. Jā, man šķiet, tas bija vēzis!" Jautāju viņai, kuram no abiem bija vēzis, stāstīja Olivera kundze, bet to Kārstersa kundze bija aizmirsusi. Viņasprāt, sieva braukusi uz Londonu konsultēties ar ārstu, un viņai veikta operācija. Tad viņa atgriezusies mājās un iegrimusi skumjās, un vīrs bijis gaužām nobēdājies viņas dēļ. Tā ka, protams, tas bijis viņš, kurš nošāvis sievu un pēcāk pats sevi.

-  Vai tā ir viņas teorija, vai ari viņai ir kaut kas konkrēti zināms?

-   Domāju, ka tā ir tikai teorija. Cik man nācies pieredzēt savu pētījumu gaitā, sacīja Olivera kundze, liekot uzsvaru uz pēdējiem vārdiem, tas ir ļoti tipiski. Ja cilvēki dabū dzirdēt, ka dažs labs paziņa, ar kuru nav pārāk ciešas attiecības, konsultējies ar ārstu vai arī pēkšņi sasirdzis, viņi aizvien domā, ka tas ir vēzis. Un, manuprāt, ari sirdzēji paši nereti tā domā. Kāda cita nevaru izlasīt viņas vārdu, esmu piemirsusi, domāju, ka tas sākas ar "T", teica, ka vēzis bijis vīram. Viņš bijis ļoti nelaimīgs, un sieva tāpat. Un viņi abi to pārrunājuši, doma par ļaunu slimību viņiem bijusi nepanesama. tāpēc abi nolēmuši izdarīt pašnāvību.

-   Skumji un romantiski, teica Puaro.

-Jā, un, manuprāt, ne visai patiesi, sacīja Olivera kundze. Tas ir satraucoši, vai ne? Es domāju tas, ka cilvēki it kā tik daudz atceras, bet faktiski to visu ir paši izdomājuši.

-   Viņiem radies konkrēts priekšstats par to, ko viņi zina, teica Puaro. Tas ir, viņi zina, ka bijis brauciens uz Londonu, lai konsultētos ar ārstu, vai ka divus trīs mēnešus kādam bijis jāpavada slimnīcā. Tie ir fakti, kas viņiem patiešām bijuši zināmi.

-   Jā, sacīja Olivera kundze, un, kad par to jāstāsta pēc ilgāka laika, viņi izklāsta priekšstatu, ko paši sev radījuši. Nekas pārāk vērtīgs tas nav, vai ne?

-   Tas var noderēt, teica Puaro. Un jums izrādījusies taisnība…

-   Par ziloņiem? šaubīdamies vaicāja Olivera kundze.

-   Par ziloņiem, atbildēja Puaro. Ir svarīgi zināt dažus faktus, kas aizķērušies cilvēku atmiņā, lai gan viņi var ari nezināt, kas tas par faktu, kāpēc (as noticis un pie kā novedis. Un viņi tikpat labi var zināt to, ko mēs nezinām un ko mums nav nekādu iespēju uzzināt. Tātad ir bijušas atmiņas, kas radījušas pieņēmumus pieņēmumus par neuzticību, slimību, kopīgu pašnāvību, greizsirdību tas viss jums tika celts priekšā. Rūpīgāk jāpārbauda tie fakti, kas šķiet ticami.

-    Cilvēkiem patīk pļāpāt par pagātni, sacīja Olivera kundze. Tas viņiem, nudien, patīk labāk, nekā runāt par to, kas notiek šodien vai kas noticis pirms gada. Tas ļauj gremdēties atmiņās. Vispirms, protams, viņi jums stāsta par daudziem un dažādiem cilvēkiem, par kuriem jūs nemaz negribat dzirdēt, un tad jums jāklausās, ko citi cilvēki, kurus viņi tagad atcerējušies, zina par ļaudīm, ko pirmie gan nav pazinuši, bet ir par viņiem dzirdējuši. Un ģenerālis Revenskrofts un lēdija Revenskrofta, kad dzirdi par viņiem stāstām, it kā visu dara kopā. Tas ir kā ģimenes attiecībās. Kaut ko dara kopā ar vienu māsīcu, kaut ko ar otru, un tā tālāk. Nedomāju, ka no manas darbošanās bija kāda jēga.

-  Tā jūs nedrīkstat domāt, teica Puaro. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka galu galā jūs atklāsiet kaut kam no tā, ko esat ierakstījusi savā mazajā, koši sarkanajā piezīmju grāmatiņā, būs kāds sakars ar pagātnes traģēdiju. Varu jums pateikt, ka mani meklējumi oficiālajos lietas izmeklēšanas materiālos apliecina, ka abas šīs nāves palikušas noslēpumā tītas. Tas ir, no policijas viedokļa. Revenskrofti bija mīlošs pāris, par viņiem neko daudz netenkoja, neklīda runas par pārpratumiem viņu intīmajā dzīvē, nebija atklāta slimība, kas varētu kādu no viņiem pamudināt uz pašnāvību. Jūs jau saprotat, es tagad runāju tikai par laiku, kad notika traģēdija. Bet bija vēl ari laiks pirms tam tālākā pagātnē.

-    Saprotu, ko jūs domājat, sacīja Olivera kundze, un par to laiku es šo to dabūju zināt no savas vecās auklītes, kam tagad varētu būt nezinu, izskatās, ka visi simts, tomēr domāju, ka viņai ir tikai kādi astoņdesmit gadi. Atceros viņu kopš bērnu dienām. Viņa mēdza man stāstīt par cilvēkiem, pie kuriem bija strādājusi ārzemēs Indijā, Ēģiptē, Siāmā un Honkongā, un daudz ko citu.

-  Vai viņas stāstītajā jūs kaut kas ieinteresēja?

-   Jā, teica Olivera kundze, viņa stāstīja par kādu traģēdiju. Viņa gan nebija droša par savām atmiņām. Neesmu pārliecināta, ka tam ir kāds sakars ar Revenskroftiem, var gadīties, ka tas attiecās uz pavisam citiem cilvēkiem tur, ārzemēs, jo viņa uzvārdus un notikumus neatminējās pārāk labi. Tas bija garīgas slimības gadījums kādā ģimenē. Slimā bijusi kāda cilvēka svaine. Vai nu ģenerālā "Kāviņusauc" vai "Kāviņusauc" kundzes māsa. Kāda persona, kas gadiem il gi uzturējusies psihiatriskajā dziednīcā. Cik sapratu, viņa nogalinājusi vai grasljusies nogalināt savus bērnus, tas noticis krietni sen, un tad uzskatīts, ka viņa ir izārstējusies, vai ari viņu atbrīvojuši pret galvojumu. Viņa ieradusies Ēģiptē vai Malajā, vai vienalga, kur, lai dzīvotu kopā ar tuviniekiem. Un tad, šķiet, notikusi vēl kāda traģēdija, un tā atkal bijusi saistīta ar bērniem. Lai būtu, kā būdams, šis gadījums ticis noklusēts. Bet mani tas radīja pārdomas. Proti, varbūt ģimenē vai nu lēdijas Revenskroftas, vai ģenerāļa Revenskrofta ģimenē ir bijis kāds garīgas saslimšanas gadījums. Nedomāju, ka tai noteikti vajadzētu būt tik tuvai radiniecei kā māsa. Tā varētu būt ari māsīca. Un… man likās, ka ir vērts pameklēt šajā virzienā.

-   Jā, piekrita Puaro, vienmēr pastāv kāda iespēja, kaut kāds nodarījums, kas it kā gaida daudzus gadus un tad atriebjas pašam darītājam. Tieši tā, kā man to kāds teica. Veciem grēkiem ir garas ēnas.

-   Man tas nešķita pārak ticami, sacīja Olivera kundze, nelikās ari, ka vecā auklīte Metčema to skaidri atminētos vai ka tas patiešām būtu bijis saistīts ar cilvēkiem, kurus viņa pieminēja. Bet tas varētu saskanēt ar to, ko man teica tā briesmīgā sieviete tajās literārajās brokastīs.

-  Jūs domājat, ka viņa gribēja zināt…

-   Jā. Viņa gribēja, lai es uzzinu no šo cilvēku meitas, savas krustmeitas, vai viņas māte nogalinājusi viņas tēvu, vai arī viņas tēvs nogalinājis viņas māti.

-   Un viņa domāja, ka meitene varētu zināt?

-   Nu, tas ir diezgan ticami, ka meitene bulu varējusi zināt. Nejau tolaik tad no viņas to varbūt noslēpa. Tomēr Sīlija varēja zināt dažus faktus, kas Jautu izprast, kādas problēmas, pastāvēja vecāku dzīvē un kurš kuru būtu spējis nogalināt, kaut ari viņa, iespējams, nav nekad to pieminējusi, nav nevienam stāstījusi…

-    Un jūs sakāt, ka tā sieviete… tā kundze…

-    Jā. Esmu tagad aizmirsusi viņas vārdu. Kaut kāda Bārtona kundze vai tamlīdzīgs uzvārds. Viņa teica, ka mana krustmeita ir viņas dēla draudzene un ka viņi domā par precēšanos. Un es gluži labi saprotu, ka rodas vēlēšanās noskaidrot. vai ģimenē kāds nav bijis kriminālnoziedznieks vai garīgi slims. Varbūt viņa domāja ja tā bijusi māte, kas nogalināja tēvu, viņas zēns nerīkotos prātīgi, precēdams šo meiteni, turpretim, ja tēvs nogalinājis māti, viņa, iespējams, tik ļoti neiebilstu, sacīja Olivera kundze.

-  Jūs gribat teikt, ka, viņasprāt, slimība varētu tikt pārmantota pa sieviešu līniju?

-   Diez cik gudra tā sieviete nav. Kundziska gan, teica Olivera kundze. Domā, ka daudz zina, bet tā nebūt nav. Taču viņas domu gaita varētu būt tāda, kā jūs minējāt.

-    Interesants viedoklis, tomēr iespējams, sacīja Puaro. Jā, es to saprotu.

Viņš nopūtās.

-  Mums joprojām ir daudz darāmā.

-   Dzirdēju vēl kādu blakusziņu par šo gadījumu it kā par to pašu, bet cits variants, ja saprotat, ko gribu sacit. Kāds man teica: "Revenskrofti? Vai tas nebija tas pāris, kas adoptēja bērnu? Viņi gan ļoti centas to noslēpt, bet šķiet, ka viens viņu bērns Malajā nomira. Lai būtu, kā būdams, viņi to bērnu adoptēja, un tad īstā māte gribēja viņu dabūt atpakaļ, un viņi tiesājās. Bet tiesa atstāja bērnu Revenskroftu aizbildnībā, un māte mēģināja viņu nolaupīt.

-  No jūsu stāstītā izriet arī vienkāršāki fakti, teica Puaro, fakti, kam es dodu priekšroku.

-  Piemēram?

-  Parūkas. Četras parūkas.

-   Es jau domāju, ka jums tas liekas interesanti, bet nezināju, kāpēc. Man nešķita, ka tas kaut ko nozīmētu. Otrs stāsts ir par kādu psihiski slimu cilvēku.

Ir tādi slimnieki, kas atrodas dziednīcās vai trakomājās tāpēc, ka nogalinājuši savu bērnu vai citu bērnu kaut kāda absolūti plānprātīga iemesla dēļ, kam nav nekāda izskaidrojuma. Nesaprotu gan, kāpēc ģenerālim Revenskroftam un lēdijai Revenskroftai tāpēc būtu jāvēlas šķirties no dzīves.

-  Ja nu vienīgi… kāds no viņiem bija ar to saistīts, sacīja Puaro.

-   Jūs domājat, ka ģenerālis Revenskrofts varēja kādu nogalināt? Kādu sievas vai paša ārlaulības bērnu? Nē, domāju, ka tagad inēs jau par daudz ieslīgstam melodramatismā.

-    Un tomēr, teica Puaro, cilvēki parasti ir tādi, kādi tie mums liekas.

-  Jūs domājat…

-   Viņi šķita esam mīlošs pāris, pāris, kas laimīgi dzīvoja kopā, iztiekot bez ķildām. Šķiet, ka viņiem nebija konstatētas nekādas slimības, ja neskaita pieņēmumu par kādu operāciju un konsultēšanos pie medicīnas autoritātes Londonā. Trūkst jelkāda apstiprinājuma, ka te būtu iejaukts vēzis, leikēmija vai tamlīdzīga iespēja ar viegli paredzamu nākotni, ko viņi nevēlētos sagaidīt. Un tomēr mēs kaut kā visu laiku grozāmies ap to, kas ir varbūtējs, nevis iespējams. Ja nu mājā bija vēl kāds tieši tajā laikā? Policija, tas ir, mani draugi, kas piedalījās izmeklēšanā, apgalvo, ka neko no dzirdētā nav izdevies pamatot ar faktiem. Kaut kāda iemesla dēļ tie divi vairs negribēja dzīvot. Kāpēc?

-    Pazinu kādu pāri, sacīja Olivera kundze, otrā kara laikā. Viņi iedomājās, ka vācieši okupēs Angliju, un nolēma, ka tādā gadījumā izdarīs pašnāvību. Es teicu, ka tas ir ļoti muļķīgi. Viņi sacīja, ka tad kļūšot neiespējami dzīvot tālāk. Man las joprojām liekas muļķīgi. Cilvēkam jābūt pietiekami drosmīgam, lai spētu kaut ko izturēt. No tavas nāves šā vai tā nevienam nekāda labuma nebūs. Man ienāca prātā…

-Jā, kas jums ienāca prātā?

-   Man piepeši ienāca prātā, vai no ģenerāļa vai lēdijas Revenskroftas nāves kādam bija labums.

-   Jūs domājat vai kāds mantoja viņu naudu?

-    Varbūt ne gluži tik uzkrītošs labums. Iespējams, kādam pavērtos labāka iespēja gūt panākumus dzīvē. Viņu pašu dzīvē varēja būt kas slēpjams, un, iespējams, viņi negribēja, lai kāds no abiem bērniem jelkad lo uzzinātu.

Puaro nopūtās.

-  Ar jums ir tā nelaime, viņš teica, ka jūs tik bieži domājat par kaut ko. kas varētu būt noticis, kas varētu būt bijis. Jūs man dodat idejas. Varbūtējas idejas. Ja vien tās būtu ari iespējamas idejas! Kāpēc? Kāpēc bija nepieciešama abu šo cilvēku nāve? Kāpēc? Viņi necieta sāpes, nebija slimi. No malas raugoties, dzīvoja itin saticīgi. Tad kāpēc gan skaistas dienas novakarē viņi devās pastaigā uz klinti un paņēma līdzi suni…

-   Kāds tam sakars ar suni? jautāja Olivera kundze.

-    Es arī par to kādu brīdi prātoju. Vai viņi paņēma suni līdzi, vai ari tas viņiem sekoja? Kāds sunim vispār ar to sakars?

-  Manuprāt, tāds pats kā parūkām, sacīja Olivera kundze. Vēl viens fakts, ko nevar izskaidrot un kam šķietami nav jēgas. Viens no maniem ziloņiem teica, ka suns bijis ļoti pieķeries lēdijai Revenskroftai, bet kāds cits apgalvoja, ka suns viņai iekodis.

-   Cilvēks vienmēr atgriežas pie viena un tā paša, teica Puaro. Gribas zināt vairāk.

Viņš nopūtās.

-   Gribas uzzināt kaut ko vairāk par cilvēkiem, bet kā tu uzzināsi, ja tevi no viņiem šķir gadu jūra.

-  Jums tas vienu vai divas reizes ir izdevies, vai ne? sacīja Olivera kundze. Jūs zināt tas bija saistīts ar to gleznotāju, ko nošāva vai noindēja. Tas notika jūras krastā tādā kā cietoksnī. Jūs atklājāt, kas to izdarījis, lai gan nevienu no tiem cilvēkiem nepazināt.

-  Nē, nevienu no viņiem nepazinu, bet daudz ko par šiem cilvēkiem uzzināju no citiem.

-   Tieši to es mēģinu darīt, teica Olivera kundze, tikai nevaru nekam piekļūt pietiekami tuvu. Netieku klāt nevienam, kas patiesi būtu kaut ko zinājis, kas patiesi būtu saistīts ar notikušo. Vai jums neliekas, ka mums vajadzētu atteikties no sava nodoma?

-    Domāju, ka tas būtu prātīgi darīts, sacīja Puaro, bet iestājas brīži, kad cilvēks vairs nevēlas būt prātīgs. Viņam gribas noskaidrot kaut ko vairāk. Esmu tagad ieinteresējies par to simpātisko laulāto pāri ar diviem jaukajiem bērniem. Pieņemu, ka viņi nudien ir jauki bērni…

-    Zēnu es nepazīstu, teica Olivera kundze, nedomāju, ka esmu viņu jebkad sastapusi. Vai vēlaties redzēt manu krustmeitu? Ja gribat, atsūtīšu viņu pie jums.

-   Jā, es labprāt gribētu viņu sastapt. Var būt, ka viņa nevēlēsies mani apciemot. bet tikšanos varētu noorganizēt. Tas, manuprāt, būtu interesanti. Un ir vēl kāds, ko es vēlētos redzēt .

-  Ak tā! Kurš tad tas ir?

-    Tā sieviete sarīkojumā. Tā kundziskā dāma. Jūsu kundziskā draudzene.

-  Viņa nav mana draudzene, iebilda Olivera kundze. Viņa gluži vienkārši pienāca man klāt un sāka runāt, tas arī viss.

-  Vai varat atjaunot pazīšanos ar viņu?

-  Tas nebūs grūti. Domāju, ka viņa to uzņems ar prieku.

-   Man gribētos viņu redzēt. Gribētos zināt, kāpēc viņa to visu vēlas izdibināt.

-   Jā. Domāju, ka tas varētu noderēt. Turklāt…

Olivera kundze nopūtās.

-    Es labprāt atpūstos no ziloņiem. Auklīte jūs zināt, tā vecā auklīte, par kuru stāstīju arī pieminēja ziloņus, sacīdama, ka ziloņi neaizmirst. Tas muļķīgais teikums jau sāk mani vajāt. Ak, labi jums jāsameklē vel kādi ziloņi. Tagad jūsu kārta.

-  Un ko darīsiet jūs?

-  Es varētu pameklēt gulbjus.

-   Mon dien[12], kāds te sakars ar gulbjiem?

-    Es tikai atcerējos, ko man auklīte atgādināja. Ka bija tādi mazi puikas, ar kuriem mēdzu rotaļāties, un viens no viņiem sauca mani par Ziloņa kundzi, bet otrs par Gulbja kundzi. Kad biju Gulbja kundze, izlikos, ka peldu pa grīdu. Kad biju Ziloņa kundze, viņi jāja uz manas muguras. Ar gulbjiem mūsu pētītajam gadījumam nav nekāda sakara.

-  Tad ir labi, sacīja Puaro. Pilnīgi pietiek ar ziloņiem.

DESMITA NODAĻA desmonds

Divas dienas vēlāk Erkils Puaro dzēra savu brokastu šokolādi un lasīja vēstuli, kas bija pienākusi kopā ar pārējo tārīta korespondenci. Patlaban viņš vēstuli pārlasīja jau otro reizi. Rokraksts bija diezgan labs, lai gan par rakstītāja briedumu neliecināja.

"Dārgais mesjē Puaro, baidos, ka jums ši mana vēstule šķitis dīvaina, bet ticu. ka viss noskaidrosies, tikko bušu pieminējis kādas jūsu draudzenes vārdu. Mēģināju sazināties ar viņu un apvaicāties, vai viņa nevar sarunāt man tikšanos ar jums, bet viņa acīmredzot ir kaut kur aizbraukusi. Viņas sekretāre es runāju par Ariadni Olivera kundzi, rakstnieci, šķiet, minēja kaut ko par safari Austrumāfrikā. Ja tā ir. saprotu, ka mājās viņa kādu laiku nebūs. Bet esmu pārliecināts, ka viņa man palīdzētu. Es patiešām ļoti vēlētos jūs sastapt. Man ārkārtīgi nepieciešams kāds padoms.

Olivera kundze, cik noprotu, ir pazīstama ar manu mati. kas viņu sastapa literārajās brokastīs. Ja jūs varētu noteikt laiku, kad drīkstu jūs apmeklēt, es būtu ļoti pateicīgs. Varu pieskaņoties jebkurai jūsu norādītajai stundai. Nezinu, vai tam ir kāda jēga, bet Olivera kundzes sekretāre minēja vārdu "zilonis". Pieņemu, ka tam ir kāds sakars ar Olivera kundzes ceļojumiem Aust rumā trikā. Sekretāre runāja tā, it kā ta būtu sava veida parole. Es to, nudien, nesaprotu, bet varbūt jūs sapratīsiet. Esmu ārkārtīgi satraukts un būtu ļoti pateicīgs, ja jūs varētu mani pieņemt.

Patiesi jūsu Desmonds Bārtons-Kokss."

-    Nom d un petit bonhomme*! iesaucās Erkils Puaro.

-   Kā, lūdzu, ser? vaicāja Džordžs.

-   Tas tik tāds izsauciens, sacīja Erkils Puaro. Ar dažām lietām ir tā tās ienāk jūsu dzīvē, un no tām ir loti grūti tikt vaļā. Šķiet, man tā ir gadījies ar ziloņiem.

Viņš piecēlās no brokastu galda, pasauca savu uzticamo sekretāri Lemonas

"Noru dun petit bunhoiume (Ir. vai.) Goda vārds!. 195

jaunkundzi, pasniedza viņai Desmonda Bārtona-Koksa vēstuli un lūdza norunāt tikšanos ar vēstules autoru.

-  Pašlaik neesmu pārāk aizņemts, viņš teica. Rit varētu ar viņu likties.

Lemonas jaunkundze atgādināja viņam, ka rit divas tikšanās jau norunātas, bet piekrita, ka laika būs pietiekami, un apsolīja izpildīt Puaro norādījumu.

-  Vai tam ir kāds sakars ar zooloģisko dārzu? viņa vaicāja.

Diez vai. atbildēja Puaro. Nē, nepieminiet vēstulē ziloņus! Tas būtu par daudz. Ziloņi ir lieli dzīvnieki. Tie aizsedz apvārsni. Jā. Varam iztikt bez ziloņiem. Bez šaubām, viņi parādīsies tās sarunas gaitā, kas man paredzēta ar Desmondu Bārtonu-Koksu.

-   Desmonds Bārtona-Koksa kungs, paziņoja Džordžs, ievezdams gaidīto viesi.

Puaro piecēlās kājās un nostājās pie kamīna. Pāris mirkļus viņš tā palika stāvam un neteica ne vārda, tad devās uz priekšu, jo bija domās apkopojis iespaidu par atnācēju. "Nervoza un enerģiska personība. Izturas dabiski," Puaro nodo māja. "Jūtas mazliet neveikli, bet veiksmīgi to noslēpj."

Atnācējs izstiepa roku:

-  Erkils Puaro kungs?

-   Tieši tā, sacīja Puaro. Un jūsu vārds ir Desmonds Bārtons-Kokss. Ludzu, sēdieties un pastāstiet, ko varu darīt jūsu labā, kādi iemesli jūs pie manis atveduši.

-   To visu būs diezgan grūti izskaidrot, teica Desmonds Bārtons-Kokss.

-  Tik daudz ko ir grūti izskaidrot, sacīja Erkils Puaro, bet mums laika pietiek. Apsēdieties!

Desmonds diezgan šaubīgi nolūkojās uz vīru sev iepretim. "Nudien, ļoti komiska personība," viņš nodomāja. "Olveida galva, lielas ūsas. Ne pārāk iespaidīgi. Patiesībā ne gluži tas, ko biju cerējis ieraudzīt."

-  Jūs… jūs esat detektīvs, vai ne? Desmonds teica. Proti, jūs… jūs visu ko atklājat. Cilvēki nāk pie jums, lai kaut ko izdibinātu, vai arī lūdz, lai jūs kaut ko izdibināt viņu labā.

-   Jā. atbildēja Puaro, tas ir viens no maniem uzdevumiem šajā dzīvē.

-   Nedomāju, ka zināt, kāpēc esmu atnācis, vai ka jūs vispār daudz par mani zinātu.

-   Kaut ko es zinu, sacīja Puaro.

-    Jūs domājat Olivera kundzi, savu draudzeni Olivera kundzi… Vai viņa ir jums kaut ko stāstījusi?

-   Olivera kundze man teica, ka viņai bijusi saruna ar krustmeitu, kādu Sīliju Revenskroftas jaunkundzi. Tā taču viņu sauc, vai ne?

-  Jā. Jā, Silija man stāstīja. Tā Olivera kundze… vai viņa… vai viņa pazīst arī manu māti? Es gribēju jautāt vai labi pazīst?

-  Nē. Šaubos, vai viņas viena otru labi pazīst. No tā, ko man stāstīja Olivera kundze, es sapratu, ka viņa jūsu māti nesen sastapa literārajās brokastīs un abas pārmija dažus vārdus. Jūsu māte, liekas, izteica Olivera kundzei kādu konkrētu lūgumu.

-   Tā nebija viņas darīšana, viņa nedrīkstēja tā izrīkoties, jauneklis sacīja.

Viņa uzacis noslīga lejup. Tagad viņš izskatījās nikns, gandrīz atriebīgs.

-   Nudien, Desmonds nevarēja rimties, tās mātes… es gribu sacīt…

-   Saprotu, teica Puaro. Mūsdienās viņas pārlieku rūpējas par bērniem, patiesībā tā bijis vienmēr. Mātes aizvien dara to, ko viņu bērni labprātāk negribētu, lai viņas dara. Vai man taisnība?

-    Ak, jā, jums ir gan taisnība. Bet mana māte viņa jaucas iekšā tur, kur viņai tik tiešām nav nekādas daļas.

-    Kā noprotu, jūs ar Sīliju Revenskroftu esat tuvi draugi. Olivera kundze no jūsu mātes uzzināja, ka gaidāmas kāzas. Varbūt jau tuvākajā nākotnē?

-   Jā, bet mātei nudien nevajag uzdot muļķīgus jautājumus un satraukties par to… kas uz viņu neattiecas.

-   Bet tādas jau mātes ir, teica Puaro.

Viņš viegli pasmaidīja un piebilda:

-   Jūs savu māti laikam gan ļoti milat?

-     Es tā neteiktu, atbildēja Desmonds. Nē, es nepavisam tā neteiktu. Saprotiet… Labi, sacīšu jums skaidri un gaiši. Viņa īstenībā nemaz nav mana māte.

-  Ak tā? Nebiju to sapratis.

-    Esmu adoptēts, Desmonds sacīja. Viņai bija dēls. Mazs zēns, kurš nomira. Tad viņa gribēja adoptēt bērnu, es tiku adoptēts, un viņa mani audzināja kā pašas dēlu. Viņa allaž runā par mani kā par savu bērnu un ari domā par mani tā, bet es patiešām tas neesmu. Mēs ne druskas neesam līdzīgi. Mums ir dažādi uzskati.

-  To es ļoti labi saprotu. teica Puaro.

-    Es tomēr ne par sprīdi neesmu pavirzījies uz priekšu ar lūgumu, ko gribu jums izteikt , sacīja Desmonds.

-  Jūs vēlaties, lai izdibinu kaut ko tādu, kas varētu sniegt atbildi uz zināmiem j a u tāj u n īiem?

-   Domāju gan. Nezinu, cik daudz jūs zināt par… par to, kā dēļ izcēlusies visa šī jezga.

-  Šo to zinu, teica Puaro. Sīkumus gan ne. Un neko daudz nezinu nedz par jums, nedz par Revenskroftas jaunkundzi, ar ko vēl neesmu ticies. Labprāt vēlētos viņu sastapt.

-   Jā, es domāju par to, ka varbūt vajadzētu paņemt viņu līdzi, bet tad izlēmu, ka labāk būs, ja vispirms runāšu ar jums viens pats.

-  Tas izklausās saprātīgi, sacīja Puaro. Vai jūtaties nelaimīgs? Esat par kaut ko noraizējies? Varbūt jums radušies kādi sarežģījumi?

-    Ne gluži. Nekādiem sarežģījumiem nevajadzētu būt. Nē, nav nekā tāda. Notikums, kas dara raizes, attiecas uz pagātni, kad Sīlija bija vēl tikai bērns. Notika traģēdija, tā mēdz gadīties vai ik dienas, jebkurā laikā. Divus cilvēkus kaut kas ļoti apbēdina, un viņi izdara pašnāvību. Tā bija sava veida vienošanās par pašnāvību. Neviens par to neko daudz nezina, nav skaidrs ari, kāpēc, un tamlīdzīgi. Bet galu galā tā notiek, un šo cilvēku bērniem tāpēc nav jālauza galva. Manuprāt, pilnīgi pieliek, ja viņi zina faktus. Un manai mātei jau nepavisam nav gar to nekādas daļas.

