Lārsons Stīgs

Meitene ar pūķa tetovējumu

STĪGS LĀRSONS

MEITENE AR PŪĶA TETOVĒJUMU

PROLOGS

Piektdiena novembri

Tas bija kļuvis par gadskārtēju notikumu. Tagad zieda saņēmējam apritēja astoņdesmit divi gadi. Kad zieds tika piegādāts, viņš atvēra paciņu un noplēsa iesaiņojuma papīru. Pēc tam pacēla telefona klausuli un piezvanīja bijušajam kriminālkomisāram, kas pēc aiziešanas pensijā bija apmeties pie Siljana ezera. Abi vīri bija ne tikai vienaudži, viņi bija dzimuši vienā dienā - ko šajā sakarībā varēja uzlūkot par tādu kā ironisku sagadīšanos. Zinādams, ka saruna notiks pēc pasta iznēsāšanas ap vienpadsmitiem rītā, komisārs gaidīdams dzēra kafiju. Šogad telefons iezvanījās jau pusvienpadsmitos. Viņš pacēla klausuli un sasveicinājās, nenosaucis savu vārdu.

“Klāt ir.”

“Kas tad šogad?”

“Nezinu, kas tā par puķi. Jānoskaidro. Tā ir balta.”

“Droši vien bez vēstules!?”

“Jā. Tikai puķe. Rāmis tāds kā pērngad. Lēts rāmītis, ko pats var salikt.”

“Pasta zīmogs?”

“Stokholma.”

“Rokraksts?”

“Kā vienmēr, rakstīts drukātiem burtiem. Taisni un akurāti burti.”

Līdz ar to temats bija izsmelts, un viņi dažas minūtes sēdēja klusēdami katrs savā telefona līnijas galā. Pensionētais komisārs atbalstījās pret virtuves galdu un sūca pīpi. Viņš zināja, ka no viņa vairs negaida glābjošus vai izcili attapīgus jautājumus, kas varētu parādīt šo lietu jaunā gaismā. Tas laiks bija pagājis jau pirms daudziem gadiem, un tagad abu veco vīru sarunai piemita gandrīz rituāls raksturs, risinot noslēpumu, kuru nevienam citam cilvēkam visā pasaulē nebija ne mazākās intereses atrisināt.

Auga latīniskais nosaukums bija Leptospermum (Myrtaceae) rubi- nette. Tas bija necils krūms ar tādām kā virša lapiņām un divus centimetrus lielu ziedu ar piecām vainaglapām. Aptuveni divpadsmit centimetru augsts.

Augs bija cēlies no Austrālijas krūmāju un kalnu apvidiem, kur tas kuploja blīvās skupsnās. Austrālijā to dēvēja par Desert Snow. Vēlāk kāds Upsālas botāniskā dārza eksperts konstatēja, ka tas ir neparasts augs, ko reti audzē Zviedrijā. Savā slēdzienā botāniķis rakstīja, ka šis augs ir radniecīgs manukai un to bieži jauc ar ievērojami biežāk sastopamo radinieku Leptospermum sco- parium, kas ir ļoti izplatīts Jaunzēlandē. Pēc eksperta domām, atšķirība bija tā, ka Rubinette vainaglapas galā bija nedaudz mikroskopiski mazu, rožainu punktiņu, kas piešķīra ziedam viegli rožainu toni.

Visā visumā Rubinette bija pārsteidzoši vienkāršs ziediņš. Tam nebija komerciālas vērtības. Tam nebija nekādu zināmu dziedniecisku īpašību, un tas neradīja halucinācijas. To nevarēja ēst, to nevarēja izmantot kā garšvielu, un tas bija bezvērtīgs augu krāsvielu gatavošanā. Toties tas bija diezgan nozīmīgs Austrālijas pirmiedzīvotājiem aborigēniem, kuru tradīcijās Eiersa klints apkaime un augu valsts ir svēta. Šķita, ka šā auga esamības vienīgais mērķis ir izdaiļot apkārtni ar savu kaprīzo skaistumu.

Savā slēdzienā Upsālas botāniķis konstatēja - Austrālijā Desert Snow ir neparasts, bet Zviedrijā pat ārkārtīgi rets. Viņš pats nekad neesot redzējis nevienu eksemplāru, bet, apspriedies ar kolēģiem, zināja stāstīt, ka esot bijuši mēģinājumi ieviest šo augu kādā dārzā Gēteborgā, un varētu būt, ka to privāti kaut kur audzē ziedu mīļotāji un amatieri botāniķi savās mazajās siltumnīcās. Zviedrijā to esot grūti audzēt, jo tas prasa maigu un sausu klimatu, bet ziemā jātur iekštelpās. To nevar audzēt kaļķainā augsnē, un tam nepieciešama apūdeņošana no apakšas, tieši pie saknes. Šis augs prasīja meistarību.

Faktam, ka šis zieds Zviedrijā ir rets, teorētiski vajadzēja atvieglot tā izcelsmes noskaidrošanu, bet praktiski tas bija neiespējams uzdevums. Nebija reģistru, ko pārlapot, vai licenču, ko izpētīt. Nebija neviena, kas zinātu, cik daudz privāto puķkopju vispār cenšas izaudzēt tik grūti kopjamu augu, - runa varēja būt par jebkādu skaitli no dažiem līdz vairākiem simtiem puķu- mīļu, kam pieejamas sēklas vai stādi. Tos varēja iegādāties vai nu privāti, vai pasūtot pa pastu no kāda cita audzētāja vai botāniskā dārza jebkur Eiropā. Tos pat varēja atvest no ceļojuma uz Austrāliju. Citiem vārdiem sakot, identificēt šo audzētāju starp miljoniem zviedru, kam pieder maza siltumnīca vai puķupods uz dzīvojamās istabas loga, bija neiespējams uzdevums.

Šis bija tikai viens no noslēpumainajiem ziediem, kas 1. novembri vienmēr pienāca oderētā aploksnē. Suga katru gadu bija cita, taču tie bija skaisti un diezgan reti ziedi. Zieds, kā allaž, bija herbarizēts, rūpīgi piestiprināts pie akvareļu papīra un ievietots aiz stikla vienkāršā ietvarā 29 X 16 centimetru formātā.

Par noslēpumainajiem ziediem neko nezināja ne masu mediji, ne sabiedrība, tie bija pazīstami tikai ierobežotam lokam. Pirms trim gadu desmitiem ziedu ikgadējā ierašanās bija kļuvusi par analīzes objektu - to pētīja Valsts krimināltehniskā laboratorija, pirkstu nospiedumu eksperti un grafologi, kriminālizmeklētāji un pulciņš adresāta radu un draugu. Tagad drāmā darbojās vairs tikai trīs cilvēki: novecojušais gaviļnieks, pensionētais policists un, protams, nezināmā persona, kas nosūtījusi dāvanu. Tā kā vismaz divi no iepriekš minētajiem bija pietiekami cienījamā vecumā, lai viņiem būtu pienācis laiks gatavoties neizbēgamajam, interesentu loks drīz varēja sarukt.

Pensionētais policists bija pieredzējis veterāns. Viņa atmiņā uz mūžu bija palicis pirmais uzdevums, kad agresīvu un stipri iereibušu sliežu ceļu mehāniķi vajadzēja ietupināt izolatorā, pirms viņš sagādājis vēl lielākas nepatikšanas sev vai kādam citam. Savas karjeras laikā policists bija iesēdinājis aiz restēm malumedniekus, kauslīgus lauleņus, krāpniekus, autozagļus un dzē- rājšoferus. Viņš bija saticis zagļus, laupītājus, narkotiku tirgoņus, izvarotājus un vismaz vienu vairāk vai mazāk jukušu spridzinātāju. Viņš bija piedalījies deviņu tīšu vai netīšu slepkavību izmeklēšanā. Piecās no tām slepkava pats bija piezvanījis policijai un, šausmu pārņemts, atzinies, ka nogalinājis sievu, brāli vai citu tuvinieku. Trīs slepkavības bija jāizmeklē, divas tika atrisinātas pēc dažām dienām un viena ar Valsts policijas palīdzību pēc diviem gadiem.

Devītā bija atrisināta no policijas viedokļa, tas ir - izmeklētāji zināja, kurš ir slepkava, taču pierādījumi bija tik nepietiekami, ka prokurors bija izlēmis lietas izskatīšanu atlikt. Komisāram par nožēlu, lietu vēlāk izbeidza noilguma dēļ. Bet visā visumā viņš varēja atskatīties uz iespaidīgu karjeru un justies apmierināts ar sasniegto.

Viņš itin nemaz nebija apmierināts.

Herbarizēto ziedu lieta bija kā neizvilkta skabarga - šī neatrisinātā, kaitinošā lieta, kam komisārs bija veltījis neaprakstāmi daudz laika.

Situācija bija divkārt nejēdzīga, jo pēc burtiski tūkstošiem stundu ilgas galvas lauzīšanas gan darbā, gan brīvajā laikā viņš pat nespēja droši noteikt, vai vispār noticis noziegums.

Abi vīri zināja, ka persona, kas iestiprinājusi ietvarā ziediņu, ir valkājusi cimdus un ne uz ietvara, ne stikla nav neviena pirkstu nospieduma. Viņi zināja, ka ir neiespējami atrast sūtītāju. Viņi zināja, ka tādu ietvaru var nopirkt fotopreču vai kancelejas preču veikalos visā pasaulē. Izmeklēšanai gluži vienkārši nebija nekāda pavediena. Un pasta zīmogi atšķīrās: visbiežāk vēstule bija sūtīta no Stokholmas, bet trīs reizes - no Londonas, divas - no Parīzes, divas - no Kopenhāgenas, vienu - no Madrides, vienu - no Bonnas un vienā, visnoslēpumainākajā reizē, no Pensakolas ASV. Visas pārējās pilsētas bija pazīstamas galvaspilsētas, toties Pensa- kola tik nezināma, ka komisārs bija spiests sameklēt to kartē.

Kad viņi bija atvadījušies, astoņdesmit divus gadus vecais gaviļnieks ilgi sēdēja nekustīgs un vēroja skaisto, bet nenozīmīgo Austrālijas ziediņu, kuram vēl nezināja vārdu. Pēc tam viņš pacēla skatienu un paraudzījās uz sienu virs rakstāmgalda. Tur ietvaros aiz stikla karājās četrdesmit trīs herbarizēti ziedi, četrās rindās pa desmit ziediem katrā, nepabeigtajā rindā bija četras glezniņas. Augšējā rindā vienas trūka. Devītā vieta bija tukša. Desert Snow bija jākļūst par četrdesmit ceturto glezniņu.

Tomēr pirmo reizi notika kaut kas tāds, kas sagrāva iepriekšējo gadu tradīcijas. Pavisam pēkšņi un bez brīdinājuma vecais vīrs sāka raudāt. Viņš pats izbrīnījās par šo piepešo jūtu uzplūdu pēc gandrīz četrdesmit gadiem.

I DALA STIMULS

No 20. decembra līdz 3. janvārim

18 procentus sieviešu Zviedrijā kaut reizi ir apdraudējis vīrietis

I. NODALA Piektdiena, 20. decembris

Tiesas prāva acīm redzami bija beigusies, un viss, ko varēja pateikt, bija pateikts. Viņš nevienu sekundi nebija šaubījies, ka viņu notiesās. Rakstiski spriedumu publiskoja pulksten desmitos piektdienas rītā, un tagad atlika tikai pateikt dažus vārdus reportieriem, kas gaidīja gaitenī pie pirmās instances tiesas.

Mīkaels Blumkvists redzēja viņus pa durvju spraugu un mirkli vilcinājās. Viņš nevēlējās apspriest tikko saņemto spriedumu, tomēr jautājumi bija neizbēgami, un viņš labāk par kuru katru zināja, ka tie ir jāuzdod un uz tiem jāatbild. Tad tā jūtas noziedznieks, viņš nodomāja. Mikrofona nepareizajā pusē. Viņš ar piepūli izslējās un centās izspiest smaidiņu. Reportieri atsmaidīja pretī un draudzīgi, gandrīz bikli pamāja viņam ar galvu.

“Nu ko… Aftonbladet, Expressen, TT, TV4 un… no kurienes tu… ak tā, Dagens Industri. Laikam esmu kļuvis slavens,” Mīkaels Blumkvists konstatēja.

“Sagādā mums kādu citātu, Kalle Blumkvist,” sacīja reportieris no vakara avīzes.

Mīkaels Blumkvists, pilnā vārdā Kāris Mīkaels Blumkvists, kā allaž, apvaldīja sašutumu, izdzirdis šo iesauku. Reiz, pirms divdesmit gadiem, tikai divdesmit trīs gadus vecs un tikko sācis strādāt par žurnālistu savā pirmajā vasaras praksē, Mīkaels Blumkvists bez kādiem paša nopelniem bija atmaskojis bankas aplaupītāju bandu, kas divu gadu laikā bija veikusi piecas ievērojamas ielaušanās. Nebija nekādu šaubu, ka visos gadījumos darbojusies tā pati banda; viņu specialitāte bija ierasties mazos miestiņos un ar militāru precizitāti aplaupīt vienu vai divas bankas. Laupītāji valkāja Volta Disneja tēlu maskas no lateksa, un nebija nekāds brīnums, ka policijas loģika nodēvēja viņus par Donalda Daka bandu. Tomēr avīzes pārdevēja laupītājus par Lāča bandu, kas izklausījās mazliet nopietnāk, ņemot vērā, ka divos gadījumos viņi nežēlīgi un aukstasinīgi bija raidījuši brīdinājuma šāvienus un piedraudējuši garāmgājējiem vai pārlieku ziņkārīgajiem.

Sestajā reizē viņi vasaras vidū uzbruka bankai Esterjētlandē. Kāds vietējā radio reportieris nejauši atradās bankā laupīšanas laikā un reaģēja pēc visiem priekšrakstiem. Tiklīdz laupītāji bija atstājuši banku, viņš devās pie telefona automāta, piezvanīja uz savu raidstaciju un pavēstīja šos jaunumus tiešraidē.

Mīkaels Blumkvists kopā ar kādu sievieti pavadīja dažas dienas viņas vecāku vasarnīcā Katrineholmas tuvumā. Pat policijas nopratināšanā viņš nespēja atbildēt, kas īsti pamudinājis viņu saskatīt šo sakarību, taču, klausīdamies ziņas, viņš acumirklī iedomājās par četru puišu bariņu vasarnīcā pārsimt metru tālāk. Mīkaels bija pamanījis puišus pirms dažām dienām, kad tie pagalmā spēlēja badmintonu, bet viņš kopā ar draudzeni devās uz saldējuma kiosku.

Viņš bija redzējis tikai četrus gaišmatainus un labi trenētus puskailus jaunus vīriešus šortos. Tie acīmredzot bija kultūristi, tomēr aizrautīgajiem badmintona spēlētājiem piemita kaut kas tāds, kas lika Mīkaelam uzmest viņiem vēl vienu skatienu - varbūt tas, ka sacīkstes norisinājās cepinošā saulē un ar ārkārtīgi mērķtiecīgu enerģiju. Mīkaels viņus ievēroja tieši tāpēc, ka tas viss neizskatījās pēc laika kavēkļa.

Nebija nekāda racionāla iemesla turēt puišus aizdomās par banku aplaupīšanu, tomēr Mīkaels pagāja gabaliņu tālāk un apsēdās pakalnā, no kura varēja novērot vasarnīcu. Tobrīd tā izskatījās tukša. Pagāja aptuveni četrdesmit minūtes, līdz puišu bariņš atbrauca un novietoja savu volvo pagalmā. Izskatījās, ka viņi steidzas, katrs nesa savu sporta somu, kam nevajadzēja nozīmēt neko vairāk kā vien to, ka viņi bijuši kaut kur peldēties. Tomēr viens no puišiem aizgāja atpakaļ pie mašīnas un izņēma priekšmetu, ko ātri apsedza ar sporta jaku, taču Mīkaels pat no sava diezgan attālā novērošanas posteņa konstatēja, ka tas ir cienījams, vecs AK4, tieši tāds, ar kādu viņš pats nesen bijis salaulāts gadu ilgā armijas dienesta laikā. Tāpēc viņš piezvanīja policijai un pastāstīja par savu novērojumu. Pēc tam sākās trīs dienas ilgs un mediju spraigi novērots vasarnīcas aplenkums, bet Mīkaels sēdēja partera pirmajā rindā ar krietni paaugstinātu vakara avīzes ārštatnieka honorāru. Policisti iekārtoja savu štābu treileri Mīkaela īrētās vasarnīcas pagalmā.

Lāča bandas notveršana sagādāja Mīkaelam zvaigznes statusu, kāds jaunam žurnālistam šajā nozarē nepieciešams. Slavas ēnas puse bija tā, ka otra vakara avīze nespēja atturēties no virsraksta Kalle Blumkvists atrisina lietu. Ironisko tekstu bija uzrakstījusi paveca žurnāliste, un tajā bija kāds ducis mājienu uz Astridas Lindgrēnes mazo detektīvu. Par kroni visam avīze ilustrēja rakstu ar neskaidru fotogrāfiju, kurā izskatījās, ka Mīkaels pavērtu muti un paceltu rādītājpirkstu dod instrukcijas kādam policistam formastērpā. Patiesībā viņš bija rādījis ceļu uz vasarnīcas sauso ateju.

Nebija nozīmes tam, ka Mīkaels Blumkvists nekad mūžā nebija izmantojis savu pirmo vārdu Kāris vai jebkad licis zem teksta parakstu Kāris Blumkvists. Sev par izmisumu, kopš šā brīža viņš kolēģu žurnālistu vidū kļuva pazīstams kā Kalle Blumkvists - šo epitetu izrunāja zobgalīgi ķircinoši, tas nebija nelaipni, tomēr arī īsti draudzīgi ne. Visu cieņu Astrīdai Lindgrēnei - viņš mīlēja rakstnieces grāmatas -, taču ienīda savu iesauku. Vajadzēja vairākus gadus un daudz nopietnākus panākumus žurnālistikā, iekams šis epitets sāka izbalēt, un Mīkaels joprojām salēcās katru reizi, kad šo vārdu izrunāja viņa klātbūtnē.

Tagad viņš mierīgi pasmaidīja un ielūkojās acīs vakara avīzes korespondentam.

“Eh, nu izdomā kaut ko! Tu taču vienmēr izfantazē savus tekstus.”

Tonis nebija nelaipns. Viņi visi bija vairāk vai mazāk pazīstami, un Mīkaela niknākie kritiķi bija atturējušies ierasties. Ar vienu no žurnālistēm viņš agrāk bija strādājis kopā, un kādā ballītē pirms dažiem gadiem viņam gandrīz bija izdevies nocopēt otru - meiču no TV4.

“Tu nu gan tur kārtīgi dabūji pa ķobi!” konstatēja Dagens Industri, kas acīmredzot bija atsūtījusi jaunu praktikantu.

“Kā nu ne,” Mīkaels atzina. Neko citu viņš nevarēja apgalvot.

“Kāda ir sajūta?”

Par spīti nopietnībai, ne Mīkaels, ne vecākie žurnālisti nespēja atturēties nepasmīnējuši par šo jautājumu. Mīkaels pārmija skatienus ar TV4. Kāda ir sajūta, jautājums, par kuru Nopietnie Žurnālisti visos laikos apgalvojuši, ka tas ir vienīgais, ko Dumji Sporta Reportieri jebkad spējuši uzdot Bez Elpas Palikušajam Sportistam aiz finiša līnijas. Taču tad viņš atkal kļuva nopietns.

“Es, protams, varu tikai nožēlot, ka tiesa nav nonākusi pie cita slēdziena,” viņš mazliet formāli atbildēja.

“Trīs mēnešu cietumsods un simt piecdesmit tūkstošu kronu kompensācija. Tas ir jūtami,” sacīja Viņa no TV4.

“Es to pārdzīvošu.”

“Vai tu atvainosies Vennerstremam? Spiedīsi roku?”

“Nē, nedomāju vis. Mans viedoklis par Vennerstrema kunga darījumu ētiku nav ievērojami mainījies.”

“Tātad tu joprojām apgalvo, ka viņš ir blēdis?” ātri jautāja Dagens Industri.

Aiz jautājuma slēpās citāts ar potenciāli iznīcinošiem virsrakstiem, un Mīkaels būtu paslīdējis uz banāna mizas, ja reportieris

nesignalizētu par briesmām, mazliet pārāk dedzīgi pagrūzdams uz priekšu mikrofonu. Mīkaels dažas sekundes apdomāja atbildi.

Tiesa tikko bija nospriedusi, ka Mīkaels Blumkvists ir aizskāris finansista Hansa Ērika Vennerstrema cieņu un godu. Viņš bija notiesāts par apmelošanu. Prāva bija galā, un viņš neplānoja spriedumu pārsūdzēt. Bet kas notiktu, ja viņš nepiesardzīgi atkārtotu savu apgalvojumu jau uz tiesas kāpnēm? Mīkaels nolēma, ka viņš nevēlas noskaidrot atbildi.

“Es uzskatīju, ka man ir pamats publicēt man pieejamo informāciju. Tiesa domāja citādi, un man, protams, jāpieņem, ka juridiskais process ir gājis savu gaitu. Tagad mēs redakcijā kārtīgi izpētīsim spriedumu, iekams izlemsim, ko darīt. Vairāk man nav ko piebilst.”

“Bet tu aizmirsi, ka žurnālistam patiesībā jāspēj pierādīt savus apgalvojumus,” ar nelielu asuma pieskaņu balsī sacīja Viņa no TV4. Šo apgalvojumu nevarēja noliegt. Abi reiz bija bijuši labi draugi. Viņas seja bija neizteiksmīga, taču Mīkaelam šķita, ka sievietes acīs pavīd vilšanās pilnas norobežošanās atblāzma.

Mīkaels Blumkvists atbildēja uz jautājumiem vēl vairākas mokošas minūtes. Neizteikts gaisā karājās jautājums, kuru neviens reportieris nesaņēmās uzdot - varbūt tāpēc, ka tas bija tik kaitinoši neizprotams: kā Mīkaels spējis uzrakstīt tekstu, kuram pilnībā trūkst pamatojuma. Šie reportieri, atskaitot Dagens Industri praktikantu, bija veterāni ar krietnu pieredzi. Atbilde uz šo jautājumu viņiem atradās aiz aptveramā robežas.

TV4 nostādīja Mīkaelu pie rātsnama durvīm un uzdeva savus jautājumus kameras priekšā. Viņa bija laipnāka, nekā Mīkaels pelnījis, un izskanēja pietiekami daudz citātu, lai būtu apmierināti visi reportieri. Stāsts nonāks avīžu virsrakstos - tas bija neizbēgami -, tomēr viņš piespieda sevi atcerēties, ka tas patiesībā nav gada lielākais mediju notikums. Reportieri bija ieguvuši kāroto un devās atpakaļ katrs uz savu redakciju.

Mīkaels bija nodomājis pastaigāties, taču decembra diena bija vējaina, un pēc intervijas viņš jau jutās nosalis. Vientuļi stāvēdams uz rātsnama kāpnēm, viņš pacēla acis un ieraudzīja, kā Viljams Borgs izkāpj no mašīnas, kur sēdējis intervijas laikā. Abu acis sastapās, un Viljams Borgs iesmējās.

“Bija vērts atbraukt, lai ieraudzītu tevi ar to papīru rokā.”

Mīkaels neatbildēja. Viljams Borgs un Mīkaels Blumkvists bija pazīstami piecpadsmit gadu. Reiz viņi bija strādājuši kopā, aizstājot rīta avīzes ekonomikas apskatniekus. Iespējams, ka pie vainas bija personisko simpātiju trūkums, taču toreiz tika likti pamati nedraudzībai mūža garumā. Borgs Mīkaela acīs bija draņķīgs žurnālists un sīkumaini atriebīgs smaga rakstura cilvēks, kas kaitināja apkārtējos ar muļķīgiem jokiem un nievājoši izteicās par vecākiem un vairāk pieredzējušiem reportieriem. Šķita, ka īpaši viņam nepatīk pavecās reportieres. Abiem izcēlās pirmais strīds, kam sekoja turpmāki ķīviņi, līdz pretrunas kļuva personiskas.

Gadu gaitā Mīkaels un Viljams Borgs bija laiku pa laikam salekušies, bet par īstiem ienaidniekiem viņi kļuva tikai deviņdesmito gadu beigās. Mīkaels bija uzrakstījis grāmatu par ekonomikas žurnālistiku un bagātīgi citējis daudz muļķīgu rakstu, kuru autors bija Borgs. Mīkaela versijā Borgs izskatījās pēc lielībnieka, kurš aplami izprot lielāko daļu faktu un ir sacerējis slavinošus rakstus par dot. com uzņēmumiem, kas drīz pēc tam bankrotējuši. Borgs nespēja novērtēt Mīkaela analīzi, un, nejauši satikušies kādā Sēderas krodziņā, abi gandrīz sakāvās. Tolaik Borgs bija pametis žurnālistiku, bet tagad, saņemdams krietni augstāku atalgojumu, strādāja par sabiedrisko attiecību speciālistu uzņēmumā, kas turklāt ietilpa biznesmeņa Hansa Ērika Vennerstrema interešu sfērā.

Viņi ilgi skatījās viens uz otru, līdz Mīkaels apgriezās uz papēža un devās projām. Tas bija tik tipiski Borgam - atbraukt uz rātsnamu, lai pasmietos.

Kamēr Mīkaels soļoja pa ielu, blakus piebremzēja četrdesmitā maršruta autobuss, un viņš ielēca autobusā, lai tiktu prom no šīs vietas. Viņš izkāpa Frīdhemsplanā un neizlēmīgi palika stāvam pieturā, joprojām turēdams rokā rakstisko spriedumu. Pēdīgi viņš nolēma aizstaigāt līdz Kafe Anna pie nobrauktuves uz policijas garāžām.

Mazāk nekā pusminūti pēc tam, kad Mīkaels bija pasūtījis caffe latte un sviestmaizi, sākās radio ziņas. Viņa prāva bija trešajā vietā aiz Jeruzalemes spridzinātājiem pašnāvniekiem un aiz ziņas, ka valdība izveidojusi komisiju, kam jāizmeklē iespējamā karteļa veidošanās celtniecības nozarē.

Ceturtdienas rītā žurnāla Millennium žurnālistam Mīkaelam Blumkvis- tam piesprieda trīs mēnešu cietumsodu par uzņēmēja Hansa Ērika Ven- nerstrema apmelošanu. Šogad troksni sacēla kāds raksts par tā saukto Minos afēru, kurā Blumkvists apgalvoja, ka valsts naudu, kas paredzēta investīcijām Polijā, Vennerstrems izmantojis ieroču tirdzniecības darījumiem. Mīkaelam Blumkvistam piesprieda samaksāt simt piecdesmit tūkstošu kronu kompensāciju. Vennerstrema advokāts Bertils Kamnermarkers sacīja, ka viņa klients ir apmierināts ar spriedumu. Tas ir īpaši smags apmelošanas gadījums, viņš teica.

Rakstiskais spriedums bija divdesmit sešas lappuses garš. Tajā tika uzskaitīti objektīvie iemesli, kuru dēļ Mīkaels atzīts par vainīgu uzņēmēja Hansa Ērika Vennerstrema rupjā apmelošanā. Mīkaels konstatēja, ka ikviens apsūdzības punkts viņam ir maksājis desmit tūkstošus kronu un sešu dienu cietumsodu. Neskaitot procesa izmaksas un viņa paša honorāru advokātam. Viņš pat nesāka prātot, cik liels šis rēķins galā sanāks, bet konstatēja, ka varējis būt ari ļaunāk; tiesa bija attaisnojusi viņu septiņos punktos.

Lasot sprieduma formulējumus, Mīkaels juta aizvien lielāku smagumu un nelabumu kuņģī. Tas viņu izbrīnīja. Jau pirms procesa sākuma viņš bija zinājis - ja nenotiks brīnums, viņu notiesās. Tobrīd par to nebija nekādu šaubu, un viņš bija samierinājies ar šo domu. Diezgan bezrūpīgi nosēdējis divas dienas tiesā un pēc tam vienpadsmit dienas bez īpašām izjūtām gaidījis, kad tiesa pabeigs spriest un formulēs tekstu, ko viņš tagad turēja rokā. Tikai šobrīd, kad process bija galā, viņu pārņēma nelabums.

Kad viņš nokoda kumosu, šķita, ka maize mutē uztūkst. Bija grūti norit, un viņš nolika sviestmaizi malā.

Tā bija pirmā reize, kad Mīkaels Blumkvists bija notiesāts par kādu noziegumu, - vispār pirmā reize, kad viņš turēts aizdomās un apsūdzēts. Spriedums salīdzinoši bija tīrais nieks. Sīks noziegums. Galu galā tā nebija bruņota laupīšana, slepkavība vai izvarošana. Tomēr finansiālā ziņā spriedums atstāja jūtamas sekas. Millennium nebija mediju pasaules flagmanis ar neierobežotiem resursiem - žurnāls tik tikko vilka dzīvību -, tomēr spriedums nebija arī katastrofa. Problēma slēpās apstāklī, ka Mīkaels bija viens no Millennium īpašniekiem un reizē idiotiskā kārtā ari žurnālists un atbildīgais redaktors. Simt piecdesmit tūkstošu kronu kompensāciju Mīkaels bija nolēmis samaksāt no savas kabatas, būtībā zaudējot iekrāto kapitālu. Žurnāls segtu tiesas izdevumus. Ar gudru saimniekošanu viss nokārtotos.

Viņš apdomāja iespēju pārdot kooperatīvo dzīvokli, kas būtu ļoti sāpīgi. Priecīgo astoņdesmito nogalē kādā periodā, kad viņam bija stabils darbs un diezgan labi ienākumi, Mīkaels bija sameklējis sev pastāvīgu dzīvesvietu. Viņš pārskatīja dzīvokļu sludinājumus un lielāko daļu izbrāķēja, taču tad nejauši pamanīja bēniņu dzīvokli sešdesmit piecu kvadrātmetru platībā Bellmans- gātanas sākumā. Iepriekšējais īpašnieks bija sācis pārvērst to par apdzīvojamu mitekli, bet piepeši dabūjis darbu kādā dot.com uzņēmumā ārzemēs, un Mīkaels nopirka renovējamo projektu par lētu naudu.

Mīkaels bija noraidījis interjerista skices un pats pabeidzis darbu. Viņš ieguldīja naudu vannas istabas un virtuves sakārtošanā un daudz nerūpējās par pārējo. Nevis ielika parketa grīdu un ierīkoja starpsienas, lai izveidotu plānotās divas istabas, bet gan noslīpēja grīdu, nobalsināja raupjās oriģinālās sienas un lielākos negludumus nosedza ar dažiem Emanuēla Bērnstona akvareļiem.

Rezultātā radās pilnīgi atvērta plānojuma dzīvoklis ar guļamnišu aiz grāmatplaukta un ēdamgaldu un atpūtas stūrīti pie mazas, bāram līdzīgas virtuvītes. Dzīvoklim bija divi jumta logi un viens logs galasienā ar skatu pār jumtu korēm Ridarfjerda līča un Vecpilsētas virzienā. Viņš varēja saskatīt gabaliņu ūdens pie Slusenas un pilsētas Domi. Šajā situācijā viņš nevarēja atļauties šādu dzīvokli, taču ļoti vēlējās to paturēt.

Tomēr risks zaudēt dzīvokli bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, ka profesionālajā ziņā viņš bija saņēmis īstu triecienu, kura sekas varēja mazināt tikai ilgākā laika posmā. Ja tas vispār bija iespējams.

Runa bija par uzticēšanos. Pārskatāmā nākotnē daudzi redaktori vilcināsies publicēt viņa rakstus. Avīžnieku vidū Mīkaelam joprojām bija gana daudz draugu, kas pieņemtu, ka viņš kļuvis par neveiksmes un gadījuma upuri, taču viņš vairs nevarēja atļauties ne mazāko kļūdu.

Tomēr visvairāk sāpēja pazemojums. Viņam rokā bija visi trumpji, bet viņš zaudēja pusgangsterim Armani uzvalkā. Nelietīgam biržas spekulantam. Japijam, kas nolīdzis slavenību advokātu, kurš smīkņāja visu prāvas laiku.

Nolāpīts, kā gan tas varēja aiziet tik greizi?

Vennerstrema lieta bija tik daudzsološi sākusies pirms pusotra gada, vasaras saulgriežu vakarā, dzeltenas Mālar-30 jahtas kajītē. Viss sākās ar to, ka bijušais Mīkaela kolēģis, tagad pilsētas pārvaldes sabiedrisko attiecību speciālists, vēlēdamies atstāt iespaidu uz jauno draudzeni, bija neapdomīgi noīrējis Scampi jahtu neplānotam, bet romantiskam dažu dienu izbraucienam pa šērām. Draudzene, nesen no Halstahammaras ieradusies uz studijām Stokholmā, pēc zināmas pretošanās bija ļāvusies pierunāties ar noteikumu, ka līdzi brauks arī viņas māsa ar savu draugu. Neviens no Halstahammaras trio nekad agrāk nebija kāpis uz jahtas. Nelaime tā, ka arī sabiedrisko attiecību speciālists bija drīzāk aizrautīgs nekā pieredzējis burātājs. Trīs dienas pirms došanās ceļā viņš izmisumā piezvanīja Mīkaelam un pierunāja viņu piedalīties izbraucienā - kļūt par piekto un navigāciju pieprotošo apkalpes locekli.

Sākumā Mīkaels uztvēra šo piedāvājumu vēsi, tomēr vēlāk viņu iekārdināja izredzes uz pāris dienu atpūtu šērās ar labu ēdienu un patīkamu sabiedrību. Taču tie izrādījās tukši solījumi un izbrauciens izvērtās par daudz ļaunāku katastrofa, nekā viņš būtu spējis iedomāties. Viņi burāja pa skaisto, taču diezin vai dramatisko maršrutu no Bullandes pa Furusunda ūdeņiem ar ātrumu pieci metri sekundē, tomēr pīārista jaunā draudzene tūdaļ saķēra jūrasslimību. Viņas māsa sāka ķildoties ar savu draugu, un neviens no viņiem neizrādīja ne mazāko vēlmi apgūt burāšanu. Drīz kļuva skaidrs, ka Mīkaels vadīs jahtu, bet pārējie sniegs labi domātus, taču būtībā bezjēdzīgus padomus. Pēc pirmās nakšņošanas Engses līcī Mīkaels bija gatavs doties uz Furusundu un ar autobusu braukt mājās. Tikai pīārista izmisīgie lūgumi piedabūja viņu palikt uz jahtas.

Ap divpadsmitiem nākamajā dienā, pietiekami agri, lai joprojām būtu dažas brīvas vietas, kompānija pietauvojās Arholmas viesu piestātnē. Viņi bija pagatavojuši un tikko paēduši pusdienas, kad Mīkaels pamanīja dzeltenu plastmasas M-30, kas ieslīdēja līcī ar lielo buru. Jahta lēnītēm lavierēja, kamēr kapteinis meklēja brīvu vietu. Pametis skatienu apkārt, Mīkaels konstatēja, ka brīvā vieta starp Scampi un kādu jahtu labajā pusē laikam ir palikusi vienīgā, un ar to akurāt pietiktu šaurajai M-30. Viņš piecēlās kājās un norādīja; M-30 kapteinis pateicīgi pamāja ar roku un stūrēja uz piestātni. Mīkaels pamanīja, ka tas ir vientuļš burātājs, kurš pat nav papūlējies iedarbināt motoru. Viņš dzirdēja enkura ķēdes žvadzoņu, un pēc dažām sekundēm tā iekrita ūdenī, kamēr saulē iedegušais kapteinis naski rosījās, iegrozot stūri taisni un piekārtojot tauvu.

Mīkaels uzrāpās uz reliņiem un pastiepa roku, lai dotu zīmi, ka var palīdzēt. Jaunpienācējs pēdējo reizi pagrieza stūri un veikli pieslīdēja pie Scampi pakaļgala gandrīz bez ātruma. Tikai mirklī, kad jaunpienācējs pasvieda Mīkaelam tauvu, viņi pazina viens otru un sāka priecīgi smieties.

“Sveiks, Robi!” Mīkaels sacīja. “Kāpēc tu neiedarbini motoru, tad tev nebūtu jānoskrāpē krāsa visām jahtām ostā.”

“Sveiks, Mik! Man jau likās kaut kas pazīstams. Es izmantotu motoru, ja vien varētu to iedarbināt. Noplīsa pie Rēdlegas pirms divām dienām.”

Viņi sarokojās pāri reliņiem.

Pirms veselas mūžības septiņdesmitajos gados Kungsholmenas ģimnāzijā Mīkaels Blumkvists un Roberts Lindbergs bija draugi, turklāt ļoti labi draugi. Kā jau bieži gadās veciem skolasbiedriem, viņu draudzība bija pārtrūkusi pēc izlaiduma eksāmeniem. Viņi bija aizgājuši katrs savu ceļu un tikušies ne vairāk kā desmit reižu pēdējo divdesmit gadu laikā. Viņi nebija redzējušies vismaz septiņus vai astoņus gadus, līdz negaidīti satikās Arholmas piestātnē. Tagad abi ziņkārīgi vēroja viens otru. Roberts bija brūni iededzis, pinkainiem matiem un divas nedēļas audzētiem bārdas rugājiem.

Mīkaelam piepeši uzlabojās oma. Kad pīārists un viņa vientiesīgā kompānija bija devusies uz salas pretējo pusi dejot ap saulgriežu kārti pie veikala, Mīkaels palika sēžam jahtā pie siļķes un degvīna glāzītes un pļāpāja ar savu skolasbiedru.

vēlāk vakarā, kad viņi bija zaudējuši cīņu pret bēdīgi slavenajiem Arholmas odiem un pārcēlušies uz kajīti, saruna pēc krietna skaita glāzīšu bija pārvērtusies biedriskā strīdā par biznesa vides morāli un ētiku. Abi bija izvēlējušies karjeru, kas kaut kādā ziņā saistījās ar valsts finansēm. Roberts Lindbergs no ģimnāzijas bija devies uz Biznesa skolu un tālāk uz banku sfēru. Mīkaels Blumkvists bija nonācis žurnālistu skolā un lielu daļu sava profesionālā mūža veltījis šaubīgu darījumu atmaskošanai banku un biznesa pasaulē. Saruna sāka grozīties ap to, cik morāli pieņemami bijuši vairāki bonusu līgumi deviņdesmitajos gados. Drosmīgi aizstāvējis dažus no slavenākajiem līgumiem, Lindbergs nolika glāzi un negribīgi konstatēja, ka, par spīti visam, darījumu pasaulē tomēr slēpjas pa kādam korumpētam nelietim. Piepeši viņš pievērsa Mīkaelam nopietnu skatienu.

“Tu nodarbojies ar pētniecisko žurnālistiku un raksti par ekonomiskajiem noziegumiem - kāpēc tu neko neraksti par Hansu Ēriku Vennerstremu?”

“Nezināju, ka tur ir, ko rakstīt.”

“Roc! Pie joda, roc! Ko tu zini par RPP programmu?”

“Mjā, tā bija kaut kāda programma deviņdesmitajos, lai palīdzētu tikt uz kājām rūpniecībai bijušajās Austrumu bloka valstīs. To slēdza pirms pāris gadiem. Es par to neesmu rakstījis.”

“RPP nozīmēja Rūpnieciskās palīdzības padome, šo projektu atbalstīja valdība un vadīja kādu desmit lielo Zviedrijas uzņēmumu pārstāvji. RPP saņēma valsts garantijas virknei projektu, kas tika izraudzīti, vienojoties ar Polijas un Baltijas valstu valdībām. Piedalījās arī Arodbiedrību padome, garantējot, ka ar zviedru modeļa palīdzību tiks veicināta arodbiedrību kustība Austrumos. Formāli raugoties, tas bija palīdzības projekts, kas balstījās uz principu - palīdzība pašpalīdzībai, un tā nolūks bija dot Austrumu valstīm iespēju atveseļot ekonomiku. Tomēr praktiski tas nozīmēja, ka zviedru uzņēmumi saņem valsts subsīdijas, lai kļūtu par Austrumu bloka valstu uzņēmumu līdzīpašniekiem. Tas draņķa kristīgais ministrs bija karsts RPP piekritējs. Bija paredzēts uzcelt papīrfabriku Krakovā, metālapstrādes rūpnīcu Rīgā, cementa fabriku Tallinā un tā tālāk. Naudu dalīja RPP valde, kas sastāvēja vienīgi no banku un rūpniecības nozares smagsva- riem.”

“Tātad nodokļu nauda?”

“Aptuveni piecdesmit procentu bija valsts līdzekļi, pārējo gādāja bankas un rūpnieki. Taču tas nebija nekāds ideālais bizness. Bankas un uzņēmumi cerēja krietni nopelnīt. Citādi tak viņiem tas nerūpētu.”

“Par kādu naudu bija runa?”

“Pagaidi, paklausies! Būtībā RPP bija spēcīgi zviedru uzņēmumi, kas vēlējās iespiesties Austrumu tirgū. Lielie uzņēmumi, piemēram, ABB, Skanska un citi. Citiem vārdiem, nekādi spekulanti.”

“Tu apgalvo, ka Skanska nenodarbojas ar spekulēšanu? Vai tad viņu izpilddirektoru neatlaida par to, ka šis ļāvis saviem puišiem, veikli spekulējot, pazaudēt pusmiljardu? Un kā ir ar viņu histēriskajām dzīvokļu afērām Londonā un Oslo?”

“Jā, idioti atrodami ikvienā pasaules uzņēmumā, bet tu zini, ko es domāju. Tie ir uzņēmumi, kas vismaz kaut ko ražo. Zviedrijas rūpniecības mugurkauls un tā tālāk.”

“Kur te iesaistās Vennerstrems?”

“Vennerstrems ir džokers. Tātad - puisis, kas uzrodas ne no kurienes, kam nav nekādas pieredzes smagajā rūpniecībā un kam patiesībā tur nekas nav darāms. Bet viņš biržā ir sapelnījis milzu bagātības un investējis naudu stabilos uzņēmumos. Tā sakot, viņš ienāk pa sētas durvīm.”

Mīkaels piepildīja savu glāzi ar Reimersholmas degvīnu, atgāzās sēdeklī un pārdomāja, kas viņam zināms par Vennerstremu. Patiesībā ne īpaši daudz. Dzimis kaut kur Norlandē, kur septiņdesmitajos gados nodibinājis investīciju firmu. Sapelnījis naudu, pārcēlās uz Stokholmu, kur priecīgajos astoņdesmitajos taisīja zibenīgu karjeru. Viņš nodibināja Vennerstrema grupu un pārdēvēja to par Wennerstroem Group, kad uzņēmums atvēra birojus Londonā un Ņujorkā un avīzēs to sāka pieminēt līdzās Beijer firmai. Viņš tirgojās ar akcijām un opcijām un parādījās dzeltenajā presē kā viens no daudzajiem jaunajiem miljardieriem, viņam piederēja studijas tipa dzīvoklis Strandvēgena krastmalā, grezna vasarnīca Vermdē un divdesmit trīs metrus gara motorjahta, atpirkta no kādas bankrotējušas tenisa zvaigznes. Aprēķinātājs, jā gan, taču visi astoņdesmitie gadi bija aprēķinātāju un nekustamā īpašuma spekulantu desmitgade, un Vennerstrems nebija izcēlies vairāk par pārējiem. Gluži pretēji - starp Lielajiem Zēniem viņš bija palicis ēnā. Viņam trūka Stēnbeka plašā vēriena, un viņš neizģērbās žurnālos kā Barnevīks. Viņš neinteresējās par nekustamajiem īpašumiem, toties veica lielas investīcijas Austrumu bloka valstīs. Kad deviņdesmitajos burbulis pārplīsa un direktori cits pēc cita bija spiesti atvērt savus zelta izpletņus, Vennerstrema uzņēmums tika cauri diezgan labi. Nebija ne skandāla atblāzmas. A Swedish success story, bija secinājis pats Financial Times.

“Tas bija 1992. gadā. Vennerstrems piepeši pieteicās RPP un paziņoja, ka gribot naudu. Viņš iepazīstināja ar savu plānu, ko acīmredzot atbalstīja interesenti Polijā un kas paredzēja aizsākt pārtikas produktu iesaiņojuma ražošanu.”

“Tātad konservu kārbu ražošanu.”

“Ne gluži, bet kaut ko uz to pusi. Man nav ne jausmas, kādus cilvēkus Vennerstrems pazina RPP, taču viņš nekavējoties saņēma sešdesmit miljonus kronu.”

“Sāk izklausīties interesanti. Ļauj man minēt - tā bija pēdējā reize, kad redzēta šī nauda.”

“Nepareizi,” Roberts Lindbergs sacīja. Viņš zinīgi iesmējās un iestiprinājās ar degvīna malciņu.

“Vēlāk notikušais ir klasiska grāmatvedība. Vennerstrems patiešām uzsāka iepakojuma ražošanu Polijā, konkrētāk - Lodzā. Uzņēmuma nosaukums bija Minos. 1993. gadā RPP saņēma dažas entuziasma pilnas atskaites, pēc tam klusums. 1994. gadā Minos piepeši bankrotēja.”

Roberts Lindbergs ar troksni nolika tukšo glāzīti, ilustrējot firmas sabrukumu.

“RPP problēma bija tā, ka programmā nebija iedibināta īsta kārtība, kā par projektu jāatskaitās. Tu atceries tālaika noskaņojumu. Visi bija tik optimistiski pēc Berlīnes mūra krišanas. Vajadzēja ieviest demokrātiju, atomkara draudi zuduši, un boļševiki vienas nakts laikā pārvērtās par kapitālistiem. Valdība vēlējās nostiprināt demokrātiju Austrumos. Ikviens kapitālists gribēja ielēkt vilcienā un palīdzēt uzcelt jauno Eiropu.”

“Nezināju, ka kapitālisti tik ļoti grib nodarboties ar labdarību.”

“Tici man, tas bija kapitālista slapjais sapnis. Krievija un Austrumu bloks, iespējams, ir pasaulē lielākais atlikušais tirgus pēc Ķīnas. Rūpniekiem nebija nekādu problēmu palīdzēt valdībai, it īpaši, ja uzņēmumam jāsedz tikai niecīga izdevumu daļa. Kopā RPP aprija ap trīsdesmit miljardiem kronu. Nauda atgrieztos nākotnes ieņēmumu veidā. Formāli RPP bija valdības iniciatīva, bet rūpnieku ietekme bija tik liela, ka RPP valde praktiski strādāja patstāvīgi.”

“Saprotu. Vai tur kaut kas slēpjas?”

“Pacietību! Projekta sākumā ar finansējumu nebija nekādu problēmu. Zviedriju vēl nebija satricinājušas procentu likmes. Valdība jutās atvieglota, ka ar RPP palīdzību var demonstrēt zviedru lielo ieguldījumu Austrumu demokrātijā.”

“Tas bija labējo valdības laikā.”

“Nejauc tur iekšā politiku. Runa ir par naudu, un pilnīgi vienalga, vai ministrus izraugās sociķi vai mērenie. Tātad - gāzi grīdā, bet pēc tam sākās finanšu problēmas, un vēlāk daži pajocīgi jaunie demokrāti - tu atceries Jauno Demokrātiju? - sāka kurnēt, ka neesot skaidrs, ar ko RPP nodarbojas. Viens no viņu večukiem bija sajaucis RPP ar Zviedrijas Starptautiskās attīstības sadarbības aģentūru un domāja, ka runa ir par kaut kādu do-gooder palīdzības projektu Tanzānijas stilā. 1994. gada pavasarī tika izveidota komisija RPP darbības izmeklēšanai. Tobrīd kritizēja vairākus projektus, bet viens no pirmajiem pārbaudāmajiem bija Minos.”

“Un Vennerstrems nevarēja atskaitīties, kur izlietota nauda?” “Gluži pretēji. Vennersterems iesniedza nevainojamu finanšu pārskatu, kas liecināja, ka Minos ieguldīti aptuveni piecdesmit četri miljoni kronu, bet izrādījies, ka atpalikušajā Polijā ir pārāk lielas strukturālas problēmas, lai tur varētu darboties moderna iesaiņojuma ražotne, un ka šo ražotni praktiski izkonkurējis līdzīgs vācu projekts. Vācieši tobrīd uzpirka visu Austrumu bloku.”

“Tu teici, ka viņi saņēma sešdesmit miljonus kronu.”

“Tieši tā. RPP nauda kalpoja kā bezprocentu aizdevums. Protams, bija domāts, ka laika gaitā uzņēmums daļu naudas atmaksās. Bet Minos bija bankrotējis un projekts izgāzies, par ko Ven- nerstremu nevarēja vainot. Te iesaistījās valsts garantijas, un Ven- nerstremam atlīdzināja zaudējumus. Viņam gluži vienkārši nebija jāatmaksā nauda, kas zudusi Minos bankrotā, un viņš varēja pierādīt arī to, ka zaudējis atbilstošu summu savas naudas.”

“Ļauj palūkot, vai esmu sapratis pareizi. Valdība sagādāja valsts naudas miljardus un diplomātus, kas atvēra durvis. Rūpnieki saņēma šo naudu un ieguldīja to kopuzņēmumos, no kuriem vēlāk guva rekordlielu peļņu. Citiem vārdiem, apmēram tā kā parasti. Daži gūst peļņu, bet citi apmaksā rēķinu, un mēs zinām, kurš spēlē kuru lomu.”

“Tu esi ciniķis. Valsts aizdevumu vajadzēja atmaksāt.”

“Tu teici, ka tas bija bezprocentu kredīts. Tas nozīmē, ka nodokļu maksātāji nesaņēma procentus par to, ka sagādāja šo naudiņu. Vennerstrems saņēma sešdesmit miljonus un piecdesmit četrus no tiem investēja. Kas notika ar atlikušajiem sešiem miljoniem?”

“Mirklī, kad kļuva skaidrs, ka RPP projektu pārbaudīs, Vennerstrems nosūtīja RPP čeku par sešiem miljoniem, atmaksājot starpību. Līdz ar to tīri juridiskā ziņā lieta bija nokārtota.”

Roberts Lindbergs apklusa un uzmeta Mīkaelam uzmundrinošu skatienu.

“Izskatās, ka Vennerstrems ir izkaisījis vējā mazliet RPP naudiņas, taču salīdzinājumā ar pusmiljardu, kas pazuda Skanska, vai ar ABB direktora miljardu vērto zelta izpletni - kas patiesi izraisīja tautā sašutumu - nešķiet, ka te būtu īpaši daudz, par ko rakstīt,” Mīkaels konstatēja. “Mūslaiku lasītājiem ir apriebies lasīt par nekompetentiem spekulantiem, pat ja tā ir nodokļu maksātāju nauda. Vai tur slēpjas vēl kas?”

“Būs vēl labāk.”

“Kā tu zini to visu par Vennerstrema afērām Polijā?” “Deviņdesmitajos gados es strādāju Handelsbanken. Uzmini, kurš gatavoja finanšu pārskatus bankas pārstāvim RPP!”

“Ahā! Pastāsti sīkāk.”

“Nu tātad… īsumā. Vennerstrems sniedza RPP paskaidrojumu. Tika sarakstīti visādi papīri. Atlikušo naudu atmaksāja. Tā sešu miljonu atmaksāšana bija ļoti atjautīga. Ja kāds stāv priekšnamā, atnesis tev kasti naudas, tu taču domā, ka viņam ir godīgi nolūki.” “Tuvāk pie lietas.”

“Bet, dārgo Blumkvist, tā jau arī ir tā lieta. RPP bija apmierināta ar Vennerstrema atskaiti. Investīcijas bija izkūpējušas skurstenī, taču nevienam nebija iebildumu pret to, kā tās izmantotas. Mēs apskatījām rēķinus, pārvedumus un visus dokumentus. Atskaites bija ļoti akurātas. Es tām ticēju. Mans šefs tām ticēja. RPP tām ticēja, un valdībai nebija ko piebilst.”

“Kur tad slēpjas āķis?”

“Tieši tagad stāsts kļūst kutelīgs,” Lindbergs sacīja un piepeši izskatījās pārsteidzoši skaidrā. “Tā kā tu esi žurnālists, šis būs off the record."

“Izbeidz! Tu nevari man stāstīt tādas lietas un pēc tam teikt, ka es nedrīkstu tās vēstīt tālāk.”

“Varu gan. To, ko jau pastāstīju, vari publiskot, cik vēlies. Ja gribi, vari pašķirstīt finanšu pārskatus. Visu pārējo - ko neesmu pastāstījis - tu drīksti rakstīt, bet vari atsaukties uz mani tikai kā uz anonīmu avotu.”

“Ak tā? Bet pēc pieņemtās terminoloģijas off the record nozīmē, ka es kaut ko slepus uzzinu, taču nedrīkstu par to rakstīt.” “Man nospļauties par terminoloģiju. Pie velna, raksti, ko gribi, bet es esmu tavs anonīmais avots. Ar mieru?”

“Protams,” Mīkaels atbildēja.

Vēlāk uz to atskatoties, viņa atbilde, bez šaubām, bija aplama. “Nu tad tā. Minos stāsts norisinājās pirms desmit gadiem, tūlīt pēc mūra krišanas, kad boļševiki sāka kļūt par kārtīgiem kapitālistiem. Es biju viens no tiem, kas pētīja Vennerstrema darījumu, un man visu laiku šķita, ka tur slēpjas kaut kas ellīgi aizdomīgs.”

“Kāpēc tu neko neteici?”

“Es to pārrunāju ar savu priekšnieku. Bet lieta tā, ka nebija, kur pieķerties. Visi papīri bija kārtībā. Es varēju tikai parakstīt finanšu pārskatu. Tomēr katru reizi, kad vēlāk presē uzdūros Vennerstrema vārdam, es domāju par Minos.”

“Ak tā?”

“Redzi, pēc dažiem gadiem, deviņdesmito vidū, manai bankai bija darījumi ar Vennerstremu. Patiesībā diezgan lieli darījumi. Tas nebeidzās labi.”

“Viņš jums izkrāpa naudu?”

“Nē, ne tik rupji. Abas puses nopelnīja. Drīzāk tas, ka… īsti nezinu, kā paskaidrot. Tagad es stāstu par savu darba devēju, un tas man nepatīk. Taču kopējais un paliekošais iespaids, kā mēdz teikt, nebija pozitīvs. Mediji Vennerstremu attēlo kā izcilu finanšu orākulu. No tā viņš dzīvo. Tas ir viņa uzticības kapitāls.” “Saprotu, ko tu ar to domā.”

“Man radās iespaids, ka čalis vienkārši blefo. Viņš nepavisam nebija īpaši apdāvināts finansēs. Gluži pretēji - dažos jautājumos viņš man likās neaptverami virspusējs. Viņam bija daži ļoti gudri padomdevēji, tā sauktie young warriors, bet personiski viņš man ļoti nepatika.”

“Labi.”

“Pēc dažiem gadiem es devos uz Poliju pavisam citā sakarā. Mūsu kompānija kopā ar investoriem ēda pusdienas Lodzā, un es gadījos pie viena galda ar pilsētas mēru. Mēs runājām par to, cik grūti nostādīt uz kājām Polijas ekonomiku un tamlīdzīgi, un, kā nu tas gadījās, bet es pieminēju Minos projektu. Mērs mirkli bija pilnīgā neizpratnē - it kā nekad nebūtu dzirdējis par Minos taču tad atcerējās, ka bijis tāds štrunta projektelis, no kura nekas neesot sanācis. Viņš pasmējās un sacīja - citēju precīzi - ja tas esot viss, ko zviedru investori var piedāvāt, tad mūsu valsts drīz bankrotēšot. Saproti?”

“Tas liecina, ka Lodzas mērs ir prātīgs puisis, bet turpini.” “Šī frāze man neizgāja no prāta. Nākamajā rītā man bija tikšanās, bet pārējā dienas daļa brīva. Aiz tīrās spītības es aizbraucu apskatīt likvidēto Minos fabriku mazā ciemā ārpus Lodzas, ar krogu šķūnī un sauso ateju pagalmā. Lielā Minos fabrika bija pus- sabrukusi būda. Veca noliktavu ēka no viļņotā skārda, kuru Sarkanā armija uzcēlusi piecdesmitajos gados. Teritorijā es satiku sargu, kas mazliet runāja vāciski, un uzzināju, ka viens no viņa brālēniem strādājis Minos. Brālēns dzīvoja netālu, un mēs aizgājām pie viņa. Sargs nāca līdzi un tulkoja. Gribi dzirdēt, ko viņš pastāstīja?”

“Degu nepacietībā.”

“Minos sāka darbu 1992. gada rudenī. Tur bija, augstākais, piecpadsmit darbinieku, lielākā daļa večiņas. Alga ap simt piecdesmit kronām mēnesī. Sākumā nebija nekādu mašīnu, tāpēc darbiniekiem vajadzēja iet uzkopt šo būdu. Oktobra sākumā pienāca trīs kartona konveijeri, iepirkti Portugālē. Tie bija nolietoti un galīgi novecojuši. Šie lūžņi nemaksāja vairāk par dažiem tūkstošiem. Iekārtas gan darbojās, taču nemitīgi lūza. Rezerves daļu, protams, nebija, tāpēc Minos visu laiku bija pārtraukumi ražošanā. Visbiežāk kāds darbinieks konveijeru uz laiku salaboja.” “Sāk pēc kaut kā izklausīties,” Mīkaels atzina. “Ko īsti Minos ražoja?”

“1992. gadā un vēl pusi 1993. gada viņi ražoja pavisam parastas kartona kastītes trauku mazgājamiem līdzekļiem, olu kastītes un tamlīdzīgi. Pēc tam ražoja papīra maisiņus. Taču fabrikai pastāvīgi trūka izejvielu, un īpaši daudz tās produkcijas nebija nekad.”

“Neizklausās gluži pēc milzu ieguldījumiem.”

“Tā es rēķināju. Kopējā īres maksa bija piecpadsmit tūkstoši kronu par diviem gadiem. Algas varēja sasniegt, augstākais, simt piecdesmit tūkstošus - un tas vēl noapaļojot uz augšu. Iekārtu un transporta izmaksas… furgons, kas pārvadāja olu kastītes… varētu minēt uz divsimt piecdesmit tūkstošiem. Pieliec nodevas par licencēm, mazliet braukāšanas šurpu turpu - pēc visa spriežot, ciemā pāris reižu ieradās tikai viens cilvēks no Zviedrijas. Mjā, izskatījās, ka visa operācija risinājās zem miljona robežas. Kādu dienu 1993. gada vasarā fabrikā ieradās direktors un paziņoja, ka tā tiek slēgta, īsi pēc tam ungāru kravas mašīna atbrauca pakaļ iekārtām. Ar Minos bija cauri.”

Tiesas prāvas laikā Mīkaels bieži atcerējās šo saulgriežu vakaru. Lielāko dalu vakara sarunas tonis bija skolniecisks un draudzīgi ķildīgs, gluži kā ģimnāzijas laikos. Pusaudžu gados viņi bija dalījušies nastās, kādas parasti nospiež tajā vecumā. Pieauguši viņi patiesībā bija svešinieki, ļoti atšķirīgi cilvēki. Tajā vakarā Mīkaels bija prātojis, ka īsti neatceras, kas ģimnāzijas laikā padarījis viņus par tik labiem draugiem. Viņš atcerējās Robertu kā klusu un atturīgu zēnu, kas briesmīgi kautrējās no meitenēm. Pieaudzis viņš bija veiksmīgs… mjā, karjerists banku sfērā. Mīkaels ne mirkli nešaubījās, ka viņa drauga mērķi lielākoties ir pretrunā ar viņa paša pasaules uzskatu.

Mīkaels reti piedzērās, taču nejaušā tikšanās bija pārvērtusi neveiksmīgu izbraukumu patīkamā vakarā, un degvīna līmenis pudelē nesteidzīgi tuvojās dibenam. Sākumā viņš Roberta stāstu par Vennerstremu nebija uztvēris nopietni tieši tāpēc, ka saruna noritēja ģimnāzistu toni, bet vēlāk žurnālista instinkts beidzot pamodās. Piepeši viņš ļoti uzmanīgi ieklausījās Roberta stāstā, un viņam radās loģiski iebildumi.

“Pagaidi mirklīti,” Mīkaels sacīja. “Vennerstrems taču ir topa vārds biržas haizivju vidū. Ja gluži nekļūdos, viņš laikam ir miljardieris…”

“Pēc aptuveniem aprēķiniem Wennerstroem Group pārvalda ap divsimt miljardiem. Tu droši vien jautāsi, kāpēc miljardierim vispār jāpiepūlas noblēdīt sev nožēlojamu piecdesmit miljonu kabatas naudu?”

“Mjā, drīzāk - kāpēc viņam jāliek viss uz spēles acīmredzamā mahinācijā.”

“Nezinu, vai var sacīt, ka šī mahinācija ir gluži acīmredzama; Vennerstrema atskaiti ir pieņēmusi visnotaļ vienprātīga RPP valde, baņķieri, valdība un riksdaga revidenti.”

“Katrā ziņā runa ir par niecīgu summu.”

“Bez šaubām. Bet padomā: Wennerstroem Group ir investīciju firma, kas tirgojas ar visu, ar ko vien iespējams nopelnīt, - vērtspapīriem, opcijām, valūtu… you name it. Vennerstrems uzņēma sakarus ar RPP 1992. gadā, brīdī, kad burbulis plīsa. Vai atceries 1992. gada rudeni?”

“Kā nu ne! Man bija dzīvokļa kredīts ar mainīgo likmi, un valsts banka oktobrī paaugstināja likmi līdz piecsimt procentpunktiem. Es veselu gadu mocījos ar deviņpadsmit procentiem.”

“Jā, tie tik bija laiki!” Roberts iesmējās. “Es pats togad krietni zaudēju. Un ari Hanss Ēriks Vennerstrems - tieši tāpat kā visi pārējie tirgus dalībnieki - cīnījās ar šo pašu problēmu. Uzņēmumam bija miljardi dažādu veidu papīros, bet ārkārtīgi maz skaidras naudas. Piepeši viņi vairs nevarēja aizņemties jaunas fantastiskas summas. Parasti tādā gadījumā pārdod kādus nekustamos īpašumus un laiza zaudējumu brūces - bet 1992. gadā pēkšņi neviens velis vairs negribēja pirkt īpašumus.”

“Cash-flow problem.”

“Tieši tā. Un ne jau Vennerstremam vien bija šādas problēmas. Ikvienam uzņēmējam…”

“Nesaki “uzņēmējam”. Sauc viņus, kā gribi, bet dēvēt viņus par uzņēmējiem nozīmē apvainojumu nopietnai darījumu sfērai.” “…nu tad biržas haizivīm bija cash-flow problems… Redzi - Vennerstrems dabūja sešdesmit miljonus kronu. Sešus viņš atmaksāja, bet tikai pēc trim gadiem. Minos izdevumi nevarēja īpaši pārsniegt miljonu. Tikai sešdesmit miljonu procenti trīs gados vien ir ko vērti. Atkarībā no tā, kur šo RPP naudu ieguldīja, viņš varēja to četrkāršot vai desmitkāršot. Tad runa vairs nav par sīceni. Priekā!”

2 NODALA

Piektdiena, 20. decembris

Dragans Armanskis bija piecdesmit sešus gadus vecs, dzimis Horvātijā. Viņa tēvs bija armēņu ebrejs no Baltkrievijas. Māte - bosniešu musulmaniete ar grieķu saknēm. Tieši viņa bija rūpējusies par dēla kulturālo audzināšanu, tāpēc viņš brieduma gados ietilpa lielajā, heterogēnajā grupā, ko masu mediji dēvē par musulmaņiem. Migrācijas dienests viņu dīvainā kārtā reģistrēja kā serbu. Armanska pase apgalvoja, ka viņš ir Zviedrijas pilsonis, bet pases foto rādīja stūrainu seju ar spēcīgu zodu, tumšiem bārdas rugājiem un iesirmiem deniņiem. Viņu bieži saukāja par arābu, lai gan viņa senčiem nebija ne mazākās saistības ar arābiem. Gluži pretēji - viņa ģenētiskais mistrojums bija tāds, ka rasu bioloģijas muļķi ar lielu varbūtību aprakstītu viņu kā mazvērtīgu cilvēcisko materiālu.

Armanska izskats nedaudz atgādināja stereotipisko bandas puspriekšnieka lomu kādā amerikāņu gangsterfilmā. Patiesībā viņš nebija nedz narkotiku kontrabandists, nedz mafijas algotnis. Viņš bija apdāvināts ekonomists, kas, septiņdesmito gadu sākumā sācis strādāt drošības pakalpojumu firmā Milton Security, trīs gadu desmitus vēlāk ieņēma tur izpilddirektora un operatīvā vadītāja posteni.

Pamazām viņa interese par drošības jautājumiem bija augusi un pārvērtusies aizrautībā. Tā bija gluži vai stratēģiska spēle - identificēt draudus, izdomāt pretpasākumus un visu laiku atrasties vienu soli priekšā rūpnieciskajiem spiegiem, šantāžistiem un zagļiem. Viss sākās ar to, ka Armanskis atklāja, kā ar veiklas grāmatvedības palīdzību prasmīgi apkrāpts kāds klients. Viņš varēja pierādīt, kurš no divpadsmit cilvēku loka to izdarījis, un trīsdesmit gadu vēlāk joprojām atcerējās, kādu pārsteigumu bija piedzīvojis, saprotot, ka šī izlaupīšana bijusi iespējama tikai tāpēc, ka attiecīgais uzņēmums nav novērsis dažas vienkāršas drošības problēmas. Viņš pats no rēķinu žurkas pārvērtās par firmas attīstītāju un ekonomisko krāpšanu ekspertu. Pēc pieciem gadiem Armanskis nonāca uzņēmuma vadības grupā un vēl pēc desmit gadiem - ne bez pretestības - kļuva par izpilddirektoru. Tagad pretestība jau sen bija noklususi. Firmā nostrādāto gadu laikā viņš bija pārvērtis Milton Security par vienu no Zviedrijas kompetentākajiem un uzticamākajiem drošības pakalpojumu sniedzējiem.

Milton Security bija trīssimt astoņdesmit pilna laika darbinieku un vēl kādi trīs simti uzticamu ārštatnieku, ko nolīga pēc vajadzības. Tātad salīdzinājumā ar Falck vai Zviedrijas apsardzes dienestu šis bija mazs uzņēmums. Kad Armanskis sāka darbu firmā, tās nosaukums joprojām bija Juhana Fredrika Miltona Vispārējās apsardzes AS un klientu loks sastāvēja no tirdzniecības centriem, kam nepieciešami veikalu kontrolieri un muskuļoti apsargi. Armanska vadībā uzņēmums bija mainījis nosaukumu uz starptautiski pieņemamāko Milton Security un pievērsies jaunajām tehnoloģijām. Personāls bija atjaunots - pensionētus naktssargus, formastērpu fetišistus un peļņas kārus ģimnāzistus nomainīja cilvēki ar nopietnām zināšanām. Operatīvā darba vadību Armanskis uzticēja bijušajiem policistiem, viņš pieņēma darbā politologus, kas specializējās starptautiskajā terorismā, personas datu aizsardzībā un rūpnieciskajā spiegošanā, bet visvairāk viņš nolīga telekomunikāciju tehniķus un datorspeciālistus. Uzņēmums no

Solnas pārcēlās uz jaunām, statusam atbilstošām telpām netālu no Slusenas Stokholmas centrā.

Deviņdesmito gadu sākumā Milton Security spēja piedāvāt pilnīgi jauna veida drošību ekskluzīvam klientu lokam: galvenokārt vidēji lieliem uzņēmumiem ar ārkārtīgi augstu apgrozījumu un turīgām privātpersonām - bagātām rokzvaigznēm, biržas haizivīm un dot.com direktoriem. Liela dala uzņēmuma biznesa bija miesassargu pakalpojumu un drošības risinājumu piedāvājums zviedru uzņēmumiem ārzemēs, it sevišķi - Vidējos Austrumos. Tagad šī biznesa daļa sastādīja gandrīz septiņdesmit procentu no apgrozījuma. Armanska laikā apgrozījums bija pieaudzis no aptuveni četrdesmit miljoniem līdz gandrīz diviem miljardiem kronu gadā. Pārdot drošību bija ļoti ienesīga nodarbe.

Uzņēmumu sadalīja trijās galvenajās jomās: drošības konsultācijas, kas nozīmēja iespējamu vai iedomātu briesmu identificēšanu; pretpasākumi, kas parasti bija dārgu novērošanas kameru, ielaušanās un ugunsdrošības signalizācijas, elektronisko atslēgu un datoraprīkojuma uzstādīšana; un visbeidzot, personiskā aizsardzība privātpersonām vai uzņēmumiem, kam draudēja patiesas vai iedomātas briesmas. Šī tirgus daļa desmit gadu laikā bija pieaugusi vairāk nekā četrdesmit reižu, un pēdējos gados bija parādījusies jauna klientu grupa - diezgan turīgas sievietes, kas meklēja aizsardzību no bijušajiem draugiem, vīriem vai nepazīstamiem vajātājiem, kuri redzējuši viņas televīzijā un ieciklējušies uz viņu piegulošajiem svīteriem vai lūpukrāsas toni. Turklāt Milton Security sadarbojās ar līdzīgiem cienījamiem uzņēmumiem citās Eiropas valstīs un ASV un atbildēja par vairāku starptautisku viesu drošību Zviedrijas apmeklējuma laikā, piemēram, apsargāja slavenu amerikāņu aktrisi, kura trīs mēnešus filmējās Trolhetanā un kuras aģents uzskatīja, ka aktrises statuss pieprasa, lai retajās pastaigās pa viesnīcu viņu pavadītu miesassargi.

Ceturtā, daudz mazākā joma, kas nodarbināja tikai dažus uzņēmuma līdzstrādniekus, vietējā žargonā pēistus, bija tā sauktā PI jeb personiskās informācijas izpēte.

Armanskis nebija gluži sajūsmā par šo darbības lauku. Finansiāli tā bija mazāk ienesīga, turklāt sarežģīta joma, kas prasīja no darbiniekiem labas spriešanas spējas un kompetenci, nevis tikai zināšanas par telekomunikāciju tehniku vai diskrētas novērošanas aparatūras uzstādīšanu. Personiskās informācijas izpēte bija pieņemama, ciktāl tā attiecās uz vienkāršu informāciju par kredītspēju, biogrāfijas datu pārbaudi pirms pieņemšanas darbā vai aizdomām, ka darbinieks noplūdina konfidenciālu informāciju vai veic kriminālas darbības. Šādos gadījumos pēisti piedalījās operatīvajā darbā.

Tomēr pārlieku bieži klienti uzmācās ar privātām problēmām, kam bija tendence radīt nevēlamas klapatas. Es gribu zināt, kas ir tas vazaņķis, ar kuru satiekas mana meita… Man šķiet, ka sieva mani krāpj… Puika jau ir labs, tikai nonācis sliktā kompānijā… Mani šantažē… Visbiežāk Armanskis sacīja stingru “nē”. Ja meita ir pieaugusi, viņai ir tiesības satikties, ar kādu vazaņķi vien viņa vēlas, un viņš uzskatīja, ka ar neuzticību laulātajiem jātiek galā pašiem. Šādos pieprasījumos mēdza slēpties lamatas, kas varēja novest pie skandāliem un radīt Milton Security juridiskas problēmas. Tāpēc Dragans Armanskis rūpīgi uzraudzīja šādus uzdevumus, lai gan tie ienesa tikai kabatas naudu salīdzinājumā ar uzņēmuma kopējo apgrozījumu.

Diemžēl šārīta temats bija tieši personiskās informācijas izpēte, un Dragans Armanskis parāva uz augšu bikšu vīles, pirms atgāzās savā ērtajā biroja krēslā. Viņš neuzticīgi aplūkoja par trīsdesmit diviem gadiem jaunāko darbinieci Līsbetu Salanderi un tūkstošo reizi konstatēja, ka diezin vai prestižā drošības firmā kāds cilvēks varētu izskatīties vairāk nevietā nekā viņa. Aizdomas bija reizē prātīgas un iracionālas. Armanska acīs Līsbeta Salandere nešaubāmi bija viskompetentākā pētniece, kādu viņš šajā nozarē redzējis visā savā darbības laikā. Visos četros gados, ko nostrādājusi pie Armanska, viņa nebija nohalturējusi nevienā uzdevumā vai iesniegusi kaut vienu viduvēju ziņojumu.

Gluži pretēji - viņas ražojumi bija īpaša klase. Armanskis bija pārliecināts, ka Līsbetai Salanderei piemīt unikālas dotības. Sameklēt kredītinformāciju vai pārbaudīt datus pie tiesu izpildītāja varēja jebkurš, taču Salandere izmantoja fantāziju un vienmēr atnesa ko pavisam citu, nekā gaidīts. Tieši kā viņa to paveica, Armanskis nekad nebija sapratis, un brīžiem viņam šķita, ka Sā- landeres spējas atrast informāciju ir gluži vai maģiskas. Viņa ārkārtīgi labi pazina birokrātiskus arhīvus un prata atrast visšaubīgākos cilvēkus. Pati svarīgākā bija viņas spēja iejusties pārbaudāmā cilvēka ādā. Ja vien tur bija kādi mēsli, ko uzrakt, Salandere trāpīja mērķī kā ieprogrammēts vadāmais šāviņš.

Spēju viņai netrūka.

Viņas ziņojumi varēja kļūt par iznīcinošu katastrofu cilvēkam, kas nonāca viņas radara lokā. Armanskis vēl aizvien nosvīda, atceroties gadījumu, kad pirms uzņēmumu apvienošanas bija uzdevis Salanderei veikt parasto pārbaudi par kādu farmācijas nozares pētnieku. Darbam bija atvēlēta nedēļa, taču tas ievilkās. Pēc četru nedēļu klusēšanas un vairākiem atgādinājumiem, ko Salandere ignorēja, viņa atgriezās ar ziņojumu, kas pierādīja, ka aplūkojamais objekts ir pedofils un vismaz divos gadījumos pircis seksuālos pakalpojumus no trīspadsmitgadīgas prostitūtas Tallinā, kā arī liecināja, ka viņam ir neveselīga interese par savas tābrīža partneres meitu.

Salanderei piemita īpašības, kas lāgiem noveda Armanski līdz izmisumam. Atklājusi, ka vīrietis ir pedofils, viņa nebija pacēlusi klausuli un brīdinājusi Armanski vai atskrējusi uz viņa kabinetu un pieprasījusi sarunu. Gluži pretēji - ne ar vārdu nebilzdama, ka šajā ziņojumā slēpjas gandrīz atombumbas mēroga sprāgstviela, viņa kādu vakaru to bija nolikusi uz priekšnieka rakstāmgalda tieši tajā brīdī, kad viņš gatavojās izslēgt lampu un doties mājās. Armanskis paņēma ziņojumu līdzi un atvēra to tikai vēlu vakarā, kad kopā ar sievu pie televizora tukšoja pudeli vīna savrupmājas dzīvojamā istabā Līdingē.

Ziņojums, kā vienmēr, bija gandrīz zinātniski precīzs, ar atsaucēm, citātiem un precīzām norādēm uz avotiem. Pirmās lappuses aplūkoja objekta biogrāfiju, izglītību, karjeru un finansiālo stāvokli. Bumbu par braucieniem uz Tallinu Salandere bija novietojusi zem apakšvirsraksta divdesmit ceturtajā lappusē - pavēstot par to tādā pašā lietišķā tonī, kādā ziņoja, ka objekts dzīvo savrupmājā Sollentūnā un brauc ar tumšzilu volvo. Lai pamatotu savus apgalvojumus, viņa norādīja uz dokumentiem apjomīgā pielikumā, tostarp uz fotogrāfijām, kurās trīspadsmitgadīgā meitene redzama objekta kompānijā. Fotogrāfija bija uzņemta viesnīcas gaitenī Tallinā, un viņš bija pabāzis roku zem meitenes svītera. Turklāt Līsbetai Salanderei kaut kādā veidā bija izdevies sameklēt attiecīgo meiteni un pierunāt viņu sniegt detalizētu un lentē ierakstītu liecību.

Ziņojums bija radījis tieši tādu haosu, no kāda Armanskis allaž centās izvairīties. Vispirms viņš bija spiests iedzert pāris tablešu, ko viņa ārsts bija parakstījis pret kuņģa čūlu. Pēc tam viņš uzaicināja pasūtītāju uz drūmu un steidzamu sarunu. Visbeidzot - par spīti pasūtītāja spontānajai nepatikai - viņš bija spiests nekavējoties nodot materiālus policijai. Pēdējais nozīmēja, ka Milton Security pastāv risks tikt ievilktai prasību un pretprasību mudžeklī. Ja dokumenti nebūtu ticami vai vīrieti attaisnotu, uzņēmums riskētu saņemt apsūdzību par apmelošanu. Tas bija nepatīkami.

Tomēr Līsbetas Salanderes neparastais emociju trūkums nebija galvenais satraukuma iemesls. Ļoti daudz ko noteica tēls. Milton tēls bija konservatīva stabilitāte. Salandere šajā ainā iederējās tikpat maz kā ekskavators jahtu izstādē.

Armanskim bija grūti samierināties ar to, ka viņa labākā pētniece ir bāla un anorektiski kārna meitene ar superīsiem matiem un pīrsingu degunā un uzacīs. Viņai bija divus centimetrus garš lapsenes tetovējums uz kakla, tetovēta vītne ap kreisās rokas bicepsu un vēl viena ap potīti. Reiz, kad Salandere bija ģērbusies topiņā, Armanskis konstatēja, ka uz lāpstiņas viņai ir liels tetovējums, kas attēlo pūķi. Viņa bija dabiska rudmate, taču krāsoja matus piķa melnus. Meitene izskatījās tā, it kā būtu pamodusies pēc nedēļu ilgām orģijām ar rokeru bandu.

Armanskis bija pārliecināts, ka Salanderei nav ēšanas traucējumu, gluži pretēji - šķita, ka viņa patērē visas iespējamās ātrās uzkodas. Viņa gluži vienkārši bija tieva no dabas, ar smalkiem kauliem, kas lika viņai izskatīties meitenīgai un trauslai, ar šaurām plaukstām, smalkām locītavām un mazām krūtīm, kuras tik tikko izcēlās zem drēbēm. Viņa bija divdesmit četrus gadus veca, taču izskatījās kā četrpadsmitgadīga.

Līsbetai Salanderei bija plata mute, mazs deguntiņš un augsti vaigu kauli, kas piešķīra mazliet austrumniecisku izskatu. Viņas kustības bija veiklas un atgādināja zirnekli; kad viņa strādāja pie datora, pirksti lidoja pār taustiņiem gandrīz maniakālā ātrumā. Karjerai modeļu biznesā viņas augums nebūtu piemērots, taču ar mazu drusciņu grima viņas tuvplānu varētu izvietot uz jebkura reklāmu staba. Zem smiņķa - dažkārt viņa lietoja atbaidoši melnu lūpukrāsu -, tetovējumiem, pīrsinga degunā un uzacī viņa bija… hm… pievilcīga. Gluži neaptveramā veidā.

Pārsteidzoši bija tas, ka Līsbeta Salandere vispār strādāja pie Dragana Armanska. Viņa nepiederēja pie tā sieviešu tipa, ar kādām Armanskis sagājās un kur nu vēl piedāvāja darbu.

Salandere birojā bija pieņemta dažādu sīku darbiņu veikšanai, kad Holgers Palmgrēns - pa pusei pensionēts advokāts, kas pārzināja vecā J. F. Miltona personiskās lietas, - norādīja, ka Līsbeta Salandere ir apķērīga meitene ar drusku sarežģītu raksturu. Palmgrēns bija lūdzis Armanski dot meitenei iespēju, ko Armanskis negribīgi arī apsolīja. Palmgrēns bija vīrs, kas uztver “nē” tikai kā pamudinājumu pielikt vēl vairāk pūļu, tāpēc vienkāršāk bija pateikt “jā”. Armanskis zināja, ka Palmgrēns nodarbojas ar problemātiskiem pusaudžiem un citām sociālām blēņām, tomēr viņam piemīt labas spriešanas spējas.

Viņš bija to nožēlojis tajā pašā mirklī, kad ieraudzīja Līsbetu Salanderi.

Viņa ne tikai šķita problemātiska - Armanska acīs viņa bija sinonīms šim jēdzienam. Salandere nebija gājusi vidusskolā, nekad nebija spērusi kāju ģimnāzijā, un viņai nebija augstākās izglītības.

Pirmajos mēnešos Salandere strādāja pilnu darba dienu, nu - gandrīz pilnu, katrā ziņā šad un tad ieradās darbavietā. Viņa gatavoja kafiju, atnesa pastu un darbojās pie kopētāja. Nelaime tā, ka viņai nemaz nerūpēja normāls biroja darba laiks vai darba plāns.

Toties viņai bija liels talants aizkaitināt biroja darbiniekus. Viņa kļuva pazīstama kā meitene ar divām smadzeņu šūnām - vienu elpošanai un otru stāvēšanai. Viņa nekad neko nestāstīja par sevi. Darbinieki, kas centās aprunāties ar viņu, reti saņēma kādu atbildi un drīz padevās. Mēģinājumi pajokot nekad nekrita auglīgā augsnē - viņa vai nu uzlūkoja jokdari lielām, neizteiksmīgām acīm, vai reaģēja ar izteiktu aizkaitinājumu.

Turklāt runāja, ka viņa piepeši varot krasi mainīt noskaņojumu, ja iedomājas, ka viņu kāds velk uz zoba, bet vilkšana uz zoba biroja vidē bija gluži ierasta. Salanderes attieksme neveicināja ne uzticēšanos, ne draudzību, un drīz viņa kļuva par dīvainu parādību, kas klīda pa Milton gaiteņiem kā pamests kaķis. Viņu uzskatīja par pilnīgi bezcerīgu.

Pēc mēnesi ilgām nepārtrauktām problēmām Armanskis bija iesaucis Līsbetu Salanderi savā kabinetā ar nodomu viņu atlaist. Viņa, neiebilzdama un nepaceldama ne uzaci, pasīvi noklausījās Armanska pārskatu par viņas grēkiem. Tikai tad, kad priekšnieks bija beidzis klāstīt, ka viņai trūkst pareizās attieksmes, un gatavojās paskaidrot, ka laikam būtu labāk, ja viņa pameklētu citu uzņēmumu, kurš spētu labāk izmantot viņas kompetenci, viņa pārtrauca Armanski teikuma vidū. Pirmo reizi Salandere izrunāja vairāk nekā tikai atsevišķus vārdus.

“Zini, ja tev vajag saimniecības daļas vadītāju, aizej uz nodarbinātības dienestu un tur kādu sameklē. Es varu noskaidrot jebko par jebkuru, bet, ja tu spēj izmantot mani tikai pasta šķirošanai, tad tu esi idiots.”

Armanskis joprojām atcerējās, kā viņš, pārsteiguma un dusmu pārņemts, sēdēja bez valodas, bet meitene bezrūpīgi turpināja: “Tev ir večuks, kurš trīs nedēļas pavadījis, rakstot pilnīgi bezvērtīgu ziņojumu par to karjeristu, kuru grib iecelt par valdes priekšsēdētāju tajā tur dot.com uzņēmumā. Es vakar vakarā nokopēju to draņķa ziņojumu un redzu, ka tas stāv tev uz galda.” Armanska skatiens aizslīdēja pie ziņojuma, un viņš izņēmuma kārtā paaugstināja balsi.

“Tu nedrīksti lasīt konfidenciālus ziņojumus.”

“Droši vien ne, taču drošības pasākumiem tavā uzņēmumā piemīt zināmi trūkumi. Pēc taviem norādījumiem viņam tādi jākopē pašam, taču viņš man šo ziņojumu nometa, pirms vakar devās uz krogu. Un, starp citu, viņa iepriekšējo ziņojumu es pirms dažām nedēļām atradu virtuvē.”

“Ko?” Armanskis šokēts izsaucās.

“Nomierinies. Es to ieliku viņa skapītī.”

“Vai viņš tev ir iedevis sava privātā dokumentu skapīša kodu?” Armanskis elsa.

“Nē, ne gluži. Taču viņš to kopā ar sava datora paroli ir pierakstījis uz lapiņas zem rakstāmgalda paliktņa. Bet lieta tā, ka šī parodija par privātdetektīvu ir veikusi pilnīgi bezvērtīgu izmeklēšanu. Viņš palaidis garām, ka čalim ir baigie spēļu parādi, viņš šņauc kokaīnu kā putekļsūcējs un viņa draudzene ir patvērusies sieviešu krīzes centrā, kopš šis viņu pamatīgi piedauzīja.” Salandere apklusa. Armanskis pāris minūšu sēdēja klusēdams un šķirstīja ziņojumu. Tas bija lietpratīgi noformēts, uzrakstīts saprotamā valodā un pilns ar atsaucēm uz attiecīgā objekta draugu un paziņu izteikumiem. Vispēdīgi Armanskis pacēla acis un izrunāja divus vārdus: “Pierādi to.”

“Cik man ir laika?”

“Trīs dienas. Ja piektdienas pēcpusdienā nevarēsi pierādīt savus apgalvojumus, tu būsi atlaista.”

Pēc trim dienām Līsbeta Salandere, neteikdama ne vārda, iesniedza ziņojumu, kurā ar tikpat sīkām atsaucēm uz avotiem bija padarījusi šķietami patīkamo jauno karjeristu par neuzticamu draņķi. Armanskis nedēļas nogalē pārlasīja viņas ziņojumu vairākas reizes un daļu pirmdienas aizvadīja, negribīgi pārbaudīdams dažus no viņas apgalvojumiem. Jau pirms kontroles sākšanas viņš saprata, ka Līsbetas Salanderes informācija izrādīsies pareiza.

Armanskis bija apmulsis un dusmīgs uz sevi par to, ka acīmredzot viņu nepareizi novērtējis. Viņš bija uzskatījis, ka Līsbeta Salandere ir galīga muļķe, varbūt pat mazliet atpalikusi garīgi. Viņš nebija gaidījis, ka meitene, kura bastojusi pamatskolu tik bieži, ka palikusi bez gala atzīmēm, var sagatavot ziņojumu, kas ir ne tikai uzrakstīts pareizā valodā, bet satur tādus novērojumus un informāciju, par kuriem viņam nav ne jausmas, kā viņa pie tiem tikusi.

Viņš bija pārliecināts, ka neviens cits Milton Security darbinieks nebūtu spējis iegūt fragmentu no sieviešu krīzes centra ārsta konfidenciālajiem pierakstiem. Pajautājis Līsbetai Salanderei, kā viņa to dabūjusi gatavu, viņš saņēma izvairīgas atbildes. Viņa apgalvoja, ka negrasoties izpaust savus avotus. Pamazām Armanskis aptvēra, ka Līsbeta Salandere nemaz nedomā diskutēt par savām darba metodēm ne ar viņu, ne kādu citu. Tas viņu satrauca - taču ne pietiekami, lai viņš spētu pretoties kārdinājumam Salanderi pārbaudīt.

Armanskis dažas dienas prātoja par šo jautājumu.

Viņš atcerējās Holgera Palmgrēna vārdus toreiz, kad Palmgrēns bija atsūtījis meiteni pie viņa. Visiem cilvēkiem jādod iespēja. Viņš aizdomājās par savu musulmanisko audzināšanu, kas mācīja, ka viņa pienākums Dieva priekšā ir palīdzēt izstumtajiem. Patiesībā jau viņš neticēja Dievam un nebija apmeklējis mošeju kopš pusaudža vecuma, taču uzskatīja Līsbetu Salanderi par cilvēku, kam nepieciešams stingrs atbalsts un palīdzība. Aizvadītajos gadu desmitos viņš tiešām nebija īpaši daudz nodarbojies ar tamlīdzīgiem jautājumiem.

Armanskis nevis atlaida Līsbetu Salanderi, bet uzaicināja viņu uz privātu sarunu, kurā centās noskaidrot, kas šī sarežģītā meitene īsti ir par putnu. Viņš guva apstiprinājumu savai pārliecībai, ka Līsbeta Salandere cieš no kāda nopietna traucējuma, taču pamanīja arī, ka aiz nīgrā tēla slēpjas inteliģents cilvēks. Armanskim viņa šķita nestabila un apgrūtinoša, taču, sev par lielu izbrīnu, viņš konstatēja, ka meitene sāk viņam patikt.

Turpmākajos mēnešos Armanskis ņēma Līsbetu Salanderi savā paspārnē. Ja pavisam godīgi, viņš uztvēra meiteni kā sociālu projektu. Sagādāja viņai vienkāršus pētnieciskus uzdevumus un centās dot mājienus par to, kā vajadzētu strādāt. Viņa to pacietīgi uzklausīja, tad devās prom un paveica uzdevumu pilnīgi pēc sava prāta. Armanskis palūdza Milton tehniskajam direktoram sniegt meitenei pamatkursu datorzinībās; Salandere veselu pēcpusdienu paklausīgi nosēdēja skolas solā, līdz tehniskais direktors diezgan apjucis ziņoja, ka viņa datoru pārzinot daudz labāk nekā lielākā daļa pārējo biroja darbinieku.

Armanskis drīz aptvēra, ka, par spīti izglītojošām sarunām, iekšējās apmācības piedāvājumam un citiem trikiem, Līsbeta Salandere nemaz nedomā piemēroties parastajai Milton biroja kārtībai. Tas nostādīja Armanski grūtas dilemmas priekšā.

Viņa joprojām kaitināja firmas līdzstrādniekus. Armanskis apzinājās: nevajadzētu pieļaut, ka darbinieks nāk un iet pēc sava prāta, un parastā gadījumā viņš uzstādītu ultimātu un pieprasītu attieksmes maiņu. Viņš arī nojauta - ja uzstādītu Līsbetai Salanderei ultimātu vai piedraudētu ar atlaišanu, viņa paraustītu plecus. lātad viņš bija spiests vai nu atbrīvoties no meitenes, vai pieņemt, ka viņa nefunkcionē kā normāls cilvēks.

Vēl lielākas problēmas Armanskim radīja tas, ka viņš neizprata pats savas jūtas pret jauno sievieti. Viņa bija kā nepatīkama nieze, atbaidoša un reizē kairinoša. Tā nebija seksuāla pievilcība, vismaz to Armanskis saprata. Sievietes, uz kurām viņš meta aci, bija blondas un formīgas, ar pilnīgām lūpām, kas ierosināja viņa fantāziju, turklāt viņš jau divdesmit gadu bija precējies ar somieti, vārdā Ritva, kura vēl pusmūžā ar uzviju atbilda visām šīm prasībām. Armanskis nekad nebija pārkāpis laulību, nūjā, varbūt dažas reizes bija atgadījies kas tāds, ko sieva pārprastu, ja par to uzzinātu, tomēr laulība bija laimīga un viņam bija divas meitas Salanderes vecumā. Jebkurā gadījumā viņu neinteresēja plakani skuķi, ko pa gabalu var sajaukt ar trausliem zēniņiem. Tas nebija viņa stilā.

Tik un tā Armanskis bija sācis gremdēties nepiemērotos nomoda sapņos par Līsbetu Salanderi un atzina, ka meitenes tuvums neatstāj viņu gluži vienaldzīgu. Viņš uzskatīja - šī valdzinājuma iemesls ir tas, ka Salandere ir tik svešāda būtne. Tikpat labi varētu iemīlēties grieķu nimfas tēlā. Salandere simbolizēja nereālu dzīvi, kura Armanski fascinēja, bet kurā viņš nevarēja piedalīties - un kurā viņa tik un tā aizliedza piedalīties.

Reiz, kad Armanskis Vecpilsētā sēdēja āra kafejnīcā Stūrtor- jetā, tur iesoļoja Līsbeta Salandere un apmetās pie galdiņa kafejnīcas pretējā malā. Viņa bija kopā ar trim meitenēm un vienu puisi, visi ģērbušies ļoti līdzīgās drēbēs. Armanskis viņu ziņkārīgi vēroja. Salandere šķita tikpat atturīga kā darbā, bet sāka smieties, klausoties, ko viņai stāsta meitene ar purpura krāsas matiem.

Armanskis prātoja, diezin kā Salandere reaģētu, ja viņš kādu dienu ierastos darbā zaļiem matiem, nodeldētos džinsos un apzīmētā ādas jakā ar kniedēm? Vai viņa pieņemtu Armanski kā līdzīgu? Var jau būt - šķita, ka visu apkārtējo viņa pieņem ar not my business attieksmi. Tomēr, visticamāk, meitene gluži vienkārši pasmietos.

Salandere sēdēja ar muguru pret Armanski, neatskatījās ne vienu vienīgu reizi un šķietami nemaz neapzinājās, ka viņš atrodas šeit. Armanski dīvaini mulsināja viņas klātbūtne, bet, kad viņš pēc brīža piecēlās, lai nemanāmi aizietu, meitene piepeši pagrieza galvu un paskatījās tieši uz Armanski, it kā visu laiku būtu zinājusi, ka viņš tur sēž, un paturējusi viņu sava radara lokā. Salanderes skatiens nāca tik pēkšņi, ka šķita kā uzbrukums, tāpēc Armanskis izlikās, ka nav viņu pamanījis, un ātriem soļiem pameta kafejnīcu. Salandere nesveicināja, bet sekoja viņam ar skatienu, un tikai aiz stūra tas mitējās svilināt Armanska muguru.

Viņa smējās reti vai nekad. Tomēr Armanskim šķita, ka ar laiku viņš sāk just siltāku attieksmi no meitenes puses. Viņai bija, maigi izsakoties, sauss humors, ko retumis pavadīja greizs, ironisks smaids.

Reizēm emocionālās atbalss trūkums Armanski tik ļoti nokaitināja, ka viņam gribējās satvert meiteni, sapurināt viņu un ielauzties šajā čaulā, lai iegūtu viņas draudzību vai vismaz cieņu.

Kad Salandere bija nostrādājusi pie viņa deviņus mēnešus, Armanskis reiz centās uzsākt ar viņu sarunu par šīm emocijām. Tas notika decembra vakarā Milton Security Ziemassvētku ballītē, un viņš izņēmuma kārtā bija iereibis. Nenotika nekas nepiedienīgs - Armanskis vienkārši centās pastāstīt, ka Līsbeta viņam patīk. Visvairāk viņš vēlējās paskaidrot, ka jūt tieksmi meiteni aizsargāt, un, ja viņai nepieciešama palīdzība, Līsbeta var droši vērsties pie viņa. Viņš pat mēģināja Līsbetu apskaut. Protams, draudzīgi.

Salandere izrāvās no viņa neveiklajām skavām un pameta ballīti. Pēc tam nenāca uz darbu un neatbildēja uz telefona zvaniem. Draganam Armanskim viņas prombūtne bija kā mocības - gandrīz kā personisks sods. Viņam nebija, ar ko apspriest savas jūtas, un viņš pirmo reizi šausminošā skaidrībā aptvēra, cik iznīcinošu varu Līsbeta Salandere ieguvusi pār viņu.

Salandere atgriezās pēc trim nedēļām, kad Armanskis kādā vēlā janvāra vakarā bija palicis darbā ilgāk, lai izpētītu gada bilanci. Viņa ienāca Armanska kabinetā tik nemanāmi kā spoks, un viņš piepeši aptvēra, ka Salandere stāv tumsā netālu no durvīm un vēro viņu. Armanskim nebija ne jausmas, cik ilgi viņa tur stāvējusi.

“Vai gribi kafiju?” Salandere pajautāja. Viņa aizvēra durvis un pasniedza viņam krūzīti no virtuves espresso automāta. Armanskis klusēdams paņēma krūzīti un juta reizē atvieglojumu un šausmas, kad Salandere ar kāju aizgrūda durvis ciet, apsēdās apmeklētāju krēslā un ielūkojās viņam tieši acis. Pēc tam viņa uzdeva aizliegto jautājumu tā, ka nebija iespējams atjokot vai izvairīties.

“Dragan, vai tu mani iekāro?”

Armanskis sēdēja kā paralizēts, izmisīgi gudrodams, ko atbildēt. Pirmais impulss bija aizvainojumā visu noliegt. Pēc tam viņš pamanīja Salanderes skatienu un aptvēra, ka viņa pirmo reizi uzdevusi personisku jautājumu. Tas bija nopietni domāts, un, ja viņš mēģinātu atjokoties, meitene to uztvertu kā personisku apvainojumu. Viņa gribēja runāt, un Armanskis prātoja, cik ilgi viņa sakopojusi drosmi, lai uzdotu šādu jautājumu. Viņš lēnām nolika pildspalvu un atzvila krēslā. Beidzot viņš bija atslābis.

“Kas tev liek tā domāt?” viņš jautāja.

“Tas, kā tu uz mani skaties, un tas, kā tu uz mani neskaties. Un tās reizes, kad tu esi pastiepis roku, lai man pieskartos, bet apstājies.”

Armanskis piepeši pasmaidīja.

“Šķiet, ka tu nokostu man roku, ja es piedurtu tev pirkstu.”

Salandere nesmējās. Viņa gaidīja.

“Līsbet, es esmu tavs šefs, un, pat ja tu man liktos pievilcīga, es nemūžam neko neuzsāktu.”

Viņa joprojām gaidīja.

“Starp mums runājot - jā, ir bijuši gadījumi, kad tu man likies pievilcīga. Es to nespēju izskaidrot, bet tā tas ir. Kaut kāda iemesla dēļ, ko es pats īsti nesaprotu, tu man ļoti patīc. Bet es tevi neiekāroju.”

“Labi. Jo tas nekad nenotiks.”

Armanskis iesmējās. Salandere pirmo reizi bija pateikusi viņam kaut ko personisku, lai gan tā bija pati negatīvākā ziņa, kādu iespējams saņemt. Viņš centās atrast piemērotus vārdus.

“Līsbet, es saprotu, ka tevi neinteresē večuks pāri par piecdesmit.”

“Mani neinteresē večuks pāri par piecdesmit, kurš ir mans šefs." Viņa pacēla roku. “Pagaidi, ļauj man pateikt! Reizēm tu esi galīgi stulbs un neciešami birokrātisks, bet patiesībā tu esi pievilcīgs vīrietis un… es arī jūtu…. Bet tu esi mans priekšnieks, un es esmu tikusies ar tavu sievu un gribu palikt šajā darbā, un visstulbākais, ko es varētu izdarīt, būtu nokniebties ar tevi.”

Armanskis sēdēja klusu un tik tikko uzdrošinājās elpot.

“Es zinu, ko tu esi darījis manā labā, un neesmu nepateicīga. Es novērtēju to, ka tu pārkāpi pāri saviem aizspriedumiem un devi man iespēju. Bet es negribu tevi par savu mīļāko, un tu neesi mans papucītis.”

Viņa apklusa. Pēc kāda brīža Armanskis bezpalīdzīgi nopūtās. “Ko tu īsti gribi?”

“Es gribu strādāt pie tevis arī turpmāk. Ja tev tas ir pieņemami.”

Viņš pamāja ar galvu un pēc tam atbildēja meitenei tik godīgi, cik vien spēja. “Es ļoti gribētu, ka tu strādā pie manis. Bet es gribu arī, lai tu jūti pret mani kādu draudzību un uzticēšanos.” Viņa pamāja ar galvu.

“Tu neesi cilvēks, kurš pamudina uz draudzību,” Armanskis piepeši izmeta. Salandere mazliet sadrūma, bet viņš nepielūdzami turpināja: “Esmu sapratis, ka tu nevēlies, lai kāds jaucas tavā dzīvē, un es centīšos to nedarīt. Bet vai tas nekas, ja turpināšu just pret tevi simpātijas?”

Salandere ilgi domāja. Tad viņa atbildēja, pieceldamās, apiedama ap galdu un apskaudama Armanski. Viņš pilnīgi apstulba. Tikai tad, kad Salandere palaida viņu vaļā, viņš satvēra meitenes roku.

“Vai varam būt draugi?” viņš jautāja.

Viņa pamāja ar galvu.

Tā bija vienīgā reize, kad Salandere izrādīja viņam kādu maigumu, un vienīgā reize, kad viņa priekšniekam vispār pieskārās. Tas bija mirklis, kuru viņš atcerējās ar siltām jūtām.

Pat pēc četriem gadiem viņa vēl nebija atklājusi Armanskim neko par savu privāto dzīvi vai pagātni. Vienu reizi viņš attiecībā uz Salanderi bija izmantojis pats savas pēista prasmes. Viņam bija arī gara saruna ar advokātu Holgeru Palmgrēnu - kas nelikās pārsteigts, viņu ieraugot, - un tas, ko viņš beigās uzzināja, nevairoja uzticēšanos Salanderei. Armanskis nekad to nepieminēja un neļāva nojaust, ka urķējies viņas privātajā dzīvē. Viņš tikai apslēpa savu nemieru un palielināja modrību.

Pirms dīvainais vakars bija galā, Salandere un Armanskis bija noslēguši vienošanos. Turpmāk viņa veiks izpētes uzdevumus kā ārštatniece. Viņa saņems nelielu garantētu ikmēneša samaksu neatkarīgi no tā, vai viņai būs darba uzdevumi; īsto atlīdzību viņai maksās par katru uzdevumu. Viņa varēs strādāt pilnīgi pēc sava prāta, toties apņemsies nekad nedarīt neko tādu, kas varētu sagādāt raizes Armanskim vai apkaunot Milton Security.

Armanskim tas bija praktisks risinājums, kas deva labumu gan viņam, gan firmai, gan pašai Salanderei. Viņš samazināja apgrūtinošo PI nodaļu līdz vienam pastāvīgam darbiniekam, pavecam līdzstrādniekam, kas veica pieklājīgus rutīnas darbus un apkopoja kredītinformāciju. Visus sarežģītos, šaubīgos uzdevumus viņš atstāja Salanderei un dažiem citiem ārštatniekiem, kuri - ja patiesi rastos kādas problēmas - būtībā bija firmai nepiederoši pašnodarbinātie un par kuriem Milton Security nenesa atbildību. Tā kā Armanskis Salanderi nodarbināja bieži, viņa saņēma pieklājīgu algu. Tā varētu būt ievērojami augstāka, bet viņa strādāja tikai tad, kad pati gribēja, un lika manīt, ka Armanskis var viņu atlaist, ja viņam tas nepatīk.

Armanskis pieņēma Salanderi tādu, kāda viņa bija, taču viņa nedrīkstēja tikties ar klientiem. Izņēmumi no šā likuma gadījās reti, diemžēl šīsdienas uzdevums bija tieši tāds.

Līsbeta Salandere šodien bija ģērbusies melnā T kreklā, uz kura attēlots citplanētietis ar ilkņiem un teksts I am also an alien. Viņai bija melni svārki ar skrandainu apakšmalu, nodilusi melna ādas jaciņa garumā līdz viduklim, kniežu josta, pamatīgi Doc Martens zābaki un horizontāli svītrotas zaļi sarkanas pusgarās zeķes. Viņas kosmētika bija tādā krāsu gammā, kas lika domāt, ka viņa, iespējams, ir daltoniķe. Citiem vārdiem sakot, Salandere izskatījās neparasti uzposusies.

Armanskis nopūtās un pievērsa skatienu trešajam cilvēkam telpā - konservatīvi ģērbtajam viesim ar biezajām brillēm. Advokāts Dirks Frūde, sešdesmit astoņus gadus vecs, bija uzstājis, ka vēlas personiski satikt un izvaicāt darbinieku, kurš sagatavojis ziņojumu. Armanskis centās novērst šo tikšanos ar aizbildinājumiem, ka Salandere ir saaukstējusies, aizceļojusi vai aizņemta citos darbos. Frūde vieglprātīgi atbildēja - tas nekas, nav jau nekas steidzams, viņš varot dažas dienas pagaidīt. Armanskis klusībā lādējās, bet nebija citas izejas kā savest viņus kopā, un tagad advokāts Frūde sēdēja un, piemiedzis acis, blenza uz Līsbetu Salanderi ar neslēptu apbrīnu. Salandere blieza pretī ar sejas izteiksmi, kas neliecināja par pārāk siltām jūtām.

Armanskis vēlreiz nopūtās un palūkojās uz mapi ar uzrakstu KĀRLS MĪKAELS BLUMKVISTS, ko Salandere bija nolikusi uz viņa rakstāmgalda. Vārdam sekoja personas kods, glīti uzdrukāts uz vāciņa. Viņš skaļi izlasīja vārdu. Advokāts Frūde pamodās no transa un pievērsa skatienu Armanskim.

“Ko jūs varat pastāstīt par Mīkaelu Blumkvistu?” viņš jautāja.

“Šo ziņojumu ir sagatavojusi Salanderes jaunkundze.” Armanskis mirkli vilcinājās, bet tad turpināja, iecerētā sazvērnieciskā smaida vietā izspiedis bezpalīdzīgi vainīgu. “Neļaujiet, lai jūs samulsina viņas jaunība. Viņa ir mūsu labākā pētniece.”

“Par to esmu drošs,” Frūde atbildēja sausā tonī, kas lika nojaust pretējo. “Pastāstiet, ko viņa atradusi.”

Bija acīm redzams, ka Frūdem nav ne jausmas, kā izturēties pret Līsbetu Salanderi, un viņš meklē pazīstamāku teritoriju, adresējot jautājumu Armanskim, itin kā Salandere nemaz neatrastos telpā. Salandere izmantoja izdevību un izpūta lielu košļājamās gumijas burbuli. Pirms Armanskis paspēja atbildēt, viņa vērsās pie sava priekšnieka, it kā Frūdes tur nebūtu.

“Vai vari apvaicāties klientam - viņš vēlas garo vai īso versiju?”

Advokāts Frūde tūdaļ saprata, ka iekūlies ķezā. Iestājās īss, neveikls klusuma brīdis, līdz viņš beidzot vērsās pie Līsbetas Salanderes un mēģināja labot kaitējumu, uzņemot laipni aizbild- niecisku toni.

“Es būtu pateicīgs, ja jaunkundze varētu sniegt man mutisku kopsavilkumu par saviem atradumiem.”

Salandere izskatījās kā ļauns plēsoņa, kas apsver, vai neno- garšot Dirku Frūdi pusdienās. Skatiens bija tik pārsteidzoši naid- pilns, ka Frūdem pār muguru pārskrēja aukstas tirpas. Taču nākamajā mirklī viņas seja atmaiga. Frūde brīnījās - vai viņš tikko šo skatienu būtu iztēlojies? Sākusi runāt, Salandere izklausījās pēc valsts ierēdnes.

“Ļaujiet man sākumā pateikt, ka šis nebija īpaši sarežģīts uzdevums, ja neņem vērā to, ka pats uzdevuma apraksts bija visai nenoteikts. Jūs vēlējāties par viņu uzzināt “visu, ko iespējams uzrakt”, bet nelikāt manīt, vai meklējat ko īpašu. Tāpēc ir iznākusi neliela paraugu kolekcija par viņa dzīvi. Ziņojumā ir simt deviņdesmit trīs lappuses, bet kādas simt divdesmit patiesībā ir tikai kopijas, tie ir viņa raksti vai fragmenti no rakstiem, kuros viņš pats figurējis. Blumkvists ir publiska persona, viņam ir maz noslēpumu un nav sevišķi daudz, ko slēpt.”

“Tomēr viņam ir noslēpumi?” Frūde jautāja.

“Visiem cilvēkiem ir noslēpumi,” Salandere neitrāli atbildēja. “Vajag tikai izdibināt, kādi tie ir.”

“Pastāstiet.”

“Mīkaels Blumkvists ir dzimis 1960. gada 18. janvārī, tātad viņam ir četrdesmit trīs gadi. Viņš ir dzimis Borlengē, bet nekad nav tur dzīvojis. Viņa vecākiem Kurtam un Anitai Blumkvistiem bija ap trīsdesmit pieci, kad viņiem dzima bērni, un tagad abi ir miruši. Tēvs bija iekārtu uzstādītājs un daudz braukāja apkārt. Māte, cik var spriest, vienmēr ir bijusi tikai mājsaimniece. Ģimene pārcēlās uz Stokholmu, kad Mīkaels sāka iet skolā. Viņam ir tris gadus jaunāka māsa Annika, advokāte. Viņam ir arī daži tēvoči un brālēni. Vai tu nedomā piedāvāt kafiju?”

Pēdējā replika bija domāta Armanskim, kurš steigšus atskrūvēja termosu, ko bija pasūtījis uz šo tikšanos. Viņš ar žestu deva Salanderei zīmi turpināt.

“Tātad 1966. gadā ģimene pārcēlās uz Stokholmu. Viņi dzīvoja Lilla Esingenē. Blumkvists apmeklēja pamatskolu Brommā un pēc tam ģimnāziju Kungsholmenā. Viņam bija diezgan labas atzīmes - vidēji 4,9; kopijas atrodamas mapē. Ģimnāzijas laikā viņš nodarbojās ar mūziku un spēlēja basģitāru rokgrupā ar nosaukumu Bootstrap, tā pat izdeva singlu, ko 1979. gada vasarā atskaņoja pa radio. Pēc ģimnāzijas Blumkvists strādāja par biļešu kontrolieri metro, sapelnīja naudu un devās uz ārzemēm. Viņš bija projām vienu gadu, un šķiet, ka lielākoties ir klīdis pa Āziju - Indiju, Taizemi un vienu loku lejā līdz Austrālijai. Divdesmit viena gada vecumā Blumkvists sāka studēt žurnālistiku, bet pārtrauca studijas pēc pirmā kursa, lai dienētu armijā Kirunā. Tā bija kaut kāda mačo vienība, un tur viņš ieguva 10-9-9, kas ir augsts vērtējums. Pēc armijas viņš pabeidza žurnālistus un kopš tā laika strādā. Cik detalizēti man stāstīt?”

“Stāstiet, kas jums šķiet svarīgs.”

“Labi. Viņš mazliet atgādina prātīgāko no trīs sivēntiņiem. Līdz šai dienai ir bijis veiksmīgs žurnālists. Astoņdesmitajos gados Blumkvists galvenokārt aizstāja citus reportierus, sākumā provinces presē, bet pēc tam Stokholmā. Tur ir saraksts. Viņš kļuva slavens ar stāstu par Lāča bandu - to laupītāju bandu, kuru viņš identificēja.”

“Kalle Blumkvists.”

“Viņš necieš šo iesauku, kas ir saprotams. Ja kāds mani avīzes rakstā nosauktu par Pepiju Garzeķi, viņš dabūtu pa muti.” Meitene uzmeta tumšu skatienu Armanskim, un viņš norīstījās. Armanskis vairākkārt domās bija salīdzinājis Līsbetu Salanderi tieši ar Pepiju Garzeķi un pateicās savam saprātam, ka nekad nav šādi pajokojis. Ar rādītājpirkstu viņš pamāja, lai meitene turpina.

“Kāds avots atklāj, ka līdz tam brīdim Blumkvists ir vēlējies kļūt par kriminālreportieri - un aizstājis kriminālreportieri vakara avīzē -, tomēr slavens viņš kļuva, darbojoties politikas un ekonomikas lauciņā. Lielākoties Blumkvists ir strādājis ārštatā, viņam ir bijis tikai viens pastāvīgs darbs kādā vakara avīzē astoņdesmito gadu beigās. Viņš to pameta 1990. gadā, kad iesaistījās mēneša žurnāla Millennium veidošanā. Sākumā žurnāls bija pilnīgs autsaiders, un tam trūka spēcīgas izdevniecības, kas varētu to pasargāt. Metiens ir pieaudzis un šodien sasniedz divdesmit vienu tūkstoti eksemplāru. Redakcija atrodas Jētgātanā tikai dažus kvartālus no šejienes.”

“Kreiso žurnāls.”

“Atkarībā no tā, ko saprot ar jēdzienu “kreisie”. Millennium laikam pieņemts uzskatīt par sabiedriski kritisku žurnālu, turpretim anarhisti droši vien spriež, ka tā ir mietpilsoniska lapele Arēna vai Ordfront stilā, savukārt Mēreno studentu apvienība, visticamāk, domā, ka redakcijā sēž boļševiki. Itin nekas nenorāda, ka Blumkvists jebkad būtu bijis politiski aktīvs, viņš pat nav piedalījies kreisajā vilnī ģimnāzijas laikā. Mācīdamies žurnālistu skolā, viņš dzīvoja ar meiteni, kas tolaik aktīvi darbojās sindikālistu kustībā un šodien riksdagā ir kreiso partijas deputāte. Šķiet, kreisuma zīmogs radies galvenokārt tāpēc, ka ekonomikas žurnālista darbā viņš specializējās atmaskojošu reportāžu rakstīšanā par korupciju un šaubīgām afērām biznesa pasaulē. Blumkvists ir sarakstījis dažus iznīcinošus direktoru un politiķu portretējumus - noteikti pelnītus izraisot dažu labu atkāpšanos no amata un juridiskas sekas. Visplašāk zināmā bija Arborg afēra, kuras dēļ kāds labējais politiķis bija spiests atkāpties no amata, bet kāds bijušais bankas filiāles pārvaldnieks saņēma viena gada cietumsodu par līdzekļu piesavināšanos. Norādīšanu uz noziegumu diezin vai varētu uzskatīt par kreisuma izpausmi.”

“Es saprotu, ko jūs domājat. Kas vēl?”

“Viņš ir uzrakstījis divas grāmatas. Vienu grāmatu par Arborg afēru, bet otru, ar nosaukumu Tempļa bruņinieki, par ekonomisko žurnālistiku, tā iznāca pirms trim gadiem. Neesmu grāmatu lasījusi, bet, spriežot pēc recenzijām, tā ir bijusi kontroversiāla. Tā raisīja daudz debašu medijos.”

“Nauda?” Frūde jautāja.

“Viņš nav bagāts, taču arī badu necieš. Ienākumu deklarācijas pievienotas ziņojumam. Blumkvistam bankā ir aptuveni divsimt piecdesmit tūkstoši kronu, izvietotas gan pensijas uzkrājumā, gan fondos. Viņam ir konts ar aptuveni simt tūkstošiem kronu, ko viņš izmanto tekošajiem izdevumiem, ceļojumiem un tamlīdzīgi. Viņam pieder izmaksāts kooperatīvais dzīvoklis - sešdesmit pieci kvadrātmetri Bellmansgātanā -, un nav ne kredītu, ne parādu.” Salandere pacēla pirkstu.

“Viņam ir vēl kāds aktīvs - īpašums Sandhamnā. Tā ir trīsdesmit kvadrātmetru liela būdiņa, kas pārbūvēta par vasarnīcu un atrodas pie ūdens, vispievilcīgākajā šēru salas vietā. To acīmredzot nopircis viņa tēvocis četrdesmitajos gados, kad tas vēl bija iespējams parastajiem mirstīgajiem, un pēdīgi namiņu mantojumā saņēma Blumkvists. Mantojumu sadalīja tā, ka viņa māsa saņēma vecāku dzīvokli Lilla Esingenē, bet Mīkaels Blumkvists dabūja namiņu. Nezinu, cik tas varētu būt vērts šodien - noteikti vairākus miljonus taču šķiet, ka viņš nevēlas to pārdot un diezgan bieži uzturas Sandhamnā.”

“Ienākumi?”

“Viņš ir Millennium līdzīpašnieks, bet algā katru mēnesi saņem tikai ap divpadsmit tūkstošiem. Pārējo nopelna kā ārštatnieks - galīgā summa atšķiras. Pirms trim gadiem bija visveiksmīgākais periods, kad viņu nolīga vairāki mediji un viņš nopelnīja gandrīz četrsimt piecdesmit tūkstošus. Pagājušā gadā viņš saņēma tikai simt divdesmit tūkstošus par līgumdarbiem.”

“Tagad viņam būs jāsamaksā simt piecdesmit tūkstošu kompensācija, honorārs advokātam un viss pārējais,” Frūde konstatēja. “Var izteikt minējumu, ka gala summa būs diezgan augsta, turklāt viņš zaudēs ienākumus, jo viņam jāizcieš cietumsods.” “Tas nozīmē, ka viņš paliks bez graša,” Salandere piezīmēja. “Vai viņš ir godīgs?” Dirks Frūde jautāja.

“Tas ir viņa uzticības kapitāls. Blumkvists uzstājas kā morāles sargs darījumu pasaulē, un viņu bieži aicina komentēt dažādus tematus televīzijā.”

“Ņemot vērā šīsdienas spriedumu, pēc šā kapitāla laikam nebūs īpaši liela pieprasījuma,” Dirks Frūde domīgi sacīja.

“Negribu apgalvot, ka zinu, tieši kādas prasības tiek uzstādītas žurnālistam, bet pēc šā trieciena varētu paiet kāds laiciņš, iekams meistardetektīvs Blumkvists saņems Lielo žurnālistikas balvu. Viņš ir sevi pamatīgi apkaunojis,” Salandere lietišķi konstatēja. “Ja drīkstu izteikt savas personiskās domas…”

Armanskis iepleta acis. Šajos gados, kamēr Līsbeta Salandere strādāja uzņēmumā, viņa izmeklēšanā ne reizi nebija izteikusi nekādas personiskas domas. Viņai bija svarīgi tikai sausi fakti.

“Mans uzdevums nebija aplūkot Vennerstrema lietu pēc būtības, tomēr es sekoju tiesas procesam, un man jāatzīst, ka patiesībā esmu pamatīgi apmulsusi. Visa šī lieta šķiet aplama, un tas nu nemaz nav… Mīkaela Blumkvista stilā - publicēt kaut ko pilnīgi safabricētu.”

Salandere pakasīja kaklu. Frūde izskatījās pacietīgs. Armanskis prātoja, vai viņš kļūdās vai ari Salandere patiesi nezina, kā īsti turpināt. Tā Salandere, kuru pazina viņš, nekad nejuta šaubas vai nedrošību. Beidzot šķita, ka viņa ir izlēmusi.

“Runājot pavisam bez protokola… es neesmu kārtīgi iedziļinājusies Vennerstrema lietā, tomēr patiesībā man šķiet, ka Kaili Blumkvistu… piedodiet, MIkaelu Blumkvistu kāds ir apmuļķojis. Domāju, ka šajā stāstā slēpjas pavisam kas cits, nevis tas, uz ko norāda spriedums.”

Tagad bija Dirka Frūdes kārta spēji saslieties apmeklētāju krēslā. Advokāts nopētīja Salanderi vērīgām acīm, un Armanskis pamanīja, ka pirmo reizi, kopš meitene sākusi runāt, pasūtītājs izrāda ko vairāk par pieklājīgu interesi. Viņš domās atzīmēja, ka Frūdi acīm redzami interesē Vennerstrema lieta. Labojums, Armanskis tūlīt nodomāja, Frūdi neinteresē Vennerstrema lieta - Frūde reaģēja uz Salanderes mājienu, ka Blumkvistu kāds apmuļķojis.

“Ko jūs ar to gribat teikt?” Frūde jautāja ar interesi balsī.

“Tie ir tikai mani pieņēmumi, bet esmu diezgan pārliecināta, ka viņu kāds piekrāpis.”

“Un kas jums liek tā domāt?”

“Itin visa Blumkvista biogrāfija liecina, ka viņš ir ļoti piesardzīgs žurnālists. Visi kontroversiālie atmaskojumi, ko viņš agrāk publicējis, ir bijuši labi dokumentēti. Es biju aizgājusi uz vienu no tiesas sēdēm paklausīties. Viņš neizteica nekādus pretargumentus, un šķita, ka viņš ir padevies bez cīņas. Tas nepavisam nesaskan ar viņa raksturu. Ja ticam tiesai, Blumkvists ir izgudrojis stāstu par Vennerstremu bez jebkādiem pierādījumiem un publicējis to kā žurnālists pašnāvnieks - bet tas gluži vienkārši nav Blumkvista stilā.”

“Kas, jūsuprāt, notika?”

“Varu tikai minēt. Blumkvists ticēja savam stāstam, bet pa ceļam kaut kas atgadījās un informācija izrādījās nepatiesa. Tas savukārt nozīmē, ka viņš uzticējās avotam vai ari kāds tīšuprāt apgādāja viņu ar kļūdainu informāciju - kas izklausās neticami samežģīti. Ir vēl cita iespēja: viņam izteica tik nopietnus draudus, ka viņš atzina savu sakāvi un ļāva pataisīt sevi par nekompetentu muļķi, nevis turpināja cīņu. Bet, kā jau teicu, tie ir mani minējumi.”

Kad Salandere grasījās turpināt ziņojumu, Dirks Frūde pacēla roku. Viņš brīdi sēdēja klusēdams un domīgi bungāja ar pirkstiem pa roku balstu, iekams vilcinādamies vēlreiz vērsās pie viņas.

“Ja mēs vēlētos jūs nolīgt, lai izdibinātu patiesību par Vennerstrema lietu… cik liela ir iespēja, ka jūs kaut ko atradīsiet?”

“Uz to es nevaru atbildēt. Varbūt tur nav, ko atrast.”

“Bet jūs būtu ar mieru?”

Salandere paraustīja plecus. “Ne jau es to izlemju. Es strādāju pie Dragana Armanska, un viņš izlemj, kādus darbus man uzdot. Vēl svarīgi tas, kāda veida informāciju vēlaties iegūt.”

“Tad ļaujiet man sacīt tā… Es pieņemu, ka šī saruna ir konfidenciāla?”

Armanskis pamāja ar galvu.

“Es nezinu neko par šo lietu, taču nešaubīgi zinu, ka citos gadījumos Vennerstrems ir bijis negodīgs. Vennerstrema lieta ir visaugstākajā mērā ietekmējusi Mīkaela Blumkvista dzīvi, un mani interesē, vai jūsu minējumiem ir kāds pamats.”

Saruna bija pavērsusies negaidītā virzienā, un Armanskis tūdaļ kļuva modrs. Dirks Frūde vēlējās, lai Milton Security rakņātos jau pabeigtā krimināllietā, kurā Mīkaelam Blumkvistam, iespējams, bija izteikti kaut kādi nelikumīgi draudi, un Milton riskēja sadurties ar Vennerstrema advokātu impēriju. Armanski itin nemaz nepriecēja doma šādā situācijā palaist Līsbetu Salanderi kā nekontrolējamu spārnoto raķeti.

Tās nebija tikai rūpes par uzņēmumu. Salandere bija skaidri likusi noprast, ka negrib, lai Armanskis kļūtu par tādu kā nervozu patēvu, un pēc abu vienošanās viņš bija sargājies šādi uzvesties, taču iekšēji nekad nemitējās par meiteni uztraukties. Lāgiem viņš pieķēra sevi salīdzinām Salanderi ar savām meitām. Armanskis uzskatīja sevi par labu tēvu, kurš nevajadzīgi nejaucas meitu privātajā dzīvē, taču zināja, ka nekad nepieļautu, lai viņa meitas uzvedas kā Līsbeta Salandere vai dzīvo viņas dzīvi.

Savas horvāta - vai varbūt bosnieša vai armēņa - sirds dziļumos viņš nekad nebija spējis atbrīvoties no pārliecības, ka Salanderes dzīve ir ceļš pretim katastrofai. Viņa acīs Salandere piedāvājās kļūt par ideālu upuri kādam, kas vēlētu viņai ļaunu, un viņš baidījās no tā rīta, kad viņu pamodinās ziņa, ka meitenei kāds nodarījis pāri.

“Tāda izmeklēšana ir dārga,” Armanskis piesardzīgi pabiedēja, lai izdibinātu, cik nopietna ir Frūdes interese.

“Mums laikam jānosaka griesti,” Frūde lietišķi atbildēja. “Es neprasu neiespējamo, bet ir skaidrs, ka jūsu darbiniece ir lietpratēja, tieši kā jūs apgalvojāt.”

“Salandere?” Armanskis jautāja, pacēlis uzaci.

“Man nav citu iesāktu darbu.”

“Labi. Bet es vēlos, lai mēs vienojamies par darbības formu. Noklausīsimies atlikušo ziņojuma daļu.”

“Nav nekā daudz, tikai detaļas no privātās dzīves. 1986. gadā viņš apprecējās ar sievieti, vārdā Monika Abrahamsone, un tajā pašā gadā viņiem piedzima meita Pemilla. Tagad viņai ir sešpadsmit gadu. Laulība nebija ilga, viņi izšķīrās 1991. gadā. Abrahamsone ir precējusies otrreiz, bet ir skaidrs, ka viņiem ir labas attiecības. Meita dzīvo pie mātes un nesatiek Blumkvistu pārāk bieži.”

Frūde palūdza papildporciju no termosa un atkal pagriezās pret Salanderi.

“Sākumā jūs norādījāt, ka visiem cilvēkiem ir noslēpumi. Vai esat atradusi tādus?”

“Es ar to domāju, ka visiem cilvēkiem ir lietas, ko viņi uzskata par privātām un ar ko gluži neplātās. Blumkvists acīm redzami patīk sievietēm. Viņam ir bijuši vairāki romāni un ļoti daudz gadījuma sakaru. īsi sakot - viņam ir bagātīga seksuālā dzīve. Tomēr viena sieviete viņa dzīvē ir jau daudzus gadus, un tās ir diezgan neparastas attiecības.”

“Kādā ziņā?”

“Viņam ir seksuālas attiecības ar Ēriku Bergeri, Millennium galveno redaktori; viņa nāk no augstākajām aprindām, māte zviedriete, tēvs beļģis, kas dzīvo Zviedrijā. Bergere un Blumkvists ir pazīstami jau no žurnālistikas studijām, un kopš tā laika viņiem ik pa brīdim ir attiecības.”

“Tas laikam nav īpaši neparasti,” Frūde piezīmēja.

“Nē, protams. Bet Ērika Bergere ir precējusies ar mākslinieku Grēgeru Bekmanu - pusslavenību, kas veidojis daudz šausmīgu darbu publiskām telpām.”

“Tātad, citiem vārdiem sakot, viņa ir neuzticīga.”

“Nē. Bekmans zina par viņu attiecībām. Tas ir mēnage ā trois, ko acīm redzami pieņem visas iesaistītās puses. Reizēm viņa nakšņo pie Blumkvista un reizēm pie sava vīra. Nezinu, kā īsti tas darbojas, tomēr, visticamāk, tieši šā iemesla dēļ izjuka Blumkvista un Abrahamsones laulība.”

3.     NODALA

Piektdiena, 20. decembris - sestdiena, 21. decembris

Ērika Bergere uzrauca uzacis, kad vēlu pēcpusdienā redakcijā ienāca acīm redzami nosalis Mīkaels Blumkvists. Millennium redakcija atradās Jētgātanas vidū, vienu biroja stāvu virs Green- peace. Patiesībā īre žurnālam bija mazliet par augstu, taču Ērika, Mīkaels un Kristers bija vienisprātis, ka šīs telpas jāpatur.

Ērika pašķielēja uz sienas pulksteni. Bija desmit pāri pieciem, pār Stokholmu jau sen nolaidusies tumsa. Viņa bija gaidījusi Mī- kaelu atgriežamies ap pusdienlaiku.

“Piedod,” viņš sacīja, pirms Ērika bija paspējusi ko bilst. “Es aizsēdējos pie sprieduma, un man negribējās runāt. Devos garā pastaigā un domāju.”

“Es dzirdēju par spriedumu pa radio. Zvanīja tā tur no TV4 un gribēja manu komentāru.”

“Ko tu teici?”

“Aptuveni to, par ko vienojāmies, - pirms izteiksimies, mums kārtīgi jāiepazīstas ar spriedumu. Tātad nepateicu neko. Un palieku pie sava viedokļa - tā ir aplama stratēģija. Mēs izskatīsimies vāji un zaudēsim mediju atbalstu. Noteikti varam gaidīt, ka šovakar kaut kas būs televīzijā.”

Blumkvists pamāja ar galvu un izskatījās drūms.

“Kā tu jūties?”

Mīkaels Blumkvists paraustīja plecus un apsēdās savā iemīļotajā krēslā, kas stāvēja pie loga Ērikas kabinetā. Viņas kabinets bija spartiski iekārtots, tikai rakstāmgalds, funkcionāli grāmatu plaukti un lētas biroja mēbeles. Visas no Ikea, atskaitot divus ērtus un ekstravagantus krēslus un nelielu galdiņu, - nodeva manai audzināšanai, Ērika mēdza jokot. Brīžos, kad vēlējās tikt prom no rakstāmgalda, viņa visbiežāk apmetās vienā no krēsliem, savilkusi kājas zem sevis. Mīkaels raudzījās lejup uz Jētgātanu, kur ļaudis steidzās garām tumsā. Ziemassvētu iepirkšanās bija iegājusi finiša taisnē.

“Pieņemu, ka tas pāries,” viņš sacīja. “Bet tieši šobrīd sajūta ir tāda, it kā es būtu dabūjis pamatīgu sutu.”

“Jā, tā varētu teikt. Tas skar mūs visus. Janne Dālmans šodien aizgāja agrāk.”

“Pieņemu, ka viņš nebija sajūsmā par spriedumu.”

“Viņš gan nav tas pozitīvākais cilvēks.”

Mīkaels papurināja galvu. Janne Dālmans jau deviņus mēnešus bija Millennium redakcijas sekretārs. Viņš bija sācis strādāt, kad Vennerstrema lieta uzņēma apgriezienus, un nonācis redakcijā krīzes laikā. Mīkaels centās atcerēties, ko viņš un Ērika bija sprieduši, kad nolēma Janni pieņemt. Janne Dālmans patiesībā bija lietpratējs, kas strādājis gan TT, gan vakara avīzēs, gan Ekot. Tomēr viņš acīmredzot nespēja burāt pret vēju. Aizvadītā gada laikā Mīkaels klusībā bieži bija nožēlojis, ka viņi pieņēmuši Dālmanu, kam piemita kaitinoša spēja redzēt visu pēc iespējas negatīvākā gaismā.

“Vai ir kāda ziņa no Kristera?” Mīkaels jautāja, nenovērsdams skatienu no ielas.

Kristers Malms bija mākslinieciskais redaktors un Millennium maketētājs, viņš kopā ar Ēriku un Mīkaelu bija Millennium īpašnieks, taču šobrīd aizceļojis uz ārzemēm kopā ar savu draugu.

“Viņš zvanīja. Lika pasveicināt.”

“Acīmredzot viņam būs jākļūst par atbildīgo izdevēju.” “Izbeidz, Mik, kā atbildīgajam izdevējam tev jārēķinās ar to, ka šad un tad dabū pa degunu. Tas ietilpst darba aprakstā.”

“Jā, tas tiesa. Bet tieši es taču uzrakstīju tekstu, ko publicēja žurnāls, kurā esmu atbildīgais izdevējs. Tad viss mainās. Tad runa ir par sliktu spriestspēju.”

Ērika Bergere juta, ka nemiers, ko viņa sevī nēsājusi visu dienu, grasās izplaukt pilnos ziedos. Pēdējās nedēļas pirms tiesas Mīkaels Blumkvists bija staigājis tumšā mākonī, taču nebija licies tik drūms un padevies kā tagad, sakāves brīdī. Ērika apgāja ap rakstāmgaldu, iesēdās viņam klēpī un aplika rokas viņam ap kaklu.

“Mīkael, paklausies! Mēs abi zinām, kā tieši tas notika. Esmu tikpat vainojama kā tu. Mums jāpārcieš vētra.”

“Nav nekādas vētras, ko pārciest. Šis spriedums nozīmē, ka man ir iešauts pakausī. Es nevaru turpmāk būt Millennium atbildīgais izdevējs. Runa ir par žurnāla uzticamību. Par kaitējuma ierobežošanu. Tu to saproti tikpat labi kā es.”

“Ja tu domā, ka es ļaušu tev vienam uzņemties vainu, tad tu šajos gados par mani nenieka neesi sapratis.”

“Es skaidri zinu, kā tu funkcionē, Rikij. Tu esi vientiesīgi lojāla pret saviem līdzstrādniekiem. Ja varētu izvēlēties, tu cīnītos ar Vennerstrema advokātiem, līdz arī tava reputācija būtu pagalam. Mums jābūt gudrākiem.”

“Un tu domā, ka tas ir gudrs plāns, - tu aiziesi no Millennium, lai izskatītos, it kā es būtu tevi izmetusi?”

“Mēs par to esam runājuši simtiem reižu. Millennium izdzīvošana tagad ir atkarīga no tevis. Kristers ir fantastisks, bet viņš ir lāga puisis, kurš pārzina fotogrāfiju un maketēšanu, taču nenieka nejēdz no cīņām ar miljardieriem. Tas nav viņa lauciņš. Man uz kādu laiku jāpazūd no Millennium kā izdevējam, reportierim un valdes loceklim, tu pārņemsi manu daļu. Vennerstrems zina, ka es zinu, ko viņš ir izdarījis, un esmu pārliecināts - kamēr es atradīšos Millennium tuvumā, viņš centīsies žurnālu iznīcināt. Mēs to nevaram atļauties.”

“Bet kāpēc neatklāt to, kas notika, - lai tur lūst vai plīst?”

“Tāpēc, ka mēs ne sūda nevaram pierādīt, un tāpēc, ka šobrīd man neviens netic. Vennerstrems uzvarēja šo raundu. Tas ir cauri. Pieliec punktu.”

“Labi, izmetīšu tevi. Ko tu iesāksi?”

“Man gluži vienkārši nepieciešama pauze. Es jūtos pilnīgi izdedzis, eju sviestā, kā to tagad sauc. Uz brīdi pievērsīšos pats sev. Tad redzēsim.”

Ērika apskāva Mīkaelu un pievilka viņa galvu sev pie krūtīm. Abi vairākas minūtes sēdēja klusēdami.

“Vai tev šovakar vajag kompāniju?” viņa jautāja.

Mīkaels Blumkvists pamāja ar galvu.

“Labi. Es jau piezvanīju Grēgeram un pateicu, ka nakšņošu pie tevis.”

Vienīgais gaismas avots istabā bija ielas laterna, kas atspoguļojās uz palodzes. Kad Ērika pēc diviem rītā iemiga, Mīkaels gulēja nomodā un pustumsā pētīja viņas profilu. Sega bija noslīdējusi līdz viduklim, un Mīkaels lūkojās uz viņas krūtīm, kas lēnām cēlās un grima. Viņš bija atslābis, un briesmīgais kamols pakrūtē bija pazudis. Tādu iespaidu uz viņu atstāja Ērika. Tā notika vienmēr. Un viņš zināja, ka arī pats tā ietekmē Ēriku.

Divdesmit gadu, viņš nodomāja. Tik ilgi viņiem ar Ēriku bija sakars. Kas attiecās uz Mīkaelu, viņi varēja turpināt mīlēties vēl divdesmit gadu. Vismaz. Viņi nekad tā nopietni nebija centušies noslēpt savas attiecības, arī tad, kad tās radīja ārkārtīgi sarežģītas situācijas saskarsmē ar citiem. Mīkaels zināja, ka par viņiem mēļo paziņu lokā un cilvēki ir neizpratnē par viņu attiecībām; viņi abi parasti sniedza mīklainas atbildes un ignorēja komentārus.

Viņi bija satikušies ballītē pie kopējiem paziņām. Gan viņš, gan Ērika studēja žurnālistiku otrajā kursā, un abiem bija pastāvīgas attiecības. Tajā vakarā viņi bija provocējuši viens otru vairāk, nekā būtu pieļaujams. Iespējams, flirts sākās kā joks - viņš nebija drošs -, taču pirms šķiršanās viņi bija apmainījušies ar tālruņa numuriem. Abi zināja, ka nonāks vienā gultā un nedēļas laikā īstenoja šo plānu aiz savu partneru mugurām.

Mīkaels bija pārliecināts, ka runa nav par mīlestību - vismaz ne par tradicionālu mīlestību, kāda noved pie kopīga mājokļa, kredītmaksājumiem, Ziemassvētku eglītēm un bērniem. Dažubrīd astoņdesmitajos gados, kad viņiem nebija jārūpējas par citām attiecībām, abi bija apsvēruši, vai neuzsākt kopdzīvi. Mīkaels to vēlējās. Taču Ērika vienmēr pēdējā brīdī atkāpās. Viņa sacīja, ka tas neizdosies un viņiem nevajadzētu riskēt sabojāt attiecības, iemīloties vienam otrā.

Abi bija vienisprātis, ka viņu attiecības ir sekss vai varbūt seksuāls neprāts, un Mīkaels bieži bija gudrojis, vai vispār būtu iespējams izjust pret kādu sievieti vēl lielāku neprātīgu iekāri, nekā viņš juta pret Ēriku. Viņi gluži vienkārši saderēja kopā. Viņu attiecības izraisīja atkarību tikpat lielā mērā kā heroīns.

Lāgiem viņi satikās tik bieži, ka jutās gluži kā pāris, citkārt starp tikšanās reizēm varēja paiet nedēļas un mēneši. Tomēr, gluži tāpat kā alkoholiķi pēc sausā perioda dodas dzērienu veikala virzienā, viņi vienmēr atgriezās viens pie otra, lai gūtu vairāk.

Tas, protams, nedarbojās. Tādas attiecības bija kā radītas sāpēm. Gan viņš, gan Ērika bija nežēlīgi atstājuši aiz sevis lauztus solījumus un attiecības - viņa paša laulība bija sabrukusi tāpēc, ka viņš nespēja turēties pa gabalu no Ērikas. Mīkaels nekad nebija melojis savai sievai Monikai par attiecībām ar Ēriku, taču bija domājis, ka tās beigsies, kad viņi apprecējās un viņiem piedzima meita, bet Ērika gandrīz vienlaikus apprecējās ar Grēgeru Bek- manu. Viņš bija tam ticējis un pirmajos laulības gados satika Ēriku tikai profesionālā sakarā. Bet tad viņi nodibināja Millennium, un dažu nedēļu laikā visi labie nodomi sabruka. Kādā vēlā vakarā viņiem bija kaislīgs sekss uz Ērikas rakstāmgalda. Sākās mokošs periods, kad Mīkaels gribēja dzīvot ģimenē un skatīties, kā aug viņa meita, bet reizē viņu neglābjami vilka pie Ērikas, it kā viņš nespētu kontrolēt savu rīcību. Ko viņš, protams, spētu, ja vien gribētu. Līsbetas Salanderes minējums bija precīzs, Monika aizgāja Mīkaela mūžīgās neuzticības dēļ.

Dīvainā kārtā šķita, ka Grēgers Bekmans pilnībā pieņem viņu sakaru. Ērika nekad nebija slēpusi savas attiecības ar Mīkaelu un bija tūlīt pastāstījusi par to atjaunošanos. Iespējams, lai tiktu ar to galā, bija nepieciešama mākslinieka dvēsele, cilvēks, kurš ir tik aizņemts ar savu jaunradi vai varbūt vienkārši ar sevi, ka nemaz nereaģē, kad sieva pārguļ ar citu vīrieti, - turklāt sadala atvaļinājumu tā, lai dažas nedēļas pavadītu pie sava mīļākā viņa vasarnīcā Sandhamnā. Mīkaelam Grēgers ne īpaši patika, un viņš nekad nebija sapratis Ērikas mīlestību. Tomēr viņš priecājās, ka Grēgers pieņem viņas spēju mīlēt divus vīriešus vienlaikus.

Turklāt viņam bija aizdomas, ka Grēgers uzlūko sievas attiecības ar Mīkaelu kā papildu asumiņu viņu pašu laulībai. Taču šo lietu viņi nekad nebija apsprieduši.

Mīkaels nespēja aizmigt un ap pulksten četriem padevās. Apsēdās virtuvē un vēlreiz izlasīja spriedumu no sākuma līdz beigām. Atskatoties pagātnē, viņš juta, ka vakaram Arholmā piemīt gandrīz kaut kas liktenīgs. Viņš nekad nebija īsti izpratis, vai Roberts Lindbergs izpaudis Vennerstrema afēru tikai tādēļ, lai pastāstītu draugam labu stāstu, vai arī patiešām vēlējies to publiskot.

Mīkaels spontāni pieķērās pirmajai iespējai, bet tikpat labi varēja būt arī tā, ka Roberts ļoti privātu vai biznesa iemeslu dēļ vēlējies nodarīt Vennerstremam kaitējumu un vienkārši izmantojis izdevību, ka uz viņa jahtas atrodas piejaucēts žurnālists. Skurbulis tomēr netraucēja Robertam stāsta izšķirīgajā mirklī pievērst Mīkaelam ciešu skatienu un piespiest viņu izrunāt maģiskos vārdus, kas nozīmēja, ka Roberts no pļāpas pārvēršas par anonīmu avotu. Līdz ar to Robertam nebija svarīgi, ko viņš stāsta, Mīkaels nekad nevarētu atklāt, ka tieši viņš ir sniedzis šo informāciju.

Tomēr viens Mīkaelam bija pilnīgi skaidrs. Ja tikšanos Arholmā bija organizējis kāds sazvērnieks nolūkā piesaistīt Mīkaela uzmanību, Roberts nebūtu varējis notēlot labāk. Taču tikšanās bija nejaušība.

Roberts neapzinājās, cik ļoti Mīkaels nicina tādus cilvēkus kā Hanss Ēriks Vennerstrems. Daudzus gadus pētījis šo jomu, Mīkaels bija pārliecināts, ka nav neviena vienīga bankas direktora vai slavena uzņēmuma vadītāja, kurš nebūtu arī nelietis.

Mīkaels nekad nebija dzirdējis par Līsbetu Salanderi un bija laimīgā neziņā par viņas atskaiti šajā rītā, taču, ja būtu to klausījies, tad apstiprinoši mātu ar galvu pie Salanderes apgalvojuma, ka viņa izteiktā nepatika pret aprēķinātājiem nav politiska kreisā radikālisma izpausme. Mīkaelam politika nebija gluži vienaldzīga, taču politiskos “ismus” viņš vēroja ar lielu neuzticību. Vienīgajās parlamenta vēlēšanās, kur bija piedalījies 1982. gadā, viņš bez pārliecības nobalsoja par sociāldemokrātiem gluži vienkārši tāpēc, ka viņa acīs nekas nevarēja būt ļaunāk par vēl trim gadiem, kuros Jesta Būmans būtu finanšu ministrs, bet Tūrbjērns Feldīns vai varbūt Ola Ullstens - premjerministrs. Tāpēc viņš bez liela entuziasma nobalsoja par Ūlofu Palmi, taču dabūja premjerministra slepkavību, Bofors un Ebi Kārlsonu.

Mīkaela nicinājumu pret finanšu jomas žurnālistiem, pēc viņa paša domām, bija radījis kaut kas tik naivs kā morāle. Viņa acīs vienādojums bija vienkāršs. Bankas direktors, kas izšķiedis simtiem miljonu neprātīgās spekulācijās, nevar saglabāt savu amatu. Uzņēmuma vadītājs, kas rīkojas ar fiktīvām firmām, ir ietupināms. Namīpašnieks, kas piespiež jauniešus maksāt nelegālu īri par vienistabas dzīvoklīti ar sauso ateju, ir jāatmasko un jāizsmej.

Mīkaels Blumkvists uzskatīja, ka ekonomikas žurnālistu uzdevums ir pētīt un atmaskot finanšu haizivis, kas rada procentlikmju krīzes un spekulējot paspēlē sīko noguldītāju kapitālu neprātīgos dot.com mudžekļos. Viņš uzskatīja, ka žurnālista pienākums ir pētīt uzņēmumu vadītājus ar tādu pašu nežēlīgu cītību, kā politikas reportieri vēro ministru un riksdaga deputātu vismazāko sānsoli. Nevienam politiskajam žurnālistam nekad neienāktu prātā piešķirt partijas līderim ikonas statusu, un Mīkaels nekādi nespēja aptvert, kāpēc tik daudzi ekonomikas žurnālisti valsts svarīgākajos plašsaziņas līdzekļos izturas pret viduvējiem finanšu kucēniem kā pret rokzvaigznēm.

Diezgan stūrgalvīgā nostāja atkal un atkal bija sagādājusi Mīkaelam skaļus konfliktus ar kolēģiem ekonomikas žurnālistu lauciņā, savukārt Viljams Borgs bija kļuvis par viņa nesamierināmo ienaidnieku. Mīkaels pats bija uzprasījies, kritizēdams kolēģus par to, ka tie nodod savu misiju un pakalpo finanšu kucēniem. Sabiedrības kritiķa loma patiešām bija piešķīrusi Mīkaelam zināmu statusu un pārvērtusi viņu par neērtu viesi uz TV studiju dīvāniem - tieši viņu lūdza komentēt, ja kādu direktoru pieķēra ar miljardus vērtu zelta izpletni, - taču tā bija sagādājusi viņam arī uzticamu pulciņu niknu ienaidnieku.

Mīkaelam nebija grūti iztēloties, ka šajā vakarā dažās redakcijās atkorķē šampanieša pudeles.

Ērikai bija tieši tāda pati attieksme pret žurnālista lomu, un viņi abi jau studiju laikā bija izklaidējušies, fantazējot par žurnālu ar šādu profilu.

Ērika bija labākā priekšniece, kādu Mīkaels varētu iztēloties. Viņa bija laba organizatore ar sirsnīgu un paļāvīgu attieksmi pret darbiniekiem, bet nebaidījās arī no konfrontācijas un vajadzības gadījumā varēja stipri iedzelt. Kas vissvarīgākais - viņai piemita ārkārtīgi smalka izjūta, pieņemot lēmumu par nākamā numura saturu. Abu viedokļi bieži atšķīrās, un viņi mēdza dedzīgi strīdēties, tomēr nesatricināmi paļāvās viens uz otru un kopā bija neuzvarama komanda. Mīkaels bija melnstrādnieks, kas sadabūja stāstu, Ērika to iesaiņoja un pārdeva.

Millennium bija viņu kopīgais bērns, taču nebūtu īstenojies bez Ērikas spējas atrast finansējumu. Viņi bija strādniekpuisis un augstākās sabiedrības meitene lieliskā apvienojumā. Ērika bija bagāta mantiniece. Viņa pati bija ieguldījusi pamatsummu un pierunājusi gan savu tēvu, gan paziņas ieguldīt projektā ievērojamus līdzekļus.

Mīkaels bieži bija prātojis, kāpēc Ērika iesaistījusies Millennium. Viņa, protams, bija līdzīpašniece - turklāt lielākās daļas īpašniece - un galvenā redaktore pašas žurnālam, kas dāvāja gan prestižu, gan publicistisku brīvību, kādu viņa diezin vai sasniegtu citā darbavietā. Atšķirībā no Mīkaela, pēc studijām viņa bija pievērsusies televīzijai. Ērika bija drosmīga, ekrānā izskatījās neparasti labi un spēja izcelties starp konkurentiem. Turpinot darbu televīzijā, viņa, bez šaubām, būtu ieguvusi krietni labāk atalgotu vadītājas posteni kādā kanālā. Tomēr viņa apzināti izvēlējās aiziet un pievērsties Millennium, augsta riska projektam, kas aizsākās šaurā un noplukušā pagrabtelpā Midsommarkransenā, bet bija pietiekami veiksmīgs, lai deviņdesmito sākumā pārceltos uz plašākām un patīkamākām telpām Jētgātanā Sēdermalmā.

Ērika bija pierunājusi ari Kristeru Malmu kļūt par žurnāla līdzīpašnieku, Malms bija publicitāti mīloša geju slavenība, viņš reizēm kopā ar savu draugu izrādījās žurnālu reportāžās un bieži bija redzams bulvārziņu lapās. Mediju interesi piesaistīja viņa attiecības ar Arnoldu Magnusonu, sauktu par Arni, aktieri, kas spēlējis Drāmas teātrī, bet īstu slavu ieguvis tikai tad, kad nospēlējis pats sevi realitātes šovā. Pēc tam Kristers un Arne kļuva par mediju seriālu.

Trīsdesmit sešu gadu vecumā Kristers Malms bija pieprasīts fotogrāfs un mākslinieks, kas piešķīra Millennium modernu un pievilcīgu grafisku veidolu. Viņam bija pašam sava firma ar biroju, kas atradās vienā stāvā ar Millennium, un viņš strādāja pie maketa nepilnu slodzi - vienu nedēļu mēnesi.

Vēl Millennium bija divi pilnas slodzes darbinieki, viens pastāvīgais praktikants un trīs cilvēki uz nepilnu slodzi. Žurnāla bilance patiesībā allaž bija mīnusos, taču tas bija prestižs izdevums un līdzstrādnieki mīlēja savu darbu.

Millennium nebija ienesīgs uzņēmums, tomēr sedza savus tēriņus, un tam pastāvīgi pieauga gan metiens, gan ienākumi no reklāmām. Līdz pat šim brīdim žurnālam bija nekaunīga un uzticama patiesības paudēja tēls.

Tagad šī situācija, visticamāk, mainīsies. Mīkaels pārlasīja īso ziņojumu presei, kuru abi ar Ēriku šajā vakarā bija sacerējuši un kurš ātri pārvērtās par TT ziņu aģentūras telegrammu, kas jau bija lasāma Aftonbladet mājaslapā.

NOTIESĀTS REPORTIERIS PAMET MILLENNIUM

Stokholma (TT). Žurnālists Mīkaels Blumkvists pamet atbildīgā izdevēja posteni žurnālā Millennium, atklāj galvenā redaktore un izdevuma īpašniece Ērika Bergere.

Mīkaels Blumkvists pamet Millennium pēc paša vēlēšanās. Viņš ir noguris no pēdējā laika dramatiskajiem notikumiem, un viņam nepieciešams atpūsties, saka Ērika Bergere, pārņemdama atbildīgā izdevēja posteni.

Mīkaels Blumkvists 1990. gadā bija viens no žurnāla Millennium dibinātājiem. Ērika Bergere nedomā, ka tā sauktā Vennerstrema lieta ietekmēs žurnāla nākotni.

Nākammēnes žurnāls iznāks, kā ierasts, saka Ērika Bergere. Mīkaels Blumkvists ir spēlējis nozīmīgu lomu žurnāla attīstībā, bet tagad mēs pāršķiram jaunu lappusi.

Ērika Bergere atklāj, ka viņa uzskata Vennerstrema lietu par vairāku nelaimīgu apstākļu sakritību. Viņa izsaka nožēlu, ka Hanss Ēriks Vennerstrems bijis spiests piedzīvot nepatīkamus brīžus. Mīkaels Blumkvists šobrīd nav sasniedzams komentāriem.

“Tas man šķiet šausmīgi,” Ērika sacīja, kad viņi nosūtīja paziņojumu presei. “Lielākā daļa izdarīs secinājumu, ka tu esi nekompetents muļķis, bet es - aukstasinīga draņķe, kas izmanto izdevību iešaut tev pakausī.”

“Ņemot vērā visu, ko par mums jau baumo, tagad draugu lokam vismaz būs kas jauns, par ko patenkot,” Mīkaels mēģināja pajokot. Ērika nemaz nejutās uzjautrināta.

“Man nav plāna B, bet es domāju, ka mēs pieļaujam kļūdu.” “Tas ir vienīgais risinājums,” Mīkaels atbildēja. “Ja žurnāls sabruks, visas pūles būs bezjēdzīgas. Tu zini, ka mēs jau esam zaudējuši lielus ienākumus. Starp citu, kā ir ar to IT uzņēmumu?” Ērika nopūtās. “Ak jā, šorīt viņi paziņoja, ka neievietos reklāmu janvāra numurā.”

“Un Vennerstremam tur pieder akcijas ar balsstiesībām. Tā nav sagadīšanās.”

“Nē, bet mēs varam sadabūt jaunus reklāmdevējus. Varbūt Vennerstrems ir finanšu moguls, bet viņam nepieder visa pasaule, un arī mums ir sakari.”

Mīkaels aplika Ērikai roku un pievilka viņu sev klāt.

“Kādu dienu mēs Hansu Ēriku Vennerstremu piežmiegsim tā, ka tas atbalsosies Volstrītā. Bet ne šodien. Millennium ir jāpazūd no uzmanības degpunkta. Mēs nevaram riskēt ar to, ka lasītāji pilnībā zaudē uzticību žurnālam.”

“Es to visu zinu, bet es izskatīšos pēc nolādētas maitas, savukārt tu nonāksi riebīgā situācijā, ja mēs izliksimies, ka te notikusi šķelšanās.”

“Rikij, kamēr mēs uzticamies viens otram, mums ir iespēja. Mums jāspēlē pēc intuīcijas, un tieši šobrīd ir īstais bridis atkāpties.”

Ērika negribīgi atzina, ka Mīkaela secinājumos slēpjas drūma loģika.

4.     NODALA

Pirmdiena, 23. decembris - ceturtdiena, 26. decembris

Ērika nedēļas nogalē palika pie Mīkaela. Lielākoties viņi pameta gultu vien tādēļ, lai aizietu uz tualeti vai pagatavotu ēdienu, taču nepavadīja laiku tikai mīlējoties, viņi arī stundām ilgi gulēja ar galvu katrs uz savu pusi un apsprieda nākotni, salīdzināja sekas, iespējas un izredzes. Kad uzausa pirmdienas rīts, bija pienākusi pēdējā diena pirms Ziemassvētkiem, Ērika noskūpstīja viņu uz atvadām - until the next time - un devās mājās pie vīra.

Mīkaels aizvadīja pirmdienu, mazgājot traukus un uzkopjot dzīvokli, bet pēc tam aizgāja uz redakciju, lai savāktu savas mantas. Viņš ne mirkli nedomāja saraut saites ar žurnālu, taču pēdīgi bija pārliecinājis Ēriku, ka šobrīd ir svarīgi atdalīt Mīkaelu Blumkvistu no žurnāla Millennium. Pagaidām viņš domāja strādāt mājās, savā dzīvoklī Bellmansgātanā.

Redakcijā viņš bija viens. Tā bija slēgta uz Ziemassvētku brīvdienām, un visi darbinieki izbraukuši. Kad iezvanījās telefons, viņš kārtoja dokumentus un grāmatas kartona kastē.

“Es meklēju Mīkaelu Blumkvistu,” otrā galā sacīja cerību pilna, bet nepazīstama balss.

“Es klausos.”

“Piedodiet, ka traucēju pašā svētku priekšvakarā. Mans vārds ir Dirks Frūde.” Mīkaels automātiski pierakstīja vārdu un laiku. “Esmu advokāts un pārstāvu klientu, kas ļoti vēlētos ar jums parunāt.”

“Nu tad lai klients piezvana.”

“Es domāju, viņš vēlas satikt jūs personiski.”

“Labi, piesakiet tikšanos un atsūtiet viņu uz biroju. Bet pasteidzieties, es šobrīd jau tukšoju rakstāmgaldu.”

“Mans klients ļoti vēlētos, lai jūs viņu apciemojat. Viņš dzīvo Hēdestadē - tās ir tikai trīs stundas ar vilcienu.”

Mīkaels pārstāja šķirot papīrus. Masu mediji piesaista visju- kušākos cilvēkus, kuri zvana, lai dotu visabsurdākos mājienus. Ikviena žurnāla redakcija pasaulē tiekas ar ufologiem, grafologiem, scientologiem, paranoiķiem un visdažādākajiem sazvērestību teorētiķiem.

Mīkaels reiz bija klausījies lekciju, ko rakstnieks Kāris Aivars Nilsons lasīja Strādnieku izglītības biedrības namā saistībā ar premjerministra Ūlofa Palmes slepkavības gadadienu. Priekšlasījums bija pilnīgi nopietns, un publikā sēdēja Lennarts Būdstrems un citi seni Palmes draugi. Taču bija ieradušies arī pārsteidzoši daudzi privātdetektīvi. Viena no tiem bija sieviete ap četrdesmit, kura jautājumiem atvēlētajā laikā satvēra mikrofonu un pieklusināja balsi līdz tikko dzirdamam čukstam. Jau tas vien pareģoja interesantu notikumu attīstību, un neviens nejutās īpaši izbrīnīts, kad sieviete paziņoja: “Es zinu, kurš nogalināja Ūlofu Palmi.” No skatuves mazliet ironiski atskanēja: ja jau sievietei pieejama tik satriecoša informācija, tad būtu ļoti interesanti, ja viņa savas zināšanas nodotu Palmes lietas izmeklētājiem. Sieviete ātri atbildēja tikko dzirdamā čukstā: “To es nevaru - tas ir pārāk bīstami!”

Mīkaels prātoja, vai Dirks Frūde nav vēl viens no apgarotajiem patiesības atklājējiem, kas vēlas atmaskot slepeno trakonamu, kur drošības dienests Sāpo veic smadzeņu kontroles eksperimentus.

“Es neeju mājas vizītēs,” viņš strupi atteica.

“Tādā gadījumā ceru, ka varēšu pierunāt jūs izdarīt izņēmumu. Manam klientam ir pāri par astoņdesmit, un viņam būtu pārāk grūti doties uz Stokholmu. Ja jūs uzstājat, mēs noteikti varam kaut ko noorganizēt, bet, patiesību sakot, būtu labāk, ja jūs būtu tik laipns…”

“Kas ir jūsu klients?”

“Man ir aizdomas, ka savā darbā esat dzirdējis par šo cilvēku. Henriks Vangers.”

Mīkaels pārsteigts atzvila krēslā. Henriks Vangers - kā nu viņš nebūs dzirdējis! Rūpnieks un bijušais ģenerāldirektors Vangera koncernā, kas reiz aptvēra zāģētavas, mežus, raktuves, tēraudu, metālrūpniecību, tekstilu, ražošanu un eksportu. Henriks Vangers savā laikā bija viens no patiesi lielajiem, viņu uzskatīja par godīgu senlaiku patriarhu, kas nepadodas vētrās. Viņš piederēja pie Zviedrijas ekonomikas pamatkursa, viens no vecās skolas stūrakmeņiem kopā ar tādiem vīriem kā Matss Kārlgrēns no MoDo un Hanss Vertēns no vecā Electrolux. Zviedrijas modeļa rūpniecības mugurkauls un tā tālāk.

Taču pēdējos divdesmit piecos gados Vangera koncernu, kas joprojām bija ģimenes uzņēmums, bija novājinājusi strukturāla racionalizācija, biržas krīzes, procentlikmju krīzes, Āzijas konkurence, samazināti eksporta apjomi un citas nelaimes, kas atstūma Vangera vārdu uz pēdējām rindām finanšu rādītāju sarakstā. Tagad uzņēmumu vadīja Martins Vangers, šis vārds Mīkaelam asociējās ar korpulentu vīrieti kupliem matiem, kurš reizēm pazibēja televizora ekrānā, bet kuru viņš īpaši labi nepazina. Henriks Vangers bija pazudis no uzmanības loka jau vismaz divdesmit gadu, un Mīkaels pat nezināja, vai viņš vēl ir dzīvs.

“Kāpēc Henriks Vangers vēlas mani satikt?” Tas bija pavisam dabisks jautājums.

“Es atvainojos. Esmu Henrika Vangera advokāts jau daudzu gadu garumā, bet viņam pašam jāpastāsta, ko viņš vēlas. Es varu pateikt tikai, ka Vangers vēlas apspriest darba piedāvājumu.”

“Darbu? Man nav nodoma sākt darbu Vangera uzņēmumā. Jums vajadzīgs preses sekretārs?”

“Ne gluži tādu darbu. Nezinu, kā to pateikt, bet sacīšu, ka Henriks Vangers ļoti vēlas jūs satikt un konsultēties ar jums kādā privātā jautājumā.”

“Jūs izsakāties ārkārtīgi mīklaini.”

“Lūdzu mani atvainot. Bet vai pastāv kāda iespēja pierunāt jūs apciemot Hēdestadi? Mēs, protams, apmaksāsim braucienu un samērīgu honorāru.”

“Jūs piezvanījāt diezgan nepiemērotā brīdī. Man pietiek ko… pieņemu, ka esat redzējis avīžu virsrakstus pēdējās dienās.” “Vennerstrema lieta?” Dirks Frūde otrā galā piepeši iesmējās. “Jā, tā bija diezgan uzjautrinoša. Bet, patiesību sakot, tieši prāvas saceltā ažiotāža lika Henrikam Vangeram pievērst jums uzmanību.”

“Ak tā? Un kad Henriks Vangers vēlētos, lai es viņu apmeklēju?” Mīkaels jautāja.

“Cik drīz vien iespējams. Rīt ir Ziemassvētku vakars, un es pieņemu, ka jums ir brīvdiena. Kā būtu ar Otrajiem Ziemassvētkiem? Vai pa vidu starp svētkiem?”

“Tātad steidzami. Man žēl, bet, ja es nesaņemšu nevienu konkrētu mājienu, par ko šajā vizītē būs runa…”

“Paklausieties, jūs varat būt drošs, ka ielūgums ir pilnīgi nopietns. Henriks Vangers vēlas konsultēties ar jums un ne ar vienu citu. Viņš vēlas piedāvāt līgumdarbu, ja jūs tas interesēs. Esmu tikai starpnieks. Viņam pašam jāpaskaidro, ap ko lieta grozās.” “Šī ir viena no absurdākajām sarunām, kādas man jebkad bijušas. Ļaujiet man padomāt. Kā es varu ar jums sazināties?”

Nolicis klausuli, Mīkaels palika sēžam un vēroja krāmus uz rakstāmgalda. Viņš nekādi nespēja aptvert, kāpēc Henriks Vangers vēlas viņu satikt. Mīkaelam patiesībā diez kā negribējās braukt uz Hēdestadi, taču advokātam Frūdem bija izdevies pamodināt viņa ziņkārību.

Viņš ieslēdza datoru, atvēra google.com un meklēja Vangera uzņēmumu. Rezultātu bija simtiem - Vangera koncerns bija krietni sarucis, tomēr gandrīz ik dienas tika pieminēts medijos. Mīkaels noglabāja kādu duci rakstu, kas analizēja uzņēmuma darbību, un tad pēc kārtas ierakstīja meklētājā Dirks Frūde, Henriks Vangers un Martins Vangers.

Martins Vangers bieži parādījās rakstos kā Vangera koncerna ģenerāldirektors. Advokāts Dirks Frūde turējās ēnā, viņš bija valdes loceklis Hēdestades golfa klubā un tika pieminēts saistībā ar Rotary klubu. Henriks Vangers ar vienu izņēmumu bija sastopams tikai saistībā ar tekstiem, kas izklāstīja Vangera uzņēmuma vēsturi. Tomēr vietējā avīze Hedestads-Kuriren pirms diviem gadiem bija atcerējusies bijušo rūpniecības magnātu astoņdesmit gadu jubilejā, un reportieris bija uzrakstījis īsu jubilāra portretējumu. Mīkaels izdrukāja dažus tekstus, kuros pavīdēja kaut kas saturīgs, un savāca mapē kādas piecdesmit lappuses. Pēc tam pabeidza kārtot rakstāmgaldu, sakravāja kastes un devās mājās. Viņš nezināja, kad un vai vispār atgriezīsies.

Ziemassvētku vakaru Līsbeta Salandere pavadīja Epelvīkenas \ slimnīcā Uplandes Vēsbi. Viņa bija nopirkusi Ziemassvētku dāvanas: Dior smaržūdeni un angļu Ziemassvētku kūku no Āhlens. Viņa dzēra kafiju un vēroja četrdesmit sešus gadus veco sievieti, kas neveikliem pirkstiem centās atraisīt dāvanas lentes mezglu. Salanderes skatienā pavīdēja maigums, taču viņa nekad nebeidza brīnīties par to, ka šī svešā sieviete ir viņas māte. Lai kā censtos, viņa nespēja saskatīt ne mazāko līdzību ne izskatā, ne personībā.

Pēdīgi māte mitējās pūlēties un bezpalīdzīgi lūkojās uz sainīti. Šī nebija no labajām dienām. Līsbeta Salandere pastūma uz priekšu šķēres, kas visu laiku bija gulējušas redzamā vietā uz galda, un māte piepeši atplauka, it kā būtu pamodusies.

“Tu droši vien domā, ka es esmu stulba.”

“Nē, mammu. Tu neesi stulba. Bet dzīve ir netaisna.”

“Vai esi satikusi māsu?”

“Nē, sen neesmu satikusi.”

“Viņa nekad mani neapciemo.”

“Zinu, mamm. Viņa neapciemo arī mani.

“Vai tu strādā?”

“Jā, mamm. Man iet labi.”

“Kur tu dzīvo? Es pat nezinu, kur tu dzīvo.”

“Es dzīvoju tavā vecajā dzīvoklī Lundagātanā. Jau vairākus gadus. Pārņēmu īres līgumu.”

“Vasarā es varbūt varēšu tevi apciemot.”

“Protams. Vasarā.”

Visbeidzot māte attina dāvanu un sajūsmināta apostīja pudelīti. “Paldies, Kamilla,” viņa sacīja.

“Līsbeta. Es esmu Līsbeta. Kamilla ir māsa.”

Māte izskatījās apjukusi. Līsbeta ierosināja, ka viņas varētu doties uz atpūtas telpu.

24. decembra pēcpusdienu Mīkaels Blumkvists pavadīja kopā ar savu meitu Pemillu, kas dzīvoja pie viņa bijušās sievas Monikas un viņas jaunā vīra savrupmājā Sollentūnā. Viņš bija nopircis Pernillai Ziemassvētku dāvanas; pārrunās ar Moniku viņi bija vienojušies uzdāvināt meitai iPod - mp3 formāta atskaņotāju, kas nebija daudz lielāks par sērkociņu kastīti, bet varēja ietilpināt visu Pernillas disku kolekciju. Kas bija visai krietna. Tā bija ļoti dārga dāvana.

Tēvs un meita pavadīja vienu stundu viens otra sabiedrībā viņas istabā augšstāvā. Mīkaels bija šķīries no Pernillas mātes, kad meitai bija tikai pieci gadi, un septiņu gadu vecumā viņa bija ieguvusi jaunu tēti. Nebija tā, ka Mīkaels izvairītos no kontaktiem, Pernilla bija apciemojusi viņu pāris reižu mēnesī un pavadījusi nedēļu garas brīvdienas vasarnīcā Sandhamnā. Nebija arī tā, ka Monika censtos nepieļaut šos kontaktus vai Pernillai nepatiktu tēva sabiedrība, gluži otrādi - abi visbiežāk sapratās ļoti labi. Tomēr Mīkaels galvenokārt bija ļāvis meitai noteikt, cik lielā apmērā viņa pati vēlas uzturēt sakarus, it īpaši pēc tam, kad Monika apprecējās. Pusaudža gadu sākumā sakari gandrīz pār- tūka, un tikai pēdējos divos gados Pernilla bija vēlējusies satikt viņu biežāk.

Meita bija sekojusi tiesas prāvai ar stingru pārliecību, ka ir tā, kā apgalvo Mīkaels: viņš ir nevainīgs, taču nevar to pierādīt.

Viņa stāstīja par savu draugu no ģimnāzijas paralēlklases un pārsteidza Mīkaelu, atklājot, ka kļuvusi par vietējās draudzes locekli un uzskata sevi par ticīgu. Mīkaels atturējās no komentāriem.

Mīkaelu aicināja palikt uz pusdienām, taču viņš atteicās, viņš jau esot norunājis ar māsu, ka pavadīs Ziemassvētku vakaru viņas ģimenes savrupmājā japīšu rezervātā pie Steketas.

No rīta viņš bija saņēmis arī ielūgumu svinēt Ziemassvētkus pie Ērikas un viņas vīra Saltšēbādenā. Viņš bija atteicies pārliecībā, ka Grēgera Bekmana labvēlīgajai attieksmei pret trīsstūriem ir savas robežas, un viņam nebija nekādas vēlēšanās noskaidrot, kur tieši šī robeža novilkta. Ērika iebilda, ka patiesībā jau ielūgumu izteicis viņas vīrs, un pārmeta Mīkaelam, ka viņš neuzdrošinās iesaistīties īstā trīsstūrī. Mīkaels iesmējās - Ērika zināja, ka viņš ir heteroseksuāls un ielūgums nav nopietni domāts, - taču lēmums nepavadīt Ziemassvētku vakaru savas mīļākās vīra sabiedrībā bija negrozāms.

Tāpēc viņš klauvēja pie savas māsas Annikas Blumkvistas - vīra uzvārdā Džannīni - durvīm tieši tajā brīdī, kad viņas itāļu izcelsmes vīrs, divi bērni un vesels vīra radu bataljons grieza svētku šķiņķi. Pusdienu laikā Mīkaels atbildēja uz jautājumiem par tiesas prāvu un uzklausīja dažādus labi domātus, bet pilnīgi bezjēdzīgus padomus.

Vienīgā, kas nekomentēja spriedumu, bija Mīkaela māsa - toties viņa bija vienīgā advokāte šajā telpā. Annika bija pabeigusi jurisprudences studijas un pāris gadu strādājusi par tiesu juristi un prokurora palīdzi, iekams kopā ar dažiem draugiem atvēra savu advokātu biroju Kungsholmenā. Viņa bija specializējusies ģimenes tiesībās, un, Mīkaelam īsti neaptverot, kā tas noticis, viņa mazā māsiņa bija sākusi parādīties avīžu slejās un TV diskusijās kā pazīstama feministe un sieviešu tiesību advokāte. Viņa bieži pārstāvēja sievietes, ko vajāja un apdraudēja viņu vīri vai bijušie draugi.

Kad Mīkaels palīdzēja māsai uzklāt kafijas galdu, Annika uzlika plaukstu viņam uz piedurknes un pajautāja, kā viņš jūtas. Mīkaels paskaidroja, ka jūtas pagalam sūdīgi.

“Nākamreiz nolīgsti īstu advokātu,” Annika sacīja.

“Šajā gadījumā nekas nebūtu līdzējis, lai kurš arī būtu mans advokāts.”

“Kas īsti notika?”

“Parunāsim par to citreiz, māšel.”

Annika apskāva Mīkaelu un nobučoja viņu uz vaiga, pirms abi ienesa istabā Ziemassvēku kūku un kafijas tasītes.

Ap septiņiem vakarā Mīkaels atvainojās un lūdza atļauju izmantot telefonu virtuvē. Viņš piezvanīja Dirkam Frūdem un fonā dzirdēja balsu murdoņu.

“Priecīgus Ziemassvētkus!” Frūde sveicināja. “Vai esat izlēmis?” “Man nekas nav iecerēts, un jums ir izdevies pamodināt manu ziņkārību. Es ieradīšos otrajos svētkos, ja tas der.”

“Lieliski, lieliski! Kaut jūs žinātu, cik ļoti šī ziņa mani iepriecina! Piedodiet, man ciemos ir bērni un mazbērni un es tik tikko dzirdu, ko jūs sakāt. Vai varu piezvanīt rītdien un vienoties par laiku?”

Mīkaels Blumkvists nožēloja savu lēmumu, jau pirms vakars bija galā, taču piezvanīt un atteikt likās pārāk sarežģīti, tāpēc

Otro Ziemassvētku rītā viņš sēdās vilcienā, kas devās uz ziemeļiem. Mīkaelam bija autovadītāja tiesības, bet viņš nebija papūlējies sagādāt sev auto.

Frūdem bija taisnība, tas nebija garš brauciens. Mīkaels pabrauca garām Upsālai, un pēc tam sākās mazo rūpniecības pilsētiņu retā pērļu virtene gar Norlandes krastu. Hēdestade bija viena no mazākajām, mazliet vairāk nekā stundas brauciena attālumā uz ziemeļiem no Jēvles.

Naktī uz Otrajiem Ziemassvētkiem bija stipri snidzis, taču tagad noskaidrojies, un gaiss bija ledaini auksts, kad Mīkaels izkāpa dzelzceļa stacijā. Viņš tūlīt saprata, ka ir apģērbies nepiemēroti Norlandes ziemas apstākļiem, savukārt Dirks Frūde zināja, kā viņš izskatās, tāpēc laipni notvēra viņu uz perona un ātri aizveda siltumā uz mersedesu. Hēdestadē pilnā sparā notika sniega šķūrēšana, un Frūde piesardzīgi lavierēja starp sastumtajām kupenām. Sniegs izskatījās kā eksotisks pretmets Stokholmai, gandrīz sveša pasaule. Tomēr viņš bija tikai mazliet vairāk nekā trīs stundu attālumā no Sergela laukuma. Mīkaels pašķielēja uz advokātu - stūraina seja, reti, sirmi, īsi apcirpti mati un biezas brilles uz paliela deguna.

“Pirmo reizi Hēdestadē?” Frūde apjautājās.

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Sena rūpniecības pilsēta ar ostu. Nav liela, tikai divdesmit četri tūkstoši iedzīvotāju. Bet cilvēkiem te patīk. Henriks dzīvo Hēdebi salā - tas ir tieši pie pilsētas dienvidu malas.”

“Jūs arī te dzīvojat?” Mīkaels jautāja.

“Tā ir sanācis. Es piedzimu Skonē, bet sāku strādāt pie Vangera tūlīt pēc studiju beigšanas 1962. gadā. Esmu biznesa jurists un ar gadiem kļuvu par Henrika draugu. Tagad patiesībā esmu pensijā, Henriks ir vienīgais klients, kas vēl palicis. Viņš, protams, arī ir pensionārs, un viņam mani pakalpojumi nav vajadzīgi bieži.”

“Tikai lai savāktu žurnālistus ar aptraipītu reputāciju.”

“Nenovērtējiet sevi par zemu. Jūs neesat vienīgais, kas zaudējis spēli pret Hansu Ēriku Vennerstremu.”

Mīkaels pašķielēja uz Frūdi neziņā par to, kā iztulkot šo repliku.

“Vai šim ielūgumam ir kāds sakars ar Vennerstremu?” viņš jautāja.

“Nē,” Frūde atteica. “Bet Henriks Vangers gluži nepieder Vennerstrema draugu lokam, un viņš ar interesi sekoja līdzi prāvai. Taču viņš vēlas jūs satikt pavisam citā jautājumā.”

“Par kuru jūs negribat stāstīt.”

“Tā nav mana darīšana. Mēs esam nokārtojuši tā, ka jūs varat pārnakšņot pie Henrika Vangera. Ja to nevēlaties, varam rezervēt istabu Stora viesnīcā pilsētā.”

“Mjā, es laikam došos atpakaļ uz Stokholmu ar vakara vilcienu.”

Hēdebi ceļš joprojām nebija notīrīts, un Frūde ar grūtībām stūrēja mašīnu pa sasalušajām risēm. Tur bija vecas koka apbūves puduris gar Botnijas līci. Apkārt atradās modernākas un lielākas savrupmājas. Ciems sākās uz cietzemes un pāri tiltam turpinājās paugurainā salā. Cietzemes pusē pie tilta balstiem slējās maza, balta mūra baznīca, un iepretim spīdēja veca gaismas reklāma ar tekstu Susannes Tilta kafejnīca un maiznīca. Frūde apmēram simt metru turpināja braukt taisni un tad pa kreisi iegriezās notīrītā pagalmā pie mūra ēkas. Māja bija par mazu, lai to varētu saukt par muižu, taču ievērojami lielāka par pārējo apbūvi, un tas skaidri norādīja, ka tajā dzīvo pats saimnieks.

“Tās ir Vangeru mājas,” Dirks Frūde sacīja. “Reiz te valdīja dzīvība, bet šodien mājā dzīvo tikai Henriks un saimniecības vadītāja. Viesiem istabu pietiek.”

Viņi izkāpa no mašīnas. Frūde norādīja uz ziemeļiem.

“Tradicionāli te dzīvo tas, kurš vada Vangera koncernu, bet Martins Vangers gribēja kaut ko mūsdienīgāku un uzbūvēja savrupmāju vistālāk zemesragā.”

Mīkaels lūkojās apkārt un prātoja, kāds vājprātīgs impulss bija licis viņam pieņemt advokāta Frūdes ielūgumu. Viņš nolēma atgriezties Stokholmā šajā pašā vakarā, ja tas būs iespējams. Uz ieejas durvīm veda akmens kāpnes, bet, pirms viņi tur nonāca, durvis atvērās. Mīkaels tūlīt pazina Henriku Vangeru pēc inter- netā redzētajiem attēliem.

Fotogrāfijās viņš bija izskatījies jaunāks, tomēr joprojām šķita pārsteidzoši spēcīgs astoņdesmit divu gadu vecumam; stiegrains augums, raupja, vēju appūsta seja un kupli, atpakaļ atsukāti sirmi mati, kas liecināja, ka viņa gēnos nav plikpaurības. Viņš bija ģērbies labi izgludinātās tumšās biksēs, baltā kreklā un apdilušā, brūnā ikdienas jakā. Viņam bija šauras ūsas un smalkas brilles tērauda ietvarā.

“Es esmu Henriks Vangers,” viņš sacīja. “Paldies, ka mani apciemojāt.”

“Sveiki. Tas bija pārsteidzošs ielūgums.”

“Nāciet siltumā. Esmu sakārtojis vienu viesu istabu, vai gribat atsvaidzināties? Mazliet vēlāk ēdīsim pusdienas. Šī ir Anna Nīgrēna, kas rūpējas par mani.”

Mīkaels ātri paspieda roku maza auguma sievietei ap sešdesmit, sieviete paņēma viņa mēteli un iekāra to skapī. Viņa piedāvāja Mīkaelam čības, jo grīda bija vēsa.

Mīkaels pateicās un pievērsās Henrikam Vangeram: “Neesmu drošs, ka palikšu līdz pusdienām. Tas atkarīgs no tā, kas šī ir par spēli.”

Henriks Vangers pārmija skatienu ar Dirku Frūdi. Abu vīru starpā valdīja saprašanās, ko Mīkaels nespēja iztulkot.

“Izmantošu šo bridi, lai jūs pamestu,” Dirks Frūde sacīja. “Man jābrauc mājās un jāsavalda mazbērni, iekams viņi nojaukuši māju.”

Viņš pagriezās pret Mīkaelu.

“Es dzīvoju pa labi otrpus tiltam. Jūs varat aiziet līdz turienei piecās minūtēs, tas ir aiz konditorejas, trešā māja uz ūdens pusi. Ja esmu vajadzīgs, tikai piezvaniet.”

Mīkaels izmantoja izdevību iebāzt roku žaketes kabatā un ieslēgt diktofonu. Paranoiķis? Viņam nebija ne jausmas, ko Henriks Vangers vēlas, bet pēc aizvadītā gada nepatikšanām ar Hansu Ēriku Vennerstremu viņš vēlējās precīzi dokumentēt visus dīvainos notikumus savā tuvumā, un piepešais ielūgums uz Hēdestadi noteikti piederēja pie šīs kategorijas.

Bijušais rūpnieks uz atvadām papliķēja Dirkam Frūdem pa plecu un aizvēra ārdurvis, pirms pievērsās Mīkaelam.

“Tādā gadījumā es ķeršos pie lietas. Tā nav nekāda spēle. Es gribu ar jums parunāt, bet tā būs gara saruna. Es jūs lūdzu uzklausīt, kas man šakāms, un tikai tad izlemt. Jūs esat žurnālists, un es jūs gribu nolīgt kādam uzdevumam. Anna ir uzklājusi kafijas galdu manā kabinetā augšstāvā.”

Henriks Vangers rādīja ceļu, un Mīkaels sekoja. Viņi iegāja garenā, aptuveni četrdesmit kvadrātmetru lielā kabinetā, tas atradās mājas galā. Vienu garo sienu klāja desmit metru garš grāmatplaukts no grīdas līdz griestiem, tajā bija redzams nepārspējams sajaukums: daiļliteratūra, biogrāfijas, vēstures grāmatas, uzziņu krājumi par tirdzniecību un rūpniecību un A4 formāta mapes. Grāmatas bija sakārtotas bez kādas redzamas sistēmas. Izskatījās, ka tās tiešām tiek lasītas, un Mīkaels izdarīja secinājumu, ka Henriks Vangers ir liels lasītājs. Pie pretējās garās sienas atradās tumšs ozolkoka rakstāmgalds, novietots tā, lai tas, kurš sēž pie galda, atrastos ar seju pret istabu. Pie sienas bija glezniņu kolekcija - herbarizēti ziedi pedantiskās rindās.

Pa galasienas logu Henriks Vangers varēja lūkoties uz tiltu un baznīcu. Tur atradās atpūtas stūrītis ar galdiņu, uz kura Anna bija nolikusi porcelāna servīzi, termosu, pašceptas maizītes un kūkas.

Henriks Vangers aicinoši pamāja ar roku, bet Mīkaels izlikās to nesaprotam, viņš ziņkārīgi apstaigāja istabu un nopētīja vispirms grāmatplauktu un pēc tam sienu ar glezniņām. Rakstāmgalds bija sakārtots, kaudzītē daži atsevišķi papīri. Uz galda stāvēja ierāmēta fotogrāfija, kurā redzama jauna tumšmataina meitene, skaista, bet ar šķelmīgu skatienu; jaunā dāma kļūst bīstama, Mīkaels nodomāja. Tas acīmredzot bija izbalējis iesvētību portrets, un radās iespaids, ka tas stāvējis te daudzus gadus. Mīkaels Blumkvists piepeši aptvēra, ka Henriks Vangers viņu vēro.

“Vai atceries viņu, Mīkael?” viņš jautāja.

“Atceros?” Mīkaels uzrauca uzacis.

“Jā, tu esi viņu saticis. Tu patiesībā jau esi bijis šajā istabā.”

Mīkaels paskatījās apkārt un papurināja galvu.

“Nē, kā gan lai tu atcerētos. Es pazinu tavu tēvu. Piecdesmitajos un sešdesmitajos vairākas reizes nolīgu Kurtu Blumkvistu par iekārtu uzstādītāju un tehniķi. Viņš bija apdāvināts puisis. Mēģināju viņu pierunāt, lai viņš studē un kļūst par inženieri. Tu pavadīji šeit visu sešdesmit trešā gada vasaru, kad mēs mainījām iekārtas Hēdestades papīrfabrikā. Bija grūti sameklēt mājokli tavai ģimenei, un mēs izmitinājām jūs mazajā koka namiņā otrpus ceļam. Tu vari to saskatīt pa logu.”

Henriks Vangers piegāja pie rakstāmgalda un pacēla portretu.

“Tā ir Harrieta Vangere, mana brāļa Rikarda Vangera mazmeita. Viņa tovasar tevi dažreiz pieskatīja. Tev bija divi gadi, drīz apritētu trīs. Vai varbūt jau bija trīs - es neatceros. Viņai bija divpadsmit.”

“Piedodiet, bet man nav nekādu atmiņu par to, ko jūs stāstāt.” Mīkaels pat nebija pārliecināts, ka Henriks Vangers runā patiesību.

“Es saprotu. Bet es tevi atceros. Tu skraidīji pa pagalmu, vilkdams Harrietu līdzi. Es dzirdēju tavus kliedzienus, tiklīdz tu kaut kur pakriti. Atceros, ka reiz iedevu tev rotaļlietu, dzeltenu skārda traktoru, ar kuru pats spēlējos bērnībā un kurš tev ārkārtīgi patika. Man šķiet - krāsas dēļ.”

Mīkaelam piepeši pārskrēja tirpas. Viņš atcerējās dzelteno traktoru. Kad viņš izauga, tas kā greznumlieta stāvēja uz plaukta viņa istabā.

“Atceries? Vai atceries rotaļlietu?”

“Atceros. Varbūt jūs iepriecinās ziņa, ka traktors tagad atrodas Rotaļlietu muzejā pie Marīatorjeta Stokholmā. Es to uzdāvināju muzejam, kad viņi pirms desmit gadiem meklēja oriģinālas rotaļlietas.”

“Tiešām?” Henriks Vangers sajūsmināts iesmējās. “Es tev parādīšu…”

Vecais vīrs piegāja pie grāmatplaukta un no zemākajiem plauktiem izvilka fotoalbumu. Mīkaels pamanīja, ka viņam acīm redzami ir grūti pieliekties un viņš ir spiests atbalstīties pret plauktu, lai spētu izslieties taisni. Henriks Vangers pamāja, lai Mīkaels apsēžas uz dīvāna, kamēr pats šķirstīja albumu. Viņš zināja, ko meklē, tūlīt nolika albumu uz kafijas galdiņa un norādīja uz melnbaltu momentuzņēmumu, kura apakšmalā bija manāma fotogrāfa ēna. Priekšplānā stāvēja mazs, gaišmatains zēns īsās bikšelēs, apjukušu un mazliet izbijušos seju vērdamies kamerā.

“Tas esi tu tajā vasarā. Tavi vecāki sēž uz dārza krēsliem fonā. Tava māte mazliet aizsedz Harrietu, bet zēns pa kreisi no tava tēva ir Harrietas brālis Martins Vangers, kas tagad vada Vangera koncernu.”

Mīkaelam nebija grūti pazīt savus vecākus. Māte acīm redzami bija stāvoklī - tātad māsa bija ceļā. Viņš vēroja fotogrāfiju ar dalītām jūtām, bet Henriks Vangers ielēja kafiju un pastūma tuvāk smalkmaizīšu šķīvi.

“Es zinu, ka tavs tēvs ir miris. Vai māte vēl dzīva?”

“Nē,” Mīkaels atbildēja. “Nomira pirms trim gadiem.”

“Viņa bija jauka sieviete. Es viņu labi atceros.”

“Esmu pārliecināts, ka jūs neesat ataicinājis mani, lai apspriestu senas atmiņas par maniem vecākiem.”

“Tev taisnība. Esmu vairākas dienas gatavojis savu sakāmo, bet tagad, kad tu beidzot sēdi man pretī, īsti nezinu, kā iesākt. Pieņemu, ka pirms braukšanas šurp esi šo to par mani palasījis. Tad tu zini, ka man reiz bija liela ietekme uz Zviedrijas rūpniecību un darba tirgu. Šodien esmu vecs večuks, kas droši vien drīz mirs, un varbūt nāve ir labs sākumpunkts šai sarunai.”

Mīkaels iedzēra malku melnas kafijas - uz plīts vārītas kafijas - un gudroja, kurp aizvedīs šis stāsts.

“Man sāp gūža un ir grūti doties garās pastaigās. Kādu dienu tu pats atklāsi, kā večukiem izsīkst spēki, tomēr es neesmu nedz slimīgs, nedz senils. Proti, neesmu apsēsts ar nāvi, bet esmu sasniedzis vecumu, kad jāsamierinās ar to, ka laika vairs nav daudz. Pienāk brīdis, kad gribas savilkt bilanci un nokārtot nepabeigto. Vai saproti, ko es domāju?”

Mīkaels pamāja ar galvu. Henriks Vangers runāja skaidrā un stingrā balsī, un Mīkaels jau bija izdarījis secinājumu, ka vecais nav nedz senils, nedz nesaprātīgs. “Mani vairāk moka ziņkāre, kāpēc esmu šeit,” viņš atteica.

“Es ataicināju tevi tāpēc, ka vēlos lūgt tavu palīdzību jau pieminētajā bilancē. Man ir dažas nenoskaidrotas lietas.”

“Kāpēc tieši es? Tas ir… kas liek jums domāt, ka es varētu jums palīdzēt?”

“Tāpēc, ka brīdī, kad sāku apsvērt domu par kāda nolīgšanu, tavs vārds kļuva aktuāls saistībā ar Vennerstrema lietu. Es taču zināju, kas tu esi. Un varbūt ari tāpēc, ka tu sēdēji man klēpī kā mazs knēvelis.” Viņš noraidoši pamāja ar roku. “Nē, nepārproti mani. Es nedomāju, ka tev man jāpalīdz sentimentālu iemeslu dēļ. Es tikai skaidroju, kāpēc man radās doma sazināties tieši ar tevi.”

Mikaels draudzīgi iesmējās. “Mjā, to klēpī sēdēšanu es neatceros. Bet kā jūs varējāt zināt, kas es esmu? Man liekas, tas bija sešdesmito gadu sākumā.”

“Piedod, tu mani pārproti. Jūs pārcēlāties uz Stokholmu, kad tavs tēvs kļuva par vadītāju Sarindera mehāniskajā darbnīcā. Tas bija viens no daudzajiem uzņēmumiem, kas ietilpa Vangera koncernā, un es viņam sagādāju šo darbu. Viņam nebija izglītības, bet es taču zināju, ko viņš spēj. Gadu gaitā vairākas reizes satiku tavu tēvu, kad man bija darīšanas pie Sarindera. Mēs nebijām tuvi draugi, bet allaž parunājāmies. Pēdējo reizi es viņu satiku gadu pirms viņa nāves, un tad viņš stāstīja, ka tu esi iestājies žurnālistu skolā. Ļoti lepojās ar to. Pēc tam jau tu tūlīt kļuvi slavens visā valstī saistībā ar to laupītāju bandu - Kalle Blumkvists un tā tālāk. Esmu sekojis tavām gaitām un lasījis daudzus tavus rakstus. Es patiesībā diezgan bieži lasu Millennium."

“Labi, saprotu. Bet ko tieši jūs vēlaties, lai es izdaru?”

Henriks Vangers īsu brIdi lūkojās uz savām plaukstām, pēc tam iemalkoja kafiju, it kā būtu nepieciešama maza pauze, pirms viņš beidzot varēs tuvoties savam sakāmajam.

“Mīkael, pirms sākšu, es vēlētos ar tevi vienoties. Es gribu, lai tu man izdari divus pakalpojumus. Viens ir aizbildinājums, bet otrs ir mans īstais uzdevums.”

“Par ko vienoties?”

“Es tev pastāstīšu stāstu divās daļās. Viena būs par Vangeru ģimeni. Tas ir aizbildinājums. Tas ir garš un tumšs stāsts, bet es centīšos turēties pie neizskaistinātās patiesības. Otrā stāsta daļa ir par manu īsto uzdevumu. Domāju, ka tu vietām uztversi manu stāstu kā… neprātu. Es gribu, lai tu noklausies to līdz galam - noklausies, ko es gribu, lai tu izdari, un ko es piedāvāju, - pirms pieņemsi lēmumu, vai vēlies uzņemties šo darbu vai ne.” Mīkaels nopūtās. Bija skaidrs, ka Henriks Vangers nav nodomājis īsi izklāstīt savu sakāmo un palaist viņu prom ar pēcpusdienas vilcienu. Mīkaelu mocīja stipras aizdomas - ja viņš piezvanītu Dirkam Frūdem un lūgtu aizvest uz staciju, mašīnu aukstuma dēļ nevarētu iedarbināt.

Vecais vīrs laikam bija pavadījis ilgu laiku, lauzot galvu, kā noķert viņu uz āķa. Mīkaelam bija sajūta, ka viss, kas noticis, kopš viņš ienācis šajā istabā, ir režisēta izrāde: sākotnējais pārsteigums par to, ka viņš bērnībā saticis Henriku Vangeru, vecāku fotogrāfija albumā un uzsvars uz to, ka Mīkaela tēvs un Henriks Vangers bijuši draugi, glaimi, ka vecais zina, kas ir Mīkaels Blumkvists, un ka sekojis Mīkaela karjerai gadu gaitā… tajā visā noteikti bija prāvs patiesības grauds, tomēr tā bija arī gaužām elementāra psiholoģija. Citiem vārdiem sakot, Henriks Vangers bija veikls manipulētājs ar ilggadēju pieredzi, kas gūta saskarsmē ar krietni cietākiem riekstiem slēgtās vadības telpās. Ne jau nejaušības dēļ viņš bija kļuvis par Zviedrijas vadošo rūpniecības magnātu.

Mīkaels secināja, ka Henriks Vangers vēlas, lai viņš izdara ko tādu, ko viņam droši vien nav ne mazākās vēlēšanās darīt. Atlika vienīgi izdibināt, kas tas ir, un pēc tam atteikties. Un, iespējams, pagūt uz pēcpusdienas vilcienu.

“Sorry, no deal,” Mīkaels atbildēja. Viņš paskatījās pulkstenī. “Esmu bijis šeit divdesmit minūtes. Dodu jums tieši trīsdesmit minūtes laika pastāstīt, ko jūs vēlaties. Pēc tam izsaukšu taksometru un došos mājās.”

Uz mirkli Henriks Vangers izkrita no labsirdīgā patriarha lomas, un Mīkaels ieraudzīja, kāds šis nežēlīgais rūpnieks izskatījies spēka gados, kad viņu piemeklēja neveiksmes vai viņš bija spiests pievilkt grožus spītīgiem jaunuļiem valdēs. Viņa lūpu kaktiņus sašķobīja rūgts smaids.

“Saprotu.”

“Tas ir ļoti vienkārši. Jums nav jāiet pa apkārtceļiem. Sakiet, ko jūs gribat, lai es izdaru, un es izlemšu, vai vēlos to darīt vai ne.”

“Tu domā, ja nevarēšu pierunāt tevi trīsdesmit minūtēs, tad nespēšu to ari trīsdesmit dienās?”

“Kaut kas uz to pusi.”

“Bet mans stāsts patiesībā ir garš un sarežģīts.”

“Saīsiniet un vienkāršojiet. Tā mēs, žurnālisti, darām. Divdesmit deviņas minūtes.”

Henriks Vangers pacēla roku. “Pietiks. Sapratu tevi. Pārspīlēt nav labi. Man vajag cilvēku, kas spēj veikt izpēti un kritiski domāt, bet vienlaikus ir arī godīgs. Domāju, tu tāds esi, un tie nav glaimi. Labam žurnālistam ir nepieciešamas šīs īpašības, un es ar lielu interesi izlasīju tavu grāmatu Tempļa bruņinieki. Tas tiesa, es izvēlējos tevi tāpēc, ka pazinu tavu tēvu, un tāpēc, ka zinu, kas tu esi. Ja saprotu pareizi, tu pēc Vennerstrema lietas esi atlaists no žurnāla - vai vismaz aizgājis uz paša vēlēšanos. Tas nozīmē, ka šobrīd tu nekur nestrādā, un nav vajadzīga liela attapība, lai saprastu, ka droši vien esi nonācis finansiālās grūtībās.”

“Jūs domājat, ka varat izmantot manu stāvokli?”

“Varbūt tā ir. Bet, Mīkael, - es negribu tev melot vai izgudrot nepatiesus aizbildinājumus. Tam es esmu par vecu. Ja tev nepatīk tas, ko saku, vari sūtīt mani ratā. Tad man būs jāuzmeklē kāds cits, kurš gribēs strādāt pie manis.”

“Labi, kādu darbu jūs gribat man piedāvāt?”

“Cik daudz tu zini par Vangeru ģimeni?”

Mīkaels noplātīja rokas. “Mjā, apmēram tik, cik paspēju izlasīt internetā, kopš Frūde pirmdien man piezvanīja. Jūsu laikā Vangera koncerns bija viens no Zviedrijas nozīmīgākajiem rūpniecības koncerniem, šodien uzņēmums ir ievērojami sarucis. Ģenerāldirektors ir Martins Vangers. Labi, es zinu vēl daudz ko citu, bet uz ko jūs mērķējat?”

“Martins… viņš ir labs cilvēks, taču būtībā vieglā ceja gājējs. Viņš nepavisam neder ģenerāldirektora amatam, kad koncerns piedzīvo krīzi. Viņš grib modernizāciju un specializāciju - kas ir pareizi taču viņam ir grūti izsist cauri savas idejas un vēl grūtāk tikt pie finansējuma. Pirms divdesmit pieciem gadiem Vangera koncerns bija nopietns konkurents Vallenbergu ietekmes sfērai. Mums Zviedrijā bija aptuveni četrdesmit tūkstoši darbinieku. Nodarbinātība, vakances un ienākumi visai valstij. Tagad lielākā daļa vakanču ir Korejā vai Brazīlijā. Šodien mums ir aptuveni desmit tūkstoši nodarbināto, bet pēc viena vai diviem gadiem - ja Martinam neizdosies atsperties - mums varbūt būs vairs tikai pieci tūkstoši strādnieku, galvenokārt mazās rūpnīci- ņās. Citiem vārdiem sakot - Vangeru uzņēmums pamazām nonāk vēstures mēslainē.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Pavadījis labu laiciņu pie datora, viņš pats bija nonācis pie secinājumiem, kādus šobrīd klāstīja Henriks Vangers.

“Vangera uzņēmums joprojām ir viens no Zviedrijas nedaudzajiem ģimenes uzņēmumiem, kādi trīsdesmit ģimenes locekļi ir dažādas pakāpes mazākuma akcionāri. Tas vienmēr ir bijis gan koncerna spēks, gan arī lielākais vājums.”

Henriks Vangers ieturēja teatrālu pauzi, un balss kļuva uzstājīga. “Mīkael, tu varēsi uzdot jautājumus vēlāk, bet es gribu, lai tu tici man uz vārda, kad apgalvoju, ka nicinu lielāko daļu Vangeru ģimenes locekļu. Mana ģimene lielākoties sastāv no laupītājiem, skopuļiem, visziņiem un dīkdieņiem. Es vadīju uzņēmumu trīsdesmit piecus gadus - gandrīz visu laiku iejaukts nesamierināmos strīdos ar pārējiem ģimenes locekļiem. Mani ļaunākie ienaidnieki bija tieši viņi, nevis konkurējošie uzņēmumi vai valsts.”

Viņš mirkli klusēja.

“Es sacīju, ka vēlos nolīgt tevi diviem uzdevumiem. Es gribētu, lai tu uzraksti Vangeru dzimtas hroniku vai biogrāfiju. Vienkāršības labad mēs to varam saukt par manu biogrāfiju. Tā nebūs nekāda jaukā lasāmviela, bet stāsts par naidu, ģimenes ķildām un neizmērojamu alkatību. Es nodošu tavā rīcībā visas savas dienasgrāmatas un arhīvu. Tev būs brīvi pieejamas manas slēptākās domas, un tu drīkstēsi publicēt visus mēslus, ko vien atradīsi, bez jebkādiem ierobežojumiem. Domāju, ka šis stāsts liks Šekspīram izskatīties pēc vieglas ģimenes izklaides.”

“Kāpēc?”

“Kāpēc es gribu publicēt skandalozu Vangeru dzimtas hroniku? Vai - kāds ir mans motīvs, lūdzot tevi to uzrakstīt?” “Domāju, ka abi jautājumi.”

“Atklāti sakot, man nerūp, vai šī grāmata tiks publicēta vai ne. Bet es uzskatu, ka vēsture ir jāpieraksta kaut vai tikai vienā eksemplārā, ko tu nodosi tieši Karaliskajai bibliotēkai. Es vēlos, lai mans stāsts būtu pieejams pēctečiem pēc manas nāves. Mans motīvs ir visvienkāršākais iedomājamais - atriebība.”

“Kam jūs gribat atriebties?”

“Vari man neticēt, bet es esmu centies būt godīgs, arī būdams kapitālists un rūpnieks. Es lepojos ar to, ka Henrika Vangera vārds apzīmē cilvēku, kas turējis doto vārdu un izpildījis solījumus. Es nekad neesmu spēlējis politiskas spēles. Man nekad nav bijis problēmu vest sarunas ar arodbiedrībām. Pat Tāge Erlanders savā laikā mani cienīja. Man bija svarīga ētika, es biju atbildīgs par tūkstošiem cilvēku dienišķo maizi un rūpējos par saviem darbiniekiem. Jocīgā kārtā Martinam ir tāda pati attieksme, lai gan viņš ir pavisam cita tipa cilvēks. Viņš arī ir centies rīkoties pareizi. Mums varbūt ne vienmēr ir veicies, bet visā visumā ir maz tāda, par ko es kaunētos.

Diemžēl mēs ar Martinu ģimenē laikam esam rets izņēmums,” Henriks Vangers turpināja. “Ir daudz iemeslu, kāpēc Vangeru uzņēmums šodien karājas mata galā, bet viens no svarīgākajiem ir īsredzīgā alkatība, kādu izrāda daudzi mani radinieki. Ja tu uzņemsies šo uzdevumu, es pastāstīšu, tieši kādā veidā mana dzimta ir nogremdējusi koncernu.”

Mīkaels brīdi domāja.

“Labi. Arī es jums nemelošu. Tādas grāmatas uzrakstīšanai būs nepieciešami daudzi mēneši. Man nav ne vēlēšanās, ne spēka to darīt.”

“Es domāju, ka spēšu tevi pierunāt.”

“Par to es šaubos. Bet jūs teicāt, ka vēlaties, lai izpildu divus uzdevumus. Šis tātad bija aizbildinājums. Kāds ir jūsu īstais mērķis?”

Henriks Vangers piecēlās - atkal ar grūtībām - un paņēma no rakstāmgalda Harrietas Vangeres fotogrāfiju. Viņš nolika to Mīkaelam priekšā.

“Iemesls manai vēlmei, lai tu uzraksti Vangeru dzimtas hroniku, ir tas, ka es vēlos, lai tu izpēti šos indivīdus ar žurnālista acīm. Tas tev dos alibi, lai rakņātos ģimenes vēsturē. Patiesībā es vēlos, lai tu atrisini kādu mīklu. Tas ir tavs uzdevums.”

“Mīklu?”

“Harrieta bija mana brāļa Rikarda mazmeita. Mēs bijām pieci brāļi. Rikards bija vecākais, dzimis 1907. gadā. Es biju jaunākais, dzimis 1920. gadā. Es nesaprotu, kā Dievs varēja radīt šo bērnu baru, kas…”

Uz dažām sekundēm Henriks Vangers pazaudēja pavedienu un šķita iegrimstam domās. Tad viņš vērsās pie Mīkaela ar jaunu apņēmību balsī.

“Pastāstīšu par savu brāli Rikardu Vangeru. Tas būs arī piemērs no dzimtas hronikas, ko es vēlētos, lai tu uzraksti.”

Viņš ielēja sev kafiju un piedāvāja arī Mīkaelam.

“1924. gadā, septiņpadsmit gadu vecumā, Rikards bija fanātisks nacionālists un ebreju nīdējs, tāpēc pievienojās Zviedrijas Nacionālsociālistiskajai brīvības savienībai, vienai no Zviedrijas pirmajām nacistu grupām. Vai nav fascinējoši, ka nacistiem savā propagandā vienmēr izdodas iepīt vārdu brīvība?”

Henriks Vangers paņēma vēl vienu fotoalbumu un atšķīra īsto lappusi.

“Te Rikards ir kopā ar veterinārārstu Birgeru Furugordu, kas drīz kļuva par tā sauktās Furugorda kustības vadoni, tā bija trīsdesmito gadu lielākā nacistu kustība. Taču Rikards pie viņa nepalika. Dažus gadus vēlāk viņš iestājās Zviedrijas Fašistiskajā cīņas organizācijā. Tur viņš iepazinās ar Pēru Engdālu un citiem cilvēkiem, kas ar gadiem kļuva par tautas politisko kauna traipu.”

Viņš pašķīra albumā vienu lappusi uz priekšu. Rikards Vangers formastērpā.

“1927. gadā viņš iestājās armijā - pret tēva gribu - un trīsdesmitajos gados iesaistījās lielākajā daļā valsts nacistu grupu. Kur vien eksistēja kāda slimīga konspiratīva sazvērestība, vari būt drošs, ka viņa vārds bija biedru sarakstā. 1933. gadā tika nodibināta Lindholma kustība, tas ir - Nacionālsociālistiskā strādnieku partija. Cik labi tu pārzini zviedru nacisma vēsturi?”

“Es neesmu vēsturnieks, taču šādas tādas grāmatas esmu lasījis.”

“1939. gadā sākās Otrais pasaules karš un pēc tam Somijas Ziemas karš. Liels skaits Lindholma kustības dalībnieku kļuva par Somijas brīvprātīgajiem. Rikards bija viens no tiem, tobrīd viņš bija Zviedrijas armijas kapteinis. Mans brālis krita 1940. gada februāri, neilgi pirms miera līguma ar Padomju Savienību. Viņš kļuva par nacistu kustības mocekli, un viņa vārdā nosauca kaujas grupu. Vēl šodien Rikarda Vangera nāves dienā Stokholmas kapsētā sapulcējas bariņš stulbeņu, lai viņu godinātu.”

“Skaidrs.”

“1926. gadā, kad Rikardam bija deviņpadsmit, viņš sagājās ar sievieti, vārdā Margarēta, kāda Fālunas skolotāja meitu. Viņi satikās politiskā sakarā, un šajās attiecībās 1927. gadā piedzima dēls Gotfrids. Pēc dēla piedzimšanas Rikards apprecēja Marga- rētu. Trīsdesmito gadu pirmajā pusē mans brālis nometināja savu sievu un dēlu šeit, Hēdestadē, bet pats ar savu pulku bija dislocēts Jēvlē. Brīvajā laikā viņš braukāja apkārt un sludināja nacismu. 1936. gadā Rikards smagi sastrīdējās ar tēvu, tāpēc tēvs atņēma viņam jebkādu finansiālu atbalstu. Pēc tam Rikards bija spiests tikt galā paša spēkiem. Viņš kopā ar ģimeni pārcēlās uz Stokholmu un dzīvoja samērā trūcīgi.”

“Vai viņam nebija savas naudas?”

“Viņa mantojums koncernā bija iesaldēts. Viņš nevarēja neko pārdot ārpus ģimenes. Te jāpiebilst, ka Rikards bija nežēlīgs mājas tirāns, kam nepiemita daudz labu īpašību. Viņš sita sievu un darīja pāri bērnam. Gotfrids uzauga pakļauts un iebiedēts. Kad Rikards krita, zēnam bija trīspadsmit gadu; domāju, ka tā bija Gotfrīda laimīgākā diena. Mans tēvs apžēlojās par atraitni un bērnu un uzaicināja viņus šurp uz Hēdestadi, te viņš sagādāja abiem dzīvokli un parūpējās, lai Margarētai būtu pieņemami dzīves apstākļi.

Rikards pārstāvēja ģimenes tumšo un fanātisko pusi, turpretī Gotfrids piederēja pie laiskās daļas. Kad zēnam bija astoņpadsmit, es ņēmu viņu savā gādībā - kā nekā viņš bija mana mirušā

brāļa dēls bet tev jāatceras, ka mūsu vecumu starpība nebija liela. Es biju tikai septiņus gadus vecāks. Tobrīd es jau atrados koncerna vadībā un bija skaidrs, ka pārņemšu to pēc sava tēva, savukārt Gotfridu ģimenē uztvēra gandrīz kā svešinieku.” Henriks Vangers brīdi domāja.

“Mans tēvs īsti nezināja, kā izturēties pret mazdēlu, un tieši es uzstāju, ka ir kaut kas jādara. Es devu viņam darbu koncernā. Tas bija pēc kara. Gotfrids gan centās strādāt kārtīgi, bet viņam bija grūti koncentrēties. Viņš bija draiskulis, smukulis un uzdzīvotājs, viņš patika sievietēm, un bija periodi, kad viņš pārāk daudz dzēra. Man ir grūti aprakstīt savas jūtas pret Gotfridu… viņš nebija slikts, taču nepavisam ne uzticams, jo bieži mani smagi pievīla. Ar gadiem viņš nodzērās un 1965. gadā noslīka. Tas notika šeit, Hēdebi ezera otrā galā, tur viņš bija uzcēlis vasarnīcu, kurā mēdza nozust, lai žūpotu.”

“Tātad viņš ir Harrietas un Martina tēvs?” Mīkaels jautāja un norādīja uz portretu savā priekšā uz galdiņa. Negribīgi bija jāatzīst, ka vecā vīra stāsts ir interesants.

“Pareizi. Četrdesmito gadu beigās Gorfrids satika sievieti, vārdā Izabella Kēniga, jaunu vācieti, kas bija ieradusies Zviedrijā pēc kara. Izabella tiešām bija īsta daiļava, proti - viņa bija starojoši skaista kā Grēta Garbo vai Ingrida Bergmane. Harrieta laikam bija mantojusi gēnus no Izabellas, nevis no Gotfrida. Kā redzi fotogrāfijā, viņa jau četrpadsmit gadu vecumā bija ļoti skaista.” Mīkaels un Henriks Vangers aplūkoja fotogrāfiju.

“Es turpināšu. Izabella ir dzimusi 1928. gadā un vēl ir dzīva. Kad viņai bija vienpadsmit gadu, sākās karš, un tu vari iedomāties, ko nozīmēja būt pusaudzei Berlīnē, kad bumbvedēji izmeta savas kravas. Es varu iztēloties, ka brīdī, kad meitene izkāpa uz Zviedrijas zemes, viņa jutās kā sasniegusi paradīzi zemes virsū. Diemžēl Izabellai un Gotfridam piemita pārāk daudz kopīgu netikumu, viņa bija izšķērdīga un mūžīgi uzdzīvoja, dažkārt abi ar Gotfridu izskatījās drīzāk pēc pudeles brāļiem, nevis laulātajiem draugiem. Viņa arī bieži ceļoja pa Zviedriju un ārzemēm, un viņai pilnībā trūka atbildības sajūtas. Tas, protams, ietekmēja bērnus. Martins piedzima 1948. gadā, bet Harrieta - 1950. gadā. Viņu bērnība bija haotiska, māte viņus mūždien pameta, bet tēvs grima alkoholismā.

1958. gadā es iejaucos. Tobrīd Gotfrids un Izabella dzīvoja Hēdestadē - es viņus piespiedu pārcelties uz šejieni. Mans mērs bija pilns, un es mēģināju pārraut apburto loku. Martins un Harrieta tobrīd bija vairāk vai mazāk atstāti likteņa varā.”

Henriks Vangers paskatījās pulkstenī.

“Manas trīsdesmit minūtes tūlīt beigsies, bet es jau tuvojos stāsta nobeigumam. Vai dosi man pagarinājumu?”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Turpiniet.”

“Tad īsi. Man nebija bērnu - krasā pretstatā pārējiem brāļiem un ģimenes locekļiem, kas šķita apveltīti ar muļķīgu nepieciešamību pavairot Vangeru dzimtu. Gotfrids un Izabella apmetās uz dzīvi šeit, bet laulība draudēja izjukt. Jau pēc gada Gotfrids pārcēlās uz savu vasarnīcu. Viņš tur ilgus laikposmus dzīvoja pilnīgi viens un ieradās pie Izabellas tikai tad, kad vasarnīcā kļuva par aukstu. Es pats rūpējos par Martinu un Harrietu, un daudzējādā ziņā viņi kļuva par tiem bērniem, kuru man pašam nebija.

Martins bija… patiesību sakot, viņa jaunībā bija laiks, kad es baidījos, ka viņš aizies tēva pēdās. Viņš šķita vājš, noslēgts un allaž domīgs, tomēr reizēm spēja izrādīt entuziasmu. Martinam bija sarežģīti pusaudža gadi, bet viņš labojās, kad iestājās universitātē. Viņš ir… mjā, par spīti visam, viņš ir Vangera koncerna atlieku ģenerāldirektors, ko vajadzētu uztvert kā apmierinošu atzīmi.”

“Un Harrieta?” Mīkaels jautāja.

“Harrieta kļuva par manu acuraugu. Es centos sniegt viņai drošību un pārliecību par sevi, un mēs uzticējāmies viens otram. Es uzlūkoju viņu kā paša meitu, biju viņai tuvāks par vecākiem. Saproti, Harrieta bija ļoti īpaša. Viņa bija noslēgta - tāpat kā brālis - un pusaudzes gados aizrāvās ar reliģiju, tādējādi atšķirdamās no visiem pārējiem mūsu ģimenē. Taču viņa bija ari ļoti apdāvināta un ārkārtīgi gudra. Viņai bija gan morāle, gan mugurkauls. Kad Harrietai bija četrpadsmit piecpadsmit gadu, es biju pilnīgi pārliecināts, ka viņa - pretstatā savam brālim un visiem viduvējiem radiem un brāļu bērniem - ir cilvēks, kas piemērots tam, lai kādu dienu vadītu Vangera koncernu vai vismaz spēlētu tajā nozīmīgu lomu.”

“Kas notika?”

“Mēs esam nonākuši līdz īstajam iemeslam, kāpēc gribu tevi nolīgt. Es vēlos, lai tu noskaidro, kurš no ģimenes ir nogalinājis Harrietu Vangeri un pēc tam gandrīz četrdesmit gadus centies novest mani līdz vājprātam.”

5.NODALA

Ceturtdiena, 26. decembris

Pirmo reizi, kopš Henriks Vangers iesāka savu monologu, večukam bija izdevies pārsteigt Mīkaelu nesagatavotu. Mīkaels bija spiests lūgt Vangeru atkārtot, ko viņš tikko teicis, lai būtu drošs, ka sadzirdējis pareizi. Nekas viņa lasītajos rakstos nebija norādījis uz to, ka Vangeru ģimenes kodolā izdarīta slepkavība.

“Tas notika 1966. gada 22. septembrī. Harrietai bija sešpadsmit gadu, un viņa tikko bija sākusi mācības ģimnāzijas otrajā klasē. Tā bija sestdiena un kļuva par ļaunāko dienu manā mūžā. Es tik daudzas reizes esmu pārskatījis notikumu gaitu, ka man šķiet - varu pastāstīt par katru minūti tajā dienā - par visu, atskaitot pašu svarīgāko.”

Viņš noplātīja rokas.

“Mājā bija sapulcējusies liela daļa manas dzimtas. Tās bija gadskārtējās pretīgās pusdienas, kad Vangera koncerna līdzīpašnieki sanāca kopā, lai apspriestu ģimenes lietas. Šo tradīciju savulaik bija ieviesis mans vectēvs, un visbiežāk šīs pusdienas beidzās ar vairāk vai mazāk atbaidošu balli. Tradīcija pārtrūka astoņdesmitajos gados, kad Martins pavisam vienkārši izlēma, ka visām diskusijām par uzņēmumu jānotiek regulārajās valdes sanāksmēs un sēdēs. Tas ir labākais lēmums, kādu viņš pieņēmis. Tagad ģimene nav tikusies šādā pasākumā divdesmit gadu.” “Jūs teicāt, ka Harrietu nogalināja…”

97

“Pagaidi. Ļauj man pastāstīt, kas notika. Tātad bija sestdiena. Tā bija ari svētku diena ar Bērnu dienas gājienu, ko Hēdestadē rīkoja sporta klubs. Harrieta tajā dienā bija pilsētā un vēroja gājienu kopā ar dažiem skolasbiedriem. Viņa atgriezās Hēdebi salā tūlīt pēc diviem pēcpusdienā; pusdienām bija jāsākas pulksten piecos, un viņa tur piedalītos kopā ar pārējiem dzimtas jauniešiem.”

Henriks Vangers piecēlās un piegāja pie loga. Viņš deva zīmi, lai Mīkaels pievienojas, un turpināja:

“Pulksten 14.15, dažas minūtes pēc Harrietas atgriešanās, uz tilta notika smaga avārija. Virs, vārdā Gustavs Aronsons, brālis kādam Estergordas zemniekam - Estergorda ir viensēta tālāk salā -, uzbrauca uz tilta un frontāli sadūrās ar autocisternu, kas veda uz salu mazutu. Tā ari nav noskaidrots, kā īsti šī nelaime notika - no abām pusēm ir laba redzamība bet abi brauca pārāk lielā ātrumā, un tas, kam vajadzēja kļūt par sīku negadījumu, izvērtās par katastrofu. Cisternas šoferis mēģināja izvairīties no sadursmes un acīmredzot instinktīvi pagrieza stūri. Viņš ietriecās tilta margās, mašīna apgāzās un nokrita šķērsām pāri tiltam ar cisternas pakaļgalu tālu pāri malai otrā pusē… Metāla stabs kā šķēps iedūrās cisternā, un no tās sāka plūst viegli uzliesmojošais mazuts. Pa to laiku Gustavs Aronsons sēdēja iespiests savā mašīnā un kliedza briesmīgās sāpēs. Cisternas šoferis arī bija ievainots, bet viņam izdevās izkļūt no mašīnas.

Vecais vīrs bridi apdomājās un atkal apsēdās.

“Patiesībā avārijai nebija nekāda sakara ar Harrietu. Taču tā bija nozīmīga pavisam īpašā ziņā. Sākās pilnīgs haoss, kad atsteigušies cilvēki metās palīgā. Draudēja izcelties ugunsgrēks, un tika izsludināta trauksme. Drīz ieradās policija, ātrā palīdzība, glābšanas dienests, ugunsdzēsēji, masu mediji un ziņkārīgie. Visi, protams, sapulcējās cietzemes pusē; šeit, salas pusē, mēs pielikām visas pūles, lai izvilktu Aronsonu no mašīnas, kas izrādījās ārkārtīgi grūti. Viņš bija pamatīgi iespiests un nopietni ievainots.

Mēs centāmies atbrīvot Aronsonu ar roku spēku, bet tas neizdevās. Viņu vajadzēja izgriezt vai izzāģēt. Nelaime tā, ka mēs nedrīkstējām darīt neko tādu, kas radītu dzirksteles, - mēs stāvējām mazuta peļķē pie apgāztas cisternas. Ja tā uzsprāgtu, mūsu vairs nebūtu. Turklāt pagāja ilgs laiks, iekams sagaidījām palīdzību no sauszemes puses; cisterna gulēja kā ķīlis šķērsām uz tilta, un rāpties tai pāri būtu tas pats, kas rāpties pāri bumbai.”

Mīkaelam joprojām bija sajūta, ka vecais spēlē rūpīgi iestudētu un pārdomātu izrādi ar nolūku uzkurināt viņa interesi. Viņš atzina, ka Henriks Vangers ir lielisks stāstnieks, kam piemīt spēja aizraut klausītāju, taču viņam vēl aizvien nebija ne jausmas, kur šis stāsts beigās aizvedīs.

“Būtiskais šajā avārijā ir tas, ka tilts bija slēgts visu tuvāko diennakti. Tikai vēlu svētdienas vakarā bija izdevies izsūknēt atlikušo mazutu un kļuva iespējams pacelt cisternu un atvērt tiltu. Šajās divdesmit četrās stundās Hēdebi sala praktiski bija noslēgta no ārpasaules. Uz cietzemi varēja tikt vienīgi ar ugunsdzēšanas laivu, kas vadāja cilvēkus no jahtu ostas šajā pusē uz veco zvejas ostu aiz baznīcas. Vairākas stundas laivu izmantoja glābēji - tikai diezgan vēlu sestdienas vakarā tā sāka vadāt arī privātpersonas. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Pieņemu, ka ar Harrietu šeit, salā, kaut kas notika, un aizdomās tiek turēts ierobežotais cilvēku loks, kas atradās šeit. Tāds slēgtās telpas noslēpums salas formātā?”

Henriks Vangers ironiski iesmējās.

“Mīkael, tu pat nenojaut, cik pareizi spried. Es arī esmu lasījis Dorotiju Seijersu. Tālāk seko fakti: Harrieta ieradās salā aptuveni desmit minūtes pāri diviem. Ja ieskaitām arī bērnus un neprecētos, šajā dienā salā bija ieradušies kopumā ap četrdesmit viesu. Kopā ar kalpotājiem un pastāvīgajiem iedzīvotājiem šeit vai kaut kur ap māju uzturējās sešdesmit četri cilvēki. Daži - tie, kas gatavojās te nakšņot, - tobrīd iekārtojās apkārtējās mājās vai viesu istabās.

Harrieta agrāk dzīvoja mājā pāri ceļam, bet, kā jau stāstīju, ne viņas tēvs Gotfrids, ne māte Izabella nebija gādīgi, un es redzēju, kā Harrieta mokās. Viņa nespēja koncentrēties mācībām, un 1964. gadā, kad meitenei apritēja četrpadsmit, es ļāvu viņai ievākties manā mājā. Izabellai droši vien likās patīkami atbrīvoties no atbildības par meitu. Harrieta dabūja istabu augšstāvā un nodzīvoja šeit pēdējos divus gadus. Tātad tajā dienā viņa nāca šurp. Mēs zinām, ka pagalmā viņa satika Haraldu Vangeru un pārmija ar viņu dažus vārdus - viņš ir viens no maniem vecākajiem brāļiem. Pēc tam Harrieta uzkāpa augšā, atnāca uz šo istabu un sasveicinājās ar mani. Viņa sacīja, ka gribot ar mani par kaut ko parunāt. Tieši tobrīd pie manis bija daži citi ģimenes locekļi un man nebija laika. Tomēr viņa likās tik uzstājīga, ka es apsolīju drīz nokāpt uz viņas istabu. Harrieta pamāja ar galvu un izgāja pa tām durvīm. Tā bija pēdējā reize, kad es viņu redzēju. Dažas minūtes vēlāk uz tilta notika sadursme, un avārijas radītais haoss izjauca visus tāsdienas plānus.”

“Kā viņa gāja bojā?”

“Pagaidi. Tas ir daudz sarežģītāk, un man jāstāsta hronoloģiskā secībā. Kad bija notikusi sadursme, ļaudis pameta visu un steidzās uz nelaimes vietu. Es biju… teiksim, es uzņēmos vadību un drudžaini darbojos turpmākās stundas. Mēs zinām, ka arī Harrieta atnāca uz tiltu tūlīt pēc avārijas - viņu redzēja vairāki cilvēki -, taču sprādzienbīstamības dēļ es pavēlēju atkāpties visiem, kas nepalīdz Aronsona atsvabināšanā no mašīnas. Avārijas vietā mēs palikām pieci. Tur biju es un mans brālis Haralds. Kāds puisis, vārdā Magnuss Nilsons, mans strādnieks. Zāģētavas strādnieks Sikstens Nūrdlanders, kam bija māja lejā pie zvejas ostas. Un vēl viens puisis - Jerkers Aronsons. Viņam bija tikai sešpadsmit gadu, un patiesībā man vajadzēja sūtīt viņu projām, bet viņš bija mašīnā sēdošā Aronsona brāļadēls un ar velosipēdu brauca garām ceļā uz pilsētu tikai dažas minūtes pēc avārijas.

Aptuveni 14.40 Harrieta bija šīs mājas virtuvē. Viņa izdzēra glāzi piena un parunājās ar virēju Astridu. Abas pa logu raudzījās uz burzmu pie tilta.

Pulksten 14.55 Harrieta gāja pār pagalmu. Meiteni redzēja viņas māte Izabella, taču abas nesarunājās. Dažas minūtes vēlāk Harrieta satika Oto Falku, Hēdebi mācītāju. Tolaik mācītājmāja atradās tur, kur šodien Martina Vangera savrupmāja, tātad Falks dzīvoja šajā tilta pusē. Mācītājs bija saaukstējies un avārijas brīdī gulēja; viņš bija palaidis garām dramatisko mirkli un, tikko saņēmis par to ziņu, bija ceļā uz tiltu. Harrieta viņu sveicināja un gribēja pārmīt dažus vārdus, bet viņš atvairījās un steidzās garām. Oto Falks bija pēdējais, kas redzēja viņu dzīvu.”

“Kā viņa gāja bojā?” Mīkaels atkārtoja.

“Nezinu,” Henriks Vangers atbildēja ar mokpilnu skatienu. “Tikai kaut kad ap pieciem pēcpusdienā mēs bijām izdabūjuši Āron- sonu no auto - starp citu, viņš izdzīvoja, lai gan bija smagi cietis, - un kādu brīdi pēc sešiem ugunsgrēka briesmas bija likvidētas. Sala joprojām bija atgriezta no ārpasaules, taču visi sāka nomierināties. Tikai tad, kad astoņos sēdāmies pie galda, lai ieturētu krietni novēlotas pusdienas, mēs pamanījām, ka nav Harrietas. Aizsūtīju vienu no viņas māsīcām pasaukt Harrietu no viņas istabas, bet māsīca atgriezās un teica, ka nav varējusi meiteni atrast. Es par to īpaši neraizējos, laikam nospriedu, ka viņa devusies pastaigā vai nav saņēmusi ziņu par pusdienām. Un vakarā man vajadzēja noņemties ar dažādiem ģimenes strīdiem. Tikai nākamajā rītā, kad Izabella gribēja sameklēt Harrietu, mēs aptvērām, ka neviens nezina, kur viņa ir, un neviens nav viņu redzējis kopš iepriekšējās dienas.”

Viņš noplātīja rokas.

“Kopš tās dienas Harrieta Vangere ir pazudusi bez pēdām.” “Pazudusi?” Mīkaels atbalsoja.

“Visu šo gadu laikā mēs neesam atraduši pat ne vissīkākās pēdas.”

“Bet, ja viņa ir pazudusi, jūs nevarat zināt, vai viņu kāds ir nogalinājis.”

“Saprotu tavu iebildumu. Esmu spriedis tieši tāpat. Kad cilvēks pazūd bez vēsts, ir četras iespējas. Viņš var būt pazudis brīvprātīgi un slēpties. Viņš var būt cietis nelaimes gadījumā un gājis bojā. Viņš var būt izdarījis pašnāvību. Un visbeidzot - viņš var būt cietis noziegumā. Esmu apsvēris visas šīs iespējas.”

“Tomēr jūs domājat, ka viņu kāds nogalināja. Kāpēc?” “Tāpēc, ka tas ir vienīgais saprātīgais secinājums.” Henriks Vangers pacēla pirkstu. “Sākumā es cerēju, ka viņa ir aizbēgusi. Bet, dienām ritot, mēs sapratām, ka tā tas nav. Es domāju - kā gan sešpadsmitgadīga meitene no diezgan pasargātas vides, pat ja viņa ir saprātīga, varētu tikt galā viena, paslēpties un kaut kur dzīvot, netiekot atklāta? Kur viņa ņemtu naudu? Un, ja arī viņa kaut kur dabūtu darbu, viņai vajadzētu nodokļu grāmatiņu un adresi.”

Viņš pacēla divus pirkstus.

“Mana nākamā doma, protams, bija - viņa cietusi kādā nelaimes gadījumā. Lūdzu, esi tik laipns, pieej pie rakstāmgalda un atver augšējo atvilktni. Tur ir karte.”

Mīkaels darīja, kā sacīts, un nolika karti uz kafijas galdiņa. Hēdebi salai bija neregulāra forma, tā bija aptuveni trīs kilometrus gara un platākajā vietā kādu pusotru kilometru plata. Lielu daļu salas aizņēma mežs. Apbūve koncentrējās ap tiltu un mazo ostu; salas pretējā pusē bija vienas mājas, Estergorda, no kurienes savu braucienu bija sācis nelaimīgais Aronsons.

“Atceries, ka viņa nevarēja atstāt salu,” Henriks Vangers uzsvēra. “Šeit salā jebkur var iet bojā nelaimes gadījumā. Tev var trāpīt zibens - taču tajā dienā nelija. Tevi var samīt zirgs, tu vari iekrist akā vai klinšu plaisā. Šeit noteikti ir simtiem veidu, kā nokļūt nelaimē. Esmu apdomājis lielāko daļu no tiem.”

Viņš pacēla trešo pirkstu.

“Ir kāds āķis, un tas attiecas ari uz trešo iespēju - ka meitene pretēji gaidītajam būtu laupījusi sev dzīvību. Kaut kur šajā ierobežotajā teritorijā būtu jāatrodas līķim.”

Henriks Vangers ar plaukstu uzsita pa karti.

“Nākamajās dienās pēc viņas pazušanas mēs pārķemmējām visu salu no viena gala līdz otram. Vīri izskatīja ikvienu grāvi, ikvienu pļavas stūri, klinšu plaisu un ar saknēm izgāztu koku. Mēs pārmeklējām katru ēku, skursteni, aku, klēti un bēniņus.” Vecais novērsa skatienu no Mīkaela un lūkojās tumsā aiz loga. Viņa balss kļuva klusāka un intīmāka.

“Visu rudeni es viņu meklēju, lai gan salas pārķemmēšana beidzās un ļaudis padevās. Kad nebiju aizņemts darbā, es sāku iet pastaigās pa salu. Pienāca ziema, bet mēs nebijām atraduši nekādas pēdas. Pavasarī es turpināju, līdz sapratu, ka mani meklējumi ir bezjēdzīgi. Kad pienāca vasara, es pieņēmu darbā trīs pieredzējušus mežiniekus, kas ar suņiem pārmeklēja visu vēlreiz. Viņi sistemātiski izķemmēja ikkatru salas kvadrātmetru. Tobrīd es jau biju sācis domāt, ka viņai kāds nodarījis pāri. Tātad viņi meklēja kapu, kur kāds bija varējis Harrietu paslēpt. Tas turpinājās trīs mēnešus. Mēs neatradām nekādu pēdu. Itin kā viņa būtu izkūpējusi gaisā.”

“Es varu iedomāties daudz iespēju,” Mīkaels iebilda. “Pastāsti.”

“Viņa varēja noslīkt vai noslīcināties. Te ir sala, un ūdens daudz ko apslēpj.”

“Tas tiesa. Taču varbūtība nav liela. Padomā: ja Harrieta būtu nokļuvusi nelaimē un noslīkusi, tad, gluži loģiski, tam būtu vajadzējis notikt kaut kur netālu no ciema. Atceries, ka tracis uz tilta bija pats dramatiskākais notikums Hēdebi salā vairāku gadu desmitu laikā, un diezin vai īstais brīdis tam, lai normāla, ziņkārīga sešpadsmit gadu veca meitene dotos pastaigā uz otru salas galu.

Bet kas vēl svarīgāk,” viņš turpināja, “te nav sevišķi spēcīgas straumes, un tobrīd vējš pūta no ziemeļiem vai ziemeļaustrumiem. Viss, kas nokļūst ūdenī, uzpeld kaut kur gar cietzemes pludmalēm, un tur gandrīz viscaur ir apbūve. Nedomā, ka mums tas neienāca prātā, mēs, protams, pārbaudījām ūdeņus it visur, kur viņa būtu varējusi iet peldēties. Es nolīgu arī jauniešus no Hēdestades nirēju kluba. Visu to vasaru viņi pārmeklēja šauruma dibenu un piekrasti… nekādu pēdu. Esmu pārliecināts, ka Harrieta neguļ ūdenī, citādi mēs būtu viņu atraduši.”

“Bet vai viņa nevarēja nonākt nelaimē kaut kur citur? Tilts gan bija slēgts, bet līdz cietzemei nav tālu. Viņa varēja turp aizpeldēt vai aizbraukt ar laivu.”

“Tas bija septembra beigās, un ūdens tik auksts, ka diezin vai Harrieta visā šajā ļembastā dotos peldēties. Bet, ja viņa piepeši iedomātos peldēt uz cietzemi, viņu ievērotu, un tas saceltu lielu jezgu. Uz tilta bija dučiem acu pāru. Un cietzemes pusē ūdens malā stāvēja divi vai trīs simti cilvēku, kas vēroja izrādi.”

“Laiva?”

“Nē. Todien Hēdebi, precīzi uzskaitot, bija trīspadsmit laivas. Lielākā daļa atpūtnieku laivu jau bija uzvilktas krastā. Ūdenī pie vecās ostas bija divas motorlaivas. Vēl bija septiņas platdibenes, no kurām piecas uzvilktas krastā. Pie mācītājmājas viena platdi- bene stāvēja krastā, bet otra ūdenī. Pie Estergordas bija vēl viena motorlaiva un viena platdibene. Visas šīs laivas ir inventarizētas un atradās savās vietās. Ja Harrieta būtu aizīrusies pāri un devusies projām, viņa būtu spiesta atstāt laivu pretējā krastā.”

Henriks Vangers pacēla ceturto pirkstu.

“Tātad paliek tikai viena saprātīga iespēja, proti, ka Harrieta ir pazudusi pret savu gribu. Kāds ir nodarījis viņai pāri un nobēdzinājis līķi.”

Otro Ziemassvētku rītu Līsbeta Salandere pavadīja, lasot Mīkaela Blumkvista kontroversiālo grāmatu par ekonomisko žurnālistiku. Divsimt desmit lappušu biezās grāmatas nosaukums bija Tempļa bruņinieki un apakšvirsraksts - Pēcstundas ekonomikas žurnālistiem. Grāmatas stilīgā dizaina autors bija Kristers Malms, un vākam bija izmantota Stokholmas biržas ēkas fotogrāfija. Kristers Malms bija darbojies ar Photoshop, un pagāja kāds brīdis, iekams vērotājs aptvēra, ka ēka lidinās tukšā gaisā. Tai nebija pamatu. Bija grūti iztēloties vēl izteiksmīgāku vāku, kas efektīvi sagatavotu lasītāju turpmākajam.

Salandere konstatēja, ka Blumkvistam ir izcils stils. Grāmata bija uzrakstīta tiešā un aizraujošā valodā, un no tās kaut ko varēja gūt arī ļaudis bez izpratnes par ekonomiskās žurnālistikas līkločiem. Tonis bija ass un sarkastisks, bet galvenokārt jau pārliecinošs.

Pirmā nodaļa bija tāds kā kara pieteikums, kurā Blumkvists runāja bez aplinkiem. Pēc viņa domām, Zviedrijas ekonomikas apskatnieki pēdējos divdesmit gados bija pārvērtušies par nekompetentu izsūtāmo zēnu baru, kas pārņemti paši ar savu nozīmību un kam trūkst kritiskās domāšanas spēju. Pēdējo secinājumu viņš izdarīja tāpēc, ka tik daudzi žurnālisti atkal un atkal bez mazākajiem iebildumiem aprobežojās ar uzņēmumu direktoru un biržas spekulantu izteikumu pārstāstīšanu - pat tad, ja šī informācija acīm redzami bija maldinoša un kļūdaina. Līdz ar to šādi žurnālisti bija vai nu tik naivi un viegli apmuļķojami, ka tiem vajadzētu šķirties no savas profesijas, vai arī - vēl ļaunāk - viņi bija cilvēki, kuri apzināti nepilda žurnālista uzdevumu kritiski pētīt un sniegt sabiedrībai pareizu informāciju. Blumkvists apgalvoja, ka viņam bieži esot kauns saukties par ekonomikas žurnālistu, lai viņu nesajauktu ar cilvēkiem, ko viņš vispār neuzskata par žurnālistiem.

Blumkvists salīdzināja ekonomikas žurnālistu ieguldījumu ar kriminālistikas reportieru vai ārlietu korespondentu darbu. Viņš mudināja iztēloties, kāda sašutuma vētra saceltos, ja, piemēram, kāds liela dienas laikraksta tiesu reportieris slepkavības lietā sāktu nekritiski atstāstīt prokurora vārdus kā neapstrīdamu patiesību, nesagādājot informāciju no aizstāvības puses, neinter- vējot upura ģimeni un neradot priekšstatu par to, kas ir un kas nav ticami. Blumkvists uzskatīja, ka tādi paši noteikumi jāievēro arī ekonomikas žurnālistikā.

Atlikusī grāmatas daļa bija pierādījumu ķēde, kam bija jāapstiprina sākumā izteiktie apgalvojumi. Plaša nodaļa pētīja ziņojumus par kādu pazīstamu dot.com uzņēmumu sešos vadošajos laikrakstos, kā arī Finanstidningen, Dagens Industri un televīzijas programmā A-ekonomi. Blumkvists citēja un apkopoja visu, ko reportieri teikuši un rakstījuši, un tad salīdzināja to ar reālo situāciju. Aprakstot uzņēmuma attīstību, viņš atkal un atkal pieminēja vienkāršus jautājumus, ko nopietnam žurnālistam būtu vajadzējis uzdot, bet ko viss lielais ekonomikas reportieru bars atstājis neuzdotus. Tas tik bija gājiens!

Cita nodala vēstīja par Telia akciju pārdošanu - tā bija grāmatas visironiskākā nodaļa, kur dažiem vārdā nosauktiem ekonomikas skribentiem burtiski nodīrāja ādu, starp viņiem bija kāds Viljams Borgs, kas Mīkaelu laikam nokaitinājis visvairāk. Vēl kādā nodaļā grāmatas noslēgumā tika salīdzināts zviedru un ārvalstu ekonomikas apskatnieku kompetences līmenis. Blumkvists aprakstīja, kā nopietni žurnālisti no Finacial Times, The Economist un dažām vācu ekonomikas avīzēm iztirzājuši līdzīgus tematus savās zemēs. Salīdzinājums nenāca par labu zviedru žurnālistiem. Noslēguma nodaļā bija ieskicēti priekšlikumi, kā uzlabot šo bēdīgo situāciju. Grāmatas pēcvārds sasaucās ar ievadu:

Ja kāds riksdaga reportieris tādā pašā veidā pildītu savu uzdevumu, nekritiski atbalstot katru pieņemto lēmumu, lai cik absurds tas būtu, vai politikas žurnālists līdzīgā veidā parādītu spriestspējas trūkumu - tad šis žurnālists tiktu atlaists vai vismaz pārcelts uz nodaļu, kur nevarētu nodarīt tik lielu kaitējumu. Tomēr ekonomikas apskatnieku pasaulē tiek ignorēts normālais žurnālistikas uzdevums - veikt kritisku izpēti un lietišķi darīt šos atradumus zināmus lasītājiem. Tur tiek godināts veiksmīgākais blēdis. Arī tādā veidā tiek radīta nākotnes Zviedrija un sagrauta pēdējā ticība žurnālistu profesionalitātei.

Tā bija tieša valoda bez aplinkiem. Tonis bija ass, un Salanderei nebija grūti iztēloties satrauktās debates, kas sekojušas gan nozares laikrakstā Žurnālists, gan dažos ekonomikas laikrakstos, gan dienas avīžu ekonomikas slejās. Lai gan grāmatā tikai nedaudzi žurnālisti bija nosaukti vārdā, Līsbeta Salandere pieņēma, ka nozare ir pietiekami maza, lai visi saprastu, tieši kurš tiek domāts, citējot attiecīgo laikrakstu. Blumkvists bija ieguvis niknus ienaidniekus, tas atspoguļojās daudzajos komentāros par Vennerstrema lietas spriedumu, sacerētos ar ļaunu prieku.

Salandere aizvēra grāmatu un aplūkoja autora fotogrāfiju uz pēdējā vāka. Mīkaels Blumkvists bija uzņemts no sāniem. Tumši blondie mati mazliet nevērīgi krita pār pieri, it kā brīdi, kad fotogrāfs nospiedis slēdzi, būtu uzpūtis vējš vai (kas bija ticamāk) Kristers Malms būtu uzlabojis viņa stilu. Blumkvists raudzījās kamerā ar ironisku smaidu un skatienu, kas laikam bija iecerēts kā apburošs un zēnisks. Diezgan glīts vīrietis. Kuru gaida trīs mēneši cietumā.

“Sveiks, Kalle Blumkvist!” Līsbeta Salandere skaļi sacīja. “Tu esi diezgan lecīgs, ko?”

Ap pusdienlaiku Līsbeta Salandere ieslēdza savu iBook un atvēra e-pasta programmu Eudora. Viņa formulēja tekstu vienā kodolīgā rindiņā:

Vai tev ir laiks?

Viņa parakstījās ar vārdu Wasp un nosūtīja vēstuli uz adresi < Plague_xyz_666@hotmail.com >. Drošības dēļ viņa nošifrēja - vienkāršo ziņu pārveidoja ar programmu PGP.

Pēc tam Salandere uzvilka melnus džinsus, pamatīgus ziemas zābakus, siltu svīteri, tumšu jūrnieku stila jaku, gaišdzeltenus cimdus, cepuri un šalli. Viņa izņēma riņķīšus no uzacīm, uzkrāsoja maigi rožainas lūpas un nopētīja sevi vannas istabas spogulī. Tagad viņa atgādināja parastu svētdienas dīkdieni un savu apģērbu uzskatīja par kārtīgu kaujas maskēšanās tērpu ekspedīcijai aiz ienaidnieka frontes līnijas. Līsbeta Salandere ar metro aizbrauca no Sinkensdamma stacijas līdz Estermalmes laukumam un devās uz Strandvēgena pusi. Viņa pastaigājās pa aleju, pētīdama māju numurus. Gandrīz pie paša Djūrgordenas tilta viņa apstājās un vēroja meklētās durvis. Tad šķērsoja ielu un palika gaidām dažus metrus no ieejas.

Salandere konstatēja, ka lielākā daļa cilvēku, kas pastaigājās vēsajā Otro Ziemassvētku dienā, soļoja pa krastmalu un tikai retais gāja pa trotuāru gar mājām.

Viņai bija pacietīgi jāgaida gandrīz pusstunda, līdz no Djūrgordenas puses tuvojās paveca sieviete ar spieķi. Sieviete apstājās un aizdomīgi nopētīja Salanderi, kas laipni uzsmaidīja un sveicināja, pieklājīgi palokot galvu. Dāma ar spieķi atņēma sveicienu, un izskatījās, ka viņa mēģina atcerēties, kur šo meiteni redzējusi. Salandere pagrieza muguru un paspēra dažus soļus prom no durvīm, it kā nepacietīgi kādu gaidītu, staigādama šurpu turpu. Kad viņa pagriezās, dāma ar spieķi bija nokļuvusi līdz durvīm un uzmanīgi spieda slēdzenes koda ciparus. Salandere bez pūlēm uztvēra kombināciju 1260.

Viņa pagaidīja piecas minūtes, tad piegāja pie durvīm. Kad viņa nospieda ciparus, slēdzene noklikšķēja. Salandere atvēra durvis un aplūkoja kāpņutelpu. Gabaliņu no ieejas atradās novērošanas kamera, viņa uzmeta tai skatu un turpmāk to ignorēja; šāda modeļa kameras pārdeva Milton Security, tās aktivizējās tikai tad, ja ēkā atskanēja ielaušanās vai uzbrukuma trauksme. Tālāk iekšā, pa kreisi no senlaicīga lifta, atradās durvis ar vēl vienu koda slēdzeni, Salandere izmēģināja 1260 un konstatēja, ka šī kombinācija der arī ieejai pagrabā un atkritumu tvertņu telpā. Pavirši, pavirši. Viņa veltīja tieši trīs minūtes pagrabstāva izpētei, atrazdama tur neaizslēgtu mazgājamo telpu un kambari lielga- barīta lūžņiem. Pēc tam viņa izmantoja mūķīzeru komplektu, ko bija aizņēmusies no Milton atslēgu eksperta, lai atvērtu durvis, kas laikam veda uz kooperatīva biedru sapulču telpu. Pašā pagraba galā atradās atpūtas telpa. Visbeidzot viņa atrada meklēto - nelielu kambarīti, kas kalpoja par mājas elektrības centrāli. Salandere nopētīja skaitītājus, drošinātāju skapi un savienojumus, tad izņēma Canon digitālo fotoaparātu cigarešu paciņas lielumā. Viņa uzņēma trīs fotogrāfijas.

Iedama ārā, viņa uzmeta ašu skatienu tāfelei pie lifta un izlasīja augšstāva iemītnieka vārdu. Vennerstrems.

Pēc tam Salandere atstāja ēku un veikli soļoja uz Nacionālo muzeju, kur iegāja kafetērijā, lai sasildītos un izdzertu tasi kafijas. Pēc kādas pusstundas viņa devās atpakaļ uz Sēderu un uzkāpa augšā uz savu dzīvokli.

Viņa bija saņēmusi atbildi no <Plague_xyz_666@hotmail. com>. Pārtulkojot to PGP sistēmā, tur īsi un skaidri bija rakstīts skaitlis 20.

6.NODALA

Ceturtdiena, 26. decembris

Mīkaela Blumkvista noteiktā trīsdesmit minūšu robeža jau bija krietni pārsniegta. Pulkstenis rādīja puspieci, un par pēcpusdienas vilcienu vairs nebija ko domāt. Tomēr viņš joprojām varēja paspēt uz vakara vilcienu pusdesmitos. Mīkaels stāvēja pie loga un masēja skaustu, vērodams baznīcas apgaismoto fasādi otrpus tiltam. Henriks Vangers bija parādījis viņam albumu, kurā bija sakrājis rakstus par šo notikumu gan vietējās, gan valsts mēroga avīzēs. Kādu laiku notikumam bija pievērsta diezgan liela mediju uzmanība - bez pēdām pazudusi meitene no pazīstamas rūpnieku ģimenes. Bet, tā kā līķi neatrada un izmeklēšanā nenotika nekādi pavērsieni, interese pamazām noplaka. Lai gan runa bija par ievērojamu rūpnieku ģimeni, pēc vairāk nekā trīsdesmit sešiem gadiem Harrietas Vangeres gadījums bija aizmirsts. Šķita, ka sešdesmito gadu beigu rakstos valda viena galvenā teorija: meitene noslīkusi un aiznesta jūrā - traģēdija, taču tāda var skart jebkuru ģimeni.

Vecā vīra stāsts bija fascinējis Mīkaelu pret paša gribu, tomēr, kad Henriks Vangers palūdza pārtraukumu, lai aizietu uz tualeti, Mīkaela skepse atgriezās. Taču večuks vēl nebija izstāstījis līdz beigām, un galu galā Mīkaels bija apsolījis noklausīties visu stāstu.

“Kā jūs pats domājat, kas ar viņu notika?” Mīkaels jautāja, kad Henriks Vangers atgriezās istabā.

“Parasti šeit pastāvīgi dzīvo aptuveni divdesmit pieci cilvēki, taču ģimenes saieta dēļ todien Hēdebi salā uzturējās kādi sešdesmit. No tiem vairāk vai mazāk var izslēgt no divdesmit līdz divdesmit pieciem cilvēkiem. Es domāju, kāds no atlikušajiem - un ar lielu varbūtību kāds no ģimenes - nogalināja Harrietu un paslēpa līķi.”

“Man ir kaudze iebildumu.”

“Pastāsti.”

“Mjā, viens iebildums, saprotams, ir šāds: pat ja kāds paslēpa viņas līķi, to vajadzēja atrast, ja jau meklēšana bija tik pedantiska, kā jūs apgalvojat.”

“Patiesību sakot, meklēšana ir bijusi vēl plašāka, nekā stāstīju. Tikai tad, kad sāku uzskatīt Harrietu par slepkavības upuri, es atskārtu vairākas iespējas, kā viņas līķis varējis pazust. To es nevaru pierādīt, taču tas katrā ziņā ir saprāta robežās.”

“Labi, pastāstiet.”

“Harrieta pazuda ap trijiem pēcpusdienā. Ap 14.55 viņu redzēja mācītājs Oto Falks, kas skrēja uz nelaimes vietu. Aptuveni vienlaikus ieradās vietējās avīzes fotogrāfs, kas turpmākās stundas laikā uzņēma šo drāmu daudzās fotogrāfijās. Mēs, tas ir, policija, izpētījām filmiņas un konstatējām, ka Harrieta nav redzama nevienā no tām; turpretim visas pārējās personas, kas atradās ciemā, atskaitot pavisam mazus bērnus, bija ieraugāmas kaut vienā vienīgā kadrā.”

Henriks Vangers paņēma citu fotoalbumu un nolika to uz galda Mīkaelam priekšā.

“Te ir tās dienas attēli. Pirmā fotogrāfija uzņemta Hēdestadē Bērnu dienas gājienā. Tas pats fotogrāfs. To uzņēma ap 13.15, un tajā ir redzama Harrieta.”

Fotogrāfija bija uzņemta no kādas mājas otrā stāva, un tajā bija redzama iela, pa kuru virzījās gājiens - kravas auto ar klauniem un peldkostīmos tērptām meitenēm. Uz trotuāra drūzmējās skatītāji. Henriks Vangers norādīja uz kādu cilvēku pūlī.

“Tā ir Harrieta. Aptuveni divas stundas pirms pazušanas viņa kopā ar dažiem klasesbiedriem ir pilsētā. Tā ir viņas pēdējā fotogrāfija. Taču ir vēl kāda interesanta bilde.”

Henriks Vangers šķīra uz priekšu. Pārējā albuma daļā bija kādi simt astoņdesmit attēli - sešas filmiņas - ar katastrofu uz tilta. Pēc stāsta noklausīšanās Mīkaels gandrīz jutās neērti, ieraudzīdams to skaidros melnbaltos attēlos. Fotogrāfs bija lietpratējs, prasmīgi notvēris nelaimes radīto haosu. Liels skaits fotogrāfiju koncentrējās uz glābšanas darbiem pie apgāztās cisternas. Mīkaelam nebija grūti saskatīt žestikulējošo Henriku Vangeru, nosmērējušos ar mazutu.

“Tas ir mans brālis Haralds.” Vangers norādīja uz kādu vīru žaketē, tas stāvēja pieliecies un rādīja uz kaut ko avarējušā mašīnā, kur iespiests sēdēja Aronsons. “Mans brālis Haralds ir nepatīkams cilvēks, taču domāju, ka viņu var svītrot no aizdomās turamo saraksta. Viņš visu laiku atradās uz tilta, atskaitot īsu mirkli, kad bija spiests aizskriet uz māju, lai pārautu apavus.” Henriks Vangers šķīra tālāk. Fotogrāfijas nomainīja cita citu. Fokusā cisterna. Skatītāji krastmalā. Aronsona avarējusī mašīna. Attēli no augšas. Ar teleobjektīvu tuvu pievilkti attēli.

“Šī ir tā interesantā fotogrāfija,” Henriks Vangers sacīja. “Cik varējām noteikt, tā uzņemta ap 15.40 - 15.45, tātad kādas četrdesmit piecas minūtes pēc tam, kad Harrieta satika mācītāju Falku. Paskaties uz mūsu māju, uz logu otrajā stāvā pa vidu. Tā ir Harrietas istaba. Iepriekšējā bildē logs ir aizvērts. Šajā tas ir vaļā.” “Kāds tobrīd atradies Harrietas istabā.”

“Esmu izvaicājis visus, neviens neatzīstas, ka būtu atvēris logu.”

“Tas nozīmē - vai nu to izdarījusi Harrieta pati un tobrīd bijusi dzīva, vai arī kāds melo. Bet kāpēc lai slepkava dotos uz viņas istabu un atvērtu logu? Un kāpēc lai kāds melotu?”

Henriks Vangers pašūpoja galvu. Atbildes nebija.

“Harrieta pazuda kaut kad ap 15.00 vai tūlīt pēc tam. Šajās fotogrāfijās var gūt zināmu priekšstatu par to, kur katrs tobrīd atradies. Tāpēc es varu daļu cilvēku izsvītrot no aizdomās turamo saraksta. Šā paša iemesla dēļ jāatzīmē, ka zināms skaits cilvēku, kas tajā brīdī nav redzami fotogrāfijās, jāpieskaita aizdomās turamajiem.”

“Jūs neatbildējāt uz jautājumu, kā, jūsuprāt, pazuda līķis. Saprotu tikai to, ka noteikti pastāv skaidra atbilde. Parasts vecs iluzionistu triks.”

“Patiesībā ir vairāki reāli paņēmieni, kā to izdarīt. Kaut kad ap 15.00 slepkava uzbrūk. Viņš vai viņa acīmredzot neizmanto ieroci - citādi mēs varbūt atrastu asiņu pēdas. Es minu, ka Harrieta ir nožņaugta, un es minu, ka tas noticis šeit - aiz pagalma mūra, vietā, ko neredz fotogrāfs un kas nav saskatāma no mājas. Tur ir taciņa, ja vēlas pa īsāko ceļu nokļūt no mācītājmājas - kur viņu redzēja pēdējo reizi - atpakaļ uz māju. Tagad tur ir nelieli apstādījumi un zāliens, bet sešdesmitajos tur bija grantēts laukums, kur novietoja mašīnas. Tātad slepkavam vajadzēja tikai atvērt bagāžnieku un iecelt tajā Harrietu. Kad nākamajā dienā sākām salas pārķemmēšanu, neviens nedomāja, ka noticis noziegums, - mēs pievērsām uzmanību pludmalēm, ēkām un mežam ciema tuvumā.”

“Tātad neviens nepārbaudīja auto bagāžniekus.”

“Un nākamās dienas vakarā slepkava varēja brīvi paņemt mašīnu, pārbraukt pār tiltu un paslēpt līķi kaut kur citur.”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Deguna priekšā visiem, kas pārmeklē salu. Ja tiešām noticis tā, tad runa ir par ārkārtīgi aukstasinīgu nelieti.”

Henriks Vangers rūgti iesmējās. “Tu tikko ļoti trāpīgi raksturoji lielu daļu Vangeru ģimenes locekļu.”

Viņi turpināja sarunu vakariņās pulksten sešos. Anna lika galdā zaķa cepeti ar jāņogu želeju un kartupeļiem. Henriks Vangers piedāvāja tumīgu sarkanvīnu. Mīkaelam joprojām pietika laika, lai paspētu uz pēdējo vilcienu. Viņam likās, ka būtu laiks beigt.

“Atzīstu, ka jūs pastāstījāt aizraujošu stāstu. Bet nesaprotu, kāpēc jūs to stāstāt man.”

“Es taču jau teicu. Gribu atmaskot to nelieti, kas nogalinājis mana brāļa mazmeitu. Un tādam nolūkam es gribu tevi nolīgt.” “Kā jūs to iedomājaties?”

Henriks Vangers nolika nazi un dakšiņu. “Mīkael, es gandrīz trīsdesmit septiņus gadus esmu, vai traks palikdams, lauzījis galvu par to, kas noticis ar Harrietu. Gadiem ritot, aizvien vairāk sava brīvā laika esmu veltījis tam, lai viņu atrastu.”

Viņš apklusa, noņēma brilles un aplūkoja gandrīz neredzamu traipiņu uz lēcas. Pēc tam pacēla acis un vēroja Mīkaelu.

“Ja pavisam godīgi, Harrietas pazušana bija iemesls, kāpēc es pamazām atlaidu koncerna vadības grožus. Man zuda vēlēšanās. Es zināju, ka man blakus ir slepkava, un šī prātošana un patiesības meklēšana kļuva apgrūtinoša manam darbam. Ļaunākais tas, ka ar laiku šī nasta nekļuva vieglāka, - gluži pretēji. Ap 1970. gadu bija periods, kad es vēlējos tikai mieru. Tobrīd Martins bija iekļuvis valdē un spiests uzņemties aizvien vairāk no manas darba nastas. 1976. gadā es atkāpos un Martins pārņēma ģenerāldirektora posteni. Man joprojām ir vieta valdē, taču neesmu neko daudz paveicis, kopš man apritēja piecdesmit. Pēdējos trīsdesmit sešus gadus nav bijis ne dienas, kad es nebūtu lauzījis galvu par Harrietas pazušanu. Tu varbūt domā, ka esmu apsēsts - vismaz lielākā daļa manu radu tā uzskata. Un droši vien tā arī ir.”

“Tas bija briesmīgs notikums.”

“Vēl vairāk. Tas izpostīja manu dzīvi. Šo faktu es, laikam ritot, apzinos aizvien skaidrāk. Vai tu sevi labi pazīsti?”

“Mjā, pats es, protams, tā domāju.”

“Es arī. Nespēju palaist notikušo vaļā. Taču ar gadiem mani motīvi ir mainījušies. Sākumā tās varbūt bija sēras. Es gribēju Harrietu vismaz atrast un apglabāt. Man bija svarīgi, lai uzvar taisnība.”

“Kas ir mainījies?”

“Tagad svarīgāk ir atrast to aukstasinīgo nelieti. Bet dīvainākais ir tas - jo vecāks es kļūstu, jo vairāk laika šis hobijs aprij.”

“Hobijs?”

“Jā, es tiešām lietošu šo vārdu. Kad policijas izmeklēšana beidzās bez rezultāta, es turpināju. Esmu centies darboties sistemātiski un zinātniski. Esmu sakopojis visu informāciju, kādu bijis iespējams atrast, - fotogrāfijas, policijas protokolus; esmu pierakstījis visu, ko ļaudis man stāstījuši par to, ko darīja tajā dienā. Tātad esmu pavadījis gandrīz pusi mūža, vācot informāciju par vienu vienīgu dienu.”

“Jūs apzināties, ka pēc trīsdesmit sešiem gadiem pats slepkava varbūt ir miris un apglabāts?”

“Nedomāju vis.”

Mīkaels uzrauca uzacis, dzirdēdams tik stingri izteiktu pārliecību.

“Pabeigsim vakariņas un dosimies atpakaļ uz augšstāvu. Ir palikusi vēl kāda detaļa, bez kuras mans stāsts nav pilnīgs. Tā ir vispārsteidzošākā.”

Līsbeta Salandere novietoja korollu pie dzelzceļa stacijas Sund- bībergā. Viņa bija aizņēmusies šo tojotu no Milton Security autoparka. Nebija gluži paprasījusi atļauju, bet galu galā Armanskis nekad nebija viņai skaidros vārdos aizliedzis izmantot kādu no Milton mašīnām. Man kaut kad jādabū savs vāģis, Salandere nodomāja. Viņai nebija mašīnas, toties bija motocikls - lietots 125 kubikcentimetru Kawasaki, ko viņa izmantoja vasarās. Ziemā mocis stāvēja ieslēgts pagrabā.

Viņa aizgāja līdz Hēgklintavegam un precīzi pulksten sešos nospieda durvju zvana pogu. Pēc dažām sekundēm slēdzene noklikšķēja, viņa uzkāpa pa kāpnēm divus stāvus augstāk un piezvanīja pie durvīm, uz kurām bija pieticīgs uzvārds “Svensons”. Viņai nebija ne jausmas, kas ir Svensons un vai šāda persona dzīvoklī vispār eksistē.

“Cau, Plague,” viņa sveicināja.

“Wasp. Tu nāc tikai tad, kad tev kaut ko vajag.”

Puisis, trīs gadus vecāks par Līsbetu Salanderi, bija metru astoņdesmit deviņus centimetrus garš un svēra simt piecdesmit divus kilogramus. Viņa pati bija metru piecdesmit četrus centimetrus gara, svēra četrdesmit divus kilogramus un blakus Plague vienmēr bija jutusies kā pundurīte. Kā parasti, dzīvoklī bija tumšs, no guļamistabas, kuru viņš izmantoja par darbistabu, priekšnamā atspīdēja vienas vienīgas lampas gaisma. Gaiss bija sasmacis.

“Plague, tas ir tāpēc, ka tu nekad nemazgājies un te ož pēc mērkaķa. Ja tu kādreiz izej, es varu ieteikt ziepes. Nopērkamas veikalā.”

Puisis neskanīgi iesmējās, bet neko neteica un deva Līsbetai zīmi nākt līdzi uz virtuvi. Viņš apmetās pie virtuves galda, neiededzot nevienu lampu. Apgaismojumu radīja galvenokārt ielas laternas aiz loga.

“Es jau arī pati neesmu nekāda čempione uzkopšanā, bet, ja vecās piena pakas sāk ost pēc līķu tārpiem, es tās savācu un izmetu.”

“Es saņemu invaliditātes pensiju,” puisis sacīja. “Esmu sociāli nekompetents.”

“Tad tāpēc valsts ir piešķīrusi tev dzīvokli un aizmirsusi par tevi. Vai tev nav bail, ka kaimiņi sāks sūdzēties un sociālie atnāks pārbaudīt? Tad tevi varbūt ieslodzīs trakomājā.”

“Vai tev ir kaut kas, priekš manis?”

Līsbeta Salandere atvilka jakas kabatas rāvējslēdzēju un izņēma piecus tūkstošus kronu.

“Tas ir viss, ko varu iedot. Tā ir mana pašas nauda, un es nevaru ieskaitīt tevi izmaksu posteņos.”

“Ko tu gribi?”

“Manšeti, par kuru tu stāstīji pirms diviem mēnešiem. Vai uztaisīji?”

Puisis iesmējās un nolika uz galda kādu priekšmetu. “Pastāsti, kā tā darbojas.”

Visu turpmāko stundu viņa saspringti klausījās. Pēc tam izmēģināja manšeti. Iespējams, ka Plague bija sociāli nekompetents, taču viņš neapšaubāmi bija ģēnijs.

Henriks Vangers apstājās pie sava rakstāmgalda un pagaidīja, līdz Mīkaels atkal pievērsa viņam uzmanību. Mīkaels paskatījās rokaspulkstenī. “Jūs pieminējāt pārsteidzošu detaļu?”

Henriks Vangers pamāja ar galvu. “Esmu dzimis pirmajā novembrī. Kad Harrietai bija astoņi gadi, viņa man uzmeistaroja dzimšanas dienas dāvanu, glezniņu. Herbarizētu ziediņu vienkāršā rāmītī.”