-   Ceļojot pa dzīvi, sacīja Puaro, esmu neskaitāmas reizes pārliecinājies, ka cilvēkus visvairāk interesē tieši tas, kas uz viņiem neattiecas. Pat vairāk nekā tas, kas uz viņiem patiešām varētu atliekties.

-    Bet tas viss ir beidzies. Neviens par to neko daudz nezina. Un, saprotiet, mana māte turpina uzdot jautājumus. Grib visu ko zināt un uzmācas SIlijai. Māte jau novedusi Sīliju līdz tādam stāvoklim.

ka tā vairs nezina, vai vēlas ar mani precēties, vai ne.

-    Un jūs? Vai jūs lo zināt? Vai joprojām vēlaties ar viņu precēties?

-  Jā, protams, ka zinu. Es gribu viņu apprecēt. Esmu apņēmības pilns to darīt. Bet viņa sāk satraukties. Grib visu noskaidrot. Grib izpētīt, kāpēc tā notika, un viņa domā esmu pārliecināts, ka Sīlija kļūdās viņa domā, ka mana māte par to kaut ko zina.

-    Es jums no sirds jūtu līdzi, teica Puaro, bet, ja jūs esat saprātīgi jauni ļaudis un vēlaties apprecēties, tad, manuprāt, nav iemesla, kāpēc lai jūs to nedarītu. Bet, runājot par šo skumjo gadījumu, varu teikt, ka pēc sava lūguma esmu saņēmis zināmu informāciju par to. Ka jau jūs teicāt, tas bija sen. Notikušais netika izskaidrots pilnībā. Nekad. Bet tā jau dzīvē iekārtots, ka visiem skumjajiem notikumiem nevar būt izskaidrojuma.

-  Tā bija vienošanās par pašnāvību, sacīja jauneklis. -Tas nevarēja būt nekas cits. Bet…

-  Jūs gribat zināt iemeslu. Vai tā ir?

-  Jā, tā ir. Tas ir tas, par ko satraucas Sīlija, un viņa ir satraukusi ari mani.

Protams, mana māte arī nevar rimties, lai gan, kā jau teicu, tā galigi nav viņas darīšana. Nedomāju, ka šajā notikuma kāds tiek vainots. Nebija ne ķildas, ne ka tamlīdzīga. Nelaime tikai tā, ka mēs neko nezinām. Es gribēju teikt man ari neko nevajadzētu zināt, jo manis tur nebija.

-   Jūs gribat teikt, ka toreiz vēl nepazināt ģenerāli un lēdiju Revenskroftu vai Sīliju?

-   Esmu pazinis Sīliju vairāk vai mazāk visu savu mūžu. Kad bijām mazi, tie ļaudis, pie kuriem pavadīju brīvlaikus, dzīvoja kaimiņos viņas ģimenei. Saprotiet mēs bijām bērni. Un mēs vienmēr esam patikuši viens otram, labi satikām. Tad, protams, uz ilgāku laiku iestājās pārtraukums. Daudzus gadus es Sīliju nesatiku. Viņas vecāki bija Malajā, un manējie ari. Es domāju, ka tur viņi atkal satikās proti, mana māte un tēvs, kurš starp citu, ir miris. Un, manuprāt, kad māte bija Malajā, viņa tur kaut ko saklausījās. Tagad atceras dzirdēto, tracina pati sevi. prāto par Revenskroftiem un… iedomājas to, kas nekādi nevarētu būt

• taisnība. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka tā nav taisnība. Bet māte ir noskaņota satrauki Sīliju, tāpēc… es gribu zināt, kas patiesībā notika. Kas tur īsti bija. Un kāpēc? Un kā? Ne tikai ļaužu muļķīgās tenkas.

-   Jā, sacīja Puaro, tas nav nekas pretdabisks, ka jūs abi to vēlaties. Sīlija, protams, vairāk nekā jūs. Viņu tas nomāc vairāk nekā jūs. Bet, ja drīkstu tā teikt, vai tam vairs ir kāda nozīme? Nozīme ir tam, kas notiek šobrīd, nozīme ir tagadnei. Tai meitenei, ko vēlaties appreeet. tai meitenei, kas vēlas precēties ar jums, kāds viņai sakars ar pagātni? Kāda nozīme tam,'kā šo pasauli atstāja viņas vecāki vai tie izdarīja kopīgu pašnāvību vai gāja bojā aviokatastrofā, vai viens no viņiem zaudēja dzīvību nelaimes gadījumā un otrs vēlāk izdarīja pašnāvību. Vai bija mīlas dēkas, kas ielauzās viņu dzīvē un darīja viņus nelaimīgus…

-   Jā, Desmonds Bārtons-Kokss teica, -jā, domāju, ka tas, ko jūs sakāt, ir saprātīgi un gluži pareizi, bet… lieta tā, ka man jāgādā, lai Sīlija nomierinātos. Viņa… Sīlijai, redziet, rūp skaidrība, kaut gan viņa par to daudz nerunā.

-  Izdibināt, kas patiesībā notika, sacīja Puaro. Vai jums nav ienācis prātā, ka tas varētu būt ļoti grūti, pat neiespējami?

-   Jūs domājat noskaidrot, kurš kuru nogalināja, kāpēc, vai kurš nošāva to otru un tad nošāvās pats? To patiešām ir grūti izdibināt, ja vien… ja vien vēl kaut kas nav bijis…

-   Jā, bet tam kaut kam vajadzētu būt bijušam pagātnē. Kāpēc lai tagad tas būtu no svara?

-   Tam nevajadzētu būt no svara tas ari nebūtu no svara, ja mana māte nejauktos iekšā, nebāztu visur savu garo degunu. Tam vispār nebūtu nekādas nozīmes. Man nešķiet, ka Sīlija agrāk būtu par to daudz domājusi. Manuprāt, viņa traģēdijas laikā bija prom no mājām, mācījās skolā Šveicē, un neviens viņai neko daudz nestāstīja. Kad esi pusaudzis vai vēl jaunāks bērns, tu uztver šādas lietas kā kaut ko tādu, kas ir noticis, bet kam īstenībā nav nekāda sakara ar tevi.

-   Vai jūs tāda gadījumā nedomājat, ka vēlaties neiespējamo?

-   Vēlos, lai jūs izdibinātu, teica Desmonds. Es saprotu… varbūt tas nav nekas tāds, ko varat izdibināt vai ko jums gribētos izdibināt…

-   Man nav iebildumu izdibināt, sacīja Puaro. Patiesībā es pat jūtu zināmu… teiksim, ziņkāri. Traģēdijas, tie notikumi, ko izraisa bēdas, pārsteigums, šoks, slimība, tās ir cilvēciskas traģēdijas, cilvēciski notikumi, un ir tikai dabiski, ja vēlies izdibināt to, kam piesaistīta tava uzmanība. Bet es jums vēlreiz vaicāju vai ir prātīgi cilāt vecus notikumus? Vai tas ir tik nepieciešami?

-   Var būt, ka nav, Desmonds teica, bet saprotiet…

-   Turklāt, sacīja Puaro, viņu pārtraukdams, vai tomēr jūs man nepiekrītat, ka to ir gandrīz neiespējami izdarīt pēc tik ilga laika?

-    Nē, teica Desmonds, te gan es jums nepiekritu. Domāju, ka tas ir itin labi iespējams.

-   Ļoti interesanti, sacīja Puaro. Kāpēc jūs domājat, ka tas ir itin labi iespējams?

-Tāpēc, ka…

-   Tāpēc, ka? Jums ir kāds apsvērums.

-   Domāju, ka ir cilvēki, kam vajadzētu šo to zināt. Manuprāt, ir cilvēki, kas varētu jums pastāstīt diezgan daudz, ja vien viņi to vēlētos. Tie ir cilvēki, kas varbūt negribētu stāstit man vai Sīlijai, bet jūs no viņiem to varētu izdibināt.

-  Tas ir interesanti, sacīja Puaro.

-     Kaut kas atgadījās, teica Desmonds. Pagātnē kaut kas atgadījās. Es… kā pa miglu esmu to dzirdējis. Kaut kādi sarežģījumi ar psihisko veselību. Nezinu, kuram tieši, domāju, ka tā varēja būt lēdija Revenskrofta šķiet, viņa vairākus gadus pavadīja psihiatriskajā slimnīcā. Diezgan ilgu laiku. Viņai vēl pavisam jaunai esot, bija notikusi kāda cita traģēdija nomira bērns vai arī bija jāpiedzīvo kads nelaimes gadījums… kaut kas tāds… Un viņa kaut kādā veidā bija ar to saistīta.

-  Tātad jūs to zināt pēc citu nostāstiem?

-   Jā. To teica mana māte. Viņa kaut ko bija dzirdējusi. Domāju, ka Malajā. Jūs jau zināt, kā viņi mēdz sanākt kopā, tie ļaudis, kas saistīti ar militāro dienestu. Un sievietes tenko visas memsahibas. Pļāpā to. kas varbūt nemaz nevar būt taisnība.

-   Un jūs gribat zināt, vai tā ir taisnība, vai nav?

-  Jā, un es nezinu, kā lai pats to izdibinu tagad, kad pagājis tik ilgs laiks, un nezinu ari, kam lai vaicāju, pie kā lai eju. Kamēr mēs nebūsim noskaidrojuši, kas patiesībā notika un kāpēc…

-  Jūs gribat sacīt, teica Puaro, vismaz es ceru, ka nojauta mani neviļ, lai gan tas ir tikai pieņēmums Sīlija Revenskrofta nevēlas ar jums precēties, iekams nebūs pārliecināta, ka nav no mātes mantojusi garīgu slimību. Vai tā?

-    Kaut kādā veidā šī doma ir iesēdusies viņai galvā, un, manuprāt, to tur iesēdinājusi mana māte. Izskatās pat, ka māte ir gatava ticēt tam visam, lai gan nedomāju, ka viņai ir kāds patiess iemesls to darīt. Viss taču balstīts tikai uz slikti audzinātu cilvēku tenkām.

-  Jā, to nebūs viegli izmeklēt, sacīja Puaro.

-   Esmu pārjums šo to dzirdējis. Runā, ka jūs esot ļoti gudrs un aizvien protat izdibināt, kas noticis uzdodot cilvēkiem jautājumus un panākot, lai viņi jums stāsta.

-   Ko jūs man ieteiktu iztaujāt? Kam lai uzdodu jautājumus? Kad pieminējāt

Malaju, jūs taču nedomājāt malajiešu tautības cilvēkus. Jūs runājāt par to, ko varētu dēvēt par memsahibu laikiem, kad Malajā bija militārās kopienas. Jus runājāt par angļiem un par tenkošanu kādā no angļu apmešanās vietām.

-    Nudien, man nešķiet, ka tagad no tā varētu būt kāda jēga. Lai kas būtu tie, kuri tenkoja, tagad tā ir tik sena pagātne, ka viņi par to būs visu aizmirsuši vai varbūt pat miruši. Turklāt domāju, ka mana māte daudz ko ir nepareizi sapratusi. Šo to padzirdēja un pati savā prātā daudz ko piedomāja klāt.

-   Un tomēr jūs uzskatāt, ka es varētu būt spējīgs…

-    Es negribu teikt, ka vēlos, lai jūs dotos uz Malaju un izvaicātu ļaudis. Manuprāt, tagad neviena no tiem cilvēkiem tur vairs nav.

-   Tātad izskatās, ka jūs nevarat nosaukt man konkrētus vārdus?

-   Ne šo cilvēku vārdus, teica Desmonds.

-   Bet kādus citus vārdus?

-    Es jums pateikšu, kas man padomā. Manuprāt, ir divi cilvēki, kuri varētu zināt, kas notika un kāpēc. Jo viņi bija tur. Viņiem būtu vajadzējis zināt. Patiesi, no pirmavota.

-  Jūs negribat iet pie viņiem pats?

-   Es to varētu. Savā ziņā esmu to darījis, bet nedomāju, ka viņi… nu. es nezinu. Man nebūtu patīkami uzdot dažus jautājumus, ko vēlos uzdot. Diez vai to varētu arī Sīlija. Ja. Tie ir ļoti patīkami cilvēki, un tāpēc viņiem vajadzētu zināt. Ne tāpēc, ka viņi uzklausītu tenkas un paši tenkotu, bet tāpēc, ka viņi… varbūt palīdzēja. Varbūt darīja kaut ko, lai uzlabotu situāciju, vai vismaz mēģināja darīt , tikai nevarēja. Ak, es to visu tik slikti izklāstu.

-   Nē, teica Puaro, jūs to darāt ļot i labi. Esmu ieinteresēts, jo, manuprāt, jums padomā ir kaut kas konkrēts. Sakiet man, vai Sīlija Revenskrofta ir ar jums vienisprātis?

-     Neesmu viņai neko daudz teicis. Saprotiet, viņa loti mīlēja Madiju un Zēliju.

-   Madiju un Zēliju?

-   Ak, jā, tie ir viņu vārdi. Man jāpaskaidro. Neesmu izteicies diez cik saprotami. Redziet, kad Sīlija bija vēl tikai bērns tajā laikā, kad es pirmoreiz iepazinu viņu un mēs, kā jau stāstīju, dzīvojām laukos kaimiņos, viņai bija franču guvernante. Mūsdienās tādas sauc par a u pair meitenēm, bet tolaik dēvēja par guvernantēm. Tātad franču guvernante. Kāda mademoiselle[13]. un viņa bija loti jauka. Viņa rotaļājās ar mums. Sīlija allaž sauca viņu saīsinātā vārdā par Madiju, un visa ģimene sauca viņu par Madiju.

-  Ak. jā. Mademoiselle.

-   Jā, un es domāju, ka, būdama francūziete… varbūt viņa jums pastāstītu, ko zina un ko nevēlas teikt citiem.

-   Un tas otrs vārds, ko jūs minējāt?

-   Zēlija. Tas pats gadījums. Mademoiselle. Madija pavadīja pie viņiem kādus divus vai trīs gadus un tad devās atpakaļ uz Franciju vai Šveici, un ieradās tā otra. Tā bija jaunāka nekā Madija, un viņu mēs par Madiju nesaucām. Sīlija sauca viņu par Zēliju. Meiča bija ļoti jauna, skaista un liela jokdare. Mums visiem viņa trakoti patika. Viņa spēlēja ar mums spēles, un mēs visi viņu mīlējām. Ģimene arī. Un ģenerālis Revenskrofts bija sajūsmā par viņu. Abi mēdza kopā spēlēt dažādas spēles piketu un tamlīdzīgi.

-   Un lēdija Revenskrofta?

-   Ak, arī viņa bija Zēlijai pieķērusies, un Zēlija bija pieķērusies viņai. Tādēļ jau pēc aiziešanas no darba Zēlija tomēr atgriezās vēlreiz.

-  Atgriezās?

-  Jā. Kad lēdija Revenskrofta bija slima un atradās slimnīcā, Zēlija atgriezās un bija viņai tāda kā kompanjone, un rūpējās par viņu. Esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka viņa bija tur, kad tas… kad notika tā traģēdija. Jūs taču saprotat, ka viņai vajadzētu zināt, kas notika patiesībā.

-   Un jums ir viņas adrese? Jūs varat man pateikt , kur Zēlija ir tagad?

-   Jā. Es zinu, kur viņa ir. Man ir viņas adrese. Man ir viņu abu adreses. Es iedomājos, ka jūs varbūt varētu viņas abas apciemot. Saprotu, ka prasu no jums daudz…

Viņš aprāvās.

Puaro dažas minūtes noraudzījās sava viesī. Tad sacīja:

-   Jā, tā ir iespēja tā noteikti ir iespēja.

OTRĀ GRĀMATA GARĀS ĒNAS

...

VIENPADSMITĀ NODAĻA superintendants Gerovejs un Puaro salīdzina piezīmes

Superintendants Gerovejs pari galdam paskatījās uz Puaro. Viņa acīs dzirkstīja uguntiņas. Blakus stāvošais Džordžs pasniedza viskiju un sodu. Piegājis pie Puaro, viņš nolika tam priekšā glāzi ar kādu tumšsarkanu šķidrumu.

-   Ko jūs dzerat? ar zināmu interesi apvaicājās superintendants Gerovejs.

-   Upeņu sīrupu, atbildēja Puaro.

-   Ta, tā, noteica superintendants Gerovejs, katram pēc viņa gaumes. Vai par to man stāstīja Spenss? Viņš teica, ka jūs mēdzat dzert kaut ko tādu, ko sauc par tizānu [14] , vai ne? Kas tas ir, kāds franču liķieris?

-  Nē. teica Puaro, šis dzēriens labi noder drudža mazināšanai.

-  Ak tā. Sava veida zāles.

Viņš iedzēra malku no savas glāzes.

Par pašnāvību! superintendants Gerovejs uzsauca tostu.

-   Tātad tā bija pašnāvība? jautāja Puaro.

Kas tad vēl tas varēja būt? attrauca superintendants Gerovejs. Ņemot vērā. ko jūs no manis gribējāt uzzināt!

Viņš papurināja galvu. Viņa smaids kļuva vēl izteiksmīgāks.

-   Man ļoti žēl, teica Puaro, ka esmu jūs tā apgrūtinājis. Esmu kā tāds dzīvnieks vai bērns kādā no tiem Kiplinga kunga sarakstītajiem stāstiem. E.s ciešu no neremdināmas ziņkāres.

-   Neremdināma ziņkāre, sacīja superintendants Gerovejs. Jā, Kiplings sarakstījis jaukus stāstiņus. Viņš bija labs sava amata pratējs. Man reiz stāstīja, ka tam vīram pietika vienreiz izstaigāt eskadras mīnu kuģi un viņš jau zināja par to vairāk nekā jebkurš no vadošajiem Karaliskās flotes inženieriem.

-   Voila*, teica Puaro. Es nezinu visu. Tāpēc man jāuzdod jautājumi. Baidos, ka būšu nosūtījis jums pārāk garu jautājumu sarakstu.

-   Mani ieintriģēja tas, sacīja superintendants Gerovejs, kā jūs pārlēcāt no viena temata uz otru. Psihiatru, ārstu ziņojumi, cik daudz naudas tika atstāts mantojumā, kam bija nauda, kam tā tika atstāta. Kas gaidīja naudu, bet to nesaņēma, visādi sīkumi par dāmu matu sasukām, parūkām, parūku piegādātāju vārdiem, burvīgām, rožainam kartona kārbām, kādās šis parūkas tiek atsuti tas…

- Jūs to visu zinājāt, teica Puaro. Varu apgalvot, ka tas mani pārsteidza.

-   Ak, protams, tā bija mulsinoša lieta, bet mēs visu sīki pierakstījām. Lai arī nekas no tā mums nenoderēja, mēs saglabājām pierakstus, un tie ir pieejami, ja kāds vēlas tajos ieskatīties.

Viņš pastūma pāri galdam papīra lapu.

-   Te būs. Frizieri. Bondstrītā. Dārga firma. "Judžins un Rozentāle", tāds bija nosaukums. Vēlāk viņi pārcēlās citur. Tā pati firma, bet nodarbojas ar cita veida darījumiem Sloenstrītā. Te būs adrese, tas tagad ir dekoratīvo mājdzīvnieku veikaliņš. Divi no viņu darbiniekiem pagājušajā gadā aizgāja pensija, bet tolaik tieši viņi nodarbojās ar klientu apkalpošanu, un lēdija Revenskrofta bija viņu sarakstā. Rozentāle pašlaik dzīvo Čeltenhemā. Joprojām darbojas tajā pašā jomā, dēvē sevi par stilisli tas ir tads moderns termins un skaistumkopšanas speciālisti. Tie paši vēži, tikai citā kulītē, kā mēdza teikt manās jaunības dienās.

-  Ahā, noteica Puaro.

-   Kāpēc tad "ahā"? vaicāja Gerovejs.

-   Esmu jums bezgala pateicīgs, sacīja Erkils Puaro. Jūs esat dāvājis man ideju. Cik gan savādi tās reizēm mums iešaujas prātā!

-   Jūsu galva jau tā ir pārāk pilna ar idejām, teica superintendants, tā ir viena no jūsu nelaimēm vairāk ideju jums nemaz nevajag. Tātad pārskatīju vēlreiz ģimenes vēsturi un nekā jauna tur neatradu. Elisters Revenskrofts bija skotu izcelsmes. Viņa tēvs mācītājs, divi tēvoči dienējuši armijā, un abi biju ši visai izcili karavīri. Elisters apprecējis Mārgaritu Prestonu-Greju augst dzimušu meiteni, kas stādīta priekšā galmā un tā joprojām. Nekādu ģimenes skandālu. Jums taisnība viņa bija viena no dvīņumāsām. Nezinu, kā jūs to noskaidrojāt. Doroteja un Mārgarita Prestones-Grejas vai, kā viņas sauca tuvākie draugi Dollija un Mollija. Prestoni-Greji dzīvoja Hetersgrinā, Saseksā. Identiskās dvīnes tāpēc viņām viss bija tā, kā šāda veida dvīņiem tas mēdz but. Pirmais zobiņš izkrita vienā un tajā pašā dienā, abas vienā un tajā pašā mēnesi slimoja ar šarlaku, valkāja vienādu apģērbu, iemīlējās vienāda tipa vīriešos, gandriz vienlaikus apprecējās, abām vīri dienēja armijā. Ārsts, kurš rūpējās par šīs ģimenes veselību, kad abas vēl bija jaunas, pirms dažiem gadiem nomira, bet no viņa neko interesantu uzzināt nevarēja. Tomēr bija kāda sena traģēdija, saistīta ar vienu no māsām.

-  Ar lēdiju Revenskroftu?

-   Nē, ar otru māsu viņa apprecējās ar kapteini Džerovu, viņiem bija divi bērni. Jaunākais četrus gadus vecs zēns gāja bojā. Viņš dabūja triecienu pa galvu ar ķerru vai kādu dārzniecības piederumu lāpstu vai kapli. No sitiena zaudējis līdzsvaru, zēns iekrita mākslīgā ūdenskrātuvē un noslīka. Acīmredzot to izdarīja vecākais bērns, deviņgadīgā meitene. Viņi kopā rotaļājās un ķildojās, kā jau bērni to dara. Tas liekas diezgan ticami, lai gan par šo notikumu bija arī citi stāsti. Kāds apgalvoja, ka to izdarījusi māte sadusmojusies uz dēlu un iesitusi viņam. Vēl kāds teica, ka vainīga sieviete, kas dzīvoja kaimiņos. Nedomāju, ka tas var izraisīt jūsu interesi ne jau šis pāris pēc vairākiem gadiem vienojās par pašnāvību.

-   Nē, sacīja Puaro, bet ir labi, ja zini fonu, uz kura risinās notikumi.

-    Tad, teica Gerovejs, kā jau es jums sacīju, ir jāmeklē pagātnē. Nevaru gan teikt, ka mums būtu ienācis prātā ielūkoties tik tālā pagātnē. Proti, tas viss notika vairākus gadus pirms pašnāvības.

-   Vai tajā laikā tika veikta kāda izmeklēšana?

-    Jā. Man izdevās ieskatīties lietas materiālos. Ziņojumos par izmeklēšanas gaitu. Avīžu ziņās. Visāda veida dokumentos. Bijušas šaubas par notikušo. Uz māti tas atstāja ļoti smagu iespaidu.

Viņa galīgi sabruka, un viņai bija jāar stējās slimnīcā. Runāja, ka viņa pēc tam vairs nav bijusi tā pati sieviete, kas agrāk.

-   Tika uzskatīts, ka to izdarījusi viņa?

-   Tā domāja ārsts. Jūs jau saprotat, tiešu pierādījumu nebija. Viņa stāstīja, ka redzējusi visu pa logu kā vecākā meitene iesitusi zēnam un pagrūdusi viņu. Bet viņas stāsts… nedomāju, ka tolaik tam kāds ticēja. Viņa runāja tik nesa karigi.

-   Jādomā, ka atzinumu sniedza kāds no psihiatriem?

-   Jā. Viņu ievietoja kādā psihiatriskajā privatklīnikā vai slimnīcā, viņa noteikti bija garīgi slima. Sieviete ilgu laiku ārstējās šādās iestādēs, cik noprotu, kāda Londonas Svētā Endrjū slimnīcas speciālista uzraudzībā. Galu galā tika paziņots, ka ārstēšana devusi pozitīvu rezultātu, un pēc kādiem trim gadiem sievieti izlaida no slimnīcas un aizsūtīja uz mājām, lai viņa tur varētu dzīvot normālu dzīvi kopā ar ģimeni.

-  Un viņa tad bija gluži normāla?

-   Manuprāt, viņa vienmēr bija neirotiska…

-   Kur viņa bija Revenskroftu pašnāvības laikā? Vai tur, pie viņiem?

Nē apmēram trīs nedēļas pirms šī notikuma viņa nomira. Tajā brīdī viņa bija apmetusies pie Revenskroftiem Ouerklifā. Tā, liekas, ir kārtējā ilustrācija identisko dvīņu liktenim. Viņa staigāja miegā šķiet, cieta no tā jau vairākus gadus. Šī iemesla dēļ viņai jau pāris reižu bija atgadījies šis tas nelāgs, taču nekas nopietns. Reizēm viņa iedzēra pārāk daudz miegazāļu un tad naktī staigāja pa māju, dažreiz pat izgāja ārā. Viņa gāja pa taku gar kalna krauju, zaudēja pamatu zem kājām un nokrita no klints. Nāve iestājās uzreiz, bet liķi atrada tikai nākamajā dienā. Viņas māsa, lēdija Revenskrofta, bija ļoti nobēdājusies. Dvīnes bija pieķērušās viena otrai, un lēdija Revenskrofta nonāca tādā šokā, ka viņu vajadzēja vest uz slimnīcu.

Vai šis traģiskais nelaimes gadījums varēja novest pie Revenskroftu pašnāvības dažas nedējas vēlāk?

-  Tāda doma nevienam nenāca prātā.

-   Kā jūs jau teicāt, ar dvīņiem notiek savādas lietas. Lēdija Revenskrofta varēja laupīt sev dzīvību dēļ tās saiknes, kas pastāvēja starp viņu un viņas dvīņumāsu. Un vīrs tad varēja nošauties, jo, iespējams, jutās par kaut ko vainīgs…

Superintendants Gerovejs sacīja:

-  Jums ir pārāk daudz ideju, Puaro. Elisteram Revenskroftam nevarēja būt mīlas dēka ar svaini tā, lai neviens par to nezinātu. Neka tamlīdzīga nebija, ja tas jums ir prātā.

Iezvanījās telefons Puaro piecēlās un paņēma klausuli. Zvanīja Olivera kundze.

-   Mesjē Puaro, vai varat rīt atnākt pie manis uz tēju vai glāzi heresa? Pie manis viesosies Sīlija un vēlāk tā kundziskā sieviete. Jūs taču gribat viņas satikt, vai ne?

Puaro apstiprināja, ka tā ir.

-  Tagad man jāskrien, teica Olivera kundze. Jāsatiek kāds vecs kaujas zirgs viņu pieminēja mans zilonis numur viens Džūlija Kārstersa. Domāju, ka viņa nepareizi nosauca tā cilvēka vārdu viņa mūždien kludās -, bet ceru, ka vismaz adrese būs pareiza.

DIVPADSMITĀ NODAĻA Sīlija iepazīstas ar Erkilu Puaro

-  Kundze, ierunājās Erkils Puaro, ka noritēja jūsu tikšanās ar seru Hugo Fosteru?

-   Sākšu ar to, ka viņa vārds ir nevis Tosters, bet Fozergils. Attiecībā uz vārdiem Džūlijai nevar uzticēties. Viņa nekad tos nenosauc pareizi.

-  Tātad ziloņiem ne vienmēr var uzticēties. ja vēlamies uzzināt no tiem kāda cilvēka vārdu?

-   Nerunājiet par ziloņiem neko par tiem vairs negribu zināt!

-   Un jūsu kaujas zirgs?

-  Tāds mīlīgs vecūksnis, bet kā informācijas avots nekam nederīgs. Apsēsts ar domu par kādiem tur ļaudīm, vārda Barneti, kam Malajā nelaimes gadījumā gājis bojā bērns. Tam nav nekāda sakara ar Revenskroftiem. Es jums saku, par ziloņiem ar mani vairs nerunājiet…

-   Kundze, jūs esat tik neatlaidīga, tik cēla.