Henriks Vangers apgāja ap rakstāmgaldu un norādīja uz pirmo ziedu. Zilā pulkstenīte. Tā bija pielīmēta amatieriski un neveikli. “Tā bija pirmā glezniņa. Es to saņēmu 1958. gadā.”

Viņš norādīja uz nākamo.

“1959.” Gundega. “1960.” Pīpene. “Tā kļuva par tradīciju. Harrieta pagatavoja glezniņu vasarā un pataupīja to līdz manai dzimšanas dienai. Es tās vienmēr pakāru šeit pie sienas. 1966. gadā viņa pazuda un tradīcija pārtrūka.”

Henriks Vangers apklusa un norādīja uz tukšu vietu glezniņu rindā. Mīkaels piepeši juta, ka viņam uz skausta saslejas matiņi. Ar herbarizētajiem ziediņiem bija aizpildīta visa siena.

“1967. gadā, vienu gadu pēc Harrietas pazušanas, es savā dzimšanas dienā saņēmu šo ziedu. Tā ir vijolīte.”

“Kā jūs to saņēmāt?” Mīkaels klusā balsī jautāja.

“Ietītu dāvanu papīrā un oderētā aploksnē atsūtītu pa pastu. No Stokholmas. Nosūtītājs nebija minēts. Nekādas vēstules.” “Jūs domājat, ka…” Mīkaels pavēcināja roku.

“Tieši tā. Katru gadu manā dzimšanas dienā. Saproti, kāda ir sajūta? Tas ir vērsts pret mani, it kā slepkava vēlētos mani spīdzināt. Esmu nebeidzami lauzījis galvu par to, vai Harrietu kāds ir nogalinājis tādēļ, lai tiktu klāt man. Nebija nekāds noslēpums, ka mums ar Harrietu ir īpašas attiecības un ka es viņu uzlūkoju kā paša meitu.”

“Ko jūs gribat, lai es daru?” Mīkaels asi noprasīja.

Atstājusi korollu garāžā zem Milton Security ēkas, Līsbeta Sā- landere devās augšā birojā uz tualeti. Durvis viņa atvēra ar savu elektronisko caurlaides karti un brauca ar liftu uz trešo stāvu, lai nebūtu jāiet pa galveno ieeju otrajā stāvā, kur sēdēja sargs. Viņa aizgāja uz tualeti un pēc tam paņēma tasīti kafijas no espresso automāta, ko Dragans Armanskis bija nopircis, kad beidzot saprata, ka Līsbeta nekad negatavos kafiju tikai tāpēc, ka no viņas to gaida. Pēc tam viņa devās uz savu kabinetu un pakāra ādas jaku uz krēsla atzveltnes.

Kabinets bija divus reiz trīs metrus liels kubs aiz stikla sienas. Tajā atradās rakstāmgalds ar pavecu Dell datoru, biroja krēsls, papīrgrozs, telefons un grāmatplaukts. Plauktā stāvēja telefon- grāmatu komplekts un trīs tukši piezīmju bloknoti. Divās rakstāmgalda atvilktnēs bija dažas izrakstītas pildspalvas, saspraude un piezīmju bloknots. Uz palodzes stāvēja nokaltis augs ar brūnām, sažuvušām lapām. Līsbeta Salandere domīgi nopētīja augu, itin kā redzētu to pirmo reizi. Pēc brīža viņa apņēmīgi pārcēla to uz papīrgrozu.

Viņai reti bija kaut kas darāms kabinetā, ko viņa apmeklēja varbūt sešas reizes gadā, galvenokārt tad, ja vajadzēja pasēdēt vienatnē un apstrādāt kādu ziņojumu īsi pirms nodošanas. Dragans Armanskis bija uzstājis, ka viņai vajadzīga pašai sava vieta. Viņš sprieda, ka tad Salandere sajutīsies kā uzņēmuma daļa, lai gan strādā ārštatā. Viņai pašai bija aizdomas, ka Armanskis tādējādi cer iegūt iespēju paturēt viņu acīs un iejaukties viņas privātajās lietās. Sākumā Salanderei bija ierādīta vieta tālāk gaitenī, lielākā telpā, ko vajadzēja dalīt ar kolēģi, bet, tā kā viņa tur praktiski neuzturējās, beigās Armanskis pārcēla viņu uz būceni, kas pagaidām bija stāvējis tukšs.

Līsbeta Salandere paņēma manšeti, ko dabūjusi no Plague. Viņa nolika šo priekšmetu sev priekšā uz galda un, iekodusi lūpā, domīgi to vēroja.

Bija pāri vienpadsmitiem vakarā, un šajā stāvā viņa bija viena. Piepeši uzmācās garlaicība.

Pēc brīža meitene piecēlās un devās uz gaiteņa galu, kur paraustīja Dragana Armanska kabineta durvju rokturi. Aizslēgtas. Salandere palūkojās apkārt. Iespēja, ka ap pusnakti Otrajos Ziemassvētkos gaitenī kāds parādīsies, līdzinājās nullei. Viņa atvēra durvis ar uzņēmuma galvenās atslēgas pirātisko kopiju, ko bija sagādājusi pirms dažiem gadiem.

Armanska kabinets bija plašs, tajā atradās rakstāmgalds, krēsli apmeklētājiem un stūrī mazs apspriežu galdiņš ar vietu astoņām personām. Kabinetā valdīja nevainojama kārtība. Salandere sen nebija te okšķerējusi, bet, ja jau tagad bija ienākusi… Viņa pavadīja kādu stundu pie Armanska rakstāmgalda un iepazinās ar jaunāko informāciju par aizdomās turētu rūpniecisko spiegu, noskaidroja, kādi [audis tagad iefiltrēti uzņēmumā, kur sirojusi zagļu banda un kādi slepeni soļi sperti, lai pasargātu klienti, kura baidījās, ka viņas bērnu nolaupīs bērna tēvs.

Visbeidzot Salandere nolika visus papīrus atpakaļ tieši tā, kā tos atradusi, aizslēdza Armanska kabineta durvis un devās mājās uz Lundagātanu. Viņa jutās apmierināta ar šo dienu.

Mīkaels Blumkvists atkal nogrozīja galvu. Henriks Vangers bija apsēdies pie rakstāmgalda un vēroja Mīkaelu ar mierīgu skatienu, it kā jau būtu gatavs visiem iebildumiem.

“Nezinu, vai mēs jebkad uzzināsim patiesību, bet negribu gulties kapā, pēdējo reizi nemēģinājis atminēt mīklu,” vecais vīrs sacīja. “Es gluži vienkārši gribu tevi nolīgt, lai tu pēdējo reizi pārskatītu pierādījumu materiālu.”

“Tas nav īsti gudri,” Mīkaels konstatēja.

“Kāpēc ne?”

“Esmu dzirdējis pietiekami. Henrik, es saprotu jūsu bēdas, bet būšu godīgs pret jums. Tas, ko jūs lūdzat, būtu laika un naudas izšķiešana. Jūs vēlaties, lai es uzburu atminējumu noslēpumam, ko gadiem ilgi nav spējusi atminēt kriminālpolicija un īsti izmeklētāji ar ievērojami lielākiem resursiem. Jūs lūdzat mani izmeklēt noziegumu gandrīz četrdesmit gadu pēc tā izdarīšanas. Kā lai es to spētu?”

“Mēs neesam apsprieduši tavu honorāru,” Henriks Vangers atteica.

“Tas nav nepieciešams.”

“Ja tu saki “nē”, es nevaru tevi piespiest. Bet paklausies, ko es piedāvāju. Dirks Frūde jau ir sastādījis līgumu. Mēs varam apspriest detaļas, bet līgums ir vienkāršs un tur trūkst tikai tava paraksta.”

“Henrik, tas ir bezjēdzīgi. Es nevaru atminēt Harrietas pazušanas mīklu.”

“Saskaņā ar līgumu tev tas nav jādara. Viss, ko es prasu, ir - lai tu izdari, ko spēj. Ja tev neveiksies, tad tā būs Dieva griba vai - ja tu netici Dievam - liktenis.”

Mīkaels nopūtās. Viņš sāka justies aizvien nepatīkamāk un gribēja izbeigt ciemošanos Hēdebi, tomēr padevās.

“Stāstiet.”

“Es gribu, lai tu vienu gadu dzīvo un strādā šeit, Hēdebi. Es gribu, lai tu pārskati visu Harrietas pazušanas izmeklēšanu, dokumentu pēc dokumenta. Es gribu, lai tu izpēti visu ar svaigu skatu. Es gribu, lai tu apšaubi visus vecos secinājumus, kā pētnieciskajam žurnālistam pienākas. Es gribu, lai tu meklē to, ko es, policija un citi izmeklētāji varētu būt palaiduši garām.”

“Jūs lūdzat mani pamest visu dzīvi un karjeru, lai es veselu gadu veltīgi tērētu laiku.”

Henriks Vangers piepeši iesmējās.

“Attiecībā uz tavu karjeru mēs laikam varētu būt vienisprātis, ka tā šobrīd ir diezgan remdena.”

Uz to Mīkaelam nebija ko atbildēt.

“Es gribu nopirkt gadu tavas dzīves. Tavu darbu. Alga ir labāka par jebkuru piedāvājumu, ko tu jebkad saņemsi. Es maksāšu divsimt tūkstošus kronu mēnesī, tātad divus miljonus četrsimt kronu, ja tu pieņem piedāvājumu un paliec visu gadu.”

Mīkaels sēdēja bez valodas.

“Man nav nekādu ilūziju. Zinu, ka veiksmes iespēja ir minimāla, bet, ja tu, par spīti šaubām, atrisinātu šo mīklu, es piedāvāju bonusu - divkāršu atlīdzību, tātad četrus miljonus astoņsimt tūkstošus kronu. Būsim devīgi un noapaļosim uz pieciem miljoniem.”

Henriks Vangers atgāzās krēslā un piešķieba galvu.

“Es varu pārskaitīt naudu uz jebkuru bankas kontu jebkur pasaulē. Tu vari saņemt ari skaidru naudu, saliktu koferi, tā ka tavā ziņā paliek tas, vai uzrādīt ienākumus nodokļu dienestam.”

“Tas ir… slimīgi,” Mīkaels izstostīja.

“Kāpēc?” Henriks Vangers mierīgi jautāja. “Man ir pāri par astoņdesmit, un es joprojām esmu pie pilna prāta. Man ir ļoti lieli personiskie līdzekļi, ar kuriem rīkojos, kā vien vēlos. Man nav bērnu un nav ne mazākās vēlēšanās dāvināt naudu radiniekiem, kurus es nicinu. Man ir testaments: lielāko daļu savas naudas es novēlēšu Pasaules Dabas fondam. Daži man tuvie cilvēki saņems pa krietnai summai - arī Anna.”

Mīkaels Blumkvists šūpoja galvu.

“Mēģini mani saprast. Esmu vecs un drīz miršu. Pasaulē ir tikai viena lieta, ko es vēlos, - atbilde uz jautājumu, kas mocījis mani gandrīz četrus gadu desmitus. Nedomāju, ka uzzināšu atbildi, taču man pietiek privāto līdzekļu, lai mēģinātu pēdējo reizi. Kāpēc lai tas nebūtu saprātīgi, ka es izmantoju savu bagātību šādam mērķim? Esmu Harrietai to parādā. Un esmu to parādā pats sev.”

“Jūs samaksāsiet vairākus miljonus kronu par neko. Viss, kas man jādara, tātad ir - jāparaksta papīrs un pēc tam veselu gadu jāslaistās.”

“To tu nedarīsi. Gluži pretēji - tu strādāsi cītīgāk nekā jebkad dzīvē.”

“Kā jūs varat būt tik drošs?”

“Tāpēc, ka varu piedāvāt tev ko tādu, ko tu nevari nopirkt par naudu, bet vēlies vairāk par visu pasaulē.”

“Kas tas būtu?”

Henrika Vangera acis piemiedzās.

“Es varu atdot tev Hansu Ēriku Vennerstremu. Varu pierādīt, ka viņš ir krāpnieks. Pirms trīsdesmit pieciem gadiem viņš sāka savu karjeru pie manis, un es varu pasniegt viņa galvu uz paplātes. Atmini mīklu, un tu varēsi pārvērst savu sakāvi tiesā par gada sensacionālāko reportāžu.”

7.   nodala

Piektdiena, 3. janvāris

Ērika nolika kafijas tasi uz galda un pagrieza Mīkaelam muguru. Viņa stāvēja pie loga Mīkaela dzīvoklī un vēroja skatu uz Vecpilsētu. Bija trešais janvāris, un pulkstenis rādīja deviņi no rīta. Pa Jauno gadu lietus bija izkausējis visu sniegu.

“Man vienmēr ir paticis šis skats,” viņa sacīja. “Tieši šāda dzīvokļa dēļ es varētu pamest Saltšēbādenu.”

“Tev ir atslēgas. Tu vari šurp pārvākties no augstāko aprindu rezervāta,” Mīkaels atteica. Viņš aizslēdza čemodānu un nolika to priekšnamā. Ērika pagriezās un šaubīdamās vēroja viņu.

“Tu taču to nedomā nopietni,” viņa sacīja. “Mēs piedzīvojam visļaunāko krīzi, bet tu sakravā divus čemodānus un apmeties Lapzemē.”

“Hēdestadē. Dažu stundu brauciens ar vilcienu. Un tas nav uz mūžu.”

“Tikpat labi tas varētu būt Ulanbatorā. Vai tu nesaproti, ka tas izskatīsies tā, it kā tu laistos prom, iežmiedzis asti kājstarpē?”

“Tieši to jau es arī daru. Turklāt man šogad arī jāizcieš cietumsods.”

Kristers Malms sēdēja uz Mīkaela dīvāna. Viņš jutās nelāgi. Šī bija pirmā reize kopš Millennium dibināšanas, kad viņš redzēja Mīkaelu un Ēriku tik nesamierināmās domstarpībās. Gadu gaitā šie divi bija bijuši nešķirami. Viņi, protams, varēja uzsākt karstus strīdus, taču vienmēr par profesionāliem jautājumiem, un nesaskaņas tika nolīdzinātas, iekams abi apskāvās un devās uz krogu. Vai uz gultu. Aizvadītais rudens nebija pārāk priecīgs, un tagad šķita, ka pavēries bezdibenis. Kristers Malms prātoja, vai viņš pieredz Millennium beigu sākumu.

“Man nav izvēles,” Mīkaels sacīja. “Mums nav izvēles.”

Viņš ielēja sev kafiju un apmetās pie virtuves galda. Ērika pašūpoja galvu un apsēdās viņam iepretim.

“Ko tu domā, Krister?” viņa pajautāja.

Kristers Malms noplātīja rokas. Viņš bija gaidījis šo jautājumu un baidījās no mirkļa, kad būs spiests ieņemt kādu nostāju. Viņš bija trešais līdzīpašnieks, bet visi trīs zināja, ka Millennium ir tieši Mīkaels un Ērika. Abi prasīja Kristeram padomu vienīgi tajās reizēs, kad nekādi nespēja nonākt pie vienprātības.

“Godīgi sakot,” Kristers iesāka, “jūs abi zināt, ka manām domām nav nekādas nozīmes.”

Viņš apklusa. Kristeram patika radīt attēlus. Viņam patika strādāt ar grafisko formu. Viņš nekad nebija uzskatījis sevi par mākslinieku, taču zināja, ka ir ārkārtīgi labs dizainers. Turpretim no intrigām un lēmumu pieņemšanas viņš nejēdza neko.

Ērika un Mīkaels vēroja viens otru. Viņa - vēsās dusmās. Viņš - domīgi.

Šis nav nekāds strīds, Kristers Malms nodomāja. Tā ir šķiršanās. Mīkaels pārtrauca klusumu.

“Labi, ļauj man paskaidrot pēdējo reizi.” Viņš notvēra Ērikas skatienu. “Tas nenozīmē, ka es pametu Millennium. Mēs esam strādājuši pārāk smagi.”

“Bet tagad tevis vairs nebūs redakcijā - vezums būs jāvelk mums ar Kristeru. Vai tu neaptver, ka pats sevi izsūti trimdā?” “Tā ir otra lieta. Man nepieciešams pārtraukums, Ērika. Es vairs nespēju. Esmu pilnīgi beigts. Apmaksāts atvaļinājums Hēdestadē, iespējams, ir tieši tas, kas man vajadzīgs.”

“Tā lieta ir slimīga, Mīkael. Tu tikpat labi varētu sākt darbu uz NLO.”

“Zinu. Bet par gadu ilgu bikšdibena deldēšanu man samaksās divus miljonus četrsimt tūkstošus, un es nesēdēšu bezdarbībā. Tā ir trešā lieta. Pirmais raunds pret Vennerstremu ir beidzies, un viņš ir uzvarējis ar nokautu. Šobrīd notiek otrais raunds - viņš centīsies nogremdēt Millennium pavisam, jo zina - kamēr žurnāls pastāv, ir redakcija, kas informēta par viņa darījumiem.”

“Es zinu. Pēdējo pusgadu katru mēnesi esmu to redzējusi grāmatvedības datos par reklāmas ieņēmumiem.”

“Tieši tā. Tāpēc man jāaiziet no redakcijas. Esmu viņam kā sarkana lupata vērsim. Attiecībā uz mani viņš ir paranoisks. Kamēr es te būšu, viņš turpinās kampaņu. Tagad mums jāgatavojas trešajam raundam. Lai iegūtu kaut niecīgākās izredzes uzvarēt Vennerstremu, mums jāatkāpjas un jāveido pilnīgi jauna stratēģija. Mums jāatrod kāds ierocis. Tas būs mans uzdevums tuvākā gada laikā.”

“Es nesaprotu,” Ērika iebilda. “Paņem atvaļinājumu. Dodies uz ārzemēm, mēnesi paguli pludmalē. Papēti spāņu sieviešu mīlas dzīvi. Atslēdzies. Sēdi Sandhamnā un vēro viļņus.”

“Un, kad es atgriezīšos, nekas nebūs mainījies. Vennerstrems sagraus Millennium. Tu to zini. Vienīgais, kas var viņu aizkavēt, ir iespēja, ka mēs atrodam kaut ko tādu, ko varam izmantot pret viņu.”

“Un tu domā, ka atradīsi to Hēdestadē.”

“Es pārskatīju avīžu rakstus. Vennerstrems strādāja Vangera uzņēmumā no 1969. līdz 1972. gadam. Sēdēja koncerna štābā un bija atbildīgs par stratēģiskajiem ieguldījumiem. Viņš pameta šo darbu diezgan lielā steigā. Nevar izslēgt iespēju, ka Henrikam Vangeram tiešām ir kaut kas par viņu.”

“Bet, ja viņš kaut ko ir nodarījis pirms trīsdesmit gadiem, diezin vai mēs to šodien varam pierādīt.”

“Henriks Vangers apsolīja sniegt interviju un pastāstīt, ko zina. Viņš ir apsēsts ar savu pazudušo radinieci - šķiet, ka tas ir viss, kas viņu interesē, un, ja tādēļ būs nepieciešams iznīcināt Vennerstremu, tad, manuprāt, pastāv diezgan liela iespēja, ka viņš to izdarīs. Katrā ziņā mēs nevaram laist garām šādu izdevību - viņš ir pirmais, kurš sacījis, ka ir ar mieru runāt par Vennerstrema netīro veļu on the record.”

“Pat ja tu atgrieztos ar pierādījumiem, ka tieši Vennerstrems ir nožņaudzis to meiteni, mēs to nevarētu izmantot. Ne pēc tik ilga laika. Viņš mūs tiesā noslaktētu.”

“Šī doma man ienāca prātā, bet, sorry - kad viņa pazuda, Vennerstrems mācījās Biznesa skolā un viņam nebija nekāda sakara ar Vangera uzņēmumu.” Mīkaels ieturēja pauzi. “Ērika, es nepametīšu Millennium, bet ir svarīgi, lai te izskatītos, it kā es būtu to izdarījis. Tev un Kristeram jāturpina izdot žurnālu. Ja jūs varat… ja jums rodas iespēja noslēgt mieru ar Vennerstremu, jūs drīkstat to darīt. Bet jūs to nevarat, kamēr es sēžu redakcijā.”

“Labi, stāvoklis ir draņķīgs, bet man šķiet, ka, braucot uz Hēdestadi, tu ķeries pie salmiņa.”

“Vai tev ir labāka ideja?”

Ērika paraustīja plecus. “Mums tagad vajadzētu sāk medīt avotus. Būvēt stāstu no sākuma. Un šoreiz darīt to pareizi.” “Rikij - stāsts ir beigts un pagalam.”

Ērika padevusies nolika galvu uz rokām, kas balstījās uz galda. Ierunājusies viņa sākumā vairījās sastapt Mīkaela skatienu.

“Esmu pārskaitusies uz tevi. Ne tāpēc, ka tavs rakstītais bija aplams, - es jau pati arī tur piedalījos. Un ne tāpēc, ka tu pamet atbildīgā izdevēja posteni, - šajā gadījumā tas ir gudrs lēmums. Es pieņemu, ka mēs to darām tāpēc, lai izskatītos, ka starp mums abiem notikusi šķelšanās vai cīņa par varu, - es saprotu loģiku, jo mums jāpanāk, lai Vennerstrems notic, ka esmu nekaitīga blondīne un tieši tu esi īstais drauds.”

Viņa ieturēja pauzi un, sakniebusi lūpas, ielūkojās Mīkaelam acīs.

“Bet es domāju, ka tu kļūdies. Vennerstrems nenoticēs šim blefam. Viņš joprojām centīsies nogremdēt Millennium. Vienīgā

atšķirība būs tā, ka tagad man ar viņu jācīnās vienai, un tu zini, ka redakcijai esi nepieciešams vairāk nekā jebkad agrāk. Labi, es labprāt karošu pret Vennerstremu, bet man ir tādas dusmas par to, ka tu pēkšņi pamet šo kuģi. Tu pievil visgrūtākajā brīdī.” Mīkaels pastiepa roku un noglāstīja viņai matus.

“Tu neesi viena. Aiz tevis stāv Kristers un visa pārējā redakcija.”

“Ne Janne Dālmans. Starp citu, es uzskatu, ka viņa pieņemšana bija kļūda. Viņš ir lietpratējs, tomēr nodara vairāk ļaunuma nekā labuma. Es viņam neuzticos. Viņš visu rudeni ir staigājis, ļauni priecādamies. Es nezinu, vai viņš cer pārņemt tavu lomu vai gluži vienkārši starp viņu un visu pārējo redakciju ir galīgi greiza ķīmija.”

“Baidos, ka tev taisnība,” Mīkaels atteica.

“Ko tad man iesākt? Atlaist viņu?”

“Ērika, tu esi Millennium galvenā redaktore un īpašniece. Ja tev viņš jāatlaiž, dari to.”

“Mēs nekad iepriekš neesam nevienu atlaiduši, Mik. Un tagad tu man uzvel arī šo lēmumu. Man vairs nav prieka no rītiem doties uz redakciju.”

Šajā brīdī Kristers Malms piecēlās, pārsteigdams abus.

“Ja gribi paspēt uz vilcienu, mums jākustas.” Ērika sāka protestēt, bet Kristers pacēla roku. “Pagaidi, Ērika, tu jautāji, ko es domāju. Es domāju, ka situācija ir pārāk draņķīga. Bet, ja ir tā, kā saka Mīkaels - ka viņš iet sviestā -, tad patiesībā viņam jābrauc sevis paša dēļ. Mēs to esam viņam parādā.”

Gan Mīkaels, gan Ērika apstulbuši raudzījās uz Kristeru, kamēr viņš samulsis šķielēja uz Mīkaelu.

“Jūs abi zināt, ka tieši jūs esat Millennium. Es esmu līdzīpašnieks, un jūs vienmēr esat bijuši godīgi pret mani, un es mīlu šo žurnālu un tā tālāk, bet jūs varētu uz līdzenas vietas nomainīt mani pret jebkuru citu māksliniecisko direktoru. Tomēr jūs prasījāt manu viedokli. Jūs to dzirdējāt. Attiecībā uz Janni Dālmanu esmu ar jums vienisprātis. Un, ja viņš jāatlaiž, Ērika, es varu to izdarīt tavā vietā. Vajag tikai derīgu pamatojumu.”

Kristers ieturēja īsu pauzi un turpināja:

“Es tev piekrītu, ir loti nelāgi, ka Mīkaels pazūd tieši tagad. Bet nedomāju, ka mums ir izvēle.” Viņš paskatījās uz Mīkaelu. “Es tevi aizvedīšu uz staciju. Mēs ar Ēriku noturēsim pozīcijas, līdz tu atgriezīsies.”

Mīkaels lēnām pamāja ar galvu.

“Es baidos, ka Mīkaels neatgriezīsies,” Ērika Bergere klusi sacīja.

Dragans Armanskis pamodināja Līsbetu Salanderi, piezvanīdams viņai pusdivos pēcpusdienā.

“Kaspalietu?” viņa samiegojusies jautāja. Mutē garšoja pēc darvas.

“Mīkaels Blumkvists. Es tikko runāju ar mūsu klientu, advokātu Frūdi.”

“Tā?”

“Viņš piezvanīja un pateica, ka varam izbeigt izmeklēšanu par Vennerstremu.”

“Izbeigt? Es taču tikko sāku pie tās strādāt.”

“Jā, bet Frūdi tas vairs neinteresē.”

“Tik vienkārši?”

“To izlemj viņš. Ja viņš nevēlas turpināt, tad nevēlas.”

“Mēs vienojāmies par honorāru.”

“Cik daudz laika tu esi tam patērējusi?”

Līsbeta Salandere apdomājās.

“Kādas trīs dienas.”

“Mēs vienojāmies, ka griesti būs četrdesmit tūkstoši kronu. Es izrakstīšu rēķinu par desmit tūkstošiem; tu dabūsi pusi, kas ir pieņemami par trim velti izšķiestām dienām. Frūdem jāmaksā par to, ka viņš to visu aizsāka.”

“Ko man iesākt ar savākto materiālu?”

“Vai tur ir kaut kas nopietns?”

Līsbeta atkal apdomājās. “Nē.”

“Frūde nav lūdzis nekādu atskaiti. Noliec to uz laiku plauktā, ja nu viņš atgriežas. Citādi vari izmest. Nākamnedēļ tev būs jauns darbs.”

Kad Armanski bija beidzis sarunu, Līsbeta Salandere bridi sēdēja ar telefona klausuli rokā. Viņa aizgāja līdz savai darbavietai istabas kaktā un aplūkoja piezīmes, ko bija piespraudusi pie sienas, un papīru kaudzīti, sakrātu uz rakstāmgalda. Viņa bija paspējusi sameklēt galvenokārt avīžrakstus un interneta izdrukas. Salandere paņēma papīrus un iemeta tos atvilktnē.

Viņa sarauca uzacis. Mīkaela Blumkvista dīvainā uzvedība tiesas zālē bija likusies interesants izaicinājums, un Līsbetai Salanderei nepatika pārtraukt iesākto. Visiem cilvēkiem ir noslēpumi. Vajag tikai izdibināt, kādi.

2. DALA SEKU ANALĪZe

No 3. janvāra līdz 17. martam

46 procenti sieviešu Zviedrijā ir saskārušās ar vīriešu vardarbību

8.    nodala

Piektdiena, 3. janvāris - svētdiena, 5. janvāris

Kad Mīkaels Blumkvists otro reizi izkāpa no vilciena Hēdestadē, debesis bija pasteļu zilas, bet gaiss - ledaini auksts. Termometrs pie dzelzceļa stacijas fasādes rādīja mīnus astoņpadsmit grādu. Viņam kājās joprojām bija nepiemērotas, plānas kurpes. Atšķirībā no iepriekšējās reizes šoreiz viņu negaidīja advokāts Frūde ar siltu automašīnu. Mīkaels bija norādījis tikai ierašanās dienu, neminot vilciena pienākšanas laiku. Viņš pieņēma, ka uz Hēdebi salu iet kāds autobuss, taču viņam negribējās staipīt apkārt divus smagus čemodānus un plecu somu, meklējot pieturu. Tāpēc viņš devās uz taksometru stāvvietu otrpus stacijas laukumam.

Laikā starp svētkiem Norlandes piekrastē bija pamatīgi snidzis, un, spriežot pēc augstu sadzītajām sniega kupenām, ceļu tīrītāji Hēdestadē bija strādājuši ar pilnu jaudu. Taksometra šoferis Huseins, kura vārds bija lasāms pie rūts piestiprinātajā licencē, pašūpoja galvu, kad Mīkaels apjautājās, vai te bijis nejauks laiks. Huseins platā norlandiešu izloksnē pavēstīja: šī bijusi stiprākā sniega vētra pēdējās desmitgadēs, un viņš rūgti nožēlojot, ka Ziemassvētkos neesot devies atvaļinājumā uz Grieķiju.

Pēc Mīkaela norādījumiem taksometrs iebrauca Henrika Vangera svaigi tīrītajā pagalmā, kur Mīkaels novietoja čemodānus uz lieveņa un nolūkojās, kā mašīna nozūd Hēdestades virzienā.

Piepeši viņš jutās vientuļš un apjucis. Varbūt Ērikai bija taisnība, aizrādot, ka šis projekts ir neprātīgs.

Izdzirdis aiz muguras atveramies durvis, Mīkaels pagriezās. Henriks Vangers bija satuntulējies biezā ādas mētelī, pamatīgos zābakos un naģenē ar ausu sildītājiem. Mīkaels stāvēja, ģērbies džinsos un plānā ādas jakā.

“Ja gribi te dzīvot, tev jāiemācās šajā gadalaikā kārtīgi apģērbties.” Viņi paspieda viens otram roku. “Vai skaidri zini, ka negribi dzīvot lielajā mājā? Jā? Tad laikam vispirms vajadzēs tevi iekārtot jaunajā miteklī.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Sarunās ar Henriku Vangeru un Dirku Frūdi viņš bija uzstādījis prasību, ka dzīvos vietā, kur pats varēs vadīt savu saimniecību un nākt un iet, kad vēlas. Henriks Vangers aizveda Mīkaelu atpakaļ pa ceļu uz tilta pusi un caur vārtiņiem iegriezās svaigi tīrītā pagalmā pie maza koka namiņa netālu no tilta balstiem. Māja nebija aizslēgta, un vecais vīrs atvēra durvis. Viņi iegāja nelielā priekšnamā, kur Mīkaels ar atvieglojuma nopūtu nolika čemodānus.

“Šo mēs saucam par viesu namiņu, te mēs iemitinām cilvēkus, kas paliek salā ilgāku laiku. Te tu kopā ar vecākiem dzīvoji 1963. gadā. Patiesībā tā ir viena no vecākajām ēkām ciemā, tikai modernizēta. Es liku, lai Gunnars Nilsons - viņš ir mans sētnieks - šorīt iekurina."

Māja sastāvēja no lielas virtuves un divām mazākām istabiņām - kopā ap piecdesmit kvadrātmetru. Virtuve aizņēma pusi platības un bija gluži moderna ar elektrisko plīti, mazu ledusskapi un ūdensvadu, bet pie sienas uz priekšnamu stāvēja veca čuguna krāsns, kas šodien bija kurināta.

“Krāsns tev nav jākurina, ja vien neuznāk briesmīgs sals. Malkas kaste atrodas priekšnamā, un aiz mājas ir malkas šķūnītis. Māja stāv tukša kopš rudens, tāpēc mēs šorīt iekurinājām, lai tā iesiltu. Ikdienā pietiek ar elektriskajiem sildītājiem. Tikai skaties, ka neapklāj ar drēbēm, var aizdegties.”

Mīkaels pamāja ar galvu un palūkojās apkārt. Logi vērās uz trim pusēm; no virtuves galda varēja saskatīt aptuveni trīsdesmit metru attālo tilta balstu. Virtuvē bija daži lieli skapji, krēsli, vecs dīvāns un plaukts ar žurnāliem, kam virsū gulēja 1967. gada Se numurs. Stūrī vistuvāk virtuves galdam bija novietots mazāks galdiņš, ko varēja izmantot par rakstāmgaldu.

Virtuves ieeja atradās krāsnij vienā pusē. Otrā pusē divas šauras durvis veda uz divām istabām. Labā, tuvāk pie ārsienas, drīzāk bija šaurs kambarītis ar mazu rakstāmgaldu, krēslu un plauktu gar garāko sienu, tā kalpoja par darbistabu. Otra istaba, starp darbistabu un priekšnamu, bija neliela guļamtelpa. Tur stāvēja šaura divguļamā gulta, naktsgaldiņš un drēbju skapis. Pie sienas karājās dažas gleznas ar dabas motīviem. Mēbeles un tapetes bija vecas un izbalējušas, taču visā mājā patīkami smaržoja pēc tīrības. Grīda bija kārtīgi izberzta, ņemot talkā ziepes. Sāndurvis no guļamistabas veda atpakaļ uz priekšnamu, kur pieliekamais kambarītis bija pārbūvēts par tualeti ar mazu dušas kabīni.

“Ar ūdeni var gadīties problēmas,” Henriks Vangers sacīja. “Mēs pārbaudījām, ka no rīta tas tecēja, taču caurules guļ pārāk sekli, un, ja sals pieturēsies ilgāku laiku, tās var aizsalt. Priekšnamā ir spainis; ja vajadzēs - nāc pie mums pēc ūdens.”

“Man būs nepieciešams telefons,” Mīkaels sacīja.

“Esmu jau pasūtījis. Parīt to ievilks. Nu, ko tu saki? Ja pārdomā, vari ievākties lielajā mājā, kad vien vēlies.”

“Tepat būs ļoti labi,” Mīkaels atbildēja. Tomēr viņš ne tuvu nebija pārliecināts, ka rīkojies saprātīgi.

“Labi. Vēl kādu stundu būs gaišs. Vai paiesim gabaliņu, lai tu vari iepazīties ar ciemu? Labāk gan uzvelc zābakus un biezas zeķes. Tie stāv skapī priekšnamā.” Mīkaels paklausīja un nolēma jau nākamajā dienā doties uz veikalu, lai iegādātos garās apakšbikses un kārtīgus ziemas apavus.

Vecais vīrs sāka ekskursiju, paskaidrodams, ka Mīkaela kaimiņš otrpus ceļam būs Gunnars Nilsons, palīgs, kuru Henriks Vangers spītīgi turpināja dēvēt par “sētnieku”, lai gan, kā Mīkaels drīz saprata, viņš drīzāk bija Hēdebi salas namu pārvaldnieks, kas turklāt uzņēmies atbildību ari par vairākiem īpašumiem Hēdestadē.

“Viņa tēvs Magnuss Nilsons sešdesmitajos strādāja pie manis par sētnieku un bija viens no tiem, kas palīdzēja avārijas vietā uz tilta. Magnuss vēl ir dzīvs, taču tagad aizgājis pensijā un dzīvo Hēdestadē. Šajā mājā mitinās Gunnars ar sievu Helēnu. Viņu bērni dzīvo citur.”

Henriks Vangers ieturēja pauzi un brīdi domāja, pirms atsāka stāstīt.

“Mīkael, oficiālais izskaidrojums tavai klātbūtnei salā ir mana biogrāfija, ko tu man palīdzi rakstīt. Tas tev būs aizbildinājums okšķerēt visos tumšajos kaktos un uzdot cilvēkiem jautājumus. Tavs īstais uzdevums paliks starp tevi, mani un Dirku Frūdi. Par to zinām tikai mēs trīs.”

“Es saprotu. Un atkārtoju, ko jau esmu teicis: tā ir veltīga laika izšķiešana. Es neatminēšu šo miklu.”

“Viss, ko es lūdzu, ir - lai tu pacenties. Bet mums jāievēro piesardzība sarunās, ja kāds ir tuvumā.”

“Labi.”

“Gunnaram ir piecdesmit seši gadi, tātad Harrietas pazušanas laikā viņš bija deviņpadsmit gadus vecs. Ir kāds jautājums, uz kuru es neesmu radis atbildi, - Harrieta un Gunnars bija labi draugi, un man šķiet, ka viņiem bija tāds bērnišķīgs romāns, vismaz viņa Gunnaru ļoti interesēja. Dienā, kad Harrieta pazuda, Gunnars atradās Hēdestadē un bija viens no tiem, kas pēc tilta bloķēšanas palika otrā krastā. Šo attiecību dēļ viņu, protams, tirpināja īpaši. Gunnars jutās diezgan nepatīkami, bet policija ir pārbaudījusi viņa alibi, un tas ir īsts. Viņš visu dienu pavadīja kopā ar draugiem un atgriezās tikai vēlu vakarā.”

“Es pieņemu, ka tev ir precīzs saraksts, kurā uzskaitīts, kādi cilvēki atradās salā un ko katrs darīja dienas gaitā.”

“11 ir. Vai iesim tālāk?”

Viņi apstājās pie krustojuma pakalnā pie Vangeru mājas, un Henriks Vangers norādīja uz veco zvejas ostu.

“Visa Hēdebi salas zeme pieder Vangeru ģimenei vai, pareizāk sakot, man. Izņēmums ir Estergordas zeme un atsevišķas mājas ciemā. Arī ostmalas mājiņas nepieder man, taču tās ir vasarnīcas un ziemā lielākoties netiek apdzīvotas. Izņēmums ir pati tālākā māja - redzi, tur kūp skurstenis.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Viņš jau bija nosalis kā suns.

“Tā ir nožēlojama, caura būda, bet apdzīvota visu gadu. Tur dzīvo Eušēns Nūrmans. Viņam ir septiņdesmit septiņi gadi, un viņš ir kaut kāds gleznotājs. Manuprāt, viņa darbi izskatās pēc diletantu gleznām, tomēr viņš ir diezgan pazīstams ainavists. Nūrmans ir tāds kā ciema dīvainītis.”

Henriks Vangers veda Mīkaelu pa ceļu uz zemesraga pusi un rādīja māju pēc mājas. Ciems sastāvēja no sešām mājām ceļa rietumpusē un četrām austrumpusē. Pati pirmā māja, vistuvāk Mīkaela namiņam un Vangeru mājām, piederēja Henrika Vangera brālim Haraldam. Tā bija divstāvu mūra ēka, kas pirmajā acu uzmetienā likās pamesta; aizkari bija aizvilkti, ceļš līdz ārdurvīm - netīrīts un klāts ar pusmetru biezu sniega kārtu. Tomēr, ciešāk ieskatoties, atklājās pēdas, ko kāds ieminis sniegā starp ceļu un ārdurvīm.

“Haralds ir vientuļnieks. Mēs nekad neesam sapratušies. Ja neskaita strīdus par koncernu - viņš ir līdzīpašnieks -, mēs neesam diezcik daudz sarunājušies kādus sešdesmit gadus. Viņš ir vecāks par mani, deviņdesmit vienu gadu vecs, un vienīgais no maniem pieciem brāļiem, kas vēl ir dzīvs. Detaļas es pastāstīšu vēlāk, taču viņš izmācījās par ārstu un strādāja galvenokārt Upsālā. Atpakaļ uz Hēdebi Haralds pārcēlās, kad viņam apritēja septiņdesmit.”

“Es saprotu, ka jūs neesat draugi. Tomēr jūs dzīvojat kaimiņos.”

“Es viņu nicinu, un man patiktu, ja viņš būtu palicis Upsālā, taču viņam pieder tā māja. Vai es izklausos pēc riebekļa?” “Izklausās, ka tev nepatīk tavs brālis.”

“Sava mūža pirmos divdesmit piecus, trīsdesmit gadus es centos piedot tādiem kā Haralds, jo mēs esam radi. Pēc tam es atklāju, ka radniecība negarantē mīlestību, un man ir ļoti maz iemeslu aizstāvēt Haraldu.”

Nākamā māja piederēja Izabellai, Harrietas Vangeres mātei. “Šogad viņai apritēs sešdesmit pieci, viņa joprojām ir eleganta un iedomīga. Viņa ir vienīgā visā ciemā, kura runā ar Haraldu un reizēm apciemo viņu, bet abiem nav daudz kopēja.”

“Kādas bija viņas attiecības ar Harrietu?”

“Prātīga doma. Arī sievietes pieder pie aizdomās turamo loka. Es jau stāstīju, ka Izabella bieži pameta bērnus likteņa varā. īsti nezinu - domāju, ka viņa gribēja labu, bet nespēja uzņemties atbildību. Viņas ar Harrietu nebija īpaši tuvas, tomēr nestrīdējās. Izabella var būt asa, bet dažkārt viņa nav īsti gudra. Kad viņu satiksi, tu sapratīsi, ko es domāju.”

Izabellas kaimiņiene bija Sesīlija Vangere, Haralda Vangera meita.

“Agrāk viņa bija precējusies un dzīvoja Hēdestadē, bet pirms kādiem divdesmit gadiem pašķīrās ar vīru. Tā māja pieder man, un es viņai piedāvāju tur apmesties. Sesīlija ir skolotāja un daudzējādā ziņā pilnīgs pretstats savam tēvam. Varu piebilst, ka arī viņa nerunā ar tēvu vairāk, kā nepieciešams.”

“Cik viņai gadu?”

“Dzimusi 1946. gadā. Tātad, kad pazuda Harrieta, viņai bija divdesmit. Jā, todien viņa ciemojās salā.”

Henriks Vangers brīdi domāja.

“Sesīlija reizēm var likties aušīga, bet patiesībā ir ļoti gudra. Nenovērtē viņu par zemu. Ja kāds spēs izdibināt, ar ko tu šeit nodarbojies, tā būs viņa. Laikam jāteic, ka viņa ir viena no tiem radiniekiem, ko es vērtēju visaugstāk.”

“Vai tas nozīmē, ka tu neturi viņu aizdomās?”

“Tā es neteiktu. Gribu, lai tu visu izvērtē pilnīgi bez aizspriedumiem - neatkarīgi no manām domām un patikšanām.”

Māja blakus Sesīlijai piederēja Henrikam Vangeram, taču bija izīrēta vecam pārim, kas reiz strādājis Vangera koncerna vadībā. Viņi bija pārcēlušies uz salu astoņdesmitajos, tāpēc viņiem nebija nekāda sakara ar Harrietas pazušanu. Nākamā māja piederēja Birgeram Vangeram, Sesīlijas Vangeres brālim. Māja stāvēja tukša jau vairākus gadus, kopš Birgers bija pārvācies uz modernu savrupmāju Hēdestadē.

Ceļmalā lielākoties slējās solīdas mūra mājas, būvētas pagājušā gadsimta sākumā. Pēdējā māja atšķīrās, tā bija moderna, arhitekta projektēta savrupmāja no baltiem ķieģeļiem un ar tumšiem logu paneļiem. Tā atradās skaistā vietā, un Mīkaels saprata,

ka no augšējā stāva noteikti paveras lielisks skats uz jūru austrumpusē un Hēdestadi ziemeļpusē.

“Tur dzīvo Martins Vangers, Harrietas brālis un Vangera koncerna ģenerāldirektors. Agrāk tajā vietā atradās mācītāj māja, taču septiņdesmitajos gados ēku daļēji nopostīja ugunsgrēks, un Martins uzbūvēja tur savu māju, 1978. gadā pārņēmis ģenerāldirektora posteni.”

Vistālāk austrumu pusē dzīvoja Jērda Vangere, Henrika brāļa Grēgera atraitne, un viņas dēls Aleksanders Vangers.

“Jērda ir nevesela, viņa cieš no reimatisma. Aleksanderam pieder neliela akciju daļa Vangera koncernā, bet viņš vada pats savus uzņēmumus, arī restorānus. Katru gadu viņš dažus mēnešus pavada Barbadosā Kārību salās, kur ieguldījis krietnu naudu tūrisma biznesā.”

Starp Jērdas un Henrika Vangera māju atradās gruntsgabals ar divām mazākām ēkām, kas stāvēja tukšas un tika izmantotas par viesu mītnēm, kad ciemos ieradās ģimenes locekļi. Otrā pusē Henrika mājai atradās izīrēta māja, kur dzīvoja vēl viens pensionēts koncerna darbinieks ar sievu, taču ziemās abi uzturējās Spānijā.

Viņi bija atgriezušies krustojumā, un līdz ar to pastaiga bija galā. Jau sāka krēslot. Mīkaels uzņēmās iniciatīvu.

“Henrik, varu tikai atkārtot, ka šim uzdevumam nebūs rezultāta, bet es darīšu man uzticēto darbu. Es rakstīšu tavu biogrāfiju un rīkošos pēc tava prāta, pārlasot visu materiālu par Harrietu Vangeri tik uzmanīgi un kritiski, cik vien spēšu. Es tikai gribu, lai tu saproti, ka neesmu privātdetektīvs, un negaidi no manis pārāk daudz.”

“Es neko negaidu. Gribu tikai pēdējo reizi mēģināt izdibināt patiesību.”

“Labi.”

“Pēc dabas es esmu pūce,” Henriks Vangers paskaidroja. “Būšu pieejams, sākot ar pusdienlaiku. Augšstāvā iekārtošu darbistabu, kas būs pilnīgi tavā rīcībā.”

“Paldies, nevajag! Man jau ir darbistaba viesu namiņā, un tur es strādāšu.”

“Kā vēlies.”

“Kad man vajadzēs ar tevi parunāt, tad iesim uz tavu kabinetu, bet es nemetīšos tev virsū ar jautājumiem jau šovakar.” “Skaidrs.” Vecais šķita nodevīgi bikls.

“Paies pāris nedēļu, kamēr izlasīšu visu materiālu. Mēs strādāsim divās frontēs. Tiksimies pāris stundu dienā, es tevi izvaicāšu un vākšu materiālus biogrāfijai. Kad man sāks rasties jautājumi par Harrietu, es tos uzdošu.”

“Izklausās saprātīgi.”

“Es strādāšu diezgan brīvi, un man nebūs noteikta darba laika.” “Tu pats to izlem.”

“Tu zini, ka man uz pāris mēnešiem būs jāiet cietumā. Es nezinu, kad tas kļūs aktuāli, bet es nepārsūdzēšu. Tas, visticamāk, notiks šā gada laikā.”

Henriks Vangers sarauca uzacis.

“Tas ir nelāgi. Būs kaut kas jādara. Tu vari pieprasīt sprieduma izpildes atlikšanu.”

“Ja man veiksies labi un būšu savācis pietiekami daudz materiālu, cietumā varēšu rakstīt grāmatu par tavu ģimeni. Bet to mēs risināsim, kad pienāks laiks. Vēl viena lieta: es joprojām esmu Millennium līdzīpašnieks, un šobrīd žurnāls piedzīvo krīzi. Ja notiks kas tāds, kas prasīs manu klātbūtni Stokholmā, es būšu spiests pamest darbu un doties turp.”

“Tu jau neesi mans dzimtcilvēks. Gribu, lai tu konsekventi un pastāvīgi izpildi darbu, ko esmu tev uzdevis, bet, protams, tu pats nosaki savu darba kārtību un strādā pēc savas saprašanas. Ja tev nepieciešams paņemt brīvu, dari to, bet, ja atklāšu, ka esi atmetis darbam ar roku, es to uzskatīšu par līguma laušanu.” Mīkaels pamāja ar galvu. Henriks Vangers skatījās uz tilta pusi. Viņš bija izkāmējis un piepeši atgādināja Mīkaelam nelaimīgu putnubiedēkli.

“Mums vajadzētu parunāt par Millennium krīzi un par to, vai es varu kā palīdzēt.”

“Vislabākā palīdzība būtu, ja tu man varētu pasniegt Vennerstrema galvu uz paplātes jau šodien.”

“Nē, to es nedarīšu!” Vecais vīrs asi paskatījās uz Mīkaelu. “Tu uzņēmies šo uzdevumu tikai tāpēc, ka es apsolīju atmaskot Vennerstremu. Ja es to darītu tagad, tu varētu pamest darbu, kad vien vēlētos. Šo informāciju tu saņemsi pēc gada.”

“Henrik, piedod, ka to saku, bet es pat nevaru būt drošs, ka tu pēc gada vēl būsi dzīvs.”

Henriks Vangers nopūtās un domīgi lūkojās uz zvejas ostu. “Saprotu. Parunāšu ar Dirku Frūdi, tad redzēsim, vai varam kaut ko izdomāt. Bet attiecībā uz Millennium es varbūt varu palīdzēt kaut kā citādi. Saprotu, ka jūs ir pametuši reklāmdevēji.” Mīkaels lēnām pamāja ar galvu.

“Reklāmdevēji ir akūta problēma, taču krīze ir vēl dziļāka. Tas ir jautājums par uzticamību. Nav nekādas nozīmes reklāmdevēju skaitam, ja cilvēki nepirks žurnālu.”

“Skaidrs. Bet es joprojām esmu valdes loceklis diezgan lielā koncernā, lai gan nedarbojos tur aktīvi. Mums ari kaut kur jāreklamējas. Kādreiz pārrunāsim šo lietu. Ja vēlies ieturēt vakariņas…” “Nē. Es iekārtošos, iepirkšos un drusciņ iepazīšos ar apkārtni. Rīt došos uz Hēdestadi un iegādāšos ziemas drēbes.”

“Laba doma.”

“Es gribētu, lai tu nodod man Harrietas arhīvu.”

“Tiks izdarīts…”

“Protams - ar vislielāko piesardzību.”

Mīkaels atgriezās viesu namiņā un sāka klabināt zobus, līdzko bija ienācis pa durvīm. Viņš palūkojās termometrā aiz loga. Tas rādīja mīnus piecpadsmit grādus, un Mīkaels nevarēja atcerēties, ka jebkad mūžā būtu nosalis tik pamatīgi kā pēc šīs divdesmit minūšu ilgās pastaigas.

Turpmākajās stundās Mīkaels iekārtojās mājiņā, kam bija jākļūst par viņa mitekli uz veselu gadu. Drēbes no čemodāna viņš salika guļamistabas skapī. Tualetes piederumi satilpa vannas istabas skapītī. Otrs čemodāns bija četrstūrains koferis uz ritenīšiem. No tā Mīkaels izņēma grāmatas, kompaktdiskus un atskaņotāju, piezīmju bloknotus, Sanyo žurnālistu diktofonu, mazu Microtek skeneri, pārnēsājamu tintes printeri, Minolta digitālo fotoaparātu un citas mantas, ko bija uzskatījis par nepieciešamām gadu ilgai trimdai.

Grāmatas un kompaktdiskus viņš novietoja darbistabas grāmatu plauktā blakus divām mapēm ar pētījumu materiāliem par Hansu Ēriku Vennerstremu. Materiāli bija bezvērtīgi, taču viņš nespēja tos izmest. Šīs divas mapes kaut kādā veidā bija jāpārveido par ķieģeļiem viņa turpmākās karjeras būvē.

Visbeidzot Mīkaels atvēra plecu somu un nolika savu iBook uz rakstāmgalda darbistabā. Pēc tam piecēlās un mulsi palūkojās apkārt. The benefits of living in the countryside. Viņš piepeši aptvēra, ka nav kur iespraust platjoslas kabeli. Nebija pat telefona kontakta, kur pieslēgt vecu modemu.

Mīkaels devās atpakaļ uz virtuvi un pa savu mobilo tālruni piezvanīja uz Telia. Pēc īsas skaidrošanās viņš piedabūja kādu sameklēt iesniegumu par pieslēgumu Henrika Vangera viesu namiņam. Mīkaels apjautājās, vai kabelim būs ADSL jauda, un saņēma atbildi, ka tas esot iespējams caur Hēdebi rūteri. Tas prasīšot pāris dienu.

Kad Mīkaels bija ticis galā, pulkstenis rādīja pāri četriem pēcpusdienā. Viņš atkal uzvilka biezās zeķes un zābakus, un vēl papildu svīteri. Pie ārdurvīm Mīkaels saminstinājās; viņš nebija saņēmis mājas atslēgas, bet stokholmieša instinkti neļāva atstāt ārdurvis neaizslēgtas. Viņš devās atpakaļ uz virtuvi un pārbaudīja atvilktnes. Visbeidzot atrada atslēgu uz nagliņas pieliekamajā.

Termometra stabiņš bija noslīdējis līdz mīnus septiņpadsmit. Mīkaels ātri šķērsoja tiltu un devās augšup pa pakalnu garām baznīcai. Pārtikas veikals atradās aptuveni trīssimt metru attālumā. Viņš ar nepieciešamajām precēm līdz malām piepildīja divas kartona kastes, ko aiznesa mājās, pirms vēl vienu reizi devās pāri tiltam. Šoreiz viņš apstājās pie Susannes Tilta kafejnīcas. Sieviete aiz letes bija ap piecdesmit gadu veca. Mīkaels apjautājās, vai viņa ir Susanne, un nosauca savu vārdu, paskaidrodams, ka turpmāk droši vien kļūs par pastāvīgu kafejnīcas klientu. Mīkaels bija vienīgais apmeklētājs, un Susanne uzsauca viņam kafiju, kad viņš pasūtīja sviestmaizi un nopirka līdzņemšanai rupjmaizi un pīto baltmaizi. No avīžu stenda Mīkaels paņēma Hedestads-Kuriren un apsēdās pie galdiņa ar skatu uz tiltu un apgaismoto baznīcu. Tumsā šī aina izskatījās pēc Ziemassvētku kartītes. Avīzes lasīšana aizņēma četras minūtes. Vienīgā interesantā ziņa bija īss rakstiņš par to, ka pašvaldības deputāts, vārdā Birgers Vangers (Tautas partija), Hēdestadē vēlas attīstīt IT TechCent - tehnoloģiju attīstības centru. Mīkaels nosēdēja vēl pusstundu līdz kafejnīcas slēgšanai pulksten sešos.

Pusastoņos vakarā Mīkaels piezvanīja Ērikai, taču saņēma atbildi, ka abonents nav sasniedzams. Viņš apsēdās uz dīvāniņa virtuvē un mēģināja lasīt romānu, kurš, kā apgalvoja vāka teksts, bija sensacionāla padsmitgadīgas feministes debija. Romāns vēstīja par autores centieniem ceļojumā uz Parīzi sakārtot savu seksuālo dzīvi, un Mīkaels prātoja, vai viņu dēvētu par feministu, ja viņš ģimnāzista manierē uzrakstītu romānu par savu seksuālo dzīvi. Droši vien ne. Šo grāmatu Mīkaels bija nopircis tāpēc, ka apgāds cildināja debitanti kā “jaunu Karīnu Ridbergu”. Drīz viņš konstatēja, ka tas nav tiesa nedz stila, nedz satura ziņā. Pēc brīža viņš nolika grāmatu un sāka lasīt vesternu par kovboju Hopa- longu Kesidiju piecdesmito gadu žurnālā Rekordmagasinet.

Ik pa pusstundai īsi, slāpēti nozvanīja baznīcas pulkstenis. Otrpus ceļam sētnieka Gunnara Nilsona logos spīdēja gaisma, bet Mīkaels nevarēja saskatīt mājā nevienu cilvēku. Haralda Vangera māja bija tumša. Ap deviņiem pār tiltu pārbrauca automašīna un pazuda zemesraga virzienā. Ap pusnakti nodzisa baznīcas fasādes apgaismojums. Acīmredzot janvāra sākumā Hēdebi sala piektdienas vakarā nespēja piedāvāt nekādas izklaides. Te bija apbrīnojami kluss.

Mīkaels vēlreiz mēģināja piezvanīt Ērikai, tika līdz automātiskajam atbildētājam un dzirdēja lūgumu atstāt ziņu. Viņš to izdarīja, nodzēsa gaismu un devās gulēt. Pēdējā doma pirms aizmigšanas bija - salā pastāv ārkārtīgi liels risks sajukt prātā.

TA bija dīvaina sajūta - pamosties pilnīgā klusumā. Mīkaels sekundes simtdaļā pārgāja no dziļa miega uz pilnīgu nomodu, bet pēc tam gulēja mierīgi un ieklausījās. Istabā bija auksts. Viņš pagrieza galvu un paskatījās rokaspulkstenī, ko bija nolicis uz taburetes pie gultas. Bija astoņas minūtes pāri septiņiem no rīta - viņš nebija cīrulis, un parasti viņam bija grūti pamosties bez vismaz diviem modinātājiem. Tagad viņš bija pamodies pats un turklāt jutās atpūties.

Mīkaels uzlika ūdeni kafijai un nostājās zem dušas, piepeši piedzīvodams tīkamu sajūtu, it kā vērotu pats sevi no malas. Kalle Blumkvists - ceļojošais izmeklētājs tālā nostūrī.

Ūdens maisītājs pie mazākā pieskāriena pārgāja no karsta uz ledaini aukstu ūdeni. Uz virtuves galda trūka rīta avīzes. Sviests bija sasalis. Galda piederumu atvilktnē nebija siera lāpstiņas. Arā joprojām bija melna nakts. Termometrs rādīja mīnus divdesmit vienu grādu. Bija sestdiena.

Hēdestades autobusu pietura atradās iepretim pārtikas veikalam, un savu trimdu Mīkaels iesāka, īstenodams iepirkšanās plānus. Viņš izkāpa no autobusa pie dzelzceļa stacijas un izmeta apli pa centru. Mīkaels nopirka kārtīgus ziemas zābakus, divus pārus garo apakšbikšu, dažus siltus flaneļa kreklus, biezu, pusgaru ziemas jaku, siltu cepuri un oderētus cimdus. Elektropreču veikalā viņš atrada mazu pārnēsājamu televizoru ar istabas antenu. Pārdevējs apgalvoja, ka salā viņš redzēšot vismaz Zviedrijas pirmo kanālu, un Mīkaels solīja prasīt naudu atpakaļ, ja tas nebūs tiesa.

Viņš apstājās pie bibliotēkas, dabūja lasītāja karti un paņēma divus Elizabetes Džordžas kriminālromānus. Kancelejas preču veikalā Mīkaels nopirka pildspalvas un piezīmju bloknotus. Iegādājās arī sporta somu, kur salikt visus jaunieguvumus.

Visbeidzot Mīkaels nopirka cigarešu paciņu; viņš bija atmetis smēķēšanu pirms desmit gadiem, tomēr dažkārt atgriezās pie sava netikuma un arī tagad piepeši juta kāri pēc nikotīna. Viņš iebāza neatvērto paciņu jakas kabatā. Un visbeidzot apmeklēja optikas veikalu, kur iegādājās lēcu šķīdumu un pasūtīja jaunas kontaktlēcas.

Ap diviem atgriezies salā, viņš patlaban grieza drēbēm nost cenu zīmes, kad izdzirda atveramies ārdurvis. Pie virtuves durvju stenderes pieklauvēja gaišmataina sieviete ap piecdesmit, tajā pašā mirklī sperdama kāju pār slieksni. Viņa uz paplātes nesa kēksu.

“Labdien, gribēju tikai apsveicināties. Mani sauc Helēna Nil- sone, un es dzīvoju otrpus ceļam. Mēs būsim kaimiņi.”

Mīkaels sniedza roku un nosauca savu vārdu.

“Jā, esmu redzējusi jūs televīzijā. Jauki, ka vakaros namiņā būs gaisma.”

Mīkaels uzlika vārīties kafiju - sieviete iebilda, tomēr apsēdās pie virtuves galda. Viņa pašķielēja ārā pa logu.

“Tur nāk Henriks ar manu vīru. Jums laikam vajadzēja kādas kastes.”

Pie mājas apstājās Henriks Vangers un Gunnars Nilsons ar ķerru. Mīkaels izsteidzās ārā, lai sasveicinātos un palīdzētu ienest četras kartona kastes. Viņi atstāja tās uz grīdas pie krāsns. Mīkaels uzlika uz galda kafijas tasītes un sagrieza Helēnas kēksu.

Gunnars un Helēna Nilsoni bija patīkami cilvēki. Nelikās, ka viņus mocītu īpaša ziņkāre par to, kāpēc Mīkaels atrodas

Hēdestadē, - tas, ka viņš strādā pie Henrika Vangera, bija pietiekams izskaidrojums. Vērodams attiecības starp Nilsoniem un Henriku Vangeru, Mīkaels konstatēja, ka tās ir nepiespiestas un tajās trūkst izteikta dalījuma kungos un kalpos. Viņi sēdēja un pļāpāja par ciemu un par to, kas būvējis namiņu, kurā Mīkaels tagad dzīvoja. Nilsonu pāris izlaboja Vangeru, kad viņu pievīla atmiņa, savukārt Vangers pastāstīja uzjautrinošu stāstiņu par to, kā Gunnars Nilsons kādu vakaru pārnācis mājās un ieraudzījis, ka viens vietējais zellis cenšas ielīst pa namiņa logu. Nilsons pārgājis pāri ceļam un apjautājies neaptēstajam zaglim, kāpēc tas neizmanto neaizslēgtās durvis. Gunnars Nilsons aizdomīgi nopētīja mazo televizoru un aicināja Mīkaelu vakaros nākt ciemā, ja viņš gribot noskatīties kādu raidījumu. Nilsoniem bija satelītantena.

Henriks Vangers vēl brīdi uzkavējās, kad Nilsoni bija devušies mājās. Vecais vīrs paskaidroja, ka, viņaprāt, būtu labāk, ja Mīkaels pats sašķirotu arhīvu, turklāt viņš allaž varot doties uz lielo māju un apjautāties, ja rastos kādas problēmas. Mīkaels pateicās un sacīja, ka gan jau tiks galā.

Palicis viens, Mīkaels ienesa kastes darbistabā un sāka pārskatīt to saturu.

Henrika Vangera privātā izmeklēšana par brāļa mazmeitas pazušanu bija ilgusi trīsdesmit sešus gadus. Mīkaelam bija grūti izšķirt, vai šī interese ir neveselīga apsēstība vai ari, gadiem ritot, pārvērtusies par intelektuālu spēli. Bija acīm redzams, ka patriarhs ķēries pie darba ar arheologa amatiera sistemātisko metodi - materiāli plauktā aizņēma gandrīz septiņus metrus.

Lielāko daļu no tiem sastādīja divdesmit seši aktu vāki, kuros bija apkopoti policijas izmeklēšanas dati Harrietas Vangeres pazušanas lietā. Mīkaelam bija grūti iedomāties, ka “normāla” pazušana radītu tik apjomīgu izmeklēšanas materiālu. Tomēr Henri- kam Vangeram acīmredzot bija tāda ietekme, lai liktu Hēdestades policijai pārbaudīt gan ticamus, gan neticamus pavedienus.

Aktu vākos bija ne tikai izmeklēšanas materiāli, bet arī avīžu izgriezumu albumi, fotoalbumi, kartes, suvenīri, informatīvi materiāli par Hēdestadi un Vangera uzņēmumu, Harrietas Vangeres dienasgrāmata (kurā gan nebija daudz lapu), mācību grāmatas, medicīniskās izziņas un tā tālāk. Bija arī ne mazāk kā sešpadsmit A4 formāta sējumu pa simt lappusēm katrā, ko varēja dēvēt par Henrika Vangera kuģa žurnālu, kurā fiksēta izmeklēšanas gaita. Šajās piezīmēs patriarhs akurātā rokrakstā bija pierakstījis savus prātojumus, idejas, strupceļus un novērojumus. Mīkaels mazliet pašķirstīja tās uz labu laimi. Tekstam bija literārs raksturs, un Mīkaelam radās sajūta, ka šie sējumi radušies no dučiem tīrrakstā pārrakstītu vecu piezīmju bloknotu. Visbeidzot bija kādas desmit mapes, kurās apkopoti materiāli par dažādiem Vangeru ģimenes locekļiem; šīs lappuses bija drukātas mašīnrakstā, acīm redzami savāktas ilgākā laika periodā.

Henriks Vangers bija veicis izmeklēšanu pats savā ģimenē.

Ap septiņiem Mīkaels izdzirda apņēmīgu ņaudēšanu un atvēra ārdurvis. Viņam garām siltumā ātri iešmauca ruds kaķis.

“Es tevi saprotu,” Mīkaels sacīja.

Kaķis brīdi apošņāja mājiņu. Mīkaels ielēja bļodiņā mazliet piena, ko viesis izlaka. Pēc tam kaķis uzlēca uz virtuves dīvāna un saritinājās. Tam nenāca ne prātā atstāt šo vietu.

Bija jau pāri desmitiem vakarā, kad Mīkaels bija izskatījis visu materiālu un sakārtojis to plauktos noteiktā secībā. Viņš izgāja virtuvē, uzlika uz plīts kafijkannu un uzsmērēja divas sviestmaizes. Kaķim viņš piedāvāja desiņu un aknu pastēti. Mīkaels nebija ēdis visu dienu, taču dīvainā kārtā juta, ka ēdiens viņu neinteresē. Iekodis viņš izņēma no jakas kabatas cigarešu paciņu un atvēra to.

Viņš noklausījās mobilā telefona balss pastu; Ērika nebija zvanījusi, un viņš mēģināja piezvanīt pats, taču atkal dzirdēja tikai automātisko atbildētāju.

Tad Mīkaels veica pašu pirmo darbu savā privātajā izmeklēšanā - ieskenēja Hēdebi salas karti, ko bija aizņēmies no Henrika Vangera. Kamēr pēc kopīgās pastaigas visi vārdi vēl bija svaigā atmiņā, viņš pierakstīja, kas dzīvo kurā mājā. Mīkaels drīz saprata, ka Vangeru klanam ir ļoti apjomīga personu galerija un paies krietns laiks, līdz viņš iemācīsies, kas ir kas.

Tūlīt pēc pusnakts Mīkaels uzvilka siltas drēbes un jaunos zābakus un devās pastaigā pāri tiltam. Viņš nogriezās no ceļa gar šaurumu aiz baznīcas. Šaurumā un vecajā ostā bija uzsalis ledus, bet tālāk viņš redzēja tumšu ūdens joslu. Kamēr viņš tur stāvēja, baznīcas fasādes apgaismojums nodzisa un apkārt kļuva tumšs. Bija auksts, un spīdēja zvaigznes.

Piepeši Mīkaels jutās dziļi nomākts. Viņš nekādi nespēja aptvert, kāpēc ļāvies, lai Henriks Vangers viņu pierunā uzņemties šo absurdo darbu. Ērikai bija pilnīga taisnība, tā bija veltīga laika izšķiešana. Viņam vajadzētu atrasties Stokholmā - piemēram, gultā ar Ēriku - un pilnā sparā plānot karu pret Hansu Ēriku Vennerstremu. Tomēr arī šis karš Mīkaelu atstāja vienaldzīgu, un viņam nebija ne jausmas, kā lai sāk plānot tā stratēģiju.

Ja patlaban būtu diena, viņš dotos pie Henrika Vangera, lauztu līgumu un brauktu mājās. Taču, uzkāpis pakalnā pie baznīcas, viņš konstatēja, ka Vangeru mājās jau ir tumšs un kluss. No baznīcas varēja saskatīt visas ēkas salas pusē. Arī Haralda Vangera māja bija tumša, toties Sesīlijas Vangeres mājā spīdēja gaisma, tāpat arī Martina Vangera savrupmājā vistālāk zemesragā un izīrētajā mājā. Jahtu ostā uguns spīdēja gleznotāja Eušena Nūr- mana caurajā būdā, no skursteņa virmoja dzirksteļu spiets. Arī kafejnīcas augšstāvā spīdēja gaisma, un Mīkaels prātoja, vai Susanne tur dzīvo un vai tādā gadījumā viņa ir viena.

Svētdienas rītā Mīkaels gulēja ilgi un pamodās no paniska izbīļa, dzirdēdams neizprotamu dunoņa. Viņam vajadzēja sekundi, lai aptvertu, kur atrodas, un saprastu, ka tur dun baznīcas zvani, aicinādami uz dievkalpojumu, tātad pulkstenis tūlīt būs vienpadsmit. Mīkaels jutās gurdens un vēl brīdi palika guļam. Pie durvīm izdzirdīs aicinošu ņaudēšanu, viņš piecēlās un izlaida kaķi.

Ap pulksten divpadsmitiem Mīkaels bija nomazgājies un paēdis brokastis. Viņš apņēmīgi iegāja darbistabā un sameklēja pirmos aktu vākus ar policijas izmeklēšanas materiāliem. Tad viņu pārmāca šaubas. Pa galasienas logu ieraudzījis Susannes kafejnīcas reklāmu, Mīkaels iebāza vākus somā un uzvilka virsdrēbes. Nonācis kafejnīcā, viņš atklāja, ka tā ir pilna ar apmeklētājiem, un piepeši atskārta atbildi uz jautājumu, kurš neizteikts bija viņu mocījis: kā tādā nostūrī kā Hēdebi var izdzīvot kafejnīca? Susannei peļņu nesa baznīcēni, bēru mielasti un citi pasākumi.

Tāpēc Mīkaels devās pastaigā. Veikals svētdienās bija slēgts, viņš pagāja vēl pārsimt metru pa ceļu uz Hēdestades pusi un nopirka avīzes benzīna uzpildes stacijā. Kādu stundu Mīkaels pastaigājās pa salu un iepazinās ar apkārtni cietzemes pusē. Pie baznīcas un aiz veikala atradās ciema kodols ar vecām ēkām, divstāvu mūra mājām, kas veidoja īsu ieliņu un, pēc Mīkaela minējumiem, varēja būt celtas divdesmitā gadsimta pirmajās desmitgadēs. Ceļa ziemeļu pusē atradās labi uzturēti īres nami, paredzēti ģimenēm ar bērniem. Gar ūdensmalu un baznīcas dienvidu pusē galvenokārt bija sabūvētas savrupmājas. Hēdebi, bez šaubām, bija samērā turīgs Hēdestades varasvīru un ierēdņu rajons.

Kad Mīkaels atgriezās pie tilta, uzlidojums Susannes kafejnīcai bija mazliet noplacis, bet Susanne joprojām vāca traukus no galdiņiem.

“Svētdienas pieplūdums?” Mīkaels sveicināja.

Susanne pamāja ar galvu un atglauda aiz auss matu šķipsnu. “Sveiks, Mīkael!”

“Jūs atceraties, kā mani sauc?”

“Grūti neatcerēties,” viņa atteica. “Pirms Ziemassvētkiem redzēju jūs televīzijā sakarā ar to tiesas prāvu.”

Mīkaels piepeši apmulsa. “Viņiem tak ar kaut ko jāaizpilda ziņu laiks,” viņš nomurmināja un devās pie stūra galdiņa ar skatu uz tiltu. Kad viņš sastapa Susannes skatienu, viņa smaidīja.

Pulksten trijos pēcpusdienā Susanne paziņoja, ka šodien slēdz. Pēc baznīcēnu pieplūduma bija atnākuši un aizgājuši tikai daži apmeklētāji. Mīkaels bija izlasījis kādu piekto daļu no pirmās mapes ar policijas materiāliem Harrietas Vangeres pazušanas lietā. Viņš aizvēra mapi, iebāza piezīmju bloknotu somā un ātri soļoja pār tiltu mājās.

Kaķis gaidīja uz kāpnēm, un Mīkaels skatījās apkārt un prātoja, kam šis kaķis īsti varētu piederēt. Tomēr viņš to ielaida mājā, jo tā vismaz bija kaut kāda sabiedrība.

Mīkaels vēlreiz mēģināja piezvanīt Ērikai, taču atkal nokļuva tikai līdz automātiskajam atbildētājam. Viņa acīm redzami bija pārskaitusies. Mīkaels varēja piezvanīt Ērikai uz redakcijas numuru vai uz mājām, taču stūrgalvīgi nolēma to nedarīt. Viņš jau bija atstājis pietiekami daudz ziņu. Tāpēc uzvārīja sev kafiju, uz dīvāna pabīdīja kaķi sāņus un ar visu mapi apmetās pie virtuves galda.

Mīkaels lasīja uzmanīgi un lēni, lai nepalaistu garām nevienu detaļu. Kad viņš vēlu vakarā aizvēra vākus, vairākas lappuses piezīmju bloknotā bija pilnas ar tēzēm un jautājumiem, uz kuriem viņš cerēja rast atbildes nākamajās mapēs. Materiāli bija sakārtoti hronoloģiskā secībā; Mīkaels nebija pārliecināts, vai to izdarījis Henriks Vangers vai arī tāda bijusi policijas metode sešdesmitajos gados.

Pati pirmā lapa bija fotokopija - Hēdestades policijas iecirknī ar roku aizpildīta iesnieguma veidlapa. Pa tālruni atbildējušais policists bija parakstījies kā Dž. Ritingers, to Mīkaels iztulkoja kā “dežurantu”. Pieteikuma iesniedzējs bija Henriks Vangers, kura adrese un telefona numurs bija pierakstīti iesniegumā. Viņš bija piezvanījis pulksten 11.14 svētdienas rītā 1966. gada 23. septembrī. Teksts bija īss un sauss.

Henr. Vangers pa tel. ziņo, ka brāļameita (?) Harrieta Ulnka VAN- GERE, dzimusi 1950. g. 15. janv. (16 gadi,) ir pazudusi no savām mājām Hēdebi salā kopš sestdienas pēcp. Ziņ. ļoti satraukts.

Pulksten 11.20 bija pierakstīts, ka P-014 (policijas mašīnai? patruļai? patruļlaivai?) pavēlēts izbraukt uz notikuma vietu.

Pulksten 11.35 kāds cits neskaidrākā rokrakstā nekā Ritinge- ram bija papildinājis, Insp. Magnusons ziņo, ka tilts uz Hēdebi salu jopr. ciet. Transp. ar laivām. Malā bija nesalasāms paraksts.

Pulksten 12.14 atkal Ritingers: Insp. Magnusons pa tel. ziņo no H., ka 16gad. Harrieta Vangere pazudusi kopš sestdienas pēcp. Ģim. ļoti satraukta. HV nav nakšņojusi mājās. Nevarēja atstāt salu avār. dēļ. Neviens no aptauj. ģim. loc. nezina, kur HV atrodas.

Pulksten 12.19: G.M. informēts pa tel.

Pēdējā piezīme bija izdarīta pulksten 13.42: G.M. notikuma vietā H. pārņem vadību.

Jau nākamā lappuse atklāja, ka iniciāļi G. M. apzīmē krimināl- inspektoru Gustafu Morelu, kas ar laivu ieradās Hēdebi salā, pārņēma vadību un sastādīja oficiālu iesniegumu par Harrietas Vangeres pazušanu. Atšķirībā no sākotnējām piezīmēm ar grūti atšifrējamiem saīsinājumiem Morela ziņojumi bija drukāti ar rakstāmmašīnu un sacerēti saprotamā valodā. Turpmākajās lappusēs ziņojums par veiktajiem pasākumiem bija uzrakstīts tik lietišķi un detalizēti, ka Mīkaels jutās pārsteigts.

Morels bija ķēries pie lietas sistemātiski. Vispirms runājis ar Henriku Vangeru un Harrietas māti Izabellu Vangeri. Pēc tam pēc kārtas iztaujājis Ulriku Vangeri, Haraldu Vangeru, kādu Grē- geru Vangeru, Harrietas brāli Martinu Vangeru un kādu Anitu Vangeri. Mīkaels nosprieda, ka šie cilvēki ir izprašņāti ģimenes rangu secībā.

Ulrika Vangere bija Henrika Vangera māte un acīmredzot baudīja karalienes atraitnes statusu. Ulrika Vangere dzīvoja Vangeru mājās, un viņai nebija ko pastāstīt. Iepriekšējā vakarā viņa agri aizgājusi gulēt un neesot redzējusi Harrietu vairākas dienas. Šķita, viņa ir pieprasījusi sarunu ar inspektoru Morelu tikai tādēļ, lai paustu viedokli, ka policijai jārīkojas bez kavēšanās.

Haralds Vangers bija Henrika brālis un ietekmīgo ģimenes locekļu sarakstā ieņēma otro vietu. Viņš pastāstīja, ka uz mirkli saticis Harrietu, kad viņa atgriezusies no svētkiem Hēdestadē, bet “nav redzējis viņu, kopš notika avārija uz tilta, un viņam nav zināms, kur meitene atrodas’’.

Henrika un Haralda brālis Grēgers Vangers stāstīja, ka saticis pazudušo meiteni, kad viņa iegājusi Henrika Vangera kabinetā un gribējusi parunāt ar Henriku pēc atgriešanās no Hēdestades. Grēgers Vangers piebilda, ka pats neesot ar viņu runājis, tikai īsi sasveicinājies. Viņš nezinot, kur meitene varētu atrasties, bet izteica viedokli, ka viņa varbūt neapdomīgi devusies pie kāda drauga, nevienam to nepasakot, un noteikti drīz atkal uzradīsies. Viņam nebija atbildes uz jautājumu, kā viņa tādā gadījumā varējusi pamest salu.

Martinu Vangeru izjautāja īsi. Viņš mācījās pēdējā ģimnāzijas klasē Upsālā, kur mitinājās pie Haralda Vangera. Martinam bija pietrūcis vietas Haralda mašīnā, tāpēc viņš devās uz Hēdebi ar vilcienu un ieradās tik vēlu, ka avārijas dēļ palika tilta nepareizajā pusē un ar laivu nokļuva salā tikai vēlu vakarā. Martinu iztaujāja, cerot, ka māsa ar viņu sazinājusies un varbūt devusi mājienu, ka grasās bēgt. Pret tādu jautājumu iebilda Harrietas māte, bet komisārs Morels tobrīd uzskatīja, ka bēgšana ir viscerīgākā atbilde. Taču Martins nebija runājis ar māsu kopš vasaras brīvdienām, un viņam nebija nekādas vērtīgas informācijas.

Anita Vangere bija Haralda Vangera meita, bet kļūmīgi tika nodēvēta par Harrietas “māsīcu” - patiesībā viņa bija otrās pakāpes māsica. Anita studēja pirmajā kursā Stokholmas Universitātē un bija pavadījusi vasaru Hēdebi. Viņa bija gandrīz vienos gados ar Harrietu, un abas bija tuvas draudzenes. Anita pastāstīja, ka sestdien ieradusies salā kopā ar tēvu un ļoti priecājusies, ka satiks Harrietu, bet nepaspējusi to izdarīt. Anita Vangere sacīja, ka esot noraizējusies, jo tas neesot Harrietas stilā - tā pazust, neinformējot ģimeni. Te viņai piebalsoja gan Henriks, gan Izabella Vangere.

Kriminālinspektors Morels, iztaujādams ģimenes locekļus, bija uzdevis policistiem Magnusonam un Bergmanam - patruļai 014 - organizēt pirmo salas ķemmēšanas ķēdi, kamēr vēl ir gaišs. Tā kā tilts joprojām bija slēgts, nevarēja gaidīt pastiprinājumu no cietzemes; pirmā ķēde sastāvēja no kādiem trīsdesmit dažāda dzimuma un vecuma cilvēkiem. Pēcpusdienā tika pārmeklētas neapdzīvotās mājas zvejas ostā, pludmale gar zemesragu un jūras šaurumu, mežs ap ciemu un tā sauktais Dienvidu kalns iepretim Zvejas ostai. Kalnu pārmeklēja tāpēc, ka radās doma: varbūt Harrieta turp devusies, lai labāk saskatītu avārijas vietu uz tilta. Patruļu nosūtīja arī uz Estergordu un uz Gotfrida namiņu salas pretējā pusē, kur Harrieta dažkārt uzturējusies.

Tomēr meitenes meklēšana nedeva rezultātus, un to pārtrauca tikai ilgi pēc tumsas iestāšanās ap desmitiem vakarā. Naktī temperatūra noslīdēja līdz nullei.

Pēcpusdienā inspektors Morels bija ierīkojis savu štābu salonā, ko Henriks Vangers nodevis viņa rīcībā Vangeru mājas pirmajā stāvā. Viņš bija veicis vairākus pasākumus.

Kopā ar Izabellu Vangeri inspektors bija pārbaudījis Harrietas istabu un centies noskaidrot, vai kaut kā trūkst - drēbju, kādas somas vai kā cita, kas varētu norādīt, ka Harrieta Vangere aizbēgusi no mājām. Izabella Vangere nebija sevišķi izpalīdzīga un acīmredzot slikti pārzināja meitas garderobi. Viņa bieži staigāja džinsos, bet tie visi jau izskatās vienādi. Harrietas rokassomiņa atradās uz rakstāmgalda. Tajā bija personas apliecība, maciņš ar deviņām kronām un piecdesmit ērām, ķemme, spogulītis un kabatlakatiņš. Pēc pārbaudes Harrietas istabu aizzīmogoja.

Morels bija nopratinājis vairākus cilvēkus - gan ģimenes locekļus, gan kalpotājus. Visas sarunas bija rūpīgi iegrāmatotas.

Kad pirmās ķemmēšanas ķēdes dalībnieki pamazām bija atgriezušies bez kādām sekmēm, komisārs nolēma, ka jāmeklē sistemātiskāk. Vakarā un naktī tika ataicināti papildspēki, Morels sazinājās arī ar Hēdestades Orientieristu kluba vadītāju un lūdza telefoniski uzaicināt kluba dalībniekus uz meklēšanu. Ap pusnakti viņš saņēma ziņu, ka piecdesmit trīs aktīvi sportisti, galvenokārt no junioru sekcijas, ieradīsies Vangeru mājās pulksten septiņos rītā. Savukārt Henriks Vangers gluži vienkārši ataicināja no Vangera papīrfabrikas piecdesmit vīru - daļu rīta maiņas. Viņš gādāja arī par ēdienu un dzērieniem.

Mīkaels Blumkvists varēja dzīvi iztēloties ainas, kas norisinājušās Vangeru mājās šajās notikumiem bagātajās stundās. Bija skaidri redzams, ka avārija uz tilta ir palielinājusi pirmo stundu apjukumu, gan apgrūtinot iespēju saņemt efektīvu pastiprinājumu no cietzemes, gan tāpēc, ka visi uzskatīja - diviem tik dramatiskiem notikumiem vienā vietā un vienā laikā jābūt kaut kā saistītiem savā starpā. Kad cisternu pacēla, inspektors Morels pats devās uz tiltu, lai pārliecinātos, ka Harrieta Vangere kaut kādā neticamā veidā nav pakļuvusi zem mašīnas. Tas bija vienīgais iracionālais gājiens, ko Mīkaels saskatīja komisāra rīcībā, jo pazudusī meitene taču pilnīgi noteikti bija redzēta salā pēc avārijas. Arī izmeklētājs, nespējot sniegt tam ticamu izskaidrojumu, nespēja atbrīvoties no domas, ka viens notikums kaut kādā veidā varētu būt izraisījis otru.

Pirmās apjukuma pilnās diennakts laikā zuda cerības uz ātru un laimīgu atrisinājumu. Atlika divas iespējas. Lai gan salu būtu bijis grūti atstāt nemanīti, Morels negribēja izslēgt iespēju, ka meitene aizbēgusi no mājām. Viņš nolēma, ka jāizsludina Harrietas Vangeres meklēšana, un pavēlēja Hēdestades patrulējošiem policistiem turēt acis vaļā, vai kur nemanīs pazudušo meiteni. Kādam kriminālnodaļas kolēģim viņš uzdeva izvaicāt autobusu šoferus un dzelzceļa stacijas personālu, lai pārliecinātos, vai kāds nav manījis Harrietu.

Līdz ar negatīvajām ziņām pieauga iespēja, ka Harrieta Vangere varētu būt nokļuvusi nelaimē. ŠI teorija nodarbināja izmeklētāju turpmākajās diennaktis.

Cik Mīkaels varēja spriest, lielā teritorijas pārķemmēšana divas dienas pēc meitenes pazušanas bija notikusi īpaši profesionāli. Meklēšanu organizēja policisti un ugunsdzēsēji, kas pieredzējuši līdzīgus gadījumus. Hēdebi salā gan bija dažas grūti pieejamas vietas, tomēr tā bija ierobežota, un visu salu varēja izķemmēt dienas laikā. Policijas laiva un divi brīvprātīgie ar motorlaivām pārmeklēja salas piekrasti, cik labi vien spēja.

Nākamajā dienā meklēšanu turpināja mazāks cilvēku skaits. Šoreiz patruļām tika uzdots vēlreiz pārmeklēt grūti pieejamas teritorijas, kā ari vietu, ko dēvēja par Cietoksni, - pamestu bunkuru sistēmu, kuru krasta apsardze ierīkojusi Otrā pasaules kara laikā. Šajā dienā ciemā pārmeklēja ari šķūnīšus, akas, pagrabus, saimniecības ēkas un bēniņus.

Kad trešajā dienā pēc Harrietas pazušanas meklēšanu pārtrauca, izmeklētāja piezīmēs varēja manīt zināmu vilšanos un aizkaitinājumu. Gustafs Morels, protams, vēl neapzinājās, ka šajā bridi izmeklēšanā praktisld ir sasniedzis punktu, par kuru tālāk tā ari netiks. Viņš bija apjucis, un viņam bija grūti izdomāt loģisku nākamo soli vai vietu, kur meklēšanu turpināt. Harrieta Vangere šķita izgaisusi bez pēdām, un sākās Henrika Vangera mocības teju četrdesmit gadu garumā.

9.   nodala

Pirmdiena, 6. janvāris - trešdiena, 8. janvāris

Mīkaels bija turpinājis lasīt vēl ilgi pēc pusnakts un Zvaigznes dienā piecēlies vēlu. Pie Henrika Vangera mājas durvīm stāvēja gadu vecs jūraszils volvo. Mirklī, kad Mīkaels uzlika plaukstu uz roktura, durvis atvēra ap piecdesmit gadu vecs vīrietis, grasīdamies doties ārā. Abi gandrīz sadūrās. Vīrietis šķita satraukts. “Labdien! Vai varu kā palīdzēt?”

“Es nāku pie Henrika Vangera,” Mīkaels atbildēja.

Vīrieša seja atplauka. Viņš pasmaidīja un sniedza roku.

“Jūs droši vien esat Mīkaels Blumkvists, kas palīdzēs Henrikam rakstīt dzimtas hroniku?”

Mīkaels pamāja ar galvu un paspieda vīrietim roku. Henriks Vangers acīmredzot bija sācis izplatīt Mīkaela cover story, kam jāizskaidro viņa atrašanās Hēdestadē. Vīrietim bija liekais svars - rezultāts daudzu gadu sēdēšanai birojos un sapulču telpās -, taču Mīkaels uzreiz saskatīja viņa vaibstos līdzību ar Harrietu Vangeri.

“Mani sauc Martins Vangers,” vīrietis teica. “Sveicināts Hēdestadē!”

“Paldies!”

“Pirms kāda laiciņa redzēju jūs televīzijā.”

“Šķiet, ka visi ir redzējuši mani televīzijā.”

“Šajā mājā Vennerstrems… nav īpaši populārs.”

“Henriks to pieminēja. Es gaidu pārējo stāsta daļu.”

“Pirms pāris dienām viņš teica, ka jūs nolīdzis.” Martins Vangers piepeši iesmējās. “Viņš sacīja, ka jūs, visticamāk, esat uzņēmies šo darbu Vennerstrema dēļ.”

Mīkaels mirkli šaubījās, pirms izlēma teikt patiesību.

“Tas bija svarīgs iemesls. Bet, godīgi sakot, man vajadzēja tikt prom no Stokholmas, un Hēdestade uzradās īstajā brīdī. Tā man šķiet. Es nevaru izlikties, ka šīs prāvas nav bijis. Man būs jāiet cietumā.”

Martins Vangers pamāja ar galvu, piepeši kļūdams nopietns. “Vai varat pārsūdzēt?”

“Šajā gadījumā tas nelīdzēs.”

Martins Vangers palūkojās rokaspulkstenī.

“Šovakar man jābūt Stokholmā, tāpēc es steidzos. Atgriezīšos pēc pāris dienām. Atnāciet pie manis uz pusdienām. Es ļoti labprāt dzirdētu, kas īsti notika tajā tiesā.”

Viņi atkal sarokojās, pirms Martins Vangers aizgāja pie volvo un atvēra durtiņas. Viņš pagriezās un uzsauca Mīkaelam: “Henriks ir augšstāvā. Kāpiet tik augšā!”

Henriks Vangers sēdēja uz dīvāna savā kabinetā, nolicis uz galdiņa Hedestads-Kuriren, Dagens Industri, Svenska Dagbladet un abas vakara avīzes.

“Ārā satiku Martinu.”

“Viņš aizsteidzās glābt impēriju,” Henriks Vangers sacīja un pacēla termosu. “Kafiju?”

“Paldies, labprāt,” Mīkaels atbildēja. Viņš apsēdās un prātoja, kāpēc Henriks Vangers izskatās tik uzjautrināts.

“Redzu, ka tu esi pieminēts avīzē.”

Henriks Vangers pastūma uz priekšu vienu no vakara avīzēm, kurā bija atvēris rakstu ar nosaukumu Mediju īssavienojums. To bija sacerējis kāds žurnālists svītrainā žaketē, kurš agrāk bija strādājis finanšu žurnālā Monopol un kļuvis pazīstams ar to, ka ironiskā tonī prasmīgi uzbruka visiem, kas iestājās par kādu svarīgu jautājumu vai vispār bāza degunu laukā; gan feministes, gan rasisma pretinieki, gan vides aktīvisti vienmēr varēja rēķināties, ka dabūs pa kaklu. Taču pats skribents nekad nebija izteicis itin nevienu kontroversiālu viedokli. Acīmredzot tagad viņš bija pievērsies mediju kritikai, jo vairākas nedēļas pēc Vennerstrema prāvas vērsa visu enerģiju pret Mīkaelu Blumkvistu, tiešiem vārdiem attēlodams viņu kā pilnīgu idiotu. Ērika Bergere, viņaprāt, bija nekompetenta mediju blondīne.

Klist baumas, ka Millennium grasās iet uz grunti, par spīti tam, ka galvenā redaktore, feministe, valkā minisvārkus un koķeti uzmet lūpiņu televīzijā. Žurnāls vairākus gadus ir balstījies uz redakcijas reklamēto tēlu - jauni žurnālisti nodarbojas ar pētniecisko žurnālistiku un atmasko blēžus biznesa pasaulē. Varbūt uz šo reklāmas triku uzķeras jauni anarhisti, kas labprāt uzklausa šādu vēsti, bet ne tiesa. Un to tikko ir dabūjis piedzīvot Kalle Blumkvists.

Mīkaels mobilajā tālrunī pārbaudīja, vai viņam nav zvanījusi Ērika. Nekādu ziņojumu nebija. Henriks Vangers viņu vēroja, neteikdams ne vārda. Mīkaels piepeši saprata, ka klusuma pārtraukšanu vecais ir atstājis viņa ziņā.

“Viņš ir idiots,” Mīkaels sacīja.

Henriks Vangers iesmējās, taču bez sentimenta konstatēja: “Varētu būt. Bet ne jau viņš ir notiesāts.”

“Tas tiesa. Un arī nebūs. Viņš pats nekad nepasaka neko oriģinālu, toties vienmēr uzknābj un sameklē pašus noniecinošākos vārdus.”

“Tādus es savulaik esmu redzējis daudz. Labs padoms, ja vien pieņemsi tādu no manis: ignorē viņu, kad viņš zākājas, neko neaizmirsti un atmaksā pēc nopelniem, kad radīsies iespēja. Bet ne tagad, kad viņš ir izdevīgākā pozīcijā.”

Mīkaela acīs vīdēja jautājums.

“Man gadu gaitā ir bijis daudz ienaidnieku. Viens, ko esmu iemācījies, ir - neuzsāc cīņu, ja skaidri redzi, ka zaudēsi. Bet nekad neļauj tikt sveikā cauri cilvēkam, kurš tevi apvainojis. Nogaidi un dod atbildes triecienu, kad pats būsi spēka pozīcijā, - pat tad, ja tas vairs nav nepieciešams.”

“Paldies par filozofijas lekciju. Tagad es gribētu, lai tu pastāsti par savu ģimeni.” Mīkaels novietoja diktofonu uz galdiņa un nospieda pogu.

“Ko tu vēlies zināt?”

“Esmu izlasījis pirmo mapi - par Harrietas pazušanu un pirmo dienu meklējumiem. Bet tekstos parādās tik bezgalīgi daudz Vangeru, kas es nespēju viņus atšķirt.”

Līsbeta Salandere gandrīz desmit minūtes nekustīgi stāvēja tukšajā kāpņutelpā, pievērsusi skatienu misiņa plāksnītei ar uzrakstu Advokāts N. Ē. Bjūrmans, pirms piezvanīja. Noklikšķēja durvju slēdzene.

Bija otrdiena. Šī bija otrā tikšanās, un viņu bija pārņēmušas ļaunas nojautas.

Viņa nebaidījās no advokāta Bjūrmana - Līsbeta Salandere reti baidījās no cilvēkiem vai lietām. Tomēr viņa juta intensīvu nepatiku pret jauno aizbildni. Bjūrmana priekštecis advokāts Holgers Palmgrēns bija pavisam citāds: korekts, pieklājīgs un laipns. Šīs attiecības beidzās pirms trim mēnešiem, kad Palmgrēnu piemeklēja insults, un saskaņā ar kaut kādu Līsbetai nezināmu birokrātisku rangu secību viņu bija mantojis Nilss Ēriks Bjūrmans.

Divpadsmit gadus Līsbeta bija sociālās un psihiatriskās aprūpes objekts, divus gadus no tiem pavadījusi bērnu klīnikā un nekad - nevienā vienīgā gadījumā - nebija atbildējusi pat uz vienkāršo jautājumu: “Kā tu šodien jūties?”

Kad viņai apritēja trīspadsmit gadu, tiesa saskaņā ar mazgadīgo aprūpes likumu nolēma, ka Līsbeta Salandere jāievieto slēgtā nodaļā Sv. Stefana bērnu psihiatriskajā klīnikā Upsālā. Šādu lēmumu pamatoja ar pieņēmumu, ka Līsbeta cieš no psihiskiem traucējumiem un ir bīstami vardarbīga pret klasesbiedriem un, iespējams, arī pret sevi.

Šis pieņēmums drīzāk balstījās uz empīriskiem vērojumiem, nevis rūpīgi izsvērtu analīzi. Ikviens ārsta vai atbildīgas personas mēģinājums uzsākt sarunu par meitenes jūtām, dvēseles dzīvi vai veselības stāvokli, viņiem par lielu aizkaitinājumu, tika uztverts ar saspringtu, īgnu klusēšanu un intensīvu blenšanu grīdā, griestos vai sienā. Meitene konsekventi sakrustoja rokas uz krūtīm un atteicās piedalīties psiholoģiskos testos. Pretošanās jebkuriem centieniem viņu izmērīt, nosvērt, izpētīt, izanalizēt un audzināt vērsās arī pret skolu: atbildīgie dienesti gan varēja aizvest meiteni uz skolu un pieķēdēt pie sola, bet nevarēja aizliegt viņai aizspiest ausis vai neņemt rokā pildspalvu rakstu darbos. Pamatskolu viņa bija pametusi bez atestāta.

Tas, protams, liedza precīzi diagnosticēt viņas garīgos traucējumus. īsi sakot, Līsbeta Salandere bija sarežģīts gadījums.

Kad meitenei apritēja trīspadsmit gadu, tika nolemts, ka jāieceļ aizgādnis, kas pārstāvētu viņas intereses un pārvaldītu viņas finansiālos līdzekļus, līdz meitene sasniegs pilngadību. Par šo aizgādni kļuva Holgers Palmgrēns, kuram - par spīti diezgan sarežģītam sākumam - izdevās tas, ko nebija spējuši psihiatri un profesionāli ārsti. Pamazām viņš izpelnījās ne vien zināmu stūrgalvīgās meitenes uzticību, bet pat biklas siltuma izpausmes.

Kad Līsbetai Salanderei apritēja piecpadsmit, ārsti bija vairāk vai mazāk vienisprātis, ka viņa nav bīstama sabiedrībai un nerada apdraudējumu arī sev. Tā kā meitenes ģimene bija atzīta par disfunkcionālu un viņai nebija radinieku, kas varētu rūpēties par viņas labklājību, tika nolemts, ka Līsbeta Salandere no bērnu klīnikas Upsālā jāizved sabiedrībā ar audžuģimenes palīdzību.

Tas nebija vienkāršs ceļojums. No pirmās audžuģimenes viņa aizbēga jau pēc divām nedēļām. Ar otro un trešo ģimeni viņa tika galā ātrā tempā. Pēc tam Palmgrēns runāja ar viņu nopietnu vārdu un pilnīgi atklāti paskaidroja: ja Līsbeta turpinās iesākto ceļu, viņu pavisam noteikti atkal ievietos klīnikā. Slēptie draudi iedarbojās: meitene samierinājās ar ceturto audžuģimeni - pavecu pāri Midsommarkransenā.

Tas nenozImēja, ka viņa uzvedās labi. Septiņpadsmit gadu vecumā Līsbetu Salanderi bija četras reizes aizturējusi policija, divas reizes tik stiprā reibumā, ka viņai bija nepieciešama steidzama palīdzība, un vienu reizi acīm redzamā narkotiku iespaidā. Vienā no šiem gadījumiem viņu piedzērušos un ar saburzītu apģērbu atrada uz aizmugures sēdekļa automašīnā, kas bija novietota pie Sēdermēlarstrandas. Viņa atradās tikpat iereibuša un krietni vecāka vīrieša kompānijā.

Pēdējo reizi Salanderi saņēma ciet trīs nedēļas pirms astoņpadsmitās dzimšanas dienas; viņa pilnīgi skaidrā bija iespērusi pa galvu kādam pasažierim pie Vecpilsētas metrostacijas barjerām. Šā incidenta rezultātā viņu aizturēja par miesas bojājumu nodarīšanu. Savu izlēcienu Salandere izskaidroja ar to, ka vīrietis palaidis rokas. Pēc izskata viņai varēja dot drīzāk divpadsmit, nevis astoņpadsmit gadus, tāpēc viņa paziņoja, ka grābslim esot pedofila tieksmes. Tas ir - cik nu viņa vispār kaut ko paskaidroja. Tomēr šo izteikumu apstiprināja liecinieki, un tāpēc prokurors pārtrauca lietas izskatīšanu.

Taču kopumā Līsbetas Salanderes pagātne bija tāda, ka tiesa nolēma veikt psihiatrisko ekspertīzi. Palikdama uzticīga savam paradumam, viņa atteicās atbildēt uz jautājumiem un piedalīties testos, tāpēc ārsti, ar kuriem konsultējās sociālais dienests, savu slēdzienu uzrakstīja, balstoties uz “pacientes novērošanu”. Nebija gan skaidrs, ko var novērot, ja runa ir par klusējošu jaunu sievieti, kas sēž uz krēsla, sakrustojusi rokas un atšiepusi apakšlūpu. Tomēr ārsti konstatēja, ka viņa cieš no garīgiem traucējumiem, ko nevar atstāt bez ievērības. Medicīniskās ekspertīzes slēdziens silti ieteica aprūpi slēgtā psihiatriskā iestādē, un sociālā dienesta vadītāja vietnieks uzrakstīja savu slēdzienu, kurā atbalstīja psihiatrijas ekspertu secinājumus.

Norādot uz Līsbetas pagātni, slēdzienā tika konstatēts, ka pastāv liels alkohola vai narkotiku atkarības risks un ka viņai acīm redzami trūkst objektīva skatījuma uz sevi. Tobrīd viņas slimības vēsture bija pilna ar draudīgiem formulējumiem: introverta, sociāli neattīstīta, bez empātijas; ar egocentrisku, psihopātisku un asociālu uzvedību-, nespējīga sadarboties un sekot līdzi mācībām. Ikviens, kurš lasīja viņas slimības vēsturi, ļoti viegli nonāca pie secinājuma, ka meitene cieš no smagas atpalicības. Līsbetai par ļaunu runāja arī fakts, ka sociālā dienesta ielu patruļa vairākas reizes bija redzējusi viņu kopā ar dažādiem vīriešiem Marīator- jeta rajonā, tāpat viņa vairākas reizes bija manīta Tantolundenā, atkal krietni vecāka vīrieša sabiedrībā. Atbildīgie pieņēma, ka Līsbeta Salandere nodarbojas ar prostitūciju vai var sākt ar to nodarboties.

Kad tiesa - institūcija, kam vajadzēja izlemt meitenes nākotni, - sanāca kopā, lai pieņemtu lēmumu, šķita, ka iznākums ir jau iepriekš nolemts. Līsbeta Salandere acīm redzami bija problēm- bērns, un nebija iedomājams, ka tiesa varētu pieņemt citu lēmumu, nekā ieteikusi Psihiatriskās un sociālās izmeklēšanas komisija.

Tiesas dienas rītā Līsbetu Salanderi atveda no bērnu psihiatriskās klīnikas, kur viņa bija ievietota kopš incidenta Vecpilsētā. Viņa jutās kā koncentrācijas nometnes ieslodzītā un nemaz necerēja pārdzīvot šo dienu. Pirmais, ko viņa pamanīja tiesas zālē, bija Holgers Palmgrēns, un pagāja kāds brīdis, iekams viņa aptvēra, ka viņš tur ieradies nevis kā aizgādnis, bet kā viņas advokāts un juridiskais pārstāvis. Viņa ieraudzīja Palmgrēnu pavisam jaunā gaismā.

Līsbetai Salanderei par lielu izbrīnu, Palmgrēns ļoti skaidri nostājās viņas pusē un stingri iebilda pret priekšlikumu ievietot viņu slēgtā iestādē. Līsbeta ne ar vaibstu neizrādīja izbrīnu, tomēr uzmanīgi ieklausījās katrā vārdā. Palmgrēns sarīkoja spožu, divas stundas ilgu iztaujāšanu ārstam Jesperam H. Lēderma- nam, kas bija parakstījis rekomendāciju, ka Salandere jāievieto klinikā. Palmgrēns iztirzāja katru slēdziena punktu un lūdza ārstam izskaidrot katra apgalvojuma zinātnisko pamatojumu. Pamazām kļuva acīm redzams, ka ārstu slēdzieni patiesībā balstās uz minējumiem, nevis uz zinātni, jo paciente bija atteikusies izpildīt kaut vienu vienīgu testu.

Sēdes noslēgumā Palmgrēns lika manit, ka meitenes ievietošana klīnikā ar lielu varbūtību ne tikai nonāktu pretrunā riksdaga lēmumiem šādos jautājumos, bet šajā gadījumā varētu saņemt arī kritiku no politiķiem un medijiem. Tātad visu interesēs būtu atrast citu risinājumu. Šāda valoda līdzīgu jautājumu apspriešanā nebija ierasta, tāpēc tiesas locekļi nemierīgi trinās krēslos.

Risinājums bija kompromiss. Tiesa nolēma, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima, tomēr nav nepieciešams ievietot viņu klīnikā. Tika atbalstīts sociālā dienesta priekšnieka ieteikums iecelt viņai aizbildni. Pēc tam tiesas priekšsēdētājs ar indīgu smaidiņu vērsās pie Holgera Palmgrēna, kas līdz šim brīdim bija Līsbetas Salanderes aizgādnis, un pajautāja, vai viņš būtu ar mieru uzņemties šo uzdevumu. Skaidrs, ka priekšsēdētājs bija domājis - Holgers Palmgrēns atkāpsies un centīsies uzvelt atbildību kādam citam, taču advokāts labsirdīgi atteica, ka ar prieku kļūs par Salanderes jaunkundzes aizbildni - ar vienu nosacījumu.

“Protams, ja Salanderes jaunkundze man uzticēsies un atzīs mani par savu aizbildni.”

Palmgrēns vērsās tieši pie viņas. Līsbeta Salandere bija mazliet apjukusi, visu dienu klausoties replikās, kas lidoja pār viņas galvu. Līdz šim brīdim neviens nebija prasījis viņas viedokli. Viņa ilgi skatījās uz Holgeru Palmgrēnu un tad vienu reizi pamāja ar galvu.

Palmgrēns bija dīvains vecās skolas jurista un sociālā darbinieka sajaukums. Savulaik viņš bija darbojies pašvaldības sociālajā komitejā un gandrīz visu dzīvi veltījis grūti audzināmiem pusaudžiem. Starp advokātu un viņa vissarežģītāko aizbilstamo pamazām radās cieņa, kas gandrīz robežojās ar draudzību.

Šis attiecības ilga vienpadsmit gadus, kopš brīža, kad Līs- betai Salanderei apritēja trīspadsmit, līdz pagājušajam gadam, kad viņa dažas nedēļas pirms Ziemassvētkiem bija devusies uz mājām pie Palmgrēna, jo viņš nebija ieradies uz ieplānoto ikmēneša tikšanos. Kad Palmgrēns nevēra durvis vaļā, par spīti tam, ka dzīvoklī bija dzirdamas kaut kādas skaņas, Līsbeta Salandere tur iekļuva, pa notekcauruli uzrāpjoties līdz trešā stāva balkonam. Viņa atrada Palmgrēnu priekšnamā uz grīdas, viņš bija pie samaņas, taču pēc insulta nespēja ne runāt, ne kustēties. Viņam bija tikai sešdesmit četri gadi. Salandere izsauca ātro palīdzību un, panikai pieņemoties spēkā, pavadīja Palmgrēnu uz Dienvidu slimnīcu. Trīs dienas meitene tikpat kā neatstāja gaiteni pie reanimācijas nodaļas. Kā uzticams sargsuns viņa vēroja katru soli, ko ārsti un māsiņas spēra iekšā vai ārā pa durvīm. Viņa kā nemiera gars klīda šurpu turpu pa gaiteni un urbās ar acīm ikvienā ārstā, kas parādījās tuvumā. Visbeidzot dakteris, kura vārdu viņa tā arī neuzzināja, ieveda meiteni kādā telpā un izskaidroja situācijas nopietnību. Pēc stipras smadzeņu asiņošanas Holgera Palmgrēna stāvoklis bija kritisks. Ārsti pieņēma, ka viņš nepamodīsies. Līsbeta Salandere neraudāja un nepakustināja ne vaibstu. Viņa piecēlās, pameta slimnīcu un vairs neatgriezās.

Pēc piecām nedēļām bāriņtiesa izsauca Līsbetu Salanderi uz tikšanos ar viņas jauno aizbildni. Pirmais impulss lika meitenei ignorēt uzaicinājumu, taču Holgers Palmgrēns bija viņai pamatīgi ieskaidrojis, ka ikvienai rīcībai ir sekas. Tobrīd viņa jau bija iemācījusies analizēt sekas pirms rīcības un, krietni padomājusi, nolēma, ka šīs dilemmas vieglākais atrisinājums būtu izpatikt bāriņtiesai, uzvedoties tā, it kā viņai rūpētu tās viedoklis.

Tāpēc decembrī - uz brīdi atlikusi materiālu vākšanu par Mīkaelu Blumkvistu - viņa paklausīgi ieradās Bjūrmana birojā Sv. Ērika laukumā, kur vecīga dāma Bāriņtiesas vārdā nodeva

Salanderes apjomīgo mapi advokātam Bjūrmanam. Dāma laipni apjautājās, kā Līsbetai klājas, un šķita apmierināta ar meitenes mēmo atbildi. Pēc kādas pusstundas viņa atstāja meiteni advokāta Bjūrmana aprūpē.

Līsbetai Salanderei advokāts Bjūrmans nepatika jau piecas sekundes pēc tam, kad viņi bija paspieduši viens otram roku.

Viņa šķielēja uz advokātu, kamēr viņš lasīja lietu. Pār par piecdesmit gadu vecs. Labi trenēts augums; teniss otrdienās un piektdienās. Gaiši, plāni mati. Maza bedrīte zodā. Boss aromāts. Zils uzvalks. Sarkana kaklasaite ar zelta adatu un švītīgas apročpo- gas ar burtiem NĒB. Brilles tērauda ietvarā. Pelēkas acis. Spriežot pēc avīzēm uz galdiņa, viņš interesējās par medībām un šaušanu.

Visus desmit gadus, kamēr Līsbeta Salandere tikās ar Palmgrēnu, viņš parasti bija piedāvājis kafiju un papļāpājis ar meiteni. Pat bēgšana no audžuvecākiem vai sistemātiskā skolas basto- šana nebija izvedusi advokātu no pacietības. Vienīgā reize, kad Palmgrēns patiesi satraucās, bija gadījums, kad Salanderi arestēja par miesas bojājumu nodarīšanu tam preteklim, kurš bija viņu apgrābstījis Vecpilsētā. Vai saproti, ko esi izdarījusi? Tu esi savainojusi otru cilvēku, Līsbet! Viņš izklausījās pēc veca skolotāja, un meitene pacietīgi ignorēja katru rājiena vārdu.

Bjūrmans nebija noskaņots uz pļāpāšanu. Viņš tūlīt konstatēja neatbilstību starp Holgera Palmgrēna aizbildņa pienākumiem un faktu, ka viņš acīmredzot ļāvis Līsbetai Salanderei pašai rūpēties par savu saimniecību un finansēm. Bjūrmans uzsāka tādu kā nopratināšanu. Cik tu pelni? Es gribu saņemt tavu čeku kopijas. Ar ko tu satiecies? Vai tu laikus maksā īri? Vai tu lieto alkoholu? Vai Palmgrēns tev atļāva to pīrsingu sejā? Vai tu rūpējies par higiēnu?

Fuck you!

Palmgrēns bija kļuvis par viņas aizgādni tūlīt pēc tam, kad bija noticis Viss Ļaunais. Viņš uzstāja, ka ieplānos tikšanos ar Līsbetu vismaz reizi mēnesī, dažkārt biežāk. Turklāt, kopš viņa pārvācās atpakaļ uz Lundagātanu, abi bija gandrīz vai kaimiņi; Palmgrēns dzīvoja Hornsgātanā tikai vienu kvartālu tālāk, un abi reizēm nejauši saskrējās un padzēra kafiju Giffi vai kādā citā apkaimes kafejnīcā. Palmgrēns nekad nebija uzmācīgs, bet lāgiem ar mazu dāvaniņu apciemoja Līsbetu Salanderi dzimšanas dienā. Līsbeta bija laipni aicināta apmeklēt Palmgrēnu jebkurā laikā; šo privilēģiju viņa izmantoja reti, bet kopš pārvākšanās uz Sēderu Ziemassvētkos allaž devās pie Palmgrēna, pēc tam kad bija paciemojusies pie mātes. Viņi ēda Ziemassvētku cepeti un spēlēja šahu. Līsbetu spēle galīgi neinteresēja, taču, kopš iemācījusies noteikumus, viņa nebija zaudējusi nevienu partiju. Palmgrēns bija atraitnis, un Līsbeta Salandere uzskatīja par savu pienākumu apžēloties par viņu šajos vientuļajos vakaros.

Līsbeta sprieda, ka ir viņam to parādā, un viņa vienmēr nomaksāja savus parādus.

Palmgrēns bija izīrējis viņas mātes kooperatīvo dzīvokli Lun- dagātanā līdz tam laikam, kad Līsbetai būs vajadzīgs pašai savs miteklis. Četrdesmit deviņus kvadrātmetrus lielais dzīvoklis bija neremontēts un noplucis, taču tas bija jumts virs galvas.

Tagad Palmgrēns bija prom - sarauta vēl viena saikne ar sabiedrību. Nilss Bjūrmans bija pavisam cita tipa cilvēks. Līsbetai Salanderei nebija vēlēšanās pavadīt Ziemassvētku vakaru viņa mājās. Jau pašā sākumā Bjūrmans ieviesa jaunus noteikumus attiecībā uz viņas Handelsbanken algas kontu. Palmgrēns bija brīvi tulkojis aizbildnības likumu un ļāvis meitenei pašai pārvaldīt savas finanses. Viņa maksāja rēķinus un varēja rīkoties ar ietaupījumiem, kā vēlējās.

Pirms tikšanās ar Bjūrmanu nedēļu pirms Ziemassvētkiem Līsbeta Salandere bija labi sagatavojusies un tagad centās paskaidrot, ka Bjūrmana priekštecis viņai uzticējies un ka neuzticēties nav bijis pamata. Palmgrēns ļāvis viņai rūpēties pašai par sevi, nejaucoties viņas privātajā dzīvē.

“Tā ir viena no problēmām,” Bjūrmans atbildēja un pabun- goja ar pirkstu kauliņiem pa mapi ar viņas dokumentiem. Viņš gari un plaši izklāstīja valsts likumus un noteikumus attiecībā uz aizbildnību un pēc tam paziņoja, ka tagad būs jauna kārtība.

“Viņš ir ļāvis tev brīvu vaļu, ko? Nesaprotu, kā viņš to varēja!”

Tāpēc, ka viņš bija muļķa sociāldemokrāts, kas gandrīz četrdesmit gadu nodarbojies ar grūti audzināmiem bērniem.

“Es vairs neesmu bērns,” Līsbeta Salandere sacīja, it kā tas būtu pietiekams izskaidrojums.

“Nē, tu neesi bērns. Bet mani iecēla par tavu aizbildni un es esmu par tevi juridiski un finansiāli atbildīgs.”

Vispirmām kārtām Bjūrmans uz viņas vārda atvēra jaunu kontu, par ko viņai bija jāpaziņo Milton grāmatvedībai un turpmāk algas saņemšanai jāizmanto tikai tas. Līsbeta Salandere saprata, ka labie laiki ir beigušies; turpmāk advokāts Bjūrmans maksās viņas rēķinus un viņa katru mēnesi saņems noteiktu kabatas naudas summu. Viņš pieprasīja, lai Līsbeta atrādītu čekus par saviem izdevumiem. Advokāts bija nolēmis, ka meitene saņems tūkstoš četrsimt kronu nedēļā - “pārtikai, apģērbam, kino un tamlīdzīgi”.

Atkarībā no darba daudzuma Līsbeta Salandere pelnīja līdz simt sešdesmit tūkstošiem kronu gadā. Viņa viegli varētu divkāršot šo summu, ja strādātu pilnu slodzi un uzņemtos visus darbus, ko piedāvā Dragans Armanskis. Taču viņai bija maz izdevumu, un viņa netērēja īpaši daudz. Kooperatīvā dzīvokļa īre bija divi tūkstoši kronu mēnesī, un, par spīti saviem nelielajiem ienākumiem, Salandere krājkontā bija noguldījusi deviņdesmit tūkstošus, kuriem vairs netika klāt.

“Es esmu atbildīgs par tavu naudu,” Bjūrmans paskaidroja. “Tev jāsakrāj kaut kas priekšdienām. Bet neraizējies, es par visu parūpēšos.”

Es rūpējos pati par sevi kopš desmit gadu vecuma, stulbais maita!

“Sociāli tu esi pietiekami adaptējusies, lai tevi nevajadzētu ievietot klīnikā, taču sabiedrība ir atbildīga par tevi.”

Bjūrmans bija sīki izprašņājis Līsbetu par viņas darba uzdevumiem Milton Security. Viņa instinktīvi sameloja par saviem pienākumiem, aprakstīdama tikai savas pirmās darba nedēļas Milton firmā. Advokāts Bjūrmans saprata, ka meitene vāra kafiju un šķiro pastu - piemērota nodarbošanās mazliet jukušam cilvēkam. Viņš šķita apmierināts ar atbildi.

Līsbeta Salandere nezināja, kāpēc melojusi, taču bija pārliecināta, ka tas ir gudrs lēmums. Ja advokāts Bjūrmans atrastos apdraudēto kukaiņu sarakstā, viņa bez kādām šaubām uzmītu viņam ar papēdi.

Mīkaels Blumkvists bija pavadījis Henrika Vangera sabiedrībā piecas stundas, bet lielu daļu nakts un visu otrdienu pārrakstīja savas piezīmes un apkopoja Vangeru ģenealoģiju saprotamā pārskatā. Ģimenes vēsture, kas atklājās sarunā ar Henriku Vangeru, dramatiski atšķīrās no versijas, kuru sniedza dzimtas publiskais portrets. Mīkaels apzinājās, ka visām ģimenēm ir skeleti skapī. Vangeru ģimenei tur bija vesela kapsēta.

Šajā brīdī Mīkaels bija spiests sev atgādināt, ka patiesībā viņa uzdevums ir nevis uzrakstīt Vangeru dzimtas hroniku, bet gan izdibināt, kas noticis ar Harrietu Vangeri. Viņš bija pieņēmis šo darbu ciešā pārliecībā, ka tikai deldēs bikšdibenu un izšķiedīs veselu gadu, jo viss, ko viņš veiks Henrika Vangera uzdevumā, patiesībā būs darīts tikai skata pēc. Pēc gada viņš saņems savu absurdo atalgojumu - Dirka Frūdes sastādītais līgums jau bija parakstīts. Mīkaels cerēja, ka īstais atalgojums būs Henrika Vangera solītā informācija par Hansu Ēriku Vennerstremu.

Noklausījies Henrika Vangera stāstu, Mīkaels sāka saprast, ka šis gads nemaz nebūs zaudēts. Grāmatai par Vangeru ģimeni bija vērtība pašai par sevi - tas gluži vienkārši bija labs stāsts.

Viņam ne mirkli nenāca prātā, ka viņš atradīs Harrietas Vangeres slepkavu - ja viņa patiesi noslepkavota, nevis gājusi bojā kādā absurdā nelaimes gadījumā vai pazudusi kā citādi. Mīkaels bija vienisprātis ar Henriku - gaužām niecīga bija iespējamība, ka sešpadsmitgadīga meitene pazudusi brīvprātīgi un trīsdesmit sešus gadus veikli slēpusies no visām birokrātiskajām pārraudzības sistēmām. Toties viņš negribēja izslēgt, ka Harrieta Vangere varējusi aizbēgt, varbūt doties uz Stokholmu, un kaut kas atgadījies ar viņu pa ceļam - narkotikas, prostitūcija, uzbrukums vai gluži vienkārši nelaimes gadījums.

Savukārt Henriks Vangers bija pārliecināts, ka Harrieta ir noslepkavota un vainīgs ir kāds ģimenes loceklis - iespējams, kopā ar kādu līdzzinātāju. Viņa spriedums balstījās uz to, ka Harrieta pazudusi tajos dramatiskajos mirkļos, kad sala bija atgriezta no ārpasaules un visu acis - pievērstas avārijai.

Ērikai bija taisnība - šis uzdevums bija pilnīgi neprātīgs, ja tā mērķis bija atminēt slepkavības mīklu. Tomēr Mīkaels Blumkvists sāka saprast, ka Harrietas Vangeres liktenis ir spēlējis nozīmīgu lomu ģimenes un galvenokārt Henrika Vangera dzīvē. Vienalga, vai Henrika Vangera apsūdzība radiniekiem būtu patiesa vai aplama, tā bija nozīmīga ģimenes vēsturē. Viņš to bija atklāti paudis vairāk nekā trīsdesmit gadu, tā bija iespaidojusi ģimenes saietus un radījusi neveselīgas domstarpības, kas destabilizēja visu koncernu. Tātad pētījumam par Harrietas pazušanu bija jāpilda pilnīgi atsevišķas nodaļas vai pat dzimtas hronikas noteicošā pavediena funkcija - un avotu materiāla bija papilnam. Personu galerijas sakārtošana būtu prātīgs izejas punkts, vienalga, vai Mīkaela galvenais uzdevums būtu Harrieta Vangere vai arī viņš aprobežotos ar dzimtas hronikas uzrakstīšanu. Par šo galeriju viņš dienā bija runājis ar Henriku Vangeru.

Vangeru ģimene sastāvēja no kādiem simt cilvēkiem, ja pieskaitīja māsīcu un brālēnu bērnus un visvisādus trešās pakāpes radiniekus. Dzimta bija tik plaša, ka Mīkaels savā datorā bija spiests izveidot datu bāzi. Viņš izmantoja programmu NotePad - nevainojamu produktu, ko bija radījuši divi puiši no Stokholmas Karaliskās tehniskās augstskolas un par niecīgu samaksu izplatīja internetā kā sharevvare. Mīkaels uzskatīja, ka šī programma ir zelta vērta, nodarbojoties ar pētniecisko žurnālistiku. Katrs ģimenes loceklis datu bāzē ieguva savu dokumentu.

Dzimtas koka saknes pavisam droši varēja sameklēt līdz sešpadsmitā gadsimta sākumam, kad ģimenes uzvārds bija “Vang- ērsads”. Henriks Vangers domāja, ka uzvārds varētu būt cēlies no holandiešu “van Gērstada”; tādā gadījumā dzimtas saknes varētu meklēt jau divpadsmitajā gadsimtā.

Jaunākajos laikos dzimta no Francijas ziemeļiem bija ieradusies Zviedrijā kopā ar Žanu Batistu Bernadotu deviņpadsmitā gadsimta sākumā. Aleksandrs Vangērsads kalpoja armijā un nebija personiski pazīstams ar karali, taču prasmīgi komandēja garnizonu un 1818. gadā kā pateicību par ilgu un uzticamu kalpošanu saņēma Hēdebi muižu. Aleksandram Vangērsadam bija arī pašam sava nauda, un to viņš izmantoja, lai uzpirktu ievērojamas mežu platības Norlandē. Viņa dēls Adrians bija dzimis Francijā, taču pēc tēva pamudinājuma pārcēlās uz Norlandes nostūri Hēdebi, tālu no Parīzes saloniem, lai pārvaldītu muižu. Zemkopībā un mežkopībā viņš izmantoja jaunas, no kontinenta importētas metodes un nodibināja papīrfabriku, ap kuru izauga Hēdestade.

Aleksandra mazdēlu sauca Henriks, un viņš saīsināja uzvārdu līdz “Vangeram”. Viņš tirgojās ar Krieviju un izveidoja nelielu tirdzniecības floti ar šoneriem, kas deviņpadsmitā gadsimta vidū gāja uz Baltiju, Vāciju un tēraudrūpniecības citadeli Angliju. Henriks Vangers vecākais paplašināja ģimenes uzņēmumu, ierīkoja nelielas raktuves un nodibināja dažas no Norlandes pirmajām metālfabrikām. Viņam bija divi dēli Birgers un Gotfrids, kuri lika pamatus Vangeru finanšu impērijai.

“Vai tu zini senās mantošanas tiesības?” Henriks Vangers jautāja.

“Tādās gan neesmu speciālists.”

“Saprotu. Mani arī tās mulsina. Saskaņā ar ģimenes tradīciju Birgers un Gotfrids dzīvoja kā suns ar kaķi - leģendāri konkurenti par varu un ietekmi ģimenes uzņēmumā. Cīņa par varu daudzējādā ziņā kļuva par apgrūtinājumu, kas apdraudēja uzņēmuma izdzīvošanu. Šā iemesla dēļ viņu tēvs īsi pirms nāves nolēma radīt sistēmu, kas nodrošinātu katram ģimenes loceklim likumīgo mantojuma daļu uzņēmumā. Tas noteikti bija pareizi iecerēts, taču radīja situāciju, kurā mēs nevis pieaicinājām kompetentus cilvēkus un iespējamus partnerus no malas, bet gan izveidojām valdi no ģimenes locekļiem ar dažu procentu balsstiesībām.” “Šis noteikums ir spēkā vēl šodien?”

“Tieši tā. Ja kāds ģimenes loceklis vēlas pārdot savu daļu, tam jānotiek ģimenes lokā. Gadskārtējā akcionāru sapulce šodien pulcē kādus piecdesmit ģimenes locekļus. Martinam pieder ap desmit procentiem akciju; man ir pieci procenti, jo savējās esmu pārdevis - ari Martinam. Manam brālim Haraldam pieder septiņi procenti, bet lielākajai daļai, kas ierodas uz akcionāru sapulcēm, ir tikai viens vai pat pusprocents.”

“Par to man patiesībā nebija ne jausmas. Savā ziņā izklausās pēc viduslaikiem.”

“Tas ir pilnīgs vājprāts. Tātad, ja Martins grib īstenot kādu ekonomikas līniju, viņam jānodarbojas ar pamatīgu lobēšanu un jānodrošina vismaz divdesmit līdz divdesmit piecu procentu akcionāru atbalsts. Tas ir īsts alianšu, frakciju un intrigu lupatdeķis.” Henriks Vangers turpināja:

“Gotfrids Vangers nomira 1901. gadā, neatstājis bērnus. Nē, piedod, viņš bija četru meitu tēvs, taču tajos laikos sievietes it kā neskaitījās. Šīm meitām gan piederēja savas akciju daļas, taču viņu intereses pārstāvēja ģimenes vīrieši. Tikai tad, kad divdesmitā gadsimta sākumā sievietēm piešķīra balsstiesības, viņas drīkstēja piedalīties arī akcionāru sapulcēs.”

“Liberāli.”

“Neironizē. Tas bija cits laiks. Lai nu kā, Gotfrida brālim Bir- geram bija trīs dēli - Jūhans, Frēdriks un Gideons Vangeri - visi dzimuši deviņpadsmitā gadsimta beigās. Gideonu Vangeru varam atskaitīt, viņš pārdeva savu daļu un emigrēja uz Ameriku, kur mums joprojām ir dzimtas atzars. Bet Jūhans un Frēdriks Vangeri pārvērta uzņēmumu par moderno Vangera koncernu.”

Henriks Vangers paņēma fotoalbumu un stāstīdams rādīja fotogrāfijas. Pagājušā gadsimta sākuma attēlos bija redzami divi vīri ar spēcīgu zodu un gludi pieglaustiem matiem, viņi blenza objektīvā bez mazākās smaida atblāzmas sejā.

“Jūhans Vangers bija ģimenes ģēnijs, viņš izmācījās par inženieri un izveidoja darbnīcu tīklu, patentējot vairākus jaunus izgudrojumus. Par koncerna pamatu kļuva tērauds un dzelzs, taču uzņēmums paplašinājās arī citos virzienos, piemēram, tekstilrūpniecībā. Jūhans Vangers nomira 1956. gadā, un viņam bija trīs meitas - Sofija, Mērita un Ingrida, pirmās sievietes, kas automātiski nonāca koncerna akcionāru sapulcē.

Otrais brālis Frēdriks Vangers bija mans tēvs. Viņš bija biznesmenis un rūpnieks, kas Jūhana izgudrojumus pārvērta peļņā. Mans tēvs nomira 1964. gadā. Viņš aktīvi piedalījās uzņēmuma vadībā līdz pat savai nāvei, lai gan jau piecdesmitajos gados bija nodevis vadības grožus manās rokās.

Tas bija gluži kā iepriekšējā paaudzē - vien pretēji. Jūhanam Vangeram dzima tikai meitas.” Henriks Vangers fotogrāfijās rādīja kuplkrūtainas sievietes platmalēs un ar saulessargiem rokā. “Bet manam tēvam Frēdrikam bija tikai dēli. Mēs kopā bijām pieci brāļi. Rikards, Haralds, Grēgers, Gustavs un es.”

Lai spētu kaut cik atšķirt visus ģimenes locekļus, Mīkaels uz dažām kopā salīmētām A4 lapām uzzīmēja dzimtas koku. Viņš iekrāsoja to ģimenes locekļu vārdus, kuri bija atradušies Hēdebi salā 1966. gada ģimenes saietā un līdz ar to vismaz teorētiski varēja būt saistīti ar Harrietas Vangeres pazušanu.

Mīkaels neiekļāva aizdomās turamo lokā bērnus līdz divpadsmit gadu vecumam; viņš vadījās no pieņēmuma: lai kas būtu noticis ar Harrietu Vangeri, ir jānovelk kaut kāda saprātīga robeža. Pēc īsas apdomāšanās viņš izsvītroja arī Henriku Vangeru - ja patriarham bija kāda saistība ar brāļa mazmeitas pazušanu, tad viņa darbošanās pēdējos trīsdesmit sešus gadus jau bija psi- hopatoloģijas gadījums. Izslēgt varēja arī Henrika Vangera māti, kas 1966. gadā bija sasniegusi cienījamo astoņdesmit viena gada vecumu. Palika divdesmit trīs ģimenes locekļi, kam, pēc Henrika Vangera domām, vajadzētu ietilpt “aizdomās turamo” grupā. Septiņi no tiem jau bija miruši, bet daži citi sasnieguši cienījamu vecumu.

Tomēr Mīkaels nebija gatavs nešaubīgi noticēt Hernika Vangera pārliecībai, ka aiz Harrietas pazušanas stāv kāds ģimenes loceklis. Aizdomās turamo sarakstam vajadzēja pievienot arī citus cilvēkus.

Dirks Frūde bija kļuvis par Henrika Vangera advokātu 1962. gadā. Un kas šajās mājās kalpoja Harrietas pazušanas laikā? Tagadējais “sētnieks” Gunnars Nilsons - ar alibi vai ne - toreiz bija deviņpadsmit gadu vecs; arī viņa tēvs Magnuss Nilsons atradās Hēdebi salā, tāpat kā mākslinieks Eušens Nūrmans un mācītājs Oto Falks. Vai Falks bija precējies? Estergordas zemnieks Martins Aronsons un viņa dēls Jerkers Aronsons arī atradās salā un Harrietas Vangeres tuvumā - kādas bija viņu attiecības? Vai Martins Aronsons bija precējies? Vai šajās mājās dzīvoja vēl citi cilvēki?

Kad Mīkaels sāka pierakstīt visus vārdus, grupa pieauga līdz kādiem četrdesmit cilvēkiem. Pēdīgi viņš aizkaitināts nosvieda flomāsteru. Bija jau pusčetri rītā, un termometrs joprojām rādīja mīnus divdesmit vienu grādu. Izskatījās, ka šis būs garš aukstuma vilnis. Viņš ilgojās pēc savas gultas Bellmansgātanā.

Mīkaels Blumkvists pamodās pulksten desmitos trešdienas rītā, jo pie durvīm klauvēja Telia, lai ievilktu telefona kabeli un ADSL modemu. Pulksten vienpadsmitos viņš bija ticis pie interneta un vairs nejutās kā invalīds. Turpretim telefons joprojām klusēja. Ērika jau nedēļu nebija atbildējusi uz viņa zvaniem. Laikam patiesi bija nikna. Mīkaels arī sāka iespītēties un nolēma nezvanīt viņai uz kabinetu; kamēr viņš zvanīja pa mobilo, Ērika varēja redzēt, ka tas ir viņš, un pati izvēlēties, vai atbildēt. Tātad nevēlējās.