-   Sīlija būs klāt pēc pusstundas. Jūs gribējāt ar viņu iepazīties, vai ne? Es viņai esmu pastāstījusi, ka jūs… nu. ka jūs man palīdzat šajā lietā. Vai varbūt jums labāk būtu paticis, ja viņa apciemotu jūs?

-  Nē, teica Puaro, domāju, ka man labāk patiks tikties ar viņu tā, kā jūs to esat nokārtojusi.

-    Nedomāju, ka viņa te uzkavēsies pārāk ilgi. Ja sarunu pabeigsim pēc kādas stundas, mums vēl paliks laiks, lai visu mazliet pārdomātu, un tad ieradīsies Bārtona-Koksa kundze.

-  Ak, jā. Tas būs interesanti. Ļoti interesanti.

Olivera kundze nopūtās.

-   Ak vai. cik žēl, vai ne? ■ viņa atkal ierunājās. Mums ir pārāk daudz materiāla.

-   Jā, teica Puaro, mēs netiekam skaidrībā, ko meklējam. Mums joprojām ir zināms vienīgi tas, ka laulāts pāris, kas dzīvoja klusu, laimīgu dzīvi, iespējams, izdarījis dubultu pašnāvību. Un ko no tā, kas ir mūsu rīcībā, varam uzskatīt par notikušā iemeslu? Esam virzījušies uz priekšu un atpakaļ, pa labi, pa kreisi, uz rietumiem, uz austrumiem.

-   Pilnīgi pareizi, sacīja Olivera kundze. Esam pabijuši visur.

-   Tomēr vēl neesam iegriezušies ziemeļpola, viņa piebilda.

-   Nedz arī dienvidpolā, teica Puaro.

-   Tātad kas īsti ir mūsu rīcībā, ja reiz par to runājam?

-   Dažādi fakti, atbildēja Puaro. Esmu sastādījis sarakstu. Vai vēlaties to izlasīt?

Olivera kundze pienāca tuvāk un, apsēdusies blakus, paskatījās viņam pār plecu.

-    Parūkas, viņa sacīja, norādīdama uz pirmo sarakstā atzīmēto faktu. Kāpēc pirmajā vietā minētas parūkas?

-   Četras parūkas, teica Puaro, tas šķiet interesanti. Interesanti un diezgan grūti izskaidrojams.

-    Liekas, tas veikals, kur viņa pirka parūkas, vairs ar šādu tirdzniecību nenodarbojas. Cilvēki tagad parūkas pērk citur, un tās vispār vairs nevalkā tik bieži kā agrak. Tad sieviete mēdza uzlikt parūku, kad brauca uz ārzemēm, jo šādā ceļojumā tā aiztaupīja rūpes par matu sasuku.

-   Jā, jā, sacīja Puaro, darīsim visu iespējamo, lai izmantotu šīs parūkas. Tas ir viens no faktiem, kas mani interesē visvairāk. Un tad nāk citi stāsti. Par psihiskās veselības traucējumiem šajā ģimenē, par dvīņumāsu, kas bija garīgi slima un diezgan daudzus gadus pavadīja trakonamā.

-   Neizskatās, ka tas mums kaut ko dotu, teica Olivera kundze. Tas ir, es gribu sacīt, ka viņa jau varēja ierasties un tos abus nošaut, bet es, nudien, neredzu iemeslu, kāpēc.

-   Nē, teica Puaro, cik saprotu, uz revolvera pavisam noteikti ir tikai ģenerāļa Revenskrofta un viņa sievas pirkstu nospiedumi. Tad vēl ir stāsti par bērnu. Malajā nogalināja kādu bērnu, un to, iespējams, izdarīja tā lēdijas Revenskroftas dvīņumāsa. Vai varbūt pavisam cita sieviete aukle vai kalpotāja. Un vel kas. Jums ir zināms kaut kas vairāk par naudu?

-  Kāds naudai ar to sakars? jautāja Olivera kundze, būdama mazliet pārsteigta.

-  Naudai ar to nav nekāda sakara, sacīja Puaro. Un tieši tas ir interesanti.

Parasti viss grozās ap naudu. Nauda, ko kāds ieguva pēc šis pašnāvības. Nauda, kas tika zaudēta tās dēļ. Nauda, kas rada grūtības, nepatikšanas, alkatību un iekāri. Tas ir sarežģīti. Ļoti sarežģīti. Lai būtu, kā būdams, man nešķiet, ka šajā notikumā figurētu lielas naudas summas. Ir visādi nostāsti par mīlas dēkām, par sievietēm, kas šķitušas pievilcīgas vīram, vīriešiem, kas šķituši pievilcīgi sievai. Mīlas dēka no vienas vai otras puses būtu varējusi novest līdz pašnāvībai vai slepkavībai. Tā bieži notiek. Tad mēs nonākam pie tā, kas šajā brīdī izraisa mani vislielāko interesi. Tāpēc es ar nepacietību gaidu tikšanos ar Bārtona-Koksa kundzi.

-    Ak. tā briesmīgā sieviete! Nesaprotu, kāpēc viņa jums šķiet tik svarīga. Viņa tikai bāza degunu, kur nevajag, un gribēja, lai es kaut ko izdibinu.

-   Jā, bet kāpēc viņa gribēja, lai jūs kaut ko izdibinātu? Man tas liekas loti dīvaini. Man pat šķiet, ka tieši to vajadzētu izdibināt. Saprotiet, viņa ir saikne.

-  Saikne?

-   Jā. Saikne, kas ved gan pie jūsu krustmeitas Sīlijas Revenskroftas, gan pie viņas dēla, kas patiesībā nemaz nav viņas dēls.

-  Kā tas jāsaprot nav viņas dēls?

-   Viņš ir adoptēts bērns, paskaidroja Puaro. Zēns, ko šī sieviete adoptēja tāpēc, ka nomira viņas pašas dēls.

-   Kad viņas bērns nomira? Kāpēc?

-   Šos jautājumus es uzdevu ari sev. Jā, viņa varētu būt saikne. Emociju saikne ar vēlmi atriebties caur naidu, caur kādu mīlas dēku. Jebkurā gadījumā man viņa jāredz. Man jāgūst kāds priekšstats par viņu. Nevaru atbrīvoties no domas, ka tas ir ļoti svarīgi.

Iešķindējās durvju zvans, un Olivera kundze gāja ārā no istabas, lai atvērtu durvis.

-  Tā, manuprāt, varētu but Sīlija, viņa teica. Vai esat pārliecināts, ka ar jums viss kartībā?

-   Kas attiecas uz mani, esmu sarunai pilnīgi gatavs, sacīja Puaro. Ceru, ka viņa ari.

Pēc dažām minūtēm Olivera kundze atgriežas kopā ar Sīliju Revenskroftu. Meitenes skatienā jautās šaubas.

-   Es nezinu… vai man… Sīlija aprāvās, cieši paskatīdamās uz Erkilu Puaro.

-   Gribu jūs iepazīstināt, sacīja Olivera kundze, ar kādu, kas palīdz man un, es ceru, arī jums. Proti, palīdz noskaidrot to, ko jūs vēlaties izdibināt. Tas ir mesjē Erkils Puaro. Viņš tādās lietās ir jo īpaši apdāvināts.

-  Ak tā, noteica Sīlija.

Ar neuzticību viņa pavērās uz Puaro olveida galvu, milzīgajām ūsām un mazo augumiņu.

-    Man šķiet, ka esmu dzirdējusi par Puaro kungu, viņa nedrošā balsī sacīja.

Erkils Puaro apspieda vēlēšanos stingrā tonī paziņot, ka vairākums cii vēku ir par viņu dzirdējuši. Tas gan vairs neatbilstu patiesībai tik ļoti kā agrāk, jo daudzi no tiem cilvēkiem, kas bija dzirdējuši par Erkilu Puaro un pazina viņu, nu jau atdusējās kapos. Viņš teica:

-   Apsēdieties, mademoiselle, un uzklausiet mani! Ja esmu sācis kādu izmeklēšanu, es vienmēr novedu lo līdz galam. Es noskaidrošu patiesību, un. ja tā būs patiesība, ko meklējat, pastāstīšu jums, ko būšu uzzinājis. Bet var gadīties, ka jūs vēlaties, lai es jūs nomierinu. Tas nav tas pats, kas patiesība. Varu noskaidrot vairākus aspektus, kas varētu jUs nomierināt. Vai jums ar to pietiks? Ja tā, tad neko vairāk no manis neprasiet!

Sīlija apsēdās krēslā, ko Puaro bija pastūmis viņai tuvāk, un uzmeta viņam diezgan vaļsirdīgu skatienu. Tad viņa sacīja:

-    Jūs gan nedomājat, ka man būtu nepieciešama patiesība, vai ne?

-    Es domāju, teica Puaro, ka patiesība varētu būt šoks, bēdas, un var gadīties, ka jūs tad sacītu kāpēc man to visu vajadzēja? Kāpēc lūdzu kaut ko izdibināt? Tā ir sāpīga atklāsme, kas man nedz palīdz, nedz vieš mani kādas cerības. Tā ir tēva un mātes kopīga pašnāvība, bet es viņus mīlēju. Tas nav trūkums mīlēt māti un tēvu.

-    Mūsdienās gan palaikam tā neuzskata, teica Olivera kundze.

-   To savā dzīvē esmu jutusi, sacīja Sīlija. Mani tas rada izbrīnu. Uztveru tādus savādus izteikumus no cilvēkiem, kas dažkārt mani uzlūko ar tādu kā nožēlu. Vel vairāk. Ari ar ziņkāri. Sāk interesēties par cilvēkiem, ar ko tu saliecies, par cilvēkiem, kas pazinuši tavu ģimeni. Tādu dzīvi es negribu. Es vēlos patiesību. Jūs gan domājat, ka nevēlos, bet tā nav es lo vēlos. Esmu spējīga to pārciest. Tikai pasakiet man kaut ko!

Tas nebija iepriekšējās domas turpinājums. Sīlija griezās pie Puaro ar cita rakst 11 ra jau tāju mu.

-     Jūs tikāties ar Desmondu, vai ne? meitene vaicāja. Viņš bija pie jums aizgājis. Viņš man pastāstīja.

-   Jā. Viņš bija pie manis atnācis. Vai jūs negribējāt, lai viņš to darītu?

-  Viņš man to nejautāja.

-  Un, ja būtu jautājis?

-     Nezinu, vai būtu Desmondam to aizliegusi, teikdama, lai tas nekādā gadījumā neiet pie jums, vai, gluži pretēji, būtu pamudinājusi viņu to darit.

-    Es gribētu uzdot jums kādu jautājumu, mademoiselle. Vēlos zināt, vai jums prātā ir skaidra apjauta par to, kas jums šajā gadījumā visvairāk būtu no svara.

-   Un, proti?

-    Kā jūs teicāt, Desmonds BārtonsKokss bija pie manis atnācis. Ļoti pievilcīgs un patīkams jauneklis, viņš vaļsirdīgi izklāstīja sava nāciena iemeslu. Un, lūk, mans jautājums. Vai jūs abi patiešām vēlaties apprecēties? Tas nudien ir svarīgi. Tā ir kaut ari jauni cilvēki mūsdienās ne vienmēr tam piekrīt saikne uz mūžu. Vai vēlaties radīt šo saikni? Ja jā, tad kāda gan vajadzība vēl zināt, vai divu cilvēku aiziešana no šīs pasaules bijusi pašnāvība vai pavisam kas cits?

-   Jūs domājat, ka tas ir kaut kas pavisam cits vai bija pavisam kas cits?

-    Pagaidām es to vēl nezinu, sacīja Puaro. Man ir pamats domāt, ka tā varētu būt. Ir daži fakti, kas nesaskan ar dubultu pašnāvību, bet, ciktāl varu paļauties uz policijas viedokli un policija ir ļoti uzticama, mademoiselle Sīlija, ļoti uzticama viņi salika kopā visus pierādījumus, un viņiem radās pavisam noteikts uzskats, ka tas nevarēja būt nekas cits kā vien dubulta pašnāvība.

-   Bet viņi ta arī nekad neuzzināja tās iemeslu? To jūs gribat teikt.

-  Jā, apstiprināja Puaro, to es gribu teikt.

-   Un vai jūs ari nezināt iemeslu? Vai neesat to uzzinājis, pētot faktus vai domājot par tiem?

-   Nē, neesmu par to pārliecināts, teica Puaro. Domāju, ka varam uzzināt kaut ko ļoti sāpīgu, tāpēc es jums tagad jautāju vai būsiet gana gudra, lai pasacītu: "Pagātne ir pagātne. Te ir jauns vīrietis, kuru es mīlu un kurš mii mani. Mums jādalās kopīgā nākotnē, nevis pagātnē."

-   Vai Desmonds jums pastāstīja, ka viņš ir adoptēts bērns? jautāja Sīlija.

-  Jā. to viņš pastāstīja.

-   Saprotiet, viņai taču gar to visu nav nekādas daļas, vai ne? Kāpēc viņai būtu vajadzējis nākt un traucēt Olivera kundzi, mēģinot panākt, lai viņa uzdod man jautājumus, kaut ko izdibina? Viņa nav Desmonda īstā māte.

-  Vai Desmonds viņu mīl?

-    Ne. sacīja Sīlija. Es teiktu pat vairāk viņam šī sieviete nepatīk. Domāju, ka tā bijis vienmēr.

-    Viņa Desmonda labā ir izdevusi naudu par izglītību un apģērbu, un daudz ko citu. Un jūs domājat, ka viņa mīl Desmondu?

-    Nezinu. Nedomāju vis. Viņa, manuprāt, gribēja kādu bērnu, kas stātos viņas pašas bērna vietā. Viņai bija bērns, tas gāja bojā nelaimes gadījumā, un tāpēc viņa vēlējās kādu adoptēt. Turklāt viņas vīrs bija nesen miris. Tie ir smagi brīži.

-   Es zinu. es zinu. Un tomēr gribētos kaut ko noskaidrot.

-   Par šo sievieti vai par Desmondu?

-  Vai viņš ir finansiāli nodrošināts?

-   īsti nesaprotu, ko jūs ar to domājat. Viņš spēs uzturēt sievu. Cik noprotu, tolaik, kad Desmondu adoptēja, uz viņa vārda tika noguldīta kaut kāda nauda. Pietiekama summa, lai gan nedomāju, ka tā ir milzu bagātība.

-   Vai nav nekā tāda, ko viņa varētu… atņemt?

-   Jūs domājat, viņa varētu liegt Desmondam naudu, ja viņš mani apprecētu? Neatceros, ka viņa jebkad būtu ar to draudējusi vai ka patiesi spētu to izdarīt. Manuprāt, to visu jau ir nokārtojuši advokāti vai kas nu ir tie, kuri kārto adopcijas. Cik esmu dzirdējusi, tās adopcijas biedrības čakli rosās, lai viss butu kārtībā.

-   Gribētu jums pavaicāt vel kaut ko to nevarētu zināt neviens cits, ja nu vienīgi vēl Bārtona-Koksa kundze. Vai jūs varat man pateikt , kas bija Desmonda īstā matē?

-   Jūs domājat, tas ir viens no iemesliem, kāpēc Bārtona-Koksa visur bāž savu degunu? Nezinu. Pieņemu, ka viņš ir ārlaulības bērns. Tos jau parasti adoptē, vai ne? Viņa būtu varējusi kaut ko zināt par Desmonda īsto māti vai tēvu. Ja tā arī ir, viņa Desmondam neko nav teikusi. Cik noprotu, Bārtona-Koksa viņam stāstījusi visas tās muļķības, ko šādos gadījumos iesaka stāstīt ka nav nekā ļauna, ja esi adoptēts, ka tas tikai pierāda, ka tevi ir gribējuši. Un tamlīdzīga jūtelīga gvelšana.

-   Jā, dažas no tām biedrībām tieši tā iesaka rīkoties. Vai viņam vai jums ir kaut kas zināms par kādiem asinsradiniekiem?

-   Es nezinu un šaubos, vai arī viņam ir kāda skaidrība. Manuprāt, tas viņu nesatrauc. Desmonds nav no tiem, kas par kaut ko tādu satrauktos.

-   Vai Bārtona-Koksa kundze nevarēja būt jūsu ģimenes, jūsu mātes vai tēva draudzene? Vai kādreiz bērnībā netikāt viņu manījusi savā mājā?

-    Nedomāju vis. Man šķiet, ka Desmonda māte es domāju Bārtona-Koksa kundzi bija aizbraukusi uz Malaju un Desmonds pa to laiku mācījās skolā Anglijā. Viņš laikam bija apmeties pie kādiem radiem vai labiem cilvēkiem, kas izmitina bērnus skolu brivlaikos. Un tā mēs tolaik sadraudzējāmies. Es vienmēr viņu atcerējos. Es dievināju varoņus. Viņš bija brašs kokos kāpējs un stāstīja man visu ko par putnu ligzdām un olām. Un gluži dabiski, ka tad, kad pēc vairākiem gadiem es viņu satiku universitātē, mēs abi sākām runāt par to, kur esam dzīvojuši. Viņš vaicāja pēc mana vārda. "Atceros tikai tavu priekšvārdu," Desmonds teica, un tad mēs ilgi kavējāmies atmiņās. Tā mēs atkal iepazināmies. Es nezinu par viņu visu. Patiesībā nezinu neko. Bet gribu zināt. Un vai gan iespējams sākt jaunu dzīvi, ja nav skaidrības par iepriekšējo?

-   Tātad vēlaties, lai turpinu izmeklēšanu?

-   Jā, ja tas var dot kādu rezultātu, lai gan nedomāju, ka tā būs, jo mēs abi ar Desmondu jau esam mēģinājuši uz savu roku kaut ko noskaidrot. Mums diez ko neveicās, bija jāatzīst vienkāršā patiesība, ka šis nav stāsts par dzīvi. Šis ir stāsts par nāvi, vai ne? Par divām nāvēm. Lai gan, kad tiek izdarīta dubulta slepkavība, par to runā kā par vienu nāvi. Tas laikam ir citāts no Šekspīra: "Un nāvē viņi netiek šķirti vnirs."

Viņa atkal pagriezās pret Puaro.

-   Jā, turpiniet! Turpiniet meklēt! Ja ko izdodas izdibināt, dariet to zināmu Olivera kundzei vai man! Nē, labāk gan būtu, ja jūs to stāstītu tieši man.

Sīlija pagriezās pret Olivera kundzi.

-     Negribu būt nejauka pret jums, krustmāt. Jūs vienmēr esat bijusi man laba krustmāte, bet… bet es vēlētos to visu dzirdēt bez vidutāja. Baidos, ka tas skan diezgan nepieklājīgi, mesjē Puaro. Es… nebiju tā domājusi.

-   Nē, sacīja Puaro, esmu apmierināts, ka varēšu runāt tieši ar jums.

-    Un jūs domājat, ka jums būs ko teikt?

-   Es allaž ticu, ka būs.

-   Un tā vienmēr ir taisnība, vai ne?

-   Parasti tā ir taisnība, teica Puaro. Vairāk gan pagaidām neko neteikšu.

trīspadsmitā nodaļa bartona-koksa kundze

-   Nu tā, noteica Olivera kundze, atgriezdamās istabā pēc tam, kad bija pavadījusi Sīliju līdz durvīm.

-   Viņa ir personība, sacīja Puaro, interesanta meitene. Viņa noteikti ir pati par sevi, nevis viena no daudzām, ja drīkstu tā sacīt.

-   Jā, jums taisnība, atteica Olivera kundze.

-   Es gribētu, lai jūs man kaut ko pastāstāt.

-   Par viņu? Taisnību sakot, es pārāk labi viņu nepazīstu. Krustbērnus jau nevar tik labi iepazīt. Viņus redz tikai tā laiku pa laikam.

-   Es nebiju domājis Sīliju. Pastāstiet man par viņas māti!

-  Ak tā. Saprotu.

-  Jūs pazināt viņas māti?

-   Jā. Mēs Parīzē bijām kopā tādā kā pensionnat. Meitenes mēdza sūtit uz Parīzi, lai viņas tur iegūtu galīgo slīpējumu, sacīja Olivera kundze. Tas gan vairāk izklausās pēc ievešanas kapos, nekā pēc ievešanas sabiedrībā. Ko tieši jūs vēlaties par viņu zināt?

-  Vai jūs viņu atceraties? Vai atceraties, kāda viņa izskatījās?

-Jā. Kā jau teicu, notikumi un cilvēki netiek aizmirsti tikai tāpēc, ka tos no mums šķir laiks.

-   Kādu iespaidu viņa uz jums atstāja?

-    Viņa bija skaista, teica Olivera kundze. To es patiešām atceros. Ne tajā laika, kad viņai bija trīspadsmit vai četrpadsmit gadu. Tad viņai piemita tāds pusaudzes tuklums. Tā laikam bija ar mums visām, viņa domīgi piebilda.

-  Vai viņa bija personība?

-   Grūti atcerēties, jo, redziet, viņa nebija nedz mana vienīgā, nedz labāka draudzene. Mēs bijām vairākas, kas turējās kopā tāda maza kompānija, kam gaume vairāk vai mazāk sakrita.

Mums patika spēlēt tenisu un iet uz operu, un mēs lidz nāvei garlaikojāmies gleznu galerijās. Es, nudien, varu sniegt jums tikai vispārīgu priekšstatu. Mollija Prestone-Greja. Tāds bija viņas vārds.

-  Jums abām bija draugi?

-     Mēs pārdzīvojām vienu vai divas aizraušanās, man šķiet. Ne jau ar popdziedātājiem, protams. Tādi tolaik vēl nebija uzradušies. Tie parasti bija aktieri. Bija kāds diezgan slavens varietē aktieris. Kāda meitene viena no mums bija piespraudusi viņa attēlu virs gultas, un mūsu klases audzinātāja mademoiselle Girand nekādā gadījumā negribēja atļaut to bildi tur turēt. "Ce n'est pas convenable*", tā viņa sacīja. Meitene nebija pateikusi, ka tas ir viņas tēvs!

-    Mes smējāmies, piebilda Olivera kundze. Jā gan, no sirds smējāmies.

-    Pastāstiet man kaut ko vairāk par Molliju vai Mārgaritu Prestonu-Greju! Vai krustmeita jums atgādina viņu?

-    Nē, nedomāju, ka Sīlija būtu viņai līdzīga. Nē. Nemaz. Mollija bija… un, viņa bija emocionālāka nekā ši meitene.

-   Cik saprotu, bija vēl ari dvīņumāsa. Vai ari viņa uzturējās tajā pašā pensionnat?

-    Nē, viņas tur nebija, lai gan varēja būt, jo abas māsas taču bija vienā vecumā… Nē, tomēr nē. Man šķiet, viņa atradās kādā pavisam citā vietā Anglijā, īsti nezinu, kur. Dvīņumāsa Dollija viņu es sastapu vienu vai divas reizes tajā laikā, protams, izskatījās tieši tāpat kā Mollija. Viņas vēl nejuta vajadzību sākt izskatīties katrai savādāk veidot atšķirīgas matu sasukas un tamlīdzīgi, kā jau dvīņi to dara, kad ir pieauguši. Domāju, ka Mollija bija pieķērusies Dollijai, bet viņa par savu māsu daudz nerunāja. Man ir tāda sajūta tagad, protams, jo skolā par to pat nedomāju ka jau tad ar otru māsu kaut kas tomēr nebija kārtībā. Atceros, ka vienu vai divas reizes dzirdēju par viņas slimību un par to, ka viņa kaut. kur ārstējās. Kaut kas tādā garā. Tante viņu bija vedusi ceļojumā pa jūru nolūkā uzlabot veselību. Viņa papurināja galvu. Es, nudien, nevaru atcerēties. Man tikai ir tāda nojauta, ka Mollija bija viņai pieķerusies un būtu gribējusi māsu kaut kādā veidā pasargāt. Vai jums tas izklausās pēc muļķībām?

-  Nebūt ne, sacīja Erkils Puaro.

-   Citreiz, atminos, viņa negribēja par māsu runāt. Mollija labprātāk runāja par savu māti un tēvu. Šķiet, viņa tos mīlēja tā, kā parasti mīl vecākus. Atceros, viņas māte reiz atbrauca uz Parīzi un aizveda Molliju izklaidēties. Jauka sieviete. Ne pārāk interesanta vai glita, bet jauka, klusa, laipna.

-    Saprotu. Tātad jums nav zināms nekas tāds, kas varētu mums noderēt. Un jums abām tolaik nebija nekādu draugu.

-    Mēs ar zēniem tik daudz nedraudzējāmies, teica Olivera kundze. Nebija tā kā mūsdienās, kad tas ir kaut kas pats par sevi saprotams. Vēlāk, kad atgriezāmies atkal mājās, mēs kaut kā pašķīrāmies. Šķiet, ka Mollija kopā ar vecākiem aizbrauca uz ārzemēm. Nedomāju. ka tā būtu bijusi Indija nē, nedomāju vis. Viņi aizbrauca kaut kur citur. Varbūt uz Ēģipti. Tagad man liekas, ka viņi bija diplomātiskajā dienestā. Vienu laiku Zviedrijā, pēc tam kaut kur Bermudu salās vai Rietumindijā. Viņš laikam tur bija gubernators vai kaut kas tamlīdzīgs. Bel tādas lietas jau neatceras. Mollija bija ļoti aizrāvusies ar mūzikas skolotāju, kas mums abām ļoti patika, un es teiktu, ka tas sagādāja mazāk satraukuma nekā meiteņu attiecības ar zēniem mūsdienās. Proti, skolotājs tapa dievināts, mēs ilgojāmies pēc dienas, kad viņš atkal ieradīsies, lai mūs mācītu. Nešaubos, ka patiesībā vīrieši mums bija gluži vienaldzīgi. Bet mēs sapņojām par viņiem naktis, un atceros kādu brīnišķīgu nomoda sapni, kurā es rūpējos par savu mīļoto mesjē Ādolfu, kas bija slims ar holeru šķiet, ka viņam pārlēja manas asinis, lai glābtu viņa dzīvību. Kādas muļķītes mēs bijām! Un kas vien mums vēl nenāca prātā! Es kādu laiku biju diezgan stingri nolēmusi kļūt par mūķeni un vēlāk domāju, ka būšu medicīnas māsa slimnīcā. Tā, pēc brīža vajadzētu ierasties Bārtona-Koksa kundzei. Diez kā viņa reaģēs uz jūsu klātbūtni?

Puaro paskatījās sava pulkstenī.

-To mēs drīz vien redzēsim.

Vai ir vēl kaut kas, ko mums vajadzētu pārrunāt?

-     Domāju, ka mums vajadzētu salīdzināt pierakstus par dažiem faktiem. Kā jau teicu, daži no tiem ir izmeklēšanas vērti. Jūs, teiksim, varētu papētīt kādu ziloni. Un es jūs dublētu.

-   Cik jus savādi runājat, teica Olivera kundze. Es jau jums sacīju, ka esmu beigusi darboties ar ziloņiem.

-   Ak tā, Puaro nopūtās. Bet varbūt ziloņi nav beiguši darboties ar jums.

Atkal ieskanējās durvju zvans. Puaro un Olivera kundze palūkojās viens uz otru .

-   Klāt ir. teica Olivera kundze.

Viņa devās pie durvīm. Puaro dzirdēja

sasveicināšanās frāzes, un pēc dažiem mirkļiem istabā parādījās Bārtona-Koksa kundzes masīvais stāvs.

Kāds jums skaists dzīvoklis, sacīja Bārtona-Koksa kundze. Cik mīli, ka ziedojat man laiku savu bezgala vērtīgo laiku!

Viņas skatiens pašāvās uz Erkila Puaro pusi. Sievietes sejai pārslīdēja tikko jaušama pārsteiguma izteiksme. Uz mirkli viņas acis pievērsās flīģelim, kas stāvēja pie viena no logiem. Olivera kundzei iešāvās prātā, ka, pēc Bārtona-Koksa kundzes domām, Erkils Puaro varētu būt klavieru skaņotājs. Viņa pasteidzās šos maldus izgaisināt.

-   Es gribu jūs iepazīstināt, Olivera kundze teica, ar mesjē Erkilu Puaro.

Puaro panācās uz priekšu un noliecās virs kundzes pasniegtās rokas.

-   Domāju, ka viņš ir vienīgais cilvēks, kas varētu jums kaut kādā veidā palīdzēt. Jūs zināt. Runa ir par to, ko jūs man vaicājāt todien, literārajas brokastis, attiecībā uz manu krustmeitu Sīliju Revenskroftu.

-   Ak, jā, cik laipni, ka jūs atceraties. Es tik ļoti ceru, ka jūs varat pastāstīt man kaut ko mazliet vairāk par to. kas īstenībā notika.

-   Baidos, ka man īpaši neveicās, sacīja Olivera kundze, un tāpēc es lūdzu mesjē Puaro kungu ar jums iepazīties. Viņš ir brīnišķīgs cilvēks, no kura parasti var saņemt izsmeļošu informāciju. Patiešam izcils savā profesijā. Nevaru jums nemaz pateikt, cik daudziem maniem draugiem viņš palīdzējis un cik daudz noslēpumu jā, patiesi varu tos tā saukt viņš atklājis. Un tas bija tik traģisks notikums.

-   Jā, patiesi, teica Bārtona-Koksa kundze.

Viņas acis tomēr vēl aizvien vidēja šaubas. Olivera kundze norādīja uz krēsliem un iejautājās:

-   Ko jūs dzersiet? Glāzi heresa? Tēju dzert jau par vēlu. Vai varbūt vēlaties kādu kokteili?

-  Ak, glāzi heresa, lūdzu! Jūs esat ļoti laipna.

-  Mesjē Puaro?

-   Es arī dzeršu heresu, sacīja Puaro.

Olivera kundze jutās pateicīga, ka viņš nav lūdzis Sirop de Cassis vai kādu no saviem iecienītajiem augļu dzērieniem. Viņa salūkoja glāzes un karafi.

-    Esmu jau vispārējos vilcienos aprakstījusi Puaro kungam to izmeklēšanu, ko vēlaties veikt.

-   Ak, jā, teica Bārtona-Koksa kundze.

Šķita, ka pēkšņi viņu pārņēmušas šaubas, un viņa vairs neizskatījās tik pašpārliecināta kā vēl pirms mirkļa, ienākot istabā.

-   Šie jaunie cilvēki… Bārtona-Koksa kundze uzrunāja Puaro, ar viņiem mūsdienās ir (ik grūti. Šie jaunie ļaudis… Mans dēls… tāds mīļš zēns, mēs liekam lielas cerības uz viņa panākumiem nākotnē. Un tad vēl (ā meitene ļoti valdzinoša meitene, kas, kā Olivera kundze jums varbūt teica, ir viņas krustmeita, un… protams, nekad jau neko nevar zināt. Tās draudzības pēkšņi rodas, un ļoti bieži tām nav ilgs mūžs. Tā ir tāda kumeļu mīlestība, kā mēs to mēdzām saukt, un ir svarīgi vismaz nedaudz zināt kaut ko par… cilvēku iepriekšējo dzīvi. Par to, kāda bijusi viņu ģimene. Ak! Es. protams, zinu, ka Sīlija ir meitene no ļoti labas ģimenes, bet tomēr… viņiem bija tā traģēdija. Kopīga pašnāvība, cik zinu. bet neviens nav varējis man pateikt, kas pie tās noveda vai, pareizāk sakot, kas noveda līdz tai. Man nav draugu, kas vienlaikus būtu bijuši ari Revenskroftu draugi, un tāpēc man ir grūti kaut ko saprast. Zinu, ka Sīlija ir brīnumjauka meitene, bet gribas zināt kaut ko vairāk.

No savas draudzenes Olivera kundzes teiktā es sapratu, ka jūs vēlaties uzzināt kaut ko diezgan specifisku. Patiesība jūs gribējāt zināt…

-   Jūs teicāt, ka gribat zināt, Olivera kundze skarbi pārtrauca Puaro, vai Sīlijas tēvs nošāva viņas māti un tad nošāvās pats, vai ari Sīlijas māte nošāva viņas tēvu un tad nošāvās pati.

-   Es uzskatu, ka tur ir starpība, teica Bārtona-Koksa kundze. Jā, es noteikti tā uzskatu.

-    Ļoti interesants uzskats, sacīja Puaro.

Viņa tonis nebija īpaši uzmundrinošs.

-   Ak, es domāju emocionālo priekšvēsturi, tā teikt, emocionālos notikumus, kas pie tā visa noveda. Jums jāatzīst, ka, noslēdzot laulību, jādomā par bērniem. Proti, par bērniem, kas būs. Es domāju par iedzimtību. Tagad taču mēs saprotam, ka iedzimtībai ir lielāka nozīme nekā videi. Ta veido bērna raksturu un… var radīt draudus, ko nevēlamies pieļaut.

-   Tiesa, teica Puaro, bet lēmums jāpieņem tiem cilvēkiem, kas ir izšķīrušies riskēt. Jūsu dēls un tā jaunā dāma… Tā būs viņu izvēle.

-   Ak. es zinu. es zinu. Nejau manēja. Vecākiem nekad neļauj nedz izvēlēties, nedz dot kādu padomu. Bet es tomēr gribētu par to kaut ko zināt, es ļoti gribētu zināt. Ja uzskatāt, ka varat uzņemties veikt kādu izmeklēšanu… tādu vārdu jūs droši vien lietojat… Bet varbūt… varbūt esmu ļoti muļķīga māte, ko? Pārlieku satraucos par savu dārgo dēliņu. Tādas jau mātes ir.

Viņa raudulīgi iesmējās, galvu viegli piešķiebusi uz sāniem.

Varbūt, Bārtona-Koksa kundze sacīja, grozīdama pirkstos heresa glāzi, varbūt jūs par to padomāsiet, un es art došu jums ziņu… Par tiem laktiem un jautājumiem, kas mani satrauc.

Viņa paskatījās savā pulkstenī.

-   Ak vai, ak vai! Es kavēju vēl vienu tikšanos. Man jāiet. Ļoti žēl, dārgā Olivera kundze, ka man tik ātri jāskrien prom, bet jūs jau zināt, ka tas ir. Man šopēcpusdien bija ļoti grūti atrast taksometru. Šoferi viens pēc otra grieza galvas sāņus un brauca man tieši garām. Viss ir ļoti, ļoti sarežģīti, vai ne? Es domāju, ka Olivera kundzei ir jūsu adrese, cienītais kungs?

-   Es iedošu jums savu adresi, teica Puaro.

Viņš izņēma no kabatas vizītkarti un pasniedza to viņai.

-  Ak, ja, jā. Skaidrs. Mesjē Erkils Puaro. Jūs esat francūzis, vai ne?

-   Esmu beļgis, sacīja Puaro.

-   Jā, jā, beļgis. Saprotu. Es tā priecājos ar jums iepazīties un esmu cerību pilna. Ak vai, man tagad loli, ļoti jāsteidzas!

Sirsnīgi paspiedusi Olivera kundzes roku, tad pasniegusi to pašu roku Puaro. viņa izgāja no istabas, un bija dzirdams, ka priekštelpā aizcērtas durvis.

-   Nu. ko jūs par to domājat? jautāja Olivera kundze.

-   Un ko domājat jūs? vaicāja Puaro.

-   Viņa aizmuka, sacīja Olivera kundze. Viņa aizmuka. Jūs viņu kaut kāda veidā nobiedējāt.

-   Jā, teica Puaro, domāju, ka jūs spriežat pareizi.

-   Viņa gribēja, lai es kaut ko izdibinu no Sīlijas kādas ziņas, kādu izteikumu, kādu noslēpumu, par ko viņai ir aizdomas, bet viņa nevēlas īstu, pamatīgu izmeklēšanu, vai ne?

-   Jā, piekrita Puaro. Tas ir interesanti. Ļoti interesanti. Vai viņa ir turīga?

-    Tā varētu teikt. Viņai ir dārgs apģērbs, spriežot pēc adreses, viņa dzīvo dārgā rajonā… Grūti gan kaut ko apgalvot kategoriski. Viņa ir uzbāzīga un kundziska sieviete. Ņem dalību neskaitāmās komitejās. Vismaz ārēji nekā aizdomīga viņā nav. Apjautājos ari dažiem cilvēkiem. Nevienam viņa īpaši nepatīk. Bet viņa ir tāds sabiedriski noskaņots sievišķis, kas jaucas politikā un tā joprojām.

-  Tad kas gan ar viņu nav kārtībā? jautāja Puaro.

-   Jūs domājat, ka ar viņu kaut kas nav kārtībā, vai ari jums viņa gluži vienkārši nepatīk, tāpat kā man?

-   Domāju, ka te ir kas tāds, ko viņa nevēlas celt gaismā, sacīja Puaro.

-  Ak tā. Un jūs grasāties noskaidrot, kas tas ir?

-   Dabiski, ja vien es to spēšu, atbildēja Puaro. Iespējams, ka tas nebūs viegli. Viņa tagad noslēgsies sevī. Viņa noslēdzās sevi, kad tik steidzīgi mūs pameta. Viņai bija bail no jautājumiem. ko es varētu uzdot. Jā. Tas ir interesanti.

Viņš nopūtās.

-   Nāksies iedziļināties vēl tālākā pagātnē, nekā biju domājis.

-   Ko, atkal atpakaļ pagātnē?

-   Jā. Kaut kur pagātnē, ne vienā vien notikumā slēpjas kas tāds, ko mums vajadzētu zināt, iekams atgriežamies pie tā, kas notika pirms cik gadiem? pirms piecpadsmit, divdesmit gadiem kādā māja, ko sauca par Ouerklifu. Jā. Nāksies atkal atgriezties pagātnē.

-    Lai tā būtu, teica Olivera kundze. Ko darīsim tālāk? Kas vēl ir jūsu sarakstā?

-   No policijas ziņojumiem esmu ieguvis zināmu informāciju par to, kas tika atrasts mājā. Jūs atceraties, ka starp citam mantām bija arī četras parūkas.

-   Jā, sacīja Olivera kundze, jūs teicāt, ka četras parūkas tas ir par daudz.

-   Tas šķita mazliet pārspīlēti, teica Puaro. Man ir ari dažas adreses. Kāda ārsta adrese viņš varētu būt mums noderīgs.

-  Ārsts? Jūs domājat ģimenes ārstu?

-    Nē, ne jau ģimenes ārsts. Tas ir ārsts, kurš sniedza liecību, kad izmeklēja tā bērna bojāejas apstākļus.

Bērnu kāds pagrūda vai nu otrs bērns, vai pieaugušais.

-  Jūs domājat māte?

-    Iespējams, ka māte, bet varbūt ari kāds cils, kas tajā laikā bija mājās. Anglijas nostūris, kur tas notika, man nav svešs, un superintendantam Gerovejam pa saviem kanāliem izdevās nākt tam ārstam uz pēdām. Viņam piepalīdzēja arī mani draugi žurnālisti, kas bija par šo gadījumu interesējušies.

-    Un jūs dosieties pie viņa? Tagad tam jābūt loti vecam vīram.

-   Es nedošos pie viņa, bet pie viņa dēla, kas arī ir atzīts garīgo slimību speciālists. Man līdzi būs ieteikuma vēstule, un viņš varbūt spēs pastāstīt man kaut ko interesantu. Arī attiecībā uz naudu ir veikta zināma izmeklēšana.

-   Ko jūs ar to gribat teikt?

-   Mums jānoskaidro daži apstākli. Ja noticis noziegums, tā pamatā aizvien ir kāda saistība ar naudu. Kāds var zaudēt naudu konkrēta notikuma rezultātā, kamēr kāds cits tā paša iemesla dēļ var to iegūt. Tas ir jānoskaidro.

-   Nu, attiecībā uz Revenskroftu lietu policija to noteikti noskaidroja.

-   Jā, un šķila, ka tur nav nekā aizdomīga. Viņi abi bija uzrakstījuši normālus testamentus, savu naudu jebkurā gadījumā novēlot viens otram. Neviens no viņiem abiem neko neieguva, jo abi nomira. Tādējādi ieguvēji bija viņu meita Sīlija un jaunākais no bērniem Edvards, kurš, cik zinu, šobrīd mācās kādā universitātē ārzemēs.

-   Tas mums neko nedod. Neviena no abiem bērniem tajā laikā tur nebija, un viņiem nevarēja būt ar to nekāda sakara.

-  Jā, jā, tur jums pilnīga taisnība. Jārok tālāk atpakaļ, uz priekšu, uz .sāniem lai noskaidrotu, vai kaut kur neslēpjas kāds finansiāls motīvs, kas varētu būt sacīsim, nozīmīgs.

-   Tikai nelūdziet, lai to daru es, teica Olivera kundze. Man nav šim nolūkam nepieciešamo zināšanu. Domāju, tas itin skaidri atklājas, kad… nu, jā, kad es runāju ar tiem ziloņiem.

-   Manuprāt, vislabāk jūs varētu tikt galā ar jautājumu, ko mēs varētu nosaukt par parūku jautājumu.

-  Parūkas?

-   Rūpīgi veiktajos policijas pierakstos bija kāda norāde uz parūku piegādātājiem ļoti dārgu frizierpakalpojumu un parūkmeistaru firmu Londonā, Bondstritā. Vēlāk tā tika slēgta, un viņi uzsāka darījumus citā vietā. Divi no sākotnējiem partneriem secināja, ka tas vairs nav ienesīgi un, kā noprotu, pievērsās citai nozarei. Man šeit ir vienas viņu tālaika vadošās friziermeistares un stilistes adrese. Domāju, ka sievietei būtu vieglāk viņu iztaujāt.

-  Ak, sacīja Olivera kundze, un tā lai būtu es?

-  Jūs gan.

-   Labi. Ko jūs gribat, lai es daru?

-   Dodieties vizītē uz Čeltenhemu uz adresi, ko jums iedošu, un tur jūs sastapsiet Rozentāla kundzi. Sievieti, kas vairs nav jauna, bet savulaik bija ļoti iecienīta sieviešu skaistumkopšanas piederumu meistare un bija precējusies, liekas, ar šīs pašas profesijas pārstāvi frizieri. kas palīdzējis kungiem risināt plikpauribas problēmas. Pusparūkas un tamlīdzīgi…

-  Ak vai! sacīja Olivera kundze. Kādu darbiņu jūs man uzdodat! Vai domājat, ka viņi par to kaut ko atcerēsies?

-  Ziloņi atceras, teica Erkils Puaro.

-   Un kam jūs pats uzdosiet jautājumus? Tā ārsta dēlam, ko pieminējāt?

-Jā.

Un, kā jūs domājat, ko viņš atcerēsies?

-   Ne pārāk daudz, sacīja Puaro, bet man liekas, viņš varētu būt dzirdējis par konkrēto nelaimes gadījumu. Profesionāliem tas varēja būt interesanti. Noteikti radās kādi pieraksti par šo notikumu.

-  Jūs domājat par dvīņumāsu?

-   Jā. Cik esmu līdz šim dzirdējis, ar viņu saistiti divi nelaimes gadījumi. Viens notikums, kad viņa bija jauna māte un dzīvoja laukos Hetersgrīnā, tāda, šķiet, bija adrese, un tad vēlāk, kad viņa bija Malajā. Katrs no šiem nelaimes gadījumiem beidzās ar bērna nāvi. Es varētu uzzināt kaut ko…

-   Jus domājat tā kā viņas bija dvīņumāsas, tad Mollijai… manai Mollijai arī varētu būt piemitusi garīgā nestabilitāte? Ne mirkli tam neticu. Tas nevarēja būt. Viņa bija sirsnīga, mīloša, ļoti izskatīga, emocionāla un… ak, viņa bija bezgala jauks cilvēks.

-  Jā, jā. Tā jums varēja šķist. Un kopuma viņa bija ārkārtīgi laimīgs cilvēks, vai ne?

-  Jā. Viņa bija laimīga. Ļoti laimīga. Ak, un turpmākajā dzīvē mēs vairs diez ko bieži netikāmies, viņa dzīvoja ārzemēs. Bet tajās retajās reizēs, kad saņēmu Mollijas vēstuli vai apciemoju viņu, man vienmēr šķita, ka viņa ir laimīga.

-  Un dvīņumāsu jūs patiesībā nepazināt?

-  Nē. Es domāju, ka viņa… kad paretam tikos ar Molliju… Godīgi sakot, domāju, ka viņas māsa atradās kādā dziednīcā. Pat Mollijas kazās viņas nebija starp līgavas māsām.

Tas jau pats par sevi ir dīvaini.

-   Joprojām nesaprotu, ko jūs no tā cerat iegūt.

-  Tikai informāciju, teica Puaro.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA Ārsts Vilobijs

Erkils Puaro izkāpa no taksometra, samaksāja par braucienu un iedeva šoierim dzeramnaudu. Tad pārliecinājās, ka adrese ir tā pati, kas ierakstita viņa mazajā piezīmju grāmatiņā, uzmanīgi izņēma no kabatas ārstam Vilobijam adresēto vēstuli, uzkāpa pa pakāpieniem un nospieda zvana pogu. Durvis atvēra kalpotājs. Kad Puaro nosauca savu vārdu, kalpotājs paziņoja, ka ārsts Vilobijs viņu jau gaida.

Viņu ieveda nelielā, ērtā istabā ar grāmatplauktu pie sienas. Pretī kamīna mutei bija pievilkti divi atzveltnes krēsli, uz paplātes stāvēja glāzes un divas karafes. Ārsts Vilobijs piecēlās, lai sasveicinātos ar Puaro. Tas bija vīrs starp piecdesmit un sešdesmit, garu, kalsnu augumu, augstu pieri, tumšiem matiem un ļoti caururbjošu skatienu. Viņi sarokojās. Namatēvs pamāja viesim, lai tas apsēžas. Puaro izņēma no kabatas vēstuli un klusēdams pasniedza ārstam. Vilobijs atvēra lo, izlasīja, tad. nolicis aprakstīto papirlapu sev blakus, paskatījās uz detektīvu ar zināmu interesi.

Esmu pārjums dzirdējis, viņš teica. No superintendanta Geroveja un ari no kāda sava drauga Iekšlietu ministrijā tas lūdza mani darīt, ko spēju, lai palīdzētu jums šajā jautājumā, kas, ka noprotu, jūs patiešām interesē.

-   Es saprotu tas ir diezgan nopietns pakalpojums, ko izlūdzos, sacīja Puaro, tomēr dažu iemeslu del tas man ir ļoti svarīgi.

-    Svarīgi pat pēc tik daudziem gadiem?

-  Jā gan. Protams, es gluži labi saprotu, ka konkrētie notikumi no jūsu atmiņas var būt jau pagaisuši.

-  Tā gluži nevarētu teikt. Es interesējos, ka varbūt esat dzirdējis, par īpašām savas profesijas nozarēm, un nodarbojos ar to jau vairākus gadus.

-  Zinu, ka jūsu tēvs bija ļoti ievērojama autoritāte šajā jomā.

-  Jā, tā bija. Ne par ko citu viņš savā mūžā neinteresējās. Viņam bija daudz teoriju, dažas no tām tika triumfējoši pierādītas, turpretim citas sagādāja vilšanos. Kā noprotu, jūs interesē kāds garīgas saslimšanas gadījums?

-    Jā. Tā bija kāda sieviete. Viņas vārds Doroteja Prestone-Greja.

-     Atceros. Tolaik vēl biju pavisam jauns. Mani jau interesēja tēva idejas, lai gan mūsu teorijas ne vienmēr sakrita.

Darbs, ko viņš darīja, bija interesants, un arī tas darbs, ko es veicu kopā ar viņu, man ļoti patika. Nezinu, kas tieši interesē jūs attiecībā uz Doroteju Prestoni-Greju, vēlāko Džerova kundzi.

-   Viņa bija viena no dvīnēm, cik zinu, teica Puaro.

-   Jā. Un var sacīt, tas tolaik bija mana tēva īpašo pētījumu lauks. Tobrīd tika īstenots projekts par identisko dvīņu vispārējo dzīves gaitu izsekošanu. Tika pētīti tie dvīņi, kuri uzauguši vienā un tajā pašā vidē, un tie, kuri dažādu dzīves apstākļu dēļ auguši pilnīgi atšķirīgās vidēs. Lai redzētu, cik daudz no vienādā viņos saglabājas, cik līdzīgs ir tas, kas ar viņiem notiek. Divas māsas vai divi brāļi, kas tikpat kā nav dzīvojuši kopā… Un tomēr savādā kārtā ar viņiem vienā un tajā pašā laikā noticis viens un tas pats. Tas ir viss nudien, viss, bet darbs bija ārkārtīgi interesants. Tomēr, cik noprotu, nejau tas jūs šajā gadījumā interesē.

-   Nē, sacīja Puaro, mani interesē tas nelaimes gadījums ar bērnu. Un tā ir tikai niecīga dala no visa, kas mani interesē.

-   Tad nu tā. Tas nolika Sarijā, man šķiet. Jā, loti jauka vieta, kur dzīvot. Manuprāt, ne pārāk tālu no Kimberlijas. Džerova kundze tolaik bija jauna atraitne, un viņai bija divi mazi bērni. Viņas vīrs bija nesen gājis bojā nelaimes gadījumā. Viņa šī iemesla dēļ bija…

-   Viņai bija garīgi traucējumi? vaicāja Puaro.

-   Nē, tā neuzskatīja, lai gan vira nāve bija viņu stipri šokējusi, un viņa smagi izjuta zaudējumu. Tomēr, pēc viņas ārsta domām, atlabšana nenoritēja pietiekami apmierinoši. Ārstam tas nepatika, jo viņa nespēja pārvarēt lielo zaudējumu tā, kā viņš to būtu gribējis. Šķita, ka viņai iestājusies visai dīvaina reakcija. Lai būtu, ka būdams, ārstam bija nepieciešams padoms, un viņš lūdza, lai mans tēvs apskata pacienti un sniedz savu atzinumu. Tēvs uzskatīja, ka viņas stāvoklis ir interesants, un vienlaikus domāja, ka tas slēpj bīstamus zemūdens akmeņus. Viņam likās, ka būtu labāk ievietot šo sievieti kādā dziednīcā, kur viņa tiktu uzraudzīta un pienācīgi aprūpēta. Manuprāt, tas bija pareizs uzskats. Vēl jo vairāk pēc tam, kad notika tas nelaimes gadījums ar bērnu. Tur bija divi bērni, un, saskaņā ar Džerova kundzes teikto, vecākā meitene uzbrukusi mazajam zēnam, kurš bija par viņu četrus vai piecus gadus jaunāks. Viņa tam iesitusi ar dārznieka lāpstu vai kapli, zēns iekritis dīķi, kas viņiem bija izrakts dārzā, un noslīcis. Jūs jau zināt, tādas lietas starp bērniem notiek itin bieži. Mazulis, kas vēl guļ ratiņos, tiek iemests ūdenī, jo vecākais bērns, būdams greizsirdīgs, pēkšņi iedomājas, ka māmiņa varētu dzīvot daudz bezrūpīgāk, ja nebūtu šī Edvarda vai Donalda. Tas viss izriet no greizsirdības. Tomēr šajā gadījumā nebija nekādu pierādījumu tam, ka būtu pastāvējusi greizsirdība. Meitene brāļa piedzimšanu netika uzņēmusi ar nepatiku. Turpretim Džerova kundze nebija otru bērnu gribējusi. Lai gan viņas vīrs esot priecājies par gaidāmo otru mazuli, Džerova kundze šo bērnu negribēja. Viņa bija mēģinājusi pierunāt divus ārstus, lai tie veiktu viņai abortu, bet neviens nepiekrita šai tolaik pretlikumīgajai operācijai. Viens no kalpotājiem un arī zēns, kas tajā brīdī bija atnesis telegrammu, teica, ka puisēnam uzbrukusi sieviete, nevis otrs bērns.

Un ari viena kalpotāja pavisam noteikti apgalvoja, ka skatījusies pa logu un redzējusi pie dīķa savu kundzi. Viņa sacīja: "Nedomāju, ka tā nabaga būtne šobrīd apjēdz, ko dara. Kopš kungs nomira, viņa ir… ak, nu tādā stāvoklī, kādā nekad agrāk nav bijusi."

Kā jau teicu, nezinu, ko tieši jūs vēlaties par šo notikumu zināt. Tika nolemts, ka tas bijis nelaimes gadījums, ka bērni spēlējušies kopā, grūstījušies un tā tālāk un tāpēc tas noteikti uzskatāms par nelaimes gadījumu. Tā tas palika, tomēr mans tevs pec tam, kad bija veicis dažus testus un līdzjūtīgi iztaujājis Džerova kundzi, vairs nešaubījās ne mirkli, ka par notikušo ir atbildīga viņa. Viņaprāt, šai sievietei bija nepieciešama psihiatriska ārstēšana.

-   Bet jūsu tēvs bija pilnīgi pārliecināts, ka viņa ir vainīga?

-   Jā. Tolaik bija parādījies kāds ļoti populārs novirziens attieksmē pret psihiski slimiem cilvēkiem, un mans tēvs bija tā piekritējs. Šā novirziena speciālisti uzskatīja, ka pēc pienācīgas ārstēšanas, kas reizēm turpinās diezgan ilgu laiku gadu vai pat ilgāk -, pacienti var atgriezties normālā ikdienas dzīvē un tas viņiem nāk tikai par labu. Viņi var doties mājup un, atrodoties pietiekami rūpīgā savu tuvinieku uzraudzībā, sākt atkal cilvēka cienīgu dzīvi. Man jāteic, ka iesākumā šī teorija daudzos gadījumos ar panākumiem apstiprinājās, bet vēlāk atklājās ari gadījumi, kad šādai attieksmei bija visbēdīgākais iznākums. Pacienti, kas šķita esam izdziedēti, atgriezās mājās, savā dabiskajā vidē, pie ģimenes, pie vīra, pie mātes vai tēva, un slimība pamazām atgriezās. Notika atkārtotas traģēdijas. Par vienu tādu gadījumu mans tēvs jutās īpaši sarūgtināts tas arī bija loti svarīgs gadījums viņa praksē. Kāda sieviete no slimnīcas atgriezās pie savas draudzenes, ar kuru pirms tam bija dzīvojusi kopā. Šķita, ka viss rit gludi, bet tad. pēc kādiem pieciem sešiem mēnešiem, viņa steidzīgi izsauca .pie sevis ārstu un, kad viņš atnāca, teica: "Man jāuzved jūs augšstāvā, jo jūs būsiet dusmīgs par to, ko esmu izdarījusi, un es arī baidos, ka jums nāksies izsaukt policiju. Bet saprotiet, man lika to izdarīt. Redzēju velnu lūkojamies manī ar Hildas acīm. Es tur redzēju velnu un sapratu, kas man jādara. Sapratu, ka man viņa jānogalina." Augšstāvā kādā krēslā gulēja mirusi sieviete, viņa bija nožņaugta, un pēc nāves viņai bija izdurtas acis. Slepkava nomira trakonamā, nekad nejuzdamās vainīga par šo noziegumu, jo uzskatīja, ka viņai ticis dots pareizais rīkojums un tas ir bijis viņas pienākums iznīcināt nešķīsto.

Puaro sērīgi māja ar galvu.

Ārsts Vilobijs stāstīja tālāk:

Jā. Es uzskatu, ka Doroteja Presto ne-Greja sirga ar vajas izpausmes garīgu kaiti, kas bija bīstama. Droša par savas slimības iespējamām sekām šī sieviete varēja būt vienīgi tad, ja atrastos attiecīga iestādē ārstu uzraudzībā. Tolaik šāds uzskats nebija vispārpieņemts, un, pēc mana tēva domām, tas bija galīgi aplami. Šo sievieti ievietoja ļoti jaukā psihiatriskajā dziednīcā, kur viņu labi ārstēja. Pēc dažiem gadiem šķita, ka iestājusies pilnīga atveseļošanās, viņa pameta dziednīcu, dzīvoja parastu dzīvi kopā ar patīkamu slimnieku kopēju, kas par viņu vairāk vai mazāk bija atbildīga. Kalpotāji šo sievieti uzskatīja par kundzes istabeni. Do rotēja gāja sabiedrībā, ieguva jaunus draugus un pēc kāda laika aizbrauca uz ārzemēm.

-   Uz Malaju, sacīja Puaro.

-   Jā. Redzu, ka jūs esat pareizi informēts. Viņa aizbrauca uz Malaju, lai dzivotu tur kopā ar savu dvīņumāsu.

-   Un tur notika vēl viena traģēdija?

-    Jā. Uzbrukums kaimiņienes bērnam. Vispirms domāja, ka to izdarījusi aukle, un vēlāk, manuprāt, aizdomās turēja kādu vēstuļu iznēsātāju. Un tad atkal nebija šaubu, ka vainīga ir Džerova kundze sev vien zināmu garīgo noviržu dēļ. Cik saprotu, nebija konkrētu pierādījumu, ko izvirzīt pret viņu. Domāju, ka ģenerālis… tagad esmu aizmirsis viņa vārdu…

-   Revenskrofts? teica Puaro.