Mīkaels atvēra savu elektronisko pastkastīti un pārskatīja ap trīssimt piecdesmit vēstuļu, kas bija pienākušas pēdējās nedēļas laikā. Ap duci vēstuļu viņš noglabāja, pārējās bija mēstules vai abonētās ziņas. Pirmo viņš atvēra vēstuli no <demokrat88@ yahoo.com>, kurā izlasīja tekstu CERU KA TU ĶURĶĪ DABŪSI ATSŪKĀT STULBAIS KOMUNISTU CŪKA. Mīkaels arhivēja šo vēstuli mapē ar nosaukumu Inteliģenta kritika.

Viņš uzrakstīja īsu ziņu uz adresi <erika.bergere@Millen- nium.se>.

Sveika, Rikij! Pieņemu, ka Tu esi pārskaitusies uz mani līdz nāvei, ja neatzvani. Gribēju tikai paziņot, ka tagad esmu pieslēdzies internetam un sasniedzams pa e-pastu, kad Tu jutīsi, ka spēj man piedot. Starp citu, Hēdebi sala ir īsti lauki, ko būtu vērts apciemot. M.

Ap pusdienlaiku viņš ielika somā savu iBook un devās uz Susannes kafejnīcu, kur apmetās pie ierastā galdiņa stūrī. Pasniegdama viņam kafiju un sviestmaizes, Susanne ziņkārīgi palūkojās uz datoru un apjautājās, ar ko viņš nodarbojas. Mīkaels pirmo reizi izmantoja savu cover story un paskaidroja, ka Henriks Vangers nolīdzis viņu biogrāfijas rakstīšanai. Abi apmainījās laipnībām. Susanne mudināja Mīkaelu iegriezties pie viņas, kad būšot gatavs īstajiem atklājumiem.

“Esmu apkalpojusi Vangerus trīsdesmit piecus gadus un zinu lielāko daļu ģimenes tenku,” viņa sacīja un līganā gaitā devās uz virtuvi.

Mīkaela uzzīmētā tabula rādīja, ka Vangeru ģimene cītīgi ražo pēcnācējus. Kopā ar visiem bērniem, mazbērniem un mazmazbērniem - kurus viņš nepapūlējās iezīmēt - brāļiem Frēdrikam un Jūhanam Vangeriem bija ap piecdesmit radinieku. Mīkaels konstatēja arī, ka ģimenes locekļiem ir tendence piedzīvot lielu vecumu. Frēdriks Vangers bija nodzīvojis septiņdesmit astoņus, bet viņa brālis Jūhans - septiņdesmit divus gadus. Ulrika Vangere bija mirusi astoņdesmit četru gadu vecumā. No abiem dzīvajiem brāļiem Haralds Vangers bija deviņdesmit vienu, bet Henriks Vangers astoņdesmit divus gadus vecs.

Vienīgais izņēmums bija Henrika Vangera brālis Gustavs, trīsdesmit septiņu gadu vecumā nomiris no plaušu slimības. Henriks Vangers paskaidroja, ka Gustavs vienmēr bijis slimīgs un gājis pats savus ceļus, nošķirti no pārējās ģimenes. Gustavam nebija ne sievas, ne bērnu.

Pārējie, kas miruši jauni, nebija aizgājuši slimības dēļ. Rikards Vangers trīsdesmit trīs gadu vecumā bija kritis kā brīvprātīgais Somijas Ziemas karā. Harrietas tēvs Gotfrids Vangers bija noslīcis gadu pirms viņas pazušanas. Un Harrietai pašai bija tikai sešpadsmit gadu. Mīkaels ievēroja īpatno simetriju, kas rādīja, ka nelaimes piemeklējušas tieši šo ģimenes atzaru - vectēvu, tēvu un meitu. Aiz Rikarda bija palicis tikai Martins Vangers, vēl piecdesmit piecu gadu vecumā neprecējies un bez bērniem. Henriks Vangers gan bija stāstījis, ka Martins ir kopā ar kādu sievieti, kas dzīvo Hēdestadē.

Māsas pazušanas laikā Martins Vangers bija astoņpadsmit gadu vecs. Viņš piederēja pie nelielā tuvo radu pulciņa, ko ar zināmu pārliecibu varēja svītrot no to personu saraksta, kurām potenciāli varētu būt sakars ar Harrietas pazušanu. Tajā rudeni viņš dzīvoja Upsālā, kur mācījās ģimnāzijas pēdējā klasē. Viņam vajadzēja piedalīties ģimenes saietā, taču viņš atbrauca tikai vēlu pēcpusdienā un tāpēc atradās starp skatītājiem tilta nepareizajā pusē kritiskajā brīdi, kad viņa māsa izkūpēja gaisā.

Dzimtas kokā Mīkaels pamanīja vēl divas īpatnības. Pirmā - šķita, ka laulības ilgst visu mūžu, neviens Vangeru dzimtas loceklis nebija šķīries vai precējies otrreiz pat tad, ja laulātais draugs nomiris jaunībā. Mīkaels prātoja, cik lielā mērā tas atbilstu valsts statistikas datiem. Sesīlija Vangere pirms vairākiem gadiem bija pašķīrusies ar vīru, bet, cik Mīkaels saprata, abi joprojām bija precējušies.

Otrā īpatnība bija tā, ka ģimene šķita ģeogrāfiski sašķelta “vīrišķajā” un “sievišķajā” pusē. Frēdrika Vangera pēcnācēji, pie kuriem piederēja arī Henriks Vangers, tradicionāli bija spēlējuši uzņēmumā vadošo lomu un galvenokārt dzīvojuši Hēdestadē vai tās tuvumā. Jūhana Vangera atzara locekļi, kam dzima vienīgi sie- vieškārtas mantinieces, bija apprecējušies un izklīduši pa citām valsts daļām, lielākoties dzīvoja Stokholmā, Malmē un Gēteborgā vai ārzemēs un ieradās Hēdestadē tikai vasaras atvaļinājumos vai uz svarīgām koncerna sanāksmēm. Vienīgais izņēmums bija Ingrida Vangere, kuras dēls Gunnars Kārlmans dzīvoja Hēdestadē. Viņš bija vietējās avīzes Hedestads-Kuriren galvenais redaktors.

Henriks kā privātdetektīvs uzskatīja, ka “Harrietas slepkavības galveno motīvu” varbūt vajadzētu meklēt uzņēmuma struktūrā - faktā, ka viņš jau agri bija pasludinājis Harrietu par ko īpašu. Iespējams, ka slepkavas motīvs bija kaitēt pašam Henrikam, vai varbūt Harrieta bija uzgājusi kutelīgu informāciju saistībā ar koncernu un tādējādi kļuvusi kādam bīstama. Tie visi bija tikai prātojumi, tomēr šādā veidā viņš bija atsijājis kādas trīspadsmit personas, ko uzskatīja par “īpaši interesantām”.

Iepriekšējā vakara saruna ar Henriku Vangeru bija daudz devusi arī citā ziņā. Jau kopš paša pirmā brīža vecais virs bija stāstījis Mīkaelam par savu ģimeni tik nicīgiem un nievājošiem vārdiem, ka tas likās gaužām dīvaini. Mīkaels prātoja, vai patriarha aizdomas pret ģimeni Harrietas dēļ nav aptumšojušas viņa saprātu, taču tagad sāka saprast, ka Henrika Vangera vērtējums patiesībā ir pārsteidzoši lietišķs.

Izkristalizējusies aina atklāja ģimeni, kas sociāli un finansiāli bija ļoti veiksmīga, taču no ikdienišķā skatpunkta skaidri un izteikti disfunkcionāla.

Henrika Vangera tēvs bija auksts un nejūtīgs cilvēks, kas radīja bērnus, bet viņu audzināšanu un labklājību atstāja sievas ziņā. Līdz sešpadsmit gadu vecumam bērni bija satikuši tēvu tikai īpašos ģimenes svētkos, kad viņiem vajadzēja būt klāt, bet reizē palikt neredzamiem. Henriks Vangers nespēja atcerēties, ka tēvs jebkad būtu izrādījis kaut niecīgāko mīlestību; toties bieži pārmeta dēlam nemākulību un iznīcinoši kritizēja viņu. Miesas sodi bija reti, tie nebija nepieciešami. Nedaudzās reizes, kad Henriks izpelnījās tēva cieņu, gadījās vēlāk dzīvē, kad viņš pūlējās Vangera koncerna labā.

Vecākais brālis Rikards bija sadumpojies. Pēc kāda strīda, kura iemeslus ģimene nekad neapsprieda, Rikards devās studēt uz Upsālu. Tur viņš aizsāka savu nacista karjeru, par ko Henriks Vangers Mīkaelam jau bija stāstījis un kas pamazām aizveda Rikardu uz Somijas Ziemas kara ierakumiem.

Taču vecais vīrs nebija stāstījis par to, ka vēl divi brāļi izvēlējušies līdzīgu karjeru.

Gan Haralds, gan Grēgers 1930. gadā sekoja vecākā brāļa pēdās un devās uz Upsālu. Haralds un Grēgers bija tuvi, taču Henriks Vangers nezināja, cik lielā mērā viņi sagājās ar Rikardu. Bija skaidrs, ka brāļi pievienojās Pēra Engdāla fašistiskajai kustībai Jaunā Zviedrija. Pēc tam Haralds Vangers bija uzticīgi sekojis Pērām Engdālam vispirms uz Zviedrijas Nacionālo savienību, pēc tam uz Zviedru opozīciju un visbeidzot uz Jaunzviedru kustību, kas tika nodibināta pēc kara. Viņš bija tās biedrs līdz pat Pēra Engdāla nāvei deviņdesmitajos gados un kādu laiku arī viens no pārziemojušā zviedru fašisma nozīmīgākajiem finansiālajiem atbalstītājiem.

Haralds Vangers Upsālā studēja medicīnu un gandrīz tūlīt nonāca aprindās, kas interesējās par rasu higiēnu un rasu bioloģiju. Kādu laiku viņš strādāja Zviedrijas Rasu bioloģijas institūtā un, būdams ārsts, bija viens no aktīvākajiem dalībniekiem kampaņā par nevēlamu sabiedrības elementu sterilizāciju.

Citāts, Henriks Vangers, 2. kasete, 02950:

“Haralds gāja vēl tālāk. 1937. gadā viņš bija viens no līdzautoriem - paldies Dievam, ar pseidonīmu - grāmatai “Jauna, tautiska Eiropa". To es uzzināju tikai septiņdesmitajos gados. Man ir viens eksemplārs, ko tu vari izlasīt. Iespējams, ka tā ir viena no pretīgākajām grāmatām, kas jebkad izdota zviedru valodā. Haralds proponēja ne tikai sterilizāciju, bet arī eitanāziju - aktīvu palīdzību nomirt cilvēkiem, kas aizskāra viņa estētisko gaumi un neiederējās viņa priekšstatos par ideālo zviedru tautu. Tātad tekstā, kas bija sacerēts nevainojami akadēmiskā valodā un saturēja visus medicīniskos argumentus, viņš aizstāvēja masu slepkavības. Likvidējiet invalīdus. Neļaujiet vairoties sāmiem, viņiem ir mongoloīdu iezīmes. Psihiski slimajiem nāve būs atbrīvošana, vai ne? Vieglas uzvedības sievietes, čigāni un ebreji - tu pats vari iztēloties. Mana brāļa fantāzijās Auš- vica varēja atrasties Dālarnā."

Grēgers Vangers pēc kara kļuva par skolotāju un vēlāk par ģimnāzijas direktoru Hēdestadē. Henriks bija domājis, ka brālis kļuvis par bezpartijisko un atmetis aizraušanos ar nacismu. Grēgers nomira 1974. gadā, un, tikai pārskatīdams viņa korespondenci, Henriks uzzināja, ka brālis piecdesmitajos gados pieslējies politiski nenozīmīgajai, bet pilnīgi stulbajai sektai Ziemeļu Karaliskā partija. Viņš bijis tās biedrs līdz pat nāvei.

Citāts, Henriks Vangers, 2. kasete, 04167: “Tātad trīs no maniem brāļiem bija politiski jukuši. Cik slimi viņi bija citā ziņā?"

Vienīgais no brāļiem, kurš Henrika Vangera acīs atrada zināmu žēlastību, bija slimīgais Gustavs, kas 1955. gadā mira no plaušu kaites. Gustavu neinteresēja politika, viņš drīzāk izskatījās pēc pasaulei tālas mākslinieka dvēseles bez jebkādas intereses par darījumiem vai darbu Vangera koncernā. Mīkaels jautāja Henri- kam Vangeram:

“Tagad dzīvi esat tikai jūs ar Haraldu. Kāpēc viņš pārvācās atpakaļ uz Hēdebi?”

“Viņš atgriezās mājās 1979. gadā, īsi pirms viņam apritēja septiņdesmit. Viņam pieder tā māja.”

“Droši vien ir dīvaini dzīvot tik tuvu brālim, kuru ienīsti.” Henriks Vangers izbrīnā palūkojās uz Mīkaelu.

“Tu esi mani pārpratis. Es neienīstu savu brāli. Iespējams, es jūtu pret viņu līdzcietību. Viņš ir pilnīgs idiots, un tieši viņš ienīst mani.” “Viņš ienīst tevi?”

“Jā. Domāju, ka viņš atgriezās tikai tādēļ, lai varētu pavadīt mūža pēdējos gadus, ienīstot mani tiešā tuvumā.”

“Kāpēc viņš tevi ienīst?”

“Tāpēc, ka es apprecējos.”

“Domāju, tev derētu to paskaidrot.”

Henriks Vangers agri bija zaudējis sakarus ar vecākajiem brāļiem. Viņš brāļu pulkā bija vienīgais, kurš izrādīja kādas dotības darījumos, - tēva pēdējā cerība. Henriks neinteresējās par politiku un vairījās no Upsālas, viņš izvēlējās studēt ekonomiku Stokholmā. Kopš astoņpadsmit gadu vecuma viņš katras brīvdienas un katru vasaru bija aizvadījis kā praktikants kādā no Vangera koncerna daudzajiem kantoriem vai uzņēmumu valdēm. Viņš iepazina katru ģimenes uzņēmuma stūrīti.

1941. gada 10. jūnijā - pašā kara kulminācijā - Henriku nosūtīja uz Vāciju sešas nedēļas pastrādāt Vangera koncerna tirdzniecības birojā Hamburgā. Tolaik viņš bija tikai divdesmit vienu gadu vecs, bet viņa pavadonis un mentors bija Vangeru Vācijas aģents, uzņēmuma veterāns, vārdā Hermanis Lobahs.

“Es nenogurdināšu tevi ar detaļām, bet, kad devos turp, Hitlers un Staļins joprojām bija labi draugi un Austrumu fronte neeksistēja. Visi vēl domāja, ka Hitlers ir neuzvarams. Valdīja tāda…

optimisma un izmisuma sajūta, domāju, ka tas ir īstais apzīmējums. Tomēr pusgadsimtu vēlāk vēl arvien ir grūti ietērpt šo noskaņu vārdos. Nepārproti mani - es nebiju nacists, un Hitlers manās acīs bija smieklīgs operetes tēls. Taču bija grūti neaplipt ar nākotnes optimismu, kāds valdīja Hamburgas vienkāršo ļaužu vidū. Lai gan karš nāca aizvien tuvāk un pa to laiku Hamburga piedzīvoja vairākus uzlidojumus, šķita, ka cilvēki vairāk uztver to kā nejaušu traucēkli - drīz iestāsies miers un Hitlers nodibinās savu Neuropa, Jauno Eiropu. Ļaudis vēlējās ticēt, ka Hitlers ir dievs. Tā taču vēstīja propaganda.”

Henriks Vangers atvēra vienu no daudzajiem fotoalbumiem.

“Tas ir Hermanis Lobahs. Viņš pazuda 1944. gadā, visticamāk - gāja bojā un tika aprakts zem drupām kādā no uzlidojumiem. Mēs nedabūjām zināt viņa likteni. Hamburgā pavadīto nedēļu laikā es viņam pieķēros. Dzīvoju viņa ģimenē, skaistā dzīvoklī Hamburgas turīgo kvartālā. Mēs tikāmies diendienā. Nacists viņš bija tikpat maz kā es, taču ērtības labad iestājies nacistu partijā. Biedra karte atvēra durvis un ļāva vieglāk veikt darījumus Vangera koncerna vārdā - un darījumus mēs veicām! Būvējām preču vagonus viņu vilcieniem; vienmēr esmu domājis: diezin vai kādam no vagoniem galamērķis bija Polija? Pārdevām audumus viņu formastērpiem un lampas viņu radioaparātiem - lai gan oficiāli nezinājām, kur viņi šīs preces izmanto. Un Hermanis Lobahs prata izkārtot līgumu, viņš bija jautrs un labsirdīgs. Nevainojamais nacists. Pamazām es sāku saprast arī to, ka viņš izmisīgi glabā kādu noslēpumu.

Naktī uz 1941. gada 22. jūniju Hermanis Lobahs pēkšņi pieklauvēja pie guļamistabas durvīm un pamodināja mani. Mana istaba atradās blakus viņa sievas guļamistabai, un viņš deva man zīmi klusēt, apģērbties un sekot viņam. Mēs nokāpām lejā un apsēdāmies salonā. Bija skaidri redzams, ka Lobahs bijis nomodā visu nakti. Viņš bija ieslēdzis radio, un es sapratu, ka noticis kaut kas dramatisks. Bija sākusies operācija Barbarossa. Vācija vasaras saulgriežu naktī uzbrukusi Padomju Savienībai.”

Henriks Vangers bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

“Hermanis Lobahs izņēma divas glāzes un ielēja mums pa kārtīgam šņabim. Viņš bija manāmi satriekts. Kad apjautājos, ko tas nozīmē, viņš gaišredzīgi atbildēja, ka tas nozīmē Vācijas un nacisma beigas. Es noticēju tikai pa pusei - Hitlers taču likās neuzvarams bet Lobahs ar mani sadzēra uz Vācijas bojāeju. Pēc tam viņš ķērās pie praktiskās daļas.”

Mīkaels pamāja ar galvu, likdams saprast, ka joprojām seko stāstam.

“Pirmkārt, viņam nebija iespējams sazināties ar manu tēvu, lai saņemtu turpmākus norādījumus, taču viņš uz savu galvu bija izlēmis pārtraukt manu uzturēšanos Vācijā un nosūtīt mani mājās, cik drīz vien iespējams. Otrkārt, viņš lūdza mani izdarīt viņam pakalpojumu.”

Henriks Vangers norādīja uz nodzeltējušu fotogrāfiju ar aplocītiem stūrīšiem: tajā bija redzama tumšmataina sieviete pusprofīlā.

“Hermanis Lobahs bija četrdesmit gadu nodzīvojis laulībā, taču 1919. gadā satika satriecoši skaistu un par sevi uz pusi jaunāku sievieti, kurā iemīlējās līdz nāvei. Viņa bija vienkārša un nabadzīga šuvēja. Lobahs viņu apciemoja un, tāpat kā daudzi turīgi vīrieši, varēja atļauties iemitināt šo sievieti kādā dzīvoklī netālu no sava kantora. Sieviete kļuva par viņa mīļāko. 1921. gadā viņa dzemdēja Lobaham meitu, ko nosauca par Edīti.”

“Bagāts pavecs vīrietis, jauna nabadzīga sieviete un mīlestības bērns - pat četrdesmitajos gados tas nevarēja būt pārāk liels skandāls,” Mīkaels piezīmēja.

“Gluži pareizi. Ja ne viens apstāklis. Šī sieviete bija ebrejiete, tātad Lobaham nacistiskajā Vācijā bija meita ebrejiete. Būtībā viņš bija rases nodevējs."

“Ā - tas nenoliedzami maina situāciju. Kas notika?”

“Edītes māti arestēja 1939. gadā. Viņa pazuda, un viņas likteni mēs varam tikai nojaust. Visiem bija zināms, ka viņai ir meita, kas vēl nav atzīmēta nevienā pārvietošanas sarakstā un ko meklē gestapo nodaļa, kuras uzdevums bija atrast bēguļojošus ebrejus.

1941. gada vasarā, tajā pašā nedēļā, kad es ierados Hamburgā, nāca gaismā Edītes mātes saistība ar Hermani Lobahu, un viņš tika izsaukts uz nopratināšanu. Viņš atzina savu sakaru un paternitāti, taču apgalvoja, ka viņam nav ne jausmas, kur atrodas meita, un ka viņi nav sazinājušies desmit gadu.”

“Un kur meita atradās?”

“Es viņu katru dienu biju saticis Lobahu dzīvoklī. Jauka un klusa divdesmitgadīga meitene uzkopa manu istabu un palīdzēja pasniegt vakariņas. 1937. gadā, kad jau vairākus gadus risinājās ebreju vajāšanas, Edītes māte bija lūgusi Lobaha palīdzību. Un viņš palīdzēja - Lobahs savu ārlaulības bērnu mīlēja tikpat stipri kā oficiālos. Viņš paslēpa meitu visneiedomājamākajā vietā - visiem deguna priekšā. Sadabūja viltotus dokumentus un pieņēma viņu par saimniecības vadītāju.”

“Vai viņa sieva zināja, kas meitene ir?”

“Nē, viņai nebija ne jausmas.”

“Kas notika?”

“Viss bija gājis gludi četrus gadus, taču tagad Lobahs juta, ka cilpa savelkas. Tas bija tikai laika jautājums, kad gestapo klauvēs pie durvīm. To visu viņš man pastāstīja tajā naktī, tikai pāris nedēļu pirms tam, kad man bija jāatgriežas Zviedrijā. Viņš atveda savu meitu un iepazīstināja mūs. Viņa bija ļoti bikla un pat neuzdrīkstējās palūkoties man acīs. Lobahs lūdza, lai glābju viņas dzīvību.” “Kā?”

“Viņš bija visu noorganizējis. Saskaņā ar plānu man bija jāpaliek Hamburgā vēl trīs nedēļas un pēc tam ar nakts vilcienu jādodas uz Kopenhāgenu un tālāk ar kuģi pāri šaurumam - diezgan drošs ceļojums pat kara laikā. Tomēr divas dienas pēc mūsu sarunas no Hamburgas uz Zviedriju devās kravas kuģis, kas piederēja Vangera koncernam. Lobahs bez kavēšanās gribēja sūtīt mani prom no Vācijas. Mainītos ceļojuma plānus vajadzēja apstiprināt drošības dienestam; tas bija birokrātiski, bet neradīja nekādas problēmas. Lobahs gribēja, lai esmu uz klāja.”

“Droši vien - kopā ar Edīti?”

“Edīti slepus uzveda uz klāja, paslēptu vienā no trīssimt fabrikas iekārtu kastēm. Mans uzdevums bija gādāt, lai viņu neatklātu, kamēr mēs vēl atrodamies vācu teritoriālajos ūdeņos, un nepieļaut, lai kapteinis izdara kaut ko muļķīgu. Man vajadzēja nogaidīt, līdz esam krietni attālinājušies no Vācijas, un tad izlaist meiteni ārā.” “Ahā.”

“Izklausās vienkārši, bet ceļojums izvērtās īstā murgā. Kapteini sauca Oskars Grānats, un viņš nepavisam nebija sajūsmā par to, ka piepeši viņam uzvelta atbildība par darba devēja zaļknābi mantinieku. Mēs atstājām Hamburgu ap deviņiem vakarā jūnija beigās. Kad devāmies ārā no ostas, sāka gaudot pretgaisa aizsardzības sirēnas. Angļu uzlidojums - smagākais, kādu biju piedzīvojis, - un osta, saprotams, bija svarīga teritorija. Es nepārspīlēju, sakot, ka gandrīz piemīzu bikses, kad tuvumā sāka sprāgt šāviņi. Tomēr kaut kā mēs tikām cauri un pēc dzinēja bojājuma un nelāgi vētrainas nakts nākamajā pēcpusdienā ieradāmies Karlskrūnā. Tagad tu jautāsi, kas notika ar meiteni?”

“Domāju, ka to jau zinu.”

“Tēvs, protams, pārskaitās. Ar savu stulbo izlēcienu es biju licis uz spēles visu. Un meiteni jebkurā brīdī varēja deportēt - atceries, tas bija 1941. gads. Bet tobrīd es biju meitenē iemīlējies tikpat stipri kā Lobahs viņas mātē. Es viņu bildināju un uzstādīju tēvam ultimātu - vai nu viņš atzīs šo laulību, vai arī būs spiests meklēt ģimenes uzņēmumam jaunu cerību. Viņš padevās.”

“Bet Edīte nomira?”

“Jā, pārāk jauna. Jau 1958. gadā. Mēs kopā nodzīvojām sešpadsmit gadus. Viņai bija iedzimta sirdskaite. Turklāt izrādījās, ka esmu neauglīgs, - mums nebija bērnu. Tāpēc brālis mani ienīst.” “Tāpēc, ka tu apprecēji Edīti?”

“Tāpēc, ka es - lietojot viņa terminoloģiju - apprecēju netīru žīdu palaistuvi. Viņam tā bija rases, tautas, morāles un visu viņa principu nodevība.”

“Viņš tak ir jucis!”

“Es pats nevarētu to pateikt labāk.”

10.   NODALA

Ceturtdiena, 9. janvaris - piektdiena, 31. janvāris

Pēc Hedestads-Kuriren ziņām, Mīkaela pirmais mēnesis šajā nostūrī bija aukstākais vēsturē vai (kā viņam paskaidroja Henriks Vangers) vismaz aukstākais kopš 1942. gada kara ziemas. Mīkaels sliecās tam ticēt. Jau pēc vienas Hēdebi pavadītas nedēļas viņš prata novērtēt garās apakšbikses, vilnas zeķes un divus apakškreklus.

Janvāra vidū, kad aukstums sasniedza neaptveramos mīnus trīsdesmit septiņus grādus, Mīkaels piedzīvoja dažas briesmīgas diennaktis. Viņš nekad nebija pieredzējis neko līdzīgu, pat ne tajos gados, ko dienesta laikā pavadīja Kirunā. Kādu rītu bija aizsalis ūdensvads. Gunnars Nilsons atnesa Mīkaelam divas lielas plastmasas kannas, lai viņš varētu pagatavot ēdienu un nomazgāties, taču aukstums pilnīgi paralizēja. Rūšu iekšpusē izauga leduspuķes, un, lai cik stipri kurinātu krāsni, Mīkaels aizvien jutās nosalis. Katru dienu viņš krietnu laiciņu pavadīja, skaldot malku šķūnītī aiz mājas.

Lāgiem Mīkaelam gandrīz gribējās raudāt, un viņš prātoja, vai nepaņemt taksometru uz pilsētu un neiesēsties pirmajā vilcienā uz dienvidiem. Tomēr viņš uzvilka papildu svīteri, ietinās segā, sēdās pie galda, dzēra kafiju un lasīja vecus policijas protokolus.

Tad laikapstākļi mainījās un temperatūra pakāpās līdz patīkamiem mīnus desmit grādiem.

Mīkaels bija sācis iepazīt Hēdebi salas ļaudis. Martins Vangers turēja solījumu un ielūdza uz pašgatavotām pusdienām - aļņa cepeti ar itāļu sarkanvīnu. Rūpnieks nebija precējies, taču draudzējās ar Ēvu Haselu, kas piebiedrojās viņiem pusdienās. Ēva Hasela bija sirsnīga un sabiedriska sieviete, Mīkaelam viņa šķita neparasti pievilcīga. Viņa bija zobārste un dzīvoja Hēdestadē, bet nedēļas nogales pavadīja pie Martina Vangera. Pamazām Mīkaels uzzināja, ka abi ir pazīstami jau daudzus gadus, bet satuvinājušies tikai pusmūžā un neredz iemesla precēties.

“Viņa patiesībā ir mana zobārste,” Martins Vangers smējās.

“Un ieprecēties šajā dullajā dzimtā nav gluži manā gaumē,” Ēva Hasela sacīja un mīļi papliķēja Martinam Vangeram pa ceļgalu.

Martina Vangera savrupmāja bija arhitekta radīts vecpuiša sapnis ar melnām, baltām un hromētām mēbelēm. Tās bija dārgi dizaineru ražojumi, kas apburtu lietpratēju Kristeru Malmu. Virtuvē bija īsts profesionāla pavāra aprīkojums. Dzīvojamā istabā atradās augstākās klases vinila plašu atskaņotājs un iespaidīga džeza kolekcija no Tomija Dorsija līdz Džonam Koltreinam. Martinam Vangeram bija nauda, un viņa māja bija dārga un funkcionāla, bet reizē arī diezgan bezpersoniska. Mīkaels pamanīja, ka gleznas pie sienām ir vienkāršas reprodukcijas un plakāti, kādus iespējams nopirkt Ikea, - skaisti, bet ne izsmalcināti. Grāmatu plaukti, vismaz Mīkaelam redzamajā mājas daļā, bija pieticīgi aizpildīti ar Nacionālās enciklopēdijas sējumiem un dažām suvenīru grāmatām, kādas cilvēki mēdz izraudzīties Ziemassvētku dāvanām, nespējot izdomāt neko labāku. Kopumā Mīkaels varēja saskatīt Martina Vangera dzīvē tikai divas interešu sfēras: mūziku un kulināriju. Par pirmo liecināja aptuveni trīs tūkstoši skaņuplašu. Otro varēja nojaust pēc tā, kā Martina Vangera vēders izspīlējās virs bikšu siksnas.

Martins Vangers bija savāds vientiesības, gudrības un laipnības sajaukums. Nevajadzēja lielas analītiskas spējas, lai secinātu, ka šis rūpnieks ir cilvēks ar problēmām. Kamēr viņi klausījās Night in Tunisia, saruna grozījās galvenokārt ap Vangera koncernu, un Martins Vangers neslēpa, ka cīnās par sava uzņēmuma izdzīvošanu. Temata izvēle Mīkaelu pārsteidza; Martins Vangers taču zināja, ka viņa viesis ir ekonomikas žurnālists, kuru viņš pazīst tikai pavirši, tomēr viņš apsprieda sava uzņēmuma iekšējās problēmas tik atklāti, kas tas jau izskatījās pēc nevērības. Acīmredzot viņš sprieda, ka Mīkaels pieder pie ģimenes, ja jau strādā Henrikam Vangeram, turklāt, līdzīgi bijušajam direktoram, arī viņš uzskatīja, ka ģimene pati ir vainīga pie situācijas, kādā nokļuvis uzņēmums. Tomēr viņam trūka vecā Vangera rūgtuma un nesamierināmā nicinājuma pret savu dzimtu. Šķita, ka Martinu Vangeru ģimenes nelabojamā muļķība drīzāk uzjautrina. Ēva Hasela māja ar galvu, taču neizteica nekādus komentārus. Viņi acīmredzot bija apsprieduši šo jautājumu jau ne vienu reizi vien.

Martins Vangers zināja, ka Mīkaels ir nolīgts dzimtas hronikas rakstīšanai, un apjautājās, kā sokas ar darbu. Mīkaels smaidot atbildēja, ka esot grūti pat iegaumēt visu radinieku vārdus, un lūdza atļauju atgriezties uz interviju Martinam piemērotā laikā. Vairākas reizes viņš apsvēra, vai sarunā nepieminēt vecā vīra apsēstību ar Harrietas Vangeres pazušanu. Mīkaels sprieda, ka Henriks Vangers noteikti ir daudzkārt mocījis Harrietas brāli ar savām teorijām, un pieņēma arī, ka Martinam jāapzinās: rakstīdams dzimtas hroniku, Mīkaels nevarēs nepamanīt, ka viens no ģimenes locekļiem ir pazudis bez pēdām. Tomēr Martins Vangers neizrādīja vēlēšanos skart šo tematu, un arī Mīkaels lika to mierā. Gan jau reiz radīsies iemesls parunāt par Harrietu.

Viņi šķīrās ap diviem naktī pēc vairākām vodkas glāzītēm. Mīkaels krietni iereibis aizstreipuļoja trīssimt metru līdz savai mājai. Visā visumā bija izdevies patīkams vakars.

KĀDU PĒCPUSDIENU OTRAJĀ nedēļā Hēdebi pie Mīkaela mājas durvīm pieklauvēja. Viņš nolika policijas protokolu mapi, ko tikko bija atšķīris - sesto pēc kārtas -, un aizslēdza darbistabas durvis, pirms atvēra ārdurvis siltā kažokā tērptai gaišmatainai sievietei ap piecdesmit.

“Labdien! Gribēju tikai apsveicināties. Mani sauc Sesīlija Vangere.”

Viņi sarokojās, un Mīkaels piedāvāja kafiju. Sesīlija Vangere, nacista Haralda Vangera meita, šķita atklāta un daudzējādā ziņā pievilcīga sieviete. Mīkaels atcerējās, ka Henriks Vangers bija izteicies par Sesīliju atzinīgi un minējis, ka viņa netiekas ar savu tēvu, lai gan dzīvo viņam kaimiņos. Abi brīdi pļāpāja, pirms sieviete ķērās pie lietas.

“Es saprotu, ka jūs rakstīsiet grāmatu par mūsu ģimeni. Neesmu droša, ka man patīk šī doma,” viņa sacīja. “Gribēju vismaz apskatīties, kas jūs isti esat par tipu.”

“Njā, Henriks Vangers mani nolīga. lā sakot, tas ir viņa stāsts.” “Un lāga Henriks nav gluži neitrāls attieksmē pret ģimeni.” Mīkaels nopētīja sievieti, nebūdams drošs par to, ko īsti viņa vēlas pateikt.

“Jums ir iebildumi pret grāmatu par Vangeru ģimeni?”

“Tā es neteicu. Un tam, ko es domāju, nav nekādas nozīmes. Bet man šķiet, ka jūs varbūt jau esat sapratis - būt par šās ģimenes locekli ne vienmēr ir viegli.”

Mīkaelam nebija ne jausmas, ko Henriks ir pateicis un cik daudz Sesīlija zina par viņa uzdevumu. Viņš noplātīja rokas.

“Henriks Vangers mani nolīga, lai uzrakstu dzimtas hroniku. Henrikam ir interesants viedoklis par vairākiem ģimenes locekļiem, bet es turēšos pie tā, ko iespējams pamatot ar dokumentiem.”

Sesīlija Vangere pasmaidīja bez siltuma atblāzmas.

“Es gribu zināt - vai man vajadzēs doties trimdā un emigrēt, kad grāmata nāks klajā?”

“Nedomāju vis,” Mikaels atbildēja. “Lasītāji sapratīs, kas ir kas.”

“Piemēram, mans tēvs.”

“Jūsu tēvs nacists?” Mīkaels jautāja. Sesīlija Vangere saviebās.

“Mans tēvs ir jucis. Es satieku viņu tikai pāris reižu gadā, lai gan mēs dzīvojam blakus.”

“Kāpēc jūs negribat ar viņu tikties?”

“Pagaidiet, pirms apberat mani ar jautājumiem, - vai jūs domājat citēt manus vārdus? Vai es varu normāli sarunāties, nebaiļojoties, ka tikšu pataisīta par idioti?”

Mīkaels mirkli vilcinājās neziņā, kā formulēt domu.

“Man ir uzdots uzrakstīt grāmatu, kas sākas ar brīdi, kad Aleksandrs Vangērsads ierodas Zviedrijā kopā ar Bernadotu, un beidzas mūsdienās. Tā stāstīs par firmas impēriju daudzu gadu desmitu garumā un, protams, arī par to, kāpēc impērija sabrūk, un par ģimenes pretrunām. Šādā stāstā nav iespējams izvairīties arī no nepatīkamiem faktiem. Bet tas nenozīmē, kas es ģimeni nomelnošu vai apvainošu. Esmu saticis Martinu Vangeru, viņš man šķiet simpātisks cilvēks, un tā es viņu arī aprakstīšu.”

Sesīlija Vangere neatbildēja.

“Es zinu, ka esat skolotāja…”

“Patiesībā ir vēl ļaunāk - esmu Hēdestades ģimnāzijas direktore.”

“Piedodiet. Zinu, ka Henrikam Vangeram jūs patīkat, jūs esat precējusies, bet nedzīvojat kopā ar vīru… un tas ir apmēram viss. Jūs varat runāt, nebaidoties, ka tiksiet citēta vai apkaunota. Tomēr es kādu dienu noteikti klauvēšu pie jūsu durvim un uzdošu jautājumus par kādu īpašu notikumu, ko varbūt varēsiet apgaismot. Tad tā būs intervija un jūs varēsiet izvēlēties, atbildēt vai ne. Bet es brīdināšu, iekams uzdošu šādus jautājumus.”

“Tad es varu runāt… ojf the record, kā jūs mēdzat teikt.”

“Jā gan.”

“Un tas ir off the record?"

“Jūs esat kaimiņiene, kas atnākusi apsveicināties un iedzert tasi kafijas, nekas cits.”

“Labi. Tad es varu uzdot vienu jautājumu?”

“Lūdzu.”

“Cik liela daļa šīs grāmatas būs par Harrietu Vangeri?” Mīkaels iekoda apakšlūpā un apmulsa. Tad uzņēma vieglu toni. “Godīgi sakot, nav ne jausmas. Skaidrs, ka tur varētu iznākt atsevišķa nodaļa, - tas nenoliedzami ir dramatisks notikums, kas ietekmējis vismaz Henriku Vangeru.”

“Bet jūs neesat šeit, lai izmeklētu viņas pazušanu?”

“Kas jums liek tā domāt?”

“Nu, fakts, ka Gunnars Nilsons atstiepa šurp četras kartona kastes. Apmēram tik lielu privātās izmeklēšanas kolekciju Henriks uzkrājis gadu gaitā. Un, kad es paokšķerēju Harrietas vecajā istabā, kur Henriks glabā šo kolekciju, tās tur nebija.”

Sesīlija Vangere nebija muļķe.

“To jums patiesībā vajadzētu apspriest ar Henriku Vangeru, nevis ar mani,” Mīkaels atbildēja. “Bet, protams, Henriks ir daudz stāstījis par Harrietas pazušanu, un man ir interesanti lasīt šos materiālus.”

Sesīlija Vangere vēlreiz pasmaidīja bez prieka atblāzmas. “Lāgiem es prātoju, kurš no viņiem ir vairāk jucis - mans tēvs vai tēvabrālis. Harrietas pazušanu esmu ar viņu pārspriedusi tūkstošiem reižu.”

“Kā jums šķiet, kas ar viņu notika?”

“Vai tas ir intervijas jautājums?”

“Nē.” Mīkaels iesmējās. “Tas ir ziņkārības jautājums.”

“Tad mani moka ziņkāre: vai jūs esat muļķis? Vai esat noticējis Henrika spriedumiem, vai varbūt pats uzkurināt Henriku?”

“Jūs domājat, ka Henriks ir muļķis?”

“Nepārprotiet mani. Henriks ir viens no sirsnīgākajiem un iejūtīgākajiem cilvēkiem, kādu pazīstu. Man viņš ļoti patīk. Taču šajā ziņā viņš ir apsēsts.”

“Bet apsēstībai ir reāls pamats. Harrieta tiešām ir pazudusi.” “Kā man apriebies šis stāsts! Tas indē mūsu dzīvi daudzus gadus un nekad nebeigsies.” Viņa piepeši piecēlās un uzvilka kažoku. “Man jāiet. Jūs liekaties patīkams cilvēks. Arī Martins tā domā, taču viņa spriestspēja ne vienmēr ir tā labākā. Atnāciet uz kafiju, kad vēlaties. Vakaros gandrīz vienmēr esmu mājās.” “Paldies!” Mīkaels atbildēja. Kad Sesīlija Vangere devās uz ārdurvīm, viņš uzsauca nopakaļ: “Jūs neatbildējāt uz jautājumu, kas nebija intervijas jautājums.”

Viņa apstājās pie durvīm un atbildēja, neskatīdamās uz Mīkaelu.

“Man nav ne jausmas, kas notika ar Harrietu. Bet domāju, ka šai nelaimei bija tik vienkāršs un ikdienišķs izskaidrojums, ka mēs būsim pilnīgi mēmi, ja kādreiz uzzināsim atbildi.”

Viņa pagriezās un pasmaidīja - pirmo reizi ar sirsnību. Tad pamāja un nozuda. Mīkaels nekustīgi sēdēja pie virtuves galda un apdomāja faktu, ka Sesīlija Vangere ir viens no cilvēkiem, kas iekrāsoti viņa tabulā - ģimenes locekļi, kuri Harrietas Vangeres pazušanas dienā atradušies salā.

Ja Sesīlija Vangere visā visumā bija patīkama paziņa, to pašu nevarēja teikt par Izabellu Vangeri. Harrietas māte septiņdesmit piecus gadus veca un, kā jau Henriks Vangers bija brīdinājis, gluži satriecoša sieviete, kas mazliet atgādināja novecojošu Lorēnu Bekolu. Izabella bija sīka auguma; ģērbusies melnā karakula kažokā un cepurē, viņa stāvēja, atbalstījusies uz melna spieķa, kad Mīkaels kādu rītu sadūrās ar viņu ceļā uz Susannes kafejnīcu. Viņa izskatījās pēc novecojuša vampa; joprojām brīnum- daiļa, taču indīga kā čūska. Izabella Vangere, acīmredzot dodamās mājās pēc pastaigas, uzsauca Mīkaelam no krustojuma:

“Ei, jaunais cilvēk! Panāc šurp!”

Pavēlošo toni nevarēja pārprast. Mīkaels palūkojās apkārt un secināja, ka uzrunā viņu. Viņš gāja turp.

“Es esmu Izabella Vangere,” sieviete paziņoja.

“Labdien, mani sauc Mīkaels Blumkvists.” Viņš sniedza dāmai roku, ko tā pilnīgi ignorēja.

“Vai tu esi tas tips, kurš bāž degunu mūsu ģimenes darīšanās?”

“Nu, es esmu tas tips, kuru Henriks Vangers nolīga, lai palīdzu uzrakstīt grāmatu par Vangeru ģimeni.”

“Gar to tev nav nekādas daļas.”

“Gar ko? Ka Henriks Vangers mani nolīdzis vai ka esmu piedāvājumu pieņēmis? Pirmajā gadījumā tā, manuprāt, ir viņa personiska lieta, otrajā - tā ir mana darīšana.”

“Tu labi saproti, ko es domāju. Man nepatīk, ka cilvēki okšķerējas pa manu dzīvi.”

“Labi, neokšķerēšos pa jūsu dzīvi. Pārējo apspriediet ar Henriku Vangeru.”

Izabella Vangere piepeši pacēla spieķi un iegrūda rokturi Mīkaelam krūtīs. Viņas spēki bija niecīgi, tomēr viņš apstulbis soli atkāpās.

“Turies tālāk no manis!”

Izabella Vangere apgriezās uz papēža un turpināja ceļu uz mājām. Mīkaels palika stāvam ar tādu izteiksmi sejā, it kā tikko būtu saticis dzīvu komiksu tēlu. Paraudzījies augšup, viņš ieraudzīja kabineta logā Henriku Vangeru. Henriks turēja rokā kafijas tasīti, ko pacēla ironiskā sveicienā. Mīkaels rezignēti noplātīja rokas, papurināja galvu un devās uz Susannes kafejnīcu.

Pirmajā mēnesī Mīkaela vienīgais ceļojums bija vienas dienas brauciens uz kādu Siljana līci. Viņš aizņēmās Dirka Frūdes mersedesu un brauca caur sniegoto ainavu, lai pavadītu pēcpusdienu pie kriminālinspektora Gustafa Morela. Mīkaels bija mēģinājis iztēloties Morelu, balstoties uz policijas izmeklēšanas materiāliem, taču sastapa stiegrainu večuku, kas kustējās gausi, bet runāja vēl gausāk.

Mīkaels bija paņēmis līdzi piezīmju bloknotu ar kādiem desmit jautājumiem, galvenokārt idejām, kas radušās, lasot izmeklēšanas materiālus. Morels kā tāds pedagogs atbildēja uz katru Mīkaela uzdoto jautājumu. Visbeidzot Mīkaels nolika piezīmes sāņus un paskaidroja Morelam, ka šie jautājumi bijuši tikai iegansts, lai atbrauktu un satiktu pensionēto komisāru. Patiesībā viņš vēlējies parunāties un uzdot vienīgo būtisko jautājumu: vai izmeklēšanā ir bijis kas tāds, ko Morels nav uzlicis uz papīra - kādas pārdomas vai intuitiva nojauta, kurās viņš varētu dalīties?

Tā kā Morels, tāpat kā Henriks Vangers, bija pavadījis trīsdesmit sešus gadus, lauzīdams galvu par Harrietas pazušanas noslēpumu, Mīkaels bija gaidījis zināmu pretestību - viņš taču ir jaunais puisis, kas bez ceremonijām ielaužas brikšņos, kur apmaldījies Morels. Tomēr viņš nemanīja ne mazākās naidīguma pazīmes. Morels rūpīgi piebāza pīpi un uzšķīla sērkociņu, pirms atbildēja:

“Jā, protams, man ir idejas. Taču tik neskaidras un izplūdušas, ka nespēju tās īsti formulēt.”

“Kā jums šķiet, kas notika ar Harrietu?”

“Domāju, ka viņu nogalināja. Tur es esmu vienisprātis ar Henriku. Tas ir vienīgais saprātīgais izskaidrojums. Bet mēs nekad neesam izpratuši motīvu. Domāju, ka viņu nogalināja kāda īpaša iemesla dēļ - tas nebija neprāta darbs, izvarošana vai kaut kas tamlīdzīgs. Ja mēs uzzinātu motīvu, tad zinātu, kurš viņu nogalinājis.”

Morels brīdi domāja.

“Slepkavība varēja būt spontāna. Ar to es domāju - kāds izmantoja izdevību, kas radās haosā pēc avārijas. Slepkava paslēpa līķi un vēlāk to aizvāca, kamēr mēs pārķemmējām salu.”

“Tad runa ir par kādu aukstasinīgu cilvēku.”

“Ir kāda detaļa. Harrieta devās uz Henrika kabinetu un gribēja runāt ar viņu. Vēlāk tā man likās dīvaina rīcība - viņa ļoti labi zināja, ka Henriks ir aizņemts ar daudzajiem radiem. Domāju, ka

Harrieta kādu apdraudēja, gribēja Henrikam kaut ko pastāstīt, un slepkava saprata, ka viņa… jā, izpļāpāsies.”

“Henriks bija aizņemts ar ģimenes locekļiem…”

“Bez Henrika istabā bija vēl četri cilvēki. Tur bija viņa brālis Grēgers, kāda brālēna dēls, vārdā Magnuss Šēgrēns un divi Haralda Vangera bērni - Birgers un Sesīlija. Bet tas neko nenozīmē. Tīri hipotētiski pieņemsim, ka Harrieta bija uzzinājusi - kāds uzņēmumā nozadzis naudu. Viņa to varēja zināt mēnešiem ilgi un pat apspriest ar vainīgo. Varbūt viņa mēģināja vainīgo šantažēt, bet varbūt viņai sametās šā cilvēka žēl un viņa nespēja izlemt, vai izpaust notikušo. Varbūt piepeši izlēma un pateica to slepkavam, kas izmisumā meiteni nogalināja.”

“Jūs domājat, ka slepkava bijis vīrietis.”

“Tīri statistiski lielākā daļa slepkavu ir vīrieši. Bet skaidrs, ka Vangeru dzimtā daži sievišķi ir gatavās vellatas.”

“Esmu saticis Izabellu.”

“Viņa ir viena no tām. Bet ir vēl citas. Sesīlija Vangere var būt īsta lapsene. Vai esat saticis Sāru Šēgrēnu?” Mīkaels papurināja galvu. “Viņa ir Sofijas Vangeres meita, viena no Henrika ‘māsīcām. Tā nu ir patiešām nepatīkama un nežēlīga sieviete. Taču viņa dzīvoja Malmē, un, cik esmu varējis izdibināt, viņai nebija motīva nogalināt Harrietu.”

“Labi.”

“Problēma ir tāda: lai kā to visu grozītu, mēs neesam izpratuši motīvu. Tas ir svarīgākais. Ja atradīsim motīvu, mēs uzzināsim, kas notika un kurš bija vainīgais.”

“Jūs cītīgi strādājāt pie šā gadījuma. Vai ir kaut kas tāds, ko neesat izpētījis?”

Gustafs Morels ieķiķinājās.

“Nē, Mīkael. Šai lietai esmu veltījis nebeidzami daudz laika un nevaru iedomāties, ko es nebūtu izpētījis līdz pēdējai iespējai. Pat vēl tad, kad mani paaugstināja amatā un es aizbraucu no Hēdestades.”

“Aizbraucāt?”

“Jā, es neesmu dzimis Hēdestadē. Es tur strādāju no 1963. līdz 1968. gadam. Pēc tam kļuvu par komisāru un strādāju Jēvles policijā līdz pat karjeras beigām. Bet arī Jevlē turpināju nodarboties ar Harrietas pazušanu.”

“Varu iedomāties, ka Henriks Vangers uzstāja.”

“Jā, protams. Bet ne tāpēc. Harrietas mīkla valdzina mani vēl šodien. Es domāju… redzi, katram policistam ir savs neatrisinātais noslēpums. No Hēdestadē pavadītā laika atceros, kā vecākie kolēģi atpūtas telpā pārsprieda Rebekas lietu. Pie šī gadījuma visbiežāk atgriezās kāds policists Torštensons - viņš jau sen kopš miris. Viņš to darīja brīvajā laikā un atvaļinājumos. Un, kad vietējie huligāni uzvedās mierīgi, viņš mēdza izvilkt šīs mapes un domāt.”

“Tā arī bija pazudusi meitene?”

Komisārs Morels bridi izskatījās apjucis. Tad pasmaidīja, sapratis, ka Mīkaels meklē kādu saistību.

“Nē, ne tāpēc es to pieminēju. Es runāju par policista dvēseli. Rebekas lietu izmeklēja ilgi pirms Harrietas Vangeres dzimšanas, un tai jau sen iestājies noilgums. Kaut kad četrdesmitajos gados Hēdestadē izvaroja un nogalināja sievieti. Tas nav nekas neparasts. Katram policistam savas karjeras laikā nākas izmeklēt šādu noziegumu, bet es gribu sacīt, ka ir noziegumi, kas pieķeras izmeklētājam un nelaiž viņu vaļā. Šo meiteni nogalināja īpaši brutāli. Slepkava bija viņu sasējis un iebāzis viņas galvu kamīna kvēlojošajās oglēs. Es nezinu, cik ātri nabaga meitene nomira un kādas mokas piedzīvoja.”

“Nolādēts!”

“Tieši tā. Tas bija tik nežēlīgi. Nabaga Torštensons bija pirmais policists, kas ieradās notikuma vietā, un šī slepkavība netika atklāta, lai gan no Stokholmas ataicināja ekspertus. Viņš nekad nepārstāja domāt par šo gadījumu.”

“Saprotu.”

“Tātad mana Rebeka ir Harrieta. Mēs pat nezinām, kā viņa gāja bojā. Stingri ņemot, nemaz nevaram pierādīt, ka notikusi slepkavība. Bet es to nespēju aizmirst.”

Morels bridi domāja.

“Izmeklēt slepkavību - tas reizēm ir vientuļākais darbs pasaulē. Upura draugi ir satraukti un izmisuši, bet agri vai vēlu - pēc dažām nedēļām vai mēnešiem - viņu dzīvē atgriežas ikdiena. Tuviniekiem vajadzīgs ilgāks laiks, bet ari viņi tiek pāri sērām un izmisumam. Dzīve turpinās. Taču neatrisinātās slepkavības grauž. Visbeidzot atliek tikai viens cilvēks, kurš domā par upuri un cenšas panākt taisnību, - policists, kuram uzticēta izmeklēšana.”

Hēdebi salā dzīvoja vēl trīs Vangeru ģimenes locekļi. 1946. gadā dzimušais Aleksanders Vangers, trešā brāļa Grēgera dēls, mitinājās renovētā divdesmitā gadsimta sākuma koka mājā. No Henrika Mīkaels uzzināja, ka Aleksanders Vangers šobrīd atrodas Vestindijā un nododas savai mīļākajai nodarbei - burā un nosit laiku, nepakustinādams ne pirksta. Henriks par brāļadēlu izteicās tik strupi, ka Mīkaels izdarīja secinājumu - Aleksanders Vangers ir radījis ģimenē zināmas domstarpības. Viņš aprobežojās ar konstatējumu, ka Aleksanders Harrietas pazušanas laikā ir bijis divdesmit gadu vecs un pieder pie tiem ģimenes locekļiem, kuri atradušies notikuma vietā.

Kopā ar Aleksanderu dzīvoja viņa māte Jērda, Grēgera Vangera astoņdesmit gadu vecā atraitne. Mīkaels viņu nekad nemanīja, Jērda bija slimīga un dienas lielākoties pavadīja gultā.

Trešais ģimenes loceklis, protams, bija Haralds Vangers. Pirmā mēneša laikā Mīkaelam nebija izdevies ieraudzīt veco rasu bioloģijas piekritēju. Haralda Vangera māja Mīkaelam vistuvāk kaimiņos stāvēja drūma un draudīga ar tumšiem aizkariem pie logiem. Garāmejot Mīkaelam vairākas reizes bija licies, ka aizkari sakustas, un reiz, vēlā vakarā taisīdamies uz gulētiešanu, viņš piepeši pamanīja gaismas atspīdu kādā augšstāva istabā. Tur aizkaros bija sprauga. Vairāk nekā divdesmit minūtes Mīkaels aizrāvies stāvēja tumsā pie sava virtuves loga un vēroja gaismu, līdz atmeta ar roku un drebinādamies ielīda gultā. No rīta aizkari atkal bija cieši aizvilkti.

Haralds Vangers šķita esam neredzama, bet allaž klātesoša garīga būtne, kas ar savu noslēpumainību ietekmē ciema dzīvi. Mīkaela fantāzijā Haralds Vangers aizvien līdzinājās ļaunam Gol- lumam, kas, paslēpies aiz aizkariem, izspiego apkārtni un savā aizslēgtajā alā nodarbojas ar mīklainām lietām.

Reizi dienā Haraldu Vangeru apmeklēja mājas aprūpes dienesta nolīgta sieviņa no tilta otras puses. Nesdama trauku ar ēdienu, viņa brida pa sniega kupenām, jo Haralds Vangers neļāva attīrīt iebrauktuvi. “Sētnieks” Gunnars Nilsons pašūpoja galvu, kad Mīkaels par to apvaicājās. Viņš paskaidroja, ka piedāvājies tīrīt, bet Haralds Vangers acīmredzot nevēlējās, lai kāds spertu kāju viņa gruntsgabalā. Pagājušajā ziemā, kad Haralds Vangers atgriezās Hēdebi, Gunnars Nilsons vienu vienīgu reizi automātiski bija piebraucis ar traktoru, lai nošķūrētu sniegu, kā to darīja visos citos pagalmos. Haralds Vangers bija izsteidzies ārā un skandalējis, līdz Nilsons aizbraucis.

Diemžēl Gunnars Nilsons nevarēja notīrīt Mīkaela pagalmu, jo vārti bija traktoram par šauru. Tur joprojām vajadzēja lietot sniega lāpstu un muskuļu spēku.

Janvāra vidū Mīkaels uzdeva savam advokātam noskaidrot, kad viņam jānosēž savi trīs mēneši cietumā. Viņš vēlējās to nokārtot pēc iespējas drīzāk. Nonākt cietumā izrādījās daudz vienkāršāk, nekā viņš iedomājies. Pēc dažu nedēļu pārrunām tika nolemts, ka Mīkaelam 17. martā jāierodas Rullokeras cietumā pie Estešundas; tas bija atklāta tipa cietums cilvēkiem bez smagas kriminālas pagātnes. Mīkaela advokāts arī ziņoja, ka soda izciešanas laiku, visticamāk, varēšot saīsināt.

“Lieliski,” Mīkaels sacīja bez īpašas degsmes.

Viņš sēdēja pie galda un glaudīja rudi lāsumaino kaķi, kas bija iesācis ik pēc dažām dienām ierasties pie Mīkaela un pārlaist nakti. No kaimiņienes Helēnas Nilsones Mīkaels bija uzzinājis, ka raibo kaķeni sauc par Čorvenu un tā nevienam nepieder, bet mēdz staigāt apkārt pa mājām.

Savu darba devēju Mīkaels satika gandrīz katru pēcpusdienu. Lāgiem saruna bija īsa, bet citreiz viņi stundām ilgi sēdēja un apsprieda Harrietas Vangeres pazušanu un visas iepējamās detaļas Henrika Vangera privātajā izmeklēšanā.

Nereti saruna veidojās tā, ka Mīkaels formulēja kādu teoriju, bet Henriks Vangers to apgāza. Mīkaels centās distancēti izturēties pret savu uzdevumu, tomēr reizēm juta, ka ir brīži, kad viņu pašu neglābjami aizrauj Harrietas pazušanas mīkla.

Mīkaels bija solījis Ērikai izstrādāt jaunu stratēģiju turpmākai cīņai pret Hansu Ēriku Vennerstremu, taču pēc Hēdestadē pavadītā mēneša nebija pat atvēris vecās mapes, kuru saturs bija novedis viņu tiesas priekšā. Gluži pretēji - viņš šo problēmu atstūma nostāk. Katru reizi, sācis lauzīt galvu par Vennerstremu un savu situāciju, Mīkaels ieslīga visdziļākajā nomāktībā un bezpalīdzībā. Apskaidrības brīžos viņš jautāja sev, vai nekļūst tikpat apmāts kā večuks. Profesionālā karjera bija sabrukusi kā kāršu namiņš, bet viņš uz to reaģēja, paslēpjoties mazā lauku ciemā, lai tur medītu spoku. Turklāt viņam trūka Ērikas.

Henriks Vangers vēroja savu kolēģi izmeklētāju ar atturīgām bažām. Viņš nojauta, ka Mīkaels Blumkvists ne vienmēr ir gluži līdzsvarots. Janvāra beigās vecais vīrs pieņēma lēmumu, kas pārsteidza viņu pašu. Viņš pacēla telefona klausuli un piezvanīja uz Stokholmu. Saruna ilga divdesmit minūtes un lielākoties bija par Mīkaelu Blumkvistu.

Bija vajadzīgs gandrīz mēnesis, lai Ērikas dusmas norimtu. Viņa piezvanīja pusdesmitos vakarā vienā no pēdējām janvāra dienām.

“Tātad tu patiešām domā tur palikt?” - tā skanēja viņas sveiciens. Šī saruna nāca tik negaidīti, ka Mīkaels sākumā neapjēdza, ko atbildēt. Tad viņš pasmaidīja un ciešāk ietinās segā.

“Sveika, Rikij! Tev pašai vajadzētu to izmēģināt.”

“Kāpēc? Vai dzīvošanai Lapzemē piemīt kāds īpašs šarms?” “Es tikko tīrīju zobus ar ledusaukstu ūdeni. Tagad smeldz plombas.”

“Pats vainīgs. Bet arī Stokholmā ir nāvīgi auksti.”

“Stāsti!”

“Mēs esam zaudējuši divas trešdaļas pastāvīgo reklāmdevēju. Neviens negrib neko sacīt acīs, bet…”

“Es zinu. Pieraksti visus tos, kas atteikuši. Kādu dienu mēs viņus pieminēsim piemērotā reportāžā.”

“Mik… esmu visu sarēķinājusi, un, ja nedabūsim jaunus reklāmdevējus, mēs rudenī nogrimsim. Tik vienkārši.”

“Viss mainīsies.”

Ērika gurdi iesmējās līnijas otrā galā.

“Tu nevari sēdēt tajā sāmu nostūrī un izteikt šādus apgalvojumus.”

“Zini, līdz tuvākajam sāmu ciemam ir vismaz piecsimt kilometru.”

Ērika klusēja.

“Ērika, es…”

“Zinu. A man’s gotta do what a man’s gotta do and ali that crap. Tev nekas nav jāsaka. Piedod, ka biju tāda maita un neatbildēju uz taviem zvaniem. Vai varam sākt no jauna? Vai drīkstu aizbraukt pie tevis ciemos?”

“Katrā laikā.”

“Vai man jāņem līdzi bise un vilku skrotis?”

“Nē. Mēs nolīgsim sāmus ar suņu kamanām. Kad tu atbrauksi?”

“Piektdienas vakarā. Labi?”

Piepeši dzīve Mīkaelam likās daudz gaišāka.

Ja neņem vērā šauro, notīrīto celiņu līdz durvīm, pagalmu sedza gandrīz metru bieza sniega kārta. Mīkaels ilgi un kritiski pētīja sniega lāpstu, tad devās pie Gunnara Nilsona apvaicāties, vai Ērika ciemošanās laikā savu BMW nevarētu atstāt pie kaimiņiem. Nekādu problēmu. Viņiem pietiekot vietas dubultgarāžā, turklāt viņi varot piedāvāt motora sildītāju.

Ērika devās ceļā pēcpusdienā un ieradās ap sešiem vakarā. Abi dažas sekundes nogaidoši vēroja viens otru un tad apskāvušies stāvēja krietni ilgāk.

Vakara tumsā ārā varēja aplūkot vienīgi apgaismoto baznīcu, un gan veikalam, gan Susannes kafejnīcai bija pienācis slēgšanas laiks. Viņi ātri devās mājās. Mīkaels pagatavoja vakariņas, bet Ērika apskatīja māju, komentēja piecdesmito gadu Rekordmagasi- net numurus un iedziļinājās mapēs darbistabā. Viņi ēda jēra karbonādes ar kartupeļu biezeni un saldā krējuma mērci - krietni par daudz kaloriju -, klāt piedzerdami sarkanvīnu. Mīkaels mēģināja atsākt sarunu, bet Ērika nebija noskaņota apspriest Millennium. Tāpēc viņi divas stundas pļāpāja par to, ko Mīkaels šeit dara un kā abiem ir klājies. Pēc tam viņi pārbaudīja, vai gulta ir pietiekami plata diviem.

Trešā tikšanās ar advokātu Nilsu Bjūrmanu bija atcelta, norunāta uz citu reizi un visbeidzot nolikta uz pieciem šajā piektdienā. Iepriekšējās reizēs durvis Līsbetai Salanderei bija atvērusi piecdesmitgadīga sieviete, kas smaržoja pēc muskusa un bija advokāta biroja sekretāre. Šoreiz viņa jau bija aizgājusi, un advokāts Bjūrmans viegli oda pēc alkohola. Viņš pamāja, lai Salandere apsēžas apmeklētāju krēslā, un izklaidīgi šķirstīja papīrus, līdz piepeši šķita atcerējies meitenes klātbūtni.

Tas izvērtās par jaunu nopratināšanu. Šoreiz advokāts izjautāja Līsbetu Salanderi par viņas seksuālo dzīvi - ko viņa pilnīgi noteikti uzskatīja par piederošu privātajai sfērai un negrasījās apspriest ne ar vienu.

Pēc tikšanās viņa saprata, ka izturējusies nepareizi. Sākumā viņa bija sēdējusi klusēdama un izvairījusies atbildēt uz advokāta jautājumiem; viņš nosprieda, ka meitene ir kautrīga, atpalikusi vai kaut ko slēpj, tāpēc centās izspiest no viņas atbildes. Salandere saprata, ka Bjūrmans nepadosies, tāpēc nolēma turpmāk atbildēt strupi un nekaitīgi, kas iederētos viņas psiholoģiskajā raksturojumā. Viņa bija pieminējusi kādu Magnusu - tas saskaņā ar aprakstu bija Līsbetas vienaudzis, mazliet nūģīgs programmētājs, kurš izturējās pret viņu kā džentlmenis, veda uz kino un laiku pa laikam nonāca viņas gultā. Magnuss bija tīrā fikcija, kas tapa stāstījuma laikā, bet Bjūrmans uzvēra šo vēsti kā ieganstu tam, lai nākamajā stundā kārtīgi iepazītos ar meitenes seksuālo dzīvi. Cik bieži tev ir sekss? Šad un tad. Kurš uzņemas iniciatīvu - tu vai viņš? Es. Vai lietojat prezervatīvus? Protams - esmu dzirdējusi par HIV. Kāda ir tava iecienītākā poza? Nu, parasti uz muguras. Vai tev patīk orālais sekss? Ē, nu paklau… Vai tev kādreiz ir bijis anālais sekss?

“Nē, man nešķiet forši, ka izdrāž pakaļā, bet, pie velna, kāda jums gar to daļa?”

Tā bija vienīgā reize, kad Līsbeta Salandere zaudēja savaldīšanos Bjūrmana sabiedrībā. Viņa apzinājās, kā iespējams iztulkot viņas skatienu, tāpēc lūkojās grīdā, lai acis nenodotu viņas jūtas. Kad viņa atkal paskatījās uz Bjūrmanu, advokāts smīkņāja otrpus galdam. Līsbeta Salandere piepeši saprata, ka viņas dzīvē notiks dramatiskas pārmaiņas. Viņa atstāja advokāta biroju ar pretīguma sajūtu. Viņa nebija tam gatava. Palmgrēnam nekad neienāktu prātā uzdot šādus jautājumus, toties viņš vienmēr bija pieejams, ja viņa vēlējās ko pārrunāt. Šo iespēju viņa izmantoja reti.

Līsbeta Salandere aptvēra, ka Bjūrmans ir serious pain in the ass un pamazām kļūst par major problem.

11.     NODALA

Sestdiena, 1. februāris - otrdiena, 18. februāris

Īsajā laika sprIdī kamēr sestdien vēl bija gaišs, Mīkaels un Ērika devās pastaigā pa ceļu uz Estergordas pusi. Lai gan Mīkaels bija pavadījis Hēdebi salā mēnesi, viņš nekad agrāk nebija gājis uz salas vidieni; aukstums, kas mijās ar sniegputeņiem, efektīvi atbaidīja viņu no šādiem pārgājieniem. Taču sestdiena bija saulaina un patīkama, itin kā Ērika būtu atvedusi līdzi pavasara jausmas. Bija tikai piecu grādu sals. Ceļu ieskāva metru augstas kupenas. Tiklīdz pametuši apdzīvoto apvidu, abi iegāja biezā egļu mežā, un Mīkaels pārsteigts atklāja, ka Dienvidu kalns iepretim mājām ir krietni augstāks un nepieejamāks, nekā izskatās no ciema. Sekundes simtdaļu viņš prātoja, cik bieži te bērnībā rotaļājusies Harrieta Vangere, bet tad izmeta viņu no galvas. Pēc dažiem kilometriem mežs pēkšņi beidzās pie sētas, kur sākās Estergordas lauki. Viņi ieraudzīja baltu koka ēku un lielu, sarkanu šķūni. Tālāk viņi negāja, bet pa to pašu ceļu griezās atpakaļ.

Kad abi soļoja garām Vangeru mājas iebraucamajam ceļam, Henriks Vangers skaļi pieklauvēja pie augšstāva loga un apņēmīgi māja, lai viņi uznāk augšā. Mīkaels un Ērika saskatījās.

“Vai gribi satikt rūpniecības leģendu?” Mīkaels jautāja.

“Viņš kož?”

“Sestdienās ne.”

Henriks Vangers sagaidīja viņus kabineta durvīs un paspieda abiem roku.

“Es jūs pazīstu. Jūs noteikti esat Bergeres jaunkundze,” viņš sveicināja. “Mīkaels neteica, ka grasāties apciemot Hēdebi.”

Viena no Ērikas lieliskākajām īpašībām bija spēja tūlīt sadraudzēties ar visdažādākajiem cilvēkiem. Mīkaels bija redzējis, kā viņa apbur piecgadīgus zēnus, kas jau pēc desmit minūtēm ir gatavi pamest savu mammu. Izskatījās, ka arī večuki pāri par astoņdesmit nav izņēmums. Viņas smieklu bedrītes tikai ierosināja apetīti. Pēc divām minūtēm Ērika un Henriks Vangers, pilnībā ignorēdami Mīkaelu, pļāpāja tā, it kā būtu pazīstami kopš bērnības - nūjā, ņemot vērā vecuma starpību, vismaz kopš Ērikas bērnības.

Vispirms Ērika bez kādas kautrēšanās nostrostēja Henriku Vangeru par to, ka viņš aizvilinājis žurnāla atbildīgo izdevēju uz šādu nostūri. Vecais atbildēja: cik viņš varējis spriest pēc paziņojumiem presē, viņa pati Mīkaelu atlaidusi, un, ja viņa to nebūtu izdarījusi, varbūt bijis pēdējais laiks atbrīvoties no redakcijas balasta. Ērika ieturēja pauzi un izlikās apsveram šo apgalvojumu, nopētīdama Mīkaelu ar kritisku skatienu. Henriks Vangers piebilda: tādā gadījumā dzīve laukos nāktu jaunajam Blumkvista kungam tikai par labu. Ērika tam piekrita.

Piecas minūtes abi apsprieda Mīkaela trūkumus visai provocējošā tonī. Mīkaels atzvila krēslā un izlikās aizvainots, taču sarauca pieri, kad Ērika izmeta dažas mīklainas, divdomīgas piezīmes, kas, iespējams, bija mājieni par viņa žurnālista trūkumiem, bet tikpat labi varēja norādīt uz trūkumiem seksuālajās spējās. Henriks Vangers atgāza galvu un sirsnīgi iesmējās.

Mīkaels apstulba; šīs piezīmes bija tikai joks, bet viņš vēl nekad nebija redzējis Henriku Vangeru tik atraisītu un nepiespiestu.

Viņš piepeši iztēlojās, ka par piecdesmit - ui, pat par trīsdesmit - gadiem jaunāks Henriks Vangers noteikti ir bijis šarmants pavedējs un pievilcīgs sieviešu mīlulis. Viņš nebija apprecējies otrreiz. Viņa ceļā noteikti gadījās sievietes, taču viņš bija palicis vecpuisī gandrīz pusgadsimtu.

Mīkaels iedzēra malciņu kafijas un atkal sasmailēja ausis, sapratis, ka saruna pēkšņi kļuvusi nopietna un tie abi runā par Millennium.

“Es no Mīkaela sapratu, ka žurnālam ir problēmas.”

Ērika pašķielēja uz Mīkaelu.

“Nē, viņš te nav apspriedis jūsu iekšējās lietas, bet jābūt aklam un kurlam, lai neredzētu, ka ar žurnālu, tāpat kā ar Vangera koncernu, iet uz leju.”

“Gan jau mēs izķepurosimies,” Ērika piesardzīgi atteica.

“Par to es šaubos,” Henriks Vangers sacīja.

“Kāpēc?”

“Palūkosim, cik darbinieku jums ir - seši? Metiens divdesmit viens tūkstotis mēnesī, drukāšana un izplatīšana, telpas… Jums nepieciešams desmit miljonu liels apgrozījums gadā. Aptuveni pusei no šīs summas jābūt reklāmas ieņēmumiem.”

“Un?”

“Hanss Ēriks Vennerstrems ir ļaunatminīgs un zemisks maita, kas jūs neaizmirsīs. Cik reklāmdevēju jūs esat zaudējuši pēdējos mēnešos?”

Ērika nogaidoši vēroja Henriku Vangeru. Mīkaels aizturēja elpu. Visos gadījumos, kad viņi ar veco vīru bija pieskārušies Millennium tematam, runa bija par zobgalīgām piezīmēm vai par to, ciktāl situācija ļauj Mīkaelam netraucēti strādāt Hēdestadē. Mīkaels un Ērika bija žurnāla dibinātāji un līdzīpašnieki, taču bija skaidrs, ka Vangers vēršas tikai pie Ērikas, kā viens šefs pie otra. Viņi viens otram sūtīja signālus, ko Mīkaels nespēja izprast un iztulkot, varbūt tāpēc, ka patiesībā bija tikai nabaga strādniek- puisis no Norlandes, bet Ērika - augstāko aprindu meitene ar tradīcijām bagātu dzimtas koku.

“Vai varu dabūt vēl mazliet kafijas?” Ērika jautāja. Henriks Vangers tūlīt ielēja. “Labi, jūs esat izpildījis mājasdarbu. Mēs noasiņojam. Un tad?”

“Cik ilgi?”

“Mums ir pusgads, lai mēģinātu izķepuroties. Augstākais, astoņi deviņi mēneši. Bet mums gluži vienkārši nepietiek kapitāla, lai izturētu ilgāk.”

Vangera seja bija neizdibināma, kad viņš palūkojās ārā pa logu. Baznīca joprojām bija savā vietā.

“Vai jūs zinājāt, ka es reiz biju izdevējs?”

Gan Mīkaels, gan Ērika papurināja galvu. Henriks Vangers piepeši iesmējās. “Mums piederēja sešas Norlandes dienas avīzes. Tas bija piecdesmitajos un sešdesmitajos. Tā bija mana tēva ideja - viņš domāja, ka var iegūt politisku priekšrocību, ja aiz muguras stāv mediji. Mēs patiesībā joprojām esam Hedestads- Kuriren līdzīpašnieki, Birgers Vangers ir uzraudzības padomes valdes priekšsēdētājs. Viņš ir Haralda dēls,” vecais vīrs piebilda, pievērsies Mīkaelam.

“Turklāt pašvaldības politiķis,” Mīkaels konstatēja.

“Martins arī ir valdē. Viņš pieskata Birgeru.”

“Kāpēc jūs atteicāties no avīzēm?” Mīkaels jautāja. “Struktūras racionalizācija sešdesmitajos. Laikrakstu izdošana kaut kādā ziņā bija vairāk vaļasprieks nekā interese. Kad vajadzēja optimizēt budžetu, tas bija viens no pirmajiem aktīviem, ko mēs pārdevām septiņdesmitajos. Bet es zinu, ko nozīmē vadīt preses izdevumu… Vai drīkstu uzdot personisku jautājumu?” Jautājums bija domāts Ērikai, viņa uzrauca uzacis un ar žestu deva Vangeram zīmi turpināt.

“Es to neesmu jautājis Mīkaelam, un, ja nevēlaties atbildēt, varat neko neteikt. Es gribu zināt, kā jūs iekūlāties šādā ķezā. Jums bija tas stāsts vai ne?”

Mikaels un Ērika saskatījās. Tagad bija Mīkaela kārta likties neizdibināmam. Ērika mirkli vilcinājās, pirms atbildēja:

“Mums bija stāsts. Bet patiesībā tas bija pavisam cits stāsts.” Henriks Vangers pamāja ar galvu, it kā būtu sapratis Ērikas teikto. Pat Mīkaels nesaprata.

“Es negribu to apspriest,” Mīkaels pārtrauca diskusiju. “Izpētīju apstākļus un uzrakstīju tekstu. Man bija visi nepieciešamie avoti. Pēc tam viss aizgāja šķērsām.”

“Bet tev bija avoti visam, ko rakstīji?”

Mīkaels pamāja ar galvu. Henrika Vangera balss piepeši kļuva asa.

“Negribu izlikties, ka saprotu, kā, ellē, jūs varējāt uzkāpt uz tādas mīnas. Nevaru atcerēties nevienu līdzīgu gadījumu, varbūt vienīgi Lundāla lietu Expressen sešdesmitajos gados, ja jūs, jaunieši, esat par to dzirdējuši. Vai jūsu avots arī bija pilnīgs mīto- māns?” Viņš pašūpoja galvu un klusākā balsī vērsās pie Ērikas. “Es reiz esmu bijis izdevējs un atkal varu par tādu kļūt. Ko jūs teiktu, ja iegūtu vēl vienu līdzīpašnieku?”

Jautājums nāca kā zibens no skaidrām debesīm, bet Ērika itin nemaz nelikās pārsteigta.

“Kā jūs to domājat?” viņa jautāja.

Henriks Vangers atbildēja ar pretjautājumu: “Cik ilgi jūs paliksiet Hēdestadē?”

“Rīt braukšu mājās.”

“Vai jūs - jā, protams, jūs un Mīkaels - negribētu iepriecināt vecu vīru, atnākot šovakar pie manis vakariņās? Pulksten septiņos?”

“Lieliski. Mēs labprāt atnāksim. Bet jūs izvairījāties no mana jautājuma. Kāpēc lai jūs vēlētos kļūt par Millennium līdzīpašnieku?” “Es neizvairos no jautājuma. Drīzāk biju domājis, ka mēs to varētu apspriest pie vakariņu galda. Man jāparunā ar savu advokātu Dirku Frūdi, pirms varēšu formulēt konkrētu piedāvājumu. Bet pavisam vienkārši varu teikt, ka man ir nauda, ko ieguldīt. Ja žurnāls izdzīvos, tad es nopelnīšu. Ja ne, - nu, man savulaik ir bijuši krietni lielāki zaudējumi.”

Mīkaels jau grasījās atvērt muti, kad Ērika uzlika plaukstu viņam uz ceļgala.

“Mēs ar Mīkaelu esam smagi cīnījušies par to, lai varētu būt pilnīgi neatkarīgi.”

“Nieki! Neviens cilvēks nav pilnīgi neatkarīgs. Bet es netaisos pārņemt žurnālu, un man ir absolūti vienaldzīgs tā saturs. Ja tas vella Stēnbeks varēja dižoties ar to, ka izdod Moderna Tider, tad es varu stāvēt aiz Millennium. Turklāt tas ir labs žurnāls.”

“Vai tam ir kāds sakars ar Vennerstemu?” Mīkaels piepeši jautāja. Henriks Vangers pasmaidīja.

“Mīkael, man ir pāri par astoņdesmit. Es nožēloju, ka ir lietas, ko neesmu izdarījis, un cilvēki, ko neesmu tā kārtīgi paņēmis pie dziesmas. Bet, starp citu,” viņš atkal vērsās pie Ērikas, “tādas investīcijas ir saistītas ar vismaz vienu nosacījumu.”

“Stāstiet,” Ērika Bergere sacīja.

“Mīkaelam Blumkvistam atkal jāieņem atbildīgā izdevēja postenis.”

“Nē!” Mīkaels tūlīt iebilda.

“Jā!” Henriks Vangers tikpat skarbi attrauca. “Vennerstremu ķers trieka, ja mēs izplatīsim paziņojumu, ka Vangera koncerns atbalsta Millennium un tu atkal kļūsti par atbildīgo izdevēju. Tas ir visskaidrākais signāls - visi sapratīs, ka tā nav varas pārņemšana un ka redakcijas politika nemainās. Un jau tas vien liks padomāt reklāmdevējiem, kuri vēlas aiziet no Millennium. Un Vennerstrems nav visvarens. Arī viņam ir ienaidnieki, un būs uzņēmumi, kas vēlēsies ievietot reklāmas.”

“Pie velna, ko tas nozīmē?” Mīkaels sacīja, tiklīdz Ērika aizvēra ārdurvis.

“Domāju, ka to sauc par zondēšanu pirms līguma noslēgšanas,” viņa atbildēja. “Tu man nestāstīji, ka Henriks Vangers ir tāds jaukumiņš.”

Mīkaels nostājās viņai priekšā. “Rikij, tu zināji, par ko būs šī saruna.”

“Paklau, puisīt! Pulkstenis ir tikai trīs, un es pirms vakariņām gribu kārtīgi izklaidēties.”

Mīkaels Blumkvists vārījās aiz dusmām. Taču viņam nekad nebija izdevies dusmoties uz Ēriku ilgi.

Ērika bija uzposusies melnā kleitā, īsā žaketē un laiviņkurpēs, ko gluži nejauši ielikusi mazajā ceļasomā. Viņa uzstāja, ka Mīkaelam nepieciešama kaklasaite un žakete. Viņš uzvilka melnas bikses, pelēku kreklu, pelēku žaketi un uzsēja tumšu kaklasaiti. Kad viņi precīzi noliktajā laikā pieklauvēja pie Henrika Vangera durvīm, izrādījās, ka viesu vidū ir arī Dirks Frūde un Martins Vangers. Visiem bija kaklasaites un žaketes, atskaitot Henriku, kas dižojās tauriņā un brūnā jakā.

“Ja esi vecāks par astoņdesmit gadiem, tev ir tā priekšrocība, ka neviens nevar kritizēt tavu apģērbu,” viņš konstatēja.

Ērika vakariņu laikā bija lieliskā garastāvoklī.

Nopietnas sarunas sākās tikai vēlāk, kad viņi pārcēlās uz salonu pie kamīna un glāzēs tika saliets konjaks. Viņi runāja gandrīz divas stundas, līdz uz galda bija līguma uzmetums.

Dirks Frūde nodibinās firmu, kura pilnībā piederēs Henrikam Vangeram un kuras valdē būs viņš pats, Frūde un Martins Vangers. Četru gadu laikā firma ieguldīs žurnālā summu, kas segs Millennium starpību starp ienākumiem un izdevumiem. Nauda nāks no Henrika Vangera personiskajiem līdzekļiem. Par to viņš ieņems redzamu vietu žurnāla valdē. Ligums būs spēkā četrus gadus, bet pēc diviem gadiem Millennium drīkstēs to lauzt. Taču šāda priekšlaicīga līguma pārtraukšana būs dārga, jo Henrika daļu varēs atpirkt, tikai atmaksājot viņam visu ieguldīto summu.

Henrika Vangera pēkšņas nāves gadījumā viņa vietu valdē uz visu atlikušo līguma darbības laiku ieņemtu Martins Vangers. Pēc tam Martinam pašam būtu jāpieņem lēmums, vai turpināt darbību žurnālā. Tomēr šķita, ka Martins Vangers priecājas par iespēju atriebties Hansam Ērikam Vennerstremam, un Mīkaels lauzīja galvu, par ko gan viņi tā sanīdušies.

Kad līguma uzmetums bija gatavs, Martins Vangers piepildīja konjaka glāzes. Henriks Vangers paliecās uz priekšu un klusā balsī paskaidroja, ka līgums nekādi neietekmēs viņa un Mīkaela vienošanos.

Lai piesaistītu lielāku mediju uzmanību, viņi nolēma par šīm pārmaiņām publiski paziņot tajā pašā dienā marta vidū, kad Mīkaels Blumkvists dosies izciest cietumsodu. Sabiedrisko attiecību ziņā liksies tik aplami saistīt jauno kārtību ar tik negatīvu notikumu, ka tas pamatīgi apstulbinās Mīkaela apmelotājus un radīs maksimālu interesi par Henrika Vangera jauno lomu. Tomēr visi saprata šī plāna loģiku: tas norādīs, ka tiek nolaists virs Millennium redakcijas plīvojušais melnais karogs un ka žurnālam ir aizstāvji, kas gatavi cīnīties. Vangera uzņēmumā gan bija krīze, tomēr tas joprojām bija ietekmīgs rūpniecības koncerns, kas nepieciešamības gadījumā varēja pāriet uzbrukumā.

Visa šī saruna izvērtās par diskusiju starp Ēriku vienā pusē un Henriku un Martinu otrā. Neviens nebija prasījis Mīkaela domas.

Vēlu naktī Mīkaels gulēja, uzlicis galvu Ērikai uz krūtīm, un lūkojās viņai acīs.

“Cik ilgi tu jau apspried šo līgumu ar Henriku Vangeru?” viņš' jautāja.

“Aptuveni nedēļu.” Viņa pasmaidīja.

“Vai Kristers ir devis savu piekrišanu?”

“Protams.”

“Kāpēc tu man to neteici?”

“Kāda velna pēc man to vajadzētu apspriest ar tevi? Tu atkāpies no atbildīgā izdevēja posteņa, atstāji redakciju un valdi un apmeties uz dzīvi meža vidū.”

Mīkaels brīdi domāja.

“Tu domā, ka esmu pelnījis, lai pret mani izturas kā pret idiotu?”

“0 jā!” Ērika ar uzsvaru sacīja.

“Tu patiešām esi bijusi pārskaitusies.”

“Mīkael, es nekad nebiju jutusies tik nikna, pamesta un pievilta kā tobrīd, kad tu aizgāji no redakcijas. Es nekad vēl nebiju tik ļoti dusmojusies uz tevi.” Viņa satvēra Mīkaelu aiz matiem un pagrūda uz kājgaļa pusi.

Kad Ērika svētdien pameta Hēdebi, Mīkaels bija tā noskaities uz Henriku Vangeru, ka nevēlējās riskēt saskrieties ar viņu pašu vai kādu citu Vangeru klana locekli. Tāpēc viņš aizbrauca uz Hēdestadi un pavadīja pēcpusdienu, pastaigājoties pa pilsētu, apmeklējot bibliotēku un dzerot kafiju kādā konditorejā. Vakarā viņš devās uz kino un noskatījās Gredzenu pavēlnieku, ko bija palaidis garām, lai gan filmas pirmizrāde bija notikusi jau iepriekšējā gadā. Viņam piepeši šķita, ka orki atšķirībā no cilvēkiem ir vienkāršas un nesarežģītas būtnes.

Vakaru Mīkaels noslēdza Hēdestades Makdonaldā un atgriezās salā tikai ar pēdējo autobusu ap pusnakti. Viņš uzvārīja sev kafiju, apsēdās pie virtuves galda un paņēma vienu no mapēm. Viņš lasīja līdz četriem rītā.

Harrietas Vangeres lietas izmeklēšanā bija daudz jautājuma zīmju, un, jo vairāk Mīkaels iedziļinājās dokumentos, jo dīvainākas tās šķita. Tie nebija viņa paša sensacionāli atklājumi, tās bija problēmas, kas ilgu laiku nodarbinājušas komisāra Gustafa Morela prātu arī brīvajā laikā.

Pēdējā mūža gadā Harrieta bija mainījusies. Zināmā mērā pārmaiņas varēja izskaidrot ar metamorfozi, ko pusaudža vecumā kaut kādā formā pārdzīvo visi jaunieši. Harrieta pamazām kļuva pieaugusi, taču gan klasesbiedri, gan skolotāji, gan vairāki ģimenes locekļi liecināja, ka tolaik viņa kļuvusi arī klusa un noslēgta.

Meitene, vēl pirms diviem gadiem bijusi gluži normāla un dzīvīga pusaudze, acīm redzami distancējās no apkārtējiem. Skolā viņai joprojām bija draugi, taču tagad šī saskarsme, pēc klasesbiedru teiktā, bija “bezpersoniska”. Harrietas draudzenes pieminētais vārds bija pietiekami neparasts, lai Morels to pierakstītu un uzdotu vēl citus jautājumus. Viņš saņēma paskaidrojumu, ka Harrieta vairs neesot nedz runājusi par sevi, nedz atstāstījusi tenkas, nedz uzticējusi noslēpumus.

Mazotnē Harrieta Vangere gāja pa bērniem ierasto kristietības taku - svētdienas skola, vakara lūgšana un iesvētības. Šķita, ka pēdējā gadā viņa ir kļuvusi pa īstam reliģioza. Harrieta lasīja Bībeli un regulāri apmeklēja baznīcu. Tomēr viņa bija nevis vērsusies pie Hēdebi salas mācītāja Oto Falka, kas bija Vangeru ģimenes draugs, bet pavasari uzmeklējusi kādu Vasarsvētku draudzi Hēdestadē. Aizraušanās gan nebija ilga, jau pēc diviem mēnešiem viņa pameta draudzi un sāka lasīt grāmatas par katoļticību.

Pusaudzes apsēstība ar reliģiju? Varbūt, taču neviens cits Vangeru ģimenē nebija īpaši reliģiozs, un bija grūti izprast, kādi impulsi vadījuši meitenes domas. Viens no izskaidrojumiem viņas interesei par Dievu varēja būt tas, ka pirms gada bija noslīcis viņas tēvs. Katrā ziņā Gustafs Morels secināja, ka Harrietas dzīvē atgadījies kas tāds, kas meiteni nomācis vai iespaidojis, taču grūti nācās noskaidrot, kas tas bijis. Morels, tāpat kā Henriks Vangers, bija ilgi runājis ar viņas draudzenēm, cenšoties atrast kādu, kam viņa būtu uzticējusies.

Zināmas ceribas viņi lika uz divus gadus vecāko Anitu Vangeri, Haralda Vangera meitu, kas 1966. gada vasaru pavadīja Hēdebi salā un šķita sadraudzējusies ar Harrietu. Taču ari Anitai Van- gerei īsti nebija ko stāstīt. Abas vasarā kopā pavadījušas laiku, peldējušās, pastaigājušās, pļāpājušas par filmām, popgrupām un grāmatām. Harrieta bieži devusies līdzi, kad Anita vingrinājusies braukšanā. Reiz viņas izdzērušas pudeli vīna, ko nočiepušas mājās. Turklāt vairākas nedēļas viņas vienas pašas dzīvojušas salas tālākajā nostūri Gotfrida mazajā namiņā, ko Harrietas tēvs uzcēlis piecdesmito gadu sākumā.

Jautājumi par Harrietas Vangeres domām un jūtām palika neatbildēti. Tomēr Mīkaels ievēroja kādu neatbilstību: par Harrietas nomāktību stāstīja galvenokārt skolasbiedri un daži ģimenes locekļi, savukārt Anita Vangere nebija manījusi nekādu noslēgtību. Mīkaels atzīmēja, ka šis jautājums piemērotā brīdī jāpārrunā ar Henriku Vangeru.

Daudz konkrētāka jautājuma zīme, kas Morelā modināja krietni lielāku interesi, bija mulsinoša lappuse Harrietas Vangeres kalendārā - skaisti iesietā Ziemassvētku dāvanā, ko viņa saņēmusi nepilnu gadu pirms pazušanas. Pirmajā kalendāra daļā bija stundu plāns katrai dienai, kur Harrieta atzīmēja tikšanās, ģimnāzijas eksāmenu datumus, mācību stundas un tamlīdzīgi. Kalendārā bija daudz vietas dienasgrāmatas piezīmēm, taču Harrieta dienasgrāmatu rakstīja ļoti neregulāri. Viņa apņēmīgi iesāka to janvārī, īsi pieminot, ko satikusi Ziemassvētku brīvdienās, un ierakstot dažus komentārus par redzētajām filmām. Pēc tam viņa nerakstīja neko personisku līdz pat mācību gada noslēgumam, kad īsa piezīme liecināja par to, ka viņai iepaticies kāds vārdā nenosaukts zēns.

Taču īsto noslēpumu glabāja tālruņa numuru lappuses. Alfabētiskā secībā tur bija glīti sarakstīti ģimenes locekļi, klasesbiedri, daži skolotāji, Vasarsvētku draudzes locekļi un atsevišķi, vienkārši identificējami cilvēki no tuvākās apkārtnes. Pašā pēdējā, tukšajā lappusē ārpus alfabētiskā saraksta bija ierakstīti pieci vārdi un tikpat daudz numuru. Trīs sieviešu vārdi un divi iniciāļi.

Magda - 32016 Sāna - 32109 f?J - 30112 Qi - 32027 Māni - 32018

Piecciparu telefona numuri, kas sākās ar 32, sešdesmitajos gados bija Hēdestades telefonu numuri. Atšķirīgais 30 norādīja uz Norrbi ārpus Hēdestades. Taču, kad kriminālinspektors Morels sistemātiski aptaujāja visu Harrietas paziņu loku, izrādījās, ka neviens nezina, kam pieder šie numuri.

“Magdas” numurs šķita daudzsološs. Telefons atradās audumu un šūšanas piederumu veikalā Parkgātanā 12 un bija reģistrēts uz Margotas Lundmarkas vārda. Viņas māte, vārdā Magda, dažkārt piepalīdzēja veikalā. Taču Magda bija sešdesmit deviņus gadus veca un viņai nebija ne jausmas, kas ir Harrieta Vangere. Nebija arī nekādu pierādījumu, ka Harrieta jebkad būtu apmeklējusi šo veikalu vai tur iepirkusies. Viņa nenodarbojās ar šūšanu.

“Sāras” numurs aizveda pie Torresonu ģimenes, kas dzīvoja Veststanā otrpus dzelzceļam. Šīs ģimenes locekļi bija Anderss, Monika un viņu bērni Junass un Pēters, kas tobrīd vēl negāja skolā. Ģimenē nebija nevienas Sāras, un viņi nepazina Harrietu Vangeri, tikai bija lasījuši presē par meitenes pazušanu. Vienīgā saistība starp Harrietu un Torresonu ģimeni bija tā, ka Anderss, būdams jumiķis, iepriekšējā gadā dažas nedēļas bija labojis dakstiņu jumtu skolā, kur Harrieta mācījās devītajā klasē. Tātad pastāvēja teorētiska iespēja, ka abi ir tikušies, lai gan to varēja uzskatīt par ārkārtīgi mazticamu.

Pārējie trīs telefona numuri noveda līdzīgā strupceļā. Numurs 32027 ar iniciāļiem RL tiešām piederēja kādai Rosmarijai Lāršo- nei. Diemžēl viņa jau kopš vairākiem gadiem bija mirusi.

1967. un 1977. gada ziemā inspektors Morels pavadīja daudz laika, cenšoties noskaidrot, kāpēc Harrieta pierakstījusi šos vārdus un numurus. Nebūtu brīnums, ja šie telefona numuri būtu kāds personisks šifrs, - tāpēc Morels centās iztēloties, kā būtu varējusi spriest pusaugu meitene. Tā kā sērija 32 acīm redzami norādīja uz Hēdestadi, viņš mēģināja mainīt pārējo ciparu secību. Nedz 32601, nedz 32160 neaizveda ne pie kādas Magdas. Turpinādams darboties ar numuru noslēpumu, Morels saprata - ja viņš samainīs pietiekami daudz ciparu, tad agri vai vēlu atradīs kādu saistību ar Harrietu. Piemēram, ja katram no pēdējiem trim cipariem numurā 32016 pieskaitīs 1, tad iegūs 32127 - advokāta Dirka Frūdes biroja numuru Hēdestadē. Diemžēl šāda saistība nenozīmēja itin neko. Turklāt viņš tā arī neatrada šifra atslēgu, kas varētu izskaidrot visus numurus.

Morels doņiāja tālāk. Vai cipari varētu nozīmēt ko citu? Sešdesmitajos gados automašīnu numuri sastāvēja no lēni apzīmējoša burta un pieciem cipariem - strupceļš.

Tāpēc komisārs lika mieru cipariem un pievērsās vārdiem. Pat sadabūja sarakstu ar visām Hēdestadē dzīvojošām personām, kam vārdā Māri, Magda un Sāra vai iniciāļi RL un RJ. Tādas bija trīssimt septiņas. To vidū tiešām bija veseli divdesmit deviņi cilvēki, kam bija saistība ar Harrietu. Kādu skolasbiedru pamatskolā sauca Rolands Jākobsons, RJ. Tomēr abi bija tikai pavirši pazīstami un nebija tikušies, kopš Harrieta sāka mācīties ģimnāzijā. Turklāt viņam nebija nekādas saistības ar telefona numuru.

Telefona numuru noslēpums palika neatklāts.

Ceturtā tikšanās ar advokātu Bjūrmanu nebija viena no ieplānotajām. Līsbeta Salandere bija spiesta ar viņu sazināties.

Otrajā februāra nedēļā viņas klēpjdators cieta negadījumā, kas bija tik nejēdzīgs, ka viņai uznāca gluži slepkavnieciskas dusmas. Viņa devās uz tikšanos Milton Security un iestūma velosipēdu aiz staba garāžā. Kad viņa bija nolikusi mugursomu uz grīdas, lai saslēgtu riteni, no savas vietas atpakaļgaitā izbrauca tumšsarkans Saab. Līsbeta stāvēja ar muguru pret to un dzirdēja tikai, kā somā kaut kas nokrakšķ. Braucējs neko nemanīja un bezrūpīgi pazuda izejas virzienā.

Mugursomā atradās viņas baltais Apple iBook 600 ar 25 Gb cieto disku, 420 Mb operatīvo atmiņu un četrpadsmit collu ekrānu, ražots 2002. gada janvārī. Pirkšanas brīdī tas bija Apple modernākais produkts. Līsbetas Salanderes datoriem bija visjaunākā un dažkārt arī visdārgākā konfigurācija - datoraprīkojums būtībā bija viņas vienīgais ekstravagantais izdevumu postenis.

Atvērusi mugursomu, Salandere konstatēja, ka datora korpuss ir salauzts. Viņa iesprauda vadu un mēģināja datoru ieslēgt, taču tas pat nenoraustijās agonijā. Datora atliekas viņa aiznesa uz Timija Macjesus Shop Brennširkagātanā, cerot, ka izdosies saglābt vismaz daļu cietā diska. īsu bridi padarbojies, Timijs papurināja galvu.

“Sorry. Nekādu cerību,” viņš konstatēja. “Taisi lepnas bēres.”

Datora zaudējums bija nomācošs, bet tā nebija katastrofa. Līsbeta Salandere ar to bija labi sadzīvojusi visu šo gadu. Viņai bija visu dokumentu kopijas, turklāt mājās bija vēl arī pavecs stacionārais Mac G3 un piecus gadus vecs Toshiba PC klēpjdators, ko viņa varēja izmantot. Bet - nolādēts - viņai vajadzēja ātru un modernu kasti.

Nebija pārsteigums, ka viņa apstājās pie labākās iespējamās alternatīvas - jaunākā Apple PovverBook G4/1.0 GHz alumīnija korpusā. Tam bija PowerPC 7451 procesors ar Alti Vec Velocity Engine, 960 Mb operatīvā atmiņa un 60 Gb cietais disks. Datoram bija ari BlueTooth un disku rakstītājs.

Turklāt tam bija klēpjdatoru pasaulē pirmais 17 collu ekrāns ar NVIDIA grafisko karti un 1440X900 pikseļu izšķirtspēju, kas satrieca PC aizstāvjus un pārspēja visu pārējo piedāvājumu.

Tas bija Rolls Royce pārnēsājamo datoru vidū, taču visvairāk Līsbetas Salanderes iekāri rosināja izsmalcinātais tastatūras fona apgaismojums, kas ļāva saskatīt taustiņus ari pilnīgā tumsā. Tik vienkārši. Kāpēc neviens to nebija iedomājies agrāk?

Tā bija mīlestība no pirmā acu skatiena.

Tas maksāja trīsdesmit astoņus tūkstošus kronu plus PVN.

Tā bija problēma.

Katrā ziņā viņa iesniedza pasūtījumu Macjesus veikaliņā, kur parasti pirka visus datorverķus un saņēma prāvu atlaidi. Pēc dažām dienām Līsbeta Salandere sarēķināja izdevumus. Negadījumā cietušā datora apdrošināšana segtu krietnu daļu vajadzīgās summas, tomēr, ņemot vērā jaunieguvuma lielo cenu, viņai pietrūka vēl astoņpadsmit tūkstoši kronu. Mājās kafijas kārbā glabājās desmit tūkstoši, lai vienmēr būtu pieejams drusciņ skaidras naudas, taču ar to nepietika. Domās nolādēdama advokātu Bjūr- manu, Līsbeta Salandere norija krupi - piezvanīja aizbildnim un paskaidroja, ka nepieciešama nauda neparedzētiem izdevumiem. Bjūrmans atbildēja, ka viņam šodien nav laika. Salandere atteica: lai izrakstītu čeku par desmit tūkstošiem, vajag tikai divdesmit sekundes. Bjūrmans paskaidroja, ka nevar izrakstīt čeku bez pietiekami skaidra pamatojuma, taču tad padevās un, īsu brīdi apdomājies, ierosināja tikties pēc darba laika, pusastoņos vakarā.

Mīkaels atzina, ka viņam nepietiek kompetences, lai novērtētu policijas veiktās izmeklēšanas kvalitāti, tomēr secināja, ka krimi- nālinspektors Morels ir bijis ārkārtīgi apzinīgs un paveicis daudz vairāk, nekā pienākums liek. Kad Mīkaels nolika malā policijas materiālus, Morels joprojām parādījās Henrika piezīmēs; starp abiem vīriem bija radušās draudzības saites, un Mīkaels prātoja, vai Morels ir bijis tikpat apsēsts ar Harrietas pazušanu kā rūpnieks. Viņš nonāca pie secinājuma, ka diezin vai Morels ir kaut ko palaidis garām. Harrietas Vangeres mīklas atminējumu nevarēja atrast policijas izmeklēšanā, lai cik nevainojama tā būtu. Visi iedomājamie jautājumi jau bija uzdoti un visi pavedieni pārbaudīti, pat acīm redzami absurdie.

Mīkaels vēl nebija izlasījis visus izmeklēšanas dokumentus, bet, jo tālāk viņš tika, jo apšaubāmāki kļuva pētāmie pavedieni un mājieni. Viņš negaidīja, ka atradīs kaut ko tādu, ko viņa priekštecis būtu palaidis garām, un mocījās neziņā par to, kā pašam ķerties klāt šai problēmai. Visbeidzot nobrieda pārliecība: vienīgā saprātīgā izeja ir censties izpētīt iesaistīto personu psiholoģiskos motīvus.

Vislielākā jautājuma zīme attiecās uz pašu Harrietu. Kas viņa īsti bija?

Pa savas mājiņas logu Mīkaels bija pamanījis, ka ap pieciem pēcpusdienā iedegas gaisma Sesīlijas Vangeres mājas augšstāvā. Mīkaels pieklauvēja pie viņas durvīm ap pusastoņiem, tieši tajā bridi, kad sākās TV ziņu pārraide. Sesīlija Vangere atvēra durvis, ģērbusies rītasvārkos, slapjos matus aptinusi ar dzeltenu frotē dvieli. Mīkaels tūlīt atvainojās par traucējumu un grasījās doties projām, bet Sesīlija pamāja, lai viņš ienāk virtuvē. Viņa ieslēdza kafijas automātu, uz dažām minūtēm pazuda augšstāvā un atgriezās, ģērbusies džinsos un rūtainā flaneļa kreklā.

“Jau sāku domāt, ka jūs neuzdrošināsieties te iegriezties.” “Man būtu vajadzējis piezvanīt, bet es ieraudzīju logos gaismu un pēkšņi iedomājos atnākt.”

“Esmu pamanījusi, ka namiņā gaisma deg caurām naktīm. Un jūs bieži ejat staigāt pēc pusnakts. Esat naktsputns?”

Mīkaels paraustīja plecus. “Tā ir sanācis.” Viņš paskatījās uz skolas grāmatām, kas bija sakrautas virtuves galda malā. “Jūs joprojām kaut ko pasniedzat, direktore?”

“Nē, kā direktorei man nav laika. Bet esmu bijusi vēstures, ticības mācības un sabiedrības mācības skolotāja. Un man vēl palikuši daži gadi.”

“Palikuši?”

Sesīlija Vangere iesmējās. “Man ir piecdesmit seši. Drīz būšu pensionāre.”

“Neizskatās, ka jums būtu pāri par piecdesmit, drīzāk jau ap četrdesmit.”

“Glaimotājs! Cik jums pašam gadu?”

“Pāri četrdesmit.” Mīkaels pasmaidīja.

“Un nupat bija divdesmit. Cik ātri tas paiet! Nu - dzīve.” Sesīlija Vangere ielēja kafiju un apvaicājās, vai Mīkaels ir izsalcis. Viņš atbildēja, ka esot jau paēdis, kas gandrīz bija patiesība. Viņš īpaši nesatraucās par ēdienu un pārtika no sviestmaizēm. Tomēr ēst negribējās.

“Nu tad kāpēc esat ieradies? Vai pienācis laiks uzdot tos jautājumus?”

“Godīgi sakot… es nenācu, lai uzdotu jautājumus. Laikam gribēju vienkārši paciemoties.”

Sesīlija Vangere piepeši iesmējās.

“Jums ir piespriests cietumsods, jūs pārceļaties uz Hēdebi, pār- rokat Henrika arhīva materiālus, naktīs neguļat, zvērīgi aukstā laikā dodaties nakts pastaigās… vai es kaut ko esmu palaidusi garām?”

“Varbūt to, ka mana dzīve iet uz grunti.” Mīkaels atsmaidīja pretī.

“Kas bija tā sieviete, kura jūs apciemoja nedēļas nogalē?” “Ērika… viņa ir Millennium galvenā redaktore.”

“Draudzene?”

“Ne gluži. Viņa ir precējusies. Es drīzāk esmu draugs un occa- sional lover.”

Sesīlija Vangere iesmējās pilnā kaklā.

“Kas tur tik smieklīgs?”

“Tas, kā jūs to pateicāt. Occasional lover. Man patīk šis izteiciens!”

Mīkaels iesmējās. Viņam piepeši patika Sesīlija Vangere. “Man arī vajadzētu kādu occasional lover," viņa sacīja.

Sesīlija Vangere nometa čības un uzcēla pēdu Mīkaelam uz ceļiem. Mīkaels automātiski uzlika plaukstu viņai uz kājas un pieskārās viņas ādai. Viņš mirkli vilcinājās - juta, ka ir nokļuvis pilnīgi nezināmos ūdeņos. Tomēr ar īkšķi sāka piesardzīgi masēt viņas pēdu.

“Es arī esmu precējusies,” Sesīlija Vangere sacīja.

“Zinu. Vangeru klanā nešķiras.”

“Neesmu satikusi savu vīru gandrīz divdesmit gadu.”

“Kas notika?”

“Tā nav tava darīšana. Man nav bijis seksa… hmm, nu jau trīs gadus.”

“Tas mani izbrīna.”

“Kāpēc? Tas ir piedāvājuma un pieprasījuma jautājums. Es negribu ne draugu, ne vīru, ne partneri. Viena jūtos ļoti labi.

Ar ko lai man būtu sekss? Ar kādu no skolotājiem? Nedomāju vis. No skolēniem? Tas būtu gards kumoss klaču tantēm. Viņas uzmana visus ļaudis, kam uzvārdā Vangers. Un te, Hēdebi salā, dzīvo tikai radi vai precēti cilvēki.”

Viņa paliecās uz priekšu un noskūpstīja Mīkaelu uz kakla.

“Es tevi šokēju?”

“Nē. Bet es nezinu, vai tā ir laba doma. Es strādāju pie tava tēvabrāļa.”

“Un es esmu pēdējā, kas izpļāpātos. Bet, godīgi sakot, diezin vai Henrikam būtu kas iebilstams.”

Sesīlija jāšus iesēdās Mīkaelam klēpī un noskūpstīja viņu uz lūpām. Viņas mati joprojām bija mitri un smaržoja pēc šampūna. Mīkaels taustījās ap flaneļa krekla podziņām un novilka kreklu viņai pār pleciem. Viņa nebija papūlējusies uzvilkt krūšturi. Kad Mīkaels skūpstīja viņas krūtis, Sesīlija viņam piekļāvās.

Advokāts Bjūrmans apgāja ap galdu un parādīja viņas konta izrakstu. Kontu Līsbeta Salandere pārzināja līdz pēdējai ērai, bet vairs nebija pār to noteicēja. Advokāts stāvēja viņai aiz muguras. Piepeši viņš sāka masēt meitenei skaustu un ļāva vienai plaukstai noslīdēt pār kreiso plecu līdz viņas krūtij. Uzlika roku viņai uz labās krūts un atstāja to tur. Kad viņa nelikās protestējam, advokāts saspieda krūti. Līsbeta Salandere sēdēja kā pārakmeņojusies. Viņa juta advokāta elpu pakausī un pētīja vēstuļu nazi uz viņa rakstāmgalda; to viegli varētu aizsniegt ar kreiso roku.

Taču viņa to nedarīja. Holgers Palmgrēns pa šiem gadiem bija pamatīgi iemācījis viņai vienu: impulsīva rīcība rada problēmas un problēmām var būt nepatīkamas sekas. Līsbeta Salandere neko nedarīja, vispirms neapsverot sekas.

Pirmais seksuālais uzbrukums - juridiskajā terminoloģijā definējams kā seksuāla uzmākšanās un atkarīgā stāvoklī esošas personas izmantošana, kas teorētiski varētu sagādāt Bjūrmanam līdz diviem gadiem cietumā, - ilga tikai dažas sekundes. Bet ar to pietika, lai neatsaucami būtu pārkāpta kāda robeža. Līsbetai

Salanderei tas bija ienaidnieka armijas militārā spēka demonstrējums - zīme, ka aiz abu precīzi definētajām juridiskajām attiecībām viņa ir advokāta varā un bez ieročiem. Kad pēc pāris sekundēm viņu acis sastapās, Bjūrmana mute bija pavērta un sejā vīdēja iekāre. Salanderes seja nepauda neko.

Bjūrmans atgriezās pie rakstāmgalda un apsēdās ērtajā ādas krēslā.

“Es tev nevaru izrakstīt čeku ne no šā, ne no tā,” viņš piepeši sacīja. “Kāpēc tev vajadzīgs tik dārgs dators? Ir daudz lētāki aparāti, uz kuriem tu vari spēlēt savas spēlītes.”

“Es gribu rīkoties ar savu naudu tāpat kā agrāk.”

Advokāts Bjūrmans uzmeta viņai līdzjūtīgu skatienu.

“Redzēsim, kas no tā iznāks. Vispirms tev jāiemācās būt sabiedriskai un pielāgoties cilvēkiem.”

Iespējams, ka advokāta Bjūrmana smaids mazliet padzistu, ja viņš spētu izlasīt domas aiz Salanderes neizteiksmīgajām acīm.

“Mēs noteikti kļūsim par labiem draugiem,” Bjūrmans sacīja. “Mums nepieciešama savstarpēja uzticēšanās.”

Kad Salandere neatbildēja, viņš sāka runāt skaidrāku valodu.

“Tu taču tagad esi pieaugusi sieviete, Līsbet.”

Viņa pamāja ar galvu.

“Nāc šurp,” viņš sacīja un pastiepa roku.

Līsbeta Salandere uz dažām sekundēm pievērsa skatienu papīra nazim, tad piecēlās un devās pie Bjūrmana. Sekas. Advokāts satvēra viņas roku un spieda to sev pie cirkšņiem. Salandere sajuta viņa locekli caur tumšajām gabardīna biksēm.

“Ja tu būsi jauka pret mani, es būšu jauks pret tevi,” viņš sacīja.

Salandere bija stīva kā miets, kad Bjūrmans uzlika otru roku viņai uz skausta un novilka viņu ceļos ar seju pie savas bikšu- priekšas.

“Tu taču jau esi to darījusi, vai ne?” advokāts sacīja, atvērdams rāvējslēdzēju. Viņš oda tā, it kā pirms brīža būtu mazgājies ar ziepēm un ūdeni.

Līsbeta Salandere pagrieza seju sāņus un centās piecelties, taču Bjūrmans turēja viņu ciešā tvērienā. Fiziskā spēka ziņā meitene nebija viņam līdzvērtīga pretiniece, jo svēra četrdesmit kilogramus pret advokāta deviņdesmit pieciem. Bjūrmans satvēra viņas galvu abās plaukstās un pagrieza meitenes seju tā, lai abu acis satiktos.

“Ja tu būsi jauka pret mani, es būšu jauks pret tevi,” viņš atkārtoja. “Ja celsi traci, es varu ievietot tevi trakonamā uz visu atlikušo mūžu. Tev tas patiks?”

Viņa neatbildēja.

“Vai tev tas patiks?” viņš atkārtoja.

Viņa papurināja galvu.

Bjūrmans gaidīja, līdz viņa nodūra skatienu - ko viņš uztvēra kā padevības zīmi. Tad pievilka meiteni tuvāk. Līsbeta Salandere pavēra lūpas un paņēma viņu mutē. Bjūrmans ne mirkli neatlaida tvērienu ap skaustu un stipri vilka meiteni sev klāt. Visas desmit minūtes viņa nemitīgi mocījās ar vemšanas refleksu; beidzot kulminēdams, advokāts turēja meiteni tik cieši, ka viņa tik tikko spēja paelpot.

Bjūrmans ļāva viņai izmantot mazo tualeti savā birojā. Līsbeta Salandere trīcēja pie visām miesām, kamēr mazgāja seju un centās izberzēt traipus uz krekla. Viņa apēda mazliet zobu pastas, lai atbrīvotos no garšas. Kad viņa iegāja atpakaļ kabinetā, Bjūrmans mierīgi sēdēja aiz rakstāmgalda un šķirstīja papīrus.

“Apsēdies, Līsbet,” viņš mudināja, neskatīdamies uz meiteni. Viņa apsēdās. Beidzot Bjūrmans pievērsa viņai skatienu un pasmaidīja.

“Tu taču tagad esi pieaugusi, vai ne, Līsbet?”

Viņa pamāja ar galvu.

“Tad tev jāprot spēlēt pieaugušo spēlītes,” advokāts sacīja. Balss tonis bija tāds, it kā viņš runātu ar bērnu. Viņa neatbildēja. Bjūrmanam pierē iezagās rieva.

“Nedomāju, ka būtu labi, ja tu par mūsu spēlēm kādam stāstītu. Padomā - kurš tev ticētu? Dokumentos rakstīts, ka tu neesi

rīcībspējīga.” Kad Salandere neatbildēja, viņš turpināja: “Būtu tikai tavi vārdi pret maniem. Kā tu domā, kam būtu lielāks svars?” Kad Salandere joprojām neatbildēja, viņš nopūtās. Piepeši Bjūrmans noskaitās par to, ka meitene tikai sēd klusēdama un vēro viņu, - tomēr viņš savaldījās.

“Mēs kļūsim par labiem draugiem,” viņš sacīja. “Domāju, ka tu darīji gudri, šodien vērsdamās pie manis. Tu vienmēr vari nākt pie manis.”

“Man vajag desmit tūkstošus datoram,” Salandere piepeši sacīja klusā balsī, it kā atsāktu sarunu, kuru abi pirms brīža pārtraukuši.

Advokāts Bjūrmans pacēla uzacis. Vella skuķis. Viņa nudien ir ķerta! Bjūrmans pasniedza meitenei čeku, ko bija izrakstījis, kamēr viņa mazgājās tualetē. Tas ir vēl labāk par mauku; es maksāju viņai ar viņas pašas naudu. Bjūrmans nicīgi pasmaidīja. Līsbeta Salandere paņēma čeku un aizgāja.

12.NODALA

Trešdiena, 19. februāris

Ja Līsbeta Salandere būtu parasta pilsone, viņa, visticamāk, piezvanītu policijai un ziņotu par izvarošanu, tiklīdz būtu atstājusi advokāta Bjūrmana biroju. Zilumi uz skausta un kakla, tāpat kā spermas traipu autogrāfs ar Bjūrmana DNS uz viņas ādas un drēbēm būtu vērā ņemami pierādījumi. Pat ja advokāts Bjūrmans aizbildinātos ar apgalvojumiem viņa piekrita vai viņa mani pavedināja, vai varbūt viņa pati gribēja pasākāt un citiem izteicieniem, ko parasti izmanto izvarotāji, viņš tik un tā būtu tik lielā mērā pārkāpis aizbildnības likumu, ka viņam tūlīt atņemtu kontroli pār meiteni. Pēc ziņojuma par notikušo Līsbeta Salandere, visticamāk, dabūtu kārtīgu advokātu, kas specializējies lietās par vardarbību pret sievietēm, un tas savukārt varētu aizsākt diskusiju par problēmas sakni - proti, rīcībspējas atņemšanu Līsbetai Salanderei.

Kopš 1989. gada Zviedrijā jēdzienu “rīcībnespējīgs” vairs nelieto attiecībā uz pieaugušiem cilvēkiem.

Ir divas aizbildnības pakāpes - aizgādnība un aizbildnība.

Aizgādnis ir brīvprātīgs palīgs cilvēkiem, kam dažādu iemeslu dēļ ir grūtības tikt galā ar dienišķajiem uzdevumiem, samaksāt rēķinus vai parūpēties par savu higiēnu. Par aizgādni parasti izraugās radinieku vai tuvu paziņu. Ja šādu tuvinieku nav, sociālās aizsardzības iestādes var iecelt kādu aizgādni. Aizgādnība ir maigāka aizbildnības forma, kurā aizgādājamais - kam atņemta rīcībspēja - joprojām kontrolē savus līdzekļus un lēmumi tiek pieņemti apspriežoties.

Aizbildnība ir daudz smagāka kontroles forma, kurā aizbilstamajam tiek atņemtas tiesības pašam rīkoties ar savu naudu un pieņemt lēmumus dažādos jautājumos. Precīzs formulējums noteic, ka aizbildnis pārņem visu aizbilstamā rīcībspēju. Zviedrijā aizbildnībā atrodas aptuveni četri tūkstoši cilvēku. Ierastākie aizbildnības iemesli ir psihiska saslimšana vai psihiska saslimšana saistībā ar alkohola vai narkotiku lietošanu. Mazākā daļa rīcībnespējīgo ir vecuma demences skartie. Pārsteidzoši daudzi aizbildnībā esošie cilvēki ir salīdzinoši jauni, jaunāki par trīsdesmit pieciem gadiem. Viens no tādiem bija Līsbeta Salandere.

Atņemt cilvēkam kontroli pār savu dzīvi, tas ir, bankas kontu, ir viens no pazemojošākajiem pasākumiem, ko var pieļaut demokrātiska valsts, it īpaši attiecībā uz jauniem cilvēkiem. Tas ir aizvainojoši pat tad, ja šādas rīcības mērķis ir labs un sociāli pieņemams. Tāpēc aizbildnības jautājumi ir politiski jūtīgi, tos sargā stingri noteikumi un kontrolē Bāriņtiesa. Tā pakļaujas lēnes administratīvajai valdei, un to kontrolē Tieslietu ombuds.

Kopumā Bāriņtiesa darbojas sarežģītos apstākļos. Tomēr, ņemot vērā jūtīgos jautājumus, ar kādiem šīs iestādes nodarbojas, medijos ir parādījies pārsteidzoši maz sūdzību vai skandālu.

Atsevišķos gadījumos ir ziņots, ka celta prasība pret kādu aizgādni vai aizbildni, kurš pamanījies piesavināties naudu vai bez atļaujas pārdevis klienta mājokli un iebāzis naudu kabatā. Tomēr tādi gadījumi ir samērā reti divu iemeslu dēļ: vai nu varas iestādes veic savu darbu ārkārtīgi labi, vai arī aizbilstamajam nav iespēju sūdzēties un pārliecinošā veidā panākt, lai viņu uzklausa žurnālisti un varas iestādes.

Bāriņtiesai ir uzdots ik gadu pārbaudīt, vai būtu iespējams aizbildnību atcelt. Tā kā Līsbeta Salandere spītīgi turpināja atteikties no psihiatriskās izmeklēšanas - saviem ārstiem viņa neteica pat pieklājīgu labrīt tad varas iestādēm nebija iemesla mainīt lēmumu. Tādējādi saglabājās status quo, un Salandere gadu no gada palika aizbildnībā.

Likuma teksts noteic, ka nepieciešamība pēc aizbildnības jāpiemēro katram atsevišķajam gadījumam. Holgers Palmgrēns to tulkoja tādējādi, ka Līsbeta Salandere varēja pati rikoties ar savu naudu un savu dzīvi. Viņš bija akurāti izpildījis institūciju prasības un nodevis ikmēneša ziņojumus un gada atskaites, bet citādi izturējies pret Līsbetu Salanderi kā pret normālu jaunu sievieti, neiejaukdamies viņas dzīvesveida vai paziņu loka izvēlē. Palmgrēns uzskatīja, ka ne jau viņam vai sabiedrībai ir jālemj par to, vai jaunā dāma iever riņķi degunā vai izgreznojas ar tetovējumu uz kakla. Šī visai patvaļīgā attieksme pret tiesas lēmumu bija pamats abu labajām attiecībām.

Kamēr viņas aizbildnis bija Holgers Palmgrēns, Līsbeta Salandere nebija īpaši daudz prātojusi par savu juridisko statusu. Taču advokāts Nilss Bjūrmans tulkoja aizbildnības likumu pavisam citādi.

Līsbeta Salandere tomēr nebija tāda kā visi normāli cilvēki. Viņai bija ļoti niecīgas zināšanas tieslietās - šinī jomā viņai nekad nebija gadījies iedziļināties -, un policijai viņa neuzticējās itin nemaz. Salanderei policija bija nedefinējama ienaidnieka kaujas vienība, kas gadu gaitā viņu aizturējusi vai pazemojusi. Pēdējo reizi viņa bija saskārusies ar policiju pērngad, kad maija pēcpusdienā pa Jētgātanu devās uz Milton Security un piepeši atradās aci pret aci ar ātrās reaģēšanas vienības policistu ķiverē ar sejsegu, un šis policists bez jebkādas provokācijas no Salanderes puses iesita viņai pa plecu ar steku. Meitene juta spontānu tieksmi tūlīt mesties niknā pretuzbrukumā ar kokakolas pudeli, kas viņai tobrīd bija rokā. Par laimi, policists apgriezās uz papēža un aizsteidzās projām, pirms viņa paspēja to izdarīt. Tikai vēlāk

Salandere uzzināja, ka tālāk šajā ielā notikusi Reclaim the Street demonstrācija.

Viņai nenāca ne prātā iet uz policiju un apsūdzēt Nilsu Bjūr- manu seksuālā vardarbībā. Un - ko lai viņa ziņotu? Bjūrmans bija pieskāries pie viņas krūtīm. Jebkurš policists uzmestu meitenei skatienu un konstatētu, ka, ņemot vērā šīs miniatūrās tenisa bumbiņas, tas ir neticami, un, pat ja tā noticis, viņai drīzāk būtu jāpriecājas par to, ka vispār kāds tā pacenties. Un tā sūkāšana - tie būtu viņas vārdi pret Bjūrmana vārdiem, un citu vārdi parasti bija nozīmīgāki. Policija nebija alternatīva.

Tāpēc, pametusi Bjūrmana biroju, Līsbeta Salandere devās mājās, iegāja dušā, apēda divas sviestmaizes ar sieru un marinētu gurķi un apsēdās padomāt uz dzīvojamās istabas izdilušā un noskrandušā dīvāna.

Normāls cilvēks, iespējams, uzskatītu, ka šāds reakcijas trūkums nāk meitenei par sliktu, - tas būtu vēl viens pierādījums, ka viņa kaut kādā ziņā ir tik nenormāla, ka pat izvarošana nespēj izraisīt pietiekamu emocionālu reakciju.

Viņas paziņu loks patiesi nebija liels un nesastāvēja no pasargātās vidusšķiras pārstāvjiem, kas mīt piepilsētu savrupmāju rajonos, taču jau astoņpadsmit gadu vecumā Līsbeta Salandere nepazina nevienu meiteni, kas vismaz reizi nebūtu piespiesta uz kādu seksuālu darbību pret savu gribu. Lielāko daļu šādu uzbrukumu bija veikuši mazliet vecāki draugi, kas varmācīgi panāca savu. Cik Līsbeta Salandere zināja, šādiem incidentiem bieži sekoja asaras un nikna klaigāšana, bet nekad ne ziņojums policijai.

Līsbetas Salanderes pasaulē tā bija dabiskā lietu kārtība. Būdama meitene, viņa bija likumīgs laupījums; galvenokārt jau tāpēc, ka valkāja apdilušu, melnu ādas jaku, viņai bija pīrsings un tetovējumi, bet nebija nekāda sociālā statusa.

Tur nebija par ko pinkšķēt.

Taču tas vēl nebūt nenozīmēja, ka advokāts Bjūrmans nesodīti drīkst piespiest viņu atsūkāt. Līsbeta Salandere nekad neaizmirsa pāridarījumuš, un piedošana nebija viņas dabā.

Tomēr Salanderes juridiskais statuss bija sarežģīts. Cik vien tālu sniedzās atmiņa, viņa allaž bija uzskatīta par problemātisku un nemotivēti vardarbīgu. Pirmās piezīmes parādījās jau skolas medicīnas māsas papīros sākumskolas klasēs. Salanderi aizsūtīja mājās, jo viņa bija iesitusi klasesbiedram un grūdusi viņu pret drēbju pakaramo tik stipri, ka zēnam radās asiņaina brūce. Viņa joprojām atcerējās savu upuri ar aizkaitinājumu; tas bija tukls puišelis, vārdā Dāvids Gustafsons, kas mēdza viņu kaitināt un apmētāt un bija izcili apguvis mobinga mākslu. Tolaik Salandere pat nezināja, ko nozīmē vārds “mobings”, taču, kad viņa nākamajā dienā atgriezās skolā un Dāvids naidīgi piesolīja atriebties, viņa nogāza zēnu no kājām ar labo āķi, ko pastiprināja saujā paslēptā golfa bumbiņa; uzbrukuma sekas bija jauna brūce un jauna piezīme.

Salanderi vienmēr bija mulsinājuši skolas sabiedriskās dzīves noteikumi. Viņa turējās pati par sevi un nejaucās citu darīšanās. Tomēr allaž gadījās kāds, kurš negribēja likt viņu mierā.

Pamatskolas klasēs Salanderi vairākas reizes aizsūtīja mājās, kad viņa bija pamatīgi saplūkusies ar klasesbiedriem. Krietni stiprākie klases zēni drīz apjēdza, ka ķildas ar sīciņo meiteni ir nepatīkamas, - atšķirībā no pārējām klasesbiedrenēm viņa nekad neatkāpās un ne sekundi nevilcinājās likt lietā dūres vai ieročus, lai sevi pasargātu. Salandere skaidri lika saprast, ka drīzāk kausies līdz nāvei nekā samierināsies ar pāridarījumiem.

Turklāt viņa atriebās.

Sestajā klasē Līsbeta Salandere saķildojās ar krietni lielāku un stiprāku zēnu. Tīri fiziski viņa tam nebija nekāda pretiniece. Vispirms zēns uzjautrināts vairākas reizes nogāza viņu zemē, pēc tam iešķīla pāris pļauku, kad viņa centās pāriet pretuzbrukumā. Tomēr nekas nelīdzēja: lai cik liels pārspēks būtu zēnam, muļķa skuķe turpināja uzbrukt, un pēc brīža pat klasesbiedri saprata, ka tas iet par tālu. Salandere bija tik acīm redzami neaizsargāta, ka situācija kļuva nepatīkama. Visbeidzot zēns iebelza viņai ar dūri tā, ka pārplīsa lūpa un pašķīda dzirksteles. Klasesbiedri atstāja meiteni guļam zemē aiz sporta zāles. Viņa negāja uz skolu divas dienas. Trešās dienas rītā viņa sagaidīja savu mocītāju, paņēmusi līdzi beisbola nūju, un iebelza ar to viņam pa ausi. Par šo izlēcienu Salanderi izsauca pie direktora, kurš nolēma ziņot policijai par miesas bojājumu nodarīšanu, un tika uzsākta īpaša izmeklēšana.

Salanderes klasesbiedri uzskatīja meiteni par nenormālu un tā arī izturējās pret viņu. Viņa izraisīja maz simpātiju arī skolotājos, kas dažkārt uzlūkoja viņu par īstu sodību. Salandere nekad nebija bijusi īpaši runīga, nekad necēla roku un bieži vispār neatbildēja, ja skolotājs uzdeva viņai tiešu jautājumu. Tā kā neviens nezināja, vai tas tāpēc, ka viņa nezina atbildi, vai cita iemesla dēļ, šī klusēšana atspoguļojās atzīmju žurnālā. Nevienam nebija šaubu, ka meitenei ir problēmas, bet dīvainā kārtā neviens īsti negribēja uzņemties atbildību par apgrūtinošo bērnu, lai gan par viņu sprieda vairākās pedagoģiskās padomes sēdēs. Tāpēc beigu beigās ari skolotāji atmeta viņai ar roku un ļāva sēdēt, īgni klusējot.

Reiz kāds praktikants, kurš neko nezināja par meitenes īpašo uzvedību, bija spiedis Līsbetu atbildēt uz jautājumu matemātikā, līdz viņa krita histērijā un sāka spert un sist. Kad Salandere pabeidza pamatskolu un pārgāja uz citu skolu, viņai nebija neviena drauga, no kura atvadīties. Nemīlēta meitene ar ērmīgu uzvedību.

Vēlāk, tieši tajā brīdī, kad viņa stāvēja uz pusaudzes gadu sliekšņa, notika Viss Ļaunais, par ko viņa nevēlējās domāt. Šis pēdējais izlēciens apstiprināja sociālā dienesta secinājumus, un gaismā tika celti visi vecie pārkāpumi. Kopš tā laika meiteni juridiski uzskatīja par… jā, nenormālu. Par fnku. Līsbetai Salanderei nevajadzēja nekādu papīru, lai viņa zinātu, ka ir citāda. Taču tas viņu īpaši neuztrauca, kamēr viņas aizbildnis bija Holgers Palmgrēns, ko viņa pēc vajadzības varēja tīt ap mazo pirkstiņu.

Līdz ar Bjūrmana ierašanos rīcībnespēja draudēja kļūt par dramatisku apgrūtinājumu Līsbetas Salanderes dzīvē. Lai pie kā viņa vērstos, visur gaidītu potenciāli slazdi; un, kas notiktu, ja viņa zaudētu cīņu? Vai viņu ievietotu psihiatriskajā klīnikā? Iespundētu trakomājā? Tā tiešām nebija alternatīva.

Vēlāk naktī, kad Sesīlija Vangere un Mīkaels mierīgi gulēja, savijuši kājas, un Sesīlijas krūtis glaudās Mīkaelam pie sāniem, viņa pacēla acis. . -

“Paldies! Pēdējā reize bija sen. Tu esi tīri labs gultā.”

Mīkaels pasmaidīja. Glaimi seksuālajā jomā vienmēr bija bērnišķīgi patīkami.

“Man patika,” Mīkaels sacīja. “Tas bija negaidīti, bet jauki.” “Es to labprāt atkārtotu,” teica Sesīlija Vangere. “Ja tev ir vēlēšanās.”

Mīkaels paskatījās uz viņu.

“Tu taču negribi teikt, ka vēlies mīļāko?”

"Occasional lover," Sesīlija Vangere atteica. “Bet es vēlos, lai tu ej mājās, pirms aizmiedz. Negribu pamosties agri no rīta un ieraudzīt tevi šeit, pirms nebūšu savedusi kārtībā seju. Vēl būtu labi, ja tu nepavēstītu visam ciemam, ka mums ir sakars.” “Nenāk ne prātā,” Mīkaels sacīja.

“Visvairāk es negribētu, ka to uzzina Izabella. Viņa ir īsta maita.”

“Un tava tuvākā kaimiņiene… esmu viņu saticis.”

“Jā, bet, par laimi, viņa no savas mājas nevar saskatīt manas ārdurvis. Mīļo Mīkael, esi diskrēts!”

“Es būšu diskrēts.”

“Paldies. Tu iedzer?”