-    Jā, jā, ģenerālis Revenskrofts piekrita, ka Doroteju nosūta atpakaļ uz Angliju un no jauna ievieto dziedniecības iestādē. Vai to jūs gribējāt uzzināt?

-   Jā, atbildēja Puaro, daļēji biju to jau dzirdējis, bet galvenokārt kā baumas, uz kurām īpaši nevar paļauties. Tas, ko vēlos jums jautat, izriet no tā, ka šis gadījums ir saistīts ar identiskajiem dvīņiem. Kā bija ar otru dvīni? Ar Margaritu Prestoni-Greju, vēlāko ģenerāļa Revenskrofta sievu? Vai ari viņa būtu cietusi no tās pašas kaites?

-    Medicīniskajos dokumentos nekas tamlīdzīgs nekad nav fiksēts. Viņa bija pilnīgi normāla. Manu tēvu viņa interesēja, viņš Mārgaritu vienu vai divas reizes apmeklēja un runāja ar viņu, jo bieži bija piedzīvojis, ka identiskie dvīņi, kas dzīves sākumposmā bijuši viens otram ļoti pieķērušies, sirgst ar vienādām slimībām vai, mazākais, cieš no garīgiem traucējumiem.

-   Pieķērušies viens otram tikai dzīves sākumposmā tā jūs teicāt?

-   Jā. Dažos gadījumos starp identiskajiem dvīņiem var veidoties naidīgas attiecības. Tās seko pirmajai spilgti izteiktajai. sargājošajai mīlestībai vienam pret otru, kas var deģenerēties par kaut ko tādu, kas tuvāks naidam, ja pastāv kāds emocionāls sasprindzinājums, kurš var to ierosināt, vai kāda emocionāla krīze, kura kļūst par iemeslu naidam starp divām māsām vai brāļiem.

Domāju, ka šajā gadījumā tā varēja būt. Ģenerālis Revenskrofts, tolaik būdams vēl jauns virsnieks kapteinis vai kas cits -, manuprāt, neprātīgi iemīlējās Dorotejā Prestonē-Grejā, kura bija loti skaista meitene. Patiesībā viņa no abām māsām bija tā skaistākā. Un ari viņa iemīlējās Revenskroftā. Viņi nebija oficiāli saderinājušies, un ģenerāla Revenskrofta mīlestība drīz vien pārsviedās uz otru māsu, Mārgaritu. Vai Molliju, kā viņu tolaik sauca. Viņš iemīlējās Mollijā un bildināja to. Meitene atbildēja Revenskrofta jūtām, un viņi apprecējās, tiklīdz to atjāva viņa karjera. Mans tēvs nešaubījās, ka otra dvīne, Dollija, juta svelošu greizsirdību māsas laulību dēļ, jo viņa joprojām mīlēja Elisteru Revenskroftu un nevēlējās, lai tas precas ar Molliju. Tomēr viņa tika tam pāri un drīz vien apprecējās ar citu vīrieti. Likās, ka tā ir gluži laimīga lauliba, un viņa itin bieži apciemoja Revenskroftus ne tikai to vienu reizi Malajā, bet arī vēlāk, kad viņi dzīvoja cituviet ārzemēs un kad atgriezās Anglijā. Ap to laiku viņa acīmredzot atkal bija saņēmusi ārstēšanas kursu, vairs neatradās garīgas nomāktības stāvoklī un dzīvoja kopā ar ļoti uzticamu medicīnas māsu un kalpotājiem. Es ticu jo tā man allaž sacīja tēvs, ka lēdija Revenskrofta jeb Mollija joprojām bija ļoli pieķērusies māsai. Viņa vēlējās māsu pasargāt un sirsnīgi mīlēja to. Mollija. manuprāt, būtu ar māsu labprāt tikusies vēl biežāk, bet ģenerālim Revenskroftam tas nepatika. Domāju, ka mazliet nelīdzsvarotā Dollija Džerova kundze joprojām loloja spēcīgas jūtas pret ģenerāli Revenskroftu un tas lāga vīru varēja mulsināt un apgrūtināt, lai gan ticu. ka viņa sieva bija pilnīgi pārliecināta, ka māsa pārvarējusi jebkuras greizsirdības vai naida jūtas.

Cik man zināms, Džerova kundze viesojās pie Revenskroftiem apmēram trīs nedēļas pirms tās briesmīgās traģēdijas abu pašnāvības.

-Ja. pilnīgi pareizi. Un arī pati traģiski aizgāja bojā. Viņai bieži uznāca mēnessērdzības lēkmes. Kādu nakti viņa pa miegam izgāja ārā, un notika nelaimes gadījums viņa nokrita no klints, uz kuru veda kāda aizaugusi taka. Džerova kundzi atrada nākamajā diena, un, man šķiet , viņa nomira slimnīcā, tā ari neatguvusi samaņu. Viņas māsa Mollija bija ārkārtīgi satriekta un ļoti nelaimīga par notikušo, bet es gribētu sacīt un to jūs no manis laikam vēlaties dzirdēt, ka, pēc manām domām, tas nevarēja būt par iemeslu laimīgā laulātā pāra pašnāvībai, kas sekoja pēc tam. Māsas vai svaines aiziešana no dzīves diez vai noved pie pašnāvības. Pie dubultas pašnāvības jau nu noteikti ne.

-  Ja vien, teica Erkils Puaro, Margarita Revenskrofta nebija vainīga pie māsas nāves.

-  Augstā debess! iesaucās ārsts Vilobijs. -Jūs taču nedomājat…

-   …ka tā bija Mārgarita, kas sekoja savai mēnessērdzīgajai māsai, un ka tā bija Mārgaritas roka, kas pastiepās, lai nogrūstu Doroteju no klints?

-   Es principā atsakos pieņemt šādu domu. ārsts Vilobijs noteica.

-  Nekad nevar zināt, uz ko cilvēks ir spējīgs, Erkils Puaro viņam atbildēja.

PIECPADSMITĀ NODAĻA jūdžins un Rozentāle, stilisti un skaistumkopšanas speciālisti

Čeltenhemu Olivera kundze uzlūkoja atzinīgi. Sagadīšanās pēc viņai nekad agrāk nebija iznācis te būt. "Cik patīkami," Olivera kundze pie sevis teica, "redzēt dažas mājas, kas patiešām izskatās pēc īstām mājām."

Domās atgriezdamās jaunības dienas, viņa atcerējās, ka bija pazinusi cilvēkus vai vismaz viņas radi, viņas tantes bija pazinušas cilvēkus, kas dzīvoja Čeltenhemā. Parasti tās bija pensionētas militārpersonas. Armija vai flote. "Ši ir tāda viela," viņa domāja, "kur uz dzīvi labprāt apmetas cilvēks, kas daudz laika pavadījis ārzemēs. Tā izceļas ar anglisku drošības izjūtu, labu gaumi un iespējām risināt tīkamas sarunas."

Pēc tam, kad Olivera kundze bija iegriezusies vienā vai divos jaukos senlietu veikalos, viņa devās turp, kur bija gribējusi iet vai, pareizāk sakot, kur Erkils Puaro bija gribējis, lai viņa iet. Ši vieta saucās "Sārti zaļais friziersalons". Viņa iegāja iekšā un paraudzījās apkārt. Tur tobrīd tika apkalpoti kādi četri vai pieci cilvēki. Tukla, jauna dāma, pametusi savu klientu, tuvojās viņai ar vaicājošu izteiksmi sejā.

Vai es varētu runāt ar Rozentāla kundzi? vaicāja Olivera kundze, ielūkodāmās kartītē, ko turēja rokā. Cik sapratu, viņa bija ar mieru mani šorit pieņemt. Neesmu domājusi neko darīt ar saviem matiem, Olivera kundze piemetināja, bet man nepieciešama viņas konsultācija. Telefonsarunā ar manu sekretāri viņa bija teikusi, ka varēs veltīt man kādu brīdi, ja ieradīšos pusdivpadsmitos.

-   Ak, jā, atsaucās meitene. Šķiet, ka kundze jūs gaida.

Viņas nokāpa lejā pa dažiem pakāpieniem un pa šauru galeriju tuvojās kādām durvīm. No friziersalona viņas acīmredzami bija nokļuvušas Rozentāla kundzes mājā. Tuklā meiča pieklauvēja pie durvīm un, pabāzusi degunu telpā, teica:

-   Pie jums ieradusies kāda kundze.

Tad viņa diezgan nervozi apvaicājās:

-   Kādu vārdu jūs man nosaucāt?

-   Olivera kundze.

Viņa devās iekšā. Telpa atstāja tādas ka teātra dekorācijas iespaidu. Tur bija rožaini plāna auduma aizkari un tapetes ar rozēm, un Rozentāla kundze, kura, pēc Olivera kundzes domām, vai nu bija ar viņu vienā vecumā, vai diezgan daudzus gadus vecāka, nepārprotami tobrīd beidza malkot savu rita kafiju.

-   Rozentāla kundze? teica Olivera kundze.

-Jā?

-  Jūs mani gaidījāt?

-    Jā gan. Es gan gluži nesapratu, par ko ir runa. Telefona sakari ir tik slikti. Bet viss kārtībā, varu veltīt jums apmēram pusstundu. Vai vēlaties kaliju?

-   Ne, pateicos, sacīja Olivera kundze. Neaizkavēšu jūs ilgāk, nekā tas nepieciešams. Es tikai vēlos jums kaut ko pajautāt, kaut ko tādu, ko jūs varbūt atceraties. Cik saprotu, jums bijusi diezgan ilga friziermākslas prakse.

-  Ak, jā. Jūtos loti pateicīga, ka tagad to varu nodot jauno meiteņu rokās. Es pati vairs nekā nedaru.

-  Varbūt jūs joprojām sniedzat cilvēkiem konsultācijas?

-  Jā, to jau gan.

Rozentāla kundze pasmaidīja.

Viņai bija skaista, gudra seja, labi sakārtoti, brūni mati, un sasuku interesantāku darīja šur tur tīši atstātās sirmās šķipsnas.

-   Man nav ne jausmas, par ko jūs vēlaties runāt.

-    Patiesībā es gribu jums uzdot kādu jautājumu par parūkām.

-   Mes ar parūkām vairs nenodarbojamies tik daudz kā agrāk.

-  Jums bija firma Londonā, vai ne?

-    Jā. Vispirms Bondstrītā, un tad mēs pārcēlāmies uz Sloenstrītu, bet pēc tā visa ir loti patīkami dzīvot laukos. Ak, jā, mēs ar vīru še jūtamies gluži apmierināti. Mums ir neliela firma, Rozentāla kundze teica, bet ar parūkām tikpat kā vairs nekrāmējamies, lai gan mans virs dod padomus un veido parūkas vīriešiem, kuri cieš no plikpaurības. Daudziem cilvēkiem ir svarīgi neizskatīties tik veciem, jo tad raitāk sokas darījumi, vieglāk dabūt darbu.

-   To es gluži labi varu iedomāties, sacīja Olivera kundze.

Lai noslēptu nervozitāti, viņa vēl kādu brīdi parunāja par vispārīgiem tematiem, prātodama, kā lai ķeras pie lietas. Olivera kundze satrūkās, kad Rozentāla kundze noliecās uz priekšu un piepeši sacīja:

-   Jūs esat Ariadne Olivera, vai ne? Romānu rakstniece?

-Jā, apstiprināja Olivera kundze, patiesību sakot…

Viņai bija parastā kaunīgā sejas izteiksme, kas allaž pavadīja vārdus, kuri sekoja.

… jā, es patiešām rakstu romānus.

-    Man tik ļoti patīk jūsu grāmatas. Esmu lasījusi daudzas no tām. Ak, nudien jauki, ka esat pie manis ieradusies. Sakiet, kā varu jums palīdzēt?

-   Es vēlējos parunāt par parūkām un par kaut ko tādu, kas notika pirms daudziem gadiem, lai gan… var gadīties, ka jūs no tā neko neatceraties.

-  Vai jūs domājat agrāko laiku parūku modeļus?

-    Ne gluži. Redziet… man reiz bija kāda draudzene… patiesībā mēs kopā mācījāmies skolā. Tad viņa apprecējās un aizbrauca uz Malaju, pēc kāda laika atgriezās Anglijā un vēlāk traģiski gāja bojā. Viens no apstākļiem, kas pēc tam cilvēkus pārsteidza, bija tas, ka viņas māja atrada daudzas parūkas. Manuprāt, tās visas bijāt piegādājusi jūs… jusu firma.

-   Ak tā, traģiski gāja bojā. Kāds bija viņas vārds?

-   Tajā laikā, kad mēs iepazinām viena otru, viņu sauca Prestone-Greja, bet vēlāk Revenskrofta.

-   Ak, jā, es atceros. Lēdija Revenskrofta. Gluži labi viņu atminos. Viņa bija tik jauka un patiešām vēl aizvien loti labi izskatījās. Viņas virs bija pulkvedis vai ģenerālis šķiet, jau aizgājis pensijā, un viņi dzīvoja… esmu tagad aizmirsusi, kādā grāfistē…

-   Un tad notika tas. ko uzskatīja par dubultu pašnāvību, sacīja Olivera kundze.

-   Jā. Atceros, ka lasīju par to un domāju: "Vai tiešām tā ir mūsu lēdija Revenskrofta?" Tad avīzē publicēja viņu abu foto, un nebija vairs nekādu šaubu, ka tā ir viņa. Protams, vīru es nekad nebiju redzējusi, bet viņu labi pazinu pēc agrākām fotogrāfijām avīzēs. Tas šķita tik skumji, tik bēdīgi. Baumoja, ka viņai atklāts vēzis un, nevarēdami tur nekā līdzēt, abi izšķīrušies par to, kas notika. Bet vairāk gan nekas netika dzirdēts. Nekad.

-   Nē, teica Olivera kundze.

-   Bet ko, jūsuprāt, es varu jums pastāstīt?

-    Jūs viņai piegādājāt parūkas, un, cik saprotu, tiem ļaudīm, kas šo lietu izmeklēja proti, policijai šķita, ka četras parūkas vienai sievietei ir par daudz. Bet varbūt cilvēkiem tomēr mēdz būt četras parūkas vienlaikus?

-    Domāju, ka vairākumam cilvēku ir vismaz divas parūkas, sacīja Rozentāla kundze. Saprotiet, tā otra vajadzīga, lai vienu varētu ik pa laikam sūtīt atpakaļ ražotājam tā teikt, sasukas atjaunošanai. Otru pa to laiku valkā.

-   Vai atceraties, kā lēdija Revenskrofta pasūtīja tās divas papildu parūkas?

-    Pati lēdija toreiz nemaz neieradās, man šķiet, viņa bija slima un, liekas, tika pat ievietota slimnīcā. Pie manis atbrauca kāda jauna franču dāma, šķita, ka viņa ir lēdijas Revenskroftas kompanjone vai kaut kas tamlīdzīgs. Ļoti jauka. Runāja nevainojamā angļu valodā un sīki un smalki izstāstīja visu par tām papildu parūkām, ko gribēja pasūtīt kādai jābūt krāsai, izmēram, sasukas stilam. Jā. Savādi, ka es to atceros. Jādomā, ka diez vai atcerētos, ja pēc kādām sešām nedēļām nebūtu ieraudzījusi avīzē rakstu par drausmīgo pašnāvību. Baidos, ka slimnīcā vai kur nu viņa bija tika pavēstīts kaul kas slikts un viņai vairs nebija spēka dzīvot tālāk. Viņas virs arī nevēlējās dzīvot bez sievas…

Olivera kundze skumīgi papurināja galvu un turpināja iztaujāšanu.

-   Jādomā, ka tās parūkas bija dažādas.

-    Jā, viena no tām bija loti skaistā pelēkā tonī, tad parūka viesībām, vel viena -vakaram, un ceturtā tāda īsi apgriezta, ar sprogām. Ļoti jauka, no tām, ko var nēsāt zem cepures un sasuka netiek sajaukta. Man bija ļoti žēl. ka vairs neredzēšu lēdiju Revenskroftu. Viņa bija loti nelaimīga ne tikai savas slimības, bet ari nesen mirušās māsas dēļ. Savas dvīņumāsas dēļ.

-   Jā, dvīņi parasti ļoti pieķeras viens otram, teica Olivera kundze.

-   Pirms tam viņa likās tik laimīga sieviete, sacīja Rozentāla kundze.

Abas sievietes nopūtās. Olivera kundze mainīja sarunas tematu.

-   Kā jums liekas, vai man ari nederētu kāda parūka? viņa jautāja.

Lietpratēja pastiepa roku un vērtējoši aptaustīja Olivera kundzes galvu.

-    Es neieteiktu jums ir brīnišķīgi mati, joprojām ļoti biezi, varu iedomāties…

Uz viņas lūpām parādījās viegls smaids.

-    …ka jums patīk tos visādi pārveidot, vai ne?

-   Cik jūs esat gudra! Taisnība, man patīk eksperimentēt, tas ir tik aizraujoši.

-  Jūs izbaudāt dzīvi kopumā, vai ne?

-   Jā, tā ir. Manuprāt, jādzīvo ar domu, ka nekad nevar zināt, kas notiks rīt.

-  Tomēr tieši šī doma, sacīja Rozentāla kundze, tik daudziem cilvēkiem liek nemitīgi raizēties!

SEŠPADSMITA NODAĻA Gobija kunga ziņojums

Gobija kungs ienāca istabā un, paklausīdams Puaro žestam, apsēdās ierastajā krēslā. Viņš pavērās visapkārt, pirms nolūkoja konkrēto mēbeli vai telpas daļu, ko uzrunāt. Kā bieži vien, arī tagad Gobija kungs izvēlējās elektrisko kamīnu, kas šajā gadalaikā nebija ieslēgts. Neviens nezināja, vai Gobija kungs kādreiz ir tieši vērsies pie cilvēka, kura labā strādā. Viņš parasti izvēlējās kādu dzegu, radiatoru, televizoru, pulksteni, dažreiz paklāju vai grīdceliņu. No portfeļa viņš izņēma dažus papīrus.

-   Tā, sacīja Puaro, jums ir kaut kas priekš manis?

-   Esmu savācis dažādus faktus, teica Gobija kungs.

Gobija kungs bija pazīstams visā Londonā, varbūt pat visā Anglijā un vēl aiz tās robežām kā izcils informācijas sagādnieks. Kā viņš veica šos brīnumus, neviens īsti nezināja. Viņš nealgoja pārāk daudz darbinieku. Dažreiz viņš sūrojās, ka viņa kājas tā Gobija kungs palaikam sauca savus darbiniekus vairs nav tik labas kā agrāk. Bet viņa darbības rezultāti pasūtītājus joprojām pārsteidza.

-   Bārtona-Koksa kundze, viņš sacīja, izrunādams šo vārdu tā, it kā būtu vietējās baznīcas vecākais, kam pienākusi kārta lasīt kādu Bībeles pamācību.

Viņš tikpat labi būtu varējis sacīt "trešais pants, ceturtā nodaļa, Jesajas grāmata".

-     Bārtona-Koksa kundze, Gobija kungs atkārtoja, bija precējusies ar Sesilu Oldberija kungu, pogu lielrūpnieku. Tas bija bagāts cilvēks, daudz laika veltīja politikai, būdams parlamenta loceklis no Litlstensmeras. Četrus gadus pēc kāzām Sesils Oldberija kungs gāja bojā autokatastrofā. Viņu vienīgais bērns drīz vien pēc tam zaudēja dzīvību kādā nelaimes gadījumā. Oldberija kunga īpašumu mantoja viņa sieva, bet tas nebija tik daudz, kā tika sagaidīts, jo pēdējā laikā firmai sevišķi spoži negāja. Oldberija kungs arī atstāja diezgan ievērojamu summu kādai Ketlīnai Finnas jaunkundzei, ar kuru viņam, šķiet, bijušas intīmas attiecības, sievai nezinot. BārtonaKoksa kundze turpināja savu politisko karjeru. Kādus trīs gadus pēc tam viņa adoptēja bērnu, kas bija piedzimis Ketlīnai Finnas jaunkundzei. Kellīna Finnas jaunkundze apgalvoja, ka zēns esot nelaiķa Oldberija kunga dēls.

-  Saskaņā ar to, ko esmu varējis uzzināt, tas liekas visai apšaubāmi, viņš stāstīja tālāk. Finnas jaunkundzei bija .illiecības ar daudziem vīriešiem, parasti tie bija dāsni noskaņoti kungi ar plašiem līdzekļiem, bet… galu galā daudzi cilvēki lāču ir pērkami, vai ne? Domāju, ka šajā sakarā varētu jums atsūtīt pamatīgu rēķinu.

-  Turpiniet, teica Erkils Puaro.

-    Oldberija kundze, kā viņa tolaik saucās, piekrita bērnu adoptēt un pēc kada laika apprecējās ar majoru Bārtonu-Koksu. Ketlina Finnas jaunkundze kļuva par ļoti veiksmīgu aktrisi un popdziedātāju un pelnīja loti lielu naudu. Tad viņa aizrakstīja Bārtona-Koksa kundzei, sacīdama, ka gribot dabūt atpakaļ adoptēto bērnu. Bārtona-Koksa kundze atteicās. Cik saprotu, viņai dzīvē klājās labi, kopš majors Bārtons-Kokss gāja bojā Malajā. Viņš atstāja sievu diezgan pārtikušu. Vēl esmu ieguvis tādu informāciju, ka Ketlina Finnas jaunkundze pirms astoņpadsmit mēnešiem ir mirusi un atstājusi testamentu, saskaņā ar kuru visa viņas ievērojamā bagātība tiek novēlēta dēlam Desmondam, kurš šobrīd pazīstams kā Desmonds BārtonsKokss.

-   Ļoli dāsni, sacīja Puaro. No kā Finnas jaunkundze nomira?

-   Mans ziņotājs stāstīja, ka viņai bijusi leikēmija.

-   Un puisis ir mantojis savas mātes naudu?

-  Tā ir noguldīta, lai viņš to varētu saņemt. kad būs divdesmit piecus gadus vecs.

-   Tātad viņš būs neatkarīgs, viņam piederēs ievērojama bagātība? Un Bārtona-Koksa kundze?

-    Viņas ieguldījumi nav bijuši veiksmīgi, cik var saprast. Viņai ir pietiekami daudz naudas, lai iztiktu, bet ne vairāk.

-   Vai Desmonds ir uzrakstījis testamentu? -jautāja Puaro.

-   Baidos, ka pagaidām man tas nav zināms, teica Gobija kungs. Bet ir iespējas to noskaidrot. Ja bušu uzzinājis, nekavējoties informēšu jūs.

Gobija kungs aizgāja, uz atvadām izklaidīgi pamājis ar galvu elektriskajam kamīnam.

Apmēram pec pusotras stundas iezvanījās telefons.

Domās iegrimis, Erkils Puaro sēdēja pie pusaprakstītas papīrlapas. Ik pa laikam viņš sarauca pieri, virpināja ūsas, kaut ko izsvītroja un pārrakstīja, tad atkal rakstīja tālāk. Kad iezvanījās telefons, viņš pacēla klausuli.

-   Pateicos, Puaro sacīja. ātri padarīts darbs. Ja… jā, esmu pateicīgs. Reizēm tiešām nesaprotu, kā jums tas izdodas… Jā, tas izskaidro situāciju. Piešķir jēgu kaut kam tādam, kam pirms tam nebija jēgas… Jā… Es saprotu… jā. klausos… jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka šis ir tāds gadījums? Viņš zina, ka ir adoptēts… bet viņam nekad nav teikts, kas ir viņa īstā māte… jā. Jā, es saprotu… Ļoti labi. Vai jūs noskaidrosiet ari to otru apstākli? Pateicos.

Viņš nolika klausuli un sāka atkal kaut ko rakstīt. Pēc pusstundas telefons zvanīja vēlreiz. Puaro atkal pacēla klausuli.

-    Esmu atgriezusies no Čeltenhemas, teica balss, ko viņam nebija grūti pazīt.

-  Ak, chēre madame, jūs esat atgriezusies? Vai tikāties ar Rozentāla kundzi?

-   Jā. Viņa ir jauka. Patiešām jauka. Un jums bija taisnība, viņa ir vēl viens zilonis.

-   Kā tas jāsaprot, chēre madame?

-  Viņa atcerējās Molliju Revenskroftu.

-   Un viņa atcerējās parūkas?

-Jā.

Olivera kundze īsumā pastāstīja, ko bija dzirdējusi no bijušās frizieres.

-  Jā, sacīja Puaro, tas sakrīt. Tieši to man teica superintendants Gerovejs. Policija atrada četras parūkas. Cirtaino, viesībām paredzēto un divas ikdienišķākās. Kopā četras.

-  Tātad esmu jums pastāstījusi tikai to, ko jūs jau zinājāt?

-    Nē, jūs man pastāstījāt ko vairāk. Tātad Rozentāla kundze sacīja, ka lēdija Revenskrofta vēlējās tām divām parūkām, kas viņai jau bija, pievienot vēl divas un tas notika apmēram sešas nedēļas pirms traģēdijas. Tas ir interesanti, vai ne?

-   Tas ir gluži dabiski, teica Olivera kundze. Jūs taču zināt, ka sievietes ir spējīgas ar savām mantām sastrādāt briesmu lietas vai tie būtu liekie mati, vai kas cits. Tiem var bezjēdzīgi mainīt sasuku, tīrot tos var nejauši apdedzināt, uz tiem var kaut kas uzlīt… vai arī tos nemākulīgi balina… Tad nu patiesi ir vajadzlgas vēl divas papildu parūkas vai liekās bizes, vai kas nu tas būtu. Nesaprotu, kas jūs šajā apstākli tik ļoti satrauc.

-   Ne gluži satrauc, teica Puaro, nē. Tas ir pārdomu vērts apstāklis, bet visinteresantākā ir jūsu papildziņa šajā sakarā. Tātad nevis lēdija Revenskrofta, bet kāda franču dāmu aizveda Rozentāla kundzei parūkas, lai pēc to parauga tiktu darinātas vai pielāgotas vēl divas, vai ne?

-    Jā. Sapratu, ka tā bijusi tāda kā kompanjone. Lēdija Revenskrofta tobrīd vai nu slimojusi, vai atradusies slimnīcā vai kādā privātklīnikā…vārdu sakot, viņa nav jutusies labi un tāpēc nevarējusi pati ierasties pie Rozentāla kundzes.

-   Saprotu.

-    Un tāpēc, turp devās viņas kompanjone.

-   Vai jums gadījumā nav zināms šīs sievietes vārds?

-   Nē. Rozentāla kundze man to nemineja. Patiesībā es domāju, ka viņa to nemaz nezina. Tikšanos bija norunājusi lēdija Revenskrofta, un tā franču meitene vai sieviete tikai atveda parūkas, lai būtu zināms izmērs.

-  Tas palīdzēs man nākamajā solī, ko esmu nodomājis spert, teica Puaro.

-   Ko jūs esat uzzinājis? vaicāja Olivera kundze. Vai esat kaut ko paveicis?

-   Jūs allaž esat tik skeptiska, sacīja Puaro. Jūs vienmēr uzskatāt, ka es neko nedaru, tikai sēžu krēslā un atpūšos.

Nē, es domāju, ka jūs sēžat krēslā un kaļat plānus, jau pielaidīgākā tonī teica Olivera kundze. Tomēr jūs pārāk bieži neejat āra no mājas, nerīkojaties…

-   Iespējams, ka itin drīz es jau iešu ārā un rīkošos, sacīja Erkils Puaro, un tas jūs iepriecinās. Var gadīties, ka šķērsošu Lamanšu, lai gan noteikti nebraukšu ar kuģi. Manuprāt, daudz piemērotāks ir lidmašīnas reiss.

-  Ak, teica Olivera kundze, vai vēlaties, lai es ari dodos turp?

-   Nē, atbildēja Puaro, domāju, ka šajā gadījumā būs labāk, ja braukšu viens.

-  Un jūs patiešām brauksiet?

-   Ak, jā, ja. Izlietošu visu savu enerģiju, un jūs varēsiet būt ar mani apmierinātā, kundze.

Beidzis sarunu, Puaro nolika klausuli, tad atkal pacēla to un, skatīdamies kabatas grāmatiņā, uzgrieza citu numuru. Viņš uzreiz tika savienots ar to personu, ar kuru vēlējās runāt.

-   Mans dārgais superintendant Gerovej, te zvana Erkils Puaro. Vai es jūs neiztraucēju? Vai neesat šobrīd ļoti aizņemts? ,

-   Nē. es neesmu aizņemts. teica superintendants Gerovejs. Apcērpu savas rozes, tas arī viss.

-   Vēlos jums kaut ko pavaicāt. Tādu sīkumu.

-    Par to mūsu dubultās pašnāvības problēmu?

-   Jā, par to pašu. Jūs teicāt, ka mājā bijis suns. Jūs sacijāt arī to, ka suns gājis pastaigās kopa ar ģimeni vai vismaz jums tā šķitis.

-   Jā, suns tika pieminēts. Šķiet, tā varēja būt saimniecības vadītāja, kas noklaušināšanā teica, ka todien viņi kā parasti izgājuši pastaigā kopā ar suni.

-    Vai, apskatot līķi, bija redzamas kādas pazīmes, kas liecinātu, ka lēdijai Revenskroftai iekodis suns? Es nedomāju noteikti tajā dienā, tas varēja notikt ari agrāk.

-     Savādi, ka jūs to sakāt. Nevaru teikt, ka būtu to atcerējies, ja jūs nevaicātu. Jā, nudien, bija pāris rētu, lai ari ne pārāk lielas. Un tā atkal bija saimniecības vadītāja, kas ieminējās, ka suns ne vienu reizi vien uzbrucis savai saimniecei un iekodis, lai gan ne pārāk stipri. Klausieties, Puaro, nekādas trakumsērgas gan tur nebija, ja tas jums prātā. Tas ir izslēgts. Galu galā viņa taču tika nošauta, viņi abi tika nošauti. Nebija ne runas par septisku saindēšanos vai stingumkrampju briesmām.

-  Es nevainoju suni. teica Puaro, tikai gribēju kaut ko uzzināt par kodumiem.

-   Viens suņa kodiens bija salīdzinoši nesens, tas bija noticis kādu nedēļu vai varbūt divas nedēļas pirms traģēdijas. Nenācās veikt nekādus iešļircinājumus vai ko tamlīdzīgu. Brūce bija gluži labi sadzijusi. Starp citu, kas tas ir par citātu? "Tas bija suns, kurš nomira". Nevaru atminēties, no kurienes tas nāk, bet… prātoja superintendants Gerovejs.

-    Lai nu kā, šajā gadījumā tas nebija suns, kurš nomira, sacīja Puaro. Mans jautājums nebija vērsts uz to. Es labprāt to suni būtu pazinis. Iespējams, tas bija ļoti sapratīgs suns.

Pēc tam, pateicies superintendantam Gerovejam par sarunu un nolicis klausuli, Puaro nomurmināja:

-   Saprātīgs suns. Varbūt pat saprātīgāks par policiju.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA puaro paziņo par savu aizbraukšanu

Livingstones jaunkundze ieveda viesi.

-   Herkuless Poreta kungs.

Tiklīdz kalpotāja bija izgājusi no istabas, Puaro aizvēra durvis un apsēdās līdzās savai draudzenei Ariadnei Olivera kundzei.

Nedaudz klusinājis balsi, viņš teica:

-   Es aizbraucu.

-   Ko jūs teicāt? vaicāja Olivera kundze, kuru allaž mazliet biedēja veids, kāda Puaro mēdza kaut ko paziņot.

-   Es aizbraucu. Dodos prom. Lidoju uz Ženēvu.

-  Izklausās tā, it kā jūs būtu ANO vai UNESCO pārstāvis.

-  Nē. Tā būs gluži privātas dabas vizīte.

-  Vai jums Ženēvā ir kāds zilonis?

-  Jā, domāju, ka tā var teikt. Varbūt pat divi ziloņi.

-   Neesmu neko vairāk noskaidrojusi, sacīja Olivera kundze. Patiesībā es nemaz nezinu, pie kā man būtu jāiet, lai uzzinātu kaut ko vairāk.

-   Man šķiet, jūs pieminējāt vai varbūt es klūdos, ka jūsu krustmeitai Silijai Revenskroftai ir jaunāks brālis.

-    Jā. Manuprāt, viņa vārds ir Edvards. Tikpat kā neesmu viņu redzējusi. Atceros, ka vienu vai divas reizes man nācās doties viņam pakaļ uz skolu. Bet tas bija pirms daudziem gadiem.

-   Kur viņš ir tagad?

-   Studē universitātē, liekas, Kanādā. Vai varbūt mācās tur kaut kādos inženieru kursos. Vai vēlaties viņam ko jautāt?

-  Nē, ne šobrīd. Es tikai gribētu zināt, kur viņš šobrīd atrodas. Bet, cik saprotu, viņa nebija mājās, kad notika tā pašnāvība?

-    Ak. jūs nedomājat… jūs taču ne mirkli nedomājat, ka viņš to izdarīja, vai ne? Proti, ka tas bija viņš, kurš nošāva savu tēvu un māti, viņus abus… Zinu, ka zēni reizēm kaut ko tādu izdara. Būdami tai dīvainajā vecumā, viņi ir spējīgi sastrādāt trakas lietas.

-  Viņa nebija mājās, teica Puaro. To es jau zinu no policijas ziņojumiem.

-   Vai esat atklājis vēl ko interesantu? Jūs izskatāties diezgan satraukts.

-   Jā, savā ziņā tā varētu teikt. Esmu atklājis dažus faktus, kas var izskaidrot to, ko mēs jau zinām.

-   Kas tad ko izskaidro?

-   Man tagad šķiet, ka varu saprast, kāpēc Bārtona-Koksa kundze tuvojās jums tieši tādā veidā mēģinot panākt, lai jūs viņai sagādājat informāciju par Revenskroftii pašnāvību.

-  Jūs gribat sacīt, ka tā no viņas puses nebija tikai ziņkārība?

-    Ne. Es domāju, ka aiz tā slēpās kāds nolūks. Te tad varbūt ari parādās ta saistība ar naudu.

-    Nauda? Kāds naudai ar to sakars? Viņa taču ir pietiekami turīga, vai ne?

-   Jā, iztikas līdzekļu viņai netrūkst. Bet šķiet, ka viņas adoptētais dēls, kuru Bārtona-Koksa kundze, protams, uzskata par savu īsto dēlu, zina, ka ir adoptēts, tomēr viņam nav ne jausmas par ģimeni, no kuras tas patiesībā nāk. Domāju, ka tad, kad šis puisis bija sasniedzis attiecīgu vecumu, viņš uzrakstīja testamentu iespējams, ka uz to viņu pamudināja audžumāte. Varbūt tādu mājienu Desmondam deva BārtonaKoksa kundzes draugi vai advokāti, ar kuriem tā bija konsultējusies. Lai būtu, kā būdams, puisim varēja rasties doma, ka viss jānovēl audžumātei. Ļoti iespējams, ka viņam tajā laikā gluži vienkārši nebija neviena cita, kam kaut ko novēlēt.

-  Nesaprotu, kāds tam sakars ar vēlmi izdibināt pašnāvības apstākļus.

-  Vai tiešām nesaprotat? Viņa gribēja izjaukt laulības. Ja reiz jaunajam Desmondam ir draudzene un viņš gatavojas tuvākajā nākotnē ar šo meiteni precēties un tā mūsdienās dara daudzi jauni cilvēki, viņi negaida un visu prātīgi neapdomā -, tad Bārtona-Koksa kundze nemantos viņai novēlēto naudu, jo līdz ar laulībām jebkurš agrāk sastādītais testaments tiek anulēts un jāpieņem, ka apprecējies viņš uzrakstītu jaunu testamentu, kurā visu novēlētu sievai, nevis audžumātei.

-   Un jūs gribat teikt, ka Bārtona-Koksa kundze…

-    Viņa gribēja atrast kaut ko tādu, kas laupītu Desmondam vēlēšanos precēties ar šo meiteni. Domāju, ka viņa cerēja un, iespējams, pat ticēja, ka Sīlijas māte ir nogalinājusi savu vīru un pēc tam nošāvusies pati. Tik briesmīgs atklājums varētu laupīt drosmi viņas zēnam. Pat ja tēvs būtu nogalinājis māti tā, vienalga, ir nepatīkama doma. Puisim tādā vecumā tas varētu radīt aizspriedumus, ietekmēt viņu.

-Tātad viņš domātu, ka meitenei, kuras tēvs vai māte ir slepkava, varētu būt iedzimtas slepkavnieciskas tieksmes?

-   Varbūt viņš nespriestu gluži tik primitīvi, bet pamatdoma nudien varētu būt tāda. Tā man šķiet.

-    Bet viņš nevarētu būt bagāts, vai ne? Adoptēts bērns.

-   Viņš nezina savas īstās mātes vārdu, nedz arī to, ar ko viņa nodarbojās.

Liekas, ka šī sieviete, kas bija aktrise un dziedātāja, sapelnīja diezgan daudz naudas, pirms saslima un nomira. Kādā bridi tā gribēja dabūt savu bērnu atpakaļ, bet, kad Bārtona-Koksa kundze tam nepiekrita, viņa nolēma, ka atstās Desmondam visu naudu. Puisis šo mantojumu saņems divdesmit piecu gadu vecumā, līdz tam laikam nauda ir iesaldēta. Tā ka Bārtona-Koksa kundze, protams, nevēlas, lai viņš apprecētos, vai arī grib, lai nākama vedekla būtu viņai tīkama meitene tāda būtne, ko varētu ietekmēt.

-  Jā, tas izklausās pavisam saprātīgi. Viņa nav diez ko patīkama sieviete, vai ne?

-   Nē, teica Puaro, nedomāju, ka viņa būtu patīkama.

-   Un tāpēc viņa nevēlējās, lai jūs viņu apmeklētu, jauktos viņas darīšanās un atklātu, kas viņai aiz ādas.

-  Iespējams, sacīja Puaro.

-  Vai esat vēl ko uzzinājis?

-     Jā. Patiesībā tikai pirms dažām stundām, kad superintendants Gerovejs piezvanīja man citu, nebūtiskāku jautājumu sakarā, bet es viņam kaut ko pajautāju, un viņš man sāka stāstīt, ka saimniecības vadītājai, pavecai sievietei, bijusi loti slikta redze.

-  Vai tam ir kāda nozīme?

-  Varētu būt, teica Puaro.

Viņš paskatījās savā pulkstenī.

-   Es domāju, Puaro sacīja, ka nu man ir laiks iet.

-Taisnā ceļa uz lidostu?

-    Nē, mana lidmašīna izlido rīt no rīta. Bet ir kāda vieta, kas man šodien jāapmeklē, vieta, ko vēlos redzēt pats ar savām acīm. Ārpusē mani gaida automobilis, ar to tagad došos turp…

-    Kas tā ir par vietu, ko jūs vēlaties redzēt? Olivera kundze ar zināmu ziņkāri jautāja.

-   Ne tik daudz redzēt, cik izjust. Jā, tas ir īstais vārds izjust un saprast , kas ir tas, ko jutīšu…

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Starpspēle

Erkils Puaro pa vārtiņiem iegāja kapsētā. Viņš devās uz priekšu pa vienu no takām, līdz apstājās pie sūnām apauguša mūra un raudzījās lejup uz kādu kapu. Tā viņš tur dažas minūtes stāvēja, skatīdamies vispirms uz kapu, tad uz Daunsas ainavu un tālumā redzamo jūru. Tad viņa skatiens atgriezās pie kapa. Nesen uz lā bija uzlikti ziedi. Neliels dažādu lauka ziedu pušķītis tā du te varēja nolikt kāds bērns, bet Puaro nedomāja, ka bērns to būtu nesis šurp. Viņš lasīja uzrakstu uz kapakmens.

"Piemiņa

Dorotejai Džerovai

mirusi 1960. gada 15. septembri,

arī

Margaritai Revenskroftai,

Dorotejas māsai,

mirusi 1960. gada 3. oktobrī.

arī

E1 is teram Revenskroftam.

Mārgaritas vīram,

miris 1960. gada 3. oktobrī.

Nāvē viņi nav šķirti.

…Un piedodi mums mūsu pai'ādus, kā ari mēs piedodam saviem parādniekiem.

Kungs, apžēlojies par mums. Kristu, apžēlojies par mums…"

Puaro vēl kādu brīdi tur uzkavējās. Viņš vienu vai divas reizes nolieca galvu, tad izgāja no kapsētas un devās uz priekšu pa taku, kas veda augšā klintī un tālāk gar tās malu. Drīz viņš atkal apstājās un lūkojās uz jūru. Puaro sarunājās pats ar sevi.

Tagad esmu pārliecināts, ka zinu, kas notika un kāpēc. Es saprotu, cik tas bija nožēlojami un traģiski. Un cik tālu jāatkāpjas pagātnē. "Mans gals ir mans sakums", vai arī tas būtu jāformulē savādāk? Teiksim manā sākumā bija mans traģiskais gals? Tai Šveices meitenei vajadzētu zināt, bet vai viņa man stāstīs? Puisis domā, ka viņa to darīs. Viņu labā šī puiša un viņa meitenes labā. Viņi nevar pieņemt dzīvi, palikdami neziņā.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Madija un Zelija

-    Mademoiselle Rouselle? vaicāja Erkils Puaro. Viņš viegli palocījās.

Mademoiselle Rouselle pastiepa roku. "Apmēram piecdesmit gadus veca," Puaro nodomāja. "Tiešām karaliska sieviete. Vienmēr rīkosies pēc sava prāta. Saprātīga, gudra, apmierināta izbaudījusi gan prieka mirkļus, gan bēdas."

-   Esmu dzirdējusi jūsu vārdu, viņa sacīja. Jums ir draugi gan šajā valstī, gan Francijā. Saņēmu arī vēstuli, ko likāt man sūtījis, tikai nezinu, vai varēšu jums ko līdzēt. Runa ir par kādu pagātnes notikumu, vai ne? Faktiski nevis par pašu notikumu, bet izskaidrojumu tam, kas atgadījās pirms daudziem, daudziem gadiem… Apsēdieties! Droši, droši, tas krēsls ir diezgan ērts. Lūk, tur ir šādi tādi peLits-l'ours, un karafe ir uz galda.

Mademoiselle prata būt rāmi viesmīlīga, neizrādot nekādu steigu. Viņa bija bezkaislīga, bet draudzīga.

-  Jūs kādu laiku strādājāt par guvernanti vienā ģimenē, teica Puaro. Prestoni-Greji. Iespējams, ka tagad jūs viņus lik tikko atceraties.

-   Ak, ne, cilvēks atceras to, kas ar viņu noticis jaunībā. Tajā ģimenē bija meitene un piecus gadus jaunāks zēns. Jauki bērni. Viņu tēvs kļuva par ģenerāli.

-  Viņu mātei bija vēl viena māsa.

-   Ak, jā, es atceros, lai gan, kad pirmoreiz ierados, viņas tur nebija. Viņa kaut kur ārstējās.

-  Vai atceraties māsu vārdus?

-   Vienu māsu sauca par Mārgaritu. Otras vārdu es tagad neatceros.

-  Doroteja.

-   Ak, jā. Neesmu ar šādu vārdu bieži saskārusies. Bet viņas abas sauca viena otru mīļvārdiņos. Mollija un Dollija. Viņas bija identiskās dvīnes, ļoti līdzīgas. Abas ļoti skaistas.

-  IJn viņas viena otru mīlēja?

r Jā, viņas bija pieķērušās viena otrai. Bet vai mēs te kaut ko mazliet nejaucam? Tiem bērniem, kurus ierados mācīt, uzvārds nebija Prestoni-Greji. Doroteja Prestone-Greja apprecējās ar kādu majoru… ak. nevaru tagad atcerēties vārdu. Erovs? Nē. Džerovs. Mārgaritas uzvārds pēc laulībām bija…

-   Revenskrofta, teica Puaro.

-   Ak. jā. Jā. Savādi, cik ātri aizmirstas vardi. Prestoni-Greji bija šīs ģimenes iepriekšējās paaudzes uzvārds. Mārgarita Prestone-Greja uzturējās pensionnat šajā pasaules nostūrī, un, kad viņa pēc kāzām atrakstīja madame Benoit, kas bija ši pensionnat priekšniece, vaicājot, vai madame Benoit nezina kādu, kas varētu būt viņas bērnu aukle un guvernante, madame ieteica mani. Tā es nokļuvu pie viņiem. Par otru māsu runāju tikai tāpēc, ka viņa mēdza tajā laikā tur uzturēties. Bērni bija divi. Meitene tolaik varēja būt sešus septiņus gadus veca. Cik atminos, viņai bija tāds pats vārds, kā kādai Šekspīra lugas varonei. Rozalinda vai Sīlija.

-   Sīlija, teica Puaro.

-   Un zēnam bija tikai kādi trīs vai četri gadiņi. Viņu sauca Edvards. Draiskulīgs, bet mīļš bērns. Es kopā ar viņiem biju laimīga.

-   Un, cik esmu dzirdējis, viņi bija laimīgi kopā ar jums. Viņiem patika ar jums rotaļāties, un jūs izturējāties pret viņiem ļoti miļi.

-   Moi, j'aime Ies enfants[15], teica mademoiselle Rouselle.

-  Viņi sauca jūs par Madiju.

Viņa iesmējās.

-   Kā man patik atkal dzirdēt šo vārdu! Tas atsauc atmiņā sen pagājušos laikus.

-  Vai pazināt zēnu, vārdā Desmonds? I )esmonds Bārtons-Kokss?

-   Jā gan. Liekas, viņš dzīvoja blakus mājā vai kaut kur tuvumā. Mums bija vairāki kaimiņi, un bērni ļoti bieži kopā rotaļājās. Viņu patiešām sauca par Desmondu. Jā, es atceros.

-   Vai sabijāt ilgi šai ģimenē, maciemoiselle?

-    Nē, es tur strādāju kādus trīs vai četrus gadus. Tad mani atsauca atpakaļ uz šo valsti. Mana māte bija ļoti slima. Vajadzēja atgriezties šeit un viņu kopt, lai gan zemapziņā es nojautu, ka mātes dienas ir skaitītas. Tā ari bija. Viņa nomira pusotru vai divus gadus pēc manas atgriešanās. Pēc tam atvēru šeit nelielu pensionnat, kurā uzņēmu vecākas meitenes, kas vēlējās mācīties valodas un daudz ko citu. Es vairs nekad neesmu bijusi Anglijā, lai gan gadu vai divus vēl uzturēju sakarus ar šo valsti. Abi bērni mēdza sūtu man uz Ziemassvētkiem apsveikumus.

-    Vai jūs domājat, ka ģenerālis Revenskrofts un viņa sieva bija laimigs pāris?

-    Ļoti laimīgs. Viņi tā mīlēja savus bērnus!

-  Viņi bija viens otram piemēroti?

-   Jā, man šķita, ka viņiem piemīt visas nepieciešamās īpašības, lai laulības dzīve būtu laimīga.

-   Jūs sacījāt, ka lēdija Revenskrofta bija pieķērusies savai dvīņumāsai. Vai arī ši dvīņumāsa bija pieķērusies viņai?

-     Man nebija pārāk daudz iespēju spriest par to. Godīgi sakot, es domāju, ka Dollija, kā viņi to sauca, pavisam noteikti bija garīgi slima. Dažkārt viņa uzvedās ārkārtīgi dīvaini. Turklāt šo sievieti plosīja greizsirdība. Cik sapratu, kādu laiku Dollija tika domājusi, ka ir saderināta vai arī gatavojas saderināties ar ģenerāli Revenskroftu, jo vispirms viņš bijis iemīlējies Dollija, bet vēlāk šīs jūtas pārmetušās uz otru māsu. Es teiktu par laimi, jo Mollija Revenskrofta bija garīgi līdzsvarota un ļoti jauka sieviete. Kas atliecās uz Dolliju. dažreiz man likās, ka viņa savu māsu gluži vai dievina, dažreiz ka ienīst. Tā bija ļoti greizsirdīga sieviete, un viņai likās, ka pārāk daudz mīlestības tiek veltīts Revenskroftu bērniem. Ir kāds cilvēks, kas jums par to varētu pastāstīt daudz labāk nekā es. Tā ir Mademoiselle Meauhourat. Viņa dzīvo Lozannā un pie Revenskroftiem sāka strādāt pusotru vai divus gadus pēc tam, kad es jau biju no viņiem aizgājusi. Mademoiselle Meauhourat dažus gadus pavadīja kopā ar šo ģimeni un vēlāk, kad Sīlija jau mācījās skolā ārzemēs, viņa laikam kļuva par lēdijas Revenskroftas kompanjoni.

-   Esmu iecerējis viņu apciemot. Man ir viņas adrese, teica Puaro.

-    Viņa zina daudz ko tādu, kas man nav zināms, un viņa ir pievilcīga un uzticama persona. Tā bija briesmīga traģēdija, kas notika vēlāk. Ja kāds vispār var pateikt, kas pie tās noveda, tad tikai Mademoiselle Meauhourat. Viņa gan ir ļoti diskrēta, nekad neko man nav stāstījusi par to gadījumu. Vai stāstīs jums, nezinu. Varbūt jā, varbūt nē.

Puaro kādu brīdi cieši nolūkojās mademoiselle Meauhourat. Uz viņu neizdzēšamu iespaidu bija atstājusi jau mademoiselle Rouselle, un tagad tikpat iespaidīga šķita sieviete, kas te stāvēja, viņu sagaidīdama. Viņa nelikās tik cēli nepieejama kā tā otra, izskatījās daudz jaunāka vismaz par desmit gadiem, un viņai piemita pavisam cita veida iespaidīgums. Viņa bija mundra, joprojām pievilcīga, gaišu skatienu uzlūkoja cilvēkus un izdarīja par tiem pašai vien zināmus secinājumus. Viņa izturējās laipni pret ļaudīm, kurus gadījās sastapt dzīves ceļā, taču bez nevajadzīga sentimenta.

"Manā priekšā ir loti nozīmīga personība," Puaro nodomāja.

-   Esmu Erkils Puaro, mademoiselle.

-   Es zinu. Gaidīju jūs vai nu šodien, vai rit.

-  Ak tā? Vai saņēmāt manu vēstuli?

-  Nē. Tā noteikti ir vēl pastā. Tur nekad nav kārtības. Taču es saņēmu vēstuli no kāda cita cilvēka.

-   No Sīlijas Revenskroftas?

-   Nē. To bija rakstījis kāds Sīlijai tuvs cilvēks. Kāds puisis, jauns vīrietis vai kā nu viņu lai dēvē. Kāds Desmonds Bārtons-Kokss. Viņš mani sagatavoja tam, ka jūs ieradīsieties.

-Ak tā. Saprotu. Manuprāt, puisis ir saprātīgs un lieki netērē laiku. Viņš loti gribēja, lai es brauktu šurp un tiktos ar jums.

-   Tā es sapratu. Pastāv kāda nepatīkama problēma, ko Desmonds gribētu atrisināt un Sīlija tāpat. Viņi domā, ka jūs viņiem varat palīdzēt.

-   Jā, un vēl viņi domā, ka jūs varat palīdzēt man.

-   Viņi mīl viens otru un vēlas precēties.

-   Jā, taču viņiem ceļā tiek likti šķēršļi.

-   Jādomā, ka to dara Desmonda māte. Tā varēju saprast no vēstules.

-   Sīlijas dzīvi aizēno kāds notikums, kas liek Desmonda mātei raudzīties ar aizspriedumiem uz viņa iespējamām laulībām ar šo meiteni.

-   Ak! Droši vien tās traģēdijas dēļ! Tā patiešām bija traģēdija.

-  Jā. Un Desmonda māte lūdza Sīlijas krustmāti, lai tā izdibina no meitenes konkrētos apstākļus, kuru dēļ notika pašnāvība.

-   Tam nav nekādas jēgas, sacīja mademoiselle Mea uhoura t.

Viņa pamāja ar roku.

-     Apsēdieties! Lūdzu, apsēdieties! Sīli ja nevarētu neko pastāstit savai krustmātei. Ta ir Ariadne Olivera kundze, romānu rakstniece, vai ne? Es atceros šo kundzi. Un Sīlija nevarētu tai sniegt jelkādu informāciju traģēdijas sakarā, jo viņai pašai tās nekad nebija-

-   Kad notika traģēdija, meitene atradās kaut kur projām, vēlāk neviens viņai par to nestāstīja.

-Jā, tā gan. Visi uzskatīja, ka nebūtu vēlams kaut ko stāstīt.

-Tā? Un jūs tam piekrītat?

-  Grūti pateikt. Ļoti grūti. Gadiem ilgi neesmu bijusi par to pārliecināta, un gadu kopš tā laika ir pagājis krietni daudz. Cik man zināms, Sīliju tas nekad nav satraucis. Proti, viņu neinteresēja, kāpēc un kādēļ. Viņa to uztvēra tā, kā būtu uztvērusi lidmašīnas vai automobiļa katastrofu, kurā gājuši bojā viņas vecāki. Sīlija daudzus gadus pavadīja pensionnat ārzemēs.

-   Patiesībā tas bija jūsu vadītais pensionnal, mademoiselle Meauhourat.

-   Pilnīgi pareizi. Es tikai nesen aizgāju pensijā. Tagad ar to nodarbojas kāda mana kolēģe. Bet Sīliju atsūtīja pie manis, un mani lūdza sameklēt labu vietu, kur viņa varētu turpināt izglītību, jo daudzas meitenes ierodas Šveicē šādā nolūkā. Es būtu varējusi ieteikt vairākas iestādes. Tajā brīdī uzņēmu viņu savā pcnsionnat.

-   Un Sīlija jums neko nejautāja, nepieprasīja nekādu informāciju?

-   Nē. Saprotiet, viņa atbrauca pie manis vēl pirms traģēdijas.

-  Ak tā. Nebiju īsti sapratis.

-     Sīlija ieradās šeit dažas nedējas pirms traģiskā notikuma. Manis pašas tajā laikā te nebija. Dzīvoju pie ģenerāla un lēdijas Revenskroftas. Es rūpējos par lēdiju, būdama vairāk viņas kompanjone, nekā guvernante Sīlijai, kas tobrīd vel mācījās internātskolā. Bet pēkšņi tika nolemts, ka Sīlijai jābrauc uz Šveici un jāizglītojas tur.

-   Lēdijai Revenskroftai tajā laikā bija slikta veseliba, vai ne?

-    Nekas nopietns. Es gribēju teikt, nekas tik nopietns kā tas, no ka viņa savulaik baidījās. Tomēr lēdija bija pārcietusi nervu satricinājumu, šoku un vispārēju uztraukumu.

-  Jūs palikāt pie viņas?

-   Jā. Mana māsa, kas dzīvoja Lozannā, sagaidīja Sīliju un iekārtoja viņu mācību iestādē, kur uzņēma tikai kādas piecpadsmit sešpadsmit meitenes. Viņai tur bija jāuzsāk mācības un jāgaida atgriežamies mani. Es pārrados kādas trīs vai četras nedēļas vēlāk.

-   Bet, kad notika tā traģēdija, jūs vēl bijāt Ouerklifā.

-  Jā, es biju Ouerklila. Ģenerālis un lēdija Revenskrofta, kā paraduši, devās pastaigāties. Viņi izgāja ārā un vairs neatgriezās. Viņus atrada mirušus, nošautus. Ierocis gulēja turpat līdzās viens no abiem šaujamajiem, kas piederēja ģenerālim Revenskroftam un vienmēr glabājās atvilktnē viņa darba kabinetā. Uz revolvera spala atrada viņu abu pirkstu nospiedumus. Nebija nekādas konkrētas norādes, pēc kuras varētu noteikt, kurš no viņiem pēdējais turējis rokā ieroci. Abu atstātie nospiedumi bija nedaudz izsmērēti. Tika secināts acīmredzamais dubultā pašnāvība.

-  Jūs piekritāt šim secinājumam?

-   Jā, jo ari policija uzskatīja, ka nav nekāda pamata šaubām.

-  Ak tā, noteica Puaro.

-   Ko jūs ar to gribat sacīt? vaicāja i 11 a dem oisellc Mea uhourat.

-  Neko, neko. Es tikai šo to pārdomāju.

Puaro palūkojās uz sievieti. Brūni, tik

tikko sirmuma skarti mati, lūpas cieši sakniebtas, pelēkas acis, seja, kas nepauž nekādas emocijas. Viņa pilnībā valdīja pār sevi.

-   Liekas, neko vairāk jūs man nevarat pastāstīt?

-   Baidos, ka ne. Tas bija sen.

-   Un tomēr jūs to atceraties pietiekami kibi.

-   Jā. Tik bēdīgu notikumu nevar pilnībā aizmirst.

-   Un jūs piekrītat uzskatam, ka Sīlijai nevajadzētu neko zināt par apstākļiem, kas izraisīja šo nelaimi?

-    Vai es jums nule kā neteicu, ka man nav nekādas papildu informācijas?