“Reizēm.”

“Man gribas kaut ko ar augļiem un džinu. Tu dzersi?” “Labprāt.”

Sesīlija Vangere ietinās palagā un nozuda pirmajā stāvā. Mīkaels pa to laiku aizgāja uz tualeti un noskalojās. Viņš stāvēja kails un pētīja Sesīlijas grāmatu plauktu, kad viņa atgriezās ar ledus ūdens karafi un divām glāzēm, kurās bija džins ar laima sulu. Viņi saskandināja.

“Kāpēc tu atnāci šurp?” Sesīlija jautāja.

“Tāpat vien. Es tikai…”

“Tu sēdi mājās un lasi Henrika dokumentus. Un tad atnāc pie manis. Nav jābūt īpaši apdāvinātam, lai saprastu, par ko tu lauzi galvu.”

“Vai esi lasījusi izmeklēšanas dokumentus?”

“Dalu. Es ar to esmu pavadījusi visu savu pieauguša cilvēka dzīvi. Nevar saieties ar Henriku, nepieminot Harrietas mīklu.” “Patiesībā tā ir fascinējoša problēma. Es domāju - šī sala ir kā noslēgta sistēma. Un izmeklēšanā nekas neseko normālai loģikai. Ikviens jautājums paliek neatbildēts, ikviens pavediens noved strupceļā.”

“Mhm, tā cilvēkus pārņem apsēstība.”

“Tu todien biji salā.”

“Jā. Es te biju un piedzīvoju visu to traci. Patiesībā es tobrīd dzīvoju un mācījos Stokholmā. Kaut es tajā nedēļas nogalē būtu palikusi mājās!”

“Kāda viņa īsti bija? Šķiet, ka viņu uztvēra ļoti dažādi.”

“Vai tas ir off the record vai…”

“Tas ir off the record.”

“Man nav ne jausmas, kas notika Harrietas galvā. Tu, protams, mērķē uz pēdējo gadu. Vienu dienu viņa bija reliģioza dīvaine. Nākamajā dienā uzkrāsojās kā palaistuve un devās uz skolu savā apspīlētākajā džemperī. Nav jābūt psihologam, lai saprastu, ka viņa bija dziļi nelaimīga. Bet, kā jau teicu, es te nedzīvoju un dzirdēju tikai baumas.”

“Kas radīja šīs problēmas?”

“Skaidrs, ka Gotfrids un Izabella. Viņu laulība bija īsts karuselis. Viņi vai nu uzdzīvoja, vai plēsās. Ne fiziski - Gotfrids nebija no sitējiem un drīzāk baidījās no Izabellas. Viņai bija briesmīgs raksturs. Kaut kad sešdesmito gadu sākumā Gotfrids pārcēlās uz dzīvi savā namiņā pašā salas galā, kur Izabella nekad nespēra kāju. Lāgiem viņš uzradās ciemā, izskatīdamies pēc plukatas. Un tad atkal bija skaidrā, glīti apģērbās un mēģināja strādāt.”

“Vai neviens negribēja Harrietai palīdzēt?”

“Henriks taču palīdzēja. Beigās jau Harrieta pārvācās pie viņa. Bet neaizmirsti, ka viņš bija aizņemts, spēlējot lielā rūpnieka lomu. Visbiežāk bija kaut kur izbraucis, un viņam neatlika īpaši daudz laika Harrietai un Martinam. Es daudz ko palaidu garām, jo dzīvoju Upsālā un vēlāk Stokholmā - arī man nebija viegla bērnība ar tēvu Haraldu, tas nu jāatzīst. Tomēr vēlāk es sapratu: Harrietas nelaime bija tā, ka viņa nevienam neizkratīja sirdi. Gluži pretēji - viņa centās saglabāt stāju un izlikties, ka viņi ir laimīga ģimene.” “Noliegums.”

“Protams. Taču Harrieta mainījās, kad noslīka viņas tēvs. Tad Harrieta vairs nevarēja izlikties, ka viss ir labi. Līdz tam viņa bija… nezinu, kā paskaidrot, ārkārtīgi apdāvināta un pāragri nobriedusi, tomēr visnotaļ parasta padsmitniece. Pēdējā gadā viņa joprojām bija ļoti apzinīga, piecinieki visos rakstu darbos un tā tālāk, bet šķita, itin kā viņai trūktu savas dvēseles.”

“Kā noslīka viņas tēvs?”

“Gotfrids? Ļoti prozaiski. Izvēlās no laivas tieši pretī namiņam. Viņam bija vaļā bikšupriekša un asinīs ārkārtīgi lielas promiles, tā ka vari nojaust, kā tas notika. Viņu atrada Martins.”

“To es nezināju.”

“Tas viss ir dīvaini. Martins ir kļuvis par labu cilvēku. Ja tu man būtu jautājis pirms trīsdesmit pieciem gadiem, es teiktu, ka tieši viņam šai ģimenē ir vajadzīgs psihologs.”

“Kā tā?”

“Ne jau Harrietu vien traumēja šī situācija. Martins daudzus gadus bija tik kluss un noslēgts, ka viņu gandrīz varēja dēvēt par nesabiedrisku. Abiem bērniem bija grūti. Es domāju - mums visiem. Man bija problēmas ar savu tēvu - pieņemu, tu jau esi sapratis, ka viņš ir galīgi jucis. Manai māsai Anitai bija tādas pašas problēmas, tāpat ari brālēnam Aleksanderam. Būt jaunam Vangeru ģimenē nebija viegli.”

“Kas notika ar tavu māsu?”

“Anita dzīvo Londonā. Viņa aizbrauca septiņdesmitajos gados, lai strādātu kādā zviedru ceļojumu birojā, un palika tur. Viņa apprecējās ar kādu puisi, kuru tā ari neparādīja ģimenei un no kura vēlāk izšķīrās. Šodien viņa ir viena no maršrutu direktoriem British Airways. Mēs labi satiekam, tomēr redzamies reti, ik pa pāris gadiem. Viņa nekad nebrauc uz Hēdestadi.”

“Kāpēc ne?”

“Mūsu tēvs ir jucis. Vai tas nav pietiekams izskaidrojums?” “Bet tu paliki šeit.”

“Un ari Birgers, mans brālis.”

“Politiķis.”

“Tu joko? Birgers ir vecāks par mums ar Anitu. Mēs nekad neesam īpaši labi sapratušies. Pats savās acis viņš ir izcils un nozīmīgs politiķis, kuru gaida nākotne riksdagā un varbūt pat ministra portfelis, ja uzvarēs labējie. Patiesībā viņš ir viduvēji apdāvināts pašvaldības deputāts tālā nostūri, un tas ari kļūs par viņa karjeras augstāko un noslēdzošo punktu.”

“Vangeru ģimenē mani fascinē tas, ka visi ir tik sliktās domās cits par citu.”

“Tas nav gluži tiesa. Man ļoti patīk Martins un Henriks. Un es vienmēr esmu labi satikusi ar māsu, lai gan mēs redzamies pārāk reti. Es nicinu Izabellu, un mani īpaši neinteresē Aleksanders. Un es nerunāju ar savu tēvu. Pret dzimtu man ir dalītas jūtas. Birgers ir… hmm, drīzāk iedomīgs stulbenis nekā slikts cilvēks. Bet es saprotu, ko tu domā. Redzi: ja esi Vangeru ģimenes loceklis, tu ļoti agri iemācies runāt skaidru valodu. Mēs sakām, ko domājam.”

“Jā, esmu manījis, ka jūs ķeraties vērsim taisni pie ragiem.” Mīkaels pastiepa roku un pieskārās viņas krūtīm. “Es te sabiju tikai piecpadsmit minūtes, kad tu meties man virsū.”

“Godīgi sakot, jau pirmajā reize, kad tevi ieraudzīju, es prātoju, kāds tu varētu būt gultā. Un šķita pareizi to izmēģināt.”

Pirmo reizi mūžā Līsbeta Salandere juta stipru vēlēšanos lūgt kādam padomu. Diemžēl šādā gadījumā viņa būtu spiesta kādam uzticēties, kas savukārt nozīmētu, ka viņa ir spiesta atklāties un izstāstīt savus noslēpumus. Kam lai viņa tos stāstītu? Viņa gluži vienkārši neprata kontaktēties ar citiem cilvēkiem.

Domās pārskatot savu adrešu grāmatiņu, Līsbeta Salandere bija saskaitījusi precīzi desmit cilvēkus, ko zināmā mērā varētu saukt par viņas paziņu loku. Viņa pati saprata, ka tas vēl ir dāsni skaitīts.

Viņa varēja runāt ar Plague - diezgan stabilu faktoru savā dzīvē. Taču viņš noteikti nebija draugs un vismazāk spētu palīdzēt atrisināt viņas problēmu. Tā nebija alternatīva.

Līsbetas Salanderes seksuālā dzīve nebija tik pieticīga, kā viņa to bija attēlojusi advokātam Bjūrmanam. Taču sekss vienmēr (vai vismaz ļoti bieži) bija noticis pēc viņas noteikumiem un iniciatīvas. Kopš piecpadsmit gadu vecuma viņai bija bijuši kādi piecdesmit partneri. Tas nozīmēja aptuveni piecus partnerus gadā, gluži normāli neprecētai meitenei, kura ar laiku sākusi uzskatīt seksu par patīkamu laika kavēkli.

Tomēr lielāko daļu no šiem gadījuma partneriem viņa bija satikusi divus gadus ilgušā laikposmā. Tas notika pusaudzes gadu haotiskajā noslēgumā, kad viņai tuvojās pilngadība. Tas bija laiks, kad Līsbeta Salandere stāvēja krustcelēs un īsti nespēja kontrolēt savu dzīvi, un viņas nākotni draudēja aizpildīt narkotikas, alkohols un uzturēšanās psihiatriskajās klīnikās. Sasniegusi divdesmit gadu vecumu un sākusi strādāt Milton Security, meitene kļuva daudz mierīgāka un - vismaz pēc pašas domām - ieguva kontroli pār savu dzīvi.

Viņa vairs nejuta vajadzību izpatikt katram, kurš krogā uzsaucis trīs aliņus, vai doties līdzi čalim, kuram pat nezināja vārdu.

Pēdējā gada laikā Līsbetai bija tikai viens regulārs seksa partneris, un to diezin vai varētu saukt par izlaidīgu dzīvesveidu, kā lika domāt ieraksti viņas personas lietā vēlajos tīņa gados.

Turklāt sekss visbiežāk gadījās ar kādu no nenoteiktā draugu loka, kurā Līsbetu pieņēma tikai tāpēc, ka viņa pazina Sillu Nu- rēnu. Viņa satika Sillu vēlīnajos pusaudzes gados, kad pēc Holgera Palmgrēna uzstājīga pamudinājuma centās vakarskolā nokārtot nepabeigtos mācību kursus. Sillai bija plūmju krāsas mati ar melnām šķipsnām, melnas ādas bikses, riņķītis degunā, bet jostā tikpat daudz kniežu kā Līsbetai pašai. Pirmās mācību stundas laikā abas neuzticīgi blenza viena uz otru.

Līsbetai īsti neizprotama iemesla dēļ viņas iedraudzējās. Līsbeta nebija tas vienkāršākais cilvēks, ar ko draudzēties, un jo īpaši tajos gados, tomēr Silla ignorēja viņas klusēšanu un aizvilka viņu līdzi uz krogu. Ar Sillas palīdzību Līsbeta pievienojās Evil Fin- gers, kas sākotnēji bija priekšpilsētas grupa, kuru veidoja četras smagā roka piekritējas padsmitnieces no Enskedes, bet desmit gadu vēlāk jau bija īsta draudzeņu banda, kura otrdienas vakaros tikās Dzirnavās, lai aprunātu čaļus, apspriestu feminismu, pen- tagrammas, mūziku un politiku un lielos daudzumos patērētu vidēji stipru alu. Un viņas tiešām attaisnoja savu nosaukumu.

Salandere uzturējās šā pulka nomalē un reti piedalījās sarunās, tomēr viņu pieņēma tādu, kāda viņa bija; viņa varēja nākt un iet, kad vēlas, un klusi sēdēt ar savu aliņu visu vakaru. Meitenes Līsbetu aicināja uz dzimšanas dienas svinībām, Ziemassvētku karstvīnu un tamlīdzīgiem pasākumiem, lai gan visbiežāk viņa neieradās.

Piecos gados, kamēr Līsbeta Salandere tikās ar Evil Fingers, meitenes pamazām mainījās. Matu krāsa kļuva normālāka, un drēbes aizvien biežāk bija no H&M, nevis no Myrorna. Viņas mācījās vai strādāja, un viena bija kļuvusi par māmiņu. Līsbeta jutās kā vienīgā, kura nav mainījusies itin nemaz, un to varēja tulkot arī tā, ka viņa mīņājas uz vietas.

Tomēr satiekoties meitenēm joprojām bija jautri. Ja pasaulē bija kāda vieta, kur Līsbeta sajutās kā daļa no kopības, tas bija Evil Fingers kompānijā un plašākā nozīmē arī starp puišiem no meiteņu paziņu loka.

Evil Fingers meitenes viņu uzklausītu. Un arī aizstāvētu. Taču viņām nebija ne jausmas, ka Līsbetai Salanderei ar tiesas lēmumu ir atņemta rīcībspēja. Viņa nevēlējās, lai ari meitenes sāk skatīties uz viņu šķībi. Tā nebija alternatīva.

Starp citu, Līsbetas adrešu grāmatiņā nebija neviena vienīga bijušā skolasbiedra. Viņai trūka jebkāda sociālā tīkla vai atbalsta. Pie kā lai viņa vērstos un stāstītu par savām problēmām ar advokātu Nilsu Bjūrmanu?

Varbūt viena iespēja tomēr bija. Līsbeta ilgi un dikti apsvēra, vai varētu uzticēties Draganam Armanskim, pieklauvēt pie viņa durvīm un pastāstīt par savu kļūmīgo stāvokli. Armanskis bija piekodinājis vērsties pie viņa, ja Līsbetai būtu nepieciešama palīdzība. Līsbeta nešaubījās, ka viņš to domājis nopietni.

Arī Armanskis reiz bija viņai pieķēris, taču tā bija draudzīga pieķeršana, bez ļauniem nolūkiem un varas demonstrēšanas. Tomēr lūgt viņam palīdzību nebija patīkami. Armanskis bija viņas šefs, un Līsbeta paliktu viņam parādā. Līsbeta Salandere parotaļājās ar domu par to, kāda būtu viņas dzīve, ja par aizbildni Bjūrmana vietā kļūtu Armanskis. Viņa piepeši pasmaidīja. Doma nebija peļama, bet, visticamāk, Armanskis savu uzdevumu uztvertu tik dziļā nopietnībā, ka nosmacētu viņu ar savām rūpēm. Tā bija… hmm, iespējama alternatīva.

Lai gan Līsbeta Salandere labi zināja, kas ir sieviešu krīzes centrs, viņai nenāca ne prātā turp doties. Sieviešu krīzes centri viņas acīs bija domāti upuriem, bet viņa sevi neuzskatīja par upuri. Tātad atlika iespēja darīt to, ko viņa darījusi vienmēr, - ņemt lietu savās rokās un atrisināt problēmas pašai. Tā noteikti bija alternatīva.

Un tā nesolīja neko labu advokātam Nilsam Bjūrmanam.

13.  nodala

Ceturtdiena, 20. februāris - piektdiena, 7. marts

Pēdējā februāra nedēļā Līsbeta Salandere nolīga pati sevi īpašam prioritāram projektam, un tas bija - advokāts Nilss Ēriks Bjūrmans, dzimis 1950. gadā. Viņa strādāja aptuveni sešpadsmit stundu dienā un veica tik rūpīgu personiskās informācijas izpēti kā vēl nekad. Izmantoja visus arhīvus un publiskos dokumentus, kam vien varēja piekļūt. Izpētīja Bjūrmana tuvāko radu un draugu loku. Aplūkoja viņa finansiālo stāvokli un sīki izpētīja viņa karjeru un darbību.

Rezultāti bija nomācoši.

Bjūrmans bija jurists, Advokātu kameras biedrs un autors daudzvārdīgai, taču ārkārtīgi garlaicīgai doktora disertācijai tirdzniecības tiesībās. Viņa reputācija bija nevainojama. Advokāts Bjūrmans nekad nebija saņēmis aizrādījumus. Vienā vienīgā gadījumā par viņu bija ziņots Advokātu kamerai - pirms desmit gadiem Bjūrmanu uzskatīja par vidutāju kādā šaubīgā dzīvokļu afērā, taču viņš spēja pierādīt, ka nav vainīgs, un lieta tika izbeigta. Viņa finanses bija kārtībā; advokāts Bjūrmans bija turīgs, viņam piederēja vismaz desmit miljoni kronu. Nodokļos viņš maksāja vairāk, nekā nepieciešams, bija Greenpeace un Amnesty biedrs un ziedoja naudu Sirds un plaušu fondam. Viņš reti figurēja plašsaziņas līdzekļos, taču pāris reižu bija parakstījis publiskus aicinājumus atbrīvot politiskos ieslodzītos trešās pasaules valstīs. Bjūrmans dzīvoja piecistabu dzīvoklī Uplandsgā- tanā netālu no Odina laukuma un bija sava dzīvokļu kooperatīva sekretārs. Viņš bija šķīries un bez bērniem.

Līsbeta Salandere pievērsās viņa bijušajai sievai; Elēna bija dzimusi Polijā, bet visu mūžu dzīvojusi Zviedrijā. Viņa strādāja rehabilitācijas centrā un šķita laimīgi precējusies otrreiz - ar kādu Bjūrmana kolēģi. Tur neko nevarēja atrast. Laulība bija ilgusi četrpadsmit gadu, un šķiršanās noritējusi bez nesaskaņām.

Advokāts Bjūrmans regulāri uzraudzīja jauniešus, kas nonākuši konfliktā ar likumu. Viņš bija bijis četru jauniešu aizgādnis, pirms kļuva par Līsbetas Salanderes aizbildni. Visos šajos gadījumos runa bija par nepilngadīgajiem, un aizgādnību pārtrauca ar vienkāršu tiesas lēmumu, kad viņi sasniedza pilngadību. Bjūrmans joprojām bija advokāts vienam no šiem klientiem, tātad arī tur nebija bijis nekādu nesaskaņu. Ja Bjūrmans sistemātiski izmantoja savus aizbilstamos, tad vismaz ārēji nekas nebija redzams, un, lai kā Līsbeta raktos dziļumā, viņa neatrada nekādas pazīmes, ka tur kas būtu bijis. Visiem četriem bija nokārtota dzīve ar draugu vai draudzeni, darbs, mājoklis un klienta kartes lielveikalā.

Līsbeta Salandere bija piezvanījusi visiem četriem Bjūrmana klientiem un uzdevusies par sociālās nodaļas darbinieci, kas veic pētījumu par to, kā nokārtojusies aizgādnībā nodoto bērnu dzīve. Jā, protams, tas būs pilnīgi anonīmi. Viņa bija sagatavojusi anketu ar desmit jautājumiem, ko uzdeva pa telefonu. Vairāki jautājumi bija formulēti tā, lai klienti izteiktu savu viedokli par aizgādnību; Līsbeta sprieda: ja viņiem būtu kādi iebildumi par Bjūrmanu, to pieminētu vismaz viens no intervētajiem. Taču nevienam nebija sakāms nekas slikts.

Pabeigusi personiskās informācijas izpēti, Līsbeta Salandere savāca visus dokumentus Ica kartona kastē un novietoja to starp divdesmit citām kastēm priekšnamā. Advokāts Bjūrmans šķietami bija nevainojams. Viņa pagātnē gluži vienkārši nebija nekā, ko Līsbeta Salandere varētu izmantot. Viņa nešaubīgi zināja, ka Bjūrmans ir īsts lops un preteklis, - taču neatrada neko, kas palīdzētu to pierādīt.

Bija laiks apsvērt citas iespējas. Kad visi pētījumi bija pabeigti, palika tikai viena iespēja, kas šķita aizvien pievilcīgāka - vai vismaz ļoti reālistiska. Visvienkāršāk būtu, ja Bjūrmans pazustu no viņas dzīves. Pēkšņa sirdslēkme. End of problem. Diemžēl pat pretīgiem piecdesmitgadniekiem negadās sirdslēkmes pēc pasūtījuma.

Bet to varbūt varēja labot.

Pret savu sakaru ar skolas direktori Sesīliju Vangeri Mīkaels Blumkvists izturējās ļoti diskrēti. Viņai bija trīs noteikumi: viņa nevēlējās, lai kāds zina, ka abi satiekas. Viņa gribēja, lai Mīkaels nāk tikai tad, kad viņa ir piezvanījusi un viņai ir noskaņojums. Un viņa negribēja, ka Mīkaels paliek pa nakti.

Sesīlijas Vangeres kaislība pārsteidza Mīkaelu nesagatavotu. Kad viņš sastapa Sesīliju Susannes kafejnīcā, viņa bija laipna, taču vēsa un atturīga. Toties guļamistabā viņas kaislei nebija robežu.

Mīkaels patiesībā negribēja okšķerēt Sesīlijas privātajā dzīvē, taču bija pieņemts darbā, lai rakņātos visas Vangeru ģimenes dzīvē. Viņš juta mulsumu un reizē ziņkāri. Kādu dienu viņš pajautāja Henrikam Vangeram, ar ko Sesīlija ir precējusies un kas noticis. Šo jautājumu Mīkaels uzdeva, ievākdams ziņas par Alek- sanderu, Birgeru un citiem ģimenes locekļiem, kuri viesojušies Hēdebi salā Harrietas pazušanas dienā.

“Sesīlija? Nedomāju, ka viņai ir kāds sakars ar Harrietas pazušanu.”

“Pastāsti man par viņu.”

“Sesīlija atgriezās šeit pēc studijām un sāka strādāt par skolotāju. Iepazinās ar Jerriju Kārlsonu, viņš diemžēl strādāja Vangera koncernā. Abi apprecējās. Man šķita, ka laulība ir laimīga - vismaz sākumā. Bet pēc pāris gadiem es pamanīju, ka tur kaut kas nav lāgā. Viņš sita Sesīliju. Parastais stāsts - viņš sita, bet viņa uzticīgi aizstāvēja vīru. Visbeidzot viņš reiz pāršāva pār strīpu. Sesīlija smagi cieta un nokļuva slimnīcā. Es runāju ar viņu un piedāvāju savu palīdzību. Viņa pārcēlās šurp uz Hēdebi un kopš tā laika atteicās tikties ar vīru. Es parūpējos, lai Jerriju atlaiž no darba.”

“Abi joprojām ir precējušies?”

“Tas laikam ir definīcijas jautājums. Patiesībā nezinu, kāpēc Sesīlija nav iesniegusi šķiršanos. Bet viņa nekad nav gribējusi apprecēties otrreiz, tāpēc tas laikam nav aktuāli.”

“Tas Jerrijs Kārlsons, vai viņam bija kāda saistība…”

“…ar Harrietu? Nē, 1966. gadā viņš nedzīvoja Hēdestadē un nebija sācis strādāt koncernā.”

“Skaidrs.”

“Mīkael, es mīlu Sesīliju. Viņa var būt sarežģīta, taču ir viens no lāga cilvēkiem manā dzimtā.”

veselu nedēļu Līsbeta Salandere ar birokrātisku cītību plānoja advokāta Nilsa Bjūrmana nāvi. Viņa apsvēra - un atmeta - dažādas metodes, līdz varēja izvēlēties starp vairākiem reālistiskiem scenārijiem. Nekādu impulsīvu darbību. Pati pirmā doma bija - noorganizēt nelaimes gadījumu, taču drīz viņa nosprieda, ka tikpat labi tā var būt atklāta slepkavība.

Jāizpilda tikai viens nosacījums. Advokātam Bjūrmanam jāmirst tā, lai Līsbetu nekādi nevarētu saistīt ar viņa nāvi. To, ka viņa figurēs policijas izmeklēšanā, Līsbeta uzskatīja par vairāk vai mazāk neizbēgamu; viņas vārds agri vai vēlu parādītos, kad policija pētītu Bjūrmana profesionālo darbību. Taču viņa bija viena no vesela kosmosa tagadējo vai kādreizējo klientu, viņa bija satikusi advokātu tikai pāris reižu, un, ja vien pats Bjūrmans nebija ierakstījis savā dienasgrāmatā, ka piespiedis meiteni atsūkāt - kas nešķita ticami Līsbetai nebija motīva viņu nogalināt.

Nebūtu nekādu pierādījumu, ka Bjūrmana nāvei ir kāda saistība ar klientiem; bija taču vēl arī kādreizējās draudzenes, radi, nejauši paziņas, kolēģi un visi citi. Turklāt pastāvēja parādība, ko mēdz saukt par random violence, kad noziedznieks un upuris nav savstarpēji pazīstami.

Ja izmeklēšanā parādītos Līsbetas vārds, viņa būtu bezpalīdzīga meitene, kuras dokumentos rakstīts, ka viņai ir atņemta rīcībspēja un viņa ir garīgi atpalikusi. Tātad būtu ļoti izdevīgi, ja Bjūrmana nāves apstākļi būtu tik sarežģīti, ka garīgi atpalikušu meiteni nevarētu uzskatīt par īpaši ticamu noziedznieci.

Līsbeta Salandere tūlīt noraidīja iespēju izmantot šaujamieroci. Pati stroķa iegāde neradītu lielas praktiskas problēmas, bet policija prata sadzīt pēdas ieročiem.

Viņa iedomājās par nazi, ko varētu nopirkt tuvākajā dzelzs- lietu veikalā, taču atmeta arī šo variantu. Pat ja viņa negaidīti uzrastos un iedurtu Bjūrmanam mugurā nazi, nebūtu nekādas garantijas, ka viņš nomirs tūlīt un bez trokšņa vai nomirs vispār. Varētu sākties cīniņš, kas pievērstu uzmanību, turklāt viņai uz drēbēm varētu nokļūt asinis - neapgāžams vainas pierādījums.

Līsbeta apdomāja iespēju izmantot spridzekli, taču tas bija pārāk sarežģīti. Pagatavot pašu bumbu nebūtu problēma - inter- netā bija papilnam instrukciju par to, kā izgatavot visnāvējošākās lietiņas, taču bija grūti izdomāt, kā novietot bumbu tā, lai neapdraudētu nevainīgus garāmgājējus. Turklāt atkal nebija garantijas, ka Bjūrmans tiešām nomirs.

Iezvanījās telefons.

“Sveika, Līsbet, te Dragans. Man ir darbiņš.”

“Man nav laika.”

“Tas ir svarīgi.”

“Esmu aizņemta.”

Viņa nolika klausuli.

Visbeidzot viņa apstājās pie negaidītas alternatīvas - indes. Šī izvēle pārsteidza viņu pašu, bet, tuvāk apdomājot, šķita nevainojama.

Līsbeta Salandere pavadīja vairākas dienas, ķemmējot inter- netu un meklējot piemērotu indi. Iespēju bija daudz. Viena no tām bija visnāvējošākā inde, kādu pazīst zinātne: ciānūdeņradis jeb zilskābe.

Vairāki ķīmiskās rūpniecības uzņēmumi izmantoja ciānūdeņ- radi par sastāvdaļu krāsu ražošanā. Ar dažiem miligramiem pietika, lai nogalinātu cilvēku; viens litrs ūdens rezervuārā varētu iznīcināt vidēji lielu pilsētu.

Saprotamu iemeslu dēļ tik nāvējošu vielu sargāja stingra drošības kontrole. Tomēr, pat ja politisks fanātiķis, kam prātā slepkavība, nevarēja ieiet tuvākajā aptiekā un palūgt desmit mililitrus ciānūdeņraža, to varēja gandrīz neierobežotā daudzumā pagatavot parastā virtuvē. Bija nepieciešams tikai pieticīgs laboratorijas aprīkojums, ko par dažiem simtiem kronu varēja iegādāties kopā ar bērnu ķīmijas rotaļu kasti, un dažas sastāvdaļas, ko varēja iegūt no ikdienišķām mājsaimniecības precēm. Pagatavošanas instrukcija bija atrodama internetā.

Otra iespēja bija nikotīns. No viena vienīga cigarešu bloka viņa varētu ekstrahēt pietiekami daudz miligramu un savārīt to šķidrā sīrupā. Vēl labāka viela, lai gan sarežģītāk iegūstama, bija nikotīna sulfāts, kas uzsūcās caur ādu; tātad pietiktu uzvilkt gumijas cimdus, piepildīt ūdenspistoli un iešļākt tās saturu advokātam Bjūrmanam sejā. Divdesmit sekunžu laikā viņš zaudētu samaņu un dažu minūšu laikā būtu beigts un pagalam.

Līdz šim Līsbetai Salanderei nebija bijis ne jausmas, ka tik daudzas parastas mājsaimniecības preces no vietējā veikala var pārvērst nāvējošos ieročos. Dažas dienas pētījusi šo tematu, viņa pārliecinājās, ka nav nekādu tehnisku šķēršļu tam, lai veikli tiktu galā ar aizbildni.

Palika tikai divas problēmas: Bjūrmana nāve neatdotu viņai kontroli pār pašas dzīvi, un nebija garantijas, ka Bjūrmana pēctecis nebūs septiņreiz ļaunāks. Seku analīze.

Bija jāatrod veids, kā kontrolēt aizbildni un līdz ar to savu stāvokli. Līsbeta Salandere visu vakaru nekustīgi sēdēja uz apdilušā dīvāna dzīvojamā istabā un no jauna pārdomāja situāciju. Kad vakars bija galā, viņa bija atmetusi indēšanas idejas un izdomājusi jaunu plānu.

Plāns nebija vilinošs un paredzēja, ka viņai jāļauj, lai Bjūrmans atkal metas viņai virsū. Taču, to īstenojusi, viņa uzvarētu.

Tā viņa domāja.

Februāra beigās Mīkaels iegāja ritmā, kas pārvērta uzturēšanos Hēdebi salā par dienišķu rutīnu. Katru ritu viņš cēlās pulksten deviņos, paēda brokastis un strādāja līdz divpadsmitiem. Šajā laikā viņš apguva jaunu materiālu. Pēc tam devās stundu ilgā pastaigā, lai kādi būtu laikapstākļi. Pēcpusdienās turpināja darbu mājās vai Susannes kafejnīcā, vai nu apstrādādams priekšpusdienā izlasīto, vai pa gabaliņam rakstīdams Henrika biogrāfiju. Starp trim un sešiem viņš vienmēr bija brīvs, šajā laikā viņš mēdza iepirkties, mazgāt veļu vai braukt uz Hēdestadi. Ap septiņiem Mīkaels devās pie Henrika Vangera un pārrunāja jautājumus, kas radušies dienas gaitā. Ap desmitiem viņš atkal bija mājās un lasīja līdz vieniem diviem naktī. Viņš sistemātiski izskatīja visu Henrika dokumentu krājumu.

Sev par pārsteigumu, Mīkaels atklāja, ka Henrika biogrāfijas sacerēšana iet kā pa diedziņu. Viņam jau bija ieskicētas simt divdesmit dzimtas hronikas lappuses - apjomīgais periods no brīža, kad Žans Batists Bernadots izkāpis Zviedrijas krastā, līdz divdesmitā gadsimta divdesmitajiem gadiem. Pēc tam viņš bija spiests palēnināt tempu un rūpīgāk apsvērt savus vārdus.

Hēdestades bibliotēkā Mīkaels bija pasūtījis grāmatas par tālaika zviedru nacismu, tostarp arī Helēnes Lēvas doktora disertāciju Kāškrusts un Vāsas kūlis. Viņš bija uzrakstījis vēl aptuveni četrdesmit lappušu uzmetumu par Henriku un viņa brāļiem, koncentrējot uzmanību uz Henriku kā cilvēku, kurš satur kopā šo vēstījumu. Mīkaels bija sastādījis garu sarakstu ar jautājumiem - par to, kā tolaik izskatījies un darbojies Vangeru uzņēmums - un atklāja, ka Vangeru ģimene bijusi ari cieši saistīta ar Ivara Krei- gera impēriju, - vēl viena dzimtas vēstures blakuslīnija, ko atsvaidzināt. Kopumā viņš rēķināja, ka atlicis uzrakstīt vēl aptuveni trīssimt lappušu. Mīkaela plāns paredzēja, ka pirmajā septembri viņš iesniegs Henrika Vangera vērtējumam manuskripta melnrakstu, lai varētu pavadīt rudeni, apstrādājot tekstu.

Toties Harrietas Vangeres lietas izmeklēšanā Mīkaels nebija pavirzījies uz priekšu ne par milimetru. Lai cik daudz lasītu un lauzītu galvu par apjomīgā materiāla detaļām, viņš neatrada itin neko, kas kaut kādā ziņā izkustinātu izmeklēšanu no vietas.

Kādu sestdienas vakaru februāra beigās viņam bija gara saruna ar Henriku Vangeru, un tajā viņš atskaitījās par saviem nenozīmīgajiem panākumiem. Vecais vīrs viņu pacietīgi uzklausīja, kamēr Mīkaels stāstīja par visiem izlūkotajiem strupceļiem.

“īsi sakot, Henrik, - es izmeklēšanā neatrodu neko tādu, kas jau nebūtu pilnīgi izpētīts.”

“Es saprotu, ko tu gribi teikt. Pats esmu par to tik ilgi domājis. Bet reizē esmu pārliecināts, ka mēs esam kaut ko palaiduši garām. Neviens noziegums nav ideāls.”

“Mēs pat nevaram noteikt, vai tiešām noticis noziegums.” Henriks Vangers nopūtās un aizkaitināts noplātīja rokas. “Turpini!” viņš lūdza. “Pabeidz darbu!”

“Tas ir bezjēdzīgi.”

“Varbūt. Bet nepadodies!”

Mīkaels nopūtās.

“Tālruņa numuri,” viņš beidzot sacīja.

“Jā.”

“Tie noteikti kaut ko nozīmē.”

“Jā.”

“Tie ir uzrakstīti ar nolūku.”

“Jā.”

“Bet mēs neprotam tos iztulkot.”

“Nē.”

“Vai tulkojam nepareizi.”

“Tieši tā.”

“Tie nav tālruņa numuri. Tie nozīmē ko citu.”

“Varbūt.”

Mīkaels atkal nopūtās un devās mājās, lai lasītu tālāk.

Advokāts Nilss Bjūrmans atviegloti nopūtās, kad Līsbeta Salandere piezvanīja viņam un paskaidroja, ka vajagot vēl naudu. No pēdējās ieplānotās tikšanās viņa bija izvairījusies ar aizbildinājumu, ka esot jāstrādā, un advokātu sāka grauzt viegls nemiers. Vai viņa sāka kļūt neregulējama? Bet, tā kā meitene neatnāca uz tikšanos, tad nedabūja arī kabatas naudu, un tas nozīmēja, ka agri vai vēlu viņa būs spiesta advokātu uzmeklēt. Bjūrmanu baidīja arī doma, ka Salandere varētu būt kādam pastāstījusi par uzmākšanos.

Tāpēc īsā saruna par naudu bija apmierinošs apstiprinājums tam, ka situācija tiek kontrolēta. Bet viņa ir jāsavalda, Nilss Bjūrmans izlēma. Viņai jāsaprot, kurš te ir noteicējs, tikai tad varēs izveidot konstruktīvākas attiecības. Tāpēc viņš paziņoja meitenei, ka šoreiz abi tiksies viņa dzīvoklī Odina laukumā, nevis birojā. Pēc šīs prasības Līsbeta Salandere līnijas otrā galā ilgi klusēja - stulbā bremze - pirms pieņēma priekšlikumu.

Līsbetas plāns paredzēja tikties ar advokātu viņa birojā tāpat kā pagājušajā reizē. Tagad viņa bija spiesta ierasties nepazīstamā teritorijā. Tikšanos nolika piektdienas vakarā. Līsbetai bija pateikts durvju kods, un viņa piezvanīja pie advokāta durvīm pusdeviņos, pusstundu vēlāk par nolikto laiku. Šis laika sprīdis viņai bija nepieciešams, lai kāpņutelpas tumsā soli pa solim atkārtotu savu plānu pēdējo reizi, apsvērtu iespējas, saņemtu spēkus un nepieciešamo drosmi.

Ap astoņiem vakarā Mīkaels izslēdza datoru un uzvilka virsdrēbes. Viņš atstāja darbistabā gaismu. Ārā bija skaidra nakts, temperatūra ap nulli. Viņš veikli soļoja augšā pakalnā, garām Henrika Vangera mājai uz Estergordas pusi. Tūlīt aiz Henrika mājas viņš pagriezās pa kreisi un pa netīrītu, bet nomīdītu taku devās tālāk gar krastu. Pār ūdeni mirgoja bāku gaisma, un tumsā skaisti atspīdēja Hēdestades ugunis. Mīkaelam vajadzēja paelpot svaigu gaisu, bet visvairāk viņš gribēja izvairīties no Izabellas Vangeres spiegojošajām acīm. Pie Martina Vangera mājas viņš izgāja uz ceļa un tūlīt pēc pusdeviņiem ieradās pie Sesīlijas Vangeres. Abi tūdaļ devās uz guļamistabu.

Viņi tikās vienu vai divas reizes nedēļā. Šajā nostūrī Sesīlija Vangere bija kļuvusi ne tikai par Mikaela mīļāko, bet arī par viņa uzticības personu. Runāt par Harrietu Vangeri ar Sesīliju bija daudz produktīvāk nekā ar Henriku.

Plāns šķita lemts neveiksmei jau gandrīz no paša sākuma.

Dzīvokļa durvis advokāts Nilss Bjūrmans atvēra, ģērbies rīta- svārkos. Viņš jau bija paguvis saīgt par Salanderes novēlošanos un pamāja, lai viņa nāk iekšā. Viņa bija ģērbusies melnos džinsos, melnā T kreklā un mūžīgajā ādas jakā. Kājās melni zābaki, līdzi maza mugursoma ar siksnu pār krūtīm.

“Vai tu nepazīsti pulksteni?” Bjūrmans strupi noprasīja. Salandere klusēdama palūkojās apkārt. Dzīvoklis izskatījās apmēram tā, kā viņa bija iedomājusies, pēc tam kad izpētījusi tā plānu būvvaldes arhīvos. Advokātam bija gaišas bērza un dižskābarža mēbeles.

“Nāc!” Bjūrmans sacīja laipnākā tonī. Viņš aplika roku Līsbetai ap pleciem un caur priekšnamu veda viņu iekšā dzīvokli. Nekādas runāšanas riņķī un apkārt. Viņš atvēra guļamistabas durvis. Nepalika šaubu par to, kādus pakalpojumus te gaida no Līsbetas Salanderes.

Viņa ātri palūkojās apkārt. Vecpuiša mēbeles. Divguļamā gulta ar augstu galvgali no nerūsējoša tērauda. Kumode, kas kalpoja arī par naktsgaldiņu. Naktslampiņas ar klusinātu apgaismojumu.

Pie vienas garās sienas skapis ar spoguļstiklu. Stūri pie durvīm pīts krēsls un mazs galdiņš. Bjūrmans satvēra Līsbetu aiz rokas un veda uz gultu.

“Pastāsti, kam tev šoreiz vajag naudu. Atkal datorštrun- tiem?”

“Pārtikai,” Salandere atbildēja.

“Protams. Cik muļķīgi no manas puses - tu taču neatnāci uz iepriekšējo tikšanos.” Bjūrmans satvēra Līsbetas zodu un pacēla viņas seju tā, ka abu acis satikās. “Kā tev klājas?”

Viņa paraustīja plecus.

“Vai esi padomājusi par to, ko es teicu pagājušajā reizē?”

“Ko tad?”

“Līsbeta, neizliecies dumjāka, nekā esi! Es gribu, lai mēs esam labi draugi un palīdzam viens otram.”

Viņa neatbildēja. Advokāts Bjūrmans apspieda aizkaitinājuma radītu vēlmi iešķilt meitenei pļauku, lai pamodinātu viņā kādu dzīvību.

“Vai pagājušajā reizē tev patika mūsu pieaugušo spēles?” “Nē.”

Bjūrmans sarauca uzacis.

“Līsbeta, nemuļķojies.”

“Man vajag naudu, lai nopirktu pārtiku.”

“Tieši par to mēs runājām pagājušajā reizē. Ja būsi jauka pret mani, es būšu jauks pret tevi. Bet, ja tu spurosies, es…” Bjūrmana tvēriens kļuva stiprāks, un viņa izrāvās.

“Man vajag naudu. Ko jūs gribat, lai es daru?”

“Tu ļoti labi zini, ko es gribu.”

“Pagaidiet!” Līsbeta Salandere ātri sacīja. Viņa uzmeta Bjūrmanam pazemīgu skatienu un tad īsi pamāja ar galvu. Noņēma mugursomu, novilka kniedēto ādas jaku un palūkojās apkārt. Nolika jaku uz pītā krēsla, novietoja mugursomu uz apaļā galdiņa un paspēra dažus nedrošus soļus uz gultas pusi. Tad apstājās, it kā būtu nobijusies. Bjūrmans piegāja tuvāk.

“Pagaidiet!” Salandere atkārtoja tādā balsi, it kā censtos vest advokātu pie prāta. “Es negribu sūkāt katru reizi, kad man vajadzēs naudu.”

J

Bjūrmana sejas izteiksme pārvērtās. Viņš iecirta meitenei pļauku. Salandere iepleta acis, taču, pirms viņa paspēja reaģēt, advokāts satvēra viņu aiz pleca un iegāza uz mutes gultā. Piepešā vardarbība pārsteidza meiteni nesagatavotu. Kad viņa mēģināja apgriezties, Bjūrmans iespieda viņu gultā un jāteniski uzsēdās virsū.

Tāpat kā iepriekšējā reizē, Līsbeta fiziskā ziņā nebija nekāda pretiniece. Vienīgā iespēja pretoties būtu - ar nagiem iebraukt Bjūrmanam acīs vai izmantot kādu ieroci. Taču šis plāns jau bija izputējis. Velns, nodomāja Līsbeta Salandere, kad Bjūrmans norāva viņai T kreklu. Ar šausminošu skaidrību viņa aptvēra, ka uzņēmusies vairāk, nekā spēj panest.

Līsbeta dzirdēja, kā Bjūrmans atver kumodes atvilktni un kā nožvadz metāls. Sākumā viņa neaptvēra, kas notiek, tad juta, ka ap rokas locītavu noklikšķ roku dzelži. Advokāts pacēla viņas roku, aplika dzelžus ap vienu no galvgaļa stieņiem un saslēdza arī otru roku. Bjūrmanam vajadzēja tikai īsu mirkli, lai norautu viņai zābakus un džinsus. Visbeidzot viņš novilka meitenei biksītes un paturēja tās rokā.

“Tev jāmācās man uzticēties, Līsbet,” advokāts sacīja. “Es tev iemācīšu pieaugušo rotaļas. Ja tu būsi nejauka pret mani, es tevi sodīšu. Ja būsi jauka, mēs būsim draugi.”

Viņš atkal jāteniski uzsēdās meitenei virsū.

“Tātad tev nepatīk anālais sekss,” viņš sacīja.

Līsbeta Salandere atvēra muti kliedzienam. Bjūrmans satvēra viņu aiz matiem un ar biksītēm aizbāza viņai muti. Līsbeta juta, ka advokāts apliek viņai kaut ko ap potītēm, pavelk kājas katru uz savu pusi un piesien, lai viņa būtu pilnīgi bezpalīdzīga. Viņa dzirdēja, ka Bjūrmans staigā pa istabu, bet nevarēja neko saredzēt, jo acis aizsedza T krekls. Viņš vairākas minūtes vilcinājās.

Viņa tikko spēja paelpot. Tad sajuta neprātīgas sāpes, kad viņš ar spēku iegrūda kaut ko viņai dibenā.

Sesīlijas Vangeres noteikums joprojām bija, ka Mīkaels nedrīkst palikt pa nakti. Tūlīt pēc diviem viņš apģērbās, kamēr Sesīlija gulēja gultā kaila un uzsmaidīja viņam.

“Tu man patīc, Mīkael. Es jūtos labi kopā ar tevi.”

“Tu arī man patīc.”

Sesīlija atkal ievilka Mīkaelu gultā un norāva viņam kreklu, ko viņš tikko bija uzģērbis. Mīkaels palika vēl stundu.

Beidzot iedams garām Haralda Vangera mājai, Mīkaels bija pārliecināts, ka redzējis sakustamies aizkarus augšstāvā. Tomēr bija pārāk tumšs, lai viņš varētu būt pilnīgi drošs.

Līsbeta Salandere apģērbās ap četriem sestdienas rītā. Viņa paņēma ādas jaku un mugursomu un kliboja uz izeju, kur viņu gaidīja Bjūrmans, nomazgājies dušā un kārtīgi apģērbies. Viņš iedeva Līsbetai čeku par divtūkstoš piecsimt kronām.

“Es aizvedīšu tevi mājās,” viņš sacīja un atvēra durvis.

Līsbeta pārkāpa pār slieksni, izgāja no dzīvokļa un pagriezās pret Bjūrmanu. Viņas augums izskatījās trausls, seja bija uztūkusi no asarām, tomēr advokāts gandrīz atsprāga atpakaļ, sastapis viņas skatienu. Nekad savā dzīvē viņš nebija redzējis tik kaili kvēlojošu naidu. Līsbeta Salandere izskatījās tieši tik jukusi, kā varēja noprast no viņas personas lietas.

“Nē,” viņa atteica tik klusi, ka Bjūrmans tikko sadzirdēja. “Es varu aizbraukt mājās pati.”

Advokāts uzlika roku viņai uz pleca.

“Tiešām?”

Viņa pamāja ar galvu. Tvēriens ap plecu kļuva ciešāks.

“Atceries, par ko mēs vienojāmies. Tu atnāksi nākamsestdien.”

Viņa atkal pamāja ar galvu. Savaldīta. Bjūrmans palaida viņu vaļā.

14.  nodala

Sestdiena, 8. marts - pirmdiena, 17. marts

Līsbeta Salandere nedēļu pavadīja gultā ar sāpēm vēderā, asiņošanu no taisnās zarnas un citām, mazāk redzamām brūcēm, kuru sadziedēšana prasīs ilgāku laiku. Viņa bija piedzīvojusi kaut ko pavisam citādu nekā pirmā izvarošana Bjūrmana birojā; te bija runa ne vairs par piespiešanu un pazemošanu, bet gan par sistemātisku vardarbību.

Pārāk vēlu viņa aptvēra, ka novērtējusi Bjūrmanu pilnīgi aplam.

Viņa bija uzskatījusi advokātu par varaskāru cilvēku, kam patīk dominēt, nevis par rūdītu sadistu. Viņš bija turējis Līsbetu ieslēgtu roku dzelžos visu nakti. Viņai vairākas reizes šķita, ka Bjūrmans nolēmis viņu nogalināt, un kādā brīdī viņš spieda Līsbetai uz sejas spilvenu, līdz viņa sastinga un gandrīz zaudēja samaņu.

Viņa neraudāja.

Ja neskaita asaras, ko izraisīja tīri fiziskās sāpes, visā izvarošanas laikā viņa nenobirdināja nevienu vienīgu asaru. Pametusi Bjūrmana dzīvokli, Līsbeta aizkliboja līdz taksometru pieturai pie Odina laukuma, aizbrauca mājās un ar grūtībām uzvilkās pa kāpnēm uz savu dzīvokli. Viņa iegāja dušā un nomazgāja asinis. Pēc tam izdzēra puslitru ūdens, norija divas rohipnola tabletes, aizsteberēja uz gultu un uzvilka segu pār galvu.

Līsbeta pamodās svētdien ap pusdienlaiku, ar tukšu un sāpošu galvu, ar nemitīgām sāpēm visos muskuļos un vēderā. Viņa piecēlās, izdzēra divas glāzes rūgušpiena un apēda ābolu. Pēc tam ieņēma vēl divas miegazāļu tabletes un atkal devās gulēt.

Tikai otrdien Līsbeta spēja izrāpties no gultas. Viņa izgāja ārā un nopirka lielo paku Billys Pan Pizza, ielika divas picas mikroviļņu krāsnī un piepildīja termosu ar kafiju. Pēc tam pavadīja nakti internetā, lasīdama rakstus un pētījumus par sadisma psi- hopatoloģiju.

Līsbetas uzmanību piesaistīja raksts, ko bija publicējusi kāda sieviešu organizācija ASV. Raksta autore apgalvoja, ka sadists izvēlas situācijas ar gandrīz intuitīvu precizitāti. Sadista labākais upuris ir tas, kurš labprātīgi dodas uz tikšanos, uzskatīdams, ka viņam nav izvēles. Sadists nolūko cilvēkus, kuri ir atkarīgā stāvoklī, un viņam piemīt šausminoša spēja identificēt piemērotus upurus.

Advokāts Bjūrmans bija izvēlējies viņu par upuri.

Tas Līsbetai lika aizdomāties.

Tas atklāja, kā viņu uztver apkārtējā pasaule.

Piektdien, nedēļu pēc otrās izvarošanas, Līsbeta Salandere no savām mājām devās pie kāda tetovētāja Hornstullā. Viņa bija piezvanījusi un norunājusi laiku, tāpēc salonā nebija citu klientu. Salona īpašnieks, meiteni pazinis, pamāja ar galvu.

Viņa izvēlējās mazu, vienkāršu tetovējumu, kas attēloja šauru cilpu, un palūdza uztetovēt to uz potītes. Viņa norādīja, kur.

“Turir plāna āda. Tas ir ļoti sāpīgi,” tetovētājs sacīja.

“Tas nekas,” Līsbeta Salandere atteica, novilka bikses un uzcēla kāju uz balsta.

“Labi, lai būtu cilpa. Tev jau ir daudz tetovējumu. Vai skaidri zini, ka gribi vēl vienu?”

“Tas būs par piemiņu,” Līsbeta atbildēja.

Mīkaels Blumkvists atstāja Susannes kafejnīcu, kad to slēdza sestdien divos. Viņš bija aizvadījis dienu, pārrakstīdams piezīmes savā iBook, un pirms došanās mājup aizgāja uz veikalu nopirkt pārtiku un cigaretes. Viņš bija atklājis ceptu desu ar kartupeļiem un bietēm - par šo ēdienu viņš nekad nebija jūsmojis, taču kaut kāda iemesla dēļ tas nevainojami iederējās lauku mājā.

Ap septiņiem vakarā Mīkaels stāvēja pie virtuves loga un domāja. Sesīlija Vangere nebija zvanījusi. Mīkaels bija viņu saticis, kad Sesīlija pēcpusdienā pirka kafejnīcā maizi, taču viņa likās iegrimusi domās. Diezin vai viņa varētu piezvanīt šajā sestdienas vakarā. Mīkaels pašķielēja uz mazo televizoru, ko gandrīz nekad neieslēdza. Tad apsēdās uz virtuves dīvāna un atvēra Sjū Graf- tonas detektīvromānu.

Sestdienas vakarā Līsbeta Salandere norunātajā laikā atgriezās Nilsa Bjūrmana dzīvoklī Odina laukumā. Advokāts viņu ielaida, savilcis lūpas pieklājīgā, aicinošā smaidā.

“Kā tu šodien jūties, Līsbet?” viņš apjautājās.

Līsbeta neatbildēja. Bjūrmans aplika roku viņai ap pleciem.

“Varbūt pagājušajā reizē iznāca drusku par skarbu,” viņš sacīja. “Tu izskatījies mazliet sagurusi.”

Līsbeta viņam greizi uzsmaidīja, un Bjūrmans piepeši sajutās nedroši. Man jāatceras, ka tā skuķe ir traka. Viņš prātoja, vai viņa pakļausies.

“Vai iesim uz guļamistabu?” Līsbeta Salandere jautāja.

Bet - varbūt viņa piedalīsies… Bjūrmans veda Līsbetu, aplicis roku viņai ap pleciem, gluži tāpat kā pagājušajā reizē. Šodien būšu uzmanīgs. Jānodibina uzticība. Uz kumodes viņš jau bija nolicis roku dzelžus. Tikai tad, kad abi sasniedza gultu, advokāts Bjūrmans saprata, ka kaut kas nav labi.

Tieši Līsbeta veda viņu uz gultu, nevis otrādi. Bjūrmans apstājās un pārsteigts noskatījās, kā meitene izņem no jakas kabatas kādu priekšmetu, kas atgādināja mobilo telefonu. Tad viņš ieraudzīja Līsbetas acis.

“Saki arlabunakti,” viņa teica.

Viņa iespieda elektrošoku advokātam kreisajā padusē un deva 75 000 voltu stipru triecienu. Kad Bjūrmanam sāka ļodzīties kājas, viņa atspiedās pret advokātu ar plecu un no visas spēka bīdīja viņu uz gultu.

Sesīlija Vangere jutās viegli iereibusi. Viņa bija nolēmusi nezvanīt Mīkaelam Blumkvistam. Abu attiecības bija pārvērtušās par muļķīgu guļamistabas farsu, un Mīkaels brida pa apkārtceļiem, lai varētu ierasties pie viņas nemanīts. Viņa uzvedās kā iemīlējusies padsmitniece, kas nespēj savaldīt savu iekāri. Viņas izturēšanās pēdējās nedēļās nebija saprātīga.

Nelaime tā, ka viņš man pārāk stipri patīk, Sesīlija domāja. Viņš mani sāpinās. Viņa ilgi sēdēja un vēlējās, kaut Mīkaels Blumkvists nekad nebūtu ieradies Hēdestadē.

Sesīlija bija atkorķējusi pudeli vīna un vienatnē iztukšojusi divas glāzes. Viņa ieslēdza ziņu pārraidi Rapport un centās sekot situācijai pasaulē, bet viņu tūlīt nokaitināja nejēdzīgie komentāri par to, kāpēc prezidentam Bušam jāsabombardē Irāka drupās. Tāpēc viņa apsēdās dzīvojamā istabā uz dīvāna un paņēma Gel- lerta Tama Lāzervīru. Sesīlijai izdevās izlasīt tikai pāris lappušu, pirms viņa bija spiesta nolikt grāmatu. Temats lika viņai aizdomāties par tēvu. Viņa prātoja, par ko gan viņš domā.

Pēdējoreiz abi tā pa īstam bija tikušies 1984. gadā, kad viņa pavadīja tēvu un brāli Birgeru zaķu medībās uz ziemeļiem no Hēdestades un Birgers gribēja izmēģināt jaunu medību suni - Hamiltona dzinēju, ko nesen bija iegādājies. Haraldam Vangeram toreiz bija septiņdesmit trīs gadi, un Sesīlija darīja, ko spēja, lai samierinātos ar tēva neprātu, kas padarījis viņas bērnību par murgu un ietekmējis visu dzīvi.

Sesīlija nekad mūžā nebija jutusies tik trausla kā tobrīd. Pirms trim mēnešiem bija izjukusi viņas laulība. Vardarbība pret sievieti - tik banāli. Pret viņu tā tika vērsta mēreni, bet pastāvīgi.

Pļaukas, rupji grūdieni, untumaini draudi un cīniņi uz virtuves grīdas. Vīra dusmu uzliesmojumi vienmēr bija neizskaidrojami, bet uzbrukumi reti tik stipri, lai viņa gūtu fiziskus ievainojumus. Viņš vairījās sist ar dūri. Sesīlija bija pielāgojusies.

Līdz tai dienai, kad piepeši sita pretī un vīrs pilnībā zaudēja kontroli. Viss beidzās ar to, ka viņš neprātā meta Sesīlijai ar šķērēm, kas iedūrās viņai lāpstiņā.

Vīru tūdaļ sagrāba nožēla un panika, viņš aizveda Sesīliju uz slimnīcu un sacerēja pasaciņu par dīvainu nelaimes gadījumu, kam uzņemšanas personāls tūdaļ redzēja cauri. Sesīlijai bija kauns. Viņa dabūja divpadsmit šuves un palika slimnīcā divas dienas. Pēc tam Henriks Vangers aizbrauca viņai pakaļ un aizveda viņu pie sevis. Kopš tās dienas viņa nebija runājusi ar savu vīru.

Tajā saulainajā rudens dienā, trīs mēnešus pēc Sesīlijas laulības izjukšanas, Haralds Vangers bija labā garastāvoklī, gandrīz laipns. Taču piepeši meža vidū viņš uzbruka meitai ar pazemojošiem apvainojumiem un rupjiem izteicieniem par viņas dzīvesveidu un seksuālajiem paradumiem. Viņš izmeta: tas esot gluži saprotams, ka tāda palaistuve nevar noturēt vīrieti.

Sesīlijas brālis pat nebija pamanījis, ka ikviens tēva vārds trāpa viņai kā pātagas cirtiens. Birgers Vangers iesmējās, aplika roku tēvam ap pleciem un izlādēja situāciju, paziņodams, ka viņš jau nu zinot, kādas ir sievietes. Birgers bezrūpīgi pamirkšķināja Sesīlijai un ierosināja, lai Haralds Vangers ieņem pozīciju uz maza pakalna.

Bija kāda sekunde, sastindzis mirklis, kurā Sesīlija Vangere vēroja tēvu un brāli un atskārta, ka viņai rokā ir pielādēta bise. Viņa aizvēra acis. Tajā brīdī šķita, ka vienīgā iespēja ir pacelt bisi un izšaut no abiem stobriem. Viņa vēlējās nogalināt abus. Tomēr nometa ieroci sev pie kājām, apgriezās uz papēža un devās atpakaļ uz vietu, kur viņi bija atstājuši mašīnu. Viņa pameta abus mežā, viena aizbraukdama mājās. Kopš tās dienas viņa bija runājusi ar tēvu tikai dažas reizes, kad to prasīja ārēji apstākļi. Viņa liedzās ielaist tēvu savā mājā un pati nekad viņu neapciemoja.

Tu izpostīji manu dzīvi, Sesīlija Vangere domāja. Tu iznīcināji manu dzīvi jau bērnībā.

Pusdeviņos vakarā Sesīlija Vangere pacēla klausuli, piezvanīja Mīkaelam Blumkvistam un lūdza, lai viņš atnāk.

Advokāts Nilss Bjūrmans cieta sāpes. Muskuļi neklausīja. Augums šķita paralizēts. Viņš nezināja, vai ir zaudējis samaņu, taču jutās apdullis un īsti nespēja atcerēties, kas noticis. Lēnām atguvies, viņš atskārta, ka guļ uz muguras kails savā gultā, rokas ir saslēgtas roku dzelžos, bet kājas sāpīgi piesietas. Vietā, kur miesai pieskārušies elektrodi, bija sāpīgs apdegums.

Līsbeta Salandere bija pievilkusi pīto krēslu pie gultas malas un pacietīgi sēdēja, smēķēdama cigareti, uzstutējusi zābakus uz gultas. Cenzdamies ierunāties, Bjūrmans sajuta, ka mute ir aizlīmēta ar platu izolācijas lenti. Viņš pagrieza galvu. Salandere bija pārmeklējusi kumodes atvilktnes.

“Atradu tavas rotaļlietas,” Salandere sacīja. Viņa pacēla plet- nīti un pabakstīja mākslīgo locekļu, sprūdu un gumijas masku krājumu uz grīdas. “Kam tas domāts?” Viņa pacēla prāvu anālo stimulatoru. “Nē, nemēģini runāt - es tāpat nedzirdu, ko tu saki. Vai to tu izmantoji ar mani pagājušajā nedēļā? Pietiks, ja pamāsi ar galvu.” Viņa nogaidoši paliecās uz advokāta pusi.

Nilss Bjūrmans piepeši juta, kā viņa krūtis plosa saltas bailes, un zaudēja savaldīšanos. Viņš raustīja roku dzelžus. Viņa ir pārņēmusi kontroli. Neiespējami. Viņš neko nespēja iesākt, kad Līsbeta Salandere paliecās uz priekšu un iebāza stimulatoru viņam starp mīkstumiem. “Tātad tu esi sadists,” viņa konstatēja. “Tev patīk bāzt cilvēkos mantas, ko?” Viņa cieši skatījās uz Bjūrmanu. Meitenes seja bija bezkaislīga maska. “Bez lubrikanta, vai ne?”

Bjūrmans iegaudojās caur līmlenti, kad Līsbeta Salandere brutāli pašķīra viņa mīkstumus un iebāza stimulatoru tam paredzētajā vietā.

“Beidz maurot!” Līsbeta Salandere sacīja, atdarinādama viņa balsi. “Ja tu trokšņosi, man vajadzēs tevi sodīt.”

Viņa piecēlās un apgāja ap gultu. Bjūrmans bezpalīdzīgi sekoja viņai ar acīm… Ko, pie velna? Līsbeta Salandere no dzīvojamās istabas bija atstūmusi viņa trīsdesmit divu collu televizoru. Uz grīdas novietojusi DVD atskaņotāju. Viņa palūkojās uz Bjūrmanu, rokā joprojām turēdama pletnīti.

“Vai tu klausies uzmanīgi?” viņa jautāja “Nemēģini runāt - pietiks, ja pamāsi ar galvu. Vai dzirdi, ko es saku?” Bjūrmans pamāja ar galvu.

“Labi.” Salandere noliecās un pacēla savu mugursomu. “Vai tu to pazīsti?” Bjūrmans pamāja. “Šī mugursoma man bija līdzi, kad apciemoju tevi pagājušajā nedēļā. Praktiska manta. Es to aizņēmos no Milton Security." Viņa atvēra rāvējslēdzēju somas apakšmalā. “Tā ir digitālā videokamera. Vai tu skaties Insider pa TV3? Tieši tādu mugursomu izmanto nejauki žurnālisti, kad grib kaut ko nofilmēt ar slēpto kameru.” Viņa aizvilka rāvējslēdzēju.

“Tu domā: kur ir objektīvs? Tur jau tas smalkums. Platleņķis ar šķiedru optiku. Izskatās pēc pogas un paslēpts plecu siksnas sprādzē. Tu varbūt atceries, ka es noliku somu uz galda, pirms tu sāki gar mani grābstīties. Es parūpējos, lai objektīvs būtu vērsts pret gultu.”

Viņa pacēla kompaktdisku un ievietoja to atskaņotājā. Tad pastūma pīto krēslu un iekārtojās tā, lai varētu redzēt televizora ekrānu. Aizsmēķēja jaunu cigareti un nospieda podziņu uz pults. Advokāts Bjūrmans ieraudzīja, kā viņš atver durvis Līsbetai Salanderei.

Vai tu nepazīsti pulksteni? - viņš strupi sveicināja.

Salandere parādīja viņam visu ierakstu. Tas beidzās pēc deviņdesmit minūtēm ar ainu, kurā kails advokāts Bjūrmans, atspiedies pret gultas galvgali, tukšoja glāzi vīna un noraudzījās uz Līsbetu Salanderi, kas gulēja, sarāvusies čokurā, uz muguras saslēgtām rokām.

Salandere izslēdza televizoru un kādas desmit minūtes klusēdama sēdēja pītajā krēslā, neskatīdamās uz advokātu. Bjūrmans neuzdrošinājās pat pakustēties. Tad Salandere piecēlās un devās uz vannas istabu. Atgriezusies viņa apsēdās krēslā. Viņas balss bija kā smilšpapīrs.

“Es pagājušajā nedēļā kļūdījos,” viņa sacīja. “Domāju, ka tu atkal piespiedīsi mani atsūkāt, kas gan tavā gadījumā ir baisi pretīgi, bet ne tik pretīgi, lai es to nespētu izturēt. Iedomājos, ka viegli iegūšu pietiekami labus pierādījumus tam, ka tu esi netīrs, vecs izvirtulis. Es tevi nenovērtēju. Nebiju sapratusi, cik tu esi slims. Es runāšu skaidri,” viņa turpināja. “Šajā filmā ir redzams, kā tu izvaro garīgi atpalikušu divdesmit četrus gadus vecu meiteni, kurai esi iecelts par aizbildni. Un tu pat nenojaut, cik atpalikusi es varu būt, ja vajadzīgs. Ikviens, kurš redzēs šo ierakstu, atklās, ka tu esi ne tikai lops, bet arī jucis sadists. Šī ir otrā un, cerams, pēdējā reize, kad es skatos šo filmu. Tā ir pamācoša, vai ne? Varu derēt, ka trakomājā ieslodzītu tevi, nevis mani. Vai tu klausies?”

Viņa gaidīja. Bjūrmans nereaģēja, bet Salandere redzēja, ka viņš dreb. Meitene satvēra pletni un uzšāva viņam tieši pa locekli.

“Vai tu klausies?” viņa atkārtoja krietni skaļākā balsī. Bjūrmans pamāja ar galvu.

“Labi. Tad tas ir noskaidrots.”

Salandere pavilka krēslu uz priekšu un apsēdās tā, lai redzētu Bjūrmana acis.

“Nu, kā tu domā, ko mēs iesāksim?” Viņš nespēja atbildēt. “Tev ir kāda laba ideja?” Kad Bjūrmans nereaģēja, Salandere pastiepa roku, satvēra viņu aiz sēkliniekiem un vilka, līdz Bjūrmana seja sašķobījās sāpēs. “Tev ir kāda laba ideja?” viņa atkārtoja. Viņš papurināja galvu.

“Labi. Jo, redzi, es uz tevi baigi sadusmošos, ja tev jebkad nākotnē atkal ienāks prātā kāda ideja.”

Viņa atgāzās krēslā un aizsmēķēja jaunu cigareti. “Notiks tā. Nākamajā nedēļā, tiklīdz tev būs izdevies izspiest no pakaļas to trekno gumijas korķi, tu paziņosi bankai, ka mans konts turpmāk būs pieejams man - un tikai man. Vai saproti, ko es saku?” Advokāts Bjūrmans pamāja ar galvu.

“Lieliski. Tu nekad vairs ar mani nesazināsies. Turpmāk mēs tiksimies tikai tad, ja es to gribēšu. Tātad tev ir noteikts apciemojumu aizliegums.” Bjūrmans vairākas reizes pamāja ar galvu un piepeši uzelpoja. Viņa netaisās mani nogalināt.

“Ja tu jebkad sadomāsi mani uzmeklēt, šā diska kopijas nonāks visās Stokholmas avīžu redakcijās. Saproti?”

Viņš atkal vairākkārt pamāja. Man jādabū tā filma.

“Reizi gadā tu iesniegsi bāriņtiesai atskaiti par manu stāvokli. Tu ziņosi, ka mana dzīve ir pilnīgi normāla, ka man ir pastāvīgs darbs, ka es tieku galā un tu neredzi manā uzvedībā neko nenormālu. Skaidrs?”

Bjūrmans pamāja.

“Katru mēnesi tu sastādīsi fiktīvu ziņojumu par tikšanos ar mani. Sīki aprakstīsi, cik pozitīva es esmu un cik labi man klājas. Kopiju nosūtīsi man. Saproti?” Viņš atkal pamāja. Līsbeta Salandere izklaidīgi vēroja sviedru pērlītes, kas sariesās Bjūrmanam uz pieres.

“Pēc dažiem gadiem, teiksim, diviem, tu apgabala tiesā pieprasīsi manas rīcībnespējas atcelšanu. Par pamatojumu izmantosi savus viltotos ziņojumus par mūsu ikmēneša tikšanos. Tu sameklēsi psihiatru, kas apzvērēs, ka esmu pilnīgi normāla. Tu papūlēsies. Darīsi visu, kas ir tavos spēkos, lai atdotu man rīcībspēju.” Viņš pamāja ar galvu.

“Zini, kāpēc tu darīsi visu, kas tavos spēkos? Tāpēc, ka tev ir ļoti labs iemesls. Ja tev neizdosies, es publiskošu šo filmu.”

Bjūrmans klausījās katrā zilbē, ko izrunāja Līsbeta Salandere. Viņa acīs piepeši uzliesmoja naids. Viņš nosprieda, ka Salandere izdara kļūdu, atstādama viņu dzīvu. Par to es tev atriebšos, mazā mauka! Agri vai vēlu. Es tevi iznīcināšu. Tomēr viņš turpināja dedzīgi māt ar galvu par atbildi uz katru jautājumu.

“Tas pats notiks, ja tu mēģināsi mani uzmeklēt.” Viņa novilka ar plaukstas malu sev pār kaklu. “Tad čau šim dzīvoklim, tavam smalkajam titulam un miljoniem ārvalstu kontā.”

Bjūrmans iepleta acis, kad Salandere pieminēja naudu. Velns, kā viņa uzzinājusi…

Viņa pasmaidīja un dziļi ievilka dūmu. Tad nodzēsa cigareti, nometot to uz paklāja un izberzējot ar papēdi.

“Man vajag rezerves atslēgas gan tavam dzīvoklim, gan birojam.” Bjūrmans sarauca uzacis. Salandere paliecās uz priekšu un apmierināti pasmaidīja.

“Es turpmāk kontrolēšu tavu dzīvi. Kad tu to vismazāk nojautīsi, varbūt, kad gulēsi, es piepeši stāvēšu guļamistabā ar šo mantu rokā.” Viņa pacēla elektrošoku. “Es tevi uzmanīšu. Ja jebkad redzēšu tevi kopā ar meiteni - nav svarīgi, vai viņa te būs labprātīgi vai ne, - ja es tevi vispār atradīšu kopā ar sievieti…” Līsbeta Salandere atkal pārvilka ar pirkstiem sev pār kaklu.

“Ja es nomiršu… ja cietīšu nelaimes gadījumā, mani sabrauks mašīna vai notiks kas cits… tad filmas kopijas tiks nosūtītas avīzēm. Kopā ar izsmeļošu stāstiņu, kurā es izklāstīšu, kā tas ir, kad tu kādam esi aizbildnis.”

“Un vēl viena lieta.” Līsbeta Salandere paliecās uz priekšu tā, ka viņas seja atradās tikai dažu centimetru atstatumā no Bjūrmana sejas. “Ja tu man vēl jebkad pieskarsies, es tevi nogalināšu. Tici man uz vārda!”

Piepeši advokāts Bjūrmans viņai ticēja. Viņas acīs nebija vietas blefam.

“Atceries, ka esmu traka.”

Viņš pamāja ar galvu.

Salandere vēroja viņu ar domīgu skatienu.

“Nedomāju, ka mēs kļūsim par labiem draugiem,” Līsbeta Salandere sacīja nopietnā balsī. “Šobrīd tu guli un apsveic sevi ar to, ka esmu tik stulba un atstāju tevi dzīvu. Tu domā, ka saglabā kontroli, lai gan esi mans gūsteknis, jo es taču tevi nenogalinu, tātad varu vienīgi palaist tevi vaļā. Tu ceri, ka tūlīt spēsi atgūt varu pār mani. Vai ne?”

Bjūrmans papurināja galvu, piepeši ļaunu nojautu mākts.

“Tu saņemsi no manis dāvanu, kas atgādinās par mūsu vienošanos.”

Salandere greizi pasmaidīja, ierāpās gultā un notupās viņam starp kājām. Advokāts Bjūrmans nesaprata, kas viņai padomā, bet piepeši sajuta bailes.

Tad viņš ieraudzīja Salanderei rokā adatu.

Viņš mētāja galvu un centās izlocīties, līdz Salandere brīdinoši iespieda ceļgalu viņam cirkšņos.

“Guli mierīgi! Šos instrumentus es izmantoju pirmo reizi.”

Viņa koncentrējusies strādāja divas stundas. Kad viņa pabeidza, Bjūrmans bija mitējies vaidēt. Šķita, ka viņš gandrīz iegrimis apātijā.

Salandere izkāpa no gultas, piešķieba galvai un kritisku skatu nopētīja savu darinājumu. Viņas mākslinieciskais talants bija ierobežots. Burti grīļojās, un tas izskatījās impresionistiski. Tetovēšanai viņa bija izmantojusi sarkanu un zilu krāsu, vēsts lieliem burtiem bija uzrakstīta piecās rindās, kas klāja visu advokāta vēderu no krūšu galiem līdz dzimumloceklim: ES ESMU SADISTISKS LOPS, RIEBEKLIS UN IZVAROTĀJS.

Salandere savāca adatas un ielika krāsu patronas mugursomā. Tad aizgāja uz vannas istabu un nomazgāja rokas. Atgriezusies guļamistabā, viņa atskārta, ka jūtas ievērojami labāk.

“Arlabunakti,” viņa sacīja.

Pirms aiziešanas viņa atslēdza roku dzelžus un nolika atslēgu Bjūrmanam uz vēdera. Līdzi viņa paņēma savu filmu un advokāta atslēgu saišķi.

kad viņi tūlīt pēc pusnakts dalīja vienu cigareti, Mīkaels pēkšņi pateica, ka tagad abi kādu laiciņu vairs netiksies. Sesīlija pārsteigta palūkojās uz viņu.

“Ko tu ar to domā?” viņa jautāja.

Mīkaels izskatījās nokaunējies.

“Pirmdien es uz trim mēnešiem eju cietumā.”

Turpmāki paskaidrojumi nebija nepieciešami. Sesīlija ilgi gulēja klusēdama. Viņai piepeši gribējās raudāt.

Dragans Armanskis jau bija tuvu izmisumam, kad pirmdienas pēcpusdienā Līsbeta Salandere pēkšņi pieklauvēja pie viņa durvīm. Līsbeta nebija redzēta, kopš viņš janvāra sākumā bija apturējis Vennerstrema lietas izpēti, un katru reizi, kad viņš mēģināja piezvanīt, Līsbeta vai nu neatbildēja, vai nolika klausuli ar aizbildinājumu, ka ir aizņemta.

“Vai tev ir kāds darbs?” viņa jautāja bez nevajadzīgām ievad- frāzēm.

“Sveika! Prieks tevi redzēt. Jau domāju, ka esi nomirusi vai kā.”

“Man bija jānokārto daži jautājumi.”

“Tev bieži ir jānokārto jautājumi.”

“Tas bija neatliekami. Bet tagad esmu atpakaļ. Vai tev ir kāds darbs?”

Armanskis papurināja galvu.

“Sorry. Šobrīd ne.”

Līsbeta Salandere mierīgi vēroja viņu. Pēc brīža Armanskis saņēmās un turpināja sarunu.

“Līsbet, tu zini, ka tu man patīc un es labprāt dodu tev darbu. Bet tu esi bijusi prom divus mēnešus, un man ir bijis daudz uzdevumu. Tev gluži vienkārši nevar uzticēties. Esmu bijis spiests dot šos darbus citiem, lai tevi aizstātu, un šobrīd man nav nekā.”

“Vai vari pagriezt skaļāk?”

“Ko?”

“Radio.”

…žurnāls Millennium. Ziņa par to, ka rūpniecības veterāns Henriks Vangers kļūst par līdzīpašnieku un ieņem vietu Millennium valdē, izplatīta tajā pašā dienā, kad bijušais atbildīgais izdevējs Mīkaels Blumkvists sāk izciest trīs mēnešu cietumsodu par uzņēmēja Hansa Ērika Vennerstrema apmelošanu. Preses konferencē Millennium galvenā redaktore Ērika Bergere paziņoja, ka pēc cietumsoda izciešanas Mīkaels Blumkvists atkal kļūs par atbildīgo izdevēju.

“Velns un elle!” Līsbeta Salandere noteica tik klusi, ka Armanskis redzēja tikai viņas lūpu kustības. Viņa piepeši piecēlās un devās uz durvīm.

“Pagaidi! Uz kurieni?”

“Uz mājām. Šis tas jānoskaidro. Piezvani, ja tev kaut kas būs.”

Ziņa, ka Millennium ieguvis pastiprinājumu Henrika Vangera personā, izpelnījās krietni lielāku ievērību, nekā Līsbeta Salandere bija gaidījusi. Aftonbladet interneta versijā jau bija lasāms garš aģentūras TT ziņojums, kas aplūkoja Henrika Vangera karjeru un konstatēja, ka šī ir pirmā reize divdesmit gadu laikā, kad vecais rūpnieks iznācis publiskā telpā. Ziņa, ka viņš kļuvis par Millennium līdzīpašnieku, šķita tikpat neticama kā tas, ja Pēters Vallenbergs vai Ēriks Pensers piepeši kļūtu par ETC līdzīpašnieku vai Ordfront Magasin sponsoru.

Notikums bija tik svarīgs, ka Rapport ziņu programmā pusastoņos vakarā tas ieņēma trešo vietu ar triju minūšu garu sižetu. Ēriku Bergeri intervēja Millenium redakcijā. Piepeši Vennerstrema lieta atkal bija nonākusi ziņās.

“Pagājušajā gadā mēs pieļāvām nopietnu kļūdu un žurnāls tika apsūdzēts apmelošanā. To mēs, protams, nožēlojam… un ar laiku turpināsim šo stāstu.”

“Kā tu to domā - turpināsim stāstu?” jautāja reportieris.

“Mēs pamazām izstāstīsim savu versiju par notikušo, jo līdz šim vēl neesam to izdarījuši.”

“Bet jūs to varējāt izdarīt tiesā.”

“Mēs izvēlējāmies to nedarīt. Bet, protams, turpināsim pētniecisko žurnālistiku.”

“Vai tas nozīmē, ka jūs joprojām turaties pie stāsta, par kuru jūs notiesāja?”

“Šodien es to nekomentēšu.”

“Pēc sprieduma nolasīšanas tu atlaidi Mīkaelu Blumkvistu.” “Nepavisam ne. Izlasiet mūsu paziņojumu presei. Viņam bija nepieciešama atpūta. Šogad viņš atgriezīsies atbildīgā izdevēja postenī.”

Kamera parādīja redakcijas panorāmu, bet reportieris ātri nolasīja informāciju par Millennium vētraino vēsturi. Mīkaels Blumkvists nebija pieejams. Viņš tikko bija devies uz Rullokeras cietumu, kas atradās pie meža ezeriņa dažas jūdzes no Estešunda Jemtlandē.

Savukārt Līsbeta Salandere pamanīja, ka ekrāna stūrī redakcijas durvju ailā piepeši pazib Dirks Frūde. Viņa sarauca uzacis un domīgi iekoda apakšlūpā.

Pirmdien notikumu bija maz, tāpēc ziņu programmā pulksten deviņos Henrikam Vangeram tika veltītas veselas četras minūtes. Viņu intervēja vietējās televīzijas studijā Hēdestadē. Žurnālists sāka ar konstatējumu: pēc divu gadu desmitu klusēšanas rūpniecības leģenda Henriks Vangers ir atgriezies rampas gaismā. Sekoja Henrika Vangera dzīvesstāsts melnbaltos TV kadros, tajos viņš uzstājās kopā ar lāgi Erlanderu un atklāja jaunas fabrikas. Pēc tam kamera pievērsās studijas dīvānam, uz kura mierīgi atzvēlies un sakrustojis kājas sēdēja Henriks Vangers. Viņam mugurā bija dzeltens krekls ar šauru, zaļu kaklasaiti un ērta tumšbrūna žakete. Nevienam nepalika nepamanīts, ka viņš gan ir kārns un vecs putnubiedēklis, taču runā skaidrā un stingrā balsī, turklāt pilnīgi atklāti. Žurnālists uzdeva jautājumu: kas pamudinājis Vangeru kļūt par Millennium līdzīpašnieku.

“Millennium ir labs žurnāls, kam ar lielu interesi esmu sekojis vairākus gadus. Tagad pret žurnālu ir sākts uzbrukums. Tam ir vareni ienaidnieki, kas organizē reklāmdevēju boikotu ar mērķi nogremdēt žurnālu.”

Žurnālists acīm redzami nebija gatavs šādai atbildei, bet tūlīt apjauta, ka šim jau tāpat gana dīvainajam stāstam ir gluži negaidīti pavērsieni.

“Kas stāv aiz šā boikota?”

“Tā ir viena no lietām, ko Millennium pētīs. Bet ļaujiet man izmantot izdevību un paskaidrot, ka Millennium nepadosies bez cīņas.”

“Vai tāpēc esat kļuvis par žurnāla līdzīpašnieku?”

“Tas būtu ļoti bēdīgi preses brīvībai, ja atsevišķi cilvēki spētu apklusināt neērtas mediju balsis.”

Izklausījās, it kā Henriks Vangers visu mūžu būtu bijis radikāls cīnītājs par runas brīvību. Mīkaels Blumkvists piepeši sirsnīgi iesmējās, pavadīdams savu pirmo vakaru atpūtas istabā Rullokeras cietumā. Pārējie ieslodzītie nemierīgi pašķielēja uz viņu.

Vēlāk vakarā, gulēdams gultā savā kamerā, kas atgādināja šauru viesnīcas istabu ar mazu galdiņu, krēslu un plauktu pie sienas, viņš atzina, ka Henrikam un Ērikai bijusi taisnība attiecībā uz jaunās ziņas pasniegšanu. Pat nerunājis ne ar vienu, viņš zināja, ka attieksme pret Millennium ir mainījusies.

Henrika Vangera parādīšanās nebija nekas cits kā kara pieteikums Hansam Ērikam Vennerstremam. Vēsts bija kristālskaidra - turpmāk tu necīnīsies ar žurnālu, kuram ir seši darbinieki un gada budžets, kas līdzvērtīgs VVennerstroem Group darījumu pusdienu rēķinam. Tagad tu cīnīsies arī ar Vangera uzņēmumu, kas gan ir tikai ēna no bijušā diženuma, tomēr krietni nopietnāks pretinieks. Vennerstrems varēja izvēlēties: vai nu izvairīties no konflikta, vai mēģināt sagraut arī Vangera koncernu.

Henriks Vangers televīzijā bija paziņojis, ka ir gatavs cīnīties. Iespējams, viņam nebija izredžu uzvarēt Vennerstremu, taču karš draudēja izmaksāt dārgi.

Ērika bija rūpīgi izvēlējusies vārdus. Īstenībā viņa nebija pateikusi neko, taču viņas apgalvojums, ka žurnāls vēl “nav pastāstījis savu versiju”, radīja iespaidu, ka ir kaut kas, ko stāstīt. Lai gan Mīkaels bija apsūdzēts, notiesāts un šobrīd pat ieslodzīts cietumā, viņa bija izgājusi priekšā un teikusi - īsti to nepateikdama ka viņš nav vainīgs un ka pastāv vēl cita patiesība.

Tieši tāpēc, ka Ērika nebija lietojusi vārdu “nevainīgs”, Mīkaela nevainība likās aizvien vairāk acīm redzama. Tas, cik pašsaprotami viņu atkal iecēla par atbildīgo izdevēju, pasvītroja, ka žurnālam nav par ko kaunēties. Sabiedrībai īpaši nerūpēja ticamība - visiem patika sazvērestības teorijas, un izvēlē starp ļoti bagātu uzņēmēju un nekaunīgu, izskatīgu galveno redaktori nebija grūti izlemt, kam dāvāt savas simpātijas. Mediji gan negrasījās pieņemt stāstu tikpat viegli - tomēr Ērika, iespējams, bija atbruņojusi daļu kritiķu, kas vairs neuzdrošinājās pacelt balsi.

Neviens no šīsdienas notikumiem būtībā nebija mainījis situāciju, taču viņi bija ieguvuši laiku un mazliet mainījuši spēku līdzsvaru. Mīkaels iztēlojās, ka Vennerstremam bijis nepatīkams vakars. Vennerstrems nevarēja zināt, cik daudz - vai maz - viņi zina, un pirms nākamā gājiena bija spiests to izdibināt.

Ērika ar drūmu sejas izteiksmi izslēdza televizoru un videomagnetofonu, noskatījusies vispirms savu un pēc tam Henrika Vangera uzstāšanos. Viņa palūkojās pulkstenī - bez piecpadsmit trīs naktī - un apspieda vēlmi piezvanīt Mīkaelam. Viņš sēdēja aiz restēm, un kamerā, visticamāk, nebija mobilā telefona. Savā mājā Saltšēbādenā Ērika bija atgriezusies tik vēlu, ka vīrs jau gulēja. Viņa piecēlās, piegāja pie bāriņa, ielēja sev krietnu glāzi Aberlour - alkoholu viņa lietoja apmēram reizi gadā -, apsēdās pie loga un skatījās uz Saltšē un bāku pie ieejas Skurusundā.

Viņi ar Mīkaelu bija pamatīgi sastrīdējušies, palikuši divatā tovakar, kad viņa bija noslēgusi vienošanos ar Henriku Vangeru. Gadu gaitā abi allaž bija veselīgi ķīvējušies par to, kādu skatpunktu izraudzīties tekstam, kā veidot maketu, kā novērtēt avotu ticamību, un par tūkstoš citiem jautājumiem, kas rodas žurnāla redakcijā. Taču strīds Henrika Vangera viesu namiņā attiecās uz principiem, un Ērika zināja, ka zem kājām nav droša pamata.

“Nesaprotu, ko man tagad iesākt,” Mīkaels bija sacījis. “Henriks Vangers ir nolīdzis mani, lai es uzrakstu viņa biogrāfiju. Līdz šim es būtu varējis piecelties un aiziet, tiklīdz viņš spiestu mani rakstīt kaut ko nepatiesu vai censtos mainīt manu skatījumu uz notikumiem. Tagad viņš ir viens no mūsu žurnāla līdzīpašniekiem - turklāt vienīgais, kam pietiek naudas, lai glābtu žurnālu. Piepeši es sēžu uz diviem krēsliem, un tas ir pretrunā ar mūsu profesijas ētiku.”

“Vai tev ir labāka ideja?” Ērika attrauca. “Tad ir īstais brīdis to izklāstīt, pirms sagatavojam un parakstām līgumu.”

“Rikij, Vangers mūs izmanto kaut kādai privātai vendetai pret Hansu Ēriku Vennerstremu.”

“So what? Tieši mēs paši esam uzsākuši privātu vendetu pret Vennerstremu!”

Mīkaels novērsās un aizkaitināts aizsmēķēja cigareti. Strīds turpinājās labu bridi, līdz Ērika iegāja guļamistabā, izģērbās un ielīda gultā. Viņa izlikās aizmigusi, kad Mīkaels pēc divām stundām apgūlās viņai blakus.

Vakara gaitā kāds Dagens Nyheter reportieris bija uzdevis viņai šo pašu jautājumu:

“Kā Millennium tagad varēs ticami apgalvot, ka ir neatkarīgs žurnāls?”

“Ko tu ar to domā?”

Reportieris sarauca uzacis. Viņš uzskatīja, ka jautājums bijis pietiekami skaidrs, tomēr katram gadījumam to paskaidroja.

“Millennium mēdz arī rūpīgi pētīt uzņēmumus. Kā žurnāls tagad varēs ticami apgalvot, ka kritiski pēta Vangera koncernu?” Ērika palūkojās uz viņu ar apmulsušu sejas izteiksmi, it kā jautājums būtu pilnīgi negaidīts.

“Vai tu gribi teikt, ka Millennium uzticamība mazinās, ja uz skatuves parādījies pazīstams finansētājs, kam pieder ievērojami līdzekļi?”

“Jā, ir taču diezgan skaidrs, ka jūs vairs nevarēsiet objektīvi pētīt Vangera uzņēmumu.”

“Vai šis likums attiecas īpaši uz Millennium?”

“Kā, lūdzu?”

“Tu taču arī strādā laikrakstā, kas vislielākajā mērā pakļaujas ekonomiskām interesēm. Vai tas nozīmē, ka nevienai no Bonnier koncerna avīzēm nevar ticēt? Aftonbladet pieder norvēģu lieluzņēmumam, kam ir svarīga loma datu un komunikāciju sfērā - vai tas nozīmē, ka Aftonbladet pētījumiem par elektronikas industriju nevar ticēt? Metro pieder Stēnbeka koncernam. Vai tu domā, ka nevar ticēt nevienam Zviedrijas izdevumam, kam aiz muguras stāv nopietnas ekonomiskas intereses?”

“Nē, protams, ne.”

“Kāpēc tad tu liec manīt, ka Millennium uzticamība mazināsies, ja arī mums ir finansētājs?”

Žurnālists pacēla roku.

“Labi, es atsaucu jautājumu.”

“Nē. Nevajag. Es gribu, lai tu uzraksti to, ko es teicu. Un vari piebilst - ja Dagens Nyheter sola modrāk pētīt Vangera uzņēmumu, mēs vairāk koncentrēsimies uz Bonniers.”

Tomēr tā bija ētiska dilemma.

Mīkaels strādāja Henrikam Vangeram, kurš teorētiski spēja nogremdēt Millennium ar vienu spalvas vilcienu. Kas notiktu, ja Mīkaels un Henriks Vangers par kaut ko sastrīdētos?

Un pats galvenais - cik vērta bija pašas Ērikas uzticamība un kurā brīdī neatkarīgs redaktors pārvērtās korumpētā? Ērikai nepatika ne jautājumi, ne atbildes.

Līsbeta Salandere aizvēra interneta pārlūkprogrammu un izslēdza PowerBook. Viņa bija bez darba un izsalkusi. Pirmais viņu īpaši neuztrauca, jo viņa bija atguvusi brīvu pieeju savam bankas kontam un advokāts Bjūrmans jau bija pārvērties par sīkām pagātnes nepatikšanām. Ar izsalkumu viņa tika galā, iziedama virtuvē un ieslēgdama kafijas automātu. Līsbeta pagatavoja trīs lielas sviestmaizes ar sieru, kaviāru un vārītu olu, jo nebija ēdusi daudzas stundas. Nakts maltīti viņa notiesāja uz dīvāna dzīvojamā istabā, apstrādādama iegūto informāciju.

Dirks Frūde no Hēdestades bija viņu nolīdzis veikt izpēti par Mīkaelu Blumkvistu, kam piespriests cietumsods par finansista Hansa Ērika Vennerstrema nomelnošanu. Bet pēc dažiem mēnešiem Henriks Vangers, arī no Hēdestades, iekļūst Millennium vadībā un apgalvo, ka esot uzsākta sazvērestība, lai nogremdētu žurnālu. Viss notiek tajā pašā dienā, kad Mīkaels Blumkvists dodas izciest cietumsodu. Bet pats fascinējošākais ir divus gadus vecs raksts par Hansu Ēriku Vennerstremu - Ar tukšām rokām-, to viņa atradusi finanšu žurnāla Monopol interneta versijā. Rakstā teikts, ka Vennerstrems savu finansiālo uzvaras gājienu sācis tieši Vangera uzņēmumā sešdesmito gadu beigās.

Nevajadzēja būt ģēnijam, lai izdarītu secinājumu, ka šie notikumi ir kaut kādā veidā saistīti. Kaut kur bija aprakts kāds suns, un Līsbetai Salanderei patika meklēt apraktus suņus. Turklāt patlaban viņai nebija nekā cita ko darīt.

3. DALA APVIENOŠANĀS

No 16. maija līdz 14. jūlijam

13 procenti sieviešu Zviedrijā ir piedzīvojušas smagu seksuālu vardarbibu ārpus pastāvīgām seksuālām attiecībām

15.  nodala

Piektdiena, 16. maijs - sestdiena, 31. maijs

MIkaelu Blumkvistu atbrīvoja no Rullokeras cietuma piektdien, 16. maijā, divus mēnešus pēc soda izciešanas sākuma. Pirmajā ieslodzījuma dienā Mīkaels, nelolodams lielas cerības, bija iesniedzis lūgumu saīsināt soda izciešanas termiņu. Viņš nekad tā arī neizprata atbrīvošanas formālos iemeslus, taču viņam bija aizdomas, ka tie varētu būt saistīti ar faktu, ka viņš nebija izmantojis nevienu no atvaļinājumiem un cietumā šobrīd sēdēja četrdesmit divi cilvēki, kaut gan tur bija paredzēta tikai trīsdesmit viena vieta. Lai nu kā, cietuma direktors - četrdesmitgadīgs poļu emigrants, vārdā Pēters Sarovskis, ar kuru Mīkaels labi sapratās, - uzrakstīja ieteikumu samazināt soda izciešanas laiku.

Rullokerā laiks aizritēja mierīgi un patīkami. Kā izteicās Sarovskis, šis cietums bija paredzēts huligāniem un dzērājšoferiem, nevis īstiem noziedzniekiem. Dienas kārtība atgādināja uzturēšanos jaunatnes hostelī. Mīkaela četrdesmit viens biedrs, lielākoties otrās paaudzes imigranti, uzskatīja viņu par balto zvirbuli savā barā - un tāds viņš arī bija. Mīkaels bija vienīgais ieslodzītais, par kuru ziņoja televīzijā, un tas cietumā nodrošināja viņam zināmu statusu, tomēr neviens no ieslodzītajiem neuzskatīja Mīkaelu par nopietnu noziedznieku.

Ari cietuma direktors ne. Jau pirmajā dienā Mīkaelu uzaicināja uz sarunu, kurā viņam piedāvāja terapiju, apmācību pieaugušo izglītības centrā un citas studiju iespējas, kā ari karjeras konsultācijas. Mīkaels atbildēja, ka nejūt necik lielu vajadzību pēc sociālas adaptācijas, viņa studiju plāni ir īstenojušies jau pirms vairākiem gadu desmitiem un viņam ir darbs. Toties viņš lūdza atļauju paturēt kamerā savu iBook, lai varētu turpināt darbu pie grāmatas, ko tobrīd rakstīja. Viņa lūgumu apmierināja bez kādas aizķeršanās, un Sarovskis viņa kamerā pat uzstādīja aizslēdzamu skapīti, lai Mīkaels varētu atstāt datoru bez uzraudzības un tas netiktu nozagts vai sabojāts. Ne jau tāpēc, ka pārējie ieslodzītie patiesi varētu ko tādu nodarīt, - drīzāk viņi ņēma Mīkaelu savā paspārnē.

/

Tā Mīkaels aizvadīja divus diezgan patīkamus mēnešus, aptuveni sešas stundas dienā strādādams pie Vangeru dzimtas hronikas. Darbu katru dienu pārtrauca tikai pāris stundu uzkopšana vai atpūta. Mīkaelam un diviem citiem ieslodzītajiem, no kuriem viens bija dzimis Ševdē, bet otra saknes meklējamas Čīlē, bija uzdots katru dienu uzkopt cietuma sporta zāli. Atpūta parasti bija televīzijas skatīšanās, kāršu spēle vai trenažieri. Mīkaels atklāja, ka viņš tīri labi spēlē pokeru, tomēr aizvien zaudēja kādas piecdesmit ēras dienā. Cietuma noteikumi atļāva spēli uz naudu, ja kopējā summa bankā nepārsniedza piecas kronas.

Ziņu par pirmstermiņa atbrīvošanu Mīkaels saņēma tās priekšvakarā, kad Sarovskis uzaicināja viņu uz savu kabinetu un piedāvāja viņam glāzīti degvīna. Pēc tam Mīkaels pavadīja vakaru, sakravājot drēbes un piezīmju bloknotus.

Pēc atbrīvošanas Mīkaels devās taisnā ceļā atpakaļ uz savu namiņu Hēdebi salā. Uzkāpis uz lieveņa, viņš izdzirda ņaudēšanu, un viņam piebiedrojās rūsganais kaķis, kas sveicināja viņu, glauzdamies pie kājām.

“Labi, nāc iekšā,” Mīkaels sacīja. “Bet es nepaguvu nopirkt pienu.”

Mīkaels izkravāja savu bagāžu. Viņš jutās gluži kā pēc atvaļinājuma un aptvēra, ka patiesībā viņam pietrūkst gan Sarovska, gan pārējo cietumnieku sabiedrības. Lai cik neprātīgi tas liktos, Rullokerā viņam bija paticis. Turklāt atbrīvošana bija nākusi tik pēkšņi, ka viņš nepaspēja nevienu brīdināt.

Bija nedaudz pāri sešiem vakarā. Mīkaels steidzīgi aizsoļoja uz veikalu un pirms slēgšanas iegādājās pārtiku. Atgriezies mājās, ieslēdza mobilo telefonu un piezvanīja Ērikai, taču viņas telefons paziņoja, ka Ērika šobrīd nav sasniedzama. Mīkaels atstāja ziņu, ka rīt derētu sazvanīties.

Pēc tam viņš aizgāja pie sava darba devēja. Henriks Vangers sēdēja augšstāvā un izbrīnā iepleta acis, ieraudzījis Mīkaelu. “Vai esi izbēdzis?” Tie bija vecā vīra pirmie vārdi.

“Likumīgi atbrīvots pirms termiņa.”

“Tas nu gan ir pārsteigums!”

“Man ari. Uzzināju vakar vakarā.”

Abi kādu brīdi skatījās viens uz otru. Tad vecais pārsteidza Mīkaelu, cieši apskaudams viņu.

“Nupat grasos ēst vakariņas. Piebiedrojies!”

Anna pasniedza gaļas pankūkas ar brūklenēm. Viņi palika sēžam ēdamistabā un runājās gandrīz divas stundas. Mīkaels atskaitījās, cik tālu ticis ar ģimenes hroniku un kur vēl kas papildināms un noskaidrojams. Viņi nerunāja par Harrietu Vangeri, toties sīki apsprieda Millennium.

“Mums ir bijušas trīs valdes sēdes. Bergeres jaunkundze un jūsu partneris Kristers Malms bija tik laipni un pārcēla divas sēdes uz šejieni, bet Dirks pārstāvēja mani vienā sēdē Stokholmā. Žēl, ka neesmu pāris gadu jaunāks, jo mani nogurdina tik tāli braucieni. Centīšos aizbraukt uz Stokholmu vasarā.”

“Es domāju, ka sēdes var notikt arī šeit,” Mīkaels atteica. “Un kāda ir sajūta būt par žurnāla līdzīpašnieku?”

Henriks Vangers greizi pasmaidīja.

“Patiesībā tas ir jautrākais, ko esmu darījis daudzu gadu laikā. Es pārskatīju finanses, un tās izskatās diezgan labi. Man nevajadzēs ieguldīt tik daudz naudas, kā biju domājis, - plaisa starp ienākumiem un izdevumiem mazinās.”

“Es kaut kad šonedēļ runāju ar Ēriku. Saprotu, ka reklāmdevēju skaits ir pieaudzis.”

Henriks Vangers pamāja ar galvu. “Viss vēršas uz labu, bet tas prasīs laiku. Sākumā reklāmas lappuses pirka Vangera koncerna uzņēmumi, lai atbalstītu žurnālu. Bet tagad ir atgriezušies arī divi vecie reklāmdevēji - mobilie telefoni un ceļojumu birojs.” Viņš plati pasmaidīja. “Vennerstrema senajiem ienaidniekiem ir arī personiskāks stimuls. Un, tici man, tādu ienaidnieku ir daudz.” “Vai esi dzirdējis ko par Vennerstremu?”

“Nē, ne gluži. Bet mēs noplūdinājām informāciju, ka Vennerstrems organizē Millennium boikotu. Tas liek viņam izskatīties maziski. Kāds Dagens Nyheter žurnālists esot viņam par to apjautājies un saņēmis strupu atbildi.”

“Tev tas viss patīk.”

““Patīk” nav īstais vārds. Man būtu vajadzējis tam pievērsties pirms vairākiem gadiem.”

“Kas īsti notika starp tevi un Vennerstremu?”

“Nemaz nemēģini! To tu uzzināsi ap Jauno gadu.”

Gaisā vēdīja patīkama pavasara nojausma. Kad Mīkaels ap deviņiem atstāja Henrika māju, bija sācis satumst. Viņš brīdi šaubījās. Tad aizgāja un pieklauvēja pie Sesīlijas Vangeres durvīm.

Mīkaels īsti nezināja, ko gaidījis. Sesīlija Vangere iepleta acis un izskatījās apmulsusi, tomēr ielaida viņu priekšnamā. Tur abi palika stāvam, piepeši juzdamies nedroši. Arī Sesīlija pavaicāja, vai viņš izbēdzis, un Mīkaels paskaidroja, kas par lietu.

“Es gribēju tikai apsveicināties. Vai esmu nelaikā?”

Sesīlija izvairījās no viņa skatiena. Mīkaels tūlīt pamanīja, ka Sesīlija diez kā nepriecājas viņu ieraudzīt.

“Nē… nē, nāc iekšā! Vai dzersi kafiju?”

“Labprāt.”

Viņš sekoja Sesīlijai virtuvē. Viņa stāvēja, uzgriezusi Mīkaelam muguru, un lēja kafijas automātā ūdeni. Mīkaels piegāja Sesīlijai klāt un uzlika roku viņai uz pleca. Viņa sastinga.

“Sesīlij, neizskatās, ka tu vēlētos piedāvāt man kafiju.”

“Es tevi gaidīju tikai pēc mēneša,” viņa sacīja. “Tu mani pārsteidzi.”

Mīkaels sajuta Sesīlijas nepatiku un pagrieza viņu pret sevi, lai varētu ieskatīties sejā. Abi mirkli stāvēja klusēdami. Viņa joprojām izvairījās lūkoties Mīkaelam acīs.

“Sesīlij! Štrunts par to kafiju! Kas notiek?”

Viņa papurināja galvu un dziļi ievilka elpu.

“Mīkael, lūdzu, ej prom! Nejautā neko. Tikai ej!”

Vispirms Mīkaels devās uz savu namiņu, taču palika neizlēmīgi stāvam pie vārtiņiem. Viņš negāja iekšā, bet nokāpa līdz ūdenim pie tilta un apsēdās uz akmens. Aizsmēķēja cigareti, cenzdamies sakārtot domas un prātodams, kas varētu būt tik krasi mainījis Sesīlijas Vangeres attieksmi.

Piepeši viņš izdzirda motora rūkoņu un ieraudzīja zem tilta paslīdam lielu, baltu kuteri. Kad tas brauca garām, Mīkaels redzēja, ka pie stūres stāv Martins Vangers, sasprindzinājis skatienu, lai izvairītos no zemūdens klintīm. Tā bija divpadsmit metrus gara motorjahta - iespaidīgs braucamrīks. Mīkaels piecēlās un soļoja pa krastmalu. Viņš pamanīja, ka pie dažām piestātnēm jau stāv vairākas motorjahtas - motorlaivu un jahtu krustojums. Tur bija arī parastas motorlaivas, un pie vienas piestātnes vilnīšos šūpojās IF. Pārējās jahtas bija lielākas un dārgākas. Mīkaels pamanīja vienu Hallberg-Rassy. Vasara bija klāt. Tā viņš varēja noskaidrot ari Hēdebi ūdenspasaules šķirisko iedalījumu - Martinam Vangeram neapšaubāmi piederēja lielākā un dārgākā laiva salā.

Mīkaels apstājās pie Sesīlijas Vangeres mājas un slepus palūkojās uz apgaismotajiem logiem augšstāvā. Tad devās mājās un uzlika vārīties kafiju. Gaidīdams, kad tā būs gatava, viņš ieskatījās savā darbistabā.

Pirms došanās uz cietumu Mīkaels bija aiznesis atpakaļ lielāko daļu Henrika Vangera dokumentu par Harrietas pazušanu. Gudrāk šķita neatstāt visus dokumentus mājā uz ilgāku laiku. Tagad plaukti tukši blenza. No izmeklēšanas materiāliem te bija palikušas tikai piecas paša Henrika piezīmju grāmatas, ko Mīkaels bija ņēmis līdzi uz Rullokeru un šobrīd jau zināja no galvas. Un vēl arī fotoalbums, ko viņš aizmirsis augšējā plauktā.

Mīkaels nocēla albumu un aiznesa to uz virtuves galdu. Ielēja sev kafiju, apsēdās un sāka šķirstīt albumu.

Tur bija fotogrāfijas, kas uzņemtas Harrietas pazušanas dienā. Sākumā pati pēdējā Harrietas fotogrāfija no Bērnu dienas gājiena Hēdestadē. Pēc tam kādas simt astoņdesmit ļoti skaidras fotogrāfijas no cisternas avārijas uz tilta. Mīkaels jau vairākas reizes bija ar palielināmo stiklu izpētījis visu albumu, attēlu pēc attēla. Tagad izklaidīgi pārskatīja to vēlreiz; viņš zināja, ka neatradīs neko, kas palīdzētu. Sajutis, ka Harrietas Vangeres mīkla ir viņam pamatīgi apnikusi, viņš ar blīkšķi aizcirta albumu.

Nemiera dzīts, viņš piegāja pie virtuves loga un lūkojās tumsā.

Tad atkal pievērsa skatienu albumam. Mīkaels īsti nespēja izskaidrot šo sajūtu, bet piepeši pazibēja kāda netverama doma, it kā viņš būtu reaģējis uz kaut ko tikko ieraudzītu. Šķita, ka ausī piesardzīgi iepūtusi dvašu kāda neredzama būtne, un matiņi uz skausta mazliet saslējās.

Mīkaels apsēdās un atkal atšķīra albumu. Pārskatīja lapu pēc lapas, nopētīja katru avārijas fotogrāfiju. Aplūkoja ar mazutu notriepušos Henrika Vangera jaunāko izlaidumu un jauno Haraldu Vangeru - vīru, ko līdz šim vēl nebija saticis. Fotogrāfijā bija redzamas salauztās tilta margas, ēkas, logi un automašīnas. Skatītāju barā viņš bez grūtībām pazina divdesmitgadīgo Sesīliju Vangeri. Viņai mugurā bija gaiša kleita un tumša žakete, un viņa bija redzama kādās divdesmit fotogrāfijās.

Piepeši Mīkaelam kļuva karsti. Gadu gaitā viņš bija iemācījies uzticēties savai intuīcijai. Viņš bija reaģējis uz kaut ko albuma fotogrāfijās, taču īsti nezināja, uz ko.

Vienpadsmitos Viņš joprojām sēdēja pie virtuves galda un blenza uz fotogrāfijām, kad izdzirda atveramies ārdurvis.

“Vai drīkstu ienākt?” jautāja Sesīlija Vangere. Negaidīdama atbildi, viņa apsēdās iepretim Mīkaelam pie virtuves galda. Dīvainā kārtā Mīkaelam uzvēdīja dejā vu sajūta. Sesīlija bija ģērbusies plānā, gaišā kleitā un pelēkzilā žaketē - gandrīz tieši tāpat kā 1966. gada fotogrāfijās.

“Tu esi mana problēma,” viņa sacīja.

Mīkaels sarauca uzacis.

“Piedod, bet tu mani pārsteidzi negaidīti, šovakar pieklauvēdams pie durvīm. Tagad jūtos tik nelaimīga, ka nespēju aizmigt.”

“Kāpēc tu esi nelaimīga?”

“Tu nesaproti?”

Mīkaels papurināja galvu.

“Vai tu nesmiesies, ja pastāstīšu?”

“Apsolu nesmieties.”

“Kad es tevi ziemā pavedināju, tā bija neprātīga, impulsīva rīcība. Man gribējās papriecāties. Neko citu. Pirmajā vakarā biju vienkārši pielakusies un nedomāju uzsākt ar tevi neko ilgstošu. Pēc tam viss mainījās. Es gribu, lai tu zini, ka šīs nedēļas, kad tu biji mans occasional lover, ir bijušas jaukākās visā manā mūžā.”

“Man arī tas šķita ļoti jauki.”

“Mīkael, es visu laiku esmu melojusi tev un pati sev. Es nekad neesmu bijusi īpaši seksuāli atraisīta. Visā mūžā man ir bijuši pieci vīrieši. Pirmais - divdesmit viena gada vecumā. Tad mans vīrs, kuru satiku divdesmit piecu gadu vecumā un kurš izrādījās īsts lops. Un pēc tam pāris reižu ar trim puišiem, ko satiku ar vairāku gadu starplaiku. Bet tu manī kaut ko atvēri. Man nebija gana. Laikam vaina tā, ka ar tevi viss notika bez kādām prasībām.”

“Sesīlij, tev nevajag…”

“Kuš - nepārtrauc mani! Tad es nespēšu to pateikt.”

Mīkaels apklusa.

/

“Dienā, kad tu devies uz cietumu, es jutos tik nelaimīga. Piepeši tu biji prom, it kā nekad nebūtu te bijis. Viesu namiņš bija tumšs. Mana gulta bija auksta un tukša. Pēkšņi es atkal biju tikai piecdesmit sešus gadus veca tante.”

Sesīlija brīdi sēdēja klusēdama un lūkojās Mīkaelam acīs. “Šoziem es tevī iemīlējos. Nebiju to gaidījusi, bet tā notika. Un piepeši aptvēru, ka tu te esi tikai garāmejot un kādu dienu pazudīsi uz visiem laikiem, bet es palikšu visu mūžu. Tas bija tik briesmīgi sāpīgi, ka es nolēmu vairs nelaist tevi iekšā, kad iznāksi no cietuma.”

“Man žēl.”

“Tā nav tava vaina.”

Viņi brīdi klusēja.

“Kad tu šovakar aizgāji, es sēdēju un pinkšķēju. Es vēlētos, kaut man būtu iespēja nodzīvot mūžu vēlreiz. Pēc tam es kaut ko izlēmu.”

“Ko tad?”

Sesīlija nodūra acis.

“Ka man jābūt pilnīgi trakai, ja es pārstāšu tikties ar tevi tikai tāpēc, ka tu kādu dienu no šejienes aizbrauksi. Mīkael, vai varam sākt no jauna? Vai vari aizmirst, kas šovakar notika?”

“Tas ir aizmirsts,” Mīkaels sacīja. “Bet paldies, ka pastāstīji.” Sesīlija joprojām lūkojās uz galdu.

“Ja tu mani gribi, tad es ļoti labprāt.”

Viņa palūkojās uz Mīkaelu. Tad piecēlās un devās uz guļamistabas durvīm. Iedama nometa žaketi uz grīdas un pārvilka kleitu pār galvu.

Mīkaels un Sesīlija abi reizē pamodās, kad atvērās ārdurvis un kāds ienāca caur virtuvi. Viņi dzirdēja būkšķi, kad uz grīdas pie krāsns kāds nolika somu. Tad guļamistabas durvīs pēkšņi nostājās Ērika ar smaidu, kas pārvērtās izbīlī.

“Vai, mīļā pasaulīt!” Viņa pakāpās soli atpakaļ.

“Sveika, Ērika!” Mīkaels sacīja.

“Sveiki! Piedodiet! Tūkstoškārt atvainojos, ka tā iebrāzos. Man vajadzēja pieklauvēt.”

“Mums vajadzēja aizslēgt ārdurvis. Ērika - tā ir Sesīlija Vangere. Sesīlij - Ērika Bergere ir Millennium galvenā redaktore.” “Labdien!” sacīja Sesīlija.

“Labdien!” Ērika atteica. Izskatījās, ka viņa nespēj izlemt, vai pieiet klāt un pieklājīgi paspiest roku vai arī vienkārši doties projām. “Ē, es… es varētu iziet pastaigā…”

“Kā būtu, ja tu labāk uzliktu kafijkannu?” Mīkaels paraudzījās modinātājpulkstenī, kas stāvēja uz naktsgaldiņa. Mazliet pāri pusdienlaikam.

Ērika pamāja ar galvu un aizvēra guļamistabas durvis. Mīkaels un Sesīlija saskatījās. Sesīlija izskatījās apmulsusi. Viņi bija mīlējušies un pļāpājuši līdz četriem rītā. Sesīlija paziņoja, ka nolēmusi palikt pa nakti un turpmāk nospļauties par to, vai kāds zina, ka viņa kniebjas ar Mīkaelu. Viņa gulēja, uzgriezusi Mīkaelam muguru, ar viņa plaukstu uz krūts.

“Klau, viss kārtībā,” Mīkaels sacīja. “Ērika ir precējusies, un viņa nav mana draudzene. Mēs reizēm tiekamies, bet viņa nesatraucas par to, ka tev un man ir kas kopīgs. Toties šobrīd viņa noteikti jūtas ļoti nokaunējusies.”

Kad abi pēc brīža izgāja virtuvē, Ērika bija uzklājusi galdu, uz tā bija kafija, sula, apelsīnu džems, siers un grauzdēta maize. Smaržoja labi. Sesīlija tūlīt piegāja viņai klāt un sniedza roku. “Istabā sanāca neliela steiga. Sveika!”

“Mīļā Sesīlij, piedodiet man, ka ielauzos kā zilonis!” sacīja dziļi nelaimīgā Ērika.

“Dieva dēļ, aizmirstiet to. Tagad dzersim kafiju.”

“Sveika!” Mīkaels sacīja un apskāva Ēriku, pirms apsēdās pie galda. “Kā tu šeit nokļuvi?”

“Nu tak jau atbraucu no rīta. Ap diviem naktī saņēmu tavu ziņu un centos piezvanīt.”

“Biju izslēdzis mobilo,” Mīkaels atteica un uzsmaidīja Sesīlijai Vangerei.

Pēc brokastīm Ērika atvainojās un atstāja Mīkaelu un Sesīliju divatā, aizbildinājusies ar to, ka jāapsveicinās ar Henriku Vangeru. Sesīlija novāca galdu, uzgriezusi Mīkaelam muguru. Viņš piegāja klāt un apskāva Sesīliju.

“Kas tagad notiks?” Sesīlija jautāja.

“Nekas. Ērika vienkārši ir mans labākais draugs. Mēs palaikam tiekamies jau divdesmit gadu un, cerams, tiksimies vēl divdesmit. Bet mēs nekad neesam bijuši pāris un nekad neliekam šķēršļus otra romāniem.”

“Vai tad mums ir romāns?”

“Es nezinu, kas mums ir, bet acīmredzot mums ir labi kopā.”

“Kur viņa šonakt gulēs?”

“Mēs kaut kur atradīsim viņai istabu. Viesu istabu pie Henrika. Viņa negulēs manā gultā.”

Sesīlija brīdi domāja.

“Es nezinu, vai tikšu ar to galā. Varbūt jūs abi to varat, bet es nezinu… es pati nekad…” Viņa nogrozīja galvu. “Tagad došos mājās. Man kādu brīdi jāpadomā.”

“Sesīlij, tu man reiz to jautāji, un es tev pastāstīju par savām attiecībām ar Ēriku. Viņas eksistence tev nevar būt pārsteigums.”

“Tas tiesa. Bet, kamēr viņa bija pietiekami tālu Stokholmā, es varēju nelikties par viņu zinis.”

Sesīlija uzvilka žaketi.

“Situācija ir nāvīgi smieklīga!” Viņa pasmaidīja. “Atnāc šovakar vakariņās. Ņem Ēriku līdzi. Šķiet, ka viņa man patiks.”

Ērika jau bija nokārtojusi naktsmāju jautājumu. Abas reizes, ieradusies Hēdebi satikt Henriku Vangeru, viņa bija pārnakšņojusi vienā no Henrika viesu istabām un tagad bez aplinkiem lūdza

atļauju izmantot to arī šoreiz. Henriks tik tikko spēja apslēpt pārsteigumu un paziņoja, ka viņa esot laipni gaidīta katrā laikā.

Kad formalitātes bija nokārtotas, Mīkaels un Ērika devās pastaigā pār tiltu un brīdi pirms slēgšanas apsēdās Susannes kafejnīcas terasē.

“Esmu ļoti neapmierināta,” Ērika sacīja. “Es atbraucu apsveikt tevi ar atgriešanos brīvībā, bet atrodu tevi gultā ar ciema femme fatale."

“Piedod.”

“Cik ilgi tu un miss Big Tits…” Ērika uzsita knipi.

“Aptuveni kopš tā laika, kad Henriks kļuva par līdzīpašnieku.” “Ahā!”

“Kas - ahā?”

“Tikai ziņkāre.”

“Sesīlija ir lieliska sieviete. Man viņa patīk.”

“Es nekritizēju. Esmu tikai neapmierināta. Kārums rokas stie- piena attālumā, bet man jāievēro diēta. Kā gāja cietumā?” “Gluži kā patīkamā atvaļinājumā. Kā iet žurnālam?”

“Labāk. Mēs joprojām buksējam ceļmalā, bet pirmo reizi gada laikā reklāmu apjoms pieaug. Mēs vēl aizvien krietni atpaliekam no tā līmeņa, kāds mums bija pirms gada, tomēr katrā ziņā virzāmies uz augšu. Tas ir Henrika nopelns. Bet dīvaini ir tas, ka pieaudzis abonentu skaits.”

“Tas regulāri mēdz augt un kristies.”

“Daži simti šurp vai turp. Bet pēdējo triju mēnešu laikā abonentu skaits ir pieaudzis par trim tūkstošiem. Pieaugums ir bijis diezgan stabils: ap divsimt piecdesmit jaunu abonentu nedēļā. Sākumā es domāju, ka tā ir tikai sagadīšanās, taču skaits turpina pieaugt. Tas mums ir visu laiku lielākais privāto abonentu pieaugums. Viņi nozīmē vairāk nekā ienākumi no reklāmas. Tāpat arī izskatās, ka vecie abonenti atjauno savus pasūtījumus.” “Kāpēc?” Mīkaels izbrīnījies jautāja.

“Es nezinu. Neviens no mums to nesaprot. Mums nav bijis nekādas reklāmas kampaņas. Kristers veselu nedēļu izlases veidā

pārbaudīja pasūtījumus. Pirmkārt, tie ir pilnīgi jauni abonenti. Otrkārt, septiņdesmit procentu ir sievietes. Parasti septiņdesmit procentu ir vīrieši. Treškārt, caurmērā abonenti ir cilvēki ar vidējiem ienākumiem, viņi dzīvo priekšpilsētās un strādā kvalificētu darbu: skolotāji, zemāka līmeņa vadītāji, ierēdņi.”

“Vidusšķiras sacelšanās pret lielkapitālu?”

“Es nezinu. Bet, ja tā turpināsies, abonentu loks pamatīgi mainīsies. Pirms divām nedēļām mums bija redakcijas sanāksme, kurā mēs nolēmām daļēji ieviest žurnālā jaunus materiālus; es gribu vairāk rakstu par arodbiedrību jautājumiem saistībā ar arodbiedrību savienību un tamlīdzīgus tekstus, tāpat pētnieciskās reportāžas, piemēram, par sieviešu jautājumiem.”

“Mums derētu uzmanīties, ka neizmaināmies pārāk stipri,” Mīkaels sacīja. “Ja jau esam ieguvuši jaunus abonentus, tad viņiem droši vien patīk tagadējais žurnāls.”

Sesīlija Vangere bija ielūgusi vakariņās arī Henriku Vangeru, iespējams, lai mazinātu risku skart nepatīkamus sarunu tematus. Viņa bija pagatavojusi medījuma ragū un pasniedza sarkanvīnu. Ērika un Henriks lielu daļu sarunas veltīja diskusijai par Millennium attīstību un jaunajiem abonentiem, bet pamazām saruna aizslīdēja pie citām lietām. Piepeši Ērika pagriezās pret Mikaelu un pajautāja, kā viņam sokas ar darbu.

“Es plānoju, ka dzimtas hronikas manuskripts būs gatavs pēc pāris mēnešiem, lai Henriks varētu to izlasīt.”

“Hronika Adamsu ģimenes garā.” Sesīlija pasmaidīja.

“Tai ir daži vēsturiski aspekti,” Mīkaels atzina.

Sesīlija pašķielēja uz Henriku Vangeru.

“Mīkael, patiesībā Henriku neinteresē dzimtas hronika. Viņš grib, lai tu atmini Harrietas pazušanas mīklu.”

Mīkaels neteica neko. Kopš uzsācis attiecības ar Sesīliju, viņš bija diezgan atklāti stāstījis viņai par Harrietu. Sesīlija jau bija izdibinājusi, ka tas ir viņa īstais uzdevums, lai gan formāli viņš to nekad nebija atzinis. Toties nebija izpaudis Henrikam, ka apspriedis šo jautājumu ar Sesīliju. Henrika kuplās uzacis mazliet saraucās. Ērika klusēja.

“Mīļo Henrik,” Sesīlija sacīja. “Es neesmu muļķe. Es nezinu, tieši kādu līgumu tu esi noslēdzis ar Mīkaelu, bet viņa uzturēšanās Hēdebi ir saistīta ar Harrietu. Vai ne?”

Henriks pamāja ar galvu un palūkojās uz Mīkaelu.

“Es tak teicu, ka viņa ir gudra!” Tad viņš vērsās pie Ērikas. “Pieņemu, ka Mīkaels ir tev paskaidrojis, ar ko viņš nodarbojas Hēdebi.”

Viņa pamāja ar galvu.

“Un es pieņemu, ka tu to uzskati par bezjēdzīgu nodarbi. Nē, tev nav jāatbild. Tā ir neprātīga un bezjēdzīga nodarbe. Bet man jāuzzina!”

“Man nav viedokļa šajā sakarā,” Ērika diplomātiski sacīja.

“Kā nu nav!” Henriks pagriezās pret Mīkaelu. “Drīz būs pagājis pusgads. Pastāsti! Vai tu vispār esi atradis kaut ko vēl neizpētītu?”

Mīkaels vairījās sastapt Henrika skatienu. Viņš tūlīt atcerējās dīvaino sajūtu, kāda bija viņu pārņēmusi, iepriekšējā vakarā skatoties fotoalbumu. Šī sajūta nepameta viņu visu dienu, bet neiznāca laika atšķirt albumu vēlreiz. Mīkaels nebija drošs, vai nefantazē, bet zināja, ka ir kaut ko ievērojis. Viņš teju teju bija nonācis pie izšķirīgas domas. Pēdīgi viņš palūkojās uz Henriku un papurināja galvu.

“Neesmu atradis itin neko.”

Piepeši vecais vīrs nopētīja viņu ar modru izteiksmi sejā. Atturējās komentēt Mīkaela atbildi un visbeidzot pamāja ar galvu.

“Nezinu, kā jaunatnei, bet man laiks doties pie miera. Paldies par vakariņām, Sesīlij! Arlabunakti, Ērika! Ienāc pie manis rīt pirms aizbraukšanas.”

Kad Henriks Vangers bija aizvēris ārdurvis, istabā iestājās klusums. To pārtrauca Sesīlija.

“Mīkael, ko tas nozīmē?”

“Tas nozīmē, ka Henriks Vangers uztver emocijas gluži kā seis- mogrāfs. Vakar, kad tu atnāci pie manis, es sēdēju un skatījos fotoalbumu.”

“Nu un?”

“Es kaut ko ieraudzīju. Nezinu, ko, un nespēju uz to norādīt. Man gandrīz radās kāda ideja, bet es to neuzķēru.”

“Par ko tu domāji?”

“Es gluži vienkārši nezinu. Bet tad atnāci tu, un man… hmm… radās patīkamākas lietas, par ko domāt.”

Sesīlija nosarka. Viņa izvairījās no Ērikas skatiena un izgāja virtuvē uzlikt ūdeni kafijai.

Bija silta un saulaina maija diena. Viss bija sazaļojis, un Mīkaels pieķēra sevi dungojam Nāk ziedoņlaiks.

Ērika pavadīja nakti Henrika viesu istabā. Pēc vakariņām Mīkaels bija pajautājis Sesīlijai, vai viņa vēlas kompāniju, bet Sesīlija atbildēja, ka jāgatavojas skolotāju sanāksmei, viņa esot nogurusi un vēloties izgulēties. Ērika noskūpstīja Mīkaelu uz vaiga un atstāja Hēdebi salu agri pirmdienas rītā.

Kad Mīkaels marta vidū bija devies uz cietumu, salu vēl bija klājis biezs sniegs. Tagad bērzi zaļoja un zāles paklājs ap viņa namiņu bija lekns un spirgts. Viņam pirmo reizi radās izdevība apskatīt visu salu. Ap astoņiem Mīkaels aizgāja pie Annas un palūdza aizdot termosu. Mazliet parunājās ar Henriku, kas bija tikko piecēlies, un dabūja no viņa salas karti. Mīkaels vēlējās tuvāk apskatīt Gotfrida namiņu, kas vairākas reizes bija netieši pieminēts izmeklēšanas dokumentos, jo Harrieta tur bija pavadījusi daudz laika. Henriks paskaidroja, ka namiņš pieder Martinam Vangeram, bet parasti visu gadu stāv tukšs. To tikai retumis izmanto kāds radinieks.

Mīkaels paspēja noķert Martinu Vangeru ceļā uz darbu Hēdestadē. Viņš paskaidroja sava nāciena iemeslu un palūdza atslēgu. Martins viņu nopētīja ar uzjautrinātu smaidu.

“Pieņemu, ka dzimtas hronika ir nonākusi līdz nodaļai par Harrietu.”

“Es tikai gribu paskatīties…”

Martins Vangers lūdza uzgaidīt un tūlīt atgriezās ar atslēgu.

“Tad tev nav iebildumu?”

“Manis pēc vari tur kaut vai ievākties, ja gribi. Namiņš gan atrodas otrā salas galā, taču patiesībā ir jaukāks par to māju, kurā tu tagad dzīvo.”

Mīkaels uzvārīja kafiju un pagatavoja pāris sviestmaižu. Pirms došanās ceļā pielēja ūdens pudeli un sakravāja pārtikas krājumus mugursomā, ko uzmeta plecā. Viņš soļoja pa šauru, pusaizau- gušu ceļu, kas veda gar līci salas ziemeļu pusē. Gotfrida namiņš atradās zemesragā aptuveni divus kilometrus tālāk, un Mīkaelam vajadzēja tikai pusstundu, lai mērenā solī pieveiktu šo attālumu.

Martinam Vangeram bija taisnība. Kad Mīkaels izgāja šaurā ceļa līkumā, viņa acīm pavērās koku apēnota vieta pie ūdens, ar lielisku skatu gan uz Hēdes upes ieteku un jahtu ostu pa kreisi, gan uz rūpniecības ostu pa labi.

Mīkaels brīnījās, kāpēc neviens nedzīvo Gotfrida namiņā. Tā bija laucinieciska tumši beicētu guļbaļķu mājiņa ar dakstiņu jumtu un zaļām aplodām, bet pie ārdurvīm - maza, saulaina veranda. Tomēr bija skaidri redzams, ka namiņš un tā apkārtne ilgāku laiku nav apkopti, durvju un aplodu krāsa bija nolupusi, bet zāliena vietā auga metru gari krūmi. Teritorijas uzkopšana prasītu kārtīgu dienas darbu ar zāģi un izkapti.

Mīkaels atslēdza durvis un atvēra slēģus no iekšpuses. Izskatījās, ka mājas karkass ir veca klēts kādu trīsdesmit piecu kvadrātmetru platībā. Iekšējās sienas bija apšūtas ar dēļiem, te bija viena vienīga liela istaba, un uz ūdeni vērās plati logi abpus ieejas durvīm. Pašā namiņa dziļumā kāpnes veda uz vaļējiem bēniņiem, kas sedza pusi istabas platības. Zem kāpnēm bija maza niša ar gāzes plītiņu, izlietni un mazgājamo galdiņu. Mēbeles bija vienkāršas, pa kreisi no durvīm atradās pie garās sienas piestiprināts sols, plankumains rakstāmgalds un tīkkoka plaukts. Tālāk tajā pašā pusē stāvēja trīs skapji. Pa labi no durvīm - apaļš ēdamgalds ar pieciem koka krēsliem, bet pa vidu īsajai sienai kamīns.

Namiņā nebija elektrības, toties bija vairākas petrolejas lampas. Uz palodzes stāvēja vecs Grundig markas radioaparāts. Antena bija nolauzta. Mīkaels nospieda podziņu, taču baterijas bija nosēdušās.

Pa šaurajām kāpnītēm Mīkaels uzkāpa augšā un apskatīja bēniņus. Tur atradās divguļamā gulta, matracis bez gultasveļas, naktsgaldiņš un kumode.

Mīkaels kādu brīdi pārmeklēja namiņu. Kumode bija tikpat kā tukša, tikai daži trauku dvieļi un galdauti ar vieglu pelējuma smaku. Skapjos vecas darba drēbes, kombinezons, gumijas zābaki, pāris nonēsātu iešļūceņu un petrolejas sildītājs. Rakstāmgalda atvilktnēs rakstāmpapīrs, zīmuļi, tukšs skiču albums, kārtis un dažas grāmatzīmes. Virtuves skapītī stāvēja trauki, kafijas tasītes, glāzes, sveces un dažas turzas ar sāli, tējas maisiņiem un tamlīdzīgām lietām. Kādā virtuves galda atvilktnē gulēja galda piederumi.

Vienīgos intelektuālas dabas atradumus Mīkaels uzgāja plauktos virs rakstāmgalda. Viņš aiznesa turp virtuves krēslu un pakāpās uz tā, lai varētu aplūkot plaukta saturu. Apakšējā plauktā atradās veci žurnālu Se, Rekordmagasinet, Tidsfordriv un Lektyr numuri no piecdesmito gadu beigām un sešdesmito gadu sākuma. Tur bija 1965. un 1966. gada Bildjournalen, Mitt Livs Novell un daži komiksu žurnāli: 91:an, Fantomen un Romāns. Mīkaels atvēra 1964. gada Lektyr numuru un konstatēja, ka kailmodele izskatās diezgan nevainīgi.

Vēl tur bija kādas piecdesmit grāmatas. Aptuveni puse no tām - kabatas formāta detektīvi no Vālstrema Manhetenas sērijas, Mi- kija Spilleina sējumiņi, tostarp Negaidi žēlastību ar klasisko Bertila Hēglanda vāka dizainu. Mīkaels atrada arī vairākus eksemplārus no sērijas par Nensiju Drū, dažas Enidas Blaitones grāmatas un vienu no Sīvara Alruda dvīņu detektīviem - Metro noslēpums. Piepeši Mīkaels pasmaidīja. Trīs Astrīdas Lindgrēnes grāmatas: Trokšņu ciema bērni, Kalle Blumkvists un Rasmuss un Pepija Gar- zeķe. Augšējā plauktā stāvēja grāmata par īsviļņu radio, divas astronomijas grāmatas, putnu grāmata, grāmata ar nosaukumu Ļaunuma impērija par Padomju Savienību, grāmata par Somijas Ziemas karu, Lutera katķisms, Dziesmu grāmata un Bībele.

Mīkaels atvēra Bībeli un vāka iekšpusē izlasīja: Harrieta Vangere, 12/5 1963. Harrietas iesvētību Bībele. Viņš sadrūmis nolika grāmatu plauktā.