-Jūs bijāt tur, dzīvojāt Ouerklifā tieši pirms traģēdijas, vai ne? Četras vai piecas nedēļas, varbūt sešas.

-   Patiesībā vēl ilgāk. Lai gan agrāk biju Sīlijas guvernante, toreiz, pēc viņas aizbraukšanas uz skolu, atgriezos, lai palīdzētu lēdijai Revenskroftai.

-   Lēdijas Revenskroftas māsa ari dzīvoja pie viņas apmēram ap to pašu laiku, vai ne?

-    Jā. Lēdijas māsa kādu laiku bija pavadījusi slimnīcā un izgājusi tur īpašu ārstniecības kursu. Viņas stāvoklis bija ievērojami uzlabojies, un speciālisti uzskatīja es runāju par medicīnas autoritātēm -, ka šai sievietei būtu labāk, ja tā dzīvotu normālu dzīvi mājās, kopa ar saviem tuviniekiem. Tā kā Sīlija bija aizbraukusi uz skolu, lēdijai Revenskroftai šķita, ka tas varētu būt piemērots laiks, lai uzaicinātu māsu paciemoties.

-  Vai abas māsas mīlēja viena otru?

-  To bija grūti noteikt, sacīja mademoiselle Mea uhoura t.

Viņas uzacis savilkās kopā. Šķita, ka Puaro nule teiktais ir izraisījis viņā interesi.

-   Esmu par to domājusi. Esmu par to tik daudz domājusi gan pēc notikušā, gan, patiesību sakot, arī tajā laikā, kad tur atrados. Māsas bija identiskās dvīnes. Starp viņām pastāvēja saikne, savstarpējas atkarības un mīlestības saikne, un viņas daudzējādā ziņā bija līdzīgas. Bet katrai no viņām piemita arī kaut kas atšķirīgs…

-     Kā jūs to domājat? Es priecātos dzirdēt, ko jūs ar to gribējāt teikt.

Ak… tam nav nekāda sakara ar traģēdiju… nebūt ne. Daži ļaudis mūsdienas atbalsta teoriju, ka jebkuriem garīgiem traucējumiem ir kāds fizisks cēlonis. Es domāju, ka ārsti ļoti labi zina identiskie dvīņi piedzimst ar ciešu savstarpēju saikni, viņu raksturi ir ļoti līdzīgi, un tas nozīmē, ka, pat uzaugot dažādās vidēs, ar viņiem vienā un tajā pašā laika notiek viens un tas pats. Viņu dzīves ievirze būs viena un tā pati. Daži medicīniski piemēri šķiet ļoti neparasti. Divas māsas, abas dzīvo Eiropā, viena, teiksim. Francijā, otra Anglijā, viņām ir vienas un tas pašas sugas suņi, kurus abas izvēlējušās apmēram vienā un tajā pašā laikā. Viņas apprecas ar neparasti līdzīgiem vīriešiem. Viņas dzemdē bērnu vienā un laja pašā mēnesī. Šķiet, ka viņām jāseko kādam noteiktam priekšrakstam, lai kur viņas atrastos, jāseko tam, pat vienai par otru neko nezinot. Un ir iespējams pretējais variants. Pamazām nez no kurienes uzrodas tāds kā riebums, gandrīz naids, kas liek vienai māsai atrauties no otras vai vienam brālim noraidīt otru, it kā viņi gribētu tikt prom no šis savas tāpatības, līdzīguma, zināšanām vienam par otru, no visa tā, kas viņiem ir kopīgs. Un tas var novest pie diezgan dīvaina iznākuma.

-   Zinu, sacīja Puaro. Esmu par to dzirdējis. Esmu to vienu vai divas reizes redzējis. Mīlestība ļoti ātri pārvēršas naidā. Mīlētu cilvēku vieglāk ir ienīst, nekā just pret viņu vienaldzību.

-   Ak, jūs to patiešām zināt, teica mademoiselle Meauhourat.

-   Jā, esmu to redzējis ne vienu reizi vien. Vai lēdijas Revenskroftas māsa bija viņai ļoti līdzīga?

-   Domāju, ka viņa nudien pēc izskata bija ļoti lidzīga savai māsai, lai gan man jāteic, ka viņas sejas izteiksme bija stipri savādāka. Viņa atradās tāda sasprindzinājuma stāvokli, kāds lēdijai Revenskroftai nekad nebija raksturīgs. Viņā iemājoja dziļš riebums pret bērniem. Nezinu, kāpēc. Iespējams, jaunības gados šai sievietei bijis kāds spontānais aborts. Varbūt viņa ilgojusies pēc mazuļa un, tā kā ilgotais nevainagojās panākumiem, laika gaitā radās nepatika pret bērniem. Tāds kā aizvainojums.

-  Tas noveda pie vienas vai divām diezgan nopietnām nelaimēm, vai ne? sacīja Puaro.

-  Vai kāds jums par to ir stāstījis?

-   Esmu šo to dzirdējis no cilvēkiem, kas pazina abas māsas, kad viņas bija Malajā. Lēdija Revenskrofta tur uzturējās kopā ar savu viru. un viņas māsa Dollija atbrauca paciemoties. Notika nelaimes gadījums ar kādu bērnu, un, manuprāt, Dollija varētu būt daļēji par to atbildīga. Nekas netika skaidri pierādīts, bet jādomā, ka Mollijas vīrs aizveda svaini atpakaļ uz Angliju un viņai tur atkal bija jāatgriežas trakonamā.

-  Jā, es domāju, ka tas ir ļoti labs notikušā pārstāsts. Es ari to zinu tikai no citu teiktā.

-  Jā, bet ir šis tas, ko jūs, manuprāt, zināt pati.

-   Ja arī tā, neredzu iemeslu, kāpēc man tas tagad būtu jāatsauc atmiņā. Vai nav labāk atstāt visu, ka ir? Vēl jo vairāk tagad, kad cilvēki ar to beidzot ir samierinājušies?

-    Iespējams, ka tas, kas tajā dienā notika Ouerklifā, ir saucams cita vārdā. Jā, tā varēja būt dubultā pašnāvība, taču varēja būt arī slepkavība, varēja būt vēl daudz kas. No kādas frāzes, ko jūs nupat pateicāt, es sapratu, ka jūs zināt, kas toreiz notika, un domāju, ka varbūt jūs zināt, kas notika vai varbūt sāka notikt kādu laiku pirms tam. Proti, kad Sīlija bija aizbraukusi uz Šveici un jūs joprojām uzturējāties Ouerklifā. Es jums uzdošu vienu jautājumu. Man gribētos dzirdēt, kā jūs uz to atbildēsiet. Tas būs nevis vaicājums pēc tiešas informācijas, bet gan pēc jūsu uzskata. Kādas bija ģenerālā Revenskrofta jūtas pret abām šīm dvīņumāsām?

-   Es saprotu, ko jūs domājat.

Zēlijas izturēšanās pirmo reizi mazliet

mainījās. Viņa vairs sevi tik loti neuzmanīja, bet noliecās uz priekšu un runāja ar Puaro tā, it kā viņai tas pavisam noteikti sniegtu atvieglojumu.

-   Kā meitenes viņas abas bija skaistas. Es to dzirdēju no daudziem cilvēkiem. Ģenerālis Revenskrofts iemīlējās Dollijā, psihiski slimajā māsā. Lai gan meitenei bija apziņas traucējumi, viņa izskatījās ārkārtīgi pievilcīga reti pievilcīga. Revenskrofts Dolliju ļoti mīlēja, un tad… es nezinu, kas notika. Iespējams, viņš atklāja Dollija kādu īpašību, kas darīja viņu modru vai izraisīja nepatiku. Viņš varbūt saskatīja Dollijā ārprātā aizmetņus, briesmas, kas bija saistītas ar šo sievieti. Viņa jūtas pārsviedās uz Dollijas māsu. Viņš iemīlēja otru māsu un apprecēja to.

-   Jūs gribat sacīt, ka viņš mīlēja viņas abas. Ne jau vienlaikus, bet katru reizi tā bija patiesa mīlestība.

-   Ak. jā, viņš bija uzticīgs Mollijai, paļāvās uz viņu, un viņa paļāvās uz vīru. Viņš bija ļoti jauks cilvēks.

-   Piedodiet man, sacīja Puaro, taču es domāju, ka… jūs arī viņu mīlējāt.

-     Jūs… jūs uzdrošināties man to teikt?

-   Jā. Es uzdrošinos jums to teikt. Neapgalvoju, ka jums ar viņu bija mīlas dēka, nekā tamlīdzīga. Es tikai saku, ka jūs viņu mīlējāt.

-   Jā, es viņu mīlēju. Varētu teikt, es viņu joprojām mīlu. Man nav par to jākaunas. Viņš man uzticējās un paļāvās uz mani, bet nekad nebija manī iemīlējies. Var mīlēt un kalpot, un justies laimīga. Nevēlējos vairāk, kā man tika dots. Uzticēšanos, līdzjūtību, ticību man…

-    Un jūs darījāt, ko spējāt, sacīja Puaro, lai palīdzētu ģenerālim brīdī, kad viņš pārdzīvoja šausmīgu krīzi. Ir kaut kas tāds, ko jūs nevēlaties man stāstīt. Ir kaut kas tāds, ko esmu sapratis no tam daudzveidīgajām ziņām, kas plūdušas pie manis, un ko pateikšu jums. Pirms ierados šeit, es daudz ko uzzināju no citiem no cilvēkiem, kas bija pazinuši ne tikai lēdiju Revenskroftu, ne tikai Molliju, bet ari Dolliju. Un es zinu kaut ko par Dolliju, par viņas dzīves traģēdiju, par viņas bēdām, par to. cik viņa bija nelaimīga, un ari par viņas naidu, pat zināmu ļaunuma iezīmi, labpatiku iznīcināt to, kas ģimenēs tiek nodots no paaudzes uz paaudzi. Ja Dollija milēja to vīrieti, ar ko bija saderināta, tad pēc viņa laulībām ar Molliju viņai bija jājūt pret māsu naids. Varbūt viņa nekad tā īsti māsai nepiedeva. Bet kā bija ar Molliju Revenskroftu? Vai viņa juta pret māsu nepatiku? Vai ienīda to?

-    Ak, ne, teica Zēlija, viņa māsu mīlēja ar loti pašaizliedzīgu, sargājošu mīlestību. To es skaidri zinu. Tā bija viņa, kas allaž lūdza māsu atbraukt un paciemoties. Viņa gribēja pasargāt Dolliju no nelaimīgām domām, arī no briesmām, jo māsai bieži vien atkārtojās bīstamas dusmu lēkmes. Dažreiz viņa baidījās. Bet jūs jau pats to zināt. Jūs sacījāt, ka Dollija cieta no savādas nepatikas pret bērniem.

-  Jūs gribat teikt, ka viņa juta nepatiku pret Sīliju?

-    Nē, nē, ne pret Sīliju. Pret otru bērnu, Edvardu. Jaunāko no abiem. Divreiz Edvards gandrīz iekļuva bīstamos nelaimes gadījumos. Vienreiz tā bija kāda nemākulīga darbošanās ar automobili, otrreiz spēcīga aizkaitinājuma izvirdums. Zinu, ka Mollija priecājās, kad Edvards atgriezās skolā. Viņš bija ļoti jauns, atcerieties, krietni jaunāks par Sīliju. Viņam bija tikai astoņi vai deviņi gadi, viņš mācījās sākumskolā. Edvards bija viegli ievainojams. Mollija baiļojās par viņu.

-    Jā, sacīja Puaro, es varu to saprast. Tagad, ja drīkst, es gribētu runāt par parūkām. Par parūku valkāšanu. Četras parūkas… Tā kā par daudz vienai sievietei. Zinu, kādas tās bija, kādas tās izskatījās. Zinu, ka tobrīd, kad radās vajadzība pēc papildu parūkām, uz veikalu Londonā aizbrauca kāda franču dāma un pasūtīja tās. Revenskroftiem bija arī suns, kurš traģēdijas dienā devās pastaigā kopa ar ģenerāli un viņa sievu. Pirms tam, neilgi pirms tam, šis suns sakoda savu saimnieci Molliju Revenskroftu.

-   Tādi jau suņi ir. teica Zēlija. Tiem nekad nevar līdz galam uzticēties. Jā, es to zinu.

-   Un nu es jums pastāstīšu, kas, pēc manām domām, notika tajā dienā un kas notika pirms tam. Neilgu laiku pirms tam.

-   Un ja es jūs neuzklausītu?

-    Jūs klausīsieties. Jūs varat teikt, ka tas, ko esmu iedomājies, neatbilst patiesībai. Jā, pat to jūs varat darīt, bet nedomāju, ka jūs to darīsiet. Es jums saku un ticu tam no visas sirds, ka ir vajadzīga patiesība. Tā nav tikai prātošana. Ir puisis un meitene, kuri mīl viens otru un kuri baidās no nākotnes, no tā, kas varētu notikt. Ko bērns būtu varējis mantot no mātes vai tēva. Es domāju par to meiteni, par Sīliju. Dumpīga, enerģiska meitene, ar viņu varbūt pagrūtāk saprasties, bet viņai ir smadzenes, attīstīts prāts, un viņa spej būt laimīga un drosmīga. Taču viņai nepieciešama patiesība ir tādi cilvēki, kas bez tās nevar dzīvot. Jo viņi spēj skatīties patiesībai acīs un neapjukt. Viņi to pieņem ar tādu drosmi, kāda mums šajā dzīvē vajadzīga, lai dzīve būtu pret mums laba. Un tas zēns, ko viņa mīl, arī grib to pašu. Viņas dēļ. Vai jūs mani uzklausīsiet?

-   Jā, sacīja Zelija. Es klausos. Domāju, ka jūs daudz ko saprotat, un domāju. ka zināt vairāk, nekā es būtu varējusi iedomāties. Runājiet, un es klausīšos.

DIVDESMITA NODAĻA izmeklēšanas komisija

Un atkal Erkils Puaro stāvēja klintsaugšā, lūkodamies lejup uz akmeņiem, pret kuriem triecās jūras bangas. Te, kur viņš stāvēja, bija atrasti vira un sievas liki. Te, trīs nedēļas pirms tam, kāda sieviete bija staigājusi miegā, kritusi un nositu sies.

Kāpēc tas viss notika?

Tā bija vaicājis superintendants Gerovejs.

Kāpēc? Kas pie tā noveda?

Vispirms nelaimes gadījums, un trīs nedēļas vēlāk dubulta pašnāvība. Veci grēki, kam garas ēnas. Sākums, kas daudzus gadus vēlāk noveda līdz traģiskam galam.

Šodien šeit norunāta satikšanās. Atnāks puisis un meitene, kuri meklē patiesību, un cilvēki, kuri zina patiesību.

Erkils Puaro novērsās no jūras un pa šauru taku gāja atpakaļ uz māju, ko kādreiz sauca par Ouerklifu.

Tas nebija pārāk tālu. Viņš redzēja, ka pie mājas sienas novietoti automobiļi.

Viņš redzēja mājas kontūras izceļamies pret debesīm. Māja bija pilnīgi tukša, to vajadzētu pārkrāsot. Tur karājās nekustamā īpašuma tirdzniecības aģenta paziņojums, kas vēstīja, ka "šis iekārojamais īpašums" tiek pārdots. Uz vārtiem vārds "Ouerklifa" bija pārsvītrots, tā vietā dižojās uzraksts "Daunhausa". Viņš devās sastapt divus cilvēkus, kas jau nāca viņam pretim. Viens bija Desmonds Bārtons-Kokss, otra Sīlija Revenskrofta.

-   Man ir atļauja no nekustamā īpašuma tirdzniecības aģenta, teica Desmonds, kurā sacīts, ka drīkstam apskatīt māju. Man ir arī atslēga gadījuma, ja gribēsim ieiet iekšā. Pēdējos piecos gados mājai bijuši divi īpašnieki. Bet tagad jau tur nebūs, ko redzēt, vai ne?

-    Laikam gan, sacīja Sīlija. Galu galā tā jau ir piederējusi tik daudziem cilvēkiem. Vispirms to nopirka ļaudis, ko sauca par Ārčeriem, un tad kāds, kam vārdā bija Feloufīlds, man šķiet. Viņi teica, ka te ir pārāk vientulīgi. Un tagad ari pēdējie īpašnieki to pārdod. Varbūt te spokojas.

-   Vai tu tiešām tici, ka ir mājas, kurās spokojas? vaicāja Desmonds.

-   Tagad es, protams, tam īsti neticu. teica Sīlija, bet vispār… tā varētu būt, vai ne? Ņemot vērā, kas le notika, kas šī ir par vietu…

-   Es ta nedomāju, sacīja Puaro. Te bija bēdas un Nāve, taču te mita arī mīlestība.

Uz ceļa parādījās taksometrs.

-  Domāju, ka tā ir Olivera kundze, teica Sīlija. Viņa sacija, ka brauks ar vilcienu un no stacijas ar taksometru.

No taksometra izkāpa divas sievietes Olivera kundze un kāda slaida, eleganti ģērbta dāma. Tā kā Puaro zināja, ka viņa ieradīsies, viņš nejutās pārsteigts. Detektīvs vēroja Sīliju, lai redzētu viņas reakciju.

-Ak!

Sīlija strauji devās uz priekšu. Viņa gāja pretim slaidajai sievietei, un viņas seja staroja.

-   Zēlija! viņa iesaucās. Tā ir Zēlija? Tā patiesi ir Zēlija! Ak, esmu tik priecīga! Nezināju, ka jūs atbrauksiet.

-   Mesjē Erkils Puaro lūdza mani atbraukt.

-   Saprotu, sacīja Sīlija. Jā, jā, domāju, ka saprotu. Bet es… es ne…

Meitene aprāvās un paraudzījās uz glīto puisi, kas stāvēja viņai blakus.

-  Desmond, vai tas… vai tas biji tu?

-    Jā. Es aizrakstīju mademoiselle Meauhourat jeb Zēlijai, ja vēl aizvien drīkstu viņu tā saukt.

-   Jūs varat tā saukt mani vienmēr! Jūs abi. teica Zēlija. Neesmu pārliecināta, ka vēlējos braukt šurp, nezinu, vai esmu gudri darījusi atbraukdama. To es joprojām nezinu, taču ceru, ka esmu rīkojusies pareizi.

-   Es gribu zināt, sacīja Sīlija. Mēs abi gribam zināt. Desmonds domāja, ka jūs varētu mums kaut ko pastāstīt.

-  Mesjē Puaro ieradās pie manis, teica Zēlija. Viņš mani pārliecināja šodien atbraukt šurp.

Sīlija paņēma zem rokas Olivera kundzi.

-  Gribēju, lai jūs arī atbrauktu, jo jūs to visu uzsākāt, vai ne? Jūs pierunājāt Puaro kungu sākt rīkoties un arī pali šo to noskaidrojāt, vai ne?

-  Cilvēki man šo to pastāstīja, sacīja Olivera kundze. Tie, kuri, manuprāt, varēja kaut ko atcerēties. Daži no viņiem patiešām atcerējās. Daži atcerējās pareizi, bet daži aplami. Tas bija mulsinoši. Mesjē Puaro gan apgalvo, ka tam patiesībā nav nozīmes.

-   Jā, teica Puaro, ir vienlīdz svarīgi zināt kā baumas, tā patiesību. Jo ari no baumām var izdibināt faktus, kaut ari tie nav gluži pareizi vai ari netiek pareizi izskaidroti. Tās ziņas, ko jūs ieguvāt no manis, kundze, no cilvēkiem, kurus nosaucāt par ziloņiem…

Viņš mazliet pasmaidīja.

-   Ziloņi?! iesaucās mademoiselle Zēlija.

-   Tā viņa šos cilvēkus sauca, sacīja Puaro.

-   Ziloņi atceras, paskaidroja Olivera kundze. Ar šo domu es sāku darboties. Un cilvēki to, kas noticis pirms ilga laika, var atcerēties tāpat kā ziloņi. Ne jau visi cilvēki, protams, un nejau vienmēr, bet parasti viņi var kaut ko atcerēties. Un atradās daudzi, kuri atcerējās. Es darīju to zināmu Puaro kungam, un viņš… Ak, ja Puaro kungs būtu ārsts, es teiktu, ka viņš ir uzstādījis sava veida diagnozi.

-   Es sastādīju sarakstu, teica Puaro. Sarakstu ar faktiem, kas šķita norādām uz to, kas patiesību nolika pirms tiem daudzajiem gadiem. Es jums to nolasīšu, lai noskaidrotu, vai jūs, kas bijāt ar šo notikumu saistīti, uzskatāt, ka sarakstam ir kāda nozime. Ir tikai divas iespējas vai nu jūs nesaskatīsiet attiecīgā fakta nozīmi, vai ari redzēsiet to skaidri un gaiši.

-   Es vēlos zināt, vai tā bija pašnāvība. vai slepkavība, sacīja Sīlija. Vai kāds kāda persona no malas nogalināja gan manu tēvu, gan māti, nošāva viņus mums nezināma iemesla dēļ. Vienmēr esmu domājusi, ka varēja būt kaut kas tāds…Tas ir grūli, bet…

-   Paliksim šeit, teica Puaro. Mājā pagaidām neiesim tur dzīvojuši citi cilvēki un valda cita gaisotne. Varbūt ieiesim tajā vēlāk, kad būsim beiguši izmeklēšanas komisijas darbu.

-    Vai šī būs izmeklēšanas komisija? vaicāja Desmonds.

-   Jā. Komisija, kas izmeklēs notikušo.

Puaro devās uz dažu metāla krēslu pusi, kas bija novietoti lielas magnolijas pavēnī. Viņš izņēma no portfeļa aprakstītu papīra lapu un pievērsās Sīlijai:

-   Tatad, jūsuprāt, jautājums jauzstāda šādi pašnāvība vai slepkavība?

-   Viens no abiem variantiem atbilst patiesībai, sacīja Sīlija.

-   Es jums teikšu, ka patiesībai atbilst abi. Un ne tikai. Saskaņā ar maniem priekšstatiem, mums te ir ne vien slepkavība un pašnāvība, bet ari vēl tas, ko es sauktu par soda izpildi. Un te ir arī traģēdija. Tādu cilvēku traģēdija, kuri mīlēja viens otru un mira mīlestības deļ. Mīlas traģēdijai ne vienmēr jāasociējas ar Romeo un Džuljetu, tie nav tikai jauni cilvēki, kas cieš mīlas sāpes un ir gatavi mīlestības dēļ mirt. Ne. Tur ir kaut kas vairāk.

-  Nesaprotu, teica Sīlija.

-  Pagaidām.

-  Vai vēlāk sapratīšu? viņa jautāja.

-   Domāju gan, atbildēja Puaro. Es jums pastāstīšu, kas, manuprāt, notika ar jūsu vecākiem, un pastāstīšu arī to, kā nonācu pie tādām domām. Pirmām kārtām es ievēroju to, ko neizskaidroja policijas savāktie pierādījumi. Dažs labs fakts šķita gaužām parasts, to nemaz nevarētu uzskatīt par pierādījumu. Starp mirušās Margaritas Revenskroftas mautam tika atrastas četras parūkas.

Viņš ar uzsvaru atkārtoja:

-   Četras parūkas.

Puaro paskatījās uz Zēliju.

-  Vira visu laiku parūku nevalkāja, Zēlija teica. Tikai paretam. Kad ceļoja vai kad bija bijusi ārā un gribēja ātri sakārtoties. Reizēm viņa uzlika vienu no tām parūkām. kas piedienēja pie vakartērpa.

-   Jā, sacīja Puaro, tajā laikā bija tāda mode. Sievietes parasti ņēma līdzi vienu vai divas parūkas, kad ceļoja uz ārzemēm. Bet viņas īpašumā bija četras parūkas. Man tas likās par daudz. Es prātoju, kāpēc viņai vajadzēja četras. Saskaņā ar policijas teikto, viņai nebija noslieces uz plikpaurību, bet pilnīgi normāli, vecumam atbilstoši mati lieliskā stāvokli. Es nebeidzu brīnīties. Vēlāk uzzināju, ka viena parūka bijusi ar sirmām šķipsnām. To man pastāstīja viņas friziere. Un vēl kāda parūka bijusi ar sīkām sprogām. Pēdējo viņa uzlika tajā dienā, kad mira.

-   Vai tiešām tam ir kāda nozīme? jautāja Sīlija. Viņa būtu varējusi uzlikt jebkuru no tām.

-  Būtu varējusi. Es uzzināju ari to, ko saimniecības vadītāja stāstījusi policijai. Dažas pēdējās nedēļas pirms nāves kundze tieši šo paniku valkājusi gandrīz katru dienu. Izskatījies, ka tā ir viņas mīļākā parūka.

-   Es nesaprotu…

-   Superintendants Gerovejs man citēja kādu sakāmvārdu tie paši vēži, tikai citā kulītē. Tas mani uzvedināja uz drudžainam domām.

Sīlija atkārtoja:

-   Es nesaprotu…

Puaro teica:

-   Bija arī liecības par suni…

-  Suns ko tad darīja suns?

-   Suns viņai iekoda. Par suni runāja, ka tas bijis uzticīgs savai saimniecei, tomēr viņas dzīves pēdējās nedēļās vairākas reizes uzbruka tai un diezgan stipri sakoda.

-  Vai gribat sacīt suns zināja, ka viņa grasās izdarīt pašnāvību?

Desmonds bija plaši iepletis acis.

-   Nē, tas bija daudz vienkāršāk…

-   Es ne…

Puaro turpināja:

-   Nē, suns zināja to, ko, šķiet, neapjauta neviens cits. Suns zināja, ka tā nav viņa saimniece, lai gan Izskatījās kā saimniece. Saimniecības vadītāja, kas bija pusakla un kurla, redzēja sievieti, kura valkāja Mollijas Revenskroftas drēbes un visatpazīstamāko no viņas parūkām to ar sīkajām sprogām. Viņa sacīja vien to, ka mūža pēdējās nedēļās kundze izturējusies kaut kā savādāk. Tie paši vēži, tikai citā kulītē, tāds bija Geroveja teiciens. Un tad man ienāca prātā kāda doma, kas kļuva par pārliecību. Tā pati parūka, tikai cita sieviete. Sunim tas viss uzreiz bija skaidrs, suns zināja, ko saka viņa deguns. Tā bija cita sieviete nevis tā, kuru dzīvnieks mīlēja, bet gan tā, kuru viņš nevarēja ciest un no kuras baidījās. Un ja pieņemam, ka tā sieviete nebija Mollija Revenskrofta, tad kura gan tā varēja būt? Dollija viņas dvīņumāsa?

-   Bet tas nav iespējams, sacīja Sīlija.

-   Es gan tā neteiktu. Galu galā atcerēsimies, ka viņas bija dvīnes. Un tagad man jārunā par to, kam manu uzmanību pievērsa Olivera kundze. Par tiem faktiem, ko cilvēki viņai pastāstīja, par ko izteica minējumus. Par to, kas viņai kļuva zināms par lēdiju Revenskroftu. Proti, ka lēdija nesen bija uzturējusies slimnīca vai privātklīnikā un, iespējams, domāja, ka ir slima ar vēzi. Tomēr izmeklēšanas rezultāti to neapliecināja. Zināms, viņa būtu varējusi palikt pie domas, ka ir neglābjami slima, bet šis nebija tas gadījums. Tad soli pa solim es uzzināju stāstu par abām dvīņumāsām, kas sirsnīgi mīlēja viena otru. Viņas valkāja vienādas drānas, un šķita, ka ar viņām nemitīgi notiek viens un tas pats. Abas vienlaikus slimoja, pārdzīvoja priekus un bēdas un arī apprecējās gandrīz vienā un tajā pašā laikā. Un, visbeidzot, kā jau tas notiek ar daudziem dvīņiem, pienāca diena, kad māsas vairs nevēlējās visu darīt vienādi, bet gan atšķirties viena no otras cik vien tas iespējams. Un starp viņām radās pat zināma nepatika. Vēl vairāk. Pagātnē bija iemesls šādai nepatikai. Būdams jauns vīrietis, Elisters Revenskrofts iemīlējās Dorotejā Prestonē-Grejā, vecākajā no abām dvīnēm. Bet viņa jūtas pārsviedās uz otru māsu, Mārgaritu, ko viņš apprecēja. Tas, bez šaubām, bija iemesls greizsirdībai, kas noveda pie māsu atsvešināšanās. Mārgarita joprojām bija stipri pieķērusies savai dvīņumāsai, bet Doroteja viņu vairs nemīlēja. Tas man ļoti daudz ko izskaidroja. Doroteja bija traģiska personība. Tā nebija viņas vaina, bet gan kāda gēnu kļūme vai pārmantotība. Doroteja allaž bija garīgi nelīdzsvarota. Viņai jau kopš jaunām dienām nekad nenoskaidrota iemesla dēļ piemitusi nepatika pret bērniem. Ir pamats domāt, ka viņas dēļ gāja bojā bērns. Tiešu pierādījumu tam nebija, tomēr ārsts ieteica viņai ārstēt garīgu kaiti, un Doroteja dažus gadus ārstējās trakonamā. Kad ārsti uzskatīja viņu par izārstētu, Doroteja atgriezās normālā dzīvē, bieži viesojās pie māsas un bija aizbraukusi pie Revenskroftiēm uz Malaju. Tur atkal notika nelaimes gadījums. Šoreiz par upuri krita kaimiņu bērns. Un atkal lai gan nebija noteiktu pierādījumu, šķīta, ka vainīgā varēja būt Doroteja. Ģenerālis Revenskrofts aizveda svaini atpakaļ uz Angliju un nodeva mediķu uzraudzībā. Vēlreiz Doroteja šķietami izveseļojās, un vēlreiz ārsti nolēma, ka viņa var atkal atgriezties normālā dzīvē. Mārgarita ticēja, ka šoreiz viss būs kārtībā, un uzskatīja, ka māsai jādzīvo kopā ar Revenskroftiem, lai tie varētu nekavējoties pamanīt jebkuru ga rīgu traucējumu pazīmes. Šaubos, vai ģenerālis tam piekrita. Domāju, ka viņam bija stingra pārliecība tāpat kā cilvēks var piedzimt kropls, arī svainei ir kādi smadzeņu darbības traucējumi, kas laiku pa laikam atkārtojas, un tāpēc viņa nemitīgi jāuzrauga un jāglābj pati no sevis. lai atkal nenotiktu kāda traģēdija.