Aiz namiņa atradās apvienots malkas un darbarīku šķūnītis, kur glabājās izkapts, grābeklis, āmuri, kaste ar nešķirotām naglām, ēveles, zāģis un citi darbarīki. Ara ateja atradās divdesmit metru iekšā mežā uz austrumpusi. Mīkaels brīdi aplūkoja apkārtni un atgriezās namiņā. Viņš iznesa verandā krēslu un apsēdās, ielējis kafiju no termosa. Aizmēķēja cigareti un caur jauno atvašu aizkaru lūkojās uz Hēdestades līci.

Gotfrida namiņš bija krietni neizteiksmīgāks, nekā viņš gaidījis. Tātad šī bija vieta, kur patvērās Harrietas un Martina tēvs, kad piecdesmito gadu beigās sāka brukt viņa laulība ar Izabellu. Te viņš bija dzīvojis un plostojis. Un tur lejā, kaut kur pie laipas, noslīcis ar lielām promilēm asinīs. Vasarās dzīve namiņā droši vien bija ļoti patīkama, bet, kad temperatūra sāka slīdēt uz nulli nullei, te noteikti bija nežēlīgi auksti un riebīgi. Pēc Henrika stāstītā, Gotfrids bija turpinājis darbu Vangera koncernā līdz pat 1964. gadam - atskaitot periodus, kad briesmīgi plostoja. Tas, ka viņš samērā pastāvīgi dzīvoja namiņā un tomēr spēja ierasties darbā noskuvies, nomazgājies un ģērbies uzvalkā ar kaklasaiti, par spīti visam, liecināja par zināmu pašdisciplīnu.

Tomēr arī Harrieta Vangere bija uzturējusies šajā namiņā tik bieži, ka sākumā tika meklēta tieši šeit. Henriks bija stāstījis, ka pēdējā gadā Harrieta aizvien gājusi uz namiņu, droši vien tādēļ, lai pabūtu vienatnē nedēļas nogalēs vai brīvdienās. Pēdējā vasarā viņa te nodzīvojusi trīs mēnešus, lai gan ciemā iegriezusies katru dienu. Te pie viņas sešas nedēļas ciemojusies arī draudzene Anita Vangere, Sesīlijas Vangeres māsa.

Ko Harrieta te vientulībā darīja? Žurnāli Mitt Līvs Novell un Romāns, tāpat kā Nensijas Drū sērijas grāmatas, runāja skaidru valodu. Varbūt skiču bloknots piederēja viņai? Te bija arī viņas Bībele.

Vai Harrieta vēlējās atrasties noslīkušā tēva tuvumā - pārciest sēru periodu? Vai izskaidrojums bija tik vienkāršs? Varbūt tam bija kāda saistība ar viņas aizraušanos ar reliģiju? Namiņš izskatījās kails un askētisks; varbūt Harrieta iztēlojās, ka dzīvo klosterī?

Mīkaels pa krastmalu devās uz dienvidaustrumiem, taču apvidus bija pilns ar klinšu plaisām un tā aizaudzis ar kadiķiem, ka kļuvis gandrīz necaurejams. Viņš aizgāja atpakaļ uz namiņu un kādu gabalu soļoja pa Hēdebi ceļu. Spriežot pēc kartes, kādai meža taciņai vajadzēja vest uz vietu, kuru dēvēja par Cietoksni, un Mīkaels divdesmit minūtes meklēja aizaugušo sānceļu. Cietoksni bija atstājusi krasta apsardze Otrā pasaules kara laikā, te bija betona bunkuri ar tranšejām, izkaisīti ap štāba ēku. Viss bija aizaudzis ar krūmiem.

Mīkaels aizgāja līdz laivu mājai laucītē pie ūdens. Blakus laivu mājai atrada motorlaivas vraku. Tad atgriezās Cietoksnī un pa taku nonāca līdz žogam - viņš bija nokļuvis Estergordā no otras puses.

Pa līkumoto meža taku Mīkaels devās tālāk paralēli Estergordas laukiem. Taka bija aizaugusi, un viņš bija spiests spraukties garām daudzām dūkstīm. Visbeidzot viņš nonāca pie purva ar šķūnīti. Cik noprotams, taka šeit beidzās, bet viņš atradās tikai simt metru no Estergordas ceļa.

Otrpus ceļam slējās Dienvidu kalns. Mīkaels kāpa augšup pa stāvu nogāzi un pēdējo gabalu bija spiests rāpties. Dienvidu kalns beidzās ar gandrīz vertikālu klinti pie ūdens. Pa kalna kori Mīkaels devās atpakaļ. Viņš apstājās iepretim ciemam un baudīja skatu uz veco zvejas ostu, baznīcu un savu mājiņu. Tad apsēdās uz akmens un ielēja pēdējo remdenas kafijas malku.

Viņam nebija ne jausmas, ko viņš dara Hēdebi, taču skats viņam patika.

Sesīlija Vangere turējās no viņa pa gabalu, un Mīkaels negribēja uzmākties. Tomēr pēc nedēļas devās pie Sesīlijas un pieklauvēja pie durvīm. Sesīlija viņu ielaida un ieslēdza kafijas automātu.

“Tu noteikti domā, ka esmu galīgi stulba - piecdesmit sešus gadus veca cienījama skolotāja, kas uzvedas kā pusaugu skuķis.”

“Sesīlij, tu esi pieaudzis cilvēks, un tev ir tiesības rīkoties, kā vien vēlies.”

“Es zinu. Tāpēc esmu nolēmusi vairs netikties ar tevi. Es nespēju izturēt…”

“Tu man neesi nekādu paskaidrojumu parādā. Ceru, ka mēs joprojām paliksim draugi.”

“Es gribētu, lai mēs paliekam draugi. Bet es nespēju izturēt attiecības ar tevi. Man nekad nav padevušās attiecības. Laikam kādu brīdi gribu padzīvot mierā.”

16.     nodala

Svētdiena, I. jūnijs - otrdiena, 10. jūnijs

Pēc sešus mēnešus ilgas, neauglīgas galvas lauzīšanas mākoņi Harrietas Vangeres lietā pēkšņi pašķīrās, kad jūnija pirmajā nedēļā Mīkaels dažu dienu laikā atrada trīs jaunus puzles gabaliņus. Divus - pilnīgi patstāvīgi. Trešo viņam palīdzēja atrast.

Pēc Ērikas apciemojuma viņš atvēra fotoalbumu un vairākas stundas sēdēja, aplūkodams fotogrāfiju pēc fotogrāfijas un cenzdamies aptvert, kas viņu tā satraucis. Visbeidzot viņš nolika visu malā un turpināja darbu pie dzimtas hronikas.

Jūnija sākumā Mīkaels devās uz Hēdestadi. Kad autobuss iegriezās Jernvegsgātanā, viņš sēdēja, iegrimis domās, bet tad piepeši aptvēra, kas visu šo laiku perinājies viņam galvā. Apskaidrība trāpīja kā zibens no skaidrām debesīm. Mīkaels tā apjuka, ka aizbrauca līdz gala pieturai pie dzelzceļa stacijas un tūlīt griezās atpakaļ uz salu, lai noskaidrotu, vai atcerējies pareizi.

Tā bija pati pirmā fotogrāfija albumā.

Pēdējā Harrietas Vangeres fotogrāfija, uzņemta liktenīgajā dienā Jernvegsgātanā Hēdestadē, kad viņa nolūkojās uz Bērnu dienas gājienu.

Šī fotogrāfija albumā bija neparasta. Tā bija tur nokļuvusi tāpēc, ka uzņemta tajā pašā dienā, taču bija vienīgā no apmēram simt astoņdesmit bildēm, kas nerādīja nelaimi uz tilta. Katru

reizi, kad Mīkaels un (tā viņš pieņēma) visi citi ieskatījās albumā, viņu uzmanību piesaistīja cilvēki un detaļas tilta fotogrāfijās. Toties fotogrāfijā, kur redzams ļaužu pūlis Bērnu dienas gājienā Hēdestadē vairākas stundas pirms liktenīgajiem notikumiem, nebija nekā dramatiska.

Henriks Vangers šo fotogrāfiju droši vien bija aplūkojis tūkstošiem reižu, ar skumjām apjauzdams, ka meiteni nekad vairs neredzēs. Droši vien viņš jutās sarūgtināts, ka tā uzņemta pa tik lielu gabalu un Harrieta ir tikai viens cilvēks ļaužu jūrā.

Bet ne jau to bija pamanījis Mīkaels.

Fotogrāfija bija uzņemta no ielas otras puses, visticamāk - no kāda loga otrajā stāvā. Platleņķa objektīvs notvēra kravas auto priekšpusi. Uz platformas stāvēja sievietes, ģērbušās mirdzošos peldkostīmos un Austrumu stila biksēs, un meta pūlī konfektes. Šķita, ka dažas no viņām dejo. Pa priekšu kravas mašīnai lēkāja trīs klauni.

Harrieta stāvēja pirmajā rindā ļaužu barā uz trotuāra. Blakus viņai trīs klasesbiedri un apkārt vismaz simts citu Hēdestades iedzīvotāju.

Tieši to Mīkaels neapzināti bija pamanījis, un tas piepeši iznira virspusē, kad autobuss brauca garām vietai, kur uzņemta fotogrāfija.

Publika uzvedās kā jau publika. Publikas acis vienmēr seko bumbiņai tenisa spēlē vai ripai hokeja arēnā. Tie, kas stāvēja vistālāk pa kreisi, skatījās uz klauniem tieši sev priekšā. Tie, kas atradās tuvāk mašīnai, raudzījās uz platformu ar trūcīgi ģērbtajām meitenēm. Viņu sejas izteiksme bija uzjautrināta. Bērni rādīja ar pirkstu. Daži smējās. Visi izskatījās priecīgi.

Visi, atskaitot vienu.

Harrieta Vangere skatījās sāņus. Viņas trīs klasesbiedri un visi pārējie raudzījās uz klauniem. Harrietas seja bija pavērsta gandrīz trīsdesmit vai trīsdesmit piecus grādus tālāk pa labi. Viņas skatiens šķita piekalts kaut kam ielas otrā pusē, bet ārpus fotogrāfijas kreisā apakšējā stūra.

Mīkaels paņēma palielināmo stiklu un centās saskatīt detaļas. Fotogrāfija bija uzņemta no pārāk liela attāluma, lai viņš varētu būt pilnīgi drošs, taču atšķirībā no visiem pārējiem Harrietas sejā nebija nekādas dzīvības. Mute kā šaura svītra. Acis plaši ieplestas. Rokas slābi nokarājās gar sāniem.

*

Viņa izskatijas nobijusies. Nobijusies vai dusmīga.

Mīkaels izņēma fotogrāfiju no albuma, iebāza to plastikāta vāciņos un ar nākamo autobusu devās atpakaļ uz Hēdestadi. Viņš izkāpa Jernvegsgātanā un nostājās vietā, no kuras varētu būt uzņemta fotogrāfija. Tas bija tieši uz Hēdestades centra robežas. Tur atradās divstāvu koka ēka, kurā bija videonoma un veikals Sundstrema kungu apģērbi, saskaņā ar izkārtni dibināts 1932. gadā. Mīkaels iegāja veikalā un tūlīt saprata, ka tas izvietots divos stāvos, uz augšstāvu veda vītņu kāpnes.

Kāpņu galā divi logi vērās uz ielu. Tur bija stāvējis fotogrāfs.

“Vai varu kā palīdzēt?” apjautājās pavecs pārdevējs, kad Mīkaels izņēma vāciņu ar fotogrāfiju. Veikalā bija maz pircēju.

“Nu, es patiesībā gribēju tikai paskatīties, no kurienes uzņemta šī fotogrāfija. Vai jums nav iebildumu, ja es uz mirkli atvēršu logu?”

Viņš saņēma atļauju un pacēla fotogrāfiju sev priekšā. Viņš varēja saskatīt tieši to vietu, kur stāvējusi Harrieta Vangere. Viena no abām koka ēkām, kas redzamas viņai aiz muguras, bija pazudusi, un tās vietā uzbūvēta mūra ēka. Atlikušajā koka mājā 1966. gadā bija darbojies kancelejas preču veikals; tagad tur bija ekoloģiskās pārtikas veikaliņš un solārijs. Mīkaels aizvēra logu, pateicās un atvainojās par apgrūtinājumu.

Nokļuvis lejā uz ielas, viņš aizgāja un nostājās vietā, kur bija stāvējusi Harrieta. Viņam bija lielisks orientieris starp apģērbu veikala augšstāva logu un solārija durvīm. Viņš pagrieza galvu un sekoja Harrietas skatiena līnijai. Cik varēja spriest, viņa bija raudzījusies uz Sundstrema veikala stūri. Tas bija pavisam parasts mājas stūris, aiz kura sākās šķersiela. Ko tu tur ieraudzīji, Harrieta?

Mīkaels iebāza fotogrāfiju plecu somā un devās uz dzelzceļa parku, kur apsēdās kafejnīcas terasē un pasūtīja caffe latte. Piepeši uzmācās uztraukums.

Angļu valodā to sauca par new evidence, un šim jēdzienam bija gluži citāda skaņa nekā zviedriskajam “jaunam pierādījumu materiālam”. Viņš bija ieraudzījis kaut ko pilnīgi jaunu, ko neviens nebija pamanījis izmeklēšanā, kura mīņājusies uz vietas trīsdesmit septiņus gadus.

Nelaime tā, ka viņš nebija pārliecināts par jauno zināšanu vērtību - vai tām vispār ir kāda vērtība. Tomēr tās šķita svarīgas.

Septembra diena, kad pazuda Harrieta, bija nozīmīga no vairākiem skatpunktiem. Hēdestadē notika svētki, un ielās noteikti pulcējās vairāki tūkstoši cilvēku, gan jauni, gan veci. Tā bija arī gadskārtējā radinieku tikšanās Hēdebi salā. Jau šie divi notikumi vien bija kolektīva atkāpšanās no miestiņa dienišķās kārtības. Par kroni visam uz tilta notika cisternas avārija. Tā aizēnoja visu citu.

Kriminālinspektors Morels, Henriks Vangers un visi pārējie, kas lauzījuši galvu par Harrietas pazušanu, bija koncentrējušies uz notikumiem salā. Morels pat bija rakstījis: viņu nepamet aizdomas, ka avārija un Harrietas pazušana ir kaut kā saistītas. Mīkaels pēkšņi jutās pārliecināts, ka tas ir pilnīgi aplam.

Notikumu ķēdīte bija sākusies nevis Hēdebi salā, bet gan Hēdestadē dažas stundas agrāk. Harrieta Vangere bija ieraudzījusi kaut ko vai kādu, kas viņu izbiedējis un licis braukt mājās un doties taisnā ceļā pie Henrika Vangera, kuram diemžēl nebija laika ar viņu parunāt. Tad notika avārija uz tilta. Pēc tam uzbruka slepkava.

Mīkaels ieturēja pauzi. Šī bija pirmā reize, kad viņš apzināti formulēja pieņēmumu, ka Harrieta ir noslepkavota. Viņš vilcinājās, tomēr tūlīt saprata, ka pievienojies Henrika Vangera pārliecībai. Harrieta bija mirusi, un tagad viņš medīja slepkavu.

Mīkaels atgriezās pie izmeklēšanas. Starp tūkstošiem lappušu tikai niecīga daļa aplūkoja Hēdestadē pavadītās stundas. Harrieta tur bija staigājusi kopā ar trim klasesbiedriem, un viņus visus izjautāja par novērojumiem. Viņi bija satikušies pie dzelzceļa parka pulksten deviņos no rīta. Viena no meitenēm gribēja nopirkt džinsus, un pārējie sastādīja viņai kompāniju. Viņi bija padzēruši kafiju EPA lielveikala kafejnīcā un pēc tam devušies uz sporta laukumu, pastaigājušies starp karuseļiem un zivju dīķīšiem un satikuši citus skolasbiedrus. Pēc divpadsmitiem viņi devās uz centru, lai noskatītos Bērnu dienas gājienu. Tūlīt pēc diviem pēcpusdienā Harrieta piepeši sacīja, ka viņai jābrauc mājās. Viņi šķīrās pie autobusu pieturas Jernvegsgātanā.

Neviens no biedriem nebija manījis neko neparastu. Viena no tiem bija Ingera Stēnberga, kas bija aprakstījusi Harrietas Vangeres pārmaiņas pēdējā gada laikā, apgalvojot, ka viņa kļuvusi “bezpersoniska”. Ingera stāstīja, ka Harrieta todien, kā parasti, bijusi klusa un lielākoties sekojusi citiem.

Kriminālinspektors Morels bija intervējis visus cilvēkus, kas tajā dienā satikuši Harrietu, kaut vai tikai sasveicinājušies svētku laukumā. Viņas fotogrāfija bija nodrukāta vietējās avīzēs saistībā ar izsludināto meklēšanu. Vairāki Hēdestades iedzīvotāji bija vērsušies policijā ar ziņām, ka redzējuši meiteni dienas gaitā, bet neviens nebija manījis neko neparastu.

Mīkaels pavadīja vakaru, prātojot, kā lai atšķetina tikko formulēto domu. Nākamajā priekšpusdienā viņš devās pie Henrika Vangera un satika viņu pie brokastu galda.

“Tu sacīji, ka Vangeru ģimene joprojām ir saistīta ar Hede- stads-Kuriren.”

“Tas tiesa.”

“Man vajadzētu piekļūt avīzes fotoarhīvam. 1966. gadam.”

Henriks Vangers nolika piena glāzi un nosusināja augšlūpu. “Mīkael, ko tu esi atradis?”

Mīkaels raudzījās vecajam vīram tieši acīs.

“Neko konkrētu. Bet man šķiet, ka mēs nepareizi tulkojam notikumu gaitu.”

Viņš parādīja fotogrāfiju un pastāstīja par saviem secinājumiem. Henriks Vangers ilgi klusēja.

“Ja man ir taisnība, mums jāpievērš uzmanība arī tam, kas todien noticis Hēdestadē, ne tikai salā,” Mīkaels sacīja. “Nezinu, kā to izdarīt pēc tik ilga laika, bet Bērnu dienas svinībās noteikti uzņēma daudz tādu fotogrāfiju, ko vēlāk nemaz nepublicēja. Es gribētu tās apskatīt.”

Henriks Vangers piezvanīja.no telefona virtuvē. Viņš zvanīja Martinam Vangeram, pastāstīja savu vajadzību un jautāja, kas šobrīd ir Kuriren fotoredaktors. Desmit minūšu laikā šī persona bija atrasta un atļauja iegūta.

Hedestads-Kuriren fotoredaktore bija Madlēne Blumberga, saukta par Maju, dāma vecumā ap sešdesmit. Viņa bija pirmā fotoredaktore, ko Mīkaels jebkad saticis avīžniecības nozarē, kur fotogrāfiju joprojām uzskatīja par vīriešu nodarbošanos.

Tā kā bija sestdiena, redakcija nestrādāja, bet izrādījās, ka Maja Blumberga dzīvo tikai piecu minūšu gājiena attālumā. Viņa sagaidīja Mīkaelu pie durvīm. Maja Blumberga bija nostrādājusi šajā avīzē teju visu mūžu. 1964. gadā sākusi strādāt par korektori, tad kļuvusi par fotogrāfiju kopētāju un pavadījusi vairākus gadus tumšajā telpā, vienlaikus izpildot arī fotogrāfa pienākumus brīžos, kad avīzei nepietika ar parastajiem resursiem. Pamazām Maja Blumberga bija ieguvusi redaktores titulu un pirms desmit gadiem, kad vecais fotoredaktors aizgāja pensijā, kļuvusi par fotonodaļas vadītāju. Zem šā nosaukuma gan neslēpās nekāda lielā impērija. Jau desmit gadus fotonodaļa bija apvienota ar reklāmas nodaļu un sastāvēja tikai no sešiem darbiniekiem, kas uz maiņām pildīja cits cita pienākumus.

Mīkaels pajautāja, kā veidots avīzes fotoarhīvs.

“Patiesību sakot, arhīvā valda diezgan liels sajukums. Kopš mums ir datori un digitālās fotogrāfijas, arhīvs glabājas diskos. Mūsu praktikants ir ieskenējis svarīgākās vecās fotogrāfijas, bet tikai neliels procents arhīvā ir indeksēts. Vecākās fotogrāfijas ir sašķirotas pēc datumiem negatīvu mapēs. Tās glabājas vai nu šeit, redakcijā, vai augšā, bēniņu noliktavā.”

“Mani interesē 1966. gada Bērnu dienas gājiena fotogrāfijas, bet vispār jau visas bildes, kas uzņemtas tajā nedēļā.”

Maja Blumberga uzmanīgi palūkojās uz Mīkaelu.

“Tā nedēļa, kad pazuda Harrieta Vangere?”

“Jūs zināt šo stāstu?”

“Nevar nostrādāt visu mūžu Hedestads-Kuriren, to nezinot, un, ja Martins Vangers man piezvana agri brīvdienas rītā, es izdaru secinājumus. Es lasīju korektūras tekstiem, ko sešdesmitajos gados publicēja par šo lietu. Kāpēc jūs tur rokaties? Vai atklājies kaut kas jauns?”

Majai Blumbergai acīmredzot bija oža uz jaunumiem. Mīkaels iesmējies papurināja galvu un izstāstīja savu cover story.

“Nē, un es šaubos, ka mēs jebkad atradīsim atbildi uz jautājumu, kas ar viņu noticis. Vispār jau tas ir noslēpums, bet es gluži vienkārši rakstu Henrika Vangera biogrāfiju. Stāsts par pazudušo Harrietu ir savāds temats, tomēr šo nodaļu nevar apiet klusējot. Es meklēju attēlus, kas ilustrētu šo dienu; gan Harrietas, gan viņas draugu fotogrāfijas.”

Izskatījās, ka Maja Blumberga svārstās, tomēr apgalvojums bija ticams un viņai nebija pamata apšaubīt Mīkaela nodomus.

Avīzes fotogrāfs ik dienu izmanto vidēji no divām līdz desmit filmiņām. Lielos pasākumos šis skaits viegli var divkāršoties. Katrā filmiņā ir trīsdesmit seši kadri; tātad nav nekas neparasts, ka avīze katru dienu uzkrāj vairāk nekā trīssimt fotogrāfiju, no kurām publicē tikai dažas. Labi organizēta redakcija sagriež filmu rullīšus un saliek negatīvus kabatiņās pa sešiem kadriem katrā.

Viena filmiņa aizņem aptuveni lappusi negatīvu mapē. Vienā mapē ietilpst ap simt desmit filmiņu. Vienā gadā salasās divdesmit līdz trīsdesmit mapes. Gadu gaitā sakrājas milzīgs daudzums mapju, kam nav komerciālas vērtības un nepietiek vietas redakcijas plauktos. Toties ikviens fotogrāfs un fotoredaktors ir pārliecināts, ka fotogrāfija ir nenovērtējams vēsturisks dokuments, tāpēc nesviež ārā itin neko.

Hedestads-Kuriren nodibināja 1922. gadā, un fotoredakcija pastāvēja kopš 1937. gada. Kuriren bēniņu noliktavā glabājās kādas tūkstoš divsimt mapes, sašķirotas pēc datumiem. 1966. gada septembra fotogrāfijas aizņēma tikai četras lētas kartona mapes.

“Kā mēs to varētu darīt?” Mīkaels jautāja. “Man vajadzētu apsēsties pie gaismas galda, un vēl būtu nepieciešama iespēja nokopēt to, kas mani interesē.”

“Mums vairs nav tumšās telpas. Tagad visu ieskenē. Vai jūs protat lietot negatīvu skeneri?”

“Jā, esmu darbojies ar fotogrāfijām, un man pašam ir Agfa skeneris. Es strādāju ar Photoshop."

“Tad jūs izmantojat to pašu, ko mēs.”

Maja Blumberga ātri izvadāja Mīkaelu pa mazo redakciju, ierādīja viņam vietu pie gaismas galda un ieslēdza datoru un skeneri. Viņa parādīja arī, kur virtuvē stāv kafijas automāts. Abi vienojās, ka Mīkaels varēs strādāt viens, bet viņam jāpiezvana Majai, kad viņš gribēs iet prom, lai viņa varētu aizslēgt telpas un ieslēgt signalizāciju. Pēc tam Maja atstāja Mīkaelu vienu, jautri izmetusi: “Izpriecājieties!”

Mīkaelam pagāja vairākas stundas, izskatot mapes. Tajā laikā Hedestads-Kuriren nodarbināja divus fotogrāfus. Zīmīgajā dienā strādāja Kurts Nīlunds - viņu Mīkaels patiesībā jau pazina. 1966. gadā Kurts Nīlunds bija ap divdesmit gadu vecs. Pēc tam viņš bija pārcēlies uz Stokholmu, kļuvis par atzītu profesionālu fotogrāfu un strādāja gan ārštatā, gan aģentūrā Pressens Bild Mariebergā.

Mīkaela un Kurta Nīlunda ceļi bija vairākkārt krustojušies deviņdesmitajos, kad Millennium pirka fotogrāfijas no aģentūras Pres- sens Bild. Nīlunds bija kalsns vīrietis plāniem matiem. Viņš bija izmantojis dienasgaismai paredzētās filmiņas, kas nebija pārāk graudainas un ko izmantoja daudzi preses fotogrāfi.

Mīkaels izņēma lapu ar jaunā Nīlunda fotogrāfijām, nolika tās uz gaismas galda un ar lupu izpētīja kadru pēc kadra. Negatīvu lasīšana tomēr ir māksla, kas prasa zināmas iemaņas, kuru Mīkaelam nebija. Viņš saprata: lai spētu noteikt, vai fotogrāfijās ir kāda vērtīga informācija, viņš praktiski būs spiests ieskenēt katru attēlu un izpētīt datora ekrānā. Tas aizņems vairākas stundas. Tāpēc vispirms viņš pārskatāmi apkopoja visas fotogrāfijas, kas varētu būt interesantas.

Sākumā viņš atlasīja fotogrāfijas, kas uzņemtas cisternas avārijas vietā. Mīkaels konstatēja, ka Henrika Vangera mape ar simt astoņdesmit bildēm nav pilnīga; cilvēks, kurš kolekciju nokopējis - iespējams, pats Nīlunds bija izbrāķējis aptuveni trīsdesmit fotogrāfijas, kas bija neasas vai tik sliktas kvalitātes, ka nebija piemērotas publicēšanai.

Mīkaels izslēdza Hedestads-Kuriren datoru un pieslēdza Agfa skeneri savam iBook. Divās stundās viņš ieskenēja trūkstošās fotogrāfijas.

Viena no tām tūlīt piesaistīja viņa interesi. Kaut kad starp 15.10 un 15.15, tieši tajā brīdī, kad pazuda Harrieta, kāds bija atvēris viņas istabas logu; Henriks Vangers velti bija centies noskaidrot, kurš tas bijis. Piepeši datora ekrānā parādījās fotogrāfija, acīmredzot uzņemta tieši tobrīd, kad atvērts logs. Mīkaels varēja saskatīt stāvu un seju, taču neasi un miglaini. Viņš nolēma atstāt attēla analīzi uz vēlāku laiku, kad visas fotogrāfijas būs datorā.

Turpmākajās stundās Mīkaels pētīja Bērnu dienas pasākuma fotogrāfijas. Kurts Nilunds bija safotografējis sešas filmiņas, kopā ap divsimt kadru. Tā bija nebeidzama straume: bērni ar baloniem, pieaugušie, pilsētas drūzma ar un desiņu tirgotājiem, pats gājiens, vietējais aktieris uz skatuves un kaut kāda apbalvošana.

Visbeidzot Mīkaels nolēma ieskenēt visu kolekciju. Pēc sešām stundām viņš bija savācis mapi ar deviņdesmit attēliem. Un sapratis, ka vajadzēs atgriezties Hedestads-Kuriren.

Ap deviņiem vakarā Mīkaels piezvanīja Majai Blumbergai, atvadījās un devās mājās uz Hēdebi.

Redakcijā viņš atgriezās svētdienas rītā pulksten deviņos. Kad Maja Blumberga viņu ielaida, redakcijā joprojām neviena nebija. Mīkaels nebija aptvēris, ka ir Vasarsvētki un nākamais avīzes numurs iznāks tikai otrdien. Viņš apsēdās pie tā paša galda un visu dienu nodevās skenēšanai. Ap sešiem vakarā bija atlikušas aptuveni četrdesmit Bērnu dienas fotogrāfijas. Mīkaels bija izpētījis negatīvus un nolēmis, ka dzeltenīgi bērnu seju tuvplāni un aktieris uz skatuves viņa mērķim nav noderīgi. Viņš bija ieske- nējis ielu un ļaužu pūļus.

Otros Vasarsvētkus Mīkaels pavadīja, pētot jaunos fotomate- riālus. Viņš izdarīja divus atklājumus. Pirmais viņu nepatīkami pārsteidza. Otrais lika sirdij iepukstēties straujāk.

Pirmais atklājums bija seja Harrietas Vangeres logā. Fotogrāfija bija drusku miglaina, tāpēc pirmajā atlasē izbrāķēta. Fotogrāfs bija stāvējis baznīcas pakalnā ar skatu uz tiltu. Ēkas atradās dibenplānā. Mīkaels izgrieza no fotogrāfijas tikai logu un pēc tam eksperimentēja, mainot kontrastus un palielinot asumu, līdz ieguva, viņaprāt, labāko iespējamo kvalitāti.

Pūliņu rezultāts bija graudains attēls pelēkajā skalā, tajā redzams kvadrātveida logs, aizkars, rokas fragments un izplūdusi pusmēness formas seja gabaliņu tālāk istabā.

Mīkaels secināja, ka tā nav Harrietas Vangeres seja; viņai bija ogļmelni mati, bet šī seja piederēja personai ar krietni gaišāku matu krāsu.

Viņš arī konstatēja, ka spēj izšķirt tumšākas zonas, kur atrodas acis, deguns un mute, taču ir neiespējami iegūt skaidrus sejas vaibstus. Toties viņš nešaubījās, ka redz sievieti, gaišā daļa pie sejas turpinājās līdz pleciem un lika domāt par sievietes matu vilni. Viņš konstatēja, ka šis cilvēks ir ģērbies gaišās drēbēs.

Mīkaels novērtēja augumu attiecībā pret logu: tā bija aptuveni metru septiņdesmit gara sieviete.

Uzklikšķinājis citām avārijas fotogrāfijām, Mīkaels secināja, ka šīm pazīmēm ļoti labi atbilst viena persona - divdesmitgadīgā Sesīlija Vangere.

No Sundstrema kungu apģērbu veikala otrā stāva Kurts Nīlunds bija uzņēmis pavisam astoņpadsmit fotogrāfijas. Harrieta Vangere bija redzama septiņpadsmit no tām.

Harrieta un viņas klasesbiedri bija atnākuši uz Jernvegsgā- tanu tieši tajā brīdī, kad Kurts Nīlunds sāka fotografēt. Mīkaels aplēsa, ka fotogrāfijas uzņemtas kādu piecu minūšu laikā. Pirmajā Harrieta ar klasesbiedriem soļoja pa ielu fotogrāfa virzienā. No otrā līdz septītajam kadram viņi stāvēja un vēroja gājienu. Pēc tam bija pārvietojušies aptuveni sešus metrus tālāk pa ielu. Pašā pēdējā fotogrāfijā, kas, iespējams, uzņemta pēc kāda brītiņa, grupa bija pazudusi.

Mīkaels izveidoja attēlu sēriju - izgrieza Harrietu līdz viduklim un apstrādāja, lai iegūtu vislabāko kontrastu. Ievietoja attēlus atsevišķā mapē, atvēra programmu Graphic Converter un ieslēdza slīdrādi. Iznāca raustīga mēmā filma, kurā katru kadru rādīja divas sekundes.

Harrieta ierodas, viņas profils. Harrieta apstājas un raugās uz priekšu pa ielu. Harrieta pavērš seju pretskatā. Harrieta paver muti, lai kaut ko sacītu klasesbiedram. Harrieta smejas. Harrieta pieskaras ausij ar kreiso roku. Harrieta smaida. Piepeši Harrieta izskatās pārsteigta, seja aptuveni divdesmit grādu leņķī pa kreisi no kameras. Harrieta iepleš acis un pārstāj smaidīt. Harrietas lūpas sakniebjas šaurā svītrā. Harrieta fokusē skatienu. Viņas sejā var nolasīt… ko? Bēdas, izbailes, dusmas? Harrieta nodur acis. Harrieta ir pazudusi.

Mīkaels atkārtoja sēriju vēl un vēlreiz.

Tā ļoti skaidri apstiprināja viņa formulēto teoriju. Jemvegs- gātanā Hēdestadē kaut kas bija noticis. Loģika bija acīm redzama.

Otrpus ielai viņa kaut ko - kādu - ierauga. Viņa ir satriekta. Vēlāk uzmeklē Henriku Vangeru un grib ar viņu runāt, bet tas neizdodas. Pēc tam viņa pazūd bez pēdām.

Tajā dienā kaut kas bija noticis. Taču fotogrāfijas nepaskaidroja - kas.

Pulksten divos otrdienas naktī Mīkaels uzvārīja kafiju un pagatavoja sviestmaizes, ko notiesāja uz virtuves dīvāna. Viņš jutās reizē nomākts un uzbudināts. Pretēji gaidītajam viņš bija atradis jaunu pierādījumu materiālu. Nelaime tā, ka šie pierādījumi ļāva ieraudzīt notikumu virkni jaunā gaismā, taču ne par milimetru neveda tuvāk mīklas atrisinājumam.

Viņš nemitīgi lauzīja galvu par to, kādu lomu šajā drāmā spēlējusi Sesīlija Vangere. Henriks Vangers bija bez žēlastības izpētījis visu iesaistīto personu darbības dienas gaitā, un Sesīlija nebija izņēmums. Viņa kopš 1966. gada dzīvoja Upsālā, taču ieradās Hēdestadē divas dienas pirms nelaimīgās sestdienas un apmetās viesu istabā pie Izabellas Vangeres. Sesīlija apgalvoja, ka, iespējams, redzējusi Harrietu Vangeri agri no rīta, taču neesot runājusi ar viņu. Sestdien viņa bija devusies uz Hēdestadi darīšanās. Harrietu viņa nebija redzējusi un atgriezās salā ap vieniem - ap to laiku, kad Kurts Nīlunds uzņēma fotogrāfiju sēriju Jernvegsgātanā. Sesīlija pārģērbās un ap diviem palīdzēja uzklāt pusdienu galdu.

Tas bija vājš alibi. Laiki bija aptuveni, it īpaši jautājumā, cikos viņa atgriezusies salā, bet Henriks Vangers nebija atradis neko tādu, kas norādītu, ka viņa melo. Sesīlija Vangere dzimtā bija viena no nedaudzajiem, par ko Henriks Vangers bija labās domās. Turklāt viņa bija Mīkaela mīļākā. Tāpēc viņam bija grūti palikt objektīvam, un viņš nekādi nespēja iztēloties Sesīliju kā slepkavu.

Tagad kāda izbrāķēta fotogrāfija liecināja, ka viņa melojusi, apgalvodama, ka nav bijusi Harrietas istabā. Mīkaelu mocīja doma, ko tas varētu nozīmēt.

Un ja tu esi melojusi par šo, tad par ko vēl tu esi melojusi?

Mīkaels apkopoja to, ko zināja par Sesīliju. Viņa bija diezgan atturīgs cilvēks, kuru acīm redzami ietekmējusi pagātne - tāpēc viņa dzīvoja viena, viņai nebija seksa un bija grūti tuvoties cilvēkiem. Sesīlija ieturēja distanci, un, vienu vienīgu reizi atbrīvojusies pietiekami, lai pavedinātu vīrieti, viņa izvēlējās Mīkaelu - svešinieku nejaušā apciemojumā. Sesīlija bija teikusi, ka pārtrauc abu attiecības, jo nespēj samierināties ar domu, ka Mīkaels tikpat piepeši arī pazudīs no viņas dzīves. Mīkaels pieņēma, ka tieši tāpēc viņa uzdrošinājusies šīs attiecības uzsākt. Tā kā Mīkaels te bija tikai uz laiku, Sesīlijai nevajadzēja baidīties, ka viņš nopietni mainīs viņas dzīvi. Mīkaels nopūtās un meta pie malas psiholoģisko spriedelēšanu.

Otro atklājumu Mīkaels izdarīja vēlu naktī. Viņš bija pārliecināts, ka mīklas atslēga ir tas, ko Harrieta ieraudzījusi Jernvegsgātanā Hēdestadē. Viņš saprata, ka to nekad neuzzinās, ja nespēs izgudrot laika mašīnu, nostāties meitenei aiz muguras un palūkoties viņai pār plecu.

Tajā pašā mirklī, kad viņam ienāca prātā šī doma, Mīkaels iesita ar plaukstu pa pieri un metās atpakaļ pie datora. Viņš klikšķināja uz priekšu nesagrieztās fotogrāfijas Jernvegsgātanas sērijā… re!

Aiz Harrietas Vangeres, aptuveni metru pa labi no viņas, stāvēja jauns pāris: viņš - svītrainā džemperi, bet viņa - gaišā jaciņā. Viņa turēja rokā fotoaparātu. Palielinājis attēlu, Mīkaels ieraudzīja, ka tas varētu būt Kodak Instamatic ar iebūvētu zibspuldzi - lēts atvaļinājumu fotoaparāts cilvēkiem, kas neprot fotografēt.

Sieviete turēja fotoaparātu zoda augstumā. Tad viņa to pacēla un nofotografēja klaunus - tieši tajā mirklī, kad mainījās Harrietas sejas izteiksme.

Mīkaels salīdzināja fotoaparāta pozīciju ar Harrietas skatiena līniju. Sieviete bija uzņēmusi gandrīz tieši to, ko vēroja Harrieta.

Piepeši Mīkaels aptvēra, cik stipri dauzās sirds. Viņš atgāzās krēslā un no krūšu kabatas izvilka cigarešu paciņu. Kāds bija uzņēmis fotogrāfiju. Bet kā lai identificē šo sievieti? Kā lai iegūst to bildi? Vai filmiņa vispār ir attīstīta, un vai tādā gadījumā kaut kur glabājas fotogrāfija?

Mīkaels atvēra mapi ar fotogrāfijām, ko svētku dienas gaitā uzņēmis Kurts Nīlunds. Turpmāko stundu laikā viņš palielināja katru attēlu un izpētīja to kvadrātcentimetru pēc kvadrātcentimetra. Tikai pašā pēdējā fotogrāfijā viņš atkal ieraudzīja jauno pāri. Kurts Nīlunds bija fotografējis citu klaunu, kas ar baloniem rokā, mūžīgi smejošs, pozēja kamerai. Fotogrāfija bija uzņemta stāvvietā pie ieejas sporta laukumā, kur notika svētki. Pulkstenis varēja būt pāri diviem - pēc tam Nīlunds bija uzzinājis par cisternas avāriju un pārtraucis Bērnu dienas vērošanu.

Sieviete gandrīz nebija redzama, bet vīrietis svītrainajā džemperī bija skaidri saskatāms profilā. Turēdams rokā atslēgas, viņš bija pieliecies, lai atslēgtu automašīnas durvis. Fotogrāfijas fokusā bija klauns priekšplānā, un automašīna izskatījās mazliet miglaina. Numura plāksne bija daļēji apslēpta, taču sākās ar AC3.

Sešdesmitajos gados numuru zīmes sākās ar lēnes apzīmējuma burtiem, un Mīkaels bērnībā bija iemācījies pazīt, no kurienes nāk katra mašīna. AC apzīmēja Vesterbotenu.

Tad Mīkaels pamanīja vēl kaut ko. Uz aizmugures stikla bija kaut kāda uzlīme. Viņš pievilka to tuvāk, taču teksts pazuda miglā. Mīkaels izgrieza uzlīmi un sāka apstrādāt kontrastus un asumu. Tas aizņēma kādu brīdi. Viņš joprojām nevarēja salasīt tekstu, taču mēģināja ar miglaino apveidu palīdzību izprast, par

kādiem burtiem varētu būt runa. Daudzi burti izskatījās mulsinoši līdzīgi. 0 varētu sajaukt ar D, tāpat kā B ar E un vairākiem citiem burtiem. Brīdi spēlējies ar papīru un zīmuli, izslēgdams burtus, viņš ieguva nesaprotamu tekstu.

Mīkaels blenza uz attēlu, līdz acis sāka asarot. Tad viņš ieraudzīja tekstu NŪRŠES GALDNIECĪBA, kam sekoja mazākas, pilnīgi nesalasāmas zīmes, kuras varētu norādīt tālruņa numuru.

17.    nodala

Trešdiena, II. jūnijs - sestdiena, 14. jūnijs

Trešo puzles gabaliņu Mīkaelam piespēlēja no pavisam negaidītas puses.

Visu nakti strādājis ar fotogrāfijām, viņš dziļā miegā nogulēja līdz pat pēcpusdienai. Viņš pamodās no trulām galvassāpēm, nomazgājās dušā un devās uz Susannes kafejnīcu paēst pusdienas. Bija grūti sakopot domas. Vajadzētu aiziet pie Henrika Vangera un ziņot par atradumiem. Tomēr viņš devās uz Sesīlijas Vangeres māju un pieklauvēja pie durvīm. Mīkaels vēlējās pajautāt, ko viņa darījusi Harrietas istabā un kāpēc melojusi, ka nav tur bijusi. Neviens nevēra vaļā.

Pagriezies promiešanai, Mīkaels izdzirda kādu balsi.

“Tavas padauzas nav mājās.”

Gollums bija izlīdis no savas alas. Viņš bija garš, gandrīz divi metri, bet no vecuma tā salīcis, ka acis atradās vienā līmenī ar Mīkaela acīm. Āda bija tumšu vecuma plankumu izraibināta. Viņš bija ģērbies pidžamā un brūnos ritasvārkos un stāvēja, atspiedies uz kūjas. Atgādināja ļaunu veci Holivudas versijā.

“Ko jūs teicāt?”

“Es teicu, ka tavas padauzas nav mājās.”

Mīkaels piegāja tik tuvu, ka gandrīz atdūrās ar degunu pret Haraldu Vangeru.

“Tu runā par savu meitu, cūka!”

“Ne jau es žogos šurp pa naktīm,” Haralds Vangers atbildēja ar bezzobainu smaidu. Viņš nelabi oda. Mīkaels apmeta viņam līkumu un turpināja ceļu, neskatīdamies atpakaļ. Aizgāja pie Henrika Vangera un atrada viņu kabinetā.

“Es tikko satiku tavu brāli,” Mīkaels sacīja, nespēdams apslēpt dusmas.

“Haraldu? Tad viņš ir izvilcies laukā. Viņš mēdz tā darīt reizi gadā.”

“Es klauvēju pie Sesīlijas durvīm, kad viņš tur uzradās. Viņš sacīja - citēju: padauzas nav mājās - citāta beigas.”

“Izklausās pēc Haralda,” Henriks Vangers mierīgi atteica. “Viņš nosauca pats savu meitu par palaistuvi.”

“To viņš dara jau daudzus gadus. Tāpēc viņi nesarunājas.” “Kā tā?”

“Sesīlija zaudēja nevainību divdesmit viena gada vecumā. Tas notika šeit, Hēdestadē; viņai bija vasaras romāns, gadu pēc Harrietas pazušanas.”

“Un?”

“Viņas mīļotais bija Pēters Sāmuelsons, viņš strādāja par ekonomista palīgu Vangera uzņēmumā. Gudrs zēns. Tagad strādā ABB. Ja Sesīlija būtu mana meita, es lepotos iegūt tādu znotu. Saprotams, viņam bija kāds trūkums.”

“Nesaki, ka tas ir tas, ko es domāju.”

“Haralds izmērīja viņa galvaskausu vai pārbaudīja viņa dzimtas koku, vai izdarīja ko tamlīdzīgu un atklāja, ka puisis par ceturtdaļu ir ebrejs.”

“Augstais Dievs!”

“Kopš tā laika viņš sauc Sesīliju par palaistuvi.”

“Viņš zināja, ka es un Sesīlija…”

“To laikam zina viss ciems, varbūt vienīgi atskaitot Izabellu, jo neviens, kam piemīt veselais saprāts, viņai neko nestāstītu, un, paldies Dievam, viņa ir tik laipna un aizmieg astoņos vakarā. Haralds droši vien ir sekojis katram tavam solim.”

Mīkaels apsēdās, izskatīdamies muļķīgi.

“Tad tu domā, ka visi zina…”

“Protams.”

“Un tev nav iebildumu?”

“Mīļo Mīkael, tā patiešām nav mana darīšana.”

“Kur ir Sesīlija?”

“Mācību gads ir beidzies. Viņa sestdien aizlidoja uz Londonu apciemot māsu un pēc tam dosies atvaļinājumā uz… hm, laikam uz Floridu. Atgriezīsies pēc kāda mēneša.”

Mīkaels jutās vēl muļķīgāk.

“Mēs savas attiecības esam tā kā iesaldējuši.”

“Es saprotu, bet tā joprojām nav mana darīšana. Kā sokas darbs?”

Mīkaels ielēja kafiju no Henrika termosa. Viņš palūkojās uz veco vīru.

“Esmu atradis jaunus materiālus un domāju, ka man vajadzēs aizņemties mašīnu.”

Mīkaels labu brīdi ziņoja par saviem atklājumiem. Izņēma no plecu somas iBook un parādīja attēlu sēriju, kurā redzama Harrietas reakcija Jernvegsgātanā. Viņš parādīja arī, kā atradis skatītājus ar fotoaparātu un viņu automašīnu ar Nūršes galdniecības uzlīmi. Kad viņš bija pabeidzis izklāstu, Henriks palūdza atkārtot slīdrādi. Mīkaels to izdarīja.

Kad Henriks Vangers pacēla acis no datora ekrāna, viņa seja bija pilnīgi pelēka. Mīkaels izbijās un uzlika roku viņam uz pleca. Henriks noraidoši pamāja. Tad brīdi sēdēja klusēdams.

“Velns par stenderi, tu esi izdarījis to, ko es uzskatīju par neiespējamu! Tu esi atradis kaut ko pilnīgi jaunu. Ko tu darīsi tālāk?”

“Man jāatrod tā fotogrāfija, ja tāda joprojām eksistē.”

Mīkaels neko neminēja par seju logā un savām aizdomām pret Sesīliju Vangeri. Kas, iespējams, liecināja, ka viņš ne tuvu nav objektīvs privātdetektīvs.

Kad Mīkaels atkal izgāja ārā, Haralds Vangers bija pazudis, droši vien ielīdis atpakaļ savā alā. Pagriezies ap stūri, Mīkaels pamanīja, ka uz namiņa lieveņa kāds sēž un lasa avīzi. Sekundes simtdaļu viņš iedomājās, ka tā ir Sesīlija Vangere, taču tūlīt aptvēra, ka tā nav viņa. Uz lieveņa sēdēja tumšmataina meitene, ko viņš tūdaļ pazina, pienācis tuvāk.

“Čau, tēti!” sacīja Pernilla Abrahamsone.

Mīkaels cieši apskāva meitu.

“No kurienes tu te uzradies?”

“No mājām, protams. Pa ceļam uz Šellefteo. Es palikšu pa nakti.” “Un kā tu mani atradi?”

“Mamma taču zināja, kur tu esi. Un es kafejnīcā apjautājos, kur tu dzīvo. Viņa man parādīja ceļu. Vai esmu gaidīta?”

“Protams! Nāc iekšā. Tev būtu vajadzējis pabrīdināt, tad es būtu nopircis kaut ko garšīgu.”

“Es to iedomājos pēkšņi. Gribēju tevi apciemot pēc cietuma, bet tu nepiezvanīji.”

“Piedod.”

“Nekas. Mamma ir stāstījusi, ka tu vienmēr staigā, iegrimis savās domās.”

“Vai to viņa par mani stāsta?”

“Lielākoties. Bet tas nekas. Es tevi tāpat mīlu.”

“Es tevi arī mīlu, bet zini…”

“Zinu. Man šķiet, ka esmu pieaugusi diezgan.”

Mīkaels uzvārīja tēju un pagatavoja sviestmaizes. Viņš aptvēra, ka meita sacījusi patiesību. Pernilla vairs nebija maza meitenīte, viņa bija teju septiņpadsmit gadu veca un drīz būs pieaugusi sieviete. Bija jāiemācās neizturēties pret viņu kā pret bērnu. “Nu, kā tad bija?”

“Kas?”

“Cietums.”

Mīkaels iesmējās.

“Vai tu man ticētu, ja es teiktu, ka tas bija kā apmaksāts atvaļinājums, kur es varēju nodoties domāšanai un rakstīšanai?” “Pilnīgi noteikti. Manuprāt, nepastāv liela atšķirība starp cietumu un klosteri, un ļaudis allaž ir gājuši klosterī, lai attīstītu sevi.”

“Njā, arī tā uz to var skatīties. Ceru, ka tev nav radušās problēmas tāpēc, ka tēvs ir sēdējis cietumā?”

“Nepavisam. Es lepojos ar tevi un nelaižu garām izdevību palielīties, ka tu esi sēdējis par savu pārliecību.”

“Pārliecību?”

“Es redzēju Ēriku Bergeri televīzijā.”

Mīkaels nobālēja. Viņš nebija iedomājies par meitu, kad Ērika plānoja mediju stratēģiju, un Pernilla acīmredzot ticēja, ka viņš ir nevainīgs kā jēriņš.

“Pernilla, es nebiju bez vainas. Man žēl, ka nevaru runāt par notikušo, bet spriedums nebija nepareizs. Tiesa vadījās no tā, ko uzzināja prāvas laikā.”

“Bet tu nepastāstīji savu versiju.”

“Nē, jo es to nevaru pierādīt. Es izdarīju briesmīgu muļķību un tāpēc biju spiests iet cietumā.”

“Labi. Atbildi uz jautājumu - Vennerstrems ir blēdis vai ne?” “Viņš ir viens no ļaunākajiem blēžiem, ar kādu man jebkad bijusi darīšana.”

“Nu re! Man ar to pietiek. Es tev atvedu dāvanu.”

Viņa izņēma no somas sainīti. Mīkaels to atvēra un ieraudzīja kompaktdisku ar Eurythmics labākajām dziesmām. Pernilla zināja, ka tā ir viņa iemīļotā grupa. Mīkaels apskāva meitu, tūlīt ielika disku datorā, un viņi kopā noklausījās Sweet Dreams.

“Ko tu darīsi Šellefteo?” Mīkaels apjautājās.

“Tur būs Bībeles skolas vasaras nometne, ko organizē draudze Dzīvības gaisma,” Pernilla atbildēja, it kā tā būtu pati pašsapro- tamākā lieta pasaulē.

Mīkaels piepeši juta, ka viņam uz skausta saceļas matiņi.

Viņš aptvēra, cik ļoti viņa meita līdzinās Harrietai Vangerei. Pernillai bija sešpadsmit gadu, tieši tik, cik Harrietai pazušanas brīdī. Abām blakus nebija tēva. Abas valdzināja reliģisks fanātisms dīvainās sektās; Harrieta iesaistījās vietējā Vasarsvētku draudzē, bet Pernilla - sektā, kas bija aptuveni tikpat traka kā Dzīvības vārds.

Mīkaels īsti nezināja, kā izturēties pret meitas jauno aizraušanos ar reliģiju. Viņš baidījās neaicināts iejaukties un aizskart viņas tiesības pašai izvēlēties savu ceļu dzīvē. Tomēr Dzīvības gaisma visaugstākajā mērā bija draudze, par kādu viņš un Ērika bez šaubīšanās publicētu atmaskojošu reportāžu savā žurnālā. Mīkaels nolēma pirmajā piemērotajā brīdī apspriest to ar Pernillas māti.

Pernilla gulēja gultā, bet Mīkaels naktī izstiepās uz virtuves dīvāna. Viņš pamodās ar stīvu sprandu un smeldzošiem muskuļiem. Pernilla steidzās doties tālāk, tāpēc Mīkaels pagatavoja brokastis un pavadīja meitu uz dzelzceļa staciju. Līdz vilcienam bija kāds brīdis, tāpēc viņi nopirka kafiju Pressbyrčn kioskā, apsēdās uz soliņa perona galā un pļāpāja par šo un to. īsi pirms vilciena pienākšanas Pernilla mainīja tematu.

“Tev nepatīk, ka es braucu uz Šellefteo,” viņa konstatēja.

Mīkaels nezināja, ko atbildēt.

“Tas nav bīstami. Bet tu neesi kristietis, vai ne?”

“Nē, katrā ziņā nekāds labais kristietis.”

“Tu netici Dievam?”

“Nē, es neticu Dievam, bet cienu tavu ticību. Visiem cilvēkiem kaut kam jātic.”

Kad vilciens ienāca stacijā, abi ilgi stāvēja apskāvušies, līdz Pernillai vajadzēja kāpt vagonā. Viņa piepeši pagriezās atpakaļ.

“Tēti, es negribu sludināt. Manis pēc tu vari ticēt, kam vien vēlies, un es tevi vienmēr mīlēšu. Bet man šķiet, ka tev vajadzētu turpināt Bībeles studijas.”

“Ko tu ar to domā?”

“Es redzēju citātus tev pie sienas,” viņa sacīja. “Kāpēc tik drūmi un neirotiski? Buča! Atā!”

Viņa pamāja ar roku un iekāpa vagonā. Mīkaels apjucis palika stāvam uz perona un noraudzījās, kā vilciens aizripo uz ziemeļiem. Tikai tad, kad tas nozuda līkumā, Mīkaela apziņā atausa meitas vārdu nozīme un krūtīs ielija ledains aukstums.

Mīkaels metās ārā no stacijas ēkas un paskatījās pulkstenī. Līdz Hēdebi autobusam atlika četrdesmit minūtes. Viņš nespēja tik ilgi gaidīt. Aizskrējis uz taksometru pieturu viņpus stacijas laukumam, viņš atrada Huseinu, kurš runāja norlandiešu dialektā.

Pēc desmit minūtēm Mīkaels samaksāja par braucienu un tūlīt devās uz darbistabu. Pie sienas virs rakstāmgalda viņš bija pielīmējis lapiņu.

Magda - 32016 Sāna - 32109 RJ - 3O112 RL - 32027 Māni - 32018

Mīkaels palūkojās apkārt istabā. Tad saprata, kur varētu atrast Bībeli. Viņš paņēma lapiņu, sameklēja atslēgas, ko bija ielicis bļodiņā uz palodzes, un skrēja visu ceļu līdz Gotfrida namiņam. Viņam trīcēja rokas, noceļot no plaukta Harrietas Bībeli.

Harrieta nebija pierakstījusi telefona numurus. Cipari apzīmēja nodaļas un pantus Leviticus - Trešajā Mozus grāmatā. Soda likumu grāmatā.

(Magda) Trešā Mozus grāmata, 20. nodaļa, 16. pants:

"Un tāpat arīdzan, ja sieviete tuvojas dzīvniekam ar nolūku, lai tiktu no tā apieta, tad viņai jātiek kautiņ nokautai, tāpat arī tam dzīvniekam, - tiem jāmirst, lai viņu asinis paliek uz tiem."

(Sāra) Trešā Mozus grāmata, 21. nodaļa, 9. pants:

"Un, ja kāda priestera meita piekopj netiklību, tad tā sagāna sava tēva svētumu; to būs ar uguni sadedzināt!"

(RJ) Trešā Mozus grāmata, 1. nodaļa, 12. pants:

"Un tad tas ir jāsadala gabalos un priesterim kārtīgi ir jāsaliek tā galva un tauki uz malkas, kas deg uz altāra.”

(RL) Trešā Mozus grāmata, 20. nodaļa, 27. pants:

"Bet, ja jūsu vidū, lai tas būtu vīrietis vai lai tā būtu sieviete, ja tik jūsu vidū būtu kāds pareģis vai kāds zīlnieks, tad viņiem ir mirtin jāmirst, tie ir ar akmeņiem jānomētā; lai viņu asinis uz tiem paliek."

(Māri) Trešā Mozus grāmata, 20. nodaļa, 18. pants:

"Ja kāds vīrs guļ pie sievietes, kas ir slima, un viņš atsedz tās kaunumu, atdarīdams viņas asins avotu, un viņa tam atver savu asins avotu, tad tie abi ir iznīcināmi no savas tautas vidus."

Mīkaels izgāja ārā un apsēdās uz lieveņa. Nebija nekādu šaubu, ka tieši to Harrieta ir domājusi, ierakstīdama ciparus savā telefonu grāmatiņā. Katrs citāts Harrietas Bībelē bija rūpīgi pasvītrots. Mīkaels aizsmēķēja cigareti un klausījās netālu vīterojošo putnu dziesmās.

Viņam bija cipari. Bet nebija vārdu. Magda, Sāra, Māri, RJ un

RL.

Piepeši pavērās kāds bezdibenis, kad Mīkaela smadzenes izdarīja intuitīvu lēcienu. Viņš atcerējās Hēdestades sadedzināto upuri, par kuru bija stāstījis komisārs Gustafs Morels. Rebekas lieta kaut kad četrdesmito gadu beigās, meitene, kuru izvaroja un nogalināja, noliekot viņas galvu uz kvēlošām oglēm. “Un tad tas ir jāsadala gabalos, un priesterim kārtīgi ir jāsaliek tā galva un tauki uz malkas, kas deg uz altāra." Rebeka. RJ. Kāds viņai bija uzvārds?

Žēlīgais Dievs, kur gan Harrieta bija iejaukta?

Henriks Vangers piepeši bija savārdzis un pēcpusdienā, kad Mīkaels pieklauvēja pie durvīm, jau devies pie miera. Tomēr Anna viņu ielaida un viņš uz pāris minūtēm varēja ieiet pie vecā vīra.

“Vasaras saaukstēšanās,” Henriks paskaidroja un nošņaukājās. “Ko tu gribi?”

“Man ir viens jautājums.”

“Jā?”

“Vai esi dzirdējis par slepkavību, kas te, Hēdestadē, esot notikusi kaut kad četrdesmitajos? Meitene, vārdā Rebeka, - viņu nogalināja, iebāžot viņas galvu krāsnī.”

“Rebeka Jākobsone,” Henriks Vangers sacīja, ne mirkli nevilcinoties. “Tas ir vārds, kuru nevaru aizmirst, bet neesmu dzirdējis pieminam daudzus gadus.”

“Tu zini par šo slepkavību?”

“Kā nu ne. Kad viņu nogalināja, Rebeka Jākobsone bija divdesmit trīs vai divdesmit četrus gadus veca. Tas varēja būt… patiesībā tas bija 1949. gadā. Notika ļoti pamatīga izmeklēšana, kurā es pats biju mazliet iejaukts.”

“Tu?” Mīkaelam izspruka.

“Jā. Rebeka Jākobsone strādāja par kantoristi Vangera koncernā. Viņa bija visu iemīļota meitene un ļoti glīta. Bet kāpēc tu piepeši jautā par viņu?”

Mīkaels nezināja, ko atbildēt. Viņš piecēlās un piegāja pie loga.

“Es īsti nezinu, Henrik. Varbūt esmu kaut ko uzgājis, bet man kādu brīdi jāpadomā par to.”

“Tu liec manīt, ka starp Harrietu un Rebeku varētu būt kāda saistība. Bet… starp šiem notikumiem bija kādi septiņpadsmit gadi.”

“Ļauj man apdomāties. Es ienākšu rīt, ja tev būs labāk.”

Mīkaels nesatika Henriku Vangeru nākamajā dienā. Pēc vieniem nakti, joprojām sēdēdams pie galda un lasīdams Harrietas Bībeli, viņš izdzirda, ka pār tiltu lielā ātrumā brauc automašīna. Viņš pameta skatienu ārā pa virtuves logu un ieraudzīja ātrās palīdzības zilās ugunis.

Ļaunu nojautu pārņemts, Mīkaels izskrēja ārā un sekoja mašīnai. Tā bija apstājusies pie Henrika Vangera mājas. Pirmajā stāvā dega gaisma, un Mīkaels tūlīt saprata, ka noticis kas nelāgs. Viņš ar diviem lēcieniem uzskrēja lievenī un priekšnamā satika satriekto Annu Nīgrēnu.

“Sirds,” viņa sacīja. “Viņš mani pirms kāda laika pamodināja un sūdzējās par sāpēm krūtīs. Tad sabruka.”

Mīkaels apskāva uzticamo saimniecības vadītāju un palika stāvam, kad mediķi uz nestuvēm iznesa šķietami nedzīvo Henriku Vangeru. Pa pēdām sekoja Martins Vangers, acīm redzami nervozs. Martins jau bija paspējis apgulties, kad viņam piezvanīja Anna; viņš bija ieāvis basās kājas čībās un aizmirsis aizvilkt bikšu rāvējslēdzēju. Martins īsi sasveicinājās ar Mīkaelu un vērsās pie Annas.

“Es braukšu līdzi uz slimnīcu. Piezvani Birgeram un Sesīlijai,” viņš norīkoja. “Un paziņo Dirkam Frūdem.”

“Es varu aiziet pie Frūdes,” Mīkaels piedāvājās. Anna pateicīgi pamāja ar galvu.

Klauvēt pie durvīm pēc pusnakts ir slikta zīme, Mīkaels nodomāja, uzlicis pirkstu uz Dirka Frūdes durvju zvana. Pagāja vairākas minūtes, līdz pie durvīm pienāca acīm redzami samiegojies Dirks Frūde.

“Man ir sliktas ziņas. Henriku Vangeru tikko aizveda uz slimnīcu. Izskatās, ka sirdslēkme. Martins lūdza, lai paziņoju.”

“Ak Kungs!” Dirks Frūde sacīja. Viņš palūkojās savā rokas- pulkstenī. “Ir piektdiena, trīspadsmitais datums,” viņš piebilda ar nesatricināmu loģiku un apjukušu sejas izteiksmi.

Kad Mīkaels pārradās mājās, bija pustris naktī. Viņš brīdi vilcinājās, tomēr nolēma atlikt sarunu ar Ēriku. Tikai ap desmitiem nākamajā rītā, pa mobilo telefonu brīdi parunājies ar Dirku Frūdi un pārliecinājies, ka Henriks Vangers joprojām ir dzīvs, viņš piezvanīja Ērikai un paziņoja, ka Millennium jaunais līdzīpašnieks aizvests uz slimnīcu ar sirdslēkmi. Nebija nekāds brīnums, ka šī ziņa izraisīja lielu nomāktību un satraukumu.

Tikai vēlu vakarā Dirks Frūde atnāca pie Mīkaela ar sīkākām ziņām par Henrika Vangera stāvokli.

“Viņš ir dzīvs, taču nav labi. Viņam ir nopietns infarkts, turklāt organismā ir infekcija.”

“Vai tu viņu satiki?”

“Nē. Viņš guļ intensīvajā. Martins un Birgers sēž pie viņa.”

“Prognozes?”

Dirks Frūde noplātīja rokas.

“Viņš ir izturējis infarktu, un tā vienmēr ir laba zīme. Un patiesībā Henriks ir diezgan labā formā. Bet viņš ir vecs. Dzīvosim, redzēsim.”

Abi brīdi sēdēja klusēdami un pārdomāja dzīvības trauslumu. Mīkaels ielēja kafiju. Dirks Frūde izskatījās nomākts.

“Man jāuzdod daži jautājumi par to, kas tagad notiks,” Mīkaels sacīja.

Frūde palūkojās uz viņu.

“Tavi darba nosacījumi nemainās. Tie ir noteikti līgumā, kas noslēgts uz visu gadu, vienalga, vai Henriks Vangers ir dzīvs vai ne. Tev nav jāuztraucas.”

“Es neuztraucos, un ne jau to es domāju. Es prātoju, kam atskaitīties viņa prombūtnē.”

Dirks Frūde nopūtās.

“Mīkael, tu zini tikpat labi kā es, ka Harrietas Vangeres lieta Henrikam ir laika kavēklis.”

“Tā nesaki.”

“Ko tu ar to domā?”

“Esmu atradis jaunus pierādījumus,” Mīkaels sacīja. “Daļu no tā es vakar izstāstīju Henrikam. Baidos, kas tas varētu būt izraisījis sirdslēkmi.”

Dirks Frūde paraudzījās uz Mīkaelu ar savādu skatienu.

“Tu joko?”

Mīkaels papurināja galvu.

“Dirk, pēdējās dienās es par Harrietas pazušanu esmu uzracis vairāk materiālu, nekā visa oficiālā izmeklēšana spējusi trīsdesmit piecu gadu laikā. Šobrīd mana problēma ir tā, ka mēs neesam vienojušies par to, kuram man jāziņo, ja Henriks atrodas prombūtnē.”

“Tu vari stāstīt man.”

“Labi. Man jāturpina. Vai tev ir kāds bridis laika?”

Mīkaels izklāstīja savus jaunos atradumus, cik pedagoģiski vien spēja. Viņš demonstrēja attēlu sēriju no Jernvegsgātanas un izstāstīja savu teoriju. Pēc tam paskaidroja, kā viņa paša meita atrisinājusi telefona grāmatiņas noslēpumu. Visbeidzot pieminēja Rebekas Jākobsones nežēlīgo slepkavību 1949. gadā.

Vienīgā informācija, ko Mīkaels paturēja pie sevis, bija Sesīlijas Vangeres seja Harrietas logā. Viņš joprojām gribēja parunāt ar Sesīliju, pirms metis uz viņu aizdomu ēnu.

Dirka Frūdes pierē ievilkās rūpju rieva.

“Tu domā, ka Rebekas slepkavība ir saistīta ar Harrietas pazušanu?”

“Es nezinu. Šķiet gluži neticami. Tomēr tas ir fakts, ka Harrieta savā telefonu grāmatiņā ir pierakstījusi iniciāļus RJ un norādījumu uz likumu par dedzināmo upuri. Rebeku Jākobsoni sadedzināja. Saistība ar Vangeru ģimeni ir acīm redzama - viņa strādāja Vangera koncernā.”

“Un kā tu to visu izskaidrosi?”

“To es vēl nevaru. Bet gribu turpināt. Es tevi uzskatu par Henrika pārstāvi. Tev jāpieņem lēmumi viņa vietā.”

“Varbūt mums vajadzētu informēt policiju.”

“Nē. Vismaz ne bez Henrika atļaujas. Rebekas slepkavībai jau sen iestājies noilgums, un policijas izmeklēšana ir pārtraukta. Viņi neatsāks izmeklēšanu par slepkavību, kas notikusi pirms piecdesmit četriem gadiem.”

“Skaidrs. Ko tu iesāksi?”

Mīkaels piecēlās un apmeta loku pa virtuvi.

“Pirmkārt, es gribu sekot pa fotogrāfiju pēdām. Ja mēs varētu ieraudzīt to, ko redzēja Harrieta… domāju, ka tā ir visa notikušā atslēga. Otrkārt, man vajag mašīnu, lai aizbrauktu uz Nūrši un redzētu, kurp šis pēdas ved. Un, treškārt, es meklēšu Bībeles citātus. Mēs esam saistījuši vienu citātu ar šaušalīgi nežēlīgu slepkavību. Mums paliek vēl četri citāti. Lai to izdarītu… man patiesībā vajadzēs palīdzību.”

“Kādu palīdzību?”

“Man vajadzēs palīgu, kurš spētu izrakties cauri veciem preses arhīviem un sameklēt Magdu, Sāru un pārējos vārdus. Ja ir tā, kā es domāju, Rebeka nav vienīgais upuris.”

“Tu domā iesaistīt vēl kādu…”

“Ir radies ļoti daudz izpētes darba. Ja es būtu policists, kas vada izmeklēšanu, es varētu sadalīt laiku un resursus un uzdot, lai citi meklē man informāciju. Man vajadzīgs uzticams profesionālis, kurš pārzina arhīvus.”

“Skaidrs… es patiesībā pazīstu vienu kompetentu pētnieci. Viņa veica tavas personiskās informācijas izpēti,” Frūde izmeta, pirms aptvēra, ko dara.

“Kas tur ko veica?” Mīkaels Blumkvists jautāja asā balsī.

Dirks Frūde piepeši apjauta, ka pateicis ko tādu, ko laikam vajadzēja noklusēt. Sāku novecot, viņš nodomāja.

“Es skaļi domāju. Tur nebija nekā nopietna,” viņš mēģināja izlocīties.

“Tu liki izpētīt informāciju par mani?”

“Tas nav nekas nopietns, Mīkael. Mēs vēlējāmies tevi nolīgt un pārbaudījām, kas tu esi par putnu.”

“Tad tāpēc Henriks Vangers vienmēr precīzi zina, kā mani noķert. Cik pamatīga bija šī izpēte?”

“Diezgan pamatīga.”

“Vai tā apskatīja arī Millennium problēmas?”

Dirks Frūde paraustīja plecus. “Tas bija aktuāli.”

Mīkaels aizsmēķēja cigareti. Šodien tā bija jau piektā. Viņš aptvēra, ka smēķēšana kļūst par nelāgu ieradumu.

“Rakstisks ziņojums?”

“Mīkael, tam nevajag pievērst uzmanību.”

“Es gribu izlasīt ziņojumu,” Mīkaels sacīja.

“Dārgo Mīkael, tur nav nekā sevišķa. Mēs gribējām tevi pārbaudīt, pirms pieņemam darbā.”

“Es gribu izlasīt ziņojumu,” Mīkaels atkārtoja.

“To var atļaut tikai Henriks.”

“Patiešām? Tad es teikšu tā - gribu turēt ziņojumu savās rokās stundas laikā. Ja es to nedabūšu, tad nekavējoties atsakos no šī darba un ar vakara vilcienu dodos uz Stokholmu. Kur ir ziņojums?”

Dirks Frūde un Mīkaels Blumkvists dažas sekundes mēroja viens otru ar skatienu. Tad Dirks Frūde nopūtās un nodūra acis.

“Mājās manā kabinetā.”

Harrietas Vangeres lieta neapšaubāmi bija pats dīvainākais stāsts, kādā Mīkaels jebkad bijis iejaukts. Vispār pēdējais gads kopš tā mirkļa, kad viņš publicēja rakstu par Hansu Ēriku Vennerstremu, bija vieni vienīgi amerikāņu kalniņi - lielākoties brīvā kritienā. Un tas acīmredzot vēl nebija galā.

Dirks Frūde bija stīvējies līdz pēdīgam. Tikai pulksten sešos vakarā Mīkaels turēja rokā Līsbetas Salanderes ziņojumu. Tas sastāvēja no astoņdesmit lappusēm teksta un simt lappusēm ar rakstu, atsauksmju un citu dokumentu kopijām, kas veidoja Mīkaela dzīves detaļas.

Bija dīvaini lasīt par sevi ziņojumu, ko gandrīz varēja uzskatīt par biogrāfijas un izlūkdienesta atskaites apvienojumu. Mīkaels aizvien pieaugošā apmulsumā vēroja, cik precīzs ir šis ziņojums. Līsbeta Salandere bija tur ielikusi detaļas, ko viņš uzskatīja par sen apglabātām vēstures mēslainē. Viņa bija uzrakuši Mīkaela jaunības gadu attiecības ar sievieti, kas tolaik bija dedzīga sin- dikāliste, bet tagad - pilna laika politiķe. Velns un elle, ar ko viņa runājusi? Salandere bija atradusi viņa rokgrupu Bootstrap, ko šodien diezin vai atcerējās kāda dzīva dvēsele. Viņa bija aplūkojusi Mīkaela finanses vissīkākajās detaļās. Nolāpīts, kā viņa to dabūjusi gatavu?

Būdams žurnālists, Mīkaels bija pavadījis vairākus gadus, meklējot informāciju par cilvēkiem, un varēja tīri profesionāli novērtēt darba kvalitāti. Viņam nebija nekādu šaubu, ka Līsbeta Salandere ir ellīgi laba racēja. Mīkaels šaubījās, vai pats spētu radīt līdzīgu ziņojumu par pilnīgi nepazīstamu cilvēku.

Mīkaels arī pamanīja, ka viņam un Ērikai nav bijis pamata ieturēt pieklājīgu distanci Henrika Vangera klātbūtnē; Henriks jau bija detalizēti informēts par abu ilggadējām attiecībām un mīlas trīsstūri ar Grēgeru Bekmanu. Līsbeta Salandere bija arī šausminoši precīzi novērtējusi Millennium stāvokli; Henriks Vangers zināja, cik draņķīgs tas ir, kad sazinājās ar Ēriku Bergeri un piedāvājās kļūt par līdzīpašnieku. Kādu spēli viņš īsti spēlē?

Vennerstrema lieta bija aplūkota pavisam īsi, taču Salandere acīmredzot bija atradusies zālē kādā no sēdēm. Arī viņa uzdeva jautājumus par Mīkaela savādo uzvedību, kad viņš atteicās uzstāties prāvā. Gudra meitene, lai kas viņa būtu.

Taču nākamajā mirklī Mīkaels salēcās un neticēja savām acīm. Līsbeta Salandere bija uzrakstījusi īsu rindkopu par to, kā viņa redz lietas attīstību pēc tiesas. Viņa bija gandrīz precīzi citējusi paziņojumu presei, kuru viņš un Ērika bija izsūtījuši avīzēm, kad Mīkaels atstāja Millennium atbildīgā izdevēja posteni.

Taču Līsbeta Salandere bija izmantojusi viņa oriģinālo uzmetumu. Mīkaels atkal palūkojās uz ziņojuma vāku. Tas bija nodots trīs dienas pirms tam, kad Mīkaels saņēma rakstisko spriedumu. Tas nebija iespējams.

Tajā dienā paziņojums presei eksistēja tikai vienā vietā visā pasaulē. Mīkaela datorā. Viņa iBook, nevis darba datorā redakcijā. Teksts netika izdrukāts. Pat Ērikai Bergerei nebija kopijas, lai gan viņi apsprieda šo tematu vispārīgos vilcienos.

Mīkaels Blumkvists lēnām nolika Līsbetas Salanderes ziņojumu. Viņš nolēma vairāk nesmēķēt. Toties uzvilka jaku un izgāja gaišajā naktī, bija nedēļa pirms vasaras saulgriežiem. Viņš soļoja pa krastmalu gar šaurumu, garām Sesīlijas Vangeres mājai un ekstravagantajam kuterim pie Martina Vangera savrupmājas. Mīkaels gāja lēnām un domāja. Pēdīgi viņš apsēdās uz akmens un lūkojās uz bākām Hēdestades līcī. Varēja izdarīt tikai vienu secinājumu.

Tu esi bijusi manā datorā, Salanderes jaunkundz, viņš skaļi sacīja. Tu esi sasodīta hakere!

18.     nodala

Trešdiena, 18. jūnijs

Līsbeta Salandere spēji pamodās no bezsapņu miega. Viņa juta vieglu nelabumu. Nebija nepieciešams pagriezt galvu un paskatīties, lai redzētu, ka Mimī jau aizgājusi uz darbu, kaut gan viņas smarža vēl vējoja guļamistabas sasmakušajā gaisā. Līsbeta bija izdzērusi pārāk daudz alus, iepriekšējā vakarā Dzirnavās tiekoties ar Evil Fingers. Tūlīt pēc slēgšanas uzradās Mimī un pavadīja viņu mājās un uz gultu.

Atšķirībā no Mimī Līsbeta Salandere nekad nebija nopietni uzskatījusi sevi par lesbieti. Nekad nebija tērējusi laiku prātojumiem, vai viņa ir hetero, homo vai varbūt biseksuāla. Visā visumā viņa nospļāvās par birkām un uzskatīja, ka nevienam nav nekādas daļas, ar ko viņa pavada nakti. Ja nu Līsbetai noteikti būtu jāizvēlas seksuālā piederība, viņa dotu priekšroku puišiem - vismaz statistiskā ziņā tie bija vadībā. Tikai problēma bija atrast puisi, kurš nebūtu kretīns un galu galā kaut kam derētu gultā, tāpēc Mimī bija salds kompromiss, kam piemita spēja viņu uzkurināt. Līsbeta bija satikusi Mimī pirms gada kādā alus teltī praida laikā, un viņa bija vienīgais cilvēks, ko Līsbeta pati iepazīstinājusi ar Evil Fingers. Aizvadītajā gadā viņas laiku pa laikam satikās, taču šīs attiecības abām joprojām bija tikai laika kavēklis. Mimī bija ne tikai silts un mīksts augums, kam patīkami piekļauties, bet ari cilvēks, ar kuru Līsbeta varēja kopā pamosties un dažkārt pat paēst brokastis.

Pulkstenis uz naktsgaldiņa rādīja pusdesmit no rīta, un Līsbeta tikko bija sākusi prātot, kas viņu pamodinājis, kad durvju zvans ieskanējās atkal. Viņa pārsteigumā piecēlās sēdus. Neviens nekad nemēdza zvanīt pie viņas durvīm šajā diennakts laikā. Pie viņas durvīm vispār zvanīja ārkārtīgi maz cilvēku. Līsbeta samiegojusies ietinās palagā, aizstreipuļoja līdz priekšnamam un atvēra durvis. Viņa ielūkojās tieši acīs Mīkaelam Blumkvistam, juta, ka augumu pāršalc panikas vilnis, un nevilšus soli atkāpās.

“Labrīt, Salanderes jaunkundzi” viņš jautri sveicināja. “Vakars laikam ievilkās. Vai drīkstu ienākt?”

Negaidīdams uzaicinājumu, Blumkvists pārkāpa pār slieksni un aizvēra aiz sevis durvis. Viņš pārlaida ziņkārīgu skatienu drēbju kaudzītei un kartona kastēm priekšnamā uz grīdas un pašķielēja iekšā pa guļamistabas durvīm, kamēr Līsbetas Salanderes pasaule griezās nepareizā virzienā - kā, kas, kurš? Mīkaels Blumkvists uzjautrināts vēroja viņas pavērto muti.

“Pieņemu, ka tu neesi ēdusi brokastis, tāpēc paķēru līdzi bei- geļus. Vienu ar rostbifu, vienu ar tītaru un Dižonas sinepēm un vēl veģetāro ar avokado. Nezinu, kas tev garšo. Rostbifs?” Viņš nozuda virtuvē un tūlīt atrada kafijas automātu. “Kur tev ir kafija?” viņš sauca. Salandere stāvēja priekšnamā kā paralizēta, līdz izdzirda šalcam ūdenskrānu. Viņa trīs lēcienos bija virtuvē.

“Izbeidz!” Viņa saprata, ka ir kliegusi, un pieklusināja balsi. “Velns un elle, tu nevari vienkārši ieslampāt, it kā te dzīvotu! Mēs taču vispār neesam pazīstami.”

Mīkaels Blumkvists ar kannu rokā sastinga pie kafijas automāta, pagrieza galvu pret Līsbetu un nopietnā balsī atbildēja. “Aplam! Tu mani pazīsti labāk par visiem citiem. Vai ne?” Viņš pagrieza muguru un turpināja liet ūdeni, tad sāka vērt vaļā trauciņus uz virtuves galda. “Starp citu, es zinu, kā tu to dari. Zinu tavus noslēpumus.”

Līsbeta Salandere samirkšķināja acis un vēlējās, kaut grīda zem kājām mitētos līgoties. Viņa atradās intelektuālas paralīzes stāvoklī. Viņai bija paģiras. Situācija bija nereāla, un smadzenes atteicās darboties. Nekad agrāk viņa nebija satikusi nevienu no saviem objektiem aci pret aci. Viņš zina, kur es dzīvoju! Viņš stāvēja šajā virtuvē. Tas bija neiespējami. Tas nevarēja būt. Viņš zina, kas es esmu!

Līsbeta piepeši sajuta, ka palags ir noslīdējis, un savilka to ciešāk ap augumu. Blumkvists kaut ko sacīja, bet viņa sākumā to neuztvēra. “Mums jāparunā,” Blumkvists atkārtoja. “Bet man šķiet, ka vispirms tev vajadzētu ielīst dušā.”

Salandere mēģināja runāt saprātīgi. “Paklausies - ja tu domā celt traci, tev nav jāvēršas pie manis. Es darīju savu darbu. Tev jārunā ar manu šefu.”

Blumkvists nostājās viņas priekšā un pacēla plaukstas. Esmu neapbruņots. Universāla miera zīme.

“Es jau runāju ar Draganu Armanski. Starp citu, viņš grib, lai tu viņam piezvani, - tu vakar necēli mobilo.”

Blumkvists viņai tuvojās. Līsbeta Salandere nejutās apdraudēta, tomēr pavirzījās dažus centimetrus atpakaļ, kad Blumkvists pieskārās viņas rokai un norādīja uz vannas istabas durvīm. Salanderei nepatika, ka viņu kāds bez atļaujas aiztiek, kaut arī nolūks būtu draudzīgs.

“Nebūs nekāda trača,” viņš sacīja mierīgā balsī. “Bet es ļoti gribu ar tevi parunāt. Tas ir - kad būsi pamodusies. Kafija būs gatava, kad būsi apģērbusies. Duša. Ej!”

Viņa bezspēcīgi paklausīja. Līsbeta Salandere nekad nav bezspēcīga, viņa nodomāja.

Vannas istabā viņa atspiedās pret durvīm un mēģināja sakopot domas. Viņa jutās satriekta vairāk, nekā bija uzskatījusi par iespējamu. Tad lēnām aptvēra, ka urīnpūslis grasās plīst, bet duša ir ne vien ieteicama, bet pat nepieciešama pēc nakts uzdzīves. Nomazgājusies Līsbeta iešmauca guļamistabā un uzvilka biksītes, džinsus un T kreklu ar uzrakstu Armageddon was yesterday - today we have a serious problem.

Pēc mirkļa pārdomām Līsbeta sameklēja savu ādas jaku, kas gulēja uzmesta uz krēsla. Viņa izņēma no kabatas elektrošoku, pārbaudīja lādiņu un iebāza to džinsu aizmugures kabatā. Dzīvoklī izplatījās kafijas smarža. Līsbeta dziļi ieelpoja un devās atpakaļ uz virtuvi.

“Vai tu nekad neuzkop dzīvokli?” Blumkvists jautāja.

Viņš bija sakrāvis izlietnē netīrus traukus, iztukšojis pelnu- traukus, izmetis veco piena paku, novācis no galda piecu nedēļu avīžu krājumus, noslaucījis to, uzlicis tasītes un - patiesi - bei- geļus. Tas izskatījās vilinoši, un Līsbeta patiesībā jutās izsalkusi pēc nakts ar Mimī. Labi, redzēsim, kas notiks tālāk. Viņa piesardzīgi apmetās Blumkvistam iepretī.

“Tu neatbildēji uz jautājumu. Rostbifa, tītara vai veģetāro?”

“Rostbifa.”

“Tad es ņemšu tītaru.”

Viņi klusēdami ēda brokastis, pētīdami viens otru. Apēdusi savu beigeli, Līsbeta notiesāja arī pusi pārpalikušā veģetārā. Tad paņēma no palodzes saņurcītu paciņu un izknibināja no tās cigareti.

“Labi, tad to nu es zinu,” Blumkvists pārtrauca klusumu. “Varbūt neesmu tik veikls personiskās informācijas izpētē kā tu, taču tagad esmu izdibinājis vismaz to, ka tu neesi nedz veģetāriete, nedz - kā domāja Dirks Frūde - anorektiķe. Ielikšu šos datus savā ziņojumā.”

Salandere blenza uz Blumkvistu, bet, ielūkojusies viņam sejā, aptvēra, ka viņš ķircinās. Blumkvists izskatījās tik ļoti uzjautrināts, ka Līsbeta Salandere nespēja novaldīties un atbildēja ar greizu smaidu. Situācija bija pilnīgi nejēdzīga. Līsbeta atstūma šķīvi. Viņam bija laipnas acis. Lai kas viņš būtu, laikam tomēr nav

Iauns cilvēks, Līsbeta nosprieda. Ari viņas izpētē nekas neliecināja, ka Blumkvists būtu ļauns maita, kas dara pāri savām draudzenēm vai tamlīdzīgi. Līsbeta sev atgādināja, ka tieši viņa zina par Blumkvistu visu - nevis otrādi. Zināšanas ir vara.

“Par ko tu ņirdz?” viņa jautāja.

“Piedod. Vispār jau nebiju plānojis tā ielauzties. Negribēju tevi nobiedēt, tomēr tas man acīmredzot izdevās. Bet tev būtu vajadzējis redzēt savu sejas izteiksmi, kad atvēri durvis. Tā bija nepārspējama. Nespēju nociesties, tevi mazliet nepaķircinājis.”

Klusums. Sev par pārsteigumu, Līsbeta Salandere piepeši juta, ka Blumkvista nelūgtā sabiedrība ir pieņemama - vai vismaz nav nepatīkama.

“Uztver to kā manu šaušalīgo atriebību par to, ka rakņājies manā privātajā dzīvē,” viņš jautri sacīja. “Vai tu baidies no manis?”

“Nē,” Līsbeta Salandere atteica.

“Labi. Es neesmu ieradies, lai darītu tev pāri vai celtu traci.”

“Ja tu mēģināsi darīt man pāri, es tevi savainošu. Un smagi.”

Mīkaels nopētīja meiteni. Viņa bija ap metru piecdesmit gara, un neizskatījās, ka spētu īpaši pretoties, ja viņš būtu dzīvoklī ielauzies noziedznieks. Taču Salanderes acis bija bez izteiksmes un mierīgas.

“Tas nav aktuāli,” viņš beidzot sacīja. “Man nav ļaunu nolūku. Man vajag ar tevi parunāt. Ja gribi, lai eju prom, tu tikai pasaki.” Viņš bridi apdomājās. “Jocīgā kārtā, sajūta ir… eh.” Viņš apstājās pusvārdā.

“Kas?”

“Nezinu, vai tas izklausās saprātīgi, taču pirms četrām dienām es pat nezināju, ka tu eksistē. Tad izlasīju tavu analīzi…” Viņš parakņājās plecu somā un sameklēja ziņojumu. “Nav īpaši priecīga lasāmviela.”

Blumkvists apklusa un brīdi skatījās ārā pa virtuves logu. “Vai drīkstu paņemt vienu cigareti?” Salandere piebīdīja viņam paciņu.

“Tu pirms brīža teici, ka neesam pazīstami, bet es atbildēju, ka esam gan.” Viņš norādīja uz ziņojumu. “Es jau netieku tev līdzi - sameklēju tikai tavu adresi, dzimšanas datus un tamlīdzīgi -, bet tu noteikti visai daudz zini par mani. Daudz ļoti privātas informācijas, ko zina tikai mani tuvākie draugi. Un nu es sēžu tavā virtuvē un kopā ar tevi ēdu beigeļus. Mēs esam pazīstami tikai pusstundu, bet man piepeši šķiet, ka jau vairākus gadus. Vai saproti, ko es domāju?”

Salandere pamāja ar galvu.

“Tev ir skaistas acis,” viņš sacīja.

“Tev ir mīlīgas acis,” viņa atteica. Mīkaels nespēja izšķirt, vai viņa ironizē.

Klusums.

“Kāpēc tu esi šeit?” viņa pajautāja.

Kalle Blumkvist - viņa atcerējās iesauku, apspieda impulsu izrunāt to skaļi un piepeši kļuva nopietna. Blumkvista acīs vīdēja nogurums. Pašapziņa, ar kādu viņš bija te ielauzies, tagad bija pazudusi, un Salandere secināja, ka jautrošanās ir cauri vai vismaz atlikta malā. Pirmo reizi viņa juta, ka Blumkvists viņu pamatīgi nopēta domīgā nopietnībā. Viņa nespēja noteikt, kas risinās viņa galvā, taču acumirklī juta, ka apciemojums ir ieguvis nopietnāku raksturu.

Līsbeta Salandere apzinājās, ka viņas miers ir tikai ārējs un viņa īsti nekontrolē savus nervus. Pilnīgi negaidītais Blumkvista apciemojums bija viņu satricinājis, viņa nekad agrāk nebija ko tādu piedzīvojusi saistībā ar darbu. Viņa pelnīja iztiku, izspiegojot cilvēkus. Patiesībā viņa nekad nebija definējusi savus pakalpojumus Draganam Armanskim kā īstu darbu, drīzāk kā sarežģītu laika kavēkli, gandrīz hobiju.

Līsbeta Salandere jau sen bija konstatējusi, ka patiesībā viņai patīk rakņāties citu cilvēku dzīvē un atklāt noslēpumus, ko tie cenšas glabāt. Tādā vai citādā veidā viņa bija to darījusi, cik sen vien spēja atcerēties. Un darīja to joprojām, ne tikai Armanska uzdevumā, bet dažkārt ari sava prieka pēc. Tas sagādāja gandarījumu, tas bija gluži kā sarežģīta datorspēle - ar to atšķirību, ka runa bija par dzīviem cilvēkiem. Un nu piepeši viņas hobijs stāvēja virtuvē un cienāja viņu ar beigeļiem. Situācija šķita pilnīgi absurda.

“Man ir kāda aizraujoša problēma,” Mīkaels sacīja. “Saki man - kad tu Dirka Frūdes uzdevumā pētīji manu personas informāciju… vai tev bija kāda nojausma, kam tā tiks izmantota?”

“Nē.”

“Informācija bija vajadzīga tāpēc, ka Frūde vai, pareizāk sakot, viņa darba devējs gribēja nolīgt mani kādam darbam.”

“Ak tā.”

Mīkaels viegli pasmaidīja.

“Kādu dienu mums jāparunā par morāles aspektiem, rakņājoties citu cilvēku privātajā dzīvē. Bet šobrīd man ir pavisam cita problēma… Darbs, kuru es kaut kāda neizprotama iemesla dēļ esmu uzņēmies, pavisam noteikti ir visērmīgākais uzdevums, kāds man jebkad bijis. Vai varu uz tevi paļauties, Līsbet?”

“Kā?”

“Dragans Armanskis apgalvo, ka tu esi pilnīgi uzticama. Bet es katrā gadījumā jautāju tev. Vai varu tev stāstīt noslēpumus un paļauties, ka tu nestāstīsi tālāk - pilnīgi nevienam?”

“Pagaidi! Tu esi runājis ar Draganu. Vai viņš tevi šurp atsūtīja?”

Es tevi nositīšu, stulbais armēni!

“Nē, ne gluži. Tu neesi vienīgā, kas prot sagādāt adreses, un to es izdarīju pats. Sameklēju tevi iedzīvotāju reģistrā. Ir trīs personas, vārdā Līsbeta Salandere, un tās divas citas nekādi nederēja. Bet vakar es sazinājos ar Armanski, un mums bija gara saruna. Ari viņš sākumā nosprieda, ka esmu ieradies celt traci par to, ka esi rakņājusies manā privātajā dzīvē, taču beigās pārliecinājās, ka man ir pavisam cits iemesls.”

“Kāds?”

“Kā jau teicu, Dirka Frūdes klients ir nolīdzis mani kādam darbam. Tagad esmu nonācis līdz punktam, kur man vajag bezdievīgi ātra un prasmīga pētnieka palīdzību. Frūde pastāstīja par tevi un sacīja, ka esi lietpratēja. Tas viņam izspruka netīšām, un tā es uzzināju, ka esi vākusi informāciju par mani. Vakar tikos ar Armanski un paskaidroju, ko man vajag. Viņš visam piekrita un centās tevi sazvanīt, bet tu necēli telefonu, tā ka… te nu es esmu. Vari piezvanīt Armanskim un pārbaudīt, ja vēlies.”

Līsbetai Salanderei vajadzēja vairākas minūtes, lai atrastu mobilo telefonu zem drēbju kaudzītes, ko Mimī bija palīdzējusi novilkt. Mīkaels Blumkvists ar lielu interesi vēroja, kā meitene mulsi meklē telefonu, un apmeta loku pa dzīvokli. Salanderes mēbeles lielākoties izskatījās kā izvilktas no atkritumu konteinera. Uz maza galdiņa dzīvojamā istabā stāvēja iespaidīgs jaunākais PovverBook. Uz plauktiņa atradās kompaktdisku atskaņotājs. Toties kompaktdisku kolekcija nu nemaz nebija iespaidīga - nožēlojama saujiņa disku, ko ieskaņojušas grupas, par kurām Mīkaels nekad nebija dzirdējis, turklāt mūziķi uz vāciņiem izskatījās kā vampīri no kosmosa. Viņš konstatēja, ka mūzika nav Līsbetas lauciņš.

Salandere redzēja, ka Armanskis viņai zvanījis vismaz septiņas reizes iepriekšējā vakarā un divas reizes no rīta. Viņa sastādīja numuru, kamēr Mīkaels, atspiedies pret stenderi, klausījās sarunā.

“Te es… piedod, biju izslēgusi… zinu, ka viņš grib mani nolīgt… nē, viņš šobrīd stāv manā istabā…” Viņa pacēla balsi. “Dragan, man ir paģiras un sāp galva, tā ka beidz pļāpāt! Vai tu paņēmi šo darbu vai ne?… Paldies.”

Klikš.

Līsbeta Salandere pa dzīvojamās istabas durvīm pašķielēja uz Mīkaelu Blumkvistu. Viņš darbojās ap kompaktdiskiem, cilāja grāmatas plauktā, tikko bija atradis brūnu zāļu pudelīti bez etiķetes un ziņkārīgi pacēla to pret gaismu. Kad viņš grasījās atskrūvēt vāciņu, Salandere pastiepa roku un paņēma pudelīti, devās atpakaļ uz virtuvi, apsēdās uz krēsla un masēja sev pieri, līdz arī Mīkaels bija apsēdies.

“Noteikumi ir vienkārši,” viņa sacīja. “Nekas no tā, ko tu apspried ar mani vai Draganu Armanski, nenonāk nepiederošo ausīs. Mēs parakstīsim līgumu, kurā Milton Security apņemas ievērot slepenību. Pirms nolemšu, vai gribu tev strādāt, man jāzina, kas šis ir par darbu. Tas nozīmē, ka klusēšu par visu, ko tu man stāstīsi, vienalga, ņemšu šo darbu vai ne; protams, ja vien tu neatklāsi, ka nodarbojies ar kriminālām lietām. Tādā gadījumā es pastāstīšu Draganam un viņš savukārt ziņos policijai.” “Labi.” Mīkaels vilcinājās. “Armanskis varbūt īsti nezina, kādam darbam gribu tevi nolīgt…”

“Viņš sacīja, tev vajagot palīdzību vēstures izpētē.”

“Jā, tas tiesa. Bet es gribu lūgt, lai tu man palīdzi identificēt slepkavu.”

Pagāja vairāk nekā stunda, kamēr Mīkaels izklāstīja visas samežģītās detaļas Harrietas Vangeres lietā, neko neizlaizdams. Viņš bija saņēmis Frūdes atļauju Salanderes iesaistīšanai, un tāpēc bija nepieciešams uzticēties meitenei pilnībā.

Mīkaels pastāstīja ari par savām attiecībām ar Sesīliju Vangeri un to, kā viņš pamanījis Sesīlijas seju Harrietas logā. Viņš atklāja Līsbetai iespējami daudz precīzu detaļu par Sesīlijas personību. Mīkaels sāka pats sev atzīties, ka Sesīlija tagad ieņem nozīmīgu vietu aizdomās turamo sarakstā. Tomēr vēl nebūt neizprata, kā Sesīlija varētu būt saistīta ar slepkavu, kas darbojies laikā, kad viņa vēl bija mazs bērns.

Pabeidzis savu stāstu, viņš iedeva Līsbetai Salanderei nokopēto sarakstu no telefonu grāmatiņas.

Magda - 32016 Sāna - 32109 RJ - 30112 RL - 32027 Māri - 32018

“Ko tu gribi, lai es daru?”

“Esmu identificējis RJ - Rebeku Jākobsoni - un saistījis viņu ar Bībeles citātu, kas piemin dedzināmo upuri. Rebeku nogalināja, noliekot viņas galvu uz kvēlošām oglēm, un tas visai tuvu atbilst aprakstam citātā. Ja ir tā, kā es domāju, mēs atradīsim vēl četrus upurus - Magdu, Sāru, Māri un RL.”

“Tu domā, ka viņas ir mirušas? Nogalinātas?”

“Slepkava darbojās piecdesmitajos un varbūt arī sešdesmitajos gados. Un kaut kādā veidā ir saistīts ar Harrietu Vangeri. Esmu pārskatījis Hedestads-Kuriren vecos numurus. Rebekas slepkavība ir vienīgais groteskais noziegums, ko esmu atradis saistībā ar Hēdestadi. Es gribu lūgt, lai tu pameklē pārējā Zviedrijā.”

Līsbeta Salandere, neizteiksmīgi klusēdama, domāja tik ilgi, ka Mīkaels sāka nepacietīgi grozīties. Viņš prātoja, vai izvēlējies pareizo cilvēku, kad meitene beidzot pacēla acis.

“Labi. Es ņemu to darbu. Bet tev jānoslēdz līgums ar Armanski.”

Dragans Armanskis izdrukāja līgumu, kas Mīkaelam Blumk- vistam bija jāaizved uz Hēdestadi un jāiedod parakstīt Dirkam Frūdem. Atgriezies Līsbetas Salanderes kabinetā, viņš redzēja, ka Līsbeta un Mīkaels Blumkvists stāv, noliekušies pār viņas Power- Book. Mīkaels uzlika roku meitenei uz pleca - viņš pieskārās viņai - un uz kaut ko norādīja. Armanskis palēnināja soli.

Mīkaels kaut ko teica, Salandere šķita izbrīnījusies. Tad viņa skaļi iesmējās.

Armanskis vēl nekad nebija dzirdējis meiteni smejamies, lai gan vairākus gadus bija centies iegūt viņas uzticību. Mīkaels

Blumkvists pazina viņu piecas minūtes, un Līsbeta jau smējās kopā ar viņu.

Piepeši Armanskis ienīda Mīkaelu Blumkvistu ar tādu kaismi, kas pārsteidza viņu pašu. Viņš nokremšļojās durvju ailā un nolika uz galda mapi ar līgumu.

Pēcpusdienā Mīkaels paspēja ātri iegriezties Millennium redakcijā - pirmo reizi kopš tā laika, kad pirms Ziemassvētkiem bija savācis savas mantas, - un šķita tik svešādi uzskriet pa labi pazīstamajām kāpnēm. Kods nebija nomainīts, un viņš varēja nemanīti ieslīdēt pa redakcijas durvīm, brīdi stāvēt un lūkoties apkārt.

Millennium telpas bija izvietotas L burta formā. Plašā priekštelpa aprija daudz telpas, ko nevarēja lietderīgi izmantot. Tur viņi bija izvietojuši atpūtas stūrīti, kur pieņemt apmeklētājus. Aiz atpūtas stūrīša atradās ēdamtelpa ar virtuvīti, tualetes un divas noliktavas ar grāmatu plauktiem un arhīvu. Tur stāvēja arī rakstāmgalds pastāvīgajam praktikantam. Pa labi no ieejas bija stikla siena, bet aiz tās - Kristera Malma ateljē; viņam bija pašam sava firma, kas aizņēma astoņdesmit kvadrātmetrus, ar atsevišķu ieeju no kāpņutelpas. Pa kreisi atradās aptuveni simt piecdesmit kvadrātmetru plašā redakcija ar stikla fasādi Jētgātanas pusē.

Iekārtojumu bija noteikusi Ērika, ar stikla sienām nodalot trīs telpas atsevišķiem darbiniekiem un atvērtu biroju pārējiem trim līdzstrādniekiem. Viņa pati bija aizņēmusi lielāko telpu vistālāk redakcijā, bet Mīkaelam ierādījusi atsevišķu kabinetu tās pretējā galā. Šis kabinets vienīgais bija redzams no priekštelpas. Mīkaels pamanīja, ka tur neviens nav ievācies.

Trešais kabinets atradās mazliet nostāk, un to apdzīvoja sešdesmit gadus vecais Sonijs Magnusons, kas gadiem ilgi bija veiksmīgi pārdevis Millennium reklāmas laukumus. Ērika atrada Soniju, kad viņš bija zaudējis darbu pēc štatu samazināšanas uzņēmumā, kur aizvadījis lielāko daļu darba mūža. Sonijs tobrīd bija jau tādā vecumā, kad vairs negaidīja pastāvīga darba piedāvājumus. Ērika viņu izvēlējās un piedāvāja nelielu, stabilu mēnešalgu un procentus no reklāmu ieņēmumiem. Sonijs piekrita, un nevienam nenācās to nožēlot. Taču pēdējā gada laikā viņa enerģijai nebija nozīmes, ieņēmumi no reklāmas strauji kritās. Sonija alga krasi samazinājās, tomēr viņš savilka jostu un uzticīgi palika savā vietā, nevis lūkojās pēc cita darba. Atšķirībā no manis, kas izraisīja šo sabrukumu, Mīkaels nodomāja.

Beidzot Mīkaels saņēma dūšu un iegāja pustukšajā redakcijā. Viņš ieraudzīja Ēriku, kas savā kabinetā bija piespiedusi pie auss telefona klausuli. Redakcijā bija tikai divi darbinieki. Trīsdesmit septiņus gadus vecā Monika Nilsone bija enerģiska reportiere, kas specializējās politikā un, iespējams, bija rūdītākā ciniķe, kādu Mīkaels jebkad saticis. Viņa bija nostrādājusi Millennium deviņus gadus un jutās lieliski. Divdesmit četrus gadus vecais Henrijs Kortess bija redakcijas jaunākais līdzstrādnieks, pirms diviem gadiem nonācis redakcijā kā praktikants tieši no Stokholmas Universitātes Žurnālistikas fakultātes un paskaidrojis, ka grib strādāt tikai Millennium un nekur citur. Ērikai nebija naudas, lai piedāvātu viņam pastāvīgu darbu, taču viņa ierādīja puisim rakstāmgaldu kādā kaktā un pieņēma viņu par ārštatnieku.

Ieraudzījuši Mīkaelu, abi sajūsmā iekliedzās. Viņš dabūja buču uz vaiga un dunkas mugurā. Kolēģi tūlīt apvaicājās, vai viņš nolēmis atgriezties, un vīlušies nopūtās, kad Mīkaels paskaidroja, ka vēl pusgadu pavadīs Norlandē un ienācis tikai apsveicināties un parunāt ar Ēriku.

Arī Ērika priecājās, viņu ieraugot. Viņa ielēja kafiju un aizvēra sava kabineta durvis. Viņa tūlīt apjautājās par Henrika Vangera stāvokli. Mīkaels paskaidroja, ka zina tikai to, ko stāstījis Dirks Frūde; stāvoklis ir nopietns, bet vecais vīrs vēl ir dzīvs.

“Ko tu dari pilsētā?”

Mīkaels piepeši jutās apmulsis. Viņš bija ienācis redakcijā pēkšņa impulsa vadīts, jo Milton Security atradās tikai dažus kvartālus tālāk. Šķita sarežģīti paskaidrot Ērikai, ka viņš tikko nolīdzis privātu drošības konsultanti, kas ielauzusies viņa datorā. Tāpēc viņš paraustīja plecus un sacīja, ka bijis spiests atbraukt uz Stokholmu ar Vangeru saistītās darīšanās un tūlīt dosies atpakaļ uz ziemeļiem. Viņš apjautājās, kā klājas redakcijā.

“Bez patīkamajiem jaunumiem par to, ka joprojām pieaug gan reklāmu apjoms, gan abonentu skaits, aug arī negaisa mākonis debesīs.”

“Tā?”

“Janne Dālmans.”

“Protams.”

“Es biju spiesta aprīlī izsaukt viņu uz sarunu - tūlīt pēc tam, kad mēs publiski paziņojām, ka Henriks Vangers kļuvis par līdzīpašnieku. Nezinu, vai tā ir tikai viņa negatīvā daba vai kaut kas nopietnāks. Varbūt viņš spēlē kādu spēli.”

“Kas notika?”

“Es viņam vairs neuzticos. Kad bijām parakstījuši vienošanos ar Henriku Vangeru, man un Kristeram bija jāizvēlas, vai tūlīt informēt visu redakciju par to, ka vairs nepastāv risks rudenī bankrotēt, vai…”

“Vai informēt dažus darbiniekus atsevišķi.”

“Tieši tā. Varbūt man ir paranoja, taču es negribēju riskēt, ka Dālmans noplūdina informāciju. Tāpēc mēs nolēmām paziņot par to visai redakcijai dienā, kad lēmums tiks publiskots. Tātad klusējām ilgāk par mēnesi.”

“Un?”

“Nu, tās bija pirmās labās ziņas, ko redakcija dzirdējusi šā gada laikā. Visi gavilēja, atskaitot Dālmanu. Es domāju - mēs jau neesam pasaulē lielākā redakcija. Tātad gavilēja trīs cilvēki plus praktikants, bet viens pārskaitās, ka par vienošanos neesam pastāstījuši agrāk.”

“Viņam ir zināma taisnība…”

“Saprotu. Bet lieta tā, ka viņš turpināja skaisties dienu no dienas un noskaņojums redakcijā strauji pasliktinājās. Pēc divu nedēļu kurnēšanas es iesaucu Dālmanu savā kabinetā un paskaidroju, ka redakciju neesmu agrāk informējusi tikai tāpēc, ka neuzticos viņam un neesmu bijusi droša, vai viņš turēs muti.”

“Kā viņš to uztvēra?”

“Protams, bija ļoti aizvainots un dusmīgs. Es neatkāpos un izteicu viņam ultimātu - vai nu viņš saņemsies, vai ari sāks meklēt citu darbu.”

“Un?”

“Viņš ir saņēmies. Taču turas nomaļus, un viņa attiecības ar pārējo redakciju ir saspīlētas. Kristers nevar viņu ciest un diezgan skaidri to izrāda.”

“Par ko tu Dālmanu turi aizdomās?”

Ērika nopūtās.

“Nezinu. Mēs viņu pieņēmām pirms gada, kad jau bijām sākuši plēsties ar Vennerstremu. Es neko nevaru pierādīt, bet man ir sajūta, ka viņš nestrādā mūsu labā.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Uzticies savai intuīcijai.”

“Varbūt viņš vienkārši ir darbam nepiemērots kretīns, kas maitā visiem omu.”

“Iespējams. Bet es tev piekrītu - mēs esam pieļāvuši kļūdu, pieņemot viņu darbā.”

Pēc divdesmit minūtēm Mīkaels ar automašīnu, ko bija aizņēmies no Dirka Frūdes sievas, jau brauca pār Slusenu ziemeļu virzienā. Tas bija desmit gadu vecs volvo, ko Frūdes sieva pati nelietoja. Mīkaelam bija apsolīts, ka viņš varēs to aizņemties, cik bieži vien vēlas.

Tās bija sīkas, smalkas detaļas, ko Mīkaels būtu varējis vienkārši palaist garām, ja nebūtu bijis uzmanīgs. Kāda papīru kaudzīte stāvēja šķībāk, nekā viņš to atcerējās. Kāda mape nebija īsti iebīdīta plauktā. Rakstāmgalda atvilktne bija aizstumta pavisam ciet - Mīkaels skaidri zināja, ka tā stāvējusi pusvirus, kad viņš iepriekšējā dienā atstājis Hēdebi, lai dotos uz Stokholmu.

Brīdi viņš sēdēja nekustīgi un apšaubīja pats sevi. Tad viņā nostiprinājās pārliecība, ka mājā kāds bijis.

Mīkaels izgāja uz lieveņa un paskatījās apkārt. Prombraucot viņš bija aizslēdzis durvis, bet tā bija parasta, veca slēdzene, ko droši vien iespējams atmūķēt ar mazu skrūvgriezi, un nevarēja zināt, cik daudz atslēgu klīst pa pasauli. Mīkaels atkal iegāja iekšā un sistemātiski pārmeklēja darbistabu, lai pārbaudītu, vai kaut kas nav pazudis. Pēc brīža viņš konstatēja, ka viss laikam ir savā vietā.

Tomēr nepalika šaubu, ka te kāds staigājis pa māju, sēdējis viņa darbistabā un šķirstījis papīrus un mapes. Datoru Mīkaels bija paņēmis līdzi, tam svešais nebija ticis klāt. Radās divi jautājumi. Kurš? Un cik daudz noslēpumainais apmeklētājs bija izdibinājis?

Mapēs glabājās Henrika Vangera kolekcijas daļa, ko Mīkaels bija atnesis atpakaļ uz namiņu pēc atgriešanās no cietuma. Tur nebija jaunu materiālu. Piezīmju grāmatiņas uz rakstāmgalda nezinātājam neizteiktu neko - bet vai cilvēks, kurš pārmeklēja rakstāmgaldu, bija nezinātājs?

Pats nopietnākais uz rakstāmgalda bija maza plastmasas mapīte, kur Mīkaels bija ielicis telefonu sarakstu un pārrakstītos Bībeles citātus. Tas, kurš pārmeklējis darbistabu, tagad zināja, ka Mīkaels atšifrējis Bībeles kodu.

Kurš?

Henriks Vangers bija slimnīcā. Mīkaels neturēja aizdomās saimniecības pārzini Annu. Dirks Frūde? Bet viņam Mīkaels jau bija izstāstījis visas detaļas. Sesīlija Vangere bija atlikusi braucienu uz Floridu un atgriezusies no Londonas kopā ar māsu. Mīkaels nebija viņu saticis kopš atgriešanās, taču bija redzējis iepriekšējā dienā braucam pār tiltu. Martins Vangers. Haralds Vangers.

Birgers Vangers - dienu pēc Henrika infarkta viņš bija ieradies uz ģimenes apspriedi, kur Mīkaels nebija ielūgts. Aleksanders Vangers. Izabella Vangere - viņa nemaz nebija simpātiska.

Ar ko Frūde ir runājis? Ko ir izpaudis? Cik daudzi no potenciālajiem sērojošajiem ir uzzinājuši, ka Mīkaels patiesībā veicis apvērsumu izmeklēšanā?

Bija pāri astoņiem vakarā. Mīkaels piezvanīja Atslēgu servisam Hēdestadē un pasūtīja mājai jaunu slēdzeni. Atslēgu meistars paskaidroja, ka varot ierasties nākamajā dienā. Mīkaels apsolīja divkāršu samaksu, ja viņš ieradīsies tūlīt. Abi vienojās, ka meistars atbrauks ap vienpadsmitiem vakarā, lai ierīkotu jaunu slēdzeni.

Gaidīdams atslēgu meistaru, Mīkaels ap pusdeviņiem vakarā devās pie Dirka Frūdes. Frūdes sieva aizveda viņu uz dārzu sētas pusē un piedāvāja aukstu Pilsner, ko Mīkaels ar pateicību pieņēma. Viņš gribēja zināt, kā klājas Henrikam Vangeram.

Dirks Frūde pašūpoja galvu.

“Viņu operēja. Aizkaļķojusies vainagartērija. Ārsts saka: tas, ka viņš vispār izdzīvojis, iedvešot cerības, taču tuvākās dienas būs kritiskas.”

Abi brīdi pārdomāja šo ziņu, iemalkodami alu.

“Vai esi runājis ar viņu?”

“Nē. Viņš vēl nav spējis runāt. Kā gāja Stokholmā?”

“Līsbeta Salandere piekrita. Te ir līgums ar Draganu Armanski. Paraksti un iemet pastkastē.”

Frūde izskatīja dokumentu.

“Viņa maksā dārgi,” viņš konstatēja.

“Henriks to var atļauties.”

Frūde pamāja ar galvu, izņēma no krūšu kabatas pildspalvu un uzskrīpāja savu vārdu.

“Tikpat labi varu parakstīt arī, kamēr Henriks vēl dzīvs. Vai iesi garām pastkastītei pie veikala?”

Mīkaels aizgāja gulēt jau ap pusnakti, bet iemigt bija grūti. Līdz šim viņš bija domājis, ka Hēdebi salā veic pētījumu par vēsturiskām dīvainībām. Bet, ja šī darbošanās kādu interesēja tik ļoti, lai ielauztos viņa darbistabā, tad varbūt vēsture bija tuvāk mūsdienām, nekā viņam licies.

Piepeši Mīkaels aptvēra, ka ir arī citi, kurus varētu interesēt, ar ko viņš nodarbojas. Diezin vai Henrika Vangera piepešā ienākšana Millennium valdē būtu paslīdējusi nepamanīta garām Hansam Ērikam Vennerstremam. Vai varbūt šādas domas bija zīme, ka viņam draud paranoja?

Mīkaels izkāpa no gultas, kails nostājās pie virtuves loga un domīgi raudzījās uz baznīcu otrpus tiltam. Viņš aizsmēķēja cigareti.

Viņš nespēja izprast Līsbetu Salanderi. Šī meitene uzvedās dīvaini un sarunā ieturēja garas pauzes. Viņas māja bija tik nekārtīga, ka tas jau robežojās ar haosu - avīžu kaudzes priekšnamā un pāris gadu neuzkopta virtuve. Drēbes gulēja kaudzē uz grīdas, un viņa acīm redzami bija pamodusies pēc kārtīgas nakts uzdzīves krogā. Uz kakla bija uzsūkti zilumi, tātad naktī viņai bijusi kompānija. Salanderei bija vairāki tetovējumi un pīrsingi uz sejas un noteikti arī tādās vietās, ko viņš nebija redzējis. īsi sakot, meitene bija dīvaina.

Tomēr Armanskis bija apgalvojis, ka Salandere ir firmas labākā pētniece, un viņas detalizētais ziņojums par Mīkaelu pašu nenoliedzami liecināja, ka viņa strādā pamatīgi. Dīvaina meitene.

Līsbeta Salandere sēdēja pie PowerBook un apdomāja savu izturēšanos pret Mīkaelu Blumkvistu. Vēl nekad savā pieauguša cilvēka dzīvē viņa nebija laidusi pār savu slieksni nevienu, kurš nebija ielūgts, un ielūgto bariņu varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem. Mīkaels bija nekautri ielauzies viņas dzīvē, bet viņa bija spējusi tikai vārgi protestēt.

Ar to vēl nebija gana - Blumkvists bija viņu ķircinājis. Izzobojis.

Parasti šāda uzvedība liktu viņai domās nolaist pistoles drošinātāju. Tomēr viņa nebija sajutusi ne kripatiņu draudu vai naidīguma no Blumkvista puses. Viņam bija pamatots iemesls Līsbetu pamatīgi izlamāt - pat nodot policijai par to, ka viņa ielauzusies datorā. Taču arī to viņš bija uztvēris kā joku.

Tā bija pati kutelīgākā abu sarunas daļa. Šķita, ka Mīkaels apzināti izvairās skart šo tematu, un beidzot Līsbeta nespēja nociesties un uzdeva jautājumu.

“Tu teici, ka zini, ko esmu izdarījusi.”

“Tu esi hakere. Tu ielīdi manā datorā.”

“Kā tu to zini?” Līsbeta bija pilnīgi pārliecināta, ka nav atstājusi nekādas pēdas un viņas ielaušanos nav bijis iespējams atklāt, ja vien brīdī, kad viņa iekļuvusi datorā, cieto disku nav skenējis kāds augstākā līmeņa drošības konsultants.

“Tu pieļāvi kļūdu.” Mīkaels pastāstīja, ka Līsbeta citējusi teksta versiju, kas glabājusies tikai viņa datorā un nekur citur.

Līsbeta Salandere ilgi klusēja. Pēdīgi pievērsa Mīkaelam neizteiksmīgu skatienu.

“Kā tu to dari?” viņš jautāja.

“Noslēpums. Ko tu grasies iesākt?”

Mīkaels paraustīja plecus.

“Ko es varu iesākt? Varbūt man vajadzētu parunāt ar tevi par ētiku, morāli un briesmām, ko rada rakņāšanās citu privātajā dzīvē.”

“Tieši to pašu tu dari kā žurnālists.”

Viņš pamāja ar galvu.

“Jā gan. Tāpēc mums, žurnālistiem, ir ētikas komisija, kas rūpējas par morāles aspektu. Kad rakstu par kādu banku sfēras nelieti, es nepieminu viņa seksuālo dzīvi. Es nerakstu, ka čeku viltotāja ir lesbiete vai piekopj seksu ar savu suni, vai ko tamlīdzīgu, pat ja tā būtu taisnība. Arī neliešiem ir tiesības uz privāto dzīvi, un ir tik viegli ievainot cilvēkus, uzbrukot viņu dzīvesveidam. Vai saproti, ko es domāju?”

“Jā.”

“Tātad - tu esi apdraudējusi manu privāto dzīvi. Manam darba devējam nav jāzina, ar ko es guļu. Tā ir tikai mana darīšana.” Līsbetas Salanderes seju pāršķēla greizs smaids.

“Tu domā, ka man nevajadzēja to pieminēt.”

“Manā gadījumā tam nebija lielas nozīmes. Puspilsētas zina par manām attiecībām ar Ēriku. Tas ir principa jautājums.” “Tādā gadījumā tev varbūt būs interesanti uzzināt, ka ari man ir princips, kas atbilst tavai ētikas komisijai. Es to saucu par Salanderes principu. Es uzskatu, ka nelietis vienmēr ir nelietis, un, ja varu viņam kaitēt, uzrokot kādus sūdus, tad viņš to ir pelnījis. Es vienkārši atmaksāju.”

“Labi!” Mīkaels Blumkvists pasmaidīja. “Es neesmu gluži citās domās, bet…”

“Bet lieta tā, ka, pētot informāciju, es ņemu vērā savu viedokli par šo cilvēku. Es neesmu neitrāla. Ja izskatās, ka cilvēks ir labs, es savu ziņojumu varu pietušēt.”

“Tiešām?”

“Tavā gadījumā es to darīju. Es būtu varējusi sarakstīt grāmatu par tavu seksuālo dzīvi. Es varēju pastāstīt Frūdem, ka Ērikas Bergeres pagātnē ir Club Xtreme un astoņdesmitajos viņa rotaļājās ar sadomazohismu - kas nenoliedzami raisītu dažas neizbēgamas asociācijas, domājot par jūsu abu seksuālajām attiecībām.” Mīkaels Blumkvists paskatījās Līsbetai Salanderei acīs. Pēc brīža viņš palūkojās ārā pa logu un iesmējās.

“Tu tiešām esi skrupuloza. Kāpēc tu to neieliki ziņojumā?” “Jūs ar Ēriku Bergeri esat pieauguši cilvēki, kam acīm redzami ir tuvas attiecības. Nevienam nav daļas gar to, ko jūs darāt gultā, un, pastāstot par Ēriku, es būtu varējusi viņai tikai kaitēt vai piegādāt kādam šantāžas materiālu. Kas zina - es nepazīstu Dirku Frūdi, un materiāli varēja nokļūt pie Vennerstrema.”

“Un tu negribi apgādāt Vennerstremu ar informāciju?”

“Ja man būtu jāizvēlas, kurā pusē nostāties jūsu mačā, es noteikti būtu tavā ringa stūri.”

“Mums ar Ēriku ir… mūsu attiecības ir…”

“Man nospļauties par to, kādas ir jūsu attiecības. Bet tu neatbildēji uz jautājumu: ko tu grasies darīt ar savām zināšanām par to, ka esmu ielīdusi tavā datorā.”

Mīkaels ieturēja gandrīz tikpat ilgu pauzi.

“Līsbeta, es neesmu te nācis strīdēties ar tevi. Nedomāju tevi šantažēt. Esmu ieradies, lai lūgtu tevi palīgā kaut ko izpētīt. Vari piekrist vai atteikties. Ja tu atteiksies, es iešu prom un sameklēšu kādu citu, un tu mani vairs neredzēsi.” Viņš brīdi domāja un tad uzsmaidīja Līsbetai. “Tas ir - ja atkal neatradīšu tevi savā datorā.”

“Ko tas nozīmē?”

“Tu zini par mani ļoti daudz - daļa no tā ir privāta un personiska. Taču kaitējums jau ir nodarīts. Es tikai ceru, ka tu nedomā izmantot savas zināšanas, lai kaitētu man vai Ērikai Bergerei.” Līsbeta raudzījās viņā ar tukšu skatienu.

19.     nodala

Ceturtdiena, 19. jūnijs - svētdiena, 29. jūnijs

Mīkaels pavadīja divas dienas, pārskatīdams savus materiālus un gaidīdams ziņu, vai Henriks Vangers izdzīvos. Viņš uzturēja sakarus ar Dirku Frūdi. Ceturtdienas vakarā Frūde atnāca uz viesu namiņu un pastāstīja, ka krīze šķietami esot pāri.

“Henriks ir vārgs, taču šodien es varēju ar viņu kādu brīdi parunāt. Viņš grib tevi satikt pēc iespējas drīzāk.”

Ap vieniem 24. jūnija pēcpusdienā Mīkaels devās uz Hēdestades slimnīcu un sameklēja nodaļu, kur ārstējās Henriks Vangers. Viņš satika Birgeru Vangeru, kas aizkaitināts aizšķērsoja viņam ceļu un autoritatīvā balsī paziņoja, ka Henriks Vangers nepieņem apmeklētājus. Mīkaels mierīgi vēroja pašvaldības deputātu.

“Tas ir interesanti. Henriks Vangers man atsūtīja ziņu, ka noteikti vēlas mani šodien satikt.”

“Jūs nepiederat pie ģimenes, un jums šeit nav ko meklēt.” “Jums taisnība, es nepiederu pie ģimenes. Bet es darbojos tiešā Henrika Vangera uzdevumā un pieņemu rīkojumus tikai no viņa.”

Te varēja izcelties asa vārdu pārmaiņa, ja Dirks Frūde šajā mirklī nebūtu iznācis no Henrika palātas.

“Ā, te tu esi. Henriks tikko jautāja pēc tevis.”

Frūde atvēra durvis, un Mīkaels garām Birgeram Vangeram iegāja palātā.

Izskatījās, ka Henriks Vangers aizvadītās nedēļas laikā novecojis par desmit gadiem. Viņš gulēja puspavērtiem plakstiem, degunā bija iestiprināta skābekļa caurulīte, mati šausmīgi sapinkojušies. Māsiņa apturēja Mīkaelu, uzliekot plaukstu viņam uz piedurknes.

“Divas minūtes. Ne vairāk. Un neuztrauciet viņu!” Mīkaels pamāja ar galvu un apsēdās uz apmeklētāju krēsla, lai varētu redzēt Henrika seju. Viņš sajuta pārsteidzošu maigumu, pastiepa roku un piesardzīgi saspieda večuka vārgo plaukstu. Henriks Vangers runāja ar pauzēm, vārā balsī.

“Jaunumi?”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es ziņošu, tiklīdz tev kļūs mazliet labāk. Vēl neesmu mīklu atrisinājis, bet esmu atradis jaunus materiālus un tagad eju pa vairākām pēdām. Pēc nedēļas vai divām varēšu pateikt, vai tās kaut kur ved.”

Henriks Vangers mēģināja pamāt ar galvu. Viņam izdevās tikai pamirkšķināt acis par zīmi, ka sapratis.

“Man uz dažām dienām jāaizbrauc.”

Henrika Vangera uzacis savilkās.

“Nē, es nepametu kuģi. Man jāaizbrauc kaut ko izpētīt. Es vienojos ar Dirku Frūdi, ka ziņošu viņam. Vai tu piekrīti?”

“Dirks ir… mans pārstāvis… visās nozīmēs.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Mīkael… ja es… neizturēšu… gribu, lai tu… noteikti pabeidz darbu.”

“Es apsolu pabeigt darbu.”

“Dirkam ir… visas pilnvaras.”

“Henrik, es gribu, lai tu atveseļojies. Es uz tevi ļoti sadusmošos, ja tu nomirsi, kad esmu tik tālu ticis.”

“Divas minūtes,” māsiņa sacīja.

“Man jāiet. Kad atnākšu nākamreiz, mums būs garāka saruna.”

Birgers Vangers gaidīja, kad Mīkaels iznāca gaitenī, un apturēja viņu, uzliekot roku uz pleca.

“Es nevēlos, lai jūs turpināt apgrūtināt Henriku. Viņš ir smagi slims, un viņu nedrīkst nekādi traucēt vai uztraukt.”

“Saprotu jūsu bažas un jūtu līdzi. Es viņu nesatraukšu.”

“Visi zina, ka Henriks ir jūs nolīdzis, lai jūs nodarbotos ar viņa hobiju… Harrietu. Dirks Frūde stāstīja, ka Henriks ļoti satraucies sarunā, kas jums abiem bijusi pirms viņa infarkta. Viņš sacīja: jūs domājot, ka esat izraisījis to sirdslēkmi.”

“Es tā vairs nedomāju. Henrika Vangera asinsvadi bija pamatīgi aizkaļķojušies. Viņš varēja dabūt infarktu, aizejot uz tualeti. Šobrīd jūs to noteikti zināt.”

“Es gribu pilnu pārskatu par šīm muļķībām. Jūs bāžat degunu manā ģimenē.”

“Kā jau teicu… es strādāju Henrikam. Nevis ģimenei.”

Birgers Vangers acīm redzami nebija pieradis, ka viņam kāds parāda vidējo pirkstu. Viņš īsu brīdi blenza uz Mīkaelu ar skatienu, kas, visticamāk, bija paredzēts respekta iedvešanai, bet vairāk lika viņam izskatīties pēc uzpūtīga aļņa. Tad Birgers pagriezās un iegāja Henrika palātā.

Mīkaelam nāca smiekli, taču viņš savaldījās. Nebija piedienīgi smieties gaitenī pie Henrika slimības gultas, kas varēja kļūt arī par nāves gultu. Taču piepeši viņam atmiņā bija ataususi rinda no Lennarta Hīlanda alfabēta pantiņu grāmatas, kas sešdesmitajos gados bija veltīta radio labdarības akcijai; šo rindu viņš kaut kāda neizprotama iemesla dēļ bija iegaumējis, mācīdamies lasīt un rakstīt. Burts A. Alnis vientuļš mežā smaida, kādus brīnumus viņš gaida.

Pie slimnīcas ieejas Mīkaels uzskrēja virsū Sesīlijai Vangerei. Viņš bija reizes desmit zvanījis uz Sesīlijas mobilo telefonu, kopš viņa bija atgriezusies no pārtrauktā atvaļinājuma, taču Sesīlija neatbildēja. Viņa nebija arī mājās savā dzīvesvietā Hēdebi salā, kad Mīkaels devās turp un klauvēja pie durvīm.

“Labdien, Sesīlij!” viņš sacīja. “Man žēl, ka tā notika ar Henriku.”

“Paldies,” viņa atteica un pamāja ar galvu.

Mīkaels centās nolasīt viņas jūtas, taču nejuta ne siltumu, ne vēsumu.

“Mums jāparunā,” viņš sacīja.

“Man žēl, ka es tevi tā atstūmu. Saprotu, ka esi dusmīgs, taču šobrīd patiešām nespēju tikt ar sevi galā.”

Mīkaels mirkšķināja acis, līdz aptvēra, uz ko Sesīlija mērķē. Viņš steigšus uzlika plaukstu Sesīlijai uz piedurknes un uzsmaidīja viņai.

“Pagaidi, tu mani pārproti, Sesīlij. Es nepavisam nedusmojos uz tevi. Ceru, ka mēs joprojām varam būt draugi, bet, ja negribi tikties ar mani… ja tas ir tavs lēmums, es to respektēju.”

“Man nepadodas attiecības,” Sesīlija sacīja.

“Man ari ne. Vai iedzersim pa tasei kafijas?” Viņš pamāja uz slimnīcas kafetērijas pusi.

Sesīlija Vangere vilcinājās. “Nē, ne šodien. Es tagad gribu apciemot Henriku.”

“Labi, bet man tik un tā ar tevi jāparunā. Tīri profesionāli.”

“Ko tu ar to domā?” Viņa piepeši kļuva modra.

“Vai atceries mūsu pirmo tikšanos, kad janvārī atnāci uz viesu namiņu? Es sacīju, ka tas, ko mēs runājam, ir off the record un, ja man būs īsti jautājumi, es to pateikšu. Tas attiecas uz Harrietu.”

Sesīlijas Vangeres seja pietvīka aiz dusmām.

“Tu maitasgabals!”

“Sesīlij, esmu atklājis dažas lietas, par kurām man vienkārši vajag aprunāties.”

Viņa paspēra soli atpakaļ.

“Vai tu neaptver, ka visas šīs stulbās medības, dzenot pēdas tai nolādētajai Harrietai, Henrikam ir darba terapija? Vai tu neaptver, ka viņš tur augšā varbūt mirst un vismazāk par visu viņam vajag atkal uztraukties un atkal lolot veltas cerības un…”

Viņa apklusa.

“Varbūt Henrikam tas ir hobijs, bet šobrīd esmu atradis vairāk jauna materiāla, nekā citi ir uzrakuši pēdējos trīsdesmit piecos gados. Izmeklēšanā ir neatbildēti jautājumi, un es strādāju Henrika uzdevumā.”

“Ja Henriks nomirs, šī izmeklēšana ļoti ātri beigsies. Tad tevi izmetīs ar galvu pa priekšu,” sacīja Sesīlija Vangere un pagāja viņam garām.

Viss bija slēgts. Hēdestade bija gandrīz tukša, un šķita, ka tās iedzīvotāji devušies pie saulgriežu nakts ugunskuriem vasarnīcās. Visbeidzot Mīkaels atrada Stadshotellet terasi, kura bija atvērta un kur varēja pasūtīt kafiju un sviestmaizi un pasēdēt pie vakara avīzēm. Pasaulē nebija noticis nekas nozīmīgs.

Viņš nolika avīzes un domāja par Sesīliju Vangeri. Ne Henrikam, ne Dirkam Frūdem viņš nebija stāstījis par savām aizdomām, ka Sesīlija atvērusi logu Harrietas istabā. Mīkaels baidījās tādējādi vērst aizdomas pret viņu, un pēdējais, ko viņš vēlētos, būtu kaitēt Sesīlijai. Taču agri vai vēlu šis jautājums bija jāuzdod.

Viņš nosēdēja terasē vēl stundu, līdz nolēma mest šo problēmu pie malas un veltīt saulgriežu vakaru kam citam, nevis Vangeru ģimenei. Mobilais telefons klusēja. Ērika bija aizbraukusi un kaut kur izklaidējās ar vīru, un viņam nebija neviena, ar ko parunāt.

Mīkaels atgriezās salā ap četriem pēcpusdienā un pieņēma vēl vienu lēmumu - atmest smēķēšanu. Viņš bija regulāri sportojis kopš armijas laikiem - gan sporta zālē, gan skrienot pa Sēder- mēlarstrandu, taču bija pārstājis to darīt, kad sākās problēmas ar Hansu Ēriku Vennerstremu. Rullokeras cietumā viņš bija atsācis cilāt svarus, lai gan tā drīzāk bija tāda kā terapija, taču kopš atbrīvošanas nebija neko daudz darījis. Bija laiks atsākt. Mīkaels apņēmīgi uzvilka sporta tērpu un lēnām skrēja pa ceļu uz Gotfrida namiņu, tad nogriezās uz Cietokšņa pusi un sameklēja sarežģītāku apvidu. Ar orientēšanos viņš nebija nodarbojies kopš armijas laikiem, bet vienmēr bija uzskatījis, ka jautrāk ir skriet pa mežu nekā pa līdzenu ceļu. Gar Estergordas sētu viņš skrēja atpakaļ uz ciemu. Aizelsies sperdams pēdējos soļus lejā uz savu mājiņu, viņš jutās pilnīgi salauzts.

Ap sešiem Mīkaels bija nomazgājies dušā. Viņš izvārīja kartupeļus un lieveņa pusē uz ļodzīga galdiņa uzlika siļķi sinepēs ar lociņiem un olu. Viņš ielēja degvīnu un saskandināja pats ar sevi. Pēc tam atvēra Veļas Makdermidas detektīvu ar nosaukumu Nāru dziesmas.

Ap septiņiem pie Mīkaela atnāca Dirks Frūde un smagi apsēdās dārza krēslā viņam iepretī. Mīkaels ielēja Frūdem malciņu degvīna.

“Tu šodien pamatīgi uzjundīji emocijas,” Frūde sacīja.

“Tā es sapratu.”

“Birgers Vangers ir muļķis.”

“Zinu.”

“Bet Sesīlija Vangere nav muļķe, un viņa ir pārskaitusies uz tevi.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Viņa man uzdeva pieraudzīt, lai tu izbeidz bāzt degunu ģimenes darīšanās.”

“Saprotu. Un kāda ir tava atbilde?”

Dirks Frūde skatījās uz degvīna glāzīti un piepeši izrāva to tukšu.

“Mana atbilde ir tāda, ka Henriks ir devis ļoti skaidrus norādījumus par to, kas tev jādara. Kamēr viņš tos nav mainījis, tu esi pieņemts darbā saskaņā ar līgumu. Es sagaidu, ka tu darīsi visu iespējamo, lai izpildītu savu līguma daļu.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Viņš paraudzījās debesis, kur sāka savilkties lietus mākoņi.

“Būs negaiss,” Frūde sacīja. “Ja pūtis ļoti stipri vēji, es tevi atbalstīšu.”

“Paldies!”

Abi bridi klusēja.

“Vai varu dabūt vēl vienu glāzīti?” Dirks Frūde jautāja.

Tikai dažas minūtes pēc tam, kad Dirks Frūde bija devies mājās, pie Mīkaela namiņa nobremzēja Martina Vangera automašīna. Atstājis to ceļa malā, viņš pienāca un sasveicinājās. Mīkaels novēlēja priecīgus svētkus un apjautājās, vai Martins nevēlas kādu glāzīti.

“Nē, labāk būs, ja atturēšos. Atbraucu tikai pārģērbties, došos atpakaļ uz pilsētu un pavadīšu vakaru kopā ar Ēvu.”

Mīkaels nogaidīja.

“Es runāju ar Sesīliju. Viņa šobrīd ir diezgan satraukta - viņi ar Henriku ir ļoti tuvi. Ceru, ka tu piedosi, ja viņa sarunājusi kaut ko… nejauku.”

“Esmu augstās domās par Sesīliju,” Mīkaels atbildēja. “Saprotu. Bet viņa var būt sarežģīta. Es vienkārši vēlos, lai tu zinātu: viņa ir pret to, ka tu rakņājies pagātnē.”

Mīkaels nopūtās. Šķita, ka Hēdestadē visi ir sapratuši, kādēļ Henriks viņu nolīdzis.

“Ko tu domā?”

Martins Vangers noplātīja rokas.

“Henriks gadu desmitiem ilgi ir bijis apsēsts ar Harrietu. Es nezinu… Harrieta bija mana māsa, bet kaut kādā ziņā tas viss ir tik tāls. Dirks Frūde sacīja, ka tev esot dzelžains līgums, kuru lauzt var tikai pats Henriks, un es baidos, ka viņa pašreizējā stāvoklī tas varētu sagādāt vairāk ļaunuma nekā labuma.”

“Tad tu gribi, lai es turpinu?”

“Vai esi kaut ko atradis?”

“Man žēl, Martin, bet es pārkāptu līgumu, ja stāstītu to bez Henrika atļaujas.”

“Skaidrs.” Martins pasmaidīja. “Henriks ir sazvērestību teorētiķis. Bet es galvenokārt gribētu, lai tu nedod viņam veltas cerības.”

“Apsolu to nedarīt. Es viņam dodu tikai faktus, ko varu pierādīt.”

“Labi… starp citu, no viena pie nākamā, mums taču jādomā arī par kādu citu līgumu. Tā kā Henriks ir saslimis un nespēj izpildīt savas saistības Millennium valdē, man ir pienākums stāties viņa vietā.”

Mīkaels nogaidīja.

“Mums laikam vajadzētu sasaukt valdes sēdi un apspriest situāciju.”

“Tā ir laba doma. Bet, cik saprotu, jau ir nolemts, ka nākamā valdes sēde notiks tikai augustā.”

“Zinu, bet varbūt to varētu sasaukt agrāk.”

Mīkaels laipni pasmaidīja.

“Iespējams, taču tu nerunā ar īsto cilvēku. Šobrīd es neesmu Millennium valdē. Es pametu žurnālu decembrī un nevaru ietekmēt to, ko jūs lemjat. Ierosinu šajā jautājumā vērsties pie Ērikas Bergeres.”

Martins Vangers nebija gaidījis šādu atbildi. Viņš brīdi domāja, tad piecēlās.

“Tev, protams, taisnība. Es parunāšu ar viņu.” Atvadoties viņš uzsita Mīkaelam uz pleca un devās uz mašīnu.

Mīkaels domīgi nolūkojās viņam pakaļ. Nebija pateikts nekas konkrēts, taču gaisā skaidri vīdēja draudi. Martins Vangers bija ielicis svaru kausos Millennium. Pēc brīža Mīkaels ielēja sev jaunu glāzīti un paņēma Vaļu Makdermidu.

Ap deviņiem atnāca rūsganais kaķis un noglaudās viņam gar kājām. Mīkaels paņēma kaķi klēpī un paieskāja tam aiz auss.

“Tad mums abiem Jāņu vakarā ir garlaicīgi,” viņš sacīja.

Kad sāka pilināt lietus, Mīkaels devās pie miera. Kaķis gribēja palikt ārā.

Līsbeta Salandere saulgriežu vakarā ņēma priekšā savu Kawa- saki un veltīja šo dienu kārtīgai motocikla pārbaudei. 125 kubikcentimetru mocis varbūt nebija izcilākais braucamrīks pasaulē, taču tas piederēja viņai, un viņa prata ar to apieties. Pati savām rokām bija atjaunojusi to skrūvīti pa skrūvītei un uztjūnējusi mazliet virs likumos atļautās robežas.

Pēcpusdienā Līsbeta uzlika galvā ķiveri, uzvilka ādas kombinezonu un aizbrauca uz Epelvikenas slimnīcu, kur pavadīja vakaru parkā kopā ar māti. Viņa juta vieglu nemieru un sirdsapziņas ēdas. Māte likās vēl izklaidīgāka nekā agrāk. Trīs stundu laikā viņas pārmija tikai dažus vārdus, un šķita, ka māte nezina, ar ko runā.

Mīkaels pavadīja vairākas dienas, cenzdamies identificēt automašīnu ar AC numuru. Krietni palauzījis galvu un pēdīgi konsultējies ar pensionētu automehāniķi Hēdestadē, viņš konstatēja, ka tas ir Ford Anglia - modelis, par kuru viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Pēc tam Mīkaels sazinājās ar kādu ierēdni no Automašīnu reģistra un apjautājās par iespēju dabūt sarakstu ar visiem Ford Anglia, kam 1966. gadā numura zīme sākusies ar AC3. Pēc sīkākas izpētes viņš saņēma ziņu, ka tādus arheoloģiskos izrakumus reģistrā gan varētu veikt, taču tie prasītu laiku un mazliet pārkāptu publiskās pieejamības noteikumus.

Tikai vairākas dienas pēc saulgriežiem Mīkaels iesēdās savā palienētajā volvo un pa E4 šoseju stūrēja uz ziemeļiem. Viņam nekad nebija patikusi ātra braukšana, tāpēc viņš ripināja nesteidzīgi. Pirms Hernesandas tilta viņš apstājās un iedzēra kafiju Vesterlunda konditorejā.

Nākamā pieturvieta bija Ūmeo, kur Mīkaels piestāja kādā motelī un paēda pusdienas. Viņš nopirka ceļu karti un brauca tālāk līdz Šellefteo, kur nogriezās pa kreisi uz Nūrši. Galā viņš nonāca ap sešiem vakarā un apmetās Nūršes viesnīcā.

Savus meklējumus Mīkaels sāka agri nākamajā rītā. Nūršes galdniecība nebija atrodama telefonu grāmatā. Viesnīcas reģistratore, gadus divdesmit veca meitene, nekad nebija par tādu dzirdējusi.

“Kam lai es jautāju?”

Reģistratore mirkli izskatījās apmulsusi, tad atplauka un teica, ka piezvanīšot savam tēvam. Pēc divām minūtēm viņa atgriezās un pastāstīja, ka Nūršes galdniecība esot likvidēta astoņdesmito gadu sākumā. Ja Mīkaelam nepieciešams parunāt ar kādu, kurš zina par šo uzņēmumu ko vairāk, viņam jāvēršas pie kāda Būrmana, kurš bijis darbnīcas vadītājs un tagad dzīvojot ielā ar nosaukumu Sūlvendena.

Nūrše bija mazs miestiņš ar galveno ielu, piemērotā kārtā nodēvētu par Stūrgātanu jeb Lielo ielu, kas veda cauri visai pilsētiņai un ko ieskāva veikali un sānieliņas ar dzīvojamām mājām. Austrumpusē atradās neliela rūpnieciska teritorija un stallis, rietumu pievārtē slējās neparasti skaista koka baznīca. Mīkaels pamanīja, ka te darbojas arī Misijas baznīca un Vasarsvētku draudzes baznīca. Kāda afiša uz sludinājumu dēļa pie autobusu pieturas reklamēja Medību un slēpošanas muzeju. Cita nenovākta afiša vēstīja, ka saulgriežu vakarā svētku laukumā dziedājusi Veronika. Mīkaels varēja aiziet no viena pilsētiņas gala līdz otram kādās divdesmit minūtēs.

Sūlvendenā bija tikai ģimenes mājas, un šī iela atradās piecu minūšu gājiena attālumā no viesnīcas. Kad Mīkaels piezvanīja pie durvīm, Būrmans nevēra vaļā. Pulkstenis rādīja pusdesmit, un Mīkaels nosprieda, ka viņš vai nu aizgājis uz darbu, vai citās darīšanās, ja ir pensionārs.

Nākamā pieturvieta bija dzelzslietu tirgotava Stūrgātanā. Ja cilvēks dzīvo Nūršē, viņš agri vai vēlu apmeklē dzelzslietu veikalu,

Mīkaels sprieda. Veikalā bija divi pārdevēji, Mīkaels izvēlējās pēc izskata vecāko, gadus piecdesmit vecu.

“Labdien, es meklēju kādu pāri, kas laikam dzīvoja Nūršē sešdesmitajos gados. Vīrs, iespējams, strādāja Nūršes galdniecībā. Nezinu, kā viņus sauc, bet man ir divas fotogrāfijas, uzņemtas 1966. gadā.”

Pārdevējs ilgi un uzmanīgi pētīja fotogrāfijas, tomēr beidzot papurināja galvu un sacīja, ka nepazīstot ne vīrieti, ne sievieti.

Ap pusdienlaiku Mīkaels notiesāja hamburgeru pie kioska autostacijā. Viņš bija atmetis ar roku veikaliem un apmeklējis pašvaldību, bibliotēku un aptieku. Policijas iecirknī neviena nebija, tāpēc viņš sāka uz labu laimi iztaujāt vecākus cilvēkus. Ap diviem pēcpusdienā Mīkaels apvaicājās divām jaunām sievietēm, kas gan nepazina fotogrāfijā redzamo pāri, taču ieteica labu ideju.

“Ja fotogrāfija uzņemta 1966. gadā, šodien tiem cilvēkiem jābūt ap sešdesmit gadu veciem. Jūs varētu aiziet uz sociālo māju pie Sūlbakas un apjautāties pensionāriem.”

Mīkaels stādījās priekšā trīsdesmitgadīgai sievietei sociālās mājas kantorī un pastāstīja par savu vajadzību. Sieviete aizdomīgi raudzījās uz Mīkaelu, taču pēdīgi ļāvās pierunāties. Mīkaels devās viņai līdzi uz atpūtas telpu, kur pusstundu rādīja fotogrāfijas palielam bariņam cilvēku vecumā no septiņdesmit uz augšu. Viņi bija ļoti izpalīdzīgi, taču neviens nespēja identificēt cilvēkus, kas nofotografēti Hēdestadē 1966. gadā.

Ap pieciem Mīkaels atkal atgriezās Sūlvendenā un pieklauvēja pie Būrmana durvīm. Šoreiz veicās labāk. Abi Būrmani bija pensionāri un pa dienu devušies savās gaitās. Mīkaelu aicināja virtuvē, kur kundze tūlīt uzlika kafijkannu, kamēr Mīkaels izstāstīja savu vajadzību. Tāpat kā visi pārējie šīsdienas mēģinājumi, tā izrādījās tukša loze. Būrmans pakasīja galvu, aizsmēķēja pīpi un pēc brīža konstatēja, ka nepazīst nevienu no fotogrāfijā redzamajiem. Pāris savā starpā runāja izteiktā Nūršes dialektā, un lāgiem Mīkaelam bija grūti saprast, ko viņi saka. Kundze bija domājusi cirtainus matus, teikdama, ka sievietei fotogrāfijā ir krūzaina galva.

“Bet jums ir pilnīga taisnība, tā ir galdniecības uzlīme,” Būrmans sacīja. “Veikli atminēts. Nelaime tā, ka šādas uzlīmes mēs dalījām pa labi, pa kreisi. Transporta uzņēmumiem, cilvēkiem, kas pirka vai pārdeva kokmateriālus, remontstrādniekiem, amatniekiem un daudziem citiem.”

“Izrādās, ka pāri atrast ir grūtāk, nekā biju domājis.”

“Kāpēc jūs gribat viņus atrast?”

Mīkaels bija nolēmis teikt patiesību, ja cilvēki jautās. Katrs mēģinājums izgudrot kādu pasaciņu par bildē redzamo pāri tikai izklausītos neticami un radītu apjukumu.

“Tas ir garš stāsts. Es izmeklēju kādu noziegumu, kas 1966. gadā noticis Hēdestadē, un domāju, ka pastāv kaut vai mikroskopiska iespēja, ka pāris fotogrāfijā ir varējis redzēt notikušo. Viņi nekādā gadījumā nav aizdomās turamie, un, manuprāt, paši pat neapzinās, ka viņiem zināma informācija, kas varētu palīdzēt šo noziegumu atklāt.”

“Noziegumu? Kādu noziegumu?”

“Man žēl, bet vairāk es nedrīkstu stāstīt. Saprotu, ka tas izklausās ļoti mistiski, ja kāds ierodas pēc gandrīz četrdesmit gadiem un mēģina sameklēt šos cilvēkus, bet noziegums joprojām nav atklāts, un tikai pēdējā laikā gaismā ir nākuši jauni fakti.” “Skaidrs. Jā, jums ir diezgan neparasta vajadzība.”

“Cik cilvēku strādāja galdniecībā?”

“Parasti tur bija ap četrdesmit darbinieku. Es iestājos darbā septiņpadsmit gadu vecumā piecdesmito gadu vidū un nostrādāju tur līdz pat galdniecības slēgšanai. Pēc tam kļuvu par trans- portuzņēmēju.”

Būrmans brīdi domāja.

“Tik daudz es varu pateikt, ka fotogrāfijā redzamais puisis nekad nav strādājis galdniecībā. Iespējams, ka viņš bija trans- portuzņēmējs, bet domāju, ka tādā gadījumā es viņu pazītu.

Protams, pastāv arī cita iespēja. Varbūt galdniecībā strādājis viņa tēvs vai kāds cits radinieks un tā nemaz nav viņa mašīna.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Saprotu, ka iespēju ir daudz. Vai varat man ieteikt, ar ko parunāt?”

“Jā,” Būrmans atbildēja un pamāja ar galvu. “Ienāciet rīt priekšpusdienā, tad mēs izmetīsim kādu līkumu un parunāsim ar večukiem.”

LIsbeta Salandere saskārās ar diezgan nozīmīgu metodoloģisku problēmu. Viņa bija eksperte, kas spēj atrast informāciju par jebkuru cilvēku, taču viņas izejas punkts vienmēr bija šā cilvēka vārds un personas kods. Ja cilvēka dati bija kādā reģistrā - un tur neizbēgami nonāca it visi -, tad objekts drīz iepinās viņas tīklos. Ja cilvēkam piederēja dators ar interneta pieslēgumu, e-pasta adrese vai varbūt pat sava mājaslapa, kas arī bija gandrīz visiem, kuri kļuvuši aktuāli viņas īpašajos pētījumos, tad Līsbeta varēja izdibināt viņu dziļākos noslēpumus.

Darbs, ko viņa bija apņēmusies paveikt Mīkaelam Blumkvis- tam, izskatījās pilnīgi citāds. Vienkārši izsakoties, tagad viņas uzdevums bija identificēt četrus personas kodus, vadoties pēc ļoti neskaidrām ziņām. Turklāt šie cilvēki bija dzīvojuši pirms vairākiem desmitiem gadu. Līdz ar to, visticamāk, nebija atrodami nekādos datu reģistros.

Balstoties uz Rebekas Jākobsones lietu, Mīkaels pieņēma, ka šīs personas kritušas par upuri slepkavam. Tātad būtu atrodamas dažādās neatklātās krimināllietās. Nebija nekādu ziņu par to, kad vai kur slepkavības notikušas, vienīgi - tam vajadzēja būt pirms 1966. gada. Izpētes ziņā Līsbeta bija saskārusies ar pilnīgi jaunu situāciju.

Kā lai es to paveicu?

Līsbeta ieslēdza datoru, atvēra meklētāju www.google.com un ierakstīja vārdus [Magda] + [slepkavība]. Tas bija vienkāršākais meklēšanas veids, kādu viņa varēja izmantot. Sev par lielu izbrīnu, viņa tūlīt guva panākumus. Pirmais atradums bija Kārlstades TV Vārmland programma, kas ziņoja par 1999. gadā rādītā seriāla Vermlandes slepkavības kārtējo sēriju. Pēc tam viņa atrada mazu reklāmas rakstiņu avīzē Vārmlands Folkeblad.

Seriālā Vermlandes slepkavības kārta pienākusi Magdai Luvīsai Šēbergai no Ranmūtreskas; šī neatklātā slepkavības mīkla vairākus gadu desmitus nodarbināja Kārlstades policiju. 1960. gada aprīlī 46 gadus veco zemnieci Luvīsu Šēbergu atrada zvēriski nogalinātu lopu kūtī. Žurnālists Klāss Gunnarss vēsta par upura pēdējām stundām un par veltīgo slepkavas vajāšanu. Savā laikā šī slepkavība izraisīja lielu sabiedrības sašutumu, un ir izteiktas daudzas teorijas par iespējamo vainīgo. Šajā sērijā kāds jaunāks radinieks stāsta, kā viņa dzīvi izpostījusi apsūdzība slepkavībā. Pīkst. 20.00.

Vairāk noderīgas informācijas Līsbeta atrada rakstā Luvīsas nāve satricina ciemu, kas bija publicēts žurnālā Vermlandes kultūra, kura materiāli pamazām bija visā pilnībā izvietoti inter- netā. Teksts nepiespiestā un intriģējošā tonī vēstīja, kā Luvīsas Šēbergas vīrs mežstrādnieks Holgers Šēbergs atradis savu sievu mirušu, kad piecos pārnācis no darba. Sieviete bija nežēlīgi izvarota, sadurta ar nazi un visbeidzot nonāvēta ar siena dakšām. Slepkavība bija notikusi lopu kūtī, bet uzmanību visvairāk piesaistīja fakts, ka pēc paveiktā asinsdarba slepkava bija nolicis sievieti uz ceļiem zirgu steliņģī un tur piesējis.

Vēlāk atklājās, ka arī viena no saimniecības govīm ievainota ar naža dūrienu kaklā.

Sākumā aizdomās turēja vīru, taču viņš varēja uzrādīt dzelžainu alibi. Kopš sešiem no rīta Holgers kopā ar darbabiedriem strādāja cirsmā četrdesmit kilometru no mājām. Luvīsa Šēberga pilnīgi noteikti bija dzīva vēl desmitos priekšpusdienā, kad viņu apciemoja kaimiņiene. Neviens nebija neko ne redzējis, ne dzirdējis, mājas atradās kādus četrsimt metrus no tuvākajiem kaimiņiem.

Kad vīrs bija atbrīvots no aizdomām, policijas izmeklētāji pievērsās upura divdesmit trīs gadus vecajam brāļadēlam. Jauneklis atkārtoti bija nonācis konfliktā ar likumu, viņam bija lielas naudas grūtības, un viņš vairākas reizes aizņēmās no tantes nelielu summu. Brāļadēla alibi bija krietni vājāks, un viņš kādu laiku sēdēja apcietinājumā, līdz viņu izlaida - kā to formulēja - pierādījumu trūkuma dēļ. Tomēr ciemā uzskatīja, ka viņš, visticamāk, ir vainīgais.

Policija izpētīja ari vairākas citas iespējas. Daudz laika izmeklētāji pavadīja, meklējot kādu ceļojošo tirgotāju, kas redzēts šajā apkaimē, kā ari pārbaudot baumas, ka tur sirojis “zaglīgu čigānu” tabors. Nebija gan skaidrs, kāpēc viņiem vajadzētu izvarot un zvēriski slepkavot, bet neko nenozagt.

Kādu laiku ciema ļaužu interesi piesaistīja viens no kaimiņiem, vecpuisis, kuru jaunībā turēja aizdomās par homoseksuālu noziegumu - laikos, kad homoseksualitāte joprojām bija sodāma darbība, - un kurš, pēc vairākuma ieskata, bija “dīvains”. Netika gan noskaidrots, kāpēc homoseksuālam vīrietim vajadzētu izdarīt seksuālu noziegumu pret sievieti. Nevienas no šīm pēdām tā arī nenoveda pie aresta vai tiesas sprieduma.

Līsbeta Salandere uzskatīja, ka nozieguma saistība ar sarakstu Harrietas Vangeres telefonu grāmatiņā ir acīm redzama. Bībeles citāts no Trešās Mozus grāmatas 20:16 skanēja: “Un tāpat arīdzan, ja sieviete tuvojas dzīvniekam ar nolūku, lai tiktu no tā apieta, tad viņai jātiek kautiņ nokautai, tāpat ari tam dzīvniekam, - tiem jāmirst, lai viņu asinis paliek uz tiem.’’ Tā nevarēja būt sagadīšanās, ka zemnieka sieva, vārdā Magda, atrasta noslepkavota lopu kūtī, bet viņas līķis piesiets zirgu steliņģī.

Radās jautājums, kāpēc Harrieta Vangere pierakstījusi vārdu Magda, nevis Luvīsa, kā upuri acīmredzot dēvējuši ikdienā. Ja TV programmā nebūtu ierakstīts sievietes pilnais vārds, Līsbeta būtu palaidusi viņu garām.

Un, protams, pats svarīgākais jautājums: vai pastāv kāda saistība starp Rebekas slepkavību 1949. gadā, Magdas Luvīsas slepkavību 1960. gadā un Harrietas Vangeres pazušanu 1966. gadā? Un kā gan Harrieta Vangere tādā gadījumā to izdibinājusi?

Būrmans veda Mīkaelu bezcerīgā sestdienas pastaigā pa Nūrši. Priekšpusdienā viņi apciemoja piecus kādreizējos galdniecības darbiniekus, kas dzīvoja gājiena attālumā. Trīs no viņiem dzīvoja Nūršes centrā, divi - Sērbi, pilsētas nomalē. Visi piedāvāja kafiju. Visi pētīja fotogrāfijas un purināja galvu.

Pēc vienkāršām pusdienām Būrmanu mājās abi sēdās automašīnā un apmeklēja četrus ciematus Nūršes apkaimē, kur bija apmetušies bijušie galdniecības darbinieki. Visur Būrmanu sirsnīgi sagaidīja, bet neviens nespēja palīdzēt. Mīkaelu sāka pārņemt bezcerība, un viņš prātoja, vai brauciens uz Nūrši izrādīsies strupceļš.

Ap četriem pēcpusdienā Būrmans pieturēja pie sarkanas Vester- botenas stila mājiņas Nūrševallenā uz ziemeļiem no Nūršes un iepazīstināja Mīkaelu ar pensionētu galdnieku Henningu Foršmanu.

“Bet tas tak Asara Brennlunda puika!” Hennings Foršmans iesaucās tajā pašā mirklī, kad Mīkaels parādīja viņam fotogrāfiju. Bingo.

“Ak tas ir Asara puika?” Būrmans noteica un pagriezās pret Mīkaelu. “Viņš bija uzpircējs.”

“Kur es varu viņu sameklēt?”

“Puiku? Nu tad gan jums jārok. Viņu sauca Gunnars, un viņš strādāja Boliden firmā. Septiņdesmito gadu vidū gāja bojā sprādzienā.” Velns!

“Bet viņa sieva ir dzīva. Arī viņa ir fotogrāfijā. Mildreda dzīvo Bjurselē.”

“Bjurselē?”

“Tas ir kādus desmit kilometrus pa Bastutreskas ceļu. Viņa dzīvo tajā garenajā, sarkanajā mājā uzreiz pa labi, kad iebrauksiet ciemā. Trešā māja. Es diezgan labi pazīstu to ģimeni.” “Labdien, mans vārds ir Līsbeta Salandere, es rakstu disertāciju kriminoloģijā par vardarbību pret sievietēm 20. gadsimtā. Es gribētu apmeklēt Lanskrūnas policijas iecirkni un izlasīt kādas 1975. gada lietas materiālus. Tas attiecas uz četrdesmit piecus gadus vecās Rākelas Lundes slepkavību. Vai jūs zināt, kur tagad atrodami šīs lietas dokumenti?”

Bjursele izskatījās gandrīz kā Vesterbotenas novada reklāmas plakāts. Ciems sastāvēja no kādām divdesmit mājām, diezgan cieši sabūvētām puslokā ap ezera vienu galu. Ciema vidū bija krustojums; viena ceļazīme norādīja virzienu uz Hemmingeni, 11 km, bet otra - uz Bastutresku, 17 km. Blakus krustojumam bija upīte ar tiltiņu. Tagad, vasaras vidū, tur izskatījās tik skaisti kā uz pastkartes.

Mīkaels bija novietojis auto pagalmā pie slēgta lielveikala, slīpi iepretim trešajai mājai pāri ceļam labajā pusē. Viņš pieklauvēja, bet neviena nebija mājās.

Mīkaels devās stundu garā pastaigā pa Hemmingenes ceļu. Pagāja garām vietai, kur upīte pārvērtās spēcīgā straumē. Satika divus kaķus un redzēja stirnu, bet nesastapa nevienu vienīgu cilvēku. Mildredas Brennlundas māja joprojām bija slēgta.

Uz kāda staba pie tiltiņa Mīkaels ieraudzīja noplukušu lapiņu, kas aicināja apmeklēt BTCC, kas varētu nozīmēt Bjursele Tukting Car Championship 2002. Tā acīmredzot bija ziemas izprieca, kad uz aizsalušā ezera sadauza autiņus. Mīkaels domīgi vēroja afišu.

Viņš gaidīja līdz desmitiem vakarā, tad padevās un brauca atpakaļ uz Nūrši, kur paēda vēlas vakariņas un ielīda gultā, lai izlasītu Veļas Makdermidas detektīvromāna nobeigumu.

Tas bija šaušalīgs.

Ap desmitiem vakarā Līsbeta Salandere pievienoja Harrietas Vangeres sarakstam vēl vienu vārdu. To viņa darīja ar lielām šaubām, prātojusi par šo lietu vairākas stundas.

Viņa bija atklājusi īsāko ceļu. Laikraksti regulāri publicēja rakstus par neatklātām slepkavībām, un kādas vakara avīzes svētdienas pielikumā viņa bija atradusi 1999. gada rakstu ar nosaukumu Vairāki sieviešu slepkavas uz brīvām kājām. Raksts bija īss, taču tajā bija publicēti vairāki skaļu slepkavību upuru vārdi un fotogrāfijas. Tur bija Solveigas lieta Norteljē, Anitas slepkavība Noršēpingā, Margarēta no Helsingborgas un vairāki citi gadījumi.

Vecākie no aplūkotajiem noziegumiem bija notikuši sešdesmitajos gados, bet neviena slepkavība neiederējās sarakstā, ko Līsbeta bija saņēmusi no Mīkaela. Tomēr viens gadījums piesaistīja viņas uzmanību.

1962. gada jūnijā trīsdesmit divus gadus veca prostitūta, vārdā Lēa Pēršona, no Gēteborgas bija devusies uz Udevallu, lai apciemotu savu māti un deviņgadīgo dēlu, kas nodots mātes aizbildnībā. Pēc pāris dienu ciemošanās Lēa svētdienas vakarā apkampa māti, atvadījās un devās uz vilcienu, lai brauktu atpakaļ uz Gēteborgu. Viņu pēc divām dienām atrada aiz pamesta konteinera bijušās rūpnīcas vietā. Viņa bija izvarota, un uz ķermeņa redzamas ārkārtīgi smagas vardarbības pēdas.

Lēas slepkavība sacēla lielu ievērību un izvērtās par vasaras seriālu avīzēs, bet noziedznieku tā arī neatrada. Harrietas Vangeres sarakstā nebija nevienas Lēas. Nederēja arī neviens no Harrietas Bībeles citātiem.

Taču bija kāds dīvains apstāklis, kas piesaistīja Līsbetas Salanderes uzmanību. Aptuveni desmit metru no vietas, kur atrada Lēas līķi, uzgāja puķupodu ar balodi. Kāds balodim ap kaklu bija apsējis aukliņu un izvilcis to pa puķupoda caurumu. Pēc tam puķupods bija novietots uz maza ugunskura, kas ierīkots starp diviem ķieģeļiem. Nebija nekādu pierādījumu, ka dzīvnieka mocīšanai ir kāds sakars ar Lēas slepkavību; iespējams, tās bija bērnu nežēlīgās rotaļas, tomēr medijos šis gadījums ieguva nosaukumu Baloža lieta.

Līsbeta Salandere nebija Bībeles lasītāja - viņai nemaz nebija Bībeles tomēr vakarā viņa aizgāja uz Hēgalidas baznīcu, un ar zināmām pūlēm viņai izdevās aizņemties vienu Bībeli. Līsbeta apsēdās uz soliņa pie baznīcas un izlasīja Trešo Mozus grāmatu. Nonākusi pie divpadsmitās nodaļas astotā panta, viņa sarauca uzacis. Divpadsmitā nodaļa vēstīja par dzemdētājas šķīstīšanos.

Bet, ja viņai nav pie rokas tik daudz, cik par jēru nākas, tad lai viņa paņem divas ūbeles jeb divus jaunus baložus, vienu dedzināmam upurim, bet otru - grēku upurim; un lai priesteris nokārto izlīdzināšanos to upuru dēļ, bet viņa lai top šķīsta.

Lēa tikpat labi varētu būt pierakstīta Harrietas Vangeres telefonu grāmatiņā kā Lēa - 31208.

Līsbeta Salandere piepeši aptvēra, ka nevienam no viņas iepriekšējiem pētījumiem nav bijis ne simtās daļas no šā uzdevuma mērogiem.

Mildreda Brennlunda, precējusies otrreiz un tagad kļuvusi par Mildredu Berggrēnu, atvēra durvis, kad Mīkaels Blumkvists pie tām pieklauvēja ap desmitiem svētdienas rītā. Sieviete tagad bija gandrīz četrdesmit gadu vecāka un aptuveni par tikpat kilogramiem smagāka, tomēr Mīkaels tūlīt pazina meiteni no fotogrāfijas.

“Labdien, mani sauc Mīkaels Blumkvists. Jūs noteikti esat Mildreda Berggrēna.”

“Jā, esmu gan.”

“Es atvainojos, ka tā ielaužos, bet jau labu laiku esmu centies jūs sameklēt kādā jautājumā, ko diezgan sarežģīti izskaidrot.” Mīkaels uzsmaidīja sievietei. “Vai drīkstu ienākt un lūgt veltīt man nedaudz laika?”

Mājās bija gan Mildredas vīrs, gan trīsdesmit piecus gadus vecais dēls, un viņa bez lielas šaubīšanās aicināja Mīkaelu apsēsties virtuvē. Viņš sarokojās ar visiem. Iepriekšējās dienās Mīkaels bija izdzēris vairāk kafijas nekā jebkad mūžā, taču šobrīd jau bija iemācījies, ka Norlandē ir nepieklājīgi atteikties. Kad kafijas tasītes stāvēja uz galda, Mildreda apsēdās un ziņkārīgi jautāja, kā viņa varot palīdzēt. Mīkaelam bija grūti saprast Nūršes dialektu, tāpēc viņa pārgāja uz zviedru literāro valodu.

Mīkaels dziļi ievilka elpu. “Tas ir garš un dīvains stāsts. 1966. gada septembrī jūs bijāt Hēdestadē kopā ar savu toreizējo vīru Gunnaru Brennlundu.”

Sieviete izskatījās apjukusi. Mīkaels pagaidīja, līdz Mildreda pamāja ar galvu, un nolika viņai priekšā uz galda fotogrāfiju no Jernvegsgātanas.

“Toreiz tika uzņemta šī fotogrāfija. Vai atceraties šos notikumus?”

“Ak tu tētīt!” Mildreda Berggrēna sacīja. “Tas tak bija pirms veselas mūžības!”

Viņas otrais vīrs un dēls nostājās blakus un aplūkoja fotogrāfiju.

“Tas bija kāzu ceļojums. Mēs ar mašīnu bijām aizbraukuši līdz Stokholmai un Sigtūnai un tobrīd mājupceļā vienkārši kaut kur apstājāmies. Tā bija Hēdestade, jūs sakāt?”

“Jā, tā bija Hēdestade. Šo fotogrāfiju uzņēma aptuveni vienos dienā. Es jau kādu laiku pūlos jūs sameklēt, un tas nebija nekāds vieglais uzdevums.”

“Jūs atrodat vecu fotogrāfiju un uzmeklējat mani. Nespēju aptvert, kā jūs to paveicāt.”

Mīkaels nolika uz galda fotogrāfiju no stāvlaukuma.

“Es sadzinu jums pēdas, pateicoties šai bildei, ko uzņēma mazliet vēlāk.”

Mīkaels pastāstīja, kā viņš caur Nūršes galdniecību atradis Būrmanu, kurš savukārt aizvedis viņu pie Henninga Foršmana Nūrševallenā.

“Pieņemu, ka šai dīvainajai meklēšanai ir svarīgs iemesls.”

“Ir gan. Meiteni, kas fotogrāfijā stāv ieslīpi jums priekšā, sauc Harrieta. Viņa tajā dienā pazuda, un pastāv uzskats, ka viņa noslepkavota. Es parādīšu, kas notika.”

Mīkaels paņēma savu iBook un, kamēr dators sāka darbu, izskaidroja situāciju. Tad viņš demonstrēja slīdrādi, kurā bija redzams, kā mainās Harrietas sejas izteiksme.

“Es jūs pamanīju, kad pārskatīju vecās fotogrāfijas. Jūs stāvat ar fotoaparātu rokā ieslīpi aiz Harrietas, un izskatās, ka esat nofotografējusi tieši to, uz ko viņa skatās un kas izraisa viņā šādu reakciju. Zinu, ka tas ir gluži kā meklēt adatu siena kaudzē, bet es jūs sameklēju tālab, ka vēlējos pajautāt, vai jums nav saglabājušās tāsdienas fotogrāfijas.”

Mīkaels bija gatavs tam, ka Mildreda Berggrēna atbildēs noliedzoši un sacīs, ka fotogrāfijas jau sen pazudušas, filmiņa nav attīstīta vai viņa to izmetusi. Taču Mildreda dzidri zilām acīm palūkojās uz Mīkaelu un kā pašsaprotamāko lietu pasaulē paziņoja, ka viņai, protams, saglabātas visas vecās atvaļinājumu fotogrāfijas.

Viņa iegāja istabā un pēc dažām minūtēm atgriezās, nesdama kartona kasti, kurā bija savākusi daudz fotogrāfiju dažādos albumos. Pagāja kāds brīdis, iekams viņa atrada kāzu ceļojuma fotogrāfijas. Hēdestadē viņa bija uzņēmusi trīs bildes. Viena bija neskaidra un rādīja galveno ielu. Otra - viņas toreizējo vīru. Trešā - svētku gājiena klaunus.

Mīkaels satraukti noliecās uz priekšu. Otrpus ielai viņš redzēja kādu stāvu. Fotogrāfija viņam neizteica pilnīgi neko.

20.     NODALA

Otrdiena, 1. jūlijs - trešdiena, 2. jūlijs

No rīta atgriezies Hēdestadē, Mīkaels vispirms devās pie Dirka Frūdes un apjautājās par Henrika Vangera stāvokli. Viņš uzzināja, ka vecajam vīram aizvadītajā nedēļā kļuvis daudz labāk. Henriks joprojām esot vārgs, taču tagad jau varot sēdēt gultā. Viņa stāvokli vairs neuzskatīja par kritisku.

“Paldies Dievam!” Mīkaels sacīja. “Esmu sapratis, ka patiesībā viņš man patīk.”

Dirks Frūde pamāja ar galvu. “Zinu. Un tu arī Henrikam patīc. Kā izdevās brauciens uz Norlandi?”

“Tā bija reizē veiksme un vilšanās. Es pastāstīšu mazliet vēlāk. Šobrīd man jāuzdod kāds jautājums.”

“Lūdzu.”

“Kas notiks ar Millennium, ja Henriks nomirs?”

“Nekas. Martins būs valdē.”

“Vai tīri hipotētiski pastāv kāds risks, ka Martins varētu radīt Millennium problēmas, ja es nepārtraukšu izmeklēt Harrietas Vangeres pazušanu?”

Dirks Frūde asi paskatījās uz Mīkaelu.

“Kas noticis?”

“It kā jau nekas.” Mīkaels atstāstīja savu sarunu ar Martinu Vangeru saulgriežu vakarā. “Kad braucu mājās no Nūršes, man piezvanīja Ērika un pastāstīja, ka Martins runājis ar viņu un lūdzis pieprasīt, lai es atgriežos redakcijā.”

“Skaidrs. Pieņemu, ka viņu apstrādājusi Sesīlija. Bet neticu, ka Martins varētu tevi šantažēt. Tam viņš ir pārāk godīgs. Un atceries, ka arī es esmu valdē mazajā meitasfirmā, ko mēs nodibinājām, kad kļuvām par Millennium līdzīpašniekiem.”

“Bet, ja rastos sarežģīta situācija, - ko tu darītu?”

“Līgumi ir tādēļ, lai tos ievērotu. Es strādāju Henrikam. Mēs ar Henriku esam draugi jau četrdesmit piecus gadus un šādās situācijās rīkojamies ļoti līdzīgi. Ja Henriks nomirtu, tad Henrika daļu meitasuzņēmumā faktiski pārņemtu es - nevis Martins. Mums ir dzelžains līgums, kurā esam apņēmušies atbalstīt Millennium četrus gadus. Ja Martins gribētu kaut ko nostrādāt - bet es nedomāju, ka viņš grib, - tad viņš, iespējams, varētu atturēt nelielu skaitu jaunu reklāmdevēju.”

“Un tie ir Millennium pastāvēšanas pamats.”

“Jā, bet redzi - nodarbošanās ar šādām sīkmanībām prasa laiku. Martins cīnās par sava uzņēmuma izdzīvošanu un strādā četrpadsmit stundu dienā. Viņam nav laika nekam citam.” Mīkaels brīdi sēdēja, domās iegrimis.

“Vai drīkstu jautāt - zinu, ka tā nav mana darīšana, bet kāds ir koncerna vispārējais stāvoklis?”

Dirks Frūde kļuva nopietns.

“Mums ir problēmas.”

“Jā, to saprot pat tāds parastais mirstīgais ekonomikas apskat- nieks kā es. Es domāju - cik tas ir nopietni?”

“Zem četrām acīm?”

“Protams.”

“Pēdējās nedēļās esam zaudējuši divus lielus pasūtījumus elektronikā, un mūs šobrīd izmet no jaunā Krievijas tirgus. Septembri mums jāatlaiž tūkstoš sešsimt darbinieku Erebrū un Trollhe- tanā. Tas ir smagi cilvēkiem, kuri nostrādājuši koncernā daudzus gadus. Katru reizi, kad likvidējam kādu fabriku, ticība koncernam vēl vairāk samazinās.”

“Martins Vangers ir spiedīgā situācijā.”

“Viņš velk smagu vezumu un staigā pa naža asmeni.”

Mīkaels devās mājās un piezvanīja Ērikai. Redakcijā viņas nebija, tāpēc Mīkaels runāja ar Kristeru Malmu.

“Ir tā: Ērika man vakar piezvanīja, kad braucu mājās no Nūršes. Martins Vangers ir sazinājies ar viņu un - kā lai to saka - mudinājis ierosināt, lai es redakcijā uzņemos lielāku atbildību.” “Es arī tā domāju,” Kristers sacīja.

“Saprotu. Bet lieta tā, ka man ar Henriku Vangeru ir līgums, ko es nevaru lauzt, un Martins darbojas kādas personas uzdevumā, kura grib, lai es beidzu okšķerēt un pazūdu no ciema. Tātad viņa priekšlikums ir mēģinājums dabūt mani prom no šejienes.” “Skaidrs.”

“Pasveicini Ēriku un saki, ka es atgriezīšos Stokholmā, kad būšu te pabeidzis. Ne ātrāk.”

“Saprotu. Tu esi pilnīgi jucis. Es nodošu tavu ziņu.”

“Krister! Šeit kaut kas notiek, un es nedomāju atkāpties.” Kristers smagi nopūtās.

Mīkaels devās uz Martina Vangera māju un pieklauvēja pie durvīm. Durvis atvēra Ēva Hasela un laipni sveicināja.

“Labdien! Vai Martins mājās?”

Kā atbildot uz jautājumu, no mājas iznāca Martins Vangers ar portfeli rokā.

“Esmu ceļā uz biroju. Vai gribi runāt ar mani?”

“Varam to atlikt, ja tu steidzies.”

“Stāsti.”

“Es nebraukšu prom un neatsākšu darbu Millennium redakcijā, iekams nebūšu ticis galā ar Henrika uzdevumu. Es tevi informēju tādēļ, lai tu nerēķinies ar mani valdē pirms Jaunā gada.”

Martins Vangers bridi šūpojās no purngaliem uz papēžiem. “Skaidrs. Tu domā, ka es gribu no tevis atbrīvoties.” Viņš ieturēja pauzi. “Mīkael, parunāsim par to vēlāk. Man īsti nav laika nodarboties ar to hobiju Millennium valdē, un man gribētos, kaut es nekad nebūtu piekritis Henrika priekšlikumam. Bet, tici man, es darīšu visu iespējamo, lai Millennium izdzīvo.”

“Par to es nekad neesmu šaubījies,” Mīkaels pieklājīgi atbildēja.

“Ja norunāsim tikšanos nākamnedēļ, mēs varam caurlūkot finanses, un es pastāstīšu, kā raugos uz šo lietu. Taču mana pamatnostādne ir tāda: Millennium nevar atļauties, ka viens no galvenajiem dzinējspēkiem tup Hēdebi salā un nosit laiku. Man patīk šis žurnāls, un es domāju, ka mēs varam padarīt to stiprāku, bet šim darbam esi nepieciešams tu. Man ir radusies lojalitātes dilemma. Vai nu izpildīt Henrika vēlmes, vai darīt savu darbu Millennium valdē.”

Mīkaels uzvilka sporta tērpu, izskrēja riņķi līdz Cietoksnim un lejā līdz Gotfrida namiņam un tad lēnākā tempā pagriezās mājup pa krastmalu. Dārzā pie galda sēdēja Dirks Frūde. Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr Mīkaels izdzēra pudeli ūdens un noslaucīja sviedrus no sejas.

“Tas neizskatās veselīgi šajā karstumā.”

“Ēee…” Mīkaels atrūca.

“Es kļūdījos. Ne jau Sesīlija ir vērsusies pie Martina. Izabella mobilizē Vangeru klanu, lai izvārtītu tevi darvā un spalvās un varbūt arī sadedzinātu uz sārta. Viņu atbalsta Birgers.” “Izabella?”

“Viņa ir ļauna un zemiska un vispār necieš cilvēkus. Šobrīd šķiet, ka tevi viņa ienīst sevišķi stipri. Izabella izplata baumas, ka tu esi krāpnieks, kurš piespiedis Henriku tevi nolīgt un uzkurinājis viņu tādā mērā, ka viņu piemeklējis infarkts.”

“Vai kāds tam tic?”

“Vienmēr ir ļaudis, kas labprāt tic ļaunām mēlēm.”

“Es mēģinu izdibināt, kas noticis ar viņas meitu, - un viņa mani ienīst. Ja runa būtu par manu meitu, es gan reaģētu mazliet citādi.”

Ap diviem pēcpusdienā iezvanījās Mīkaela mobilais telefons.

“Labdien, mani sauc Konijs Toršons, un es strādāju Hedestads- Kuriren. Vai jums ir laiks atbildēt uz dažiem jautājumiem? Mums pastāstīja, ka jūs dzīvojot Hēdebi.”

“Tādā gadījumā tenku mašīna darbojas lēni. Es te dzīvoju kopš Jaunā gada.”

“To es nezināju. Ko jūs darāt Hēdestadē?”

“Rakstu. Esmu paņēmis gadu atvaļinājuma.”

“Ko jūs rakstāt?”

“Atvainojiet! To jūs uzzināsiet, kad publicēšu.”

“Jūs tikko izlaida no cietuma…”

“Jā?”

“Ko jūs domājat par žurnālistiem, kas vilto savus materiālus?”

“Žurnālisti, kas vilto materiālus, ir idioti.”

“Tad jūs uzskatāt, ka esat idiots?”

“Kāpēc lai es tā uzskatītu? Es nekad neesmu viltojis materiālus.”

“Bet jūs notiesāja par apmelošanu.”

“Nu un?”

Reportieris Konijs Toršons vilcinājās tik ilgi, ka Mīkaels bija spiests viņam palīdzēt.

“Mani notiesāja par apmelošanu, nevis materiālu viltošanu.” “Bet jūs publicējāt šos materiālus.”

“Ja jūs zvanāt, lai diskutētu par tiesas spriedumu, man nav komentāru.”

“Es gribētu jūs intervēt.”

“Man žēl, taču šajā sakarā man nav ko teikt.”

“Tad jūs negribat runāt par tiesas prāvu?”

“Jūs esat pareizi sapratis,” Mīkaels atbildēja un pārtrauca sarunu. Viņš labu brīdi sēdēja, domās iegrimis, līdz atgriezās pie datora.

Līsbeta Salandere sekoja saņemtajiem norādījumiem, stūrēja savu Kawasaki pāri tiltam uz Hēdebi salu un apstājās pie pirmās mazās mājiņas kreisajā pusē. Viņa atradās baigajā nomalē, bet, kamēr vien darba devējs maksāja, viņa varētu braukt kaut uz Ziemeļpolu. Turklāt bija tik forši uzgāzēt, laižot pa E4. Viņa noparkoja motociklu un atraisīja siksnu, kas turēja ceļasomu.

Mīkaels Blumkvists atvēra durvis un pamāja Līsbetai. Viņš iznāca ārā un patiesā izbrīnā aplūkoja motociklu.

“Super! Tu brauc ar moci!”

Līsbeta Salandere neko neteica, bet piesardzīgi vēroja Mīkaelu, kad viņš paraustīja stūri un aptaustīja gāzes sviru. Viņai nepatika, ja kāds gramstās gar viņas mantām. Taču tad Līsbeta pamanīja Mīkaela puicisko smaidu, kas izpirka viņa vainu. Parasti jau makintoša fani mēdza sprauslāt par viņas vieglā svara braucamo.

“Deviņpadsmit gadu vecumā man arī bija mocis,” Mīkaels sacīja un pagriezās pret Līsbetu. “Paldies, ka atbrauci! Nāc iekšā, es parādīšu, kur iekārtoties.”

Mīkaels no Nilsoniem bija aizņēmies saliekamo gultu un uzklājis to darbistabā. Līsbeta Salandere aizdomīgi apstaigāja mājiņu, bet šķita nomierināmies, kad nemanīja nekādas acīm redzamas lamatu pazīmes. Mīkaels parādīja, kur atrodas vannas istaba. “Ja gribi nomazgāties un atsvaidzināties.”

“Man jāpārģērbjas. Nestaigāšu tak ādas kombinezonā.” “Kamēr tu sakārtosies, es uztaisīšu pusdienas.”

Kamēr Līsbeta nomazgājās un pārģērbās, Mīkaels izcepa jēra karbonādes sarkanvīna mērcē un uzklāja galdu dārzā vakara saulē. Meitene iznāca ārā basām kājām, ģērbusies melnā krekliņā un īsos, apdilušos džinsu svārkos. Ēdiens smaržoja labi, un viņa notiesāja divas porcijas. Mīkaels aizrāvies slepus aplūkoja tetovējumu viņai uz muguras.

“Pieci plus trīs,” Līsbeta Salandere sacīja. “Pieci gadījumi no Harrietas saraksta un trīs, kuriem, manuprāt, tur vajadzētu atrasties.”

“Stāsti.”

“Es pie tā strādāju tikai vienpadsmit dienas un gluži vienkārši neesmu paspējusi atrast visu izmeklēšanu materiālus. Dažos gadījumos tie ir nodoti Valsts arhīvā, bet citi joprojām glabājas policijas iecirkņos. Es devos uz trim dažādiem iecirkņiem, bet pārējās lietas nepaspēju sadabūt. Taču visi pieci gadījumi ir identificēti.”

Līsbeta Salandere uzlika uz virtuves galda pamatīgu papīru kaudzi, kādas piecsimt A4 lappuses. Viņa ātri sašķiroja dokumentus dažādās čupiņās.

“Ņemsim hronoloģiskā secībā.” Viņa iedeva Mīkaelam sarakstu.

1949 - Rebeka Jākobsone, Hēdestade (30112)

1954 - Māri Holmberga, Kalmara (32018)

1957 - Rākela Lunde, Lanskrūna (32027)

1960 - (Magda) Luvīsa Šēberga, Kārlstade (32016)

1960 - Līva Gustafsone, Stokholma (32016)

1962 - Lēa Pēršone, Udevalla (31208)

1964 - Sāra Vita, Ronnebī (32109)

1966 - Lēna Anderšone, Upsālā (30112)

“Pirmais gadījums šajā sērijā, šķiet, ir Rebeka Jākobsone 1949. gadā, detaļas tu jau zini. Nākamo es atradu Māri Holm- bergu, trīsdesmit divus gadus vecu prostitūtu no Kalmaras, kuru nogalināja viņas dzīvesvietā 1954. gada oktobri. Nav skaidrs, tieši kad viņu nogalināja, jo viņa tur nogulēja kādu brīdi, iekams viņu atrada. Laikam kādas deviņas desmit dienas.”

“Un kā tu viņu saisti ar Harrietas sarakstu?”

“Viņa bija sasieta un smagi cietusi, taču nāves cēlonis bija nosmakšana. Slepkava bija iebāzis viņai rīklē higiēnisko paketi.”

Mīkaels brīdi sēdēja klusēdams, pirms atvēra attiecīgo Bībeles citātu, Trešās Mozus grāmatas divdesmitās nodaļas astoņpadsmito pantu.

"Ja kāds vīrs guļ pie sievietes, kas ir slima, un viņš atsedz tās kaunumu, atdarīdams viņas asins avotu, un viņa tam atver savu asins avotu, tad tie abi ir iznīcināmi no savas tautas vidus.” Līsbeta pamāja ar galvu.

“Harrieta Vangere pamanīja šo pašu saistību. Labi. Tālāk.” “1957. gada maijs, Rākela Lunde, četrdesmit piecus gadus veca. Šī sieviete strādāja par apkopēju un bija tāda kā ciema dīvainīte. Viņa bija zīlniece, mēdza zīlēt ar kārtīm, lasīt roku līnijas un tamlīdzīgi. Rākela dzīvoja Lanskrūnas pievārtē diezgan nomaļā mājiņā, kur viņu nogalināja agri no rīta. Viņu atrada pagalmā kailu, piesietu pie veļas žāvētavas staba, mute aizlīmēta ar līmlenti. Nāvi izraisīja nomētāšana ar smagu akmeni. Viņai bija neskaitāmi nobrāzumi un lūzumi.”

“Velns un elle! Līsbet, tas ir drausmīgi!”

“Būs vēl ļaunāk. Iniciāļi RL atbilst - atradi Bībeles citātu?” “Skaidrāk par skaidru. Bet, ja jūsu vidū, lai tas būtu vīrietis vai lai tā būtu sieviete, ja tik jūsu vidū būtu kāds pareģis vai kāds zīlnieks, tad viņiem ir mirtin jāmirst, tie ir ar akmeņiem jānomētā; lai viņu asinis uz tiem paliek."

“Tad nāk Luvīsa Šēberga no Ranmū pie Kārlstades. Viņa Harrietas sarakstā ir Magda. Viņas pilnais vārds bija Magda Luvīsa, bet visi viņu sauca par Luvīsu.”

Mīkaels uzmanīgi klausījās, kamēr Līsbeta atstāstīja Kārlstades slepkavības savādās detaļas. Kad viņa aizsmēķēja cigareti,

MIkels jautājoši norādīja uz paciņu. Līsbeta pastūma to viņam tuvāk.

“Tātad slepkava bija uzbrucis arī dzīvniekam?”

“Bībeles citāts norāda - ja sievietei ir sekss ar dzīvnieku, tad jānogalina abi.”

“Varbūtība, ka šai sievietei bijis sekss ar govi, ir praktiski nereāla.”

“Bībeles citātu var tulkot burtiski. Pietiek, ka viņa tuvojas dzīvniekam, ko zemniece noteikti dara katru dienu.”

“Labi. Turpini.”

“Nākamais gadījums Harrietas sarakstā ir Sāra. Es viņu identificēju kā Sāru Vitu, trīsdesmit septiņi gadi, dzīvoja Ronnebī. Viņu nogalināja 1964. gada janvārī. Atrada sasietu savā gultā. Viņa bija piedzīvojusi smagu seksuālu vardarbību, taču nāves cēlonis bija nosmakšana. Viņu nožņaudza. Slepkava ari izraisīja ugunsgrēku. Acīmredzot viņa nolūks bija nodedzināt māju līdz pamatiem, taču uguns pa daļai apdzisa pati un ugunsdzēsēji ieradās ātri.”

“Un saistība?”

“Listen to this! Sāra Vita bija mācītāja meita un precējusies ar mācītāju. Viņas vīrs tajā nedēļas nogalē bija izbraucis.”

“Un, ja kāda priestera meita piekopj netiklību, tad tā sagāna sava tēva svētumu; to būs ar uguni sadedzināt! Labi. Tas iederas sarakstā. Tu teici, ka esi atradusi vēl citus gadījumus.”

“Es atradu vēl trīs sievietes, kas nogalinātas tik savādos apstākļos, ka viņām vajadzētu atrasties Harrietas sarakstā. Pirmā ir jauna sieviete, vārdā Līva Gustafsone. Viņa bija divdesmit divus gadus veca un dzīvoja Faštā. Līva bija jātniece - piedalījās sacensībās un bija diezgan daudzsološs talants. Viņai kopā ar māsu piederēja mazs zooveikaliņš.”

“Labi.”

“Līvu atrada veikalā. Viņa pēc slēgšanas palika tur viena ar grāmatvedības papīriem. Acīmredzot pati ielaida slepkavu. Viņu izvaroja un nožņaudza.”

“Tas īsti neizklausās pēc Harrietas saraksta.”

“Nē, ne gluži, ja ne viena lieta. Beigās slepkava bija iebāzis viņai vaginā papagaillti un pēc tam izlaidis no krātiņiem visus dzīvniekus. Kaķus, bruņurupučus, baltās pelītes, trušus, putnus. Pat izlējis zivis no akvārija. Viņas māsu no rīta sagaidīja diezgan nepatīkams skats.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Līvu nogalināja 1960. gada augustā, četrus mēnešus pēc zemnieces Magdas Luvīsas Kārlstadē. Abos gadījumos sievietes strādāja ar dzīvniekiem, un abos gadījumos bija dzīvnieku upuri. Kārlstades govs laikam izdzīvoja, taču es varu iedomāties, ka ir diezgan grūti nogalināt govi ar duramo. Ar papagailīti, tā sakot, ir daudz vienkāršāk. Turklāt ir vēl viens dzīvnieku upuris.”

“Kāds?”

Līsbeta pastāstīja par dīvaino Baloža lietu - Lēu Pēršoni Ude- vallā. Mīkaels sēdēja klusēdams un domāja tik ilgi, ka Līsbeta kļuva nepacietīga.

“Labi,” viņš pēdīgi sacīja. “Pieņemu tavu teoriju. Paliek viens gadījums.”

“Viens gadījums, ko es atradu. Nezinu, cik daudzus esmu palaidusi garām.”

“Stāsti.”

“1966. gada februārī Upsālā. Jaunākais upuris bija septiņpadsmit gadu vecā ģimnāzijas audzēkne Lēna Anderšone. Viņa pazuda pēc klases vakara, un pēc trim dienām viņu atrada grāvī Upsālas līdzenumā, labu gabalu no Upsālas. Viņu nogalināja kaut kur citur un aizveda turp.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Šī slepkavība medijos sacēla lielu ievērību, taču par precīziem nāves apstākļiem tā ari neziņoja. Meitene bija nežēlīgi mocīta. Es izlasīju patologanatoma ziņojumu. Lēnu spīdzināja ar uguni. Rokas un krūtis bija stipri apsvilušas, un bija atkārtoti dedzināts arī vairākās vietās uz visas miesas. Uz līķa atrada stearīna traipus, kas nozīmēja, ka izmantota svece, taču rokas bija tā pārogļojušās, ka noteikti turētas lielākā ugunī. Un visbeidzot slepkava bija nozāģējis viņai galvu un nometis blakus ķermenim.”

Mīkaels nobālēja.

“Augstais Dievs!” viņš sacīja.

“Es neatradu Bībeles citātu, kas te iederētos, taču vairākas nodaļas vēsta par dedzināmajiem upuriem un grēku upuriem, un dažās vietās ir minēts, ka upurējamais dzīvnieks - visbiežāk vērsis - jāsadala tā, lai galvu atdalītu no tecinātiem taukiem. Uguns izmantošana arī atgādina pirmo slepkavību - Rebeku Hēdestadē.”

Kad uz vakarpusi sāka lidināties odi, viņi nokopa galdu dārzā un apsēdās virtuvē, lai turpinātu sarunu.

“Tas, ka tu neatradi precīzu Bībeles citātu, neko daudz nenozīmē. Nav runa par citātiem. Šī ir groteska parodija par to, kas rakstīts Bībelē, - drīzāk asociācijas ar atsevišķiem citātiem.” “Zinu. Tas pat nav loģiski. Piemēram, ņemsim citātu - ja kādam ir sekss ar meiteni, kurai ir mēnešreizes, tad jānogalina abi. Ja to tulkotu burtiski, tad slepkavam vajadzēja izdarīt pašnāvību.” “Tad kurp tas viss ved?” Mīkaels jautāja.

“Vai nu tavai Harrietai bijis ļoti dīvains hobijs - vākt Bībeles citātus un saistīt tos ar slepkavību upuriem, par kuriem viņa dzirdējusi… vai arī viņa ir zinājusi, ka starp šīm slepkavībām pastāv kāda saistība.”

“No 1945. līdz 1966. gadam un varbūt ari pirms un pēc tam. Tātad tolaik ar Bībeli padusē apkārt klīda galīgi jucis sadists un sērijslepkava, kas nogalināja sievietes vismaz septiņpadsmit gadus, bet neviens šīs slepkavības nesaistīja kopā. Izklausās pilnīgi neticami.”

Līsbeta Salandere atbīdīja krēslu un no plīts atnesa kannu ar kafiju. Viņa aizsmēķēja cigareti un izpūta dūmus uz visām pusēm. Mīkaels klusībā nolamājās un nočiepa viņai vēl vienu cigareti.

“Nē, patiesībā nav nemaz tik neticami,” Līsbeta sacīja un pacēla vienu pirkstu. “Divdesmitajā gadsimtā Zviedrijā ir uzskaitīti vairāki duči neatklātu sieviešu slepkavību. Tas kriminoloģijas profesors Pēršons raidījumā Izsludināts meklēšanā reiz sacīja, ka sērij slepkavas Zviedrijā esot ārkārtīgi reti, bet mums noteikti ir bijuši tādi, kas nav atklāti.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Līsbeta pacēla otru pirkstu.

“Šīs slepkavības ir paveiktas ļoti ilgā laika periodā un ļoti dažādās vietās. Divas no slepkavībām notika viena pēc otras 1960. gadā, taču apstākļi bija diezgan atšķirīgi - zemniece Kārlstadē un divdesmit divus gadus veca meitene Stokholmā.”

Trīs pirksti.

“Nav nekādas acīm redzamas shēmas. Slepkavības ir dažādas, un tām nav īsta rokraksta, taču visos gadījumos atkārtojas dažas lietas. Dzīvnieki. Uguns. Smaga seksuāla vardarbība. Un, kā tu norādīji, parodija par Bībeles mācību. Bet neviens izmeklētājs acīmredzot nav tulkojis slepkavības, vadoties pēc Bībeles.” Mīkaels pamāja ar galvu. Viņš pašķielēja uz Līsbetu. Ar savu trauslo augumu, melno kreklu, tetovējumiem un riņķīšiem sejā Līsbeta Salandere Hēdebi viesu namiņā izskatījās, maigi izsakoties, nevietā. Kad Mīkaels pusdienu laikā centās risināt sarunu, viņa tik tikko atbildēja vienzilbīgiem vārdiem, turpretim darbā bija profesionāle līdz matu galiņiem. Viņas dzīvoklis Stokholmā izskatījās kā pēc bumbas sprādziena, bet Mīkaels secināja, ka galva Līsbetai Salanderei ir izcili sakārtota. Dīvaini!

“Ir grūti saskatīt saistību starp prostitūtu Udevallā, kuru nogalina aiz konteinera rūpnīcas laukumā, un mācītāja sievu Ronnebī, kuru nožņaudz un cenšas sadedzināt. Tas ir - ja cilvēkam nav atslēgas, ko mums iedevusi Harrieta.”

“Tas aizved pie nākamā jautājuma,” Līsbeta sacīja.

“Kā, ellē, tur iejaukta Harrieta? Sešpadsmit gadu veca meitene, kas dzīvoja visai pasargātā vidē.”

“Ir tikai viena atbilde,” viņa atteica.

Mīkaels atkal pamāja ar galvu.

“Jābūt kādai saistībai ar Vangeru ģimeni.”

Ap vienpadsmitiem vakarā viņi bija izpētījuši slepkavību sēriju un tik ilgi apsprieduši saistību un dīvainās detaļas, ka domas dūca Mīkaelam galvā. Viņš izberzēja acis, izstaipījās un pajautāja, vai Līsbeta negrib iziet vakara pastaigā. Izskatījās, ka LIs- beta Salandere šādus vingrinājumus uzskata par laika izšķiešanu, tomēr, īsu bridi apdomājusies, viņa pamāja ar galvu. Mīkaels ierosināja, lai viņa odu dēļ uzvelk garās bikses.

Viņi izmeta līkumu gar jahtu ostu zem tilta un devās uz Martina Vangera zemesraga pusi. Mīkaels rādīja mājas un stāstīja, kas tajās dzīvo. Norādot uz Sesīlijas Vangeres māju, viņam bija grūti formulēt domu. Līsbeta pašķielēja uz viņu.

Abi pagāja garām Martina Vangera lepnajai laivai un iznāca zemesragā, kur apmetās uz akmens un kopīgi izsmēķēja cigareti.

“Starp slepkavību upuriem ir vēl kāda saistība,” Mīkaels piepeši sacīja. “Varbūt tu par to jau esi iedomājusies.”

“Kāda?”

“Vārdi.”

Līsbeta Salandere brīdi domāja. Tad papurināja galvu.

“Visām ir bibliski vārdi.”

“Nesakrīt,” Līsbeta ātri iebilda. “Bībelē nav ne LIvas, ne Lēnas.”

Mīkaels papurināja galvu. “Patiesībā ir gan. Līva nozīmē dzīvot, kas ir vārda Ieva bibliskā nozīme. Un padomā, Sallij, - kāda vārda saīsinājums ir Lēna?”

Līsbeta Salandere aizkaitinājumā samiedza acis un klusībā nolamājās. Mīkaels bija domājis ātrāk par viņu. Tas viņai nepatika.

“Magdalēna,” viņa sacīja.

“Prostitūta, pirmā sieviete, Jaunava Marija… tajā kolekcijā ir visas. Tas ir tik neprātīgi, ka psihologs sāktu murrāt aiz labsajūtas. Bet attiecībā uz vārdiem es patiesībā iedomājos par ko citu.”

Līsbeta pacietīgi gaidīja.

“Tie ir arī tradicionāli ebreju sieviešu vārdi. Vangeru ģimenē ir pārmēru daudz jukušu ebreju nīdēju, nacistu un sazvērestību teorētiķu. Haraldam Vangeram ir pāri par deviņdesmit, bet sešdesmitajos viņš bija spēka gados. Vienīgo reizi, kad viņu satiku, viņš stāvēja un šņāca, ka viņa meita esot padauza. Acīm redzami viņam ir problēmas ar sievietēm.”

Atgriezušies mājās, viņi pagatavoja sviestmaizes un uzsildīja kafiju. Mīkaels pašķielēja uz piecsimt lapām, ko Dragana Armanska mīļākā pētniece bija viņam sagatavojusi.

“Tu esi rekordīsā laikā paveikusi fantastisku darbu,” viņš sacīja. “Paldies! Un paldies arī par to, ka biji tik laipna un atbrauci pastāstīt.”

“Kas notiks tagad?” Līsbeta jautāja.

“Rīt es runāšu ar Dirku Frūdi, un tad mēs nokārtosim naudas lietas.”

“Ne jau to es domāju.”

Mīkaels paskatījās uz viņu.

“Mjā… tu esi pabeigusi darbu, ko es tev pasūtīju,” viņš piesardzīgi sacīja.

“Es neesmu to pabeigusi.”

Mīkaels atgāzās virtuves krēslā un ielūkojās Līsbetai acīs. Viņš nespēja tajās neko izlasīt. Pusgadu viņš bija pētījis Harrietas pazušanu viens pats, un nu piepeši uzradās kāds cilvēks - lietpratīgs pētnieks kas redzēja sakarības. Viņš impulsīvi pieņēma lēmumu.

“Zinu. Šis stāsts ari mani ir aizķēris līdz kaulam. Rīt runāšu ar Dirku Frūdi. Mēs tevi nolīgsim vēl uz nedēļu vai divām kā… hm, izpētes asistenti. Nezinu, vai viņš maksās to pašu cenu, ko Armanskim, bet smuku mēnešalgu mēs no viņa varētu izspiest.”

Līsbeta Salandere uzsmaidīja Mīkaelam. Šo lietu viņa gribēja atrisināt līdz galam, lai tur lūst vai plīst, un būtu strādājusi pat par velti.

“Es miegu ciet,” viņa sacīja, bez ceremonijām iegāja istabā un aizvēra durvis.

Pēc divām minūtēm viņa atvēra durvis un izbāza ārā galvu.

“Domāju, ka tu kļūdies. Tas nav traks sērijslepkava, kas pārlasījies Bībeli. Tas vienkārši ir pavisam parasts lops, kurš ienīst sievietes.”

21.    NODALA

Ceturtdiena, 3. jūlijs - ceturtdiena, 10. jūlijs

Līsbeta Salandere pamodās pirms Mīkaela ap sešiem no rīta. Viņa uzlika ūdeni kafijai un iegāja dušā. Pusastoņos pamodies, Mīkaels ieraudzīja, ka Līsbeta sēž un lasa Harrietas Vangeres lietas apkopojumu viņa iBook. Mīkaels iznāca virtuvē, apņēmis palagu ap vidu un berzēdams miegu no acīm.

“Uz plīts ir kafija,” Līsbeta sacīja.

Mīkaels palūrēja viņai pār plecu.

“Šis dokuments bija aizsargāts ar paroli,” viņš teica.

Līsbeta pagrieza galvu un palūkojās uz viņu.

“Vajag trīsdesmit sekundes, lai no neta ielādētu programmu, kas uzlauž Word paroles,” viņa sacīja.

“Mums būs saruna par to, kas ir mans un kas ir tavs,” Mīkaels noteica un devās uz dušu.

Kad viņš atgriezās, Līsbeta bija aizvērusi viņa datoru un nolikusi to vietā darbistabā. Viņa bija ieslēgusi savu PowerBook. Mīkaels jutās visai pārliecināts, ka meitene jau pārcēlusi viņa datora saturu savējā.

Līsbeta Salandere bija informācijas narkomāne ar ārkārtīgi liberāliem uzskatiem par morāli un ētiku.

Mīkaels tikko bija paspējis apsēsties pie brokastgalda, kad pie ārdurvīm pieklauvēja. Viņš devās atvērt. Martins Vangers izskatījās tik apņēmīgs, ka Mīkaels mirkli nodomāja: viņš nes ziņu par Henrika Vangera nāvi.

“Nē, Henriks jūtas tieši tāpat kā vakar. Man ir pavisam cita ziņa. Vai drīkstu uz mirkli ienākt?”

Mīkaels viņu ielaida un iepazīstināja ar “līdzstrādnieci” Līsbetu Salanderi. Meitene uzmeta rūpniekam īsu skatienu un strupi pamāja ar galvu, atgriezdamās pie sava datora. Martins Vangers automātiski sveicināja, bet izskatījās tik izklaidīgs, ka meiteni tik tikko pamanīja. Mīkaels ielēja tasi kafijas un lūdza viņu apsēsties.

“Kas par lietu?”

“Tu neabonē Hedestads-Kuriren?”

“Nē. Es to reizēm palasu Susannes kafejnīcā.”

“Tātad šārīta avīzi neesi lasījis?”

“Izklausās, ka man būtu vajadzējis to darīt.”

Martins Vangers nolika uz galda Hedestads-Kuriren. Mīkaelam bija veltītas divas slejas pirmajā lappusē un turpinājums ceturtajā. Viņš nopētīja virsrakstu.

ŠEIT SLĒPJAS PAR APMELOŠANU NOTIESĀTS ŽURNĀLISTS

Tekstu ilustrēja fotogrāfija, ar teleobjektīvu uzņemta no baznīcas pakalna viņpus tiltam: Mīkaels nāk ārā pa mājas durvīm.

Reportieris Konijs Toršons bija krietni pastrādājis, veidojot pamfletisku Mīkaela portretu. Teksts pārstāstīja Vennerstrema lietu un norādīja, ka Mīkaels ar negodu pametis Millennium un nesen izcietis cietumsodu. Tekstu noslēdza ierastais apgalvojums, ka Mīkaels atteicies sniegt komentārus Hedestads-Kuriren. Raksts bija ieturēts tādā tonī, ka diezin vai kādam Hēdestades iedzīvotājam paslīdētu garām, ka pa ciemu klīst Briesmīgi Aizdomīgs Stokholmietis. Neviens no tekstā izteiktajiem apgalvojumiem nedeva iemeslu saukšanai pie atbildības, taču tie bija pagriezti tā, lai attēlotu Mīkaelu aizdomīgā gaismā; ar šādām ilustrācijām un tekstiem mēdza pieteikt politiskos teroristus. Millennium bija nodēvēts par “aģitatorisku žurnālu” ar zemu ticamības līmeni, bet par Mīkaela grāmatu ekonomikas žurnālistikā Toršons rakstīja, ka tā apkopojusi “kontroversiālus apgalvojumus” par cienījamiem žurnālistiem.

“Mīkael… man trūkst vārdu, lai attēlotu, kā es jūtos, lasot šo rakstu. Tas ir zemisks.”

“Tas ir pasūtījuma darbs,” Mīkaels mierīgi atbildēja. Viņš uzmanīgi raudzījās uz Martinu Vangeru.

“Ceru, tu saproti, ka man ar to nav nekāda sakara. Es gandrīz aizrijos ar kafiju, lasot avīzi.”

“Un kam ar to ir sakars?”

“Šorīt dažiem piezvanīju. Konijs Toršons ir vasaras praktikants. Bet viņš darbojās Birgera uzdevumā.”

“Nezināju, ka Birgeram ir ietekme redakcijā, - viņš taču ir pašvaldības darbinieks un politiķis.”

“Formāli viņam nav nekādas ietekmes. Taču Kuriren galvenais redaktors ir Gunnars Kārlmans, Ingridas Vangeres dēls no Juhana Vangera zara. Birgers un Gunnars ir seni draugi.”

“Skaidrs.”

“Toršons tūlīt tiks atlaists.”

“Cik viņam gadu?”

“Godīgi sakot, nezinu. Nekad neesmu viņu saticis.”

“Neatlaid viņu. Kad viņš man piezvanīja, izklausījās, ka viņš ir ļoti jauns un nepieredzējis žurnālists.”

“To vienkārši nedrīkst atstāt bez sekām.”

“Ja gribi dzirdēt manas domas, šī situācija liekas mazliet absurda: Vangeru ģimenei piederošas avīzes galvenais redaktors uzbrūk žurnālam, kurā Henriks Vangers ir līdzīpašnieks, bet tu sēdi valdē. Tātad galvenais redaktors Kārlmans uzbrūk tev un Henrikam.”

Martins Vangers apsvēra Mīkaela vārdus, tad lēni papurināja galvu.

“Saprotu, ko tu domā. Man vajadzētu meklēt atbildību tur, kur tā piederas. Kārlmans ir koncerna līdzīpašnieks un vienmēr ir turējis mani uz grauda, tomēr šī drīzāk izskatās pēc Birgera atriebības par to, ka tu viņu aizvainoji slimnīcas gaitenī. Tu viņam esi kā dadzis acī.”

“Zinu. Tāpēc domāju, ka Toršona vaina tomēr ir vismazākā. Vajag diezgan daudz drosmes, lai jauns praktikants pateiktu “nē”, kad galvenais redaktors liek viņam rakstīt noteiktā stilā.”

“Es varu pieprasīt, lai rīt ziņu rubrikā tev oficiāli atvainojas.” “Nedari to. Strīds tikai ievilksies un padarīs situāciju vēl ļaunāku.”

“Tātad tu domā, ka man nevajadzētu neko darīt?”

“Tas neatmaksājas. Kārlmans pretosies un ļaunākajā gadījumā iztēlos tevi par nelieti, kurš ar īpašnieka tiesībām nelikumīgā veidā mēģina iespaidot vārda brīvību.”

“Piedod, Mīkael, bet es tev nepiekrītu. Man arī ir tiesības izteikt viedokli. Es uzskatu, ka tas raksts smird, - un esmu nolēmis darīt zināmu savu nostāju. Par spīti visam, esmu Henrika aizvietotājs Millennium valdē, un šajā lomā es nevaru atstāt tādus apvainojumus neievērotus.”

“Labi.”

“Es pieprasīšu iespēju atbildēt. Padarīšu Kārlmanu par idiotu. Lai vaino pats sevi.”

“Labi, rīkojies pēc savas pārliecības.”

“Man ir svarīgi ari tas, lai tu patiešām saprastu, ka man ar šo zemisko uzbrukumu nav nekāda sakara.”

“Es tev ticu,” Mīkaels atbildēja.

“Turklāt - es patiesībā tagad negribu to apspriest, bet tas aktualizē lietu, par kuru mēs jau runājām. Ir svarīgi tevi atkal iesēdināt Millennium redakcijā, lai uz āru varam demonstrēt vienotu fronti. Kamēr tu esi prom, turpināsies muļķīgas runas. Es ticu Millennium un esmu pārliecināts, ka mēs kopā varam uzvarēt šo kauju.”

“Es izprotu tavu viedokli, bet tagad ir mana kārta nebūt vienisprātis ar tevi. Es nevaru lauzt līgumu ar Henriku, un fakts ir tāds, ka es to nevēlos. Saproti, patiesībā man viņš patīk. Un Harrieta…”

“jā?”

“Es saprotu, ka tev tas ir smagi, un redzu, ka Henriks ir bijis apsēsts ar to daudzus gadus.”

“Starp mums runājot - es mīlu Henriku un viņš ir mans men- tors, bet attiecībā uz Harrietu viņš ir bijis apsēsts līdz paštaisnības robežai.”

“Uzsācis šo darbu, es spriedu, ka tas ir zemē nomests laiks. Bet lieta tā, ka pretēji gaidītajam mēs esam atraduši jaunus materiālus. Domāju, ka stāvam uz atklāsmes sliekšņa, un varbūt būs iespējams rast atbildi uz jautājumu - kas īsti notika.”

“Tu nestāstīsi, ko esat atraduši?”

“Saskaņā ar līgumu es to ne ar vienu nedrīkstu apspriest bez Henrika atļaujas.”

Martins Vangers atbalstīja zodu plaukstā. Mīkaels redzēja šaubas viņa acis. Visbeidzot Martins pieņēma lēmumu.

“Nu, tādā gadījumā labākais, ko varam darīt, ir pēc iespējas ātrāk atrisināt Harrietas mīklu. Es tev saku: atbalstīšu tevi, kā vien varēšu, lai tu iespējami drīzāk varētu pienācīgi pabeigt darbu un atgriezties Millennium.”

“Labi. Man negribētos cīnīties arī ar tevi.”

“Tev tas nav jādara. Es tevi pilnībā atbalstu. Vari vērsties pie manis, ja saskaries ar kādām problēmām. Es Birgeram kārtīgi paskaidrošu, lai viņš vairs neliek nekādus šķēršļus. Un mēģināšu parunāt ar Sesīliju, kad viņa būs nomierinājusies.”

“Paldies! Man nepieciešams uzdot viņai dažus jautājumus, bet viņa jau mēnesi ignorē manus mēģinājumus uzsākt sarunu.” Martins Vangers piepeši pasmaidīja.

“Varbūt jums nokārtojamas citas lietas. Bet tur es nejaukšos.” Viņi paspieda viens otram roku.

Līsbeta Salandere bija klusējot noklausījusies Mīkaela un Martina Vangera sarunu. Kad Martins aizgāja, viņa pasniedzās pēc Hedestads-Kuriren un pārskatīja rakstu. Tad nolika avīzi, neizteikdama nekādus komentārus.

Mīkaels sēdēja klusēdams un domāja. Gunnars Kārlmans bija dzimis 1942. gadā, tātad 1966. gadā viņam bija divdesmit četri. Arī viņš bija viens no tiem, kas atradās salā Harrietas pazušanas dienā.

Pēc brokastīm Mīkaels nosēdināja savu līdzstrādnieci lasīt policijas izmeklēšanas materiālus. Viņš caurlūkoja dokumentus un iedeva Līsbetai mapes, kas saistītas ar Harrietas pazušanu, tāpat arī visas avārijas fotogrāfijas un garo, rediģēto Henrika privātās izmeklēšanas kopsavilkumu.

Pēc tam Mīkaels devās pie Dirka Frūdes un uzdeva viņam sastādīt darba līgumu, kas paredzētu pieņemt Līsbetu darbā uz mēnesi.

Kad Mīkaels atgriezās mājās, Līsbeta bija pārcēlusies uz dārzu un sēdēja, iedziļinājusies policijas dokumentos. Mīkaels iegāja iekšā un uzsildīja kafiju. Viņš vēroja Līsbetu pa virtuves logu. Šķita, ka izmeklēšanas materiālus viņa lasa pavirši un katrai lappusei atvēl, augstākais, desmit piecpadsmit sekundes. Līsbeta mehāniski šķīra lapas, un Mīkaels nobrīnījās par to, ka viņa lasa tik virspusēji; tas šķita pretrunīgi, jo viņas pašas izpēte bija tik profesionāla. Mīkaels iznesa ārā divas kafijas tasītes un apmetās viņai blakus pie galda.

“Tas, ko tu rakstīji par Harrietas pazušanu, ir pierakstīts, pirms tu saprati, ka meklējam sērijslepkavu?”

“Pareizi. Es atzīmēju to, kas man likās svarīgs, - jautājumus, ko uzdot Henrikam Vangeram, un visu citu. Kā tu noteikti esi pamanījusi, piezīmes ir diezgan haotiskas. Līdz šim es patiesībā esmu taustījies pa tumsu un centies uzrakstīt stāstu - vienu nodaļu Henrika Vangera biogrāfijā.”

“Un tagad?”

“Agrāk visa izmeklēšana saistījās ar salu. Tagad esmu pārliecināts, ka šis stāsts sācies jau Hēdestadē. Tas maina skatpunktu.”

Līsbeta pamāja ar galvu. Viņa bridi prātoja.

“Tas bija vareni, ka tu iedomājies par tām bildēm,” viņa sacīja.

Mīkaels izbrīnījās. Līsbeta Salandere nelīdzinājās cilvēkam, kas šķiežas ar uzslavām, un Mīkaels jutās savādi glaimots. Tomēr - no žurnālistikas viedokļa tas patiesībā bija neparasts panākums.

“Tava kārta pievienot detaļas. Kā gāja ar bildi, kuru tu meklēji Nūršē?”

“Tu gribi teikt, ka neapskatīji bildes manā datorā?”

“Man nebija laika. Es gribēju izlasīt, ko tu esi domājis un kādus secinājumus izdarījis.”

Mīkaels nopūtās, ieslēdza iBook un uzklikšķināja uz fotogrāfiju mapes.

“Tas ir fascinējoši. Brauciens uz Nūrši bija reizē veiksme un pilnīga vilšanās. Es atradu fotogrāfiju, bet tā neko daudz neatklāj. Tā sieviete, Mildreda Berggrēna, bija saglabājusi visas atvaļinājumu bildes un kārtīgi salīmējusi albumā. Ari šī fotogrāfija tur bija. Uzņemta uz lētās krāsu filmiņas. Pēc trīsdesmit septiņiem gadiem kopija bija diezgan izbalējusi un krietni sadzeltējusi, bet viņai kurpju kastē vēl glabājās negatīvi. Es dabūju aizņemties visus Hēdestades negatīvus un ieskenēju tos. Te ir tas, ko redzēja Harrieta.”

Mīkaels uzklikšķināja uz fotogrāfijas ar nosaukumu [Harrieta/ bd-19.ep.].

Līsbeta saprata viņa vilšanos. Viņa ieraudzīja mazliet izplūdušu fotogrāfiju, kas uzņemta ar platleņķa objektīvu; tā rādīja klaunus Bērnu dienas gājienā. Fonā bija redzams Sundstrema kungu apģērbu veikala stūris. Aizmugurē, starp klauniem un kravas auto priekšpusi, uz trotuāra stāvēja kādi desmit cilvēki.

“Domāju, ka viņa ieraudzīja šo cilvēku. Gan tāpēc, ka mēģināju triangulēt, uz ko Harrieta skatās, vadoties pēc tā, kā pavērsta viņas seja, - es precīzi uzzīmēju krustojumu -, gan tāpēc, ka tas ir vienīgais cilvēks, kas šķiet raugāmies tieši objektīvā. Tātad viņš skatījās uz Harrietu.”

Līsbeta ieraudzīja izplūdušu figūru, kas stāvēja mazliet aiz skatītājiem, gabaliņu tālāk šķērsielā. Šim cilvēkam bija tumša virsjaka ar sarkanu joslu uz pleciem un tumšas bikses, iespējams - džinsi. Mīkaels pievilka viņu tuvāk tā, ka figūra, sākot no vidukļa uz augšu, aizpildīja visu ekrānu. Attēls tūlīt kļuva vēl neskaidrāks.

“Tas ir vīrietis. Aptuveni metru astoņdesmit garš, parasta mie- sasbūve. Viņam ir tumši blondi, pusgari mati, gludi skuvies. Bet ir neiespējami izšķirt sejas vaibstus vai noteikt vecumu. Viņš varētu būt vecumā no pusaudža gadiem līdz pusmūžam.” “Attēlu var apstrādāt…”

“Esmu to jau izdarījis. Es pat aizsūtīju kopiju uz Millennium Kristeram Malmam, kas ir īsts profiņš attēlu apstrādē.” Mīkaels uzklikšķināja uz jauna attēla. “Tas ir labākais, ko varēju dabūt. Fotoaparāts gluži vienkārši bijis pārāk draņķīgs, un attālums - pārāk liels.”

“Vai esi fotogrāfiju kādam rādījis? Varētu atpazīt stāju…” “Parādīju to Dirkam Frūdem. Viņam nav ne jausmas, kas ir šis cilvēks.”

“Dirks Frūde gan nav pats vērīgākais cilvēks Hēdestadē.” “Nē, bet es strādāju viņam un Henrikam Vangeram. Gribu parādīt fotogrāfiju Henrikam, pirms sākšu to izplatīt.”

“Varbūt vīrietis ir tikai skatītājs.”

“Iespējams. Bet tādā gadījumā viņam izdevās izraisīt Harrietā dīvainu reakciju.”

Turpmāko nedēļu Mīkaels un Līsbeta strādāja pie Harrietas lietas ik nomoda brīdi. Līsbeta turpināja lasīt dokumentus un kā no ložmetēja šāva jautājumu pēc jautājuma, uz kuriem Mīkaels centās atbildēt. Patiesība varēja būt tikai viena, un ikkatra šaubīga atbilde vai neskaidrība noveda pie sīkākām diskusijām. Veselu dienu viņi veltīja tam, lai izpētītu darbojošos personu pārvietošanās grafiku laikā pirms avārijas.

Līsbeta Salandere Mīkaelam šķita aizvien dīvaināka. Lai gan izmeklēšanas dokumentiem viņa tikai pārskrēja ar acīm, šķita, ka viņa nemaldīgi atrod visšaubīgākās un pretrunīgākās detaļas.

Pēcpusdienās, kad karstums dārzā kļuva neizturams, viņi paņēma pārtraukumu. Dažreiz devās peldēties kanālā vai aizstaigāja līdz Susannes kafejnīcas terasei. Susanne piepeši uzlūkoja Mīkaelu ar zināmu demonstratīvu vēsumu. Viņš saprata, ka Līsbeta izskatās tik tikko pilngadīga, turklāt acīm redzami dzīvo viņa mājā, un tas Susannes acīs pārvērta viņu par pusmūža brun- čumednieku, kas met acis uz jauniem skuķiem. Sajūta nebija patīkama.

Mīkaels turpināja skriet katru vakaru. Līsbeta nekomentēja viņa nodarbības, kad viņš aizelsies atgriezās namiņā. Šķēršļu skrējiens acīmredzot nebija vasaras izprieca viņas izpratnē.

“Man ir pāri par četrdesmit,” Mīkaels viņai sacīja. “Man jāsporto, ja negribu uzaudzēt baigo vēderu.”

“Aha.”

“Tu nekad netrenējies?”

“Reizēm boksējos.”

“Boksējies?”

“Jā, zini, ar cimdiem.”

Mīkaels iegāja dušā un mēģināja iztēloties Līsbetu boksa ringā. Viņš nebija pārliecināts, ka meitene viņu neizjoko. Vajadzēja uzdot jautājumu.

“Kurā svara klasē tu esi?”

“Nevienā. Es šad un tad sparingoju ar čaļiem no viena Sēderas boksa kluba.”

Kāpēc tas mani nepārsteidz, Mīkaels nodomāja. Tomēr viņš konstatēja, ka Līsbeta vismaz ir pastāstījusi kaut ko par sevi. Viņš joprojām nezināja par meiteni būtiskākos faktus: kā viņa sākusi strādāt pie Armanska, kāda ir viņas izglītība vai ar ko nodarbojas viņas vecāki. Tiklīdz Mīkaels mēģināja apjautāties par viņas privāto dzīvi, Līsbeta ierāvās čaulā kā gliemezis un atbildēja vienzilbīgiem vārdiem vai pilnībā ignorēja viņu.

Kādu pēcpusdienu Līsbeta piepeši nolika mapi un palūkojās uz Mīkaelu, ievilkusi pierē rievu.

“Ko tu zini par Oto Falku? Mācītāju?”

“Diezgan maz. Kaut kad gada sākumā baznīcā satiku tagadējo mācītāju, un viņa stāstīja, ka Falks vēl esot dzīvs, bet mitinoties veco ļaužu pansionātā Hēdestadē. Alcheimers.”

“No kurienes viņš bija?”

“No Hēdestades. Falks studēja Upsālā un bija gadus trīsdesmit vecs, kad atgriezās šeit.”

“Viņš nebija precējies. Un Harrieta tikās ar viņu.”

“Kāpēc tu jautā?”

“Es tikai konstatēju, ka tas kruķis, Morels, nopratināšanā ir izturējies visai saudzīgi.”

“Sešdesmitajos gados mācītājiem sabiedrībā vēl bija pavisam cits statuss. Tas, ka viņš dzīvoja salā, tā sakot - tuvāk varai, bija gluži dabiski.”

“Es prātoju, cik pamatīgi policisti ir pārmeklējuši mācītājmāju. No fotogrāfijām šķiet, ka tā bijusi diezgan liela koka ēka, un tur noteikti bija pietiekami daudz vietas, lai kādu laiku slēptu līķi.” “Tas tiesa. Taču materiālos nekas neliecina, ka Falkam būtu kāda saistība ar sērijveida slepkavībām vai Harrietas pazušanu.” “Liecina gan,” Līsbeta Salandere atteica un greizi uzsmaidīja Mīkaelam. “Pirmkārt, viņš bija mācītājs, un, lai nu kuram, bet mācītājiem ir īpašas attiecības ar Bībeli. Otrkārt, viņš bija pēdējais, kurš redzēja Harrietu un runāja ar viņu.”

“Bet viņš tūlīt devās uz avārijas vietu un palika tur vairākas stundas. Viņš redzams daudzās fotogrāfijās, īpaši tobrīd, kad Harrieta pazuda.”

“Phe, es varu sagraut viņa alibi! Bet patiesībā es domāju par ko citu. Šis ir stāsts par sadistisku sieviešu slepkavu.”

“Un?”

“Es biju… pavasarī man bija mazliet laika un es daudz lasīju par sadistiem kādā citā sakarībā. Viens no tekstiem bija ASV izdota FIB rokasgrāmata, kas apgalvoja, ka uzkrītoši daudzi notvertie sērij slepkavas nāk no disfunkcionālām ģimenēm un bērnībā ir spīdzinājuši dzīvniekus. Turklāt daļa Amerikas sērijslepkavu ir pieķerti ļaunprātīgā dedzināšanā.”

“Dzīvnieku upuri un dedzināmie upuri, tu domā.”

“Jā. Vairākos no Harrietas slepkavību gadījumiem parādās mocīti dzīvnieki un uguns. Bet patiesībā es iedomājos par to, ka mācītājmāja taču nodega septiņdesmito gadu beigās.”

Mīkaels brīdi prātoja.

“Nav pārliecinoši,” viņš beidzot noteica.

Līsbeta Salandere pamāja ar galvu. “Piekrītu. Bet vērts iegaumēt. Izmeklēšanā es neatradu neko par ugunsgrēka cēloni, un būtu interesanti uzzināt, vai sešdesmitajos gados nav notikuši citi mistiski ugunsgrēki. Turklāt būtu interesanti noskaidrot, vai tolaik šajā apkaimē novēroti citi dzīvnieku mocīšanas vai sakrop- ļošanas gadījumi.”

Savā septītajā naktī Hēdebi dodamās pie miera, Līsbeta drusku dusmojās uz Mīkaelu Blumkvistu. Veselu nedēļu viņa bija pavadījusi kopā ar Mīkaelu teju vai katru nomoda mirkli; parasti ar septiņām minūtēm cita cilvēka sabiedrībā pilnībā pietika, lai viņai uznāktu galvassāpes.

Līsbeta jau sen bija konstatējusi, ka viņai nav talanta uz attiecību veidošanu, un iekārtojusi sev vientuļnieces dzīvi. Viņa bija gluži apmierināta, ja ļaudis lika viņu mierā un nodarbojās ar savām lietām. Diemžēl apkārtējie nebija tik gudri un saprātīgi, viņai vajadzēja aizstāvēties pret sociālo dienestu, bāriņtiesu, aizbildņu padomi, nodokļu dienestu, policiju, kuratoriem, psihologiem, psihiatriem, skolotājiem un apsargiem, kas (atskaitot Dzirnavu apsargus, kuri tagad viņu jau pazina) negribēja ielaist viņu krogā, lai gan viņai jau bija pilni divdesmit pieci. Bija vesela armija cilvēku, kam šķietami nebija nekā labāka ko darīt, kā censties vadīt viņas dzīvi un, ja radās tāda iespēja, koriģēt viņas dzīvesveidu.

Līsbeta agri bija sapratusi, ka raudāt neatmaksājas. Viņa bija sapratusi arī to, ka ik reizi, kad viņa cenšas pievērst savai dzīvei citu uzmanību, situācija tikai pasliktinās. Tātad viņai pašai vajadzēja risināt savas problēmas ar metodēm, kādas viņa uzskatīja par piemērotām. Par to bija pārliecinājies arī advokāts Nilss Bjūrmans.

Mīkaelam Blumkvistam, tāpat kā visiem citiem, piemita kaitinošā spēja urķēties viņas privātajā dzīvē un uzdot jautājumus, uz kuriem viņa nevēlējās atbildēt. Toties viņš nereaģēja tā, kā vairums sastapto vīriešu.

Kad Līsbeta ignorēja Mīkaela jautājumus, viņš tikai paraustīja plecus, atmeta šo tematu un lika viņu mierā. Pārsteidzoši.

Pirmajā rītā tikusi pie Mīkaela datora, viņa, protams, pārkopēja visu informāciju savējā. Tādējādi vairs nebūtu tik svarīgi, ja Mīkaels viņu atstumtu no izmeklēšanas; viņai jebkurā gadījumā būtu pieeja materiāliem.

Bet vēlāk viņa ar nolūku bija provocējusi Mīkaelu, lasīdama dokumentus viņa iBook tobrīd, kad viņš pamodās. Līsbeta bija gaidījusi dusmu izvirdumu, taču Mīkaels drīzāk izskatījās rezignēts, nomurmināja kaut ko ironisku, devās uz dušu un pēc tam sāka apspriest viņas lasīto. Dīvains džeks. Gandrīz varētu nodomāt, ka viņš Līsbetai uzticas.

Tomēr tas, ka Mīkaels zināja par viņas hakera talantu, bija nopietni. Līsbeta Salandere apzinājās, ka šo darbošanos, ko viņa piekopa gan profesionāli, gan hobija veidā, juridiski sauc par nesankcionētu ielaušanos datorsistēmā un par to var piespriest līdz diviem gadiem cietumā. Tas bija jutīgs punkts - Līsbeta negribēja nonākt aiz restēm, turklāt cietumsods ar lielu varbūtību nozīmētu, ka viņai atņems datoru un līdz ar to vienīgo nodarbi, kas viņai patiešām labi padevās. Līsbetai ne reizi nebija ienācis prātā pastāstīt Draganam Armanskim vai kādam citam, kā viņa iegūst informāciju, par kuru viņi maksā.

Atskaitot Plague un nedaudzus cilvēkus tiklā, kuri, līdzīgi viņai, bija profesionāla līmeņa hakeri - turklāt lielākā daļa pazina viņu tikai pēc vārda Wasp un nezināja, kas viņa ir vai kur dzīvo, - tikai Kalle Blumkvists bija nejauši atklājis viņas noslēpumu. Viņš bija to atklājis tāpēc, ka viņa izdarījusi kļūdu, ko nepieļautu pat divpadsmitgadīgs nozares iesācējs, un tas nozīmēja tikai to, ka viņas smadzenes ir galīgi izkurtējušas un viņa ir pelnījusi pērienu. Tomēr Mīkaels nebija pārskaities un spēris zemes gaisā - viņš bija nolīdzis Līsbetu darbā.

Tā nu viņa jutās drusku aizkaitināta.

Kad abi ēda vakara sviestmaizes, brīdi pirms Līsbeta devās gulēt, Mīkaels pēkšņi apjautājās, vai viņa esot laba hakere. Sev par izbrīnu, Līsbeta spontāni atbildēja uz šo jautājumu.

“Zviedrijā laikam esmu labākā. Varbūt ir vēl kādi divi vai trīs aptuveni manā līmenī.”

Viņa nešaubījās par savas atbildes patiesumu. Plague reiz bija labāks par viņu, taču tagad Līsbeta sen bija viņu apsteigusi.

Tomēr bija dīvaini izrunāt šos vārdus. Līsbeta nekad agrāk nebija to darījusi. Parasti nebija neviena cilvēka no malas, ar ko risināt šādas sarunas, un piepeši viņai patika, ka Mīkaelu iespaido viņas prasmes. Pēc tam viņš šo sajūtu izbojāja, uzdodot nākamo jautājumu - kur viņa to iemācījusies.

Līsbeta nezināja, ko atbildēt. Es vienmēr esmu to pratusi. Tāpēc viņa devās gulēt, nepasakot arlabunakti.

Vēl vairāk viņu nokaitināja tas, ka Mīkaels nelikās zinis par viņas aiziešanu. Līsbeta gulēja un klausījās, kā viņš darbojas virtuvē, novāc un nomazgā traukus. Viņš vienmēr palika augšā ilgāk, taču tagad laikam taisījās iet pie miera. Viņa dzirdēja, kā

Mīkaels iegriežas vannas istabā un pēc tam ieiet savā guļamistabā un aizver durvis. Pēc brīža nočīkstēja Mīkaela gulta pusmetru no viņas, taču otrpus sienai.

Visu nedēļu, kamēr Līsbeta te dzīvoja, Mīkaels flirtējis ar viņu nebija. Bija strādājis kopā ar Līsbetu, prasījis viņas viedokli, uzsitis pa pirkstiem, kad viņa domāja aplam, un atzinis viņas argumentus, kad viņa izteica piezīmes. Sasper jods, Mīkaels bija izturējies pret viņu kā pret cilvēku!

Līsbeta piepeši aptvēra, ka viņai patīk Mīkaela Blumkvista sabiedrība un ka viņa, iespējams, Mīkaelam pat uzticas. Viņa nekad nevienam nebija uzticējusies, ja neskaita Holgeru Palmgrēnu. Taču tas notika pavisam atšķirīgu iemeslu dēļ, Palmgrēns bija iepriekšparedzams do gooder.

Līsbeta piecēlās, nostājās pie loga un nemierīgi raudzījās tumsā. Visgrūtākais, ko viņa zināja, bija pirmo reizi parādīties kādam kailai. Viņa bija pārliecināta, ka viņas trauslais augums ir atbaidošs. Krūtis bija nožēlojamas. Par gurniem nebija ko runāt. Pašas skatījumā viņai nebija īpaši daudz ko piedāvāt. Tomēr viņa bija gluži parasta sieviete, ar tieši tādu pašu iekāri un seksuālo dziņu kā citām. Viņa palika stāvam un lauzīja galvu gandrīz divdesmit minūtes, līdz izlēma.

Mīkaels bija apgūlies un atvēris Sāras Pareckas romānu, kad izdzirda noklakšķam durvju rokturi un, pacēlis acis, ieraudzīja Līsbetu Salanderi. Viņa bija ietinusies palagā un klusēdama stāvēja durvīs. Izskatījās, ka viņa par kaut ko prāto.

“Kaut kas noticis?” Mīkaels jautāja.

Viņa papurināja galvu.

“Ko tu gribi?”

Līsbeta piegāja viņam klāt, izņēma no rokām grāmatu un nolika to uz naktsgaldiņa. Tad noliecās un noskūpstīja viņu uz lūpām. Skaidrāk viņas nolūkus nebija iespējams izpaust. Līsbeta veikli ierāpās gultā, apsēdās un vērīgi raudzījās uz viņu, plaukstu uzlikusi uz palaga, kas sedza Mikaela vēderu. Kad Mīkaels neprotestēja, meitene noliecās un viegli iekoda viņam krūtsgalā.

Mīkaels Blumkvists jutās pilnīgi apstulbis. Pēc dažām sekundēm viņš satvēra Līsbetas plecus un atstūma meiteni, lai varētu ielūkoties viņai sejā. Neizskatījās, ka viņš būtu vienaldzīgs.

“Līsbet… es nezinu, vai tā ir laba doma. Mēs strādājam kopā.”

“Es gribu pārgulēt ar tevi. Un man nebūs problēmu strādāt kopā, bet, ja tu mani izmetīsi no gultas, man būs baigās problēmas ar tevi.”

“Bet mēs tik tikko esam pazīstami!”

Līsbeta piepeši strupi iesmējās, gandrīz ieklepojās.

“Kad pētīju informāciju par tevi, es konstatēju, ka agrāk tas tev nav traucējis. Gluži pretēji - tu nekad nespēj laist garām nevienu sievieti. Kas vainas? Vai es neesmu pietiekami seksīga?”

Mīkaels papurināja galvu un centās izdomāt kaut ko saprātīgu. Kad viņš neatbildēja, Līsbeta norāva palagu un jāteniski uzsēdās viņam virsū.

“Man nav prezervatīvu,” Mīkaels sacīja.

“Štrunts!”

Kad Mīkaels pamodās, Līsbeta jau bija piecēlusies. Viņš dzirdēja virtuvē šķindam kafijkannu. Bija gandrīz septiņi. Viņš bija gulējis tikai divas stundas un tagad palika gultā, aizvēris acis.

Viņš nespēja izprast Līsbetu Salanderi. Nevienu brīdi viņa ne ar skatienu nebija likusi manīt nekādu interesi.

“Labrīt!” Līsbeta Salandere sacīja durvīs. Patiesībā viņa pat viegli smaidīja.

“Labrīt,” Mīkaels atsaucās.

“Mums beidzies piens. Aizbraukšu uz benzīntanku. To ver vaļā septiņos.”

Viņa pagriezās tik ātri, ka Mīkaels nepaspēja atbildēt. Viņš dzirdēja, kā Līsbeta apauj kurpes, paņem somu un ķiveri un pazūd ārā pa durvīm. Viņš aizvēra acis. Tad dzirdēja ārdurvis atveramies atkal, un pēc pāris sekundēm tajās stāvēja Līsbeta. Šoreiz viņa nesmaidīja.

“Būs labāk, ja atnāksi paskatīties,” viņa sacīja savādā balsī.

Mīkaels tūlīt bija kājās un uzvilka džinsus. Naktī kāds bija apciemojis namiņu ar nevēlamu dāvanu. Uz lieveņa gulēja pa pusei pārogļojies sadalīta kaķa līķis. Kaķa kājas un galva bija nocirstas, ķermenis - uzšķērsts, kuņģis un zarnas - izņemti; iekšas gulēja nosviestas blakus līķim, kas šķita izcepināts uz uguns. Kaķa galva neskarta bija nolikta uz Līsbetas Salanderes motocikla sēdekļa. Mīkaels pazina rudo kažociņu.

22.     NODALA

Ceturtdiena, 10. jūlijs

Viņi klusēdami sēdēja dārzā un ēda brokastis bez piena, ko pieliet kafijai. Līsbeta bija izņēmusi no somas mazu Canon digitālo fotoaparātu un nofotografējusi baiso atradumu, pirms Mīkaels paņēma atkritumu maisu un visu novāca. Viņš bija ielicis kaķa līķi sava palienētā auto bagāžniekā, bet nezināja, ko iesākt tālāk. Patiesībā vajadzēja ziņot policijai par dzīvnieku mocīšanu vai, iespējams, par draudiem, taču viņš nezināja, kā izskaidrot to, kāpēc šie draudi saņemti.

Ap pusdeviņiem garām pa ceļu uz tilta pusi devās Izabella Vangere. Viņa abus neredzēja vai izlikās neredzam.

“Kā tu jūties?” Mīkaels beidzot pajautāja Līsbetai.

“Labi.” Viņa izbrīnā palūkojās uz Mīkaelu. Ak tā. Viņš grib, lai es būtu sašutusi. “Kad atradīšu to draņķi, kurš mums par brīdinājumu nobendējis nevainīgu kaķīti, es laidīšu darbā beisbola nūju.”

“Tu domā, ka tas ir brīdinājums?”

“Vai tev ir labāks izskaidrojums? Turklāt tas kaut ko nozīmē.”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Lai kā arī būtu, mēs kādu esam satraukuši pietiekami stipri, lai šī persona izdarītu kaut ko tik neprātīgu. Bet ir vēl cita problēma.”

“Zinu. Tas ir dzīvnieka upuris 1954. un 1960. gada stilā. Taču nešķiet loģiski, ka slepkava, kas aktīvi darbojies pirms piecdesmit gadiem, slapstās apkārt un liek tev uz sliekšņa nobendētu dzīvnieku līķus.”

Mīkaels piekrita.

“Vienīgie, par ko šādā gadījumā var būt runa, ir Haralds Vangers un Izabella Vangere. Ir vēl daži veci Juhana Vangera radinieki, bet neviens no tiem nedzīvo šajā apkaimē.”

Mīkaels nopūtās.

“Izabella ir ļauna ragana, kas noteikti spēj piebeigt kaķi, taču šaubos, vai piecdesmitajos gados viņa skraidīja apkārt, slepkavodama sievietes. Haralds Vangers… es nezinu, viņš šķiet tik nespējīgs, ka knapi var pavilkties, un man grūti noticēt, ka viņš naktī izlavījies ārā, nomedījis kaķi un to izdarījis.”

“Ja vien tie nav bijuši divi cilvēki. Viens jaunāks un otrs vecāks.” Mīkaels izdzirda garām aizbraucam auto un, pacēlis acis, ieraudzīja, ka pār tiltu nozūd Sesīlija Vangere. Haralds un Sesīlija, viņš nodomāja. Taču šai domai galā bija liela jautājuma zīme, tēvs un meita nesagājās un tik tikko vispār sarunājās. Lai gan Martins Vangers bija solījis parunāt ar Sesīliju, viņa joprojām neatbildēja uz Mīkaela zvaniem.

“Tas noteikti ir kāds, kurš zina, ka mēs ejam pa pēdām un ka mums ir panākumi,” sacīja Līsbeta Salandere; viņa piecēlās un iegāja mājā. Tad atkal iznāca, uzvilkusi ādas kombinezonu.

“Es braucu uz Stokholmu. Vakarā būšu atpakaļ.”

“Ko tu darīsi?”

“Savākšu dažas mantiņas. Ja kāds ir pietiekami traks, lai šādā veidā nogalinātu kaķi, tad nākamajā reizē var mesties virsū mums. Vai aizdedzināt māju, kamēr guļam. Tev šodien jāaizbrauc uz Hēdestadi un jānopērk divi ugunsdzēšamie aparāti un divi dūmu detektori. Vienam no tiem jābūt halona aparātam.”

Bez tālākām atvadām viņa uzlika ķiveri, iedarbināja motociklu un nozuda pār tiltu.

Mīkaels izmeta līķi atkritumu konteinerā pie degvielas uzpildes stacijas, tad devās uz Hēdestadi un nopirka ugunsdzēšamos aparātus un dūmu detektorus. Viņš ielika tos bagāžniekā un brauca uz slimnīcu. Viņš bija piezvanījis un norunājis tikšanos ar Dirku Frūdi kafetērijā un tagad pastāstīja, kas šorīt noticis. Dirks Frūde nobālēja.

“Mīkael, es nebiju domājis, ka šis stāsts var kļūt bīstams.” “Kāpēc ne? Uzdevums taču bija atmaskot slepkavu.”

“Bet kas gan… tas nu nav gudri. Ja kāds apdraud tavu un Salanderes jaunkundzes dzīvību, mums jāpārtrauc izmeklēšana. Es varu parunāt ar Henriku.”

“Nē. Nekādā gadījumā. Es negribu riskēt, ka viņš dabū vēl vienu infarktu.”

“Viņš visu laiku apjautājas, kā tev veicas.”

“Pasveicini un saki, ka turpinu meklēt.”

“Ko jūs tagad darīsiet?”

“Man ir daži jautājumi. Pirmais incidents notika tūlīt pēc Henrika infarkta, kamēr es pa dienu biju Stokholmā. Kāds pārmeklēja manu darbistabu. Tieši tobrīd biju atminējis Bībeles šifru un atradis Jernvegsgātanas fotogrāfijas. Es par to stāstīju tev un Henrikam. To zināja arī Martins, jo viņš parūpējās par to, lai es varētu iekļūt Hedestads-Kuriren redakcijā. Cik daudzi vēl par to zināja?”

“Mjā, man taču nav ne jausmas, ar ko tieši Martins runāja. To zināja gan Birgers, gan Sesīlija. Viņi ir savā starpā apsprieduši tavas fotogrāfiju medības. Par to zina arī Aleksanders. Un, starp citu, Gunnars un Helēna Nilsoni. Viņi bija atnākuši apraudzīt Henriku un iesaistījās sarunā. Un Anita Vangere.”

“Anita? Tā no Londonas?”

“Sesīlijas māsa. Viņa atlidoja kopā ar Sesīliju, kad Henriku piemeklēja infarkts, bet viņa dzīvoja viesnīcā un, cik zinu, nav bijusi uz salas. Tāpat kā Sesīlija, arī Anita nevēlas satikt tēvu. Taču viņa aizbrauca pirms nedēļas, kad Henriku izlaida no intensīvās.”

“Kur Sesīlija dzīvo? Šorīt redzēju, ka viņa aizbrauc pār tiltu, bet viņas māja ir tumša un aizslēgta.”

“Tu viņu turi aizdomās?”

“Nē, vienkārši prātoju, kur viņa dzīvo.”

“Viņa dzīvo pie sava brāļa Birgera. Tas ir gājiena attālumā no Henrika.”

“Vai tu zini, kur viņa ir šobrīd?”

“Nē. Katrā gadījumā augšā pie Henrika viņas nav.”

“Paldies,” Mīkaels teica un piecēlās.

Vangeru ģimene riņķoja ap Hēdestades slimnīcu. Pa vestibilu uz liftu pusi devās Birgers Vangers. Mīkaels negribēja ar viņu sastapties, tāpēc pagaidīja, līdz Birgers nozūd, un tikai tad iegāja vestibilā. Toties pie durvīm viņš saskrējās ar Martinu Vangeru - gandrīz tieši tajā pašā vietā, kur iepriekšējā apmeklējumā bija saticis Sesīliju. Abi sasveicinājās un paspieda viens otram roku. “Vai biji augšā apraudzīt Henriku?”

“Nē, tikai uz brītiņu satiku Dirku Frūdi.”

Martins Vangers izskatījās noguris, iekritušām acīm. Mīkaels pēkšņi pamanīja, ka Martins ir krietni novecojis šajā pusgadā, kopš abi ir pazīstami. Cīņa par Vangeru impērijas glābšanu maksāja dārgi, un Henrika pēkšņā sirdslēkme nebija nekāds uzmundrinājums.

“Kā tev klājas?” Martins Vangers jautāja.

Mīkaels tūlīt lika manīt, ka nav nodomājis mest mieru un doties mājās uz Stokholmu.

“Paldies, labi. Ar katru dienu kļūst interesantāk. Kad Henriks atkopsies, ceru, ka varēšu apmierināt viņa ziņkārību.”

Birgers Vangers dzīvoja baltā ķieģeļu rindu mājā otrpus ceļam, tikai piecu minūšu gājienā no slimnīcas. No viņa mājas pavērās skats uz jūru un jahtu ostu. Kad Mīkaels piezvanīja pie durvīm, neviens nevēra vaļā. Viņš piezvanīja uz Sesīlijas mobilo telefonu, bet viņa neatbildēja. Mīkaels brīdi sēdēja mašīnā un bungoja ar pirkstiem pa stūri. Birgers Vangers šajā kolekcijā bija neaprakstīta lapa; dzimis 1939. gadā, tātad Rebekas Jākobsones slepkavības laikā tikai desmit gadu vecs. Toties, kad pazuda Harrieta, viņam bija divdesmit septiņi.

Pēc Henrika Vangera stāstītā, Birgers un Harrieta nedraudzējās. Birgers bija uzaudzis savā ģimenē Upsālā un pārcēlies uz Hēdestadi, lai strādātu koncernā, taču pēc pāris gadiem aizgājis no darba un licis visu uz politikas kārti. Toties viņš bija Upsālā, kad tur noslepkavoja Lēnu Anderšoni.

Mīkaels nespēja atšķetināt šo stāstu, tomēr incidents ar kaķi bija radījis nenovēršamu draudu gaisotni, un viņam likās, ka laika sāk pietrūkt.

Hēdebi vecajam mācītājam Oto Falkam bija trīsdesmit seši gadi, kad pazuda Harrieta Vangere. Tagad viņš bija septiņdesmit divus gadus vecs, jaunāks par Henriku Vangeru, taču ievērojami sliktākā intelektuālajā formā. Mīkaels viņu sameklēja Svālanas slimnīcā - dzeltenā ķieģeļu ēkā Hēdes upes krastā otrā pilsētas malā. Mīkaels ieradās reģistratūrā un lūdza atļauju parunāt ar mācītāju Falku. Viņš teica, ka ir dzirdējis, ka mācītājs cieš no Alc- heimera slimības, un apjautājās, vai ar večuku iespējams komunicēt. Virsmāsa viņam atbildēja, ka mācītājam Falkam šī diagnoze uzstādīta pirms trim gadiem un slimībai esot agresīva norise. Ar Falku varot sarunāties, taču viņš neatceroties nesenos notikumus, nepazīstot dažus radiniekus un vispār esot ceļā uz pilnīgu miglu. Viņa brīdināja arī, ka večukam varot uznākt baiļu lēkme, ja viņam neatlaidīgi uzdos jautājumus, uz kuriem viņš nespēs atbildēt.

Vecais mācītājs sēdēja uz soliņa dārzā kopā ar trim citiem pacientiem un aprūpētāju. Mīkaels pavadīja veselu stundu, cenzdamies risināt sarunu ar Falku.

Mācītājs Falks apgalvoja, ka ļoti labi atceroties Harrietu Vangeri. Viņš atplauka un stāstīja, ka viņa esot brīnišķīga meitene.

Tomēr Mīkaels drīz aptvēra - mācītājam izdevies aizmirst, ka Harrieta ir pazudusi jau gandrīz trīsdesmit septiņus gadus; mācītājs runāja tā, it kā būtu saticis meiteni pavisam nesen, un lūdza Mīkaelu pasveicināt Harrietu un pateikt, lai viņa kādu dienu atnāk ciemos. Mīkaels to apsolīja.

Kad Mīkaels pieminēja Harrietas pazušanas dienas notikumus, mācītājs apmulsa. Acīmredzot viņš neatcerējās avāriju uz tilta. Tikai sarunas noslēgumā pieminēja ko tādu, kas lika Mīkaelam saausīties.

Mācītājs Falks piepeši kļuva domīgs, kad Mīkaels pieminēja Harrietas interesi par reliģiju. Šķita, ka viņa sejai pārslīd mākonis. Mācītājs sēdēja un brīdi šūpojās šurpu turpu, tad palūkojās uz Mīkaelu un pajautāja, kas viņš tāds esot. Mīkaels vēlreiz nosauca savu vārdu, un večuks atkal brīdi domāja. Visbeidzot papurināja galvu un izskatījās aizkaitināts.

“Harrieta ir vēl viena meklētāja. Viņai jāuzmanās, un tev viņa jābrīdina.”

“Par ko man viņa jābrīdina?”

Pēkšņi mācītājs Falks kļuva nervozs. Viņš purināja galvu, saraucis uzacis.

“Viņai jālasa sola scriptura un jāsaprot sufficientia scripturae. Tikai tā viņa var uzturēt sola fide. Jāzeps tos pavisam noteikti izslēdz. Tie nav uzņemti kanonā.”

Mīkaels nenieka nesaprata, bet visu cītīgi pierakstīja. Tad mācītājs Falks paliecās uz viņa pusi un sazvērnieciski čukstēja: “Domāju, ka viņa ir katoliete. Viņa aizraujas ar maģiju un vēl nav atradusi Dievu. Viņai jāparāda pareizais ceļš.”

Acīmredzot, pēc mācītāja Falka domām, vārdam katolis bija slikta pieskaņa.

“Es domāju, ka viņa interesējas par Vasarsvētku kustību?” “Nē, nē, ne jau par Vasarsvētku kustību! Viņa meklē aizliegto patiesību. Viņa nav laba kristiete.”

Pēc tam mācītājs Falks, itin kā aizmirsis gan Mīkaelu, gan sarunas tematu, sāka runāt ar vienu no pārējiem pacientiem.

Mīkaels atgriezās Hēdebi tūlīt pēc diviem pēcpusdienā. Viņš devās uz Sesīlijas Vangeres māju un pieklauvēja, taču bez panākumiem. Tad vēlreiz mēģināja piezvanīt, bet viņa neatbildēja.

Mīkaels uzstādīja dūmu detektorus virtuvē un priekšnamā. Novietoja vienu ugunsdzēšamo aparātu pie krāsns aiz guļamistabas durvīm, bet otru - pie tualetes durvīm. Tad pagatavoja sev pusdienas, kas sastāvēja no kafijas un sviestmaizēm, apsēdās dārzā un pārrakstīja savā iBook piezīmes par sarunu ar mācītāju Falku. Viņš ilgi domāja un tad palūkojās baznīcas virzienā.

Hēdebi jaunā mācītājmāja bija pavisam parasta moderna savrupmāja dažu minūšu gājiena attālumā no baznīcas. Mīkaels ap četriem pieklauvēja pie mācītājas Margarētas Strandas durvīm un paskaidroja, ka nākot meklēt palīdzību teoloģiskā jautājumā. Margarēta Stranda bija tumšmataina sieviete viņa gados, ģērbusies džinsos un flaneļa kreklā. Viņai bija basas kājas un lakoti kāju nagi. Iepriekš Mīkaels bija dažas reizes saticis viņu Susannes kafejnīcā un runājis ar viņu par mācītāju Falku. Margarēta Stranda uzņēma Mīkaelu laipni un aicināja apsēsties dārzā.

Mīkaels pastāstīja, ka intervējis Oto Falku, un atstāstīja večuka teikto, piebilzdams, ka nav sapratis šo vārdu nozīmi. Margarēta Stranda noklausījās un tad lūdza Mīkaelu vārdu pa vārdam atkārtot, ko Falks sacījis. Viņa brīdi domāja.

“Es sāku kalpot Hēdebi tikai pirms trim gadiem un patiesībā nekad neesmu satikusi mācītāju Falku. Viņš aizgāja pensijā dažus gadus pirms manas ierašanās,, bet saprotu, ka viņš ir bijis visai dogmatisks. Viņa vārdi tā aptuveni nozīmē, ka vajag turēties tikai pie Rakstiem - sola scriptura - un ka tie ir sufficientia scripturae. Pēdējais izteiciens fundamentālistiem uzsver Rakstu pietiekamību. Solafide nozīmē tikai ticība jeb tīrā ticība.”

“Skaidrs.”

“Tās visas, tā sakot, ir pamatdogmas. Būtībā tā ir baznīcas platforma, un tur nav nekā neparasta. Viņš gluži vienkārši sacīja: Lasi Bībeli - tā sniedz pietiekami daudz zināšanu un sargā tīro ticību.”

Mīkaels jutās mazliet apmulsis.

“Tagad man jājautā - kādā sakarā notika šī saruna?”

“Es interesējos par cilvēku, kuru viņš saticis pirms daudziem gadiem un par kuru es rakstu.”

“Reliģisku meklētāju?”

“Kaut kas uz to pusi.”

“Labi. Domāju, ka saprotu sakarību. Mācītājs Falks sacīja vēl divas lietas - ka Jāzeps pavisam noteikti tos izslēdz un tie nav uzņemti kanonā. Vai iespējams, ka jūs pārklausījāties, un viņš sacīja Jozefs, nevis Jāzeps? Tas patiesībā ir viens un tas pats vārds.” “Tas nav neiespējami,” Mīkaels atteica. “Es ierakstīju šo sarunu, ja vēlaties noklausīties.”

“Nē, domāju, ka tas nav nepieciešams. Abi teikumi diezgan viennozīmīgi pasaka, uz ko viņš mērķējis. Jozefs bija jūdu vēsturnieks, un izteikums, ka tie nav uzņemti kanonā, varētu nozīmēt, ka to nav bijis jūdu kanonā.”

“Un tas nozīmē?”

Margarēta Stranda iesmējās.

“Mācītājs Falks apgalvoja, ka šī persona ir aizrāvusies ar ezo- teriskiem avotiem, sauktiem par Apokrifiem. Vārds apokryphos nozīmē apslēpts, tātad Apokrifi ir apslēptās grāmatas, ko daži uzskata par ļoti strīdīgām, bet citi domā, ka tām vajadzētu ietilpt Vecajā Derībā. Tās ir Tobija, Judītes, Esteres, Baruha, Sīraha dēla, Makabiešu grāmatas un dažas citas.”

“Piedodiet manu nezināšanu. Esmu dzirdējis par Apokrifiem, bet nekad neesmu tos lasījis. Kas tur ir tik īpašs?”

“Patiesībā tajos nav nekā īpaša, tikai tie radušies nedaudz vēlāk nekā pārējās Vecās Derības daļas. Apokrifi ir daļēji izsvītroti no jūdu Bībeles - ne tāpēc, ka jūdu mācītie vīri apšaubītu to saturu, bet gluži vienkārši tāpēc, ka tie uzrakstīti pēc laika, kad noslēdzās Dieva atklāsmes darbs. Toties Apokrifi ietilpst senajos grieķu Bībeles tulkojumos. Romas katoļu baznīca tos neuzskata par strīdīgiem.”

“Skaidrs.”

“Tomēr tie ir īpaši kontroversiāli protestantu baznīcā. Reformācijas laikā teologi atgriezās pie vecās jūdu Bībeles. Mārtiņš Luters izņēma Apokrifus no reformātu Bībeles, un vēlāk Kalvins paziņoja, ka Apokrifi nekādā ziņā nevar būt par pamatu ticības pārliecībai. To saturs ir pretrunā vai kaut kādā veidā apstrīd Cla- ri tas Scripturae - Rakstu skaidrību.”

“Citiem vārdiem sakot - cenzētas grāmatas.”

“Tieši tā. Apokrifi, piemēram, apgalvo, ka drīkst praktizēt maģiju, ka dažos gadījumos ir pieļaujami meli, un sludina līdzīgus izteikumus, kas, protams, sanikno dogmatiskus Rakstu tulkus.”

“Saprotu. Ja kāds aizraujas ar reliģiju, tad ļoti iespējams, ka viņa lasāmo grāmatu sarakstā parādās Apokrifi un tas izraisa mācītāja Falka sašutumu."

“Tieši tā. Ir gandrīz neiespējami nesastapties ar Apokrifiem, ja interesējies par Bībeles mācību un katoļticību, un pastāv tikpat liela iespēja, ka tos lasīs kāds, kas vispārīgi interesējas par ezoteriku.”

“Vai jums gadījumā nebūtu kāds Apokrifu eksemplārs?”

Mācītāja atkal iesmējās. Gaišus, draudzīgus smieklus.

“Protams. Astoņdesmitajos gados Apokrifi ir izdoti valdības oficiālo publikāciju sērijā kā Bībeles komisijas ziņojums.”

Dragans Armanskis prātoja, kas notiek, kad Līsbeta Salandere bija palūgusi viņu atvēlēt laiku sarunai. Viņš aizvēra durvis un norādīja viņai uz apmeklētāju krēslu. Līsbeta paskaidroja, ka Mīkaela Blumkvista uzdevums ir pabeigts - Dirks Frūde samaksās līdz mēneša beigām -, bet viņa ir nolēmusi turpināt izmeklēšanu. Mīkaels viņai piedāvājis krietni zemāku mēnešalgu.

“Es būtībā esmu atsevišķa firma,” Līsbeta Salandere sacīja. “Līdz šim nekad neesmu uzņēmusies darbu, ko tu man nebūtu uzdevis saskaņā ar līgumu. Es gribētu zināt, kas notiks ar mūsu attiecībām, ja uzņemšos šo darbu uz savu roku?”

Dragans Armanskis paraustīja plecus.

“Tu esi pašnodarbinātā, tu vari uzņemties, kādus darbus vien vēlies, un prasīt samaksu, kādu vēlies. Es tikai priecājos, ka tu pelni naudu. Toties būtu nelojāli, ja tu piesaistītu klientus, ko esi ieguvusi caur mums.”

“To es neplānoju darīt. Esmu izpildījusi darbu saskaņā ar līgumu, ko noslēdzām ar Blumkvistu. Tagad tas ir pabeigts. Runa ir par to, ka man gribas turpināt izmeklēšanu. Es to darītu arī par velti.”

“Nekad neko nedari par velti.”

“Tu saproti, ko es domāju. Es gribu zināt, kas tur galā iznāks. Esmu pierunājusi Mīkaelu Blumkvistu, lai viņš palūdz Dirku Frūdi sastādīt jaunu līgumu.”

Salandere iedeva līgumu Armanskim, un viņš pārlaida tam acis.

“Ar šādu algu tu tikpat labi varētu strādāt par velti. Līsbeta, tev ir talants! Tev nav jāstrādā par kabatas naudu. Tu zini, ka pie manis varētu nopelnīt krietni vairāk, ja ņemtu pilnu slodzi.”

“Es negribu pilnu slodzi. Bet es palieku uzticīga tev, Dragan. Tu esi labi izturējies pret mani, kopš sāku te strādāt. Es gribu zināt, vai tev nav iebildumu pret šādu līgumu, lai mums neizceļas kašķis.”

“Skaidrs.” Armanskis brīdi domāja. “Viss kārtībā. Paldies, ka pajautāji. Ja nākotnē vēl radīsies tādas situācijas, lūdzu, pajautā, lai nerodas nekādi pārpratumi.”

Līsbeta Salandere dažas minūtes sēdēja klusēdama un apsvēra, vai ir vēl kas, ko piebilst. Neko neteikdama, viņa pienagloja Dra- ganu Armanski ar skatienu. Tad vienkārši pamāja ar galvu, piecēlās un aizgāja - kā parasti, neatvadījusies. Saņēmusi cerēto ziņu, viņa pilnībā zaudēja interesi par Armanski. Viņš mierīgi pasmaidīja. Tas, ka Līsbeta vispār bija prasījusi viņam padomu, iezīmēja jaunu virsotni viņas socializācijas procesā.

Armanskis atvēra mapi ar ziņojumu par drošību muzejā, kur drīz bija gaidāma lielas franču impresionistu izstādes atklāšana. Tad nolika mapi un lūkojās uz durvīm, pa kurām tikko bija izgājusi Salandere. Viņš atcerējās, kā viņa bija smējusies kopā ar Mīkaelu Blumkvistu savā kabinetā, un prātoja: diezin vai Līsbeta kļūst pieaugusi vai arī viņu valdzina Mīkaels Blumkvists. Piepeši Armanski pārņēma nemiers. Viņš nekad nebija spējis atbrīvoties no sajūtas, ka Līsbeta Salandere ir ideāls upuris. Un tagad viņa kaut kur pasaules malā medīja kādu trako.

Ceļā uz ziemeļiem Līsbeta Salandere, piepeša impulsa vadīta, iegriezās Epelvīkenas slimnīcā un apciemoja māti. Atskaitot ciemošanos Jāņu vakarā, viņa nebija satikusi māti kopš Ziemassvētkiem un juta sirdsapziņas pārmetumus par to, ka tik reti atrod laiku. Atkārtots apciemojums dažu nedēļu laikā bija rekords.

Māte sēdēja atpūtas istabā. Līsbeta palika tur kādu stundu un izveda māti pastaigā līdz pīļu dīķim parkā pie slimnīcas. Māte joprojām neatšķīra Līsbetu no viņas māsas. Viņa, kā parasti, bija viegli apjukusi, taču šķita, ka apciemojums viņu dara nemierīgu.

Kad Līsbeta grasījās atvadīties, māte negribēja laist vaļā viņas roku. Līsbeta solīja drīz atkal atbraukt ciemos, bet māte satraukti un nelaimīgi nolūkojās meitai pakaļ.

Itin kā viņa paredzētu tuvojamies katastrofu.

Mīkaels pavadīja divas stundas dārzā aiz mājas, šķirstīdams Apokrifus, taču vienīgā atklāsme bija tā, ka viņš izšķiež laiku.

Toties prātā ienāca kāda doma. Viņš sāka gudrot, cik reliģioza Harrieta Vangere patiesībā bijusi. Interese par Bībeles mācību viņai bija radusies pēdējā gadā pirms pazušanas. Viņa bija saistījusi Bībeles citātus ar slepkavību sēriju un pēc tam kārtīgi izlasījusi ne tikai Bībeli, bet arī Apokrifus un interesējusies par katolicismu.