-   Vai jūs gribat sacīt. jautāja Desmonds, ka tā bija viņa, kas nošāva abus RevenskroI t 11s?

-    Nē, teica Puaro, mans atminējums nav tāds. Domāju, ka Doroteja nogalināja savu māsu Mārgaritu. Viņas kādu dienu devās pastaigā uz klinti, un Doroteja nogrūda Mārgaritu lejā. Apslēptais naids un riebums pret māsu, kas, būdama viņai tik līdzīga, bija garīgi vesela. beidzot izrādījās stiprāki par Doroteju. Naids, greizsirdība, vēlme visu iznicināt izlauzās uz āru un pārņēma viņu -sava varā. Manuprāt, bija viens cilvēks, kas visu to zināja un arī redzēja. Es domāju, ka jūs zinājāt, mademoiselle Zēlija-

-   Jā, sacīja Zēlija, es zināju. Es tajā laikā biju tur. Revenskrofti bija par viņu loti noraizējušies. Doroteja mēģināja savainot viņu mazo dēlu Edvardu. Edvardu aizsūtīja atpakaļ uz skolu, un es ar Sīliju aizbraucu uz savu pensionnat. Pēc tam atgriezos kad pārliecinājos, ka Sīlija jaunajā vietā ir iekārtojusies. Ja mājā palikām tikai pieaugušie Revenskrofti, Doroteja un es šķita, ka neviens vairs nav apdraudēts. Un tomēr… kādu dienu tas notika. Abas māsas izgāja kopa ārā. Dollija atgriezās viena. Viņa bija ļoti dīvaina un nervoza. Ienāca un apsēdās pie tējas galdiņa. Tieši tad ģenerālis Revenskrofts ievēroja, ka viņas labā roka ir notraipīta asinīm. Viņš vaicāja, vai Doroteja ir kritusi. Viņa teica: "Ak, nē, tas nav nekas. Galīgi nekas. Es savainojos pie rožu krūma." Bet augstienē nebija rožu krūmu. Tas bija absolūti muļķīgs izteikums, un mūs pārņēma spējš satraukums. Ja viņa būtu runājusi par irbuleņu krūmu, tas izklausītos gluži pieņemami. Ģenerālis Revenskrofts izgāja ārā, un es viņam sekoju. Iedams viņš atkārtoja vienu un to pašu: "Kaut kas ir noticis ar Mārgaritu. Esmu pārliecināts, ka ar Molliju ir kaut kas atgadījies." Mēs viņu atradām uz kādas klintsradzes mazliet nostātus no kalnu takas. Knlot lēdija Revenskrofta bija sadauzījusies uz akmeņiem. Viņa nebija mirusi, bet stipri noasiņojusi gan. Pirmajā brīdī mēs pat neattapām, ko darīt. Neuzdrošinājāmies viņu kustināt. Sapratām, ka visupirms mums nekavējoties jāsadabū ārsts, bet, kolīdz sākām runāt par to, viņa piekļāvās savam vīram. "Jā, tā bija Dollija," lēdija teica, ar grūtībām vilkdama elpu. "Viņa nezināja, ko dara. Viņa nezināja, Elister. Tu nedrīksti pieļaut, ka viņai par to jācieš. Viņa nekad nav zinājusi, ko dara un kāpēc dara. Viņa nespēj tam pretoties, nekad nav spējusi. Tev man jāapsola, Elister. Man šķiet, ka es mirstu. Nē, nē, mums nav laika meklēt ārstu, un ārsts ari neko nevarēs līdzēt. Esmu šeit gulējusi pārāk ilgi, noasiņodama līdz nāvei, un esmu ļoti tuvu tai. Es to zinu… un tev man jāapsola… Apsoli, ka glābsi Dolliju. Apsoli, ka neļausi policijai viņu apcietināt. Apsoli, ka viņu netiesās par manis nogalināšanu, neieslodzīs uz mūžu kā noziedznieci. Paslēp mani kaut kur, lai mans līķis netiktu atrasts. Ludzu, lūdzu, Elister, tas ir pēdējais, ko tev lūdzu… tev, ko mīlu vairāk par visu pasaulē… Ja man būtu izredzes palikt dzīvai, tevis dēļ es dzīvotu, bet man vairs nav izredžu. Es to jūtu. Mazliet parāpoju uz priekšu, bet tas bija viss, ko spēju. Apsoli man… Un jūs, Zēlij, jūs ari mani mīlat. Es zinu. Jūs mani mīlējāt un bijāt laba pret mani, vienmēr gādājāt par mani. Jūs mīlējāt bērnus, tāpēc jums jāglābj Dollija. Jums jāglābj nabaga Dollija… Lūdzu, lūdzu! Tās mīlestības vārdā, kas saista mūs visus, Dollija ir jāglābj…"

-   Un tad, teica Puaro, ko jūs darījāt? Man šķiet, ka jūs kaut kādā veida… savā starpā…

-    Jā. Viņa nomira, jūs zināt. Lēdija Revenskrofta nomira desmit minūtes pēc tam, kad bija izteikusi šos pēdējos vārdus. Es palīdzēju ģenerālim noslēpt līķi kādā piemērotā vietā mazliet tālāk no liktenīgās radzes. Tur bija akmeņi un klintsbluķi, un mēs aiznesām viņu turp un apsedzām, cik labi vien varējām. Uz to vietu neveda nedz taka, nedz ceļš. Bija jārāpjas pa klinti. Noslēpām viņu tur. Elisters visu laiku atkārtoja: "Es viņai apsolīju. Man jātur vārds. Nezinu, kā to lai izdara, nezinu, kā iespējams viņu glābt. Es nezinu, bet…"

Mēs tomēr to izdarījām. Dollija bija mājā. Viņa bija uztraukusies, taču vienlaikus izrādīja baisu apmierinātību. "Es vienmēr zināju, gadiem ilgi esmu zinājusi, ka Mollija patiesībā bija ļauna," viņa sacīja. "Mollija man atņēma tevi, Elister. Tu piederēji man, bet viņa man tevi atņēma un panāca, lai tu appreci viņu. Es nekad to neaizmiršu. Bet tagad… man ir bail. Ko viņi man darīs, ko teiks? Mani nedrīkst atkal ieslodzīt. Nedrīkst, nedrīkst! Es sajukšu prātā. Tu neļausi mani ieslodzīt… Viņi vedīs mani prom un visu laiku atkārtos, ka esmu vainīga slepkavībā. Tā nebiju slepkavība! Man gluži vienkārši tas bija jāizdara! Dažreiz man noteikti ir kaut kas jāizdara. Es gribēju redzēt asinis, saproti? Tomēr nespēju noskatīties, kā Mollija mirst. Es aizbēgu, bet zināju, ka viņa nomirs. Un cerēju, ka jūs viņu neatradīsiet. Viņa būtu gluži vienkārši nokritusi no klints. Visi teiktu, ka tas bijis nelaimes gadījums."

-   Kāds šaušalīgs stāsts, sacīja Desmonds.

-  Jā, piebilda Sīlija, tas ir drausmīgs stāsts, bet ir labāk, ja to zinām, vai ne? Nespēju just pret Dolliju žēlumu. Es domāju par savu māti. Šai sievietē nebija ne vēsts no ļaunuma tikai labais, un es varu saprast, kāpēc mans tēvs nevēlējās precēties ar Dolliju. Viņš gribēja apprecēt manu māti, jo mīlēja to, un tad viņš jau bija atklājis, ka ar Dolliju kaut kas nav kārtībā. Ka viņai piemīt kaut kas slikts un nelabojams. Bet kā… kā jūs to visu paveicāt?

Mēs ļoti daudz melojām, sacīja Zēlija. Cerējām, ka līķi neatradīs, un tad vēlāk, kādu nakti to varēs kaut kur pārvietot. Uz tādu vietu, lai izskati tos, ka viņa iekritusi jūrā. Bet tad mums ienāca prātā pasaciņa par mēnessērdzību. Atrisinājums bija pavisam vienkāršs. Elisters teica: "Tas ir biedējoši. Bet es apsolīju… es zvērēju Mollijai viņas dzīves pēdējos mirkļos, ka darīšu tā, kā viņa lūdza. Ir kāda iespeja glābt Dolliju, ja vien tā spēs pildīt savu lomu. Nezinu, vai viņa ir uz to spējīga." Es vaicāju, kas mums jādara. Un Elisters paskaidroja: "Jāizliekas. ka viņa ir Mollija un ka tā ir Doroteja, kas miegā staigājusi, kritusi un nositusies."

Mums tas izdevās. Aizvedām Dolliju uz kādu tukšu lauku māju, un es dažas dienas tur paliku kopā ar viņu. Elisters visiem teica, ka Mollija aizvesta uz slimnīcu, jo viņa pārcietusi smagu šoku, uzzinot. ka māsa, staigādama miegā, nokritusi no klints. Tad pārvedām Dolliju mājās. Atvedam viņu atpakaļ ka Molliju ģērbtu Mollijas drēbēs un ar Mollijas parūku galvā. Es sagādāju papildu parūkas ar sīkajām sprogām, un ar tām Dolliju patiešām nevarēja pazīt. Mūsu vecajai, labajai saimniecības vadītājai Dženetai acis vairs lāgā nerādīja. Dollija un Mollija patiešām bija ļoti līdzīgas, arī viņu balsis tikpat kā neatšķīrās. Visi bez jelkādām aizdomām pieņēma, ka tā ir Mollija, kas laiku pa laikam uzvedas diezgan dīvaini, jo vēl aizvien cieš no šoka. Viss šķita gluži dabiski. Tā bija šī notikuma drausmīgā puse…

-    Bet ka viņa spēja izturēt savu lomu? vaicāja Sīlija. Tam vajadzēja būt neiedomājami grūti.

-    Nē, viņai tas nešķita grūti. Saprotiet, Dollija taču dabūja to, ko gribēja ko bija gribējusi vienmēr. Viņa dabūja Elisteru…

-   Bet ģenerālis ka viņš to varēja izturēt?

Elisters man atklāja savas kārtis kāpēc un kā. Tas notika tajā dienā, kad viņš jau visu bija nokārtojis, lai es varētu atgriezties Šveicē. Elisters pateica, kas jādara man, un tad pateica arī, ko darīs viņš.

Viņš sacīja: "Man ir tikai viena iespēja. Apsolīju Margaritai, ka nenodošu Dolliju policijai, ka sabiedrībai nekad nekļūs zināms viņas noziegums un ari bērniem nebūs ne jausmas par to, ka viņu tante izdarījusi slepkavību. Nevienam tas nav jāzina. Viņa miegā staigāja apkārt un nokrita no klints skumjš nelaimes gadījums, nekas vairāk, un viņu apglabās tepat, pie baznīcas, ar viņas īsto vārdu."

"Kā gan tas iespējams?" es vaicāju, nespēdama tādas runas izturēt.

"Esmu izšķīries, ko darīt, un jums tas jāzina," Elisters noteica.

"Saprotiet," viņš turpināja, "Dollijas dzīve jāpārtrauc. Ja viņa būs bērnu tuvumā, atkal laupīs kādam dzīvību. Nabaga dvēsele, viņa nav piemērota dzīvei. Tomēr jums jāsaprot, Zēlij, par to, ko grasos darīt, man būs jāsamaksā arī ar savu dzīvību. Es šeit dažas nedēļas klusi padzīvošu ar Dolliju, kas tēlos manu sievu, un tad notiks vēl viena traģēdija…"

Vēl aizvien nesapratu, kas viņam padoma. "Vēl viens nelaimes gadījums? Atkal mēnessērdzība?" es ievaicājos. "Nē, pasaule uzzinās, ka mēs ar Molliju esam izdarījuši pašnāvību," viņš atteica. "Un diez vai kādreiz nāks gaismā šis pašnāvības iemesls. Iespējams, ļaudis domās, ka Mollija sirgusi ar vēzi un tāpēc izšķīrusies par šādu soli vai ari es pats neesmu spējis lo pārdzīvot… Pastāvēs visdažādākie pieņēmumi. Bet saprotiet, Zēlij, jums man jāpalīdz. Jūs esat vienīgais cilvēks, kas patiesi mīl mani, Molliju un bērnus. Ja Dollijai jāmirst, esmu vienīgais, kam tas jānokārto. Viņa nebūs nelaimīga vai izbiedēta. Es nošaušu viņu un tad pats sevi. Uz revolvera būs viņas pirkstu nospiedumi, jo viņa nesen turēja to rokās, un tur būs ari manējie. Jāspriež taisna tiesa, un es būšu soda izpildītājs. Gribu, lai jūs zinātu, ka es mīlēju… ka joprojām mīlu viņas abas. Molliju vairāk par dzīvību. Dolliju tāpēc, ka man tik ļoti žēl, ka viņa tāda ir piedzimusi." Un viņš piebilda: "Vienmēr to atcerieties…"

Zēlija piecēlās un pienāca pie Sīlijas.

-  Tagad jūs zināt patiesību, viņa teica. Apsolīju jūsu tēvam, ka jūs to nekad neuzzināsiet. Esmu lauzusi doto vārdu. Nekad nebiju domājusi to atklāt nedz jums, nedz kādam citam. Mesjē Puaro lika man savas domas mainīt. Bet… tas ir tik briesmīgs stāsts…

-   Es saprotu, kā jūs jutāties, sacīja Sīlija. Varbūt jums bija taisnība, bet es… es jūtos tik atvieglota, to uzzinot, jo tagad šķiet, ka man no pleciem noņemta smaga nasta…

-   Jo tagad. teica Desmonds, mēs abi zinām. Un nekad to nenožēlosim. Tā bija traģēdija. Kā sacīja mesjē Puaro, tā bija patiesa divu mīlošu cilvēku traģēdija. Bet viņi viens otru nenogalināja, jo mīlēja viens otru. Vienu no viņiem noslepkavoja, bet otrs sodīja slepkavu cilvēcības vārdā lai nenāktos ciest vairs nevienam bērnam. Ja viņš kļūdījās, viņam var piedot, bet es nudien nedomāju, ka tā bija kļūda.

-  Viņa vienmēr man iedvesa bailes, sacīja Sīlija. Pat būdama bērns, es baidījos no viņas, lai gan nezināju, kāpēc. Taču tagad es zinu, kāpēc. Domāju, ka mans tēvs bija drosmīgs cilvēks, jo izdarīja to, kas bija jādara un ko mana māte viņam izlūdzās savā pēdējā elpas vilcienā. Tēvs izglāba mātes dvīņumāsu, ko tā allaž bija sirsnīgi mīlējusi. Man patīk domāt… ak, šķiet muļķīgi, ka es to saku… Viņa šaubīdamās paskatījās uz Erkilu Puaro. Varbūt jūs tā nedomājat. Pieņemu, ka esat katolis. Bet uz viņu kapakmena stāv rakstīts: "Nāvē viņi nav šķirti". Tas nenozīmē, ka viņi mira kopā, bet gan to, ka viņi joprojām ir kopā. Manuprāt, viņi pēc tam satikās. Divi cilvēki, kas viens otru loti mīlēja, un mana nabaga tante, par kuru centīšos domāt labāk nekā jebkad. Manai nabaga tantei nebija jācieš par to, no kā viņa sevi varbūt nevarēja atturēt. Ielāgojiet, sacīja Sīlija, pēkšņi sākdama runāt savā parastajā ikdienas balsī, viņa nebija patīkams cilvēks. Mēs nevaram nejust īgnumu pret cilvēkiem, kas nav patīkami. Iespējams, viņa varēja būt citādāka, ja būtu mēģinājusi, bet varbūt arī nevarēja. Un. ja tā, tad mums par viņu jādomā kā par ļoti slimu gluži tāpat mēs domātu par sievieti, kura sirgtu ar mēri kādā ciematā un kurai ļaudis neļautu nākt ārā no mājas, nedotu ēst, un viņa nevarētu iet kopā ar citiem cilvēkiem, jo tad viss ciems aizietu bojā. Apmēram tā. Bet es centīšos just pret viņu žēlumu. Ari par tēvu un māti vairs neraizējos. Viņi viens otru tik ļoti mīlēja! Un mīlēja arī nabaga nelaimīgo, naidpilno Dolliju.

-    Es domāju, Sīli), Desmonds teica, būs labāk, ja mēs tagad pēc iespējas ātrāk apprecēsimies. Un varu tev apsolīt, ka mana māte par šo visu nekad neko nedzirdēs. Viņa nav mana miesīgā māte un nav arī tāds cilvēks, kam es varētu uzticēt noslēpumu.

-    Runājot par jūsu audžumāti, Desmond, rsacīja Puaro, man ir iemesls domāt, ka viņa dedzīgi vēlējās nostāties starp jums un Sīliju, lūkoja iedvest jums domu, ka Sīlija no sava tēva un mātes varētu būt mantojusi kādas atbaidošas īpašības. Jūs droši vien zināt bet varbūt ari nezināt, un es neredzu iemeslu, kāpēc lai jums to nepateiktu, ka ne tik tālā nākotnē saņemsiet mantojumu no kādas sievietes, kas bija jūsu īstā māte un kas nesen nomira. Visu savu naudu viņa novēlēja jums. Jūs mantosiet ļoti lielu summu, kad būsiet sasniedzis divdesmit piecu gadu vecumu.

-   Ja apprecēšos ar Sīliju. mums, protams, būs vajadzīga nauda kopdzīves uzsākšanai, teica Desmonds. To es gluži labi saprotu. Zinu, ka mana māte ir ļoti kara uz naudu, un es pat tagad viņai bieži vien to aizdodu. Viendien viņa mudināja mani aiziet pie advokāta, sacīdama, ka tagad, kad esmu pārsniedzis divdesmit viena gada vecumu, ir ļoti bīstami dzīvot bez testamenta. Pieņemu, ka viņa cerēja saņemt naudu. Biju domājis atstāt mātei gandrīz visu. Bet tagad, kad mēs ar Sīliju gatavojamies apprecēties, es, protams, novēlēšu naudu Sīlijai. Un man nemaz nepatīk tas, kā māte centās nostāties starp mani un Sīliju.

-   Uzdrošinos apgalvot, ka jūsu aizdomas ir pilnīgi pareizas, sacīja Puaro. Viņa gan iestāstīja sev, ka grib visu to labako, ka Sīlijas izcelsme ir kaut kas tāds, ko jums vajadzētu zināt, ja uzņematies kādu risku, bet…

-   Labi, teica Desmonds, bet es zinu, ka esmu nejauks. Galu galā viņa tomēr mani adoptēja un izaudzināja, un, ja naudas ir pietiekami, esmu ar mieru kādu daļu viņai piešķirt. Mums ar Sīliju paliks parējais, un mēs kopā būsim laimīgi. Galu galā allaž ir kaut kas, kā deļ laiku pa laikam jūtam skumjas, taču mēs vairs neraizēsimies, vai ne, Sīlij?

-  Jā, sacīja Sīlija, mēs nekad vairs neraizēsimies. Domāju, ka viņi bija izcili ļaudis mana māte un tēvs. Mate visu mūžu centās rūpēties par māsu. bet, manuprāt, tas bija pārāk bezcerīgi. Cilvēku jau nevar pārveidot.

-   Ak, mīļie bērni, teica Zēlija. Piedodiet, ka vēl aizvien saucu jūs par bērniem, lai gan esat jau pieauguši cilvēki. Vīrietis un sieviete. Ir tik jauki jūs uzlūkot un apzināties, ka ar savu rīcību neesmu nodarījusi neko ļaunu.

-   Jūs vispār neesat darījusi ļaunu, mīļā Zēlij! Arī man ir patīkami jūs redzēt.

Sīlija tuvojās Zelijai un apskāva to.

-  Jūs man vienmēr loti patikāt, viņa teica.

-   Un man arī jūs ļoti patikāt jau tajā laikā, kad jūs iepazinu, sacīja Desmonds. Kad dzīvoju kaimiņos. Jūs spēlējāt ar mums tik jaukas spēles.

Abi jaunie ļaudis pagriezās.

-  Paldies, Olivera kundze, teica Desmonds. Jūs bijāt loti laipna, mūsu labā paveicāt tik daudz! Es to redzu. Paldies, mesjē Puaro!

-   Jā, paldies, sacīja Sīlija. Arī es esmu ļoti pateicīga.

Jaunieši devās prom, un pārējie noraudzījās viņiem pakaļ.

-   Man tagad jāiet, teica Zēlija.

Viņa uzlūkoja Puaro.

-   Un kā būs ar jums? Vai jums nāksies vēl kādam par to stāstīt?

Ir viens cilvēks, kam es varētu to uzticēt kā noslēpumu. Pensionēts policists. Viņš ir beidzis dienesta gaitas. Pilnīgi aizgājis no šī darba. Domāju, ka viņš neuzskatīs par savu pienākumu iejaukties lietā, ko laiks jau izdzēsis. Protams, ja viņš joprojām strādātu policijā, varētu būt savādāk.

-  Tas ir briesmīgs stāsts, sacīja Olivera kundze, patiesi briesmīgs. Un visi tie ļaudis, ar kuriem runāju… jā, tagad varu teikt, viņi visi kaut ko atcerējās. Kaut ko, kas noderēja mūsu ceļā uz patiesību, lai arī šīs drumslas parasti ir grūti salikt kopā. Tas. protams, neattiecas uz Puaro kungu viņam vienmēr izdodas radīt pilnīgu ainu pat no visdīvainākajiem fragmentiem arī tādiem ka dvīņi un parūkas.

Puaro piegāja pie Zēlijas, kas vēroja ainavu.

-   Vai jūs mani nenosodāt? viņš ievaicājās. Par to, ka ierados pie jums un pierunāju jūs spert šo soli.

-     Nē. Esmu priecīga. Jums bija taisnība. Viņi ir ļoti jauki, tie abi jaunie ļaudis, un, manuprāt, viens otram piemēroti. Viņi būs laimīgi. Mēs tagad stāvam vietā, kur reiz dzīvoja divi mīlētāji. Kur divi mīlētāji mira. Un es nenosodu Elisteru par to, ko viņš izdarīja. Lai arī aplama, tā bija drosmīga rīcība.

-  Jūs ari viņu mīlējāt, vai ne? sacīja Erkils Puaro.

-    Jā. Vienmēr. Tiklīdz ierados tajā mājā. Es viņu ļoti mīlēju. Šaubos, vai viņš to zināja. Starp mums nekad nekā tāda nebija. Viņš man uzticējās, un es viņam patiku. Mīlēju viņus abus gan Elisteru, gan Mārgaritu.

-   Ir vēl kaut kas, ko es gribētu jums pavaicāt. Viņš Dolliju mīlēja tikpat stipri kā Molliju, vai ne?

-   Tieši tā. Līdz pat pēdējam brīdim. Viņš mīlēja viņas abas. Un tāpēc labprāt darīja visu, lai glābtu Dolliju. Tāpēc Mollija gribēja, lai viņš to dara. Kuru no māsām Elisters mīlēja vairāk? Nevaru saprast. Iespējams, tas vienmēr paliks miglā tīts, sacīja Zēlija. Nekad to nezināju un varbūt nekad arī neuzzināšu.

Puaro mirkli noraudzījās viņā, tad novērsās. Viņš atgriezās pie Olivera kundzes.

-     Brauksim atpakaļ uz Londonu. Mums jāatgriežas ikdienas dzīvē, jāaizmirst traģēdijas un mīlas dēkas.

-   Ziloņi atceras, sacīja Olivera kundze, bet mēs esam cilvēki, un žēlsirdīgi cilvēki var aizmirst.

Agata Kristi ZILOŅI ATCERAS Romāns

Apgāds "Artava", LV 1007. Rīga. Bezdelīgu iela Tālr. 7222472. Licence Nr. 2-0356.

[1]snvoir-faire (ir. vai.) izmaņa.

[2]cmise cclebre (ir. vai.) ievērojama liela. 30

[3]chere madnnie (ir. vai.) mīla kundze.

[4] sirop dc cassis (fr. vai.) upeņu sīrups.

38

[4]crcmc dc mcnthc (l'r. vai.) piparmētru liķieris.

39

[4]dčne)vement (fr. vai.) atrisinājums;

54

[5]la recherche (ies flephants (l'r. vai.) ziluņu meklējumi. 60

[6]bon voyage (ir. vai.) Lainugu ceļu! "Heinriha Hoimana (1809-1894) tāda paša nosaukuma bērnu grāmatas varonis ar gariem, bie ziem, nesukātiem matiem.

[7]finc.h (angļu vai.) žubīte.

[8] visu svēto dienas viesības.

[9]mise cn-scčnc (fr. vai.) inscenējums.

11 1

[10]pcnsionn:it (iv. vai.) internāts.

1 12

[11] avilas terēze (Īsi 5-1582) spāņu kamielī! u mūķene un mistiķe, reformēja karmelītu ordeni, sludināja "mistiskas laulības" ar Dievu.)

[11]qui va a la chasse peni sa place (fr. vai.) Kas dodas medības, zaudē savu vietu. (Burtisks tulkojums).

[12]mon dicu (Ir. vai.) mans dievs.

193

[13] mademoiselle (l'r. vai.) jaunkundze.

211

[14]tisane (iv. vai.) uzlējums, zāļu tēja.

[14]voiln (iv. vai.) lūk!

[14]Ce 11'cst pas convcnable(fr. vai.) Tas nav piedienīgi.

241

[15]moi, j'aime ies etiihnis (iv. vai.) es mīlu bērnus.

303

Content

Kristi Agata Ziloņi atceras

SATURS

PIRMĀ NODAĻA Literārās brokastis

OTRA NODAĻA Pirmo reizi tiek pieminēti ziloņi

PIRMĀ GRAMATA ZILONI

TREŠA NODAĻA vectantes Alises padomi, ka gūt zināšanas

CETURTĀ NODAĻA Sīlija

PIEKTĀ NODAĻA Veciem grēkiem ir garas ēnas

SESTĀ NODAĻA Sens draugs atceras

SEPTĪTĀ NODAĻA atgriešanās bērnistabā

ASTOTĀ NODAĻA Olivera kundze darbojas

DEVĪTĀ NODAĻA Ziloņu meklējumu rezultāti

DESMITA NODAĻA desmonds

OTRĀ GRĀMATA GARĀS ĒNAS

VIENPADSMITĀ NODAĻA superintendants Gerovejs un Puaro salīdzina piezīmes

DIVPADSMITĀ NODAĻA Sīlija iepazīstas ar Erkilu Puaro

trīspadsmitā nodaļa bartona-koksa kundze

ČETRPADSMITĀ NODAĻA Ārsts Vilobijs

PIECPADSMITĀ NODAĻA jūdžins un Rozentāle, stilisti un skaistumkopšanas speciālisti

SEŠPADSMITA NODAĻA Gobija kunga ziņojums

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA puaro paziņo par savu aizbraukšanu

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Starpspēle

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA Madija un Zelija

DIVDESMITA NODAĻA izmeklēšanas komisija