Vai patiesībā viņa bija veikusi tādu pašu izmeklēšanu, ar kādu Mīkaels Blumkvists un Līsbeta Salandere nodarbojās trīsdesmit septiņus gadus vēlāk, - vai viņas interesi drīzāk veicināja slepkavas medības, nevis reliģiozitāte? Mācītājs Falks bija licis noprast, ka Harrieta drīzāk bijusi meklētāja, nevis laba kristiete.

Mīkaela prātojumus pārtrauca Ērikas zvans.

“Es tikai gribēju pastāstīt, ka mēs ar Grēgeru nākamnedēļ dodamies atvaļinājumā. Būšu prom četras nedēļas.”

“Kurp jūs brauksiet?”

“Uz Ņujorku. Grēgeram ir izstāde, un pēc tam esam nolēmuši doties uz Kārību jūru. No kāda Grēgera paziņas noīrējām mājiņu Antigvā un paliksim tur divas nedēļas.”

“Izklausās vareni. Atpūties labi! Un pasveicini Grēgeru.” “Man trīs gadus nav bijis īsta atvaļinājuma. Jaunais numurs ir gatavs, un esam gandrīz pabeiguši nākamo. Man gribētos, kaut tu būtu tā redaktors, taču Kristers ir solījis to paņemt.”

“Viņš var man zvanīt, ja vajag palīdzību. Kā iet ar Janni Dālmanu?”

Ērika brīdi vilcinājās.

“Viņš arī nākamnedēļ ies atvaļinājumā. Esmu iecēlusi Henriju par sekretāra vietas izpildītāju. Viņš un Kristers par visu parūpēsies.”

“Labi.”

“Es neuzticos Dālmanam, bet viņš uzvedas labi. Būšu atpakaļ septītajā augustā.”

Ap septiņiem Mīkaels bija piecas reizes mēģinājis sazvanīt Sesīliju Vangeri. Bija nosūtījis arī īsziņu ar lūgumu piezvanīt, taču atbildes nebija.

Mīkaels apņēmīgi aizcirta Apokrifus, uzvilka sporta tērpu, aizslēdza durvis un devās savā dienišķajā skrējienā.

Viņš skrēja pa šauro taku gar krastu un iegriezās mežā. Cik vien ātri spēdams, lauzās cauri brikšņiem un lēca pāri saknēm, līdz pārguris un ar pārāk strauju pulsu nonāca pie Cietokšņa. Viņš apstājās pie viena no vecajiem bunkuriem un dažas minūtes izpildīja stiepšanās vingrojumus.

Piepeši viņš izdzirda asu krakšķi, un betona sienā dažus centimetrus no viņa galvas iecirtās lode. Pēc tam viņš sajuta sāpes skalpā, kad šķembas ierāva tur dziļu brūci.

Mirkli, kas šķita kā mūžība, Mīkaels stāvēja paralizēts un nespēja aptvert, kas noticis. Tad kūleniski metās tranšejā un gandrīz nositās, nokrizdams uz pleca. Otrs šāviens atskanēja lēciena brīdī. Lode trāpīja pa betona pamatiem, kur viņš tikko bija stāvējis.

Mīkaels pierausās kājās un palūkojās apkārt. Viņš atradās aptuveni nocietinājumu vidū. Pa labi un pa kreisi veda šauras, metru dziļas, aizaugušas ejas, atzarodamās no apmēram divsimt piecdesmit metru garas līnijas. Pieliecies Mīkaels sāka skriet pa labirintu uz dienvidu pusi.

Pēkšņi viņam galvā atskanēja kapteiņa Adolfsona neatdarināmā balss ziemas manevros jēgeru skolā Kirunā. Ve/ns parāvis, Blumkvist, pieliec galvu, ja negribi, lai tev izšķaida smadzenes! Vēl pēc divdesmit gadiem Mīkaels joprojām atcerējās apmācības, ko mēdza vadīt kapteinis Adolfsons.

Pēc kādiem sešdesmit metriem Mīkaels, sirdij dauzoties, apstājās un atvilka elpu. Viņš nedzirdēja nekādas citas skaņas, atskaitot savu elšanu. Cilvēka acs uztver kustību daudz ātrāk nekā formas un apveidus. Izlūkojot kusties lēnām. Mīkaels lēni pacēla acis dažus centimetrus virs tranšejas malas. Saule atradās tieši pretī un neļāva izšķirt detaļas, taču nekādu kustību viņš nemanīja.

Mīkaels atkal nolieca galvu un turpināja ceļu līdz pēdējam ugunspunktam. Nav svarīgi, cik labi ieroči ir ienaidniekam. Ja viņš tevi neredz, tad nevar trāpīt. Slēpies, slēpies, slēpies! Pielūko, lai neesi redzams!

Mīkaels atradās aptuveni trīssimt metru no Estergordas robežas. Četrdesmit metru no viņa sākās biezi brikšņi ar zemiem krūmiem. Taču, lai brikšņus sasniegtu, bija jāskrien lejup pa stāvu nogāzi, kur viņš būtu pilnībā redzams. Tas bija vienīgais ceļš. Aiz muguras bija jūra.

Mīkaels notupās un domāja. Piepeši viņš sajuta sāpes deniņos un atklāja, ka pamatīgi asiņo, T krekls bija izmircis asinis. Lodes fragments vai betona šķemba bija izrāvusi dziļu brūci galvas ādā. Ievainojumi skalpā nepārstāj asiņot, viņš nodomāja, pirms atkal pievērsās savam kļūmīgajam stāvoklim. Viens šāviens varēja būt nejaušība. Divi šāvieni nozīmēja, ka viņu kāds mēģina nogalināt. Mīkaels nezināja, vai šāvējs vēl stāv turpat, ir pielādējis šaujamo no jauna un gaida, kad viņš parādīsies.

Mīkaels mēģināja nomierināties un domāt racionāli. Viņam bija izvēle - gaidīt vai kaut kā izkļūt no Cietokšņa. Ja šāvējs vēl bija turpat, tad otrā iespēja nekādā ziņā nebija piemērota. Bet, ja viņš gaidītu, šāvējs varētu mierīgi pienākt pie tranšejām, sameklēt viņu un nošaut no tuva attāluma.

Viņš (vai viņa?) nevar zināt, vai esmu aizgājis pa labi vai pa kreisi. Ierocis - iespējams, sporta šautene. Iespējams, ar optisko tēmēkli. Tas nozīmē, ka šāvējam ir ierobežots redzeslauks, ja viņš meklē Mīkaelu caur lēcu.

Ja esi spiedīgos apstākļos, uzņemies iniciatīvu! Tas ir labāk nekā gaidīt. Mīkaels divas minūtes nogaidīja un ieklausījās, tad izlīda no tranšejas un, cik ātri vien spēdams, metās lejā pa nogāzi.

Trešais šāviens atskanēja, kad viņš bija pusceļā uz brikšņiem, taču lode aizlidoja tālu garām. Nākamajā mirklī Mīkaels visā garumā metās atvašu biezoknī un izvēlās cauri nātru jūrai. Viņš tūlīt atkal pielēca kājās un salīcis sāka virzīties prom no šāvēja. Pēc piecdesmit metriem viņš apstājās un ieklausījās. Piepeši izdzirdēja zaru lūstam kaut kur starp sevi un Cietoksni. Viņš piesardzīgi nogūlās uz vēdera.

Līšana uz vēdera bija vēl viens no kapteiņa Ādolfsona iemīļotajiem izteicieniem. Turpmākos simt piecdesmit metrus Mīkaels līda pa zemi. Viņš kustējās bez skaņas un uzmanījās no zariem. Divas reizes brikšņos izdzirda piepešus brīkšķus. Pirmais šķita atskanam tiešā tuvumā, varbūt divdesmit metru pa labi no viņa. Mīkaels sastinga un gulēja nekustīgi. Pēc brīža piesardzīgi pacēla galvu un paskatījās, bet nevienu neredzēja. Viņš ilgi gulēja saspringtiem nerviem, gatavs bēgt vai mesties izmisīgā pretuzbrukumā, ja ienaidnieks nāktu taisni virsū. Nākamais brīkšķis atskanēja krietni tālāk. Pēc tam klusums.

Viņš zina, ka esmu šeit. Bet vai viņš ir kaut kur nostājies un gaida, kad sākšu kustēties, vai arī ir devies prom?

Mīkaels turpināja līst pa zemi, līdz nonāca pie Estergordas ganību sētas.

Tagad bija kritiskais brīdis. Gar sētu veda taciņa. Mīkaels gulēja zemē un vēroja. Viņš varēja saskatīt mājas taisni priekšā, aptuveni četrsimt metru augšup pa lēzenu nogāzi, un pa labi no mājas ganījās kāds ducis govju. Kāpēc neviens nav dzirdējis šāvienu un atnācis paskatīties? Vasara. Varbūt šobrīd mājās neviena nav.

Nebija ne runas par to, ka varētu skriet pa ganībām, - tur viņš būtu pilnīgi neaizsargāts - toties taisnā taka gar sētu bija vieta, kur viņš pats būtu nostājies, ja gatavotos šaut. Mīkaels piesardzīgi atkāpās brikšņos, līdz tie beidzās un sākās rets priežu mežs.

Mīkaels devās mājās, mezdams loku ap Estergordas laukiem un Dienvidu kalnu. Iedams garām Estergordai, viņš konstatēja, ka automašīnas tur nav. Kalna virsotnē viņš apstājās un vēroja Hēdebi. Vecajās zvejnieku būdiņās laivu ostā mitinājās vasarnieki; uz steķiem sēdēja un pļāpāja dažas sievietes peldkostīmos. Mīkaels sajuta grilētas gaļas smaržu. Bērni plunčājās pie steķiem jahtu ostā.

Mīkaels paskatījās rokaspulkstenī. Pāri astoņiem. Šāvieni bija atskanējuši pirms piecdesmit minūtēm. Gunnars Nilsons, izmeties šortos un novilcis kreklu, laistīja zālienu savā zemes gabalā. Cik ilgi tu tur esi? Henrika Vangera mājā bija tikai saimniecības vadītāja Anna Nīgrēna. Haralda Vangera māja, kā allaž, izskatījās pamesta. Piepeši Mīkaels ieraudzīja dārzā Izabellu Vangeri. Viņa sēdēja un šķita runājamies ar kādu. Pagāja kāds bridis, pirms Mīkaels saprata, ka tā ir slimīgā Jērda Vangere, kas dzimusi 1922. gadā un kopā ar dēlu Aleksanderu Vangeru dzīvo vienā no mājām aiz Henrika. Mīkaels nekad nebija saticis Jērdu, tikai pāris reižu redzējis viņu pie mājas. Sesīlijas Vangeres māja šķita tukša, bet Mīkaels negaidīti ieraudzīja virtuvē iedegamies gaismu. Viņa ir mājās. Vai šāvēja bija sieviete? Viņš ne sekundi nešaubījās, ka Sesīlija Vangere prot rīkoties ar ieroci. Tālumā viņš redzēja Martina Vangera mašīnu pagalmā mājas priekšā. Cik ilgi tu esi mājās?

Vai varbūt bija vēl kāds, par kuru viņš līdz šim nebija iedomājies? Frūde? Aleksanders? Pārāk daudz iespēju.

Mīkaels nokāpa no kalna, pa ceļu aizsoļoja uz ciemu un nokļuva mājās, nevienu nesaticis. Pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija pavērtās namiņa durvis. Viņš gandrīz instinktīvi pieliecās. Tad sajuta kafijas smaržu un pa virtuves logu pamanīja Līsbetu Salanderi.

Līsbeta dzirdēja Mīkaelu ienākam priekšnamā, pagriezās un sastinga. Mīkaela seja izskatījās briesmīgi, izsmērētās asinis bija sākušas sakalst. Baltā T krekla kreisais sāns bija izmircis asinīs. Viņš spieda pie galvas auduma strēmeli.

“Tas ievainojums asiņo kā traks, bet nav nekas bīstams,” Mīkaels sacīja, pirms Līsbeta bija paspējusi bilst kādu vārdu.

Viņa pagriezās un izņēma no pieliekamā pirmās palīdzības kastīti, kurā bija tikai divas paciņas plāksteru, pretodu līdzeklis un mazs leikoplasta rullītis. Mīkaels novilka drēbes un nometa tās uz grīdas, tad iegāja vannas istabā un aplūkoja sevi spogulī.

Deniņos bija aptuveni trīs centimetrus gara brūce, tik dziļa, ka Mīkaels varēja pacelt lielu audu slāni. Brūce joprojām asiņoja un prasījās pēc šūšanas, bet tā varētu aizvilkties, ja to salīmētu ar leikoplastu, Mīkaels nosprieda. Viņš samitrināja dvieli un noslaucīja seju.

Viņš piespieda dvieli pie brūces, nostājās zem dušas un aizvēra acis. Tad iesita ar dūri pa flīzēm tik stipri, ka noskrāpēja pirkstu kauliņus. Fuck you, viņš nodomāja. Es tevi dabūšu rokā!

Kad Līsbeta pieskārās viņa rokai, Mīkaels sarāvās, kā saņēmis strāvas triecienu, un pablenza uz meiteni tik niknām acīm, ka Līsbeta nevilšus atkāpās. Viņa iedeva Mīkaelam ziepes un, neteikdama ne vārda, devās atpakaļ uz virtuvi.

Nomazgājies Mīkaels aizlīmēja brūci ar trim leikoplasta strēmelēm. Viņš iegāja guļamistabā, uzvilka tīrus džinsus un T kreklu un paņēma mapi ar izdrukātajām fotogrāfijām. Viņš gandrīz drebēja aiz niknuma.

“Paliec te!” viņš uzsauca Līsbetai.

Mīkaels devās uz Sesīlijas Vangeres māju un pusotru minūti nenoņēma pirkstu no zvana pogas, līdz viņa pēdīgi atvēra durvis.

“Es negribu tevi redzēt,” viņa sacīja. Tad ieraudzīja Mīkaela seju un leikoplastu, caur kuru bija sākušas sūkties asinis. “Ko tu esi izdarījis?”

“Ielaid mani! Mums jāparunā.”

Sesīlija vilcinājās.

“Mums nav, par ko runāt.”

“Tagad mums ir, par ko runāt, un tu vari to apspriest vai nu te uz lieveņa, vai virtuvē.”

Mīkaela balss bija tik apņēmīga, ka Sesīlija Vangere pakāpās sāņus un ielaida viņu. Mīkaels devās pie virtuves galda.

“Ko tu esi izdarījis?” Sesīlija vēlreiz jautāja.

“Tu apgalvo, ka patiesības meklēšana Harrietas Vangeres lietā ir Henrika bezjēdzīgā darba terapija. Iespējams, taču pirms stundas kāds centās man izšķaidīt smadzenes, bet naktī kāds uz mana lieveņa atstāja gabalos sadalītu kaķi.”

Sesīlija Vangere pavēra muti, bet Mīkaels viņu pārtrauca.

“Sesīlij, man nospļauties uz tavām mānijām, tavām domām un to, ka tu piepeši nevēlies mani redzēt. Es tev nekad vairs netuvošos, un tev nav jābaidās, ka es tevi apgrūtināšu vai vajāšu. Šobrīd es vēlētos, kaut nekad nebūtu dzirdējis ne par tevi, ne kādu citu Vangeru ģimenes locekli. Bet es gribu saņemt atbildes uz saviem jautājumiem. Jo ātrāk tu atbildēsi, jo ātrāk tiksi no manis vaļā.”

“Ko tu gribi zināt?”

“Pirmais - kur tu biji pirms stundas?”

Sesīlijas seja satumsa.

“Pirms stundas es biju Hēdestadē. Atgriezos pirms pusstundas.”

“Vai kāds var apliecināt, kur tu biji?”

“Nedomāju vis. Man nav jāatbild.”

“Otrais - kāpēc tu atvēri Harrietas istabas logu tajā dienā, kad viņa pazuda?”

“Ko?”

“Tu dzirdēji jautājumu. Visus šos gadus Henriks ir centies izdibināt, kurš atvēra Harrietas istabas logu tajās kritiskajās minūtēs, kad viņa pazuda. Visi ir nolieguši, ka būtu to darījuši. Kāds melo.”

“Un kas, pie joda, liek tev domāt, ka to izdarīju es?”

“Šī fotogrāfija,” Mīkaels sacīja un nosvieda uz virtuves galda miglaino attēlu.

Sesīlija Vangere piegāja pie galda un aplūkoja fotogrāfiju. Mīkaelam šķita, ka Sesīlijas sejā pavīd pārsteigums un šausmas. Viņa pacēla acis. Mīkaels pēkšņi juta, ka pār vaigu notek asiņu straumīte un nopil uz krekla.

“Salā tajā dienā bija sešdesmit cilvēku,” viņš sacīja. “Divdesmit astoņas sievietes. Piecām vai sešām bija pusgari, gaiši mati. Tikai vienai bija gaiša kleita.”

Sesīlija saspringti lūkojās fotogrāfijā.

“Un tu domā, ka tā esmu es?”

“Ja tā neesi tu, tad es labprāt uzzinātu, kas, pēc tavām domām, tā ir. Par šo fotogrāfiju neviens lidz šim nav zinājis. Es to dabūju pirms dažām nedēļām un esmu mēģinājis aprunāties ar tevi. Iespējams, ka es esmu idiots, taču neesmu to parādījis ne Henrikam, ne kādam citam, jo ļoti baidos mest uz tevi aizdomu ēnu vai nodarīt tev pāri. Bet man vajag atbildi.”

“Tu saņemsi atbildi.” Sesīlija pacēla fotogrāfiju un sniedza to viņam. “Tajā dienā es nebiju Harrietas istabā. Tā neesmu es. Man nav nekāda sakara ar viņas pazušanu.”

Viņa piegāja pie ārdurvīm.

“Tu saņēmi atbildi. Tagad ej. Domāju, ka to ievainojumu vajadzētu parādīt ārstam.”

Līsbeta Salandere aizveda Mīkaelu uz Hēdestades slimnīcu. Brūcei pietika ar divām šuvēm un kārtīgu plāksteri. Mīkaels dabūja arī kortizona ziedi, ar ko apstrādāt nātru izsitumus uz kakla un rokām.

Kad abi atstāja slimnīcu, Mīkaels ilgi sēdēja un prātoja, vai vajadzētu doties uz policiju. Viņš iztēlojās avīžu virsrakstus. Par apmelošanu notiesātais žurnālists apšaudes drāmā. Viņš papurināja galvu. “Braucam mājās!” viņš sacīja Līsbetai.

Kad viņi atgriezās salā, bija jau satumsis, un Līsbetai Salanderei tas bija gluži pa prātam. Viņa nolika uz virtuves galda sporta somu.

“Esmu aizņēmusies Milton Security aprīkojumu, un tagad ir pienācis laiks to izmantot. Pagaidām uzvāri kafiju.”

Ap māju viņa uzstādīja četrus ar baterijām darbināmus kustību detektorus un paskaidroja: ja kāds pienāks tuvāk par sešiem metriem, radiosignāls iedarbinās pīkstošu signalizāciju Mīkaela guļamistabā. Vienlaikus divas gaismjutīgas videokameras, novietotas kokos mājas priekšpusē un aizmugurē, sūtīs signālus uz klēpj datoru, kas atradās priekšnama skapī. Kameras viņa nomaskēja ar tumšu drānu, tā ka bija redzams tikai objektīvs.

Trešo kameru Līsbeta paslēpa putnu būri virs durvīm. Lai ievilktu kabeli, viņa izurba sienā caurumu. Objektīvs bija vērsts pret ceļu un taku, kas veda no vārtiņiem līdz ārdurvīm. Tas ik sekundi uzņēma zemas izšķirtspējas attēlu un noglabāja to vēl viena klēpjdatora cietajā diskā drēbju skapi.

Pēc tam Līsbeta priekšnamā novietoja spiedienjutlgu paklājiņu. Ja kādam izdotos izvairīties no kustību detektoriem un iekļūt mājā, iedarbotos simt piecpadsmit decibelu sirēna. Līsbeta demonstrēja, kā izslēgt detektorus, pagriežot atslēgu kastē, kas noglabāta drēbju skapī. Viņa bija aizņēmusies ari nakts redzamības tālskati, ko nolika uz galda darbistabā.

“Tu neko neatstāj nejaušībai,” Mīkaels sacīja, ieliedams viņai kafiju.

“Vēl viena lieta. Nekādas skriešanas, kamēr nebūsim to atrisinājuši.”

“Tici man, esmu zaudējis interesi par sportu.”

“Tas nav nekāds joks. Viss sākās kā vēsturiska mīkla, bet šorīt uz kāpnēm gulēja beigts kaķis un šovakar kāds mēģināja izšķaidīt tev smadzenes. Mēs esam kādam uz pēdām.”

Viņi paēda vēlas vakariņas, notiesādami aukstās uzkodas un kartupeļu salātus. Mīkaels piepeši jutās pārguris līdz nāvei, galva plīsa vai pušu no sāpēm. Viņš nespēja runāt, tāpēc devās gulēt.

Līsbeta Salandere palika augšā un turpināja lasīt materiālus līdz diviem naktī. Hēdebi lieta bija pārvērtusies par kaut ko draudīgu un sarežģītu.

23.       NODALA

Piektdiena, 11. jūlijs

Mīkaels pamodās pulksten sešos, jo saule pa aizkaru spraugu spīdēja tieši sejā. Galva truli smeldza, un, aptaustījis plāksteri, viņš sajuta sāpes. Līsbeta Salandere gulēja uz vēdera, uzlikusi roku viņam uz krūtīm. Mīkaels skatījās uz pūķi, kas sniedzās viņai pār muguru no labās lāpstiņas līdz gurniem.

Viņš saskaitīja Līsbetas tetovējumus. Bez pūķa uz muguras un lapsenes uz kakla viņai bija cilpa ap potīti, vēl viena cilpa ap kreisās rokas bicepsu, ķīniešu hieroglifs uz gurna un roze uz apakšstilba. Ja neskaita pūķi, tetovējumi bija mazi un diskrēti.

Mīkaels piesardzīgi izkāpa no gultas un ciešāk aizvilka aizkarus. Viņš aizgāja uz tualeti, pēc tam klusītēm atgriezās pie gultas un centās tajā ielīst, nepamodinot Līsbetu.

Pāris stundu vēlāk viņi ēda brokastis dārzā. Līsbeta Salandere palūkojās uz Mīkaelu.

“Mums ir jāatrisina mīkla. Ar ko sāksim?”

“Apkoposim faktus, kas mums ir. Mēģināsim atrast vēl.” “Viens fakts ir tāds, ka te kāds grib tevi novākt.”

“Jautājums tikai - kāpēc? Vai tāpēc, ka mēs grasāmies atrisināt Harrietas noslēpumu, vai arī tāpēc, ka esam atraduši nezināmu sērijslepkavu?”

“Starp šīm atbildēm jābūt kādai saistībai.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Ja jau Harrietai izdevās izdibināt, ka te darbojas sērijslepka- va, tam bija jābūt kādam viņas tuvumā. Aplūkojot personu galeriju sešdesmitajos gados, iegūstam vismaz divus dučus iespējamu kandidātu. Diez vai šodien kāds no tiem vēl ir dzīvs, atskaitot Haraldu Vangeru, un nedomāju, ka viņš gandrīz deviņdesmit piecu gadu vecumā skraida pa mežu ar ieroci. Viņš tik tikko spētu pacelt bisi. Šie cilvēki ir vai nu pārāk veci, lai vēl šodien būtu bīstami, vai pārāk jauni, lai būtu darbojušies piecdesmitajos gados. Mēs atgriežamies uz pirmā lauciņa.”

“Ja vien tur nesadarbojas divi cilvēki. Viens vecāks un otrs jaunāks.”

“Haralds un Sesīlija. Nedomāju vis. Man šķiet, ka Sesīlija runāja patiesību, apgalvodama, ka logā nav redzama viņa.”

“Bet kas tad?”

Viņi atvēra Mīkaela iBook un turpmāko stundu vēlreiz kārtīgi nopētīja visus cilvēkus avārijas fotogrāfijās.

“Izskatās, ka visi ciema ļaudis devās lejā vērot šo jezgu. Bija septembris. Lielākajai daļai mugurā ir jakas vai svīteri. Ir tikai viens cilvēks ar gariem, gaišiem matiem un gaišā kleitā.” “Sesīlija Vangere ir redzama ļoti daudzās bildēs. Šķiet, ka viņa staigā šurpu turpu. Starp māju un cilvēkiem, kas vēro avārijas vietu. Te viņa runā ar Izabellu. Te stāv blakus mācītājam Falkam. Te ir kopā ar vidējo brāli Grēgeru Vangeru.”

“Pagaidi!” Mīkaels piepeši sacīja. “Kas Grēgeram rokā?”

“Kaut kas četrstūrains. Izskatās pēc kaut kādas kastītes.” “Tas taču ir Hasselblad! Arī viņam ir bijis fotoaparāts.”

Abi aplūkoja fotogrāfijas vēlreiz. Grēgers bija redzams vairākās no tām, taču visbiežāk miglaini. Vienā attēlā bija skaidri saskatāms, ka viņam rokās ir četrstūraina kastīte.

“Tev laikam taisnība. Tas ir fotoaparāts.”

“Tas nozīmē, ka mums jādodas jaunās bilžu medībās.”

“Labi, pagaidām liksim to mierā,” Līsbeta Salandere sacīja. “Ļauj man formulēt vienu hipotēzi.”

“Lūdzu.”

“Ja nu kāds no jaunākās paaudzes zina, ka vecākajā paaudzē bijis sērijslepkava, bet nevēlas, lai tas nāktu gaismā? Ģimenes gods un tā tālāk. Tas nozīmētu, ka ir iejaukti divi cilvēki, bet viņi nesadarbojas. Slepkava jau sen var būt miris, bet mūsu vajātājs vienkārši grib, lai mēs metam mieru un braucam mājās.”

“Esmu par to domājis,” Mīkaels atbildēja. “Bet tādā gadījumā - kāpēc likt uz lieveņa gabalos sadalītu kaķi? Tā ir tieša atsauce uz slepkavību.” Mīkaels uzsita pa Harrietas Bībeli. “Atkal parodija par dedzināmā upura likumu.”

Līsbeta atzvēlās krēslā un lūkojās uz baznīcu, domīgi citēdama Bībeli. Šķita, ka viņa runā pati ar sevi.

"Tas jums altāra ziemeļu malā Tā Kunga priekšā ir jānokauj; Ārona dēliem, priesteriem, jāslaka tā dzīvnieka asinis no visām pusēm pār altāri."

Viņa apklusa un pēkšņi aptvēra, ka Mīkaels vēro viņu ar saspringtu sejas izteiksmi. Viņš atvēra Trešās Mozus grāmatas ievadu.

“Vai vari noskaitīt arī divpadsmito pantu?”

Līsbeta klusēja.

“Un tad tas ir…” Mīkaels iesāka un pamāja viņai ar galvu. "Un tad tas ir jāsadala gabalos, un priesterim kārtīgi ir jāsaliek tā galva un tauki uz malkas, kas deg uz altāra.” Viņas balss bija auksta kā ledus.

“Un nākamo pantu?”

Viņa pēkšņi piecēlās.

“Līsbet, tev ir fotogrāfiskā atmiņa!” Mīkaels pārsteigts iesaucās. “Tāpēc tu izlasi dokumentu lappusi desmit sekundēs.” Līsbetas reakcija bija gandrīz eksplozīva. Viņas skatiens pienagloja Mīkaelu ar tādu niknumu, ka viņš apstulba. Tad meitenes

acīs ielija izmisums, viņa strauji pagriezās un skrēja uz vārtiņiem.

“Līsbet!” Mikaels apjucis sauca viņai nopakaļ.

Līsbeta nozuda uz ceļa.

Mīkaels ienesa iekšā viņas datoru, ieslēdza signalizāciju un aizslēdza ārdurvis, pirms devās meiteni meklēt. Pēc divdesmit minūtēm viņš atrada Līsbetu jahtu ostā, kur viņa sēdēja, iemērkusi kājas ūdenī un smēķēdama cigareti. Līsbeta dzirdēja viņu nākam pa steķiem, un Mīkaels redzēja, kā meitenes pleci mazliet saspringst. Viņš apstājās divu metru attālumā.

“Es nezinu, ko izdarīju aplam, bet es negribēju tevi aizvainot.”

Viņa neatbildēja.

Mīkaels piegāja klāt, apsēdās Līsbetai blakus un piesardzīgi uzlika plaukstu viņai uz pleca.

“Mīļā Līsbet, runā ar mani!”

Līsbeta pagrieza galvu un paskatījās uz viņu.

“Nav par ko runāt,” viņa sacīja. “Es gluži vienkārši esmu frīks.”

“Es priecātos, ja man būtu kaut uz pusi tik laba atmiņa kā tev.”

Līsbeta iemeta cigaretes galu ūdenī.

Mīkaels ilgi sēdēja klusēdams. Ko man teikt? Tu esi pavisam parasta meitene. Tas nekas, ja esi mazliet citāda. Ko tu īsti domā pati par sevi?

“Es sapratu, ka tu esi citāda, jau kopš pirmā mirkļa, kad tevi ieraudzīju,” viņš sacīja. “Un zini ko? Man ļoti sen neviens spontāni nebija tik ļoti iepaticies.”

No kādas mājas otrpus ostai iznāca daži bērni un metās ūdenī. Gleznotājs Eušēns Nūrmans, ar kuru Mīkaels vēl nebija pārmijis ne vārda, sēdēja uz krēsla pie savas mājas, sūca pīpi un vēroja Mīkaelu un Līsbetu.

“Es ļoti gribētu būt tavs draugs, ja esi ar mieru,” Mīkaels sacīja. “Bet to nosaki tu. Es iešu atpakaļ un uzlikšu kafiju. Nāc mājās, kad tev gribas.”

Viņš piecēlās un atstāja Līsbetu. Pusceļā pāri pakalnam viņš izdzirdēja meitenes soļus aiz muguras. Abi gāja atpakaļ, neteikdami ne vārda.

Līsbeta apturēja Mīkaelu mirklī, kad viņi bija pienākuši pie mājas.

“Es te pirmīt sāku formulēt kādu domu… Mēs runājām, ka tas viss ir Bībeles parodija. Viņš gan upurēja kaķi, bet es pieņemu, ka vērsi bija grūti sadabūt. Tomēr viņš seko pamatnorādījumiem. Es domāju…”

Viņa palūkojās uz baznīcu.

“…jāslaka tā dzīvnieka asinis no visām pusēm pār altāri…"

Viņi pār tiltu aizgāja līdz baznīcai un skatījās apkārt. Mīkaels paraustīja baznīcas durvis, tās bija slēgtas. Abi isu brīdi staigāja un uz labu laimi aplūkoja kapakmeņus, tad nonāca līdz kapelai, kas atradās mazliet tālāk uz ūdens pusi. Piepeši Mīkaels iepleta acis. Tā bija nevis kapela, bet gan kapenes. Virs durvīm bija iekalts Vangeru vārds un kāds teikums latīņu valodā; viņš nezināja, ko tas nozīmē.

“Dusēt līdz laika galam,” Līsbeta Salandere sacīja.

Mīkaels paskatījās uz viņu. Meitene paraustīja plecus.

“Es to teicienu kaut kur esmu redzējusi,” viņa atteica.

Mīkaels sirsnīgi iesmējās. Līsbeta sastinga un sākumā izskatījās nikna, taču tad atslāba, sapratusi, ka Mīkaels smejas nevis par viņu, bet par absurdo situāciju.

Mīkaels paraustīja durvis. Tās bija aizslēgtas. Viņš brīdi domāja, tad sacīja, lai Līsbeta apsēžas un gaida viņu, bet pats devās pie Annas Nīgrēnas. Viņš paskaidroja, ka vēloties apskatīt Vangeru ģimenes kapliču un gribētu zināt, kur Henriks glabā atslēgu. Anna vilcinājās, taču padevās, kad Mīkaels atgādināja, ka strādā tiešā Henrika pakļautibā. Anna atnesa atslēgu no Henrika rakstāmgalda.

Atslēguši durvis, Mīkaels un Līsbeta saprata, ka nojauta bijusi pareiza. Gaisā smagi dvakoja pēc dedzināta līķa un pārogļotām atliekām. Tomēr kaķu bende nebija sakūris sārtu. Kaktā stāvēja lodlampa, kādu slēpotāji izmanto slēpju sagatavošanai. Līsbeta no džinsu svārku kabatas izvilka digitālo fotoaparātu un uzņēma dažus kadrus. Lodlampu viņa paķēra līdzi.

“Tā var kļūt par pierādījumu. Varbūt viņš ir atstājis pirkstu nospiedumus,” viņa sacīja.

“Kā tad! Mēs varētu palūgt pirkstu nospiedumus visai Vangeru ģimenei!” Mīkaels sarkastiski piebilda. “Būtu jautri mēģināt tos iegūt no Izabellas.”

“Ir paņēmieni,” Līsbeta atteica.

Uz grīdas bija daudz asiņu, tur stāvēja arī skrūvspīles, acīmredzot izmantotas, lai nogrieztu kaķim galvu.

Mīkaels raudzījās apkārt. Uz paaugstinājuma galvenajā sar- kofāgā gulēja Aleksandrs Vangērsads, bet četros apbedījumos grīdā atdusējās senākie ģimenes locekļi. Pēc tam Vangeru ģimene acīmredzot bija pārgājusi uz kremēšanu. Kādas trīsdesmit nišas sienā bija apzīmētas ar klana locekļu vārdiem. Mīkaels pētīja ģimenes hroniku un prātoja, kur viņi apglabā tos ģimenes locekļus, kam nav iedalīta vieta kapelā, - tos, kurus varbūt neuzskata par pietiekami nozīmīgiem.

“Tagad mēs zinām,” Mīkaels sacīja, kad abi šķērsoja tiltu. “Mēs dzenam pēdas pilnīgam vājprātim.”

“Kā tu to domā?”

Mīkaels apstājās tilta vidū un atspiedās pret margām.

“Ja tas būtu parasts idiots, kurš grib mūs nobiedēt, viņš būtu aiznesis kaķi uz garāžu vai pat uz mežu. Bet viņš devās uz ģimenes kapliču. Tā ir apsēstība. Padomā, kā viņš riskēja! Ir vasara, un cilvēki mēdz pastaigāties pa naktīm. Taka cauri kapsētai ir īsākais

ceļš starp salas ziemeļiem un dienvidiem. Pat ja viņš aizslēdza durvis, kaķis noteikti trokšņoja, un tur oda pēc sviluma.” “Viņš?”

“Es nedomāju, ka Sesīlija Vangere naktī staigā apkārt ar lod- lampu.”

Līsbeta paraustīja plecus.

“Es neuzticos nevienam no viņiem, ieskaitot Dirku Frūdi un tavu Henriku. Tā ir dzimta, kas tevi piekāsīs pie pirmās izdevības. Ko mēs tagad iesāksim?”

Brīdi valdīja klusums. Tad Mīkaels jutās spiests uzdot jautājumu.

“Esmu izdibinājis diezgan daudz noslēpumu par tevi. Cik daudz cilvēku zina, ka tu esi hakere?”

“Neviens.”

“Tu domā - neviens, atskaitot mani.”

“Uz ko tu mērķē?”

“Es gribu zināt, vai tu man uzticies.”

Līsbeta ilgi viņu vēroja. Pēdīgi vēlreiz paraustīja plecus.

“Es tur neko nevaru darīt.”

“Tu man uzticies?” Mīkaels uzstāja.

“Pagaidām,” viņa atbildēja.

“Labi. Aizstaigāsim pie Dirka Frūdes.”

Advokāta Frūdes sieva redzēja Līsbetu Salanderi pirmo reizi un pētīja viņu lielām acīm, kamēr, pieklājīgi smaidīdama, ieveda abus dārzā aiz mājas. Ieraudzījis Līsbetu, Frūde atplauka. Viņš piecēlās un pieklājīgi sveicināja.

“Labi, ka jūs satieku,” viņš sacīja. “Mani moka sirdsapziņa par to, ka neesmu pienācīgi pateicies par lielisko darbu, ko jūs paveicāt. Gan ziemā, gan tagad, vasarā.”

Līsbeta aizdomīgi blenza uz viņu.

“Man samaksāja,” viņa sacīja.

“Ne jau tur tā lieta. Kad es jūs ieraudzīju, mani vadīja aizspriedumi. Par to es atvainojos.”

Mīkaels jutās pārsteigts. Dirks Frūde bija spējīgs divdesmit piecus gadus vecai meitenei ar pīrsingiem un tetovējumiem lūgt piedošanu par to, par ko pat nevajadzēja atvainoties. Piepeši advokāta akcijas Mīkaela acīs krietni cēlās. Līsbeta Salandere raudzījās taisni uz priekšu un ignorēja viņu.

Frūde paskatījās uz Mīkaelu.

“Kas noticis tavai pierei?”

Viņi apsēdās. Mīkaels apkopoja pēdējās diennakts notikumus. Kad viņš pastāstīja, ka pie Cietokšņa kāds trīs reizes uz viņu izšāvis, Frūde pielēca kājās. Viņš šķita patiesi satraukts.

“Tas taču ir pilnīgs neprāts!” Viņš ieturēja pauzi, pievērsis skatienu Mīkaelam. “Man žēl, taču tas ir jāizbeidz. Es nevaru riskēt ar jūsu dzīvībām. Man jārunā ar Henriku un jālauž līgums.” “Apsēdies,” Mīkaels sacīja.

“Tu nesaproti…”

“Es saprotu, ka mēs ar Līsbetu esam nokļuvuši tik tuvu atrisinājumam, ka vaininieks darbojas neprātā un panikā. Mums ir daži jautājumi. Pirmkārt: cik daudz atslēgu ir Vangeru ģimenes kapličai un pie kā tās glabājas?”

Frūde mirkli domāja.

“Godīgi sakot, nezinu. Domāju, ka vairākiem ģimenes locekļiem ir pieeja kapličai. Zinu, ka Henrikam ir atslēga, un Izabella reizēm tur sēž, bet es nezinu, vai viņai ir sava atslēga vai arī viņa aizņemas to no Henrika.”

“Labi. Tu joprojām esi Vangera koncerna valdē. Vai pastāv kāds uzņēmuma arhīvs? Bibliotēka vai kas tamlīdzīgs, kur gadu gaitā apkopoti avīžu izgriezumi un informācija par uzņēmumu?”

“Jā, ir gan. Galvenajā birojā Hēdestadē.”

“Mums nepieciešams tam piekļūt. Vai tur ir arī vecas firmas avīzes vai kas tamlīdzīgs?”

“Man vēlreiz jāatbild, ka nezinu. Es pats neesmu bijis arhīvā vismaz trīsdesmit gadu. Bet tev jāparunā ar Būdilu Lindgrēnu, viņa ir atbildīga par koncerna dokumentu glabāšanu.”

“Vai tu vari viņai piezvanīt un parūpēties, lai mēs ar Līsbetu varētu apmeklēt arhīvu jau šopēcpusdien? Viņa grib izlasīt visus vecos avīžrakstus par Vangera koncernu. Ir ļoti svarīgi, lai Līsbeta var piekļūt visam, kas mūs interesē.”

“To es laikam varētu nokārtot. Vēl kas?”

“Jā, dienā, kad notika avārija, Grēgeram Vangeram rokā bija fotoaparāts. Tas nozīmē, ka arī viņš varēja fotografēt. Kur tās bildes varēja palikt pēc viņa nāves?”

“Grūti pateikt, bet visdabiskākais minējums laikam būtu - pie viņa atraitnes vai dēla.”

“Vai tu…”

“Es piezvanīšu Aleksanderam un apjautāšos.”

“Kas man jāmeklē?” Līsbeta Salandere jautāja, kad abi atstāja Frūdes māju un šķērsoja tiltu atpakaļceļā uz salu.

“Preses izgriezumi un paša koncerna avīzes. Lūdzu, izlasi visu, ko vari atrast saistībā ar datumiem, kuros piecdesmitajos un sešdesmitajos gados notikušas slepkavības. Atzīmē visu, kas tev kaut ko izsaka vai šķiet kaut mazākajā mērā dīvains. Domāju, būs labāk, ja to darīsi tu. Esmu sapratis, ka tev ir labāka atmiņa nekā man.”

Līsbeta iegrūda dunku Mīkaelam sānos. Pēc piecām minūtēm viņas motocikls aizducināja pār tiltu.

Mīkaels sarokojās ar Aleksanderu Vangeru. Kamēr Mīkaels uzturējās Hēdebi, Aleksanders lielākoties bija izbraucis, un Mīkaels bija saticis viņu tikai garāmejot. Viņam bija divdesmit gadu, kad pazuda Harrieta.

“Dirks Frūde teica, ka gribat apskatīt vecas bildes.”

“Jūsu tēvam bija Hasselblad."

“Tas tiesa. Aparāts joprojām ir pie manis, bet neviens to nelieto.”

“Jūs zināt, ka es Henrika uzdevumā pētu, kas notika ar Harrietu.”

“Tā esmu sapratis. Un ir daudzi, kas par to pārāk nepriecājas.”

“Lai tā būtu. Jums, protams, nav man nekas jārāda.”

“Blēņas! Ko jūs gribat redzēt?”

“To, vai jūsu tēvs ir uzņēmis kādu fotogrāfiju dienā, kad pazuda Harrieta.”

Viņi uzkāpa bēniņos. Pagāja vairākas minūtes, līdz Aleksanderam izdevās atrast kartona kasti ar lielu daudzumu nešķirotu fotogrāfiju.

“Varat ņemt līdzi uz mājām visu kasti,” viņš sacīja. “Ja vispār ir kāda fotogrāfija, tā ir tur.”

Mīkaels kādu stundu šķiroja fotogrāfijas Grēgera Vangera atstātajā kastē. Tajā bija gardi kumosiņi dzimtas hronikas ilustrācijām, tostarp daudz bilžu, kurās Grēgers Vangers redzams kopā ar četrdesmito gadu zviedru nacistu līderi Svenu Ūlavu Lindholmu. Mīkaels nolika tās sāņus.

Viņš atrada vairākas aploksnes ar fotogrāfijām, kuras Grēgers Vangers acīmredzot bija uzņēmis pats un kurās bija redzami dažādi cilvēki un ģimenes saieti, tur bija arī daudz tipisku brīvdienu foto no makšķerēšanas tūrēm un Itālijas ceļojuma kopā ar ģimeni. Viņi bija apmeklējuši arī Pizas šķībo torni.

Beidzot Mīkaels uzgāja četras fotogrāfijas no cisternas avārijas. Par spīti šķietami profesionālajai kamerai, Grēgers bija draņķīgs fotogrāfs. Fotogrāfijas vai nu pievilka klāt pašu cisternu, vai rādīja cilvēkus no mugurpuses. Mīkaels atrada vienu vienīgu bildi, kur Sesīlija Vangere bija redzama pusprofilā.

Mīkaels ieskenēja attēlus, jau sapratis, ka tie nedos neko jaunu. Viņš atkal sakravāja kasti un, domās iegrimis, apēda sviestmaizi. Ap trijiem viņš devās pie Annas Nīgrēnas.

“Interesanti, vai Henrikam ir vēl kādi fotoalbumi, ne tikai tie, kas veltīti Harrietas pazušanai?”

“Jā, Henriks vienmēr ir interesējies par fotografēšanu, cik saprotu, jau no pašas jaunības. Kabinetā viņam ir daudz albumu.”

“Vai varat man parādīt?”

Anna Nlgrēna vilcinājās. Viena lieta bija iedot kapličas atslēgu - tur vismaz valdīja Dievs bet pavisam cita - ielaist Mīkaelu Henrika kabinetā. Tur valdīja Dieva priekšnieks. Mīkaels ierosināja, lai Anna piezvana Dirkam Frūdem, ja viņu moka šaubas. Visbeidzot viņa negribīgi piekrita Mīkaelu ielaist. Aptuveni metru garu plauktu lejā pie grīdas aizņēma tikai mapes, pilnas ar fotogrāfijām. Mīkaels apsēdās pie Henrika rakstāmgalda un atvēra pirmo albumu.

Henriks Vangers bija savācis visas iespējamās ģimenes bildes. Daudzas acīmredzot bija uzņemtas krietni pirms viņa laika. Dažas no vecākajām bija datētas ar deviņpadsmitā gadsimta septiņdesmitajiem gadiem, tajās bija redzami skarbi vīri un atturīgas sievas. Tur bija Henrika vecāku un citu radinieku portreti. Vienā fotogrāfijā bija redzams, kā Henrika tēvs svin saulgriežus pie labiem draugiem Sandhamnā 1906. gadā. Citā Sandhamnas uzņēmumā Frēdriks Vangers un viņa sieva Ulrika kopā ar Andreasu Sornu un Albertu Engstremu sēdēja pie galda ar atvērtām pudelēm. Mīkaels ieraudzīja ari padsmitgadīgu uzvalkā tērptu Henriku uz velosipēda. Citās fotogrāfijās bija redzami ļaudis fabrikā un direkcijas telpās. Mīkaels atrada kapteini Oskaru Grānatu, kas kara laikā bija nogādājis Henriku un viņa mīļoto Edīti Lobahu drošībā Karlskrūnā.

Anna atnesa viņam tasīti kafijas. Mīkaels pateicās. Viņš nonāca līdz mūsdienām un ātri pāršķīra fotogrāfijas, kas rādīja Henriku Vangeru spēka gados atklājam fabrikas vai spiežam roku Tāgem Erlanderam. Kādā agrīno sešdesmito bildē Henriks bija redzams kopā ar Markusu Vallenbergu. Abi kapitālisti drūmi blenza viens uz otru, un viņu starpā acīm redzami nevaldīja siltas jūtas.

Mīkaels šķīra uz priekšu un piepeši apstājās pie atvēruma, kur Henriks ar pildspalvu bija ierakstījis Ģimenes apspriede 1966. Divas krāsu fotogrāfijas rādīja kungus, kas sarunājās un smēķēja cigārus. Mīkaels pazina Henriku, Haraldu, Grēgeru un vairākus ieprecējušos vīrus no Juhana Vangera zara. Divos attēlos bija redzamas pusdienas, kur ap četrdesmit vīriešu un sieviešu sēdēja pie galda un skatījās objektīvā. Mīkaels aptvēra, ka šīs bildes ir uzņemtas pēc tam, kad drāma uz tilta jau bija beigusies, bet neviens vēl nebija sapratis, ka Harrieta ir pazudusi. Mīkaels pētīja šīs sejas. Viņai būtu vajadzējis piedalīties pusdienās. Vai kāds no kungiem jau zināja, ka viņa ir pazudusi? Attēli nesniedza atbildi.

Tad Mīkaels pēkšņi aizrijās ar kafiju. Viņš ieklepojās un salēcās krēslā.

Galda pretējā galā sēdēja Sesīlija Vangere gaišajā kleitā un smaidīja kamerai. Viņai blakus sēdēja cita sieviete ar gariem, gaišiem matiem, identiskā gaišā kleitā. Viņas bija tik līdzīgas, ka varētu būt dvīnes. Un piepeši mozaīkas gabaliņi sakrita vietās. Ne jau Sesīlija Vangere stāvēja Harrietas logā - tā bija viņas divus gadus jaunākā māsa Anita, kas tagad dzīvoja Londonā!

Ko bija teikusi Līsbeta? Sesīliju Vangeri redz ļoti daudzās bildēs. Šķiet, ka viņa staigā šurpu turpu. Nepavisam ne! Viņas bija divas un sagadīšanās pēc ne reizi nebija nonākušas vienā kadrā. Melnbaltajās fotogrāfijās pa gabalu abas izskatījās pilnīgi vienādas. Henriks acīmredzot visu laiku bija redzējis māsu atšķirību, taču Mīkaelam un Līsbetai abas likās tik līdzīgas, ka viņi nosprieda: tas ir viens un tas pats cilvēks. Un neviens nebija norādījis uz kļūdu, jo viņi nekad nebija iedomājušies uzdot šādu jautājumu.

Mīkaels pāršķīra lapu un juta, kā uz pakauša saslejas matiņi. It kā istabai cauri būtu izskrējusi auksta vēj pūta.

Tur bija fotogrāfijas, kas uzņemtas nākamajā dienā, kad sākās Harrietas meklēšana. Jauniņš kriminālinspektors Gustafs Morels deva norādījumus diviem policistiem formastērpos un kādam desmitam vīru garos zābakos, tie grasījās pārķemmēt salu. Henrikam Vangeram mugurā bija gara lietusjaka un angļu stila cepure.

Pašā malā pa kreisi stāvēja jauns, patukls vīrietis gaišiem, pusgariem matiem. Viņam bija tumša virsjaka ar sarkanu joslu plecu augstumā. Fotogrāfija bija skaidra. Mīkaels viņu tūlīt pazina, tomēr drošības labad paņēma bildi, nokāpa lejā pie Annas Nīgrēnas un pajautāja, vai viņa pazīst šo vīrieti.

“Jā, protams, tas ir Martins. Bildē viņam ir ap astoņpadsmit.”

Līsbeta Salandere hronoloģiskā secībā gadu pēc gada rakās cauri preses izgriezumiem par Vangera koncernu. Viņa sāka ar 1949. gadu un turpināja uz priekšu. Nelaime tā, ka šis arhīvs bija milzīgs. Šajā periodā koncernu pieminēja laikrakstos tikpat kā ik dienas - ne tikai valsts avīzēs, bet galvenokārt arī vietējā presē. Tur bija finanšu analīze, arodbiedrības, sarunas un brīdinājumi par atlaišanu, fabriku atklāšana un fabriku slēgšana, gada bilances, direktoru maiņa, jaunas preces… vesela jaunumu straume. Klik. Klik. Klik. Līsbetas smadzenes darbojās ar pilnu jaudu, kad viņa koncentrējusies uztvēra informāciju, ko pauda nodzeltējis avīzes izgriezums.

Pēc kādas stundas viņai iešāvās prātā ideja. Viņa devās pie arhīva priekšnieces Būdilas Lindgrēnas un jautāja, vai ir atrodams kāds pārskats, kurā būtu redzams, kādas fabrikas vai uzņēmumi Vangeru koncernam piederējuši piecdesmitajos un sešdesmitajos gados.

Būdila Lindgrēna vēroja Līsbetu Salanderi aizvien aizdomīgāk un vēsāk. Viņa nepavisam nebija sajūsmā par to, ka gluži svešam cilvēkam ļauts ielauzties koncerna arhīva svētākajā vietā un aplūkot jebkādus dokumentus. Turklāt meitene izskatījās pēc padsmitgadīgas jukušas anarhistes. Taču Dirks Frūde bija devis nepārprotamus norādījumus. Līsbeta Salandere drīkst apskatīt visu, ko vēlas. Un tas ir steidzami. Būdila Lindgrēna atnesa nodrukātās gada atskaites par Līsbetas minēto periodu; katrā gada atskaitē ietilpa karte, kurā bija atzīmēti koncerna priekšposteņi visā Zviedrijā.

Līsbeta uzmeta kartēm skatienu un secināja, ka koncernam pieder daudz fabriku, biroju un tirdzniecības vietu. Viņa pamanīja, ka ikvienā vietā, kur notikusi slepkavība, ir arī viens vai vairāki sarkani punkti, kas iezīmē Vangera koncernu.

Pirmo saistību viņa atrada 1957. gadā. Rākelas Lundes līķi Lanskrūnā atrada dienu pēc tam, kad uzņēmums V&C Bygg bija ieguvis valsts pasūtījumu vairāku miljonu vērtībā jauna biroju centra būvei. V&C nozīmēja Vanger&Carlēn Bygg, un šis uzņēmums ietilpa Vangera koncernā. Vietējais laikraksts bija intervējis Gotfridu Vangeru, kas bija ieradies parakstīt līgumu.

Līsbeta atcerējās, ko lasījusi nodzeltējušajos izmeklēšanas dokumentos Lanskrūnas arhīvā. Rākela Lunde, brīvajā laikā zīlniece, bija apkopēja. Viņa strādāja V&C Bygg.

Pulksten septiņos vakarā Mīkaels bija zvanījis Līsbetai vairāk nekā desmit reižu un tikpat daudz reižu konstatējis, ka viņas mobilais telefons ir izslēgts. Līsbeta nevēlējās, lai viņu traucē arhīva izpētē.

Mīkaels nemierīgi staigāja šurpu turpu pa istabu. Viņš bija sameklējis Henrika piezīmes par Martina Vangera aktivitātēm Harrietas pazušanas laikā.

Martins Vangers 1966. gadā mācījās Upsālas ģimnāzijas pēdējā klasē. Upsālā. Septiņpadsmitgadīgā ģimnāziste Lēna Anderšone. Galva atdalīta no rumpja.

Henriks to kaut kad bija pieminējis, bet Mīkaels bija spiests ieskatīties savās piezīmēs, lai atrastu attiecīgo vietu. Martins bija noslēgts zēns. Ģimene par viņu raizējās. Kad noslīka Martina tēvs, Izabella nolēma sūtīt dēlu uz Upsālu - vides maiņai, un viņš apmetās pie Haralda Vangera. Haralds un Martins? Nelikās īsti pareizi.

Martinam Vangeram nebija pieticis vietas mašīnā uz Hēdestadi. Viņš bija nokavējis vilcienu uz ģimenes sapulci. Atbrauca vēlu pēcpusdienā un tātad bijis starp tiem, kas palika tilta nepareizajā pusē. Viņš ieradās salā ar laivu tikai pēc sešiem vakarā, un viņu sagaidīja pats Henriks Vangers. Šā iemesla dēļ Mīkaels bija ierindojis Martinu ļoti zemu to cilvēku sarakstā, kuriem varētu būt kāda saistība ar Harrietas pazušanu.

Martins Vangers apgalvoja, ka todien nav saticis Harrietu. Viņš meloja. Viņš bija ieradies Hēdestadē jau dienā un stāvējis Jernvegsgātanā aci pret aci ar māsu. Mīkaels varēja dokumentēt šos melus ar fotogrāfijām, kurās neviens nebija ieskatījies gandrīz četrdesmit gadu.

Harrieta Vangere todien ieraudzīja brāli un jutās šokēta. Viņa devās uz salu un mēģināja runāt ar Henriku Vangeru, bet pazuda, pirms saruna paspēja notikt. Par ko tu gribēji pastāstīt? Par Upsālu? Bet Lēnas Anderšones nebija tavā sarakstā. Tu par viņu nezināji.

Mīkaels joprojām nespēja aptvert kopsakaru. Harrieta bija pazudusi ap trijiem dienā. Tobrīd Martins pavisam noteikti atradās otrā krastā. Viņš bija redzams fotogrāfijās, uzņemtās no baznīcas pakalna. Viņš nekādi nevarēja uzbrukt Harrietai Vangerei salā. Joprojām trūka viena puzles gabaliņa. Līdzzinātājs? Anita Vangere?

Līsbeta arhīvā secināja, ka gadu gaitā Gotfrida Vangera statuss koncernā ir mainījies. Viņš bija dzimis 1927. gadā. Divdesmit gadu vecumā viņš sastapa Izabellu Vangeri un tūlīt pagādāja viņai bērnu; Martins Vangers piedzima 1948. gadā, un vairs nepalika nekādu šaubu, ka abiem jauniešiem jāprecas.

Divdesmit divu gadu vecumā Henriks Vangers piesaistīja Gotfridu koncerna galvenajam birojam. Gotfrids acīmredzot bija apdāvināts, un iespējams, ka viņu uzskatīja par daudzsološu. Divdesmit piecu gadu vecumā viņš sev nodrošināja vietu valdē, kļūdams par uzņēmuma attīstības nodaļas vadītāja vietnieku. Uzlecoša zvaigzne.

Kaut kad piecdesmito gadu vidū karjera apstājās. Viņš dzēra. Laulība ar Izabellu bruka. Harrietai un Martinam klājās ļoti slikti. Iejaucās Henriks. Gotfrida karjera bija sasniegusi augstāko punktu. 1956. gadā nodaļā pieņēma vēl vienu vadītāja vietnieku. Tas strādāja, kamēr Gotfrids pļēguroja un ilgi nerādījās birojā.

Tomēr Gotfrids joprojām bija Vangers, turklāt šarmants un daiļrunīgs. Kopš 1957. gada viņa uzdevums acīmredzot bija - braukāt pa valsti un atklāt fabrikas, risināt vietējos konfliktus un radīt iespaidu, ka koncerna vadībai interesē, kas notiek. Mēs aizsūtīsim vienu no saviem dēliem atrisināt jūsu konfliktu. Mēs uztveram jūs nopietni.

Otro sakarību Līsbeta uzgāja ap pusseptiņiem vakarā. Gotfrids Vangers bija piedalījies sarunās Kārlstadē, kur Vangera koncerns bija nopircis vietējo kokapstrādes uzņēmumu. Nākamajā dienā noslepkavotu atrada zemnieci Magdu Lūvisu Šēbergu.

Trešo sakarību viņa atrada piecpadsmit minūtes vēlāk. Ude- valla, 1962. gads. Dienā, kad pazuda Lēa Pēršone, vietējā avīze intervēja Gotfridu Vangeru par iespējamu ostas paplašināšanu.

Pēc trim stundām Līsbetai Salanderei bija skaidrs, ka Gotfrids Vangers dienu pirms vai pēc nozieguma atradies tuvumā vismaz piecās no astoņām slepkavībām. Vēl trūka informācijas par slepkavībām 1949. un 1954. gadā. Līsbeta pētīja fotogrāfiju avīzes izgriezumā. Skaists, slaiks vīrietis tumši blondiem matiem, līdzīgs Klārkam Geiblam filmā Vējiem līdzi.

1949. gadā Gotfrids bija divdesmit divus gadus vecs. Pirmā slepkavība notika mājās. Hēdestadē. Rebeka Jākobsone, Vangera koncerna kantoriste. Kur jūs satikāties? Ko tu viņai solīji?

Kad Būdila Lindgrēna pulksten septiņos gribēja slēgt arhīvu un doties mājās, Līsbeta Salandere nošņāca, ka vēl neesot tikusi galā. Būdila varot iet, ja atstāšot atslēgu, lai Līsbeta var aizslēgt durvis. Arhīva priekšniece tobrīd jau bija pārskaitusies par to, ka tāds skuķis var viņu komandēt, tāpēc piezvanīja Dirkam Frūdem uz mājām un pieprasīja norādījumus. Frūde tūlīt paziņoja, ka

Līsbeta var palikt visu nakti, ja vēlas. Vai Lindgrēna kundze būtu tik laipna un pateiktu to biroja sargam, lai viņš var izlaist Līsbetu, kad viņa gribēs doties mājās?

Līsbeta Salandere iekoda apakšlūpā. Problēmu radīja tas, ka Gotfrids Vangers dzērumā bija noslīcis jau 1965. gadā, bet pēdējā slepkavība notikusi Upsālā 1966. gada februāri. Līsbeta prātoja, vai nav kļūdījusies, iekļaudama sarakstā septiņpadsmitgadīgo ģimnāzisti Lēnu Anderšoni. Nē. Tas nebija gluži tas pats rokraksts, tomēr Bībeles parodija tā pati. Tur jābūt saistībai.

Pulksten deviņos bija sācis tumst. Gaiss bija kļuvis vēsāks, rasināja sīks lietiņš. Mīkaels sēdēja pie virtuves galda un bungoja pa to ar pirkstiem, kad pār tiltu aizbrauca Martina Vangera volvo un pazuda zemesraga virzienā. Tas kaut kādā ziņā saasināja jautājumu.

Mīkaels nezināja, ko iesākt. Visa miesa dega aiz vēlēšanās uzdot jautājumus - konfrontēt. Skaidrs, ka tā nebija gudra doma - apsūdzēt Martinu Vangeru par to, ka viņš ir jucis slepkava, kurš nogalinājis savu māsu un meiteni Upsālā, turklāt mēģinājis nošaut Mīkaelu. Tomēr Martins Vangers pievilka gluži kā magnēts. Turklāt viņš nezināja, ka Mīkaels zina, un Mīkaels varēja aiziet pie viņa ar aizbildinājumu… jā, atdot Gotfrida namiņa atslēgu? Mīkaels aizslēdza durvis un lēnām devās uz zemesraga pusi.

Haralda Vangera nams, kā parasti, bija pilnīgi tumšs. Henrika Vangera mājā gaisma dega tikai vienā istabā uz pagalma pusi. Anna bija aizgājusi gulēt. Izabellas logi bija tumši. Sesīlijas nebija mājās. Aleksandera Vangera nama augšstāvā dega gaisma, bet abas ēkas, kurās nedzīvoja Vangeru ģimenes locekļi, bija tumšas. Mīkaels neredzēja nevienas dzīvas dvēseles.

Viņš neizlēmīgi apstājās pie Martina Vangera mājas, izņēma mobilo telefonu un piezvanīja Līsbetai Salanderei. Viņa joprojām neatbildēja. Mīkaels izslēdza mobilo, lai tas neiezvanītos.

Augšstāvā dega gaisma. Mīkaels šķērsoja zālienu un apstājās dažus metrus no virtuves loga, bet nevarēja saskatīt nekādu kustību. Viņš turpināja iet ap māju un apstājās pie katra loga, taču Martinu Vangeru neredzēja. Toties atklāja, ka garāžas durvis ir pusvirus. Neesi tāds idiots! Viņš nespēja pretoties kārdinājumam un aši ielūkojās iekšā.

Pašu pirmo uz skrūvsola viņš ieraudzīja atvērtu kartona kasti ar munīciju. Pēc tam uz grīdas zem sola pamanīja divas benzīna kannas. Atkal gatavojies naksnīgam apciemojumam, Martin?

“Nāc iekšā, Mīkael! Es tevi redzēju uz ceļa.”

Mīkaelam apstājās sirds. Viņš lēnām pagrieza galvu un ieraudzīja Martinu Vangeru garāžas pustumsā pie durvīm, kas veda iekšā mājā.

“Tu nespēji atturēties, vai ne?”

Balss bija mierīga, gandrīz laipna.

“Sveiks, Martin,” Mīkaels sacīja.

“Nāc iekšā!” Martins Vangers atkārtoja. “Uz šejieni.”

Martins paspēra soli uz priekšu un sāņus, izstiepdams kreiso roku aicinošā žestā. Tad pacēla labo roku, un Mīkaels pamanīja nespodru metāla atspīdumu.

“Man rokā ir pistole. Nedari muļķības. No šāda attāluma es nevaru aizšaut garām.”

Mīkaels lēni piegāja Martinam Vangeram klāt, apstājās un ielūkojās viņam acīs.

“Biju spiests nākt šurp. Ir tik daudz jautājumu.”

“Saprotu. Ej iekšā pa durvīm.”

Mīkaels lēnām iegāja mājā. Gaitenis veda uz priekšnamu pie virtuves, bet, pirms viņš tur nokļuva, Martins Vangers apturēja viņu, viegli uzlikdams plaukstu uz pleca.

“Nē, ne tik tālu. Pa labi. Atver sāndurvis.”

Pagrabs. Kad Mīkaels bija pusceļā lejup pa kāpnēm, Martins Vangers nospieda slēdzi, un iedegās gaisma. Pa labi atradās kurtuve. Tieši priekšā Mīkaels sajuta mazgājamā līdzekļa smaržu.

Martins Vangers vadīja viņu pa kreisi, noliktavas telpā, kur stāvēja vecas mēbeles un kartona kastes. Pašā galā bija vēl vienas durvis. Dzelzs durvis ar piecpunktu atslēgu.

“Te,” Martins Vangers sacīja un pameta Mīkaelam atslēgu saišķi. “Ver vaļā!”

Mīkaels atvēra durvis.

“Pa kreisi ir slēdzis.”

Mīkaels bija atvēris durvis uz elli.

Ap deviņiem vakarā Līsbeta aizgāja nopirkt kafiju un sviestmaizi Selectamaskin automātā gaitenī pie arhīva. Viņa turpināja šķirstīt vecus dokumentus un centās atrast Gotfrida Vangera pēdas Kal- marā 1954. gadā. Viņai neveicās.

Līsbeta prātoja, vai nepiezvanīt Mīkaelam, taču nolēma pirms došanās mājās pāršķirstīt paša koncerna avīzes.

Telpa bija aptuveni piecus reiz desmit metrus liela. Mīkaels pieņēma, ka ģeogrāfiski tā atrodas mājas ziemeļu pusē.

Martins Vangers bija ierīkojis personisko moku kambari. Pa kreisi ķēdes, griestos un grīdā metāla cilpas, galds ar ādas siksnām, kur piesiet upuri. Un videoaparatūra. Ierakstu studija. Pašā telpas galā atradās dzelzs būris, kur viņš varēja ieslodzīt savus viesus uz ilgāku laiku. Pa labi no durvīm - gulta un TV stūrītis. Plauktā Mīkaels redzēja daudz videofilmu.

Tiklīdz viņi iegāja telpā, Martins Vangers pavērsa pistoli pret Mīkaelu un pavēlēja viņam uz vēdera nogulties uz grīdas. Mīkaels atteicās.

“Labi,” Martins Vangers sacīja. “Tad es tev iešaušu ceļgalos.” Viņš nomērķēja. Mīkaels padevās. Viņam nebija izvēles.

Viņš bija cerējis, ka Martins uz sekundes desmitdaļu zaudēs modrību, jo zināja, ka uzvarētu jebkurā kautiņā pret Martinu Vangeru. Niecīga iespēja uzbrukt bija radusies gaitenī vienu stāvu augstāk, kad Martins uzlika roku viņam uz pleca, taču tobrīd Mīkaels bija pārāk ilgi vicinājies. Pēc tam Martins nebija nācis viņam tuvu. Ar sašautiem ceļgaliem izredžu vairs nepaliktu. Mīkaels nogūlās uz grīdas.

Martins pienāca klāt no mugurpuses, pavēlēja Mīkaelam salikt rokas uz muguras un saslēdza tās roku dzelžos. Tad iespēra Mīkaelam pa cirkšņiem un sāka viņu sist.

Tālākais bija īsts murgs. Martins Vangers svārstījās starp racio- nalitāti un vājprātu. Brīžiem viņš šķita mierīgs. Nākamajā mirklī staigāja šurpu turpu pa pagrabu kā zvērs pa būri. Viņš vairākas reizes iespēra Mīkaelam. Mīkaels varēja tikai censties pasargāt galvu. Drīz no ievainojumiem jau sāpēja viss augums.

Pirmo pusstundu Martins neteica ne vārda un nebija runājams. Pēc tam šķita, ka viņš nomierinās. Viņš atnesa ķēdi, aplika to Mīkaelam ap kaklu un ar piekaramo slēdzeni pieslēdza pie metāla skavas grīdā. Uz stundas ceturksni viņš atstāja Mīkaelu vienu. Atgriezies atnesa litra pudeli ar ūdeni. Apsēdās krēslā un dzerdams vēroja Mīkaelu.

“Vai iedosi padzerties?” Mīkaels jautāja.

Martins Vangers pieliecās un ļāva viņam dzert no pudeles. Mīkaels kāri rija ūdeni.

“Paldies.”

“Joprojām tikpat pieklājīgs, Kalle Blumkvist?”

“Kāpēc tu mani spārdi?” Mīkaels jautāja.

“Tāpēc, ka tu mani tā saniknoji. Tu esi pelnījis sodu. Kāpēc nebrauci mājās? Tu biji nepieciešams Millennium. Es to domāju nopietni - mēs būtu varējuši padarīt to par lielu žurnālu. Mēs būtu varējuši strādāt kopā daudzus gadus.”

Mīkaels saviebās un mēģināja iekārtoties ērtāk. Viņš bija bezpalīdzīgs. Viņam bija tikai balss.

“Tu laikam domā, ka šī iespēja ir zudusi,” Mīkaels sacīja.

Martins Vangers iesmējās.

“Man žēl, Mīkael. Bet tu noteikti saproti, ka nomirsi šeit lejā.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Kā jūs mani atradāt - tu un tas anorektiskais spoks, ko tu šajā visā iepini?”

“Tu meloji par to, ko esi darijis Harrietas pazušanas dienā. Es varu pierādīt, ka tu biji Hēdestadē Bērnu dienas gājiena laikā. Tevi nofotografēja, kad tu stāvēji un skatījies uz Harrietu.”

“Vai tāpēc tu brauci uz Nūrši?”

“Jā, lai sameklētu fotogrāfiju. To uzņēma kāds pāris, kas nejauši gadījās Hēdestadē. Viņi bija te piestājuši.”

Martins Vangers papurināja galvu.

“Nolādēts, tā nevar būt tiesa!” viņš sacīja.

Mīkaels spraigi domāja, ko vēl varētu pateikt, lai nepieļautu vai vismaz novilcinātu savu nāvi.

“Kur fotogrāfija ir tagad?”

“Negatīvs? Tas atrodas manā bankas seifā Handelsbanken Hēdestadē… tu nezināji, ka esmu noīrējis seifu?” Viņš bez piepūles meloja. “Kopijas ir šur un tur. Gan manā, gan Līsbetas datorā, Millennium serverī un Milton Security serverī Līsbetas darbā.”

Martins Vangers nogaidīja un centās noteikt, vai Mīkaels blefo.

“Cik daudz zina Salandere?”

Mīkaels kavējās ar atbildi. Šajā mirklī Līsbeta Salandere bija viņa vienīgā cerība uz glābiņu. Ko viņa darīs, atnākusi mājās un atklājusi, ka viņš pazudis? Viņš bija atstājis uz virtuves galda fotogrāfiju ar Martinu Vangeru virsjakā. Vai viņa uztvers sakarību? Vai cels trauksmi? Viņa nav no tiem, kas zvana policijai. Tas būtu murgs, ja Līsbeta atnāktu pie Martina Vangera, piezvanītu pie durvīm un jautātu, kur ir Mīkaels.

“Atbildi!” Martins Vangers sacīja saltā balsī.

“Es domāju - Līsbeta zina apmēram tikpat daudz, cik es, varbūt pat vairāk. Manuprāt, viņa zina vairāk. Viņa ir gudra. Tieši viņa atrada sakarību ar Lēnu Anderšoni.”

“Lēna Anderšone?” Martins Vangers izskatījās pavisam apjucis.

“Septiņpadsmitgadīgā meitene, kuru tu nomocīji līdz nāvei Upsālā 1966. gada februārī. Nesaki, ka esi viņu aizmirsis.” Martina Vangera skatiens noskaidrojās. Pirmo reizi viņš izskatījās mazliet apstulbis. Viņš nezināja, ka atrasta šī saikne - Lēnas Anderšones nebija Harrietas telefonu grāmatiņā.

“Martin,” Mīkaels sacīja pēc iespējas stingrākā balsī. “Martin, viss ir beidzies! Tu vari mani nogalināt, bet viss ir beidzies. To zina pārāk daudzi, un šoreiz tu paspēlēsi.”

Martins Vangers pielēca kājās un atkal sāka staigāt šurpu turpu pa istabu. Tad piepeši ar dūri iebelza pa sienu. Man jāatceras, ka viņš nerīkojas saprātīgi. Kaķis. Viņš būtu varējis atnest kaķi šurp, bet viņš devās uz kapliču. Viņš nedarbojas racionāli. Martins Vangers apstājās.

“Man liekas, tu melo. To zināt tikai jūs ar Salanderi. Jūs neesat runājuši ne ar vienu, citādi policija jau būtu šeit. Viens pamatīgs sārts viesu namiņā, un pierādījumi būs zuduši.”

“Un ja nu tu kļūdies?”

Martins negaidot pasmaidīja.

“Ja es kļūdos, tad patiešām ir cauri. Tomēr es tam neticu. Esmu gatavs saderēt, ka tu blefo. Kāda man ir izvēle?” Viņš prātoja. “Tā draņķa kuce ir vājais posms. Man viņa jāatrod.”

“Viņa ap pusdienlaiku aizbrauca uz Stokholmu.”

Martins Vangers iesmējās.

“Ak tā? Tad kāpēc viņa visu vakaru ir nosēdējusi Vangera koncerna arhīvā?”

Mīkaela sirds apmeta kūleni. Viņš zināja. Bija zinājis visu laiku. “Tas tiesa. Viņai vajadzēja iegriezties arhīvā un pēc tam braukt uz Stokholmu,” Mīkaels atbildēja, cik mierīgi vien spēdams. “Nezināju, ka viņa palikusi tik ilgi.”

“Izbeidz! Arhīva priekšniece man paziņoja, ka Dirks Frūde viņai pavēlējis ļaut Salanderei palikt, cik ilgi viņa vēlas. Tas nozīmē, ka viņa pārnāks mājās kaut kad šonakt. Sargs man piezvanīs, kad viņa atstās biroju.”

4. DALA HOSTILE TAKEOVER

No II. jūlija līdz 30. decembrim

92 procenti zviedru sieviešu, kas piedzīvojušas seksuālu vardarbību, nav ziņojušas policijai par pēdējo vardarbības epizodi

24.        NODALA

Piektdiena, II. jūlijs - sestdiena, 12. jūlijs

Martins Vangers pieliecās un pārmeklēja Mīkaela kabatas. Viņš atrada atslēgu.

“Gudri darīts - nomainīt atslēgas,” viņš komentēja. “Es parūpēšos par tavu draudzeni, kad viņa pārradīsies mājās.”

Mīkaels neatbildēja. Viņš atgādināja sev, ka Martins Vangers ir pieredzējis sarunu vedējs, kas piedalījies daudzās biznesa kaujās. Viņš jau reiz bija saskatījis blefu.

“Kāpēc?”

“Kāpēc - kas?”

“Kāpēc tas viss?” Mīkaels nenoteikti pamāja ar galvu uz telpu.

Martins Vangers noliecās, palika roku Mīkaelam zem zoda un pacēla viņa galvu tā, lai abu acis sastaptos.

“Tāpēc, ka tas ir tik viegli,” viņš sacīja. “Sievietes pazūd visu laiku. Neviens viņas nemeklē. Imigrantes. Maukas no Krievijas. Zviedrijai cauri katru gadu iziet tūkstošiem cilvēku.”

Viņš palaida Mīkaela galvu vaļā un piecēlās gandrīz lepns, ka var to demonstrēt.

Martina Vangera vārdi trāpīja Mīkaelam kā dūres trieciens.

Žēlīgais Dievs! Tā nav nekāda vēsturiska mīkla! Martins Vangers vēl arvien nogalina sievietes. Un es, neko nenojauzdams, ielīdu tieši…

“Šobrīd man nav nevienas viešņas. Bet tevi varbūt uzjautrinās ziņa - kamēr jūs abi ar Henriku ziemā un pavasari pļāpājāt, te, lejā, atradās meitene. Viņu sauca Irina, un viņa bija no Baltkrievijas. Kamēr tu ēdi pie manis vakariņas, viņa sēdēja ieslēgta šajā būrī. Tas bija patīkams vakars, vai ne?”

Martins Vangers apsēdās uz galda un šūpoja kājas. Mīkaels samirkšķināja acis. Viņš sajuta kaklā grēmas un norīstījās.

“Kur tu liec līķus?”

“Man ir motorlaiva piestātnē tepat lejā. Es aizvedu viņas tālu jūrā. Atšķirībā no tēva es neatstāju pēdas. Bet viņš arī bija gudrs. Viņš izkaisīja upurus pa visu Zviedriju.”

Puzles gabaliņi sāka nostāties savās vietās.

Gotfrids Vangers. No 1949. līdz 1965. gadam. Pēc tam to 1966. gadā pārņēma Martins Vangers Upsālā.

“Tu apbrīno savu tēvu.”

“Viņš mani apmācīja. Viņš iesvaidīja mani četrpadsmit gadu vecumā.”

“Udevalla. Lēa Pēršone.”

“Tieši tā. Es biju līdzi. Es tikai skatījos, bet biju tur klāt.” “1964. gads. Sāra Vita Ronnebī.”

“Man bija sešpadsmit gadu. Tā bija pirmā reize, kad biju ar sievieti. Gotfrids mani apmācīja. Es viņu nožņaudzu.”

Viņš lielās. Augstais Dievs, cik slima ģimene!

“Tu droši vien saproti, ka tas ir patoloģiski?”

Martins Vangers viegli paraustīja plecus.

“Nedomāju, ka tu apjēdz, kas tā par dievišķu sajūtu - pilnībā kontrolēt kāda cilvēka dzīvību un nāvi.”

“Tev patīk mocīt un nogalināt sievietes, Martin?”

Koncerna direktors bridi domāja, pievērsis skatienu tukšai vietai uz sienas aiz Mīkaela. Tad pasmaidīja savu apburošo, žilbinošo smaidu.

“Nedomāju vis. Ja es intelektuāli analizētu savu stāvokli, tad teiktu, ka drīzāk esmu sērijveida izvarotājs, nevis slepkava.

Patiesībā esmu nolaupītājs. Tā sakot, nogalināšana ir dabisks rezultāts, jo man jānoslēpj savs noziegums. Saproti?”

Mīkaels nezināja, ko atbildēt, un vienkārši pamāja ar galvu. “Protams, manas darbības nav sociāli pieņemamas, taču mans noziegums pirmām kārtām ir noziegums pret sabiedrības normām. Nāve nāk tikai manu viešņu ciemošanās beigās, kad viņas man ir apnikušas. Vienmēr ir fascinējoši vērot viņu vilšanos.” “Vilšanos?” Mīkaels apstulbis jautāja.

“Tieši tā. Vilšanos. Viņas domā - ja man izpatiks, tad izdzīvos. Viņas piemērojas maniem noteikumiem. Sāk man uzticēties, sajūt draudzību un līdz pēdējam cer, ka šī draudzība kaut ko nozīmē. Vilšanās nāk, kad viņas piepeši saprot, ka ir piemānītas.” Martins Vangers apgāja ap galdu un atspiedās pret dzelzs būri. “Tev ar tavām mietpilsoņa normām to nekad nesaprast, bet spriedzi sagādā tieši nolaupīšanas plānošana. Tā nedrīkst būt impulsīva rīcība - tādi nolaupītāji vienmēr iekrīt. Tā ir īsta zinātne ar tūkstoš detaļām, kas jāņem vērā. Man jāatrod laupījums un jāizpēta viņas dzīve. Kas viņa ir? No kurienes viņa nāk? Kā es varu viņai piekļūt? Kā man izturēties, lai paliktu vienatnē ar savu laupījumu, bet mans vārds nekad neparādītos iespējamā izmeklēšanā?”

Izbeidz, Mīkaels nodomāja. Martins Vangers apsprieda nolaupīšanas un slepkavības gandrīz akadēmiskā tonī, itin kā viņam būtu atšķirīgi uzskati kādā ezoteriski teoloģiskā jautājumā.

“Vai tevi tas patiešām interesē, Mīkael?”

Viņš noliecās un noglāstīja Mīkaelam vaigu. Viņa pieskāriens bija saudzīgs, gandrīz maigs.

“Tu taču saproti, ka tas var beigties tikai šādi. Vai tev nav iebildumu, ka es uzsmēķēšu?”

Mīkaels papurināja galvu.

“Tu varētu piedāvāt cigareti,” viņš sacīja.

Martins Vangers izpildīja viņa vēlmi. Viņš aizsmēķēja divas cigaretes, vienu piesardzīgi ielika Mīkaelam starp lūpām un ļāva viņam ievilkt dūmu.

“Paldies,” Mīkaels automātiski sacīja.

Martins Vangers atkal iesmējās.

“Redzi nu! Tu jau esi sācis pielāgoties pakļaušanās principam. Tava dzīvība ir manās rokās, Mīkael. Tu zini, ka varu nogalināt tevi jebkurā mirklī. Tu lūdzi uzlabot savu dzīves kvalitāti, ņemdams palīgā racionālus argumentus un mazliet glaimu. Tu dabūji atalgojumu.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Sirds dauzījās gandrīz neizturami.

Ceturksni pāri vienpadsmitiem Līsbeta Salandere padzērās ūdeni no savas plastmasas pudeles, pārlapodama avīzes. Atšķirībā no Mikaela viņa neaizrijās ar dzērienu. Toties iepleta acis, saskatījusi sakarību.

Klikš!

Divas stundas viņa bija pētījusi uzņēmuma darbinieku avīzes visās Vangera koncerna debess pusēs. Galvenās avīzes nosaukums bija vienkārši Uzņēmuma informācija, un uz tās bija Vangera koncerna logo - vējā plīvojošs Zviedrijas karogs, kura smaile veido bultu. Avīzi acīmredzot izdeva koncerna reklāmas nodaļa, un tajā publicētajai propagandai vajadzēja gādāt, lai darbinieki justos kā vienas lielas ģimenes locekļi.

Skolu sporta nedēļas laikā 1967. gada februāri Henriks Vangers ar plašu žestu bija uzaicinājis piecdesmit galvenā biroja darbiniekus kopā ar ģimenēm uz nedēļu ilgām slēpošanas brīvdienām Her- jedālenā. Ielūgums tika izteikts tāpēc, ka iepriekšējā gadā koncerns bija guvis izcili labus rezultātus - tā bija pateicība par ilgajām darba stundām. Sabiedrisko attiecību nodaļa devās līdzi un veidoja fotoreportāžu no slēpošanas ciema, noīrēta šim nolūkam.

Daudzas fotogrāfijas ar uzjautrinošiem parakstiem rādīja slēpotājus uz kalna. Dažās bija redzams tusiņš bārā, kur smejoši darbinieki sala aprautām sejām cēla alus kausus. Divas fotogrāfijas bija uzņemtas vakara pasākumā, kur Henriks Vangers pasludināja četrdesmit vienu gadu veco kantoristi Ullu Britu Mūgrēnu par Gada labāko biroja darbinieci. Viņa dabūja piecsimt kronu prēmiju un stikla kausu.

Balvas pasniegšana notika uz viesnīcas terases, acīmredzot tieši pirms tam, kad dalībnieki grasījās atkal doties uz kalnu. Fotogrāfijā bija ap divdesmit cilvēku.

Pašā malā pa labi aiz Henrika Vangera stāvēja vīrietis pusgariem, gaišiem matiem. Viņš bija ģērbies tumšā virsjakā ar skaidri izteiktu joslu plecu daļā. Tā kā avīze bija melnbalta, krāsas nevarēja noteikt, taču Līsbeta Salandere varēja likt galvu ķīlā, ka josla ir sarkana.

Paraksts vēstīja: Pirmais no labās - deviņpadsmit gadu vecais Martins Vangers, kas mācās Upsālā. Viņš šobrīd tiek uzskatīts par koncerna nākotnes cerību.

“Got you!” Līsbeta Salandere klusi noteica.

Viņa izslēdza galda lampu un atstāja avīzes kaudzē uz rakstāmgalda - būs tai kucei Būdilai Lindgrēnai rītdien ko darīt.

Līsbeta pa sāndurvīm izgāja stāvlaukumā. Pusceļā uz motociklu viņa atcerējās, ka apsolījusi pateikt sargam, kad dosies projām. Viņa apstājās un palūkojās pāri stāvlaukumam. Sargs sēdēja otrā ēkas pusē. Tas nozīmēja, ka vajadzētu iet atpakaļ un apkārt visai ēkai. Fuck that, viņa nolēma.

Nonākusi pie motocikla, Līsbeta ieslēdza mobilo telefonu un sastādīja Mīkaela numuru. Viņa saņēma ziņu, ka abonents nav sasniedzams. Toties atklāja, ka starp pusčetriem un deviņiem Mīkaels ir mēģinājis viņai piezvanīt vismaz trīspadsmit reižu. Pēdējās divas stundas viņš vairs nebija zvanījis.

Līsbeta piezvanīja uz viesu namiņa telefonu, bet neviens neatbildēja. Viņa sarauca uzacis, piesprādzēja datorsomu, uzlika ķiveri un iedarbināja motociklu. Brauciens no galvenā biroja Hēdestades rūpniecības rajona nomalē līdz Hēdebi aizņēma desmit minūtes. Virtuvē dega gaisma, taču namiņš bija tukšs.

Līsbeta Salandere izgāja ārā un paskatījās apkārt. Iešāvās prātā, ka Mīkaels būs aizgājis pie Dirka Frūdes, taču jau no lieveņa viņa konstatēja, ka Frūdes villā otrpus šaurumam gaisma ir nodzēsta. Viņa paskatījās rokaspulksteni, kas rādīja bez divdesmit minūtēm divpadsmit.

Līsbeta atgriezās mājā, atvēra skapi un izņēma klēpjdatoru, kurā glabājās attēli no viņas novērošanas kamerām. Pagāja kāds brīdis, līdz viņa izpētīja notikumu gaitu.

Pulksten 15.32 Mīkaels atgriezās namiņā.

Pulksten 16.03 viņš izgāja dārzā un dzēra kafiju, pētīdams līdzpaņemtās mapes saturu. Stundu sēdēdams dārzā, viņš trīs reizes zvanīja pa telefonu. Visas trīs precīzi atbilda zvaniem, uz kuriem viņa nebija atbildējusi.

Pulksten 17.21 Mīkaels devās pastaigā. Atgriezās pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm.

Pulksten 18.20 viņš aizgāja līdz vārtiņiem un skatījās uz tilta pusi.

Pulksten 21.03 Mīkaels atstāja māju un vairs neatgriezās.

Līsbeta paātrinājumā apskatīja kadrus no otra datora, kas rādīja vārtiņus un ceļu pie ārdurvīm. Viņa redzēja, kas tur staigājis dienas gaitā.

Pulksten 19.12 mājās pārnāca Gunnars Nilsons.

Pulksten 19.42 kāds aizbrauca uz Hēdestades pusi ar Saab, kas piederēja Estergordas ļaudīm.

Pulksten 20.02 mašīna atgriezās - brauciens uz kiosku vai benzīna uzpildes staciju?

Pēc tam nekas nenotika līdz pulksten 21.00, kad garām pabrauca Martina Vangera auto. Pēc trim minūtēm Mīkaels aizgāja.

Nepilnu stundu vēlāk, pulksten 21.50, objektīva redzeslaukā pēkšņi ienāca Martins Vangers. Viņš vairāk nekā minūti stāvēja pie vārtiņiem, vēroja namiņu un lūkojās iekšā pa virtuves logu. Tad uzkāpa lievenī, paraustīja durvis un izņēma no kabatas atslēgu. Pēc tam viņš acīmredzot atklāja, ka slēdzene durvīs nomainīta, brīdi stāvēja nekustīgi, tad apgriezās un aizgāja.

Līsbeta Salandere piepeši juta, kā viņai pakrūtē izplatās ledains aukstums.

Martins Vangers atkal bija uz labu brīdi atstājis Mīkaelu vienu. Mīkaels nekustīgi gulēja savā neērtajā pozā, rokas saliektas aiz muguras, bet kakls ar smalku ķēdi piestiprināts pie metāla cilpas grīdā. Viņš taustīja roku dzelžus, bet zināja, ka nespēs tos atdarīt. Dzelži bija tik cieši, ka plaukstas kļuva nejutīgas.

Viņam nebija izredžu. Viņš aizvēra acis.

Mīkaels nezināja, cik ilgs laiks pagājis, kad atkal izdzirda Martina Vangera soļus. Uzņēmuma direktors ienāca Mīkaela redzeslaukā. Viņš izskatījās noraizējies.

“Neērti?” viņš jautāja.

“Jā,” Mīkaels atbildēja.

“Pats vainīgs. Tev būtu vajadzējis braukt mājās.”

“Kāpēc tu nogalini?”

“Esmu izdarījis tādu izvēli. Es varētu visu nakti apspriest ar tevi savas rīcības morālos un intelektuālos aspektus, bet tas nemaina faktu. Centies palūkoties no šāda viedokļa: cilvēks ir ādas čaula, kas satur kopā šūnas, asinis un ķīmiskas sastāvdaļas. Daži iekļūst vēstures grāmatās. Lielākā daļa nomirst un pazūd bez pēdām.”

“Tu nogalini sievietes.”

“Mēs, kas nogalinām, neliedzot sev šo baudu, - es jau neesmu vienīgais ar šādu hobiju -, mēs izdzīvojam pilnīgu dzīvi.”

“Bet kāpēc Harrieta? Tava paša māsa?”

Martina Vangera seja strauji pārvērtās. Viņš ar vienu lēcienu bija pie Mīkaela un sagrāba viņu aiz matiem.

“Kas ar viņu notika?”

“Ko tu ar to domā?” Mīkaels smagi elsa.

Viņš centās pagriezt galvu, lai mazinātu sāpes skalpā. Ķēde tūlīt savilkās ap kaklu.

“Jūs ar Salanderi! Ko jūs esat atklājuši?”

“Laid vaļā! Mēs taču sarunājamies.”

Martins Vangers palaida vaļā matus un sakrustotām kājām apsēdās. Piepeši viņš izvilka nazi. Pielika naža asmeni Mīkaelam tieši zem acs. Mīkaels piespieda sevi sastapt Martina Vangera skatienu.

“Pie velna, kas ar viņu notika?”

“Es nesaprotu. Es domāju, ka tu esi viņu nogalinājis.” Martins Vangers ilgi blenza uz Mīkaelu. Tad atslāba. Piecēlās un, domās iegrimis, staigāja šurpu turpu pa istabu. Pēc tam nometa nazi uz grīdas, iesmējās un pagriezās pret Mīkaelu.

“Harrieta, Harrieta, mūžīgi tā Harrieta! Mēs centāmies… runāt ar viņu. Gotfrids mēģināja viņu apmācīt. Mēs domājām, ka viņa ir viena no mums un izpildīs savu pienākumu, bet viņa bija tikai parasta… mauka. Es domāju, ka viņu kontrolēju, bet viņa bija nolēmusi visu izstāstīt Henrikam, un es sapratu, ka nevaru viņai uzticēties. Agri vai vēlu viņa būtu par mani izpļāpājusies.”

“Tu viņu nogalināji.”

“Es gribēju viņu nogalināt. Biju nodomājis to darīt, taču ierados par vēlu. Es nevarēju nokļūt salā.”

Mīkaela smadzenes centās uztvert informāciju, bet šķita, ka tajās parādījies uzraksts information overload. Martins Vangers nezināja, kas noticis ar viņa māsu.

Pēkšņi Martins Vangers izņēma no kabatas mobilo telefonu, nopētīja displeju un nolika to uz krēsla blakus pistolei.

“Laiks pielikt tam punktu. Man šonakt jāpaspēj parūpēties arī par tavu anorektisko stervu.”

Martins atvēra skapi, izņēma šauru ādas siksnu un aplika to Mīkaelam ap kaklu kā cilpu. Viņš atslēdza ķēdi, kas turēja Mīkaelu piesietu pie grīdas, uzvilka viņu kājās un pagrūda pret sienu. Tad izvilka ādas siksnu caur kādu cilpu Mīkaelam virs galvas un nostiepa to tā, ka viņš bija spiests pacelties pirkstgalos.

“Vai tas ir par ciešu? Vai vari paelpot?” Viņš palaida dažus centimetrus vaļīgāk un piesēja siksnas galu zemāk pie sienas. “Negribu, lai tu nosmoc tūlīt.”

Cilpa žņaudza Mīkaela kaklu tik cieši, ka viņš nespēja parunāt. Martins Vangers uzmanīgi vēroja viņu.

Piepeši viņš atpogāja Mīkaelam bikses un novilka lejup kopā ar apakšbiksēm. Kamēr Martins vilka tās nost, Mīkaels zaudēja pamatu zem kājām un dažas sekundes šūpojās cilpā, līdz kāju pirksti atkal atrada kontaktu ar grīdu. Martins Vangers aizgāja pie skapja un atnesa šķēres. Viņš pārgrieza Mīkaela T kreklu un atliekas nometa kaudzē uz grīdas. Tad nostājās pa gabaliņu un vēroja savu upuri.

“Man te nekad nav bijis neviena puiša,” Martins Vangers sacīja nopietnā balsī. “Neesmu pieskāries nevienam vīrietim… tikai tēvam. Tas bija mans pienākums.”

Mīkaelam deniņos pulsēja. Nebija iespējams nostāties uz pilnas pēdas, nenožņaudzoties cilpā. Viņš centās ar pirkstiem pieķerties pie betona sienas aizmugurē, bet tur nebija, pie kā turēties.

“Ir laiks,” Martins Vangers sacīja.

Viņš uzlika roku uz siksnas un pavilka to. Mīkaels juta, kā cilpa tūlīt iegriežas dziļāk kaklā.

“Vienmēr esmu prātojis, kā gan garšo vīrietis.”

Viņš palielināja spiedienu uz siksnu un negaidot paliecās uz priekšu un noskūpstīja Mīkaelu uz lūpām - un tajā pašā mirklī istabā atskanēja vēsa balss.

“Tu, draņķa lops, šajā miestā monopols uz to pieder man!”

Mīkaels dzirdēja Līsbetas balsi caur sarkanu miglu. Viņam izdevās fokusēt skatienu, un viņš ieraudzīja meiteni pie durvju stenderes. Viņa bez kādas izteiksmes lūkojās uz Martinu Vangeru.

“Nē… bēdz!” Mīkaels gārdza.

Mīkaels nevarēja saskatīt Martina Vangera sejas izteiksmi, taču gandrīz fiziski sajuta viņa šoku, kad viņš pagriezās. Laiks uz mirkli apstājās. Tad Martins Vangers pasniedzās pēc pistoles, ko bija atstājis uz drēbju kaudzītes.

Līsbeta Salandere spēra trīs ātrus soļus uz priekšu un atvēzēja golfa nūju, ko bija slēpusi pie sāniem. Dzelzs apmeta plašu loku un trāpīja Martinam Vangeram pa atslēgas kaulu. Sitienam bija šausminošs spēks, un Mīkaels dzirdēja kaut ko salūstam. Martins Vangers iegaudojās.

“Tev patīk sāpes?” Līsbeta Salandere jautāja.

Viņas balss bija raupja kā smilšpapīrs. Mīkaelam uz visu mūžu iespiedās atmiņā Līsbetas seja, kad viņa metās uzbrukumā. Zobi atiezti kā plēsoņam. Acis mirdzēja melnas kā ogles. Viņa kustējās kā zibenīgs zirneklis un šķita pilnībā koncentrējusies uz savu medījumu, kad vēlreiz pacēla golfa nūju un trāpīja Martinam Vangeram pa ribām.

Viņš paklupa pār krēslu un gāzās. Pistole nokrita uz grīdas Līsbetai pie kājām Viņa paspēra to sāņus, prom no Martina.

Tad viņa sita trešo reizi, tieši tajā mirklī, kad Martins Vangers grasījās rausties kājās.

Nūja ar troksni trāpīja pa gūžas kaulu. No Martina Vangera rīkles izlauzās šaušalīga skaņa. Ceturtais sitiens no aizmugures trāpīja viņam pa lāpstiņu.

“Līs… ēē…” gārdza Mīkaels.

Viņš grasījās zaudēt samaņu, un sāpes deniņos bija gandrīz neizturamas.

Līsbeta pagriezās pret Mīkaelu un ieraudzīja, ka viņa seja ir tomātu krāsā, acis plaši ieplestas, bet mēle spraucas ārā no mutes.

Viņa ātri palūkojās apkārt un ieraudzīja nazi uz grīdas. Pēc tam uzmeta skatienu Martinam Vangeram, kas bija pieslējies ceļos un centās aizrāpot prom no viņas, vienai rokai slābi karājoties gar sāniem. Tuvākajās sekundēs no viņa nebija gaidāmas problēmas. Līsbeta nometa golfa nūju un paņēma nazi. Tam bija ass galiņš, bet truls asmenis. Līsbeta nostājās uz pirkstgaliem un drudžaini vīlēja, lai dabūtu pušu ādas siksnu. Pagāja vairākas sekundes, līdz Mīkaels beidzot varēja sabrukt uz grīdas. Taču cilpa bija savilkusies viņam ap kaklu.

Līsbeta Salandere uzmeta Martinam Vangeram vēl vienu skatienu. Viņš bija pieslējies kājās, bet stāvēja salīcis aiz sāpēm. Līsbeta ignorēja viņu un centās pabāzt pirkstus zem siksnas. Sākumā viņa neuzdrošinājās griezt, bet pēdīgi tomēr iebāza naža galu zem siksnas un saskrāpēja Mīkaelam kaklu, cenzdamās paplašināt cilpu. Visbeidzot tā atslāba un Mīkaels gārdzoši ievilka elpu.

Mirkli viņš piedzīvoja satriecošu sajūtu, ka ķermenis un dvēsele savienojas. Redze kļuva ideāla, un viņš varēja saskatīt katru putekļu graudiņu telpā. Dzirde kļuva ideāla, un viņš saklausīja katru elpas vilcienu un drēbju čaukstienu, itin kā tie skanētu no austiņām; viņš saoda Līsbetas Salanderes sviedrus un viņas ādas jakas smārdu. Tad ilūzija izgaisa, asinis atkal ieplūda galvā un viņa seja atguva normālu krāsu.

Līsbeta Salandere pagrieza galvu mirklī, kad Martins Vangers pazuda ārā pa durvīm. Viņa ātri piecēlās un paķēra pistoli - pārbaudīja magazīnu un nolaida drošinātāju. Mīkaels saprata, ka viņa acīmredzot jau agrāk ir rīkojusies ar ieročiem. Līsbeta palūkojās apkārt un pievērsa skatienu roku dzelžu atslēgām, kas gulēja uz galda.

“Es viņu dabūšu rokā!” viņa sacīja un metās uz durvīm. Ātrumā paķēra atslēgas un atmuguriski nometa tās uz grīdas blakus Mīkaelam.

Mīkaels centās viņai uzsaukt, lai pagaida, taču spēja izdvest tikai čerkstošu skaņu, kad viņa jau bija pazudusi ārā pa durvīm.

Līsbeta Salandere nebija aizmirsusi, ka Martinam Vangeram kaut kur ir šautene, tāpēc, nonākusi līdz ejai starp garāžu un virtuvi, apstājās, turēdama pistoli gatavībā. Viņa ieklausījās, taču nedzirdēja nevienu skaņu, kas nodotu medījuma atrašanās vietu. Instinktīvi viņa devās uz virtuves pusi un gandrīz jau bija klāt, kad izdzirda pagalmā ierūcamies automašīnu.

Līsbeta metās atpakaļ un ieskrēja garāžā. No iebrauktuves viņa redzēja, kā automašīnas aizmugures lukturi aizzib garām Henrika

Vangera mājai un nogriežas uz tiltu. Lisbeta metās skriet, ko kājas nes. Viņa iebāza pistoli jakas kabatā, nometa ķiveri zemē un iedarbināja motociklu. Pēc dažām sekundēm viņa jau brauca pār tiltu.

Martinam Vangeram bija kādu deviņdesmit sekunžu handikaps, kad Līsbeta nonāca līdz aplim pie E4 šosejas. Viņa nevarēja saskatīt Martinu. Līsbeta nobremzēja, izslēdza motoru un ieklausījās.

Debesis bija pilnas ar smagiem mākoņiem. Pie apvāršņa viņa manīja rītausmas atblāzmu. Tad izdzirdēja motora rūkoņu un ieraudzīja Martina Vangera mašīnu pa E4 dodamies dienvidu virzienā. Līsbeta atkal iedarbināja motoru, ielika pirmajā pārnesumā un pabrauca zem viadukta. Ar astoņdesmit kilometriem stundā viņa izbrauca līkumu, kas veda augšā uz autostrādi. Priekšā bija taisns ceļa gabals. Viņa neredzēja nevienu mašīnu, nospieda gāzes pedāli līdz galam un lidoja uz priekšu. Kad ceļš sāka liekties gar upi, viņa brauca ar simt septiņdesmit kilometriem stundā - ar vislielāko ātrumu, kādu viņas pašrocīgi uzlabotais mocis spēja attīstīt, braucot no kalna. Pēc divām minūtēm viņa ieraudzīja Martina Vangera mašīnu aptuveni četrsimt metru sev priekšā.

Seku analīze. Ko man tagad darīt?

Līsbeta samazināja ātrumu līdz saprātīgākiem simt divdesmit kilometriem stundā un vienmērīgi sekoja Vangeram. Pāris asos līkumos viņa uz dažām sekundēm pazaudēja Martinu no skata. Tad abi nokļuva garā, taisnā posmā. Līsbeta atpalika aptuveni divsimt metru.

Martins Vangers droši vien ieraudzīja viņas motocikla lukturi, jo palielināja ātrumu, kad abi atradās garā līkumā. Līsbeta spieda pedāli, tomēr līkumos palika iepakaļ.

Pa lielu gabalu viņa ieraudzīja kravas auto ugunis. To redzēja arī Martins Vangers. Piepeši viņš vēl vairāk palielināja ātrumu un pārgāja uz pretējo joslu, kad līdz kravas auto bija palikuši simt piecdesmit metri. Līsbeta redzēja, kā kravas auto bremzē un drudžaini mirkšķina lukturus, bet attālums saruka pāris sekundēs un sadursme bija neizbēgama. Martins Vangers ar briesmigu blīkšķi ietriecās kravas automašīnā.

Līsbeta Salandere instinktīvi piebremzēja. Tad ieraudzīja, kā piekabe sāk griezties šķērsām pāri viņas joslai. Šādā ātrumā vajadzēja tikai divas sekundes, lai nokļūtu avārijas vietā. Viņa uzdeva gāzi, nogriezās rezerves joslā un izvairījās no kravas mašīnas pakaļgala tikai par dažiem metriem. Ar acs kaktiņu viņa redzēja, kā zem kravas auto priekšgala uzplaiksni liesmas.

Līsbeta nobrauca vēl simt piecdesmit metru, tad apstājās un pagriezās atpakaļ. Viņa redzēja, kā kravas mašīnas šoferis izlec no kabīnes pasažiera pusē. Tad viņa atkal nospieda gāzes pedāli. Pie Okerbī, divus kilometrus tālāk uz dienvidiem, Līsbeta nogriezās pa kreisi un pa veco šoseju brauca atpakaļ uz ziemeļiem paralēli E4. Pār pakalnu braukdama garām avārijas vietai, viņa redzēja, ka tur apstājušās divas vieglās automašīnas. Vraks, pamatīgi saplacināts zem kravas auto, stipri liesmoja. Kāds vīrietis mēģināja apdzēst liesmas ar ugunsdzēšamo aparātu.

Līsbeta uzdeva gāzi, drīz nonāca Hēdebi un lēnām pārbrauca pār tiltu. Atstājusi motociklu pie viesu namiņa, viņa devās atpakaļ uz Martina Vangera māju.

Mīkaels joprojām cīnījās ar roku dzelžiem. Viņa rokas bija tik notirpušas, ka viņš nespēja satvert atslēgu. Līsbeta atslēdza roku dzelžus un turēja Mīkaelu, kamēr asinis viņam plaukstās atsāka riņķot.

“Martins?” Mīkaels čukstus izdvesa.

“Beigts. Ar simt piecdesmit kilometriem stundā ietriecās tieši purnā kravas mašīnai dažus kilometrus uz dienvidiem pa E4.”

Mīkaels blenza uz viņu. Līsbeta bija bijusi prom tikai dažas minūtes.

“Mums… jāpiezvana policijai,” Mīkaels izdvesa. Viņš piepeši ieklepojās.

“Kāpēc gan?” Līsbeta Salandere brīnījās.

Mīkaels desmit minūtes nespēja piecelties. Viņš joprojām kails sēdēja uz grīdas, atspiedies pret sienu. Viņš masēja kaklu un neveikliem pirkstiem pacēla ūdens pudeli. Līsbeta pacietīgi gaidīja, kamēr Mīkaela jušanas spējas sāka atgriezties. Šo laiku viņa izmantoja pārdomām.

“Ģērbies!”

Viņa izmantoja Mīkaela sagriezto T kreklu, lai noslaucītu pirkstu nospiedumus no roku dzelžiem, naža un golfa nūjas. Pudeli viņa paņēma līdzi.

“Ko tu dari?”

“Ģērbies! Ārā aust gaisma. Pasteidzies!”

Mīkaels nedroši nostājās uz kājām, un viņam izdevās uzvilkt apakšbikses un džinsus. Viņš iemauca kājas kurpēs. Līsbeta iebāza Mīkaela zeķes sev jakas kabatās un apturēja viņu.

“Kam tu te pagrabā esi pieskāries?”

Mīkaels palūkojās apkārt. Viņš centās atcerēties. Beidzot sacīja, ka esot pieskāries tikai durvīm un atslēgām. Līsbeta atrada atslēgas Martina Vangera žaketē, ko viņš bija pakarinājis uz krēsla. Viņa rūpīgi noslaucīja durvju rokturi un elektrības slēdzi un nodzēsa lampu. Tad uzveda Mīkaelu augšup pa pagraba kāpnēm un lūdza pagaidīt ejā, kamēr pati nolika vietā golfa nūju. Līsbeta atgriezās, nesdama līdzi tumšu T kreklu, kas bija piederējis Martinam Vangeram.

“Uzvelc to. Negribu, lai kāds tevi šonakt redz skraidām apkārt puskailu.”

Mīkaels saprata, ka viņš ir šoka stāvoklī. Līsbeta bija pārņēmusi komandēšanu, un viņš bez ierunām paklausīja pavēlēm. Līsbeta aizveda viņu no Martina Vangera mājas. Visu ceļu viņa balstīja Mīkaelu. Tiklīdz abi bija iegājuši pa namiņa durvīm, Līsbeta viņu apturēja.

“Ja kāds ir mūs redzējis un jautās, ko mēs šonakt darījām, tad mēs bijām devušies nakts pastaigā uz zemesragu un nodarbojāmies ar seksu.”

“Līsbet, es nevaru…”

“Lien dušā. Tūlīt!”

Līsbeta palīdzēja Mīkaelam novilkt drēbes un iestūma viņu vannas istabā. Tad uzlika kafijkannu un ātri pagatavoja vairākas biezas sviestmaizes ar sieru, aknu pastēti un skābētiem gurķiem. Viņa sēdēja pie galda un spraigi domāja, kad Mīkaels iekliboja virtuvē. Līsbeta nopētīja zilumus un nobrāzumus uz viņa miesas. Siksna bija žņaugusi tik stipri, ka ap kaklu vīdēja tumšsarkana svītra. Un nazis bija atstājis asiņainu švīku kreisajā pusē uz kakla.

“Nāc!” viņa teica. “Apgulies gultā.”

Viņa atnesa plāksterus un uzlika ievainojumam kompresi. Pēc tam ielēja kafiju un pasniedza Mīkaelam sviestmaizi.

“Es neesmu izsalcis,” Mīkaels sacīja.

“Ēd!” Līsbeta Salandere nokomandēja un nokoda lielu kumosu no siermaizes.

Mīkaels uz mirkli aizvēra acis. Tad pieslējās sēdus un sāka ēst. Kakls sūrstēja tik stipri, ka viņš ar grūtībām spēja norīt.

Līsbeta novilka ādas jaku un savā tualetes piederumu somiņā sameklēja Tiger Balm kārbiņu.

“Ļauj kafijai brīdi padzist. Apgulies uz vēdera.”

Viņa piecas minūtes ar balzamu masēja Mīkaelam muguru. Tad pagrieza viņu uz muguras un tāpat apstrādāja no otras puses.

“Tev kādu laiku būs pamatīgi zilumi.”

“Līsbet, mums jāziņo policijai.”

“Nē!” Līsbeta atbildēja tik kaismīgā balsī, ka Mīkaels izbrīnā atvēra acis un paskatījās uz viņu. “Ja tu ziņosi policijai, es braucu prom. Es negribu ielaisties ar viņiem nekādās darīšanās. Martins Vangers ir miris. Viņš gāja bojā avārijā. Mašīnā viņš bija viens. Ir liecinieki. Lai policija vai kāds cits atklāj to pretīgo moku kambari. Mēs abi par tā eksistenci zinām tikpat maz kā pārējie ciema iedzīvotāji.”

“Kāpēc?”

Līsbeta ignorēja jautājumu, masēdama viņa smeldzošās ciskas.

“Līsbet, mēs nevaram…”

“Ja tu te gaudosi, es tevi aizstiepšu atpakaļ uz Martina pagrabu un tur pieķēdēšu.”

Kamēr viņa runāja, Mīkaels iemiga tik pēkšņi, it kā būtu zaudējis samaņu.

25.       NODALA

Sestdiena, 12. jūlijs - pirmdiena, 14. jūlijs

Mīkaels spēji pamodās ap pieciem rītā un tvēra pie kakla, lai norautu siksnu. Līsbeta piegāja viņam klāt, satvēra viņa rokas un cieši turēja. Mīkaels atvēra acis un miglainu skatienu palūkojās uz viņu.

“Es nezināju, ka tu spēlē golfu,” viņš nomurmināja un atkal aizvēra acis. Līsbeta pasēdēja pie viņa vēl pāris minūtes, līdz bija pārliecināta, ka viņš aizmidzis. Kamēr Mīkaels gulēja, Līsbeta bija atgriezusies Martina Vangera pagrabā, lai pārmeklētu nozieguma vietu. Bez moku rīkiem viņa bija atradusi arī vardarbīgas pornogrāfijas žurnālu kolekciju un daudz albumā salīmētu polaroīda fotogrāfiju.

Nekādas dienasgrāmatas nebija. Toties viņa atrada divas A4 mapes ar pases fotogrāfijām un ar roku rakstītām piezīmēm. Viņa salika mapes neilona maisiņā un paņēma arī Martina Vangera Dell PC klēpjdatoru, ko atrada uz priekšnama galda augšstāvā. Kad Mīkaels bija aizmidzis, Līsbeta turpināja pārskatīt Martina Vangera datoru un mapes. Kad viņa datoru izslēdza, bija pāri sešiem rītā. Līsbeta aizsmēķēja cigareti un domīgi iekoda apakšlūpā.

Kopā ar Mīkaelu Blumkvistu viņa bija sākusi medīt sērij slepkavu, kas darbojies pagātnē. Abi bija atraduši pavisam ko citu.

Līsbeta ar grūtībām spēja iztēloties šausmas, kas norisinājušās Martina Vangera pagrabā, šā idilliskā ciemata vidū.

Viņa mēģināja izprast.

Martins Vangers bija nogalinājis sievietes kopš sešdesmitajiem gadiem, pēdējos piecpadsmit gados aptuveni vienu vai divus upurus gadā. Slepkavības bija tik diskrētas un labi organizētas, ka neviens pat nenojauta par sērij slepkavas eksistenci. Kā tas bija iespējams?

Mapes daļēji atbildēja uz šo jautājumu.

Viņa upuri bija anonīmas sievietes, bieži vien samērā nesen ieradušās imigrantes, kam Zviedrijā nebija ne draugu, ne sociālu kontaktu. Tās bija arī prostitūtas un sievietes no sociāli nelabvēlīgiem slāņiem, kas lietoja narkotikas vai bija nonākušas citās problēmās.

No saviem pētījumiem seksuālā sadisma psiholoģijā Līsbeta Salandere bija uzzinājusi, kā šādi slepkavas labprāt vāc savu upuru suvenīrus. Suvenīri kalpoja kā piemiņas lietas, ko slepkava izmantoja, lai atsauktu atmiņā daļu izjustās baudas. Martins Vangers šo īpašību bija izkopis savā nāves grāmatā. Viņš bija rūpīgi kataloģizējis un novērtējis savus upurus. Komentējis un aprakstījis to ciešanas. Dokumentējis slepkavības videofilmās un fotogrāfijās.

Viņa mērķis bija vardarbība un nāve, tomēr Līsbeta secināja, ka patiesībā Martinu Vangeru galvenokārt interesējušas medības. Savā klēpjdatorā viņš bija radījis datu bāzi ar aptuveni simt sieviešu datiem. Tur bija Vangera koncerna darbinieces, viņa apmeklēto restorānu viesmīles, viesnīcu reģistratores, sociālās apdrošināšanas aģentūras personāls, darījumu partneru sekretāres un daudz citu sieviešu. Šķita, ka Martins Vangers reģistrējis un izpētījis teju vai katru sievieti, kas gadījusies viņam ceļā.

Martins bija nogalinājis tikai dažas no šīm sievietēm, tomēr visas, kas atradās viņa tuvumā, bija potenciāli upuri, kurus viņš iegrāmatoja un izpētīja. Šī izpēte līdzinājās kaislīgam hobijam, kam viņš noteikti bija veltījis neskaitāmas stundas.

Viņa ir precējusies vai vientuļa? Vai viņai ir bērni un ģimene? Kur viņa strādā? Kur dzīvo? Ar kādu automašīnu brauc? Kāda ir viņas izglītība? Matu krāsa? Ādas krāsa? Figūra?

Līsbeta secināja, ka personiskās informācijas vākšana par potenciālajiem upuriem noteikti ieņēmusi svarīgu vietu Martina Vangera seksuālajās fantāzijās. Viņš pirmām kārtām bija stalkers un tikai otrām kārtām slepkava.

Pabeigusi lasīt, Līsbeta vienā no mapēm pamanīja nelielu aploksni. Viņa izvilka no tās divas nobružātas un izbalējušas pola- roīda fotogrāfijas. Pirmajā tumšmataina meitene sēdēja pie galda. Viņai bija tumšas bikses un kaila ķermeņa augšdaļa ar mazām, smailām krūtīm. Viņa bija novērsusi seju no kameras un cēla roku atvairošā žestā, ir kā fotogrāfs būtu viņu pārsteidzis, negaidīti paņemdams aparātu. Otrajā fotogrāfijā kaila bija ari ķermeņa apakšdaļa. Meitene uz vēdera gulēja gultā ar zilu pārklāju. Seja joprojām bija novērsta.

Aploksni ar fotogrāfijām Līsbeta iebāza jakas kabatā. Pēc tam aiznesa mapes uz krāsni un uzšķīla sērkociņu. Pabeigusi dedzināt, viņa samaisīja pelnus. Joprojām gāza lietus, kad viņa izgāja īsā pastaigā un diskrēti iemeta Martina Vangera datoru ūdenī zem tilta.

Kad Dirks Frūde pulksten pusastoņos rītā atvēra durvis, Līsbeta sēdēja pie virtuves galda, smēķēja cigareti un dzēra kafiju. Frūdem bija pelnu pelēka seja, un izskatījās, ka viņš ir negaidīti pamodināts.

“Kur Mīkaels?” viņš jautāja.

“Viņš vēl guļ.”

Dirks Frūde apsēdās uz krēsla. Līsbeta ielēja kafiju un piebīdīja viņam tasīti.

“Martins… Es tikko uzzināju, ka Martins šonakt nosities.”

“Bēdīgi,” Līsbeta Salandere sacīja un iedzēra malciņu kafijas.

Dirks Frūde pacēla skatienu. Sākumā viņš neizpratnē blenza uz Līsbetu. Tad viņa acis iepletās.

“Ko…?”

“Viņš sadūrās ar mašīnu. Cik žēl!”

“Jūs zināt, kas notika?”

“Viņš iestūrēja tieši kravas mašīnai purnā. Izdarīja pašnāvību. Spiediens, stress un apdraudēta finanšu impērija izrādījās pārāk smaga nasta. Vismaz tā es iztēlojos avīžu virsrakstus.”

Izskatījās, ka Dirkam Frūdem draud trieka. Viņš ātri piecēlās, aizgāja līdz guļamistabai un atvēra durvis.

“Ļaujiet viņam gulēt!” Līsbeta asi sacīja.

Frūde skatījās uz aizmigušo. Viņš redzēja zilumus sejā un asinsizplūdumus uz rumpja. Tad ieraudzīja sarkano svītru, ko atstājusi cilpa. Līsbeta pieskārās viņa rokai un aizvēra durvis. Frūde atkāpās un lēnām noslīga uz virtuves dīvāniņa.

Līsbeta Salandere īsi pastāstīja, kas naktī noticis. Viņa detalizēti aprakstīja, kā izskatījies Martina Vangera moku kambaris un kā viņa atradusi Mīkaelu cilpā Vangera koncerna direktora acu priekšā. Viņa pastāstīja, ko uzgājusi koncerna arhīvā un kā saistījusi Martina tēvu ar vismaz septiņu sieviešu slepkavībām.

Dirks Frūde viņu ne reizi nepārtrauca. Kad Līsbeta bija pabeigusi stāstu, viņš vairākas minūtes sēdēja mēms, līdz izdvesa smagu nopūtu un lēnām pašūpoja galvu.

“Ko mēs iesāksim?”

“Tā nav mana problēma,” Līsbeta atbildēja neizteiksmīgā balsī.

“Bet…”

“Kā es to redzu - es nekad neesmu spērusi kāju Hēdestadē.”

“Nesaprotu.”

“Es nekādā gadījumā nevēlos nokļūt nevienā policijas protokolā. Šajā sakarībā es neeksistēju. Ja mans vārds tiks minēts saistībā ar šo gadījumu, es noliegšu, ka esmu te bijusi, un neatbildēšu ne uz vienu jautājumu.”

Dirks Frūde vērīgi raudzījās uz viņu.

“Es nesaprotu.”

“Jums nav jāsaprot.”

“Ko tad man darīt?”

“To nosakāt jūs pats, ja tikai liekat mierā mūs ar Mīkaelu.” Dirks Frūde bija bāls kā līķis.

“Raugieties uz to šādi: jūs zināt tikai to, ka Martins Vangers gājis bojā autokatastrofā. Jums nav ne jausmas, ka viņš ir arī ārprātīgs slepkava, un jūs nekad neesat dzirdējis par telpu viņa pagrabā.”

Līsbeta nolika atslēgu uz galda starp viņiem.

“Jums ir laiks, līdz kāds sāks uzkopt Martina pagrabu un atklās to telpu. Varbūt vēl paies kāds brīdis.”

“Mums jāziņo policijai.”

“Ne mums. Jūs varat iet uz policiju, ja vēlaties. Tas ir jūsu lēmums.”

“To nedrīkst noklusēt!”

“Es jau arī neierosinu to noklusēt, tikai nejauciet tur iekšā mūs ar Mīkaelu. Atradis to telpu, jūs izdarīsiet pats savus secinājumus un izlemsiet, kam vēlaties par to stāstīt.”

“Ja tas, ko jūs sakāt, ir patiesība, tad Martins ir nolaupījis un nogalinājis sievietes… noteikti ir ģimenes, kas mokās izmisumā, jo nezina, kur palicis viņu bērns. Mēs nevaram vienkārši…”

“Tas tiesa. Bet ir viena problēma. Līķu nav. Varbūt jūs kādā kastē atradīsiet pases vai identifikācijas kartes. Iespējams, dažus upurus var identificēt pēc videofilmām. Bet jums nav jāpieņem lēmums šodien. Pārdomājiet to.”

Dirks Frūde izskatījās panikas pārņemts.

“Žēlīgā debess! Koncernam tas būs nāvējošs trieciens. Cik daudz ģimeņu paliks bez darba, ja atklāsies, ka Martins…” Frūde šūpojās šurpu turpu, saskāries ar morālu dilemmu.

“Ir vēl viens aspekts. Pieņemu, ka dēla īpašumu mantos Izabella Vangere. Nedomāju, ka būtu labi, ja viņa pirmā uzzinātu par Martina hobiju.”

“Man jāiet paskatīties…”

“Domāju, ka šodien jums jāturas tālāk no tās telpas,” Lisbeta asi sacīja. “Jums ir daudz ko darīt. Jāaizbrauc informēt Henriku, jāsasauc valde uz ārkārtas sēdi un jādara viss, ko nu tur vajag darīt, ja direktors gājis bojā gluži normālos apstākļos.”

Dirks Frūde apsvēra Līsbetas vārdus. Viņam dauzījās sirds. Viņš bija vecais advokāts un problēmu risinātājs, no kura sagaidīja gatavu plānu katra šķēršļa pārvarēšanai, taču viņš jutās pilnīgi paralizēts. Viņš piepeši apjēdza, ka sēž un uzklausa jaunas meitenes norādījumus. Kaut kādā veidā viņa bija pārņēmusi situāciju savā kontrolē un izplānoja vadlīnijas, ko viņš pats nespēja formulēt.

“Un Harrieta?…”

“Mēs ar Mīkaelu vēl neesam beiguši. Bet varat pateikt Henrikam Vangeram, ka, manuprāt, mēs to atrisināsim.”

Martina Vangera negaidītā nāve bija pirmais jaunums radio ziņās pulksten deviņos, kad Mīkaels pamodās. Par nakts notikumiem minēja tikai to, ka rūpnieks neizskaidrojamu iemeslu dēļ un lielā ātrumā iebraucis pretējā joslā.

Automašīnā viņš bijis viens. Vietējā radio ziņās bija garāks sižets, kur dominēja bažas par Vangera koncerna nākotni un to, kādas finansiālas sekas šī nāve radīs uzņēmumam.

Steigā sacerēta aģentūras TT pusdienu ziņa ar nosaukumu Pilsēta šokā apkopoja Vangera koncerna akūtās problēmas. Nevienam nepaslīdēja garām nepamanīts, ka trīs tūkstoši no divdesmit viena tūkstoša Hēdestades iedzīvotāju strādā Vangera koncernā vai kā citādi ir pilnībā atkarīgi no uzņēmuma labklājības. Vangera koncerna ģenerāldirektors bija miris, bet iepriekšējais direktors bija vecs vīrs, kas gulēja slimnīcā pēc infarkta. Nebija neviena dabiska mantinieka. Un tas viss notika tādā laikā, ko uzskatīja par kritiskāko uzņēmuma vēsturē.

Mīkaelam Blumkvistam bija iespēja doties uz Hēdestades policijas iecirkni un pastāstīt, kas noticis naktī, taču Līsbeta Salandere jau bija iedarbinājusi kādu procesu. Tā kā viņš nebija piezvanījis policijai tūlīt, ar katru stundu to izdarīt kļuva aizvien grūtāk. Priekšpusdienu Mīkaels drūmā klusumā pavadīja uz virtuves dīvāna, vērodams lietu un smagos mākoņus ārā. Ap desmitiem sākās vēl viens pamatīgs negaiss, bet ap pusdienlaiku lietus mitējās un vējš mazliet pierima. Mīkaels izgāja ārā, noslaucīja dārza mēbeles un apsēdās, paņēmis krūzīti kafijas. Viņam mugurā bija krekls ar stāvu apkaklīti.

Martina nāve, protams, apēnoja Hēdebi ikdienu. Automašīnas apstājās pie Izabellas Vangeres mājas, kur klans pulcējās kopā. Tika izteikta līdzjūtība. Līsbeta bez emocijām vēroja automašīnu procesiju. Mīkaels sēdēja klusēdams.

“Kā tu jūties?” Līsbeta beidzot jautāja.

Mīkaels brīdi apdomāja atbildi.

“Man šķiet, es joprojām esmu šokā,” viņš sacīja. “Es biju bezpalīdzīgs. Vairākas stundas biju pārliecināts, ka miršu. Jutu nāves bailes un neko nespēju iesākt.”

Viņš pastiepa roku un uzlika plaukstu Līsbetai uz ceļgala.

“Paldies!” viņš sacīja. “Ja tu nebūtu uzradusies, viņš mani nogalinātu.”

Līsbeta viņam greizi uzsmaidīja.

“Lai gan… es nespēju aptvert, kā tu varēji būt tāda idiote un uzbrukt viņam viena! Es gulēju tur lejā uz grīdas un lūdzos, lai tu ieraudzītu fotogrāfiju, apjēgtu kopsakaru un piezvanītu policijai.”

“Ja es būtu gaidījusi policiju, tu nebūtu izdzīvojis. Es nevarēju pieļaut, ka tas lops tevi nogalina.”

“Kāpēc tu negribi runāt ar policiju?” Mīkaels jautāja.

“Es nerunāju ar varas iestādēm.”

“Kāpēc ne?”

“Tā ir mana darīšana. Starp citu, es nedomāju arī, ka tas veicinātu tavu karjeru, ja atklātos, ka tu esi žurnālists, ko izģērbis bēdīgi slavenais sērijslepkava Martins Vangers. Ja tev nepatīk Kalle Blumkvists, varēsi izdomāt pilnīgi jaunu iesauku.”

Mīkaels pētīgi paskatījās uz viņu un neturpināja šo tematu.

“Mums ir problēma,” Līsbeta sacīja.

Mīkaels pamāja ar galvu. “Kas notika ar Harrietu?”

Līsbeta nolika uz galda abas polaroīda fotogrāfijas. Viņa paskaidroja, kur tās atradusi. Mīkaels brīdi pētīja fotogrāfijas, tad pacēla acis.

“Tā varētu būt viņa. Nevaru to apzvērēt, taču miesasbūve un mati atgādina Harrietu visās fotogrāfijās, ko esmu redzējis.”

Mīkaels un Līsbeta kādu stundu sēdēja dārzā un apkopoja detaļas. Viņi atklāja, kā abi katrs no savas puses identificējuši iztrūkstošo posmu - Martinu Vangeru.

Līsbeta nemaz nebija pamanījusi fotogrāfiju, ko Mīkaels bija atstājis uz virtuves galda. Izpētījusi novērošanas kameru attēlus, viņa nosprieda, ka Mīkaels izdarījis kaut ko muļķīgu. Viņa pa krastmalas taciņu devās uz Martina Vangera māju un ielūkojās visos logos, nemanīdama nevienas dzīvas dvēseles. Piesardzīgi paraustīja visas durvis un logus pirmajā stāvā. Visbeidzot uzrāpās līdz atvērtām balkona durvīm otrajā stāvā. Tas prasīja laiku, un viņa ārkārtīgi piesardzīgi pārmeklēja mājā istabu pēc istabas. Beidzot viņa atrada kāpnes uz pagrabu. Martins bija nevērīgi atstājis pusvirus durvis uz savu šausmu kambari, un Līsbeta varēja labi novērtēt situāciju.

Mīkaels jautāja, cik daudz viņa dzirdējusi no Martina teiktā.

“Ne pārāk daudz. Es tur ierados, kad viņš tev jautāja, kas noticis ar Harrietu, mirkli pirms pakāra tevi cilpā. Es jūs atstāju uz dažām minūtēm, kamēr uzkāpu augšā un sameklēju ieroci. Vienā skapī atradu golfa nūjas.”

“Martinam Vangeram nebija ne jausmas, kas noticis ar Harrietu,” Mīkaels sacīja.

“Tu viņam tici?”

“Jā,” Mīkaels nešaubīdamies atbildēja. “Martins Vangers bija trakāks par traku sesku… kur gan es rauju šos salīdzinājumus…

bet viņš atzina pastrādātos noziegumus. Neko neslēpa. Patiesībā es domāju, ka viņš gribēja atstāt uz mani iespaidu. Bet attiecībā uz Harrietu viņš, tikpat izmisīgi kā Henriks Vangers, vēlējās uzzināt, kas īsti noticis.”

“Tātad… kurp tas mūs ved?”

“Mēs zinām, ka Gotfrids Vangers ir atbildīgs par pirmo slepkavību sēriju starp 1949. un 1965. gadu.”

“Labi. Un viņš apmācīja Martinu Vangeru.”

“Runa ir par disfunkcionālu ģimeni,” Mīkaels sacīja. “Martinam patiesībā nebija izredžu.”

Līsbeta Salandere uzmeta Mīkaelam savādu skatienu. “Martins man pastāstīja - gan saraustīti -, ka tēvs viņu apmācījis, kad viņš sasniedzis pusaudža vecumu. Martins bija līdzi Lēas slepkavībā Udevallā 1962. gadā. Tolaik viņam bija četrpadsmit. Viņš bija līdzi arī Sāras slepkavībā 1964. gadā. Toreiz viņš pats aktīvi piedalījās. Viņam bija sešpadsmit gadu.”

“Un?”

“Viņš sacīja, ka nav homoseksuāls un nekad nav pieskāries vīrietim - atskaitot savu tēvu. Tas man liek domāt, ka… njā, vienīgais secinājums ir, ka tēvs viņu izvarojis. Seksuālā vardarbība noteikti piekopta ilgi. Tā sakot, tēvs viņu uzaudzināja.” “Muļķības!” Līsbeta Salandere sacīja.

Viņas balss piepeši bija cieta kā krams. Mīkaels apjucis vēroja Līsbetu. Viņas skatiens bija drūms. Tajā nebija ne kripatiņas līdzjūtības.

“Martinam bija tieši tāda pati izdevība pretoties kā visiem citiem. Viņš izdarīja savu izvēli. Viņš nogalināja un izvaroja, jo viņam tas patika.”

“Labi, nestrīdos. Bet Martins bija iebiedēts zēns, kas nonācis tēva ietekmē, gluži tāpat kā Gotfridu apspieda viņa tēvs nacists.”

“Ak tā? Tu pieņem, ka Martinam nebija savas gribas un ka visi cilvēki kļūst par tiem, par ko viņus uzaudzina?”

Mīkaels piesardzīgi pasmaidīja. “Vai tas ir vārīgs punkts?” Līsbetas Salanderes acīs strauji uzliesmoja spīvas dusmas. Mīkaels steigšus turpināja:

“Neapgalvoju, ka cilvēkus ietekmē tikai audzināšana, tomēr domāju, ka tā spēlē lielu lomu. Gotfrida tēvs dauzīja dēlu vairākus gadus. Tas atstāj pēdas.”

“Muļķības!” Līsbeta atkārtoja. “Gotfrids nav vienīgais, kas jau bērnībā cietis no vardarbības. Tas viņam nedod atļauju slepkavot sievietes. Šo izvēli izdarīja viņš pats. Un Martins tieši tāpat.” Mīkaels pacēla roku.

“Nestrīdēsimies.”

“Es nestrīdos. Pēc manām domām, tas ir vienkārši nožēlojami, ka tādi lopi vienmēr var novelt vainu uz citiem.”

“Labi. Tā ir personiskā atbildība. To mēs apspriedīsim vēlāk. Nelaime tā, ka Gotfrids nomira, kad Martinam bija septiņpadsmit, un viņam nebija neviena padomdevēja. Viņš mēģināja iet tēva pēdās. 1966. gada februārī Upsālā.”

Mīkaels pasniedzās pēc Līsbetas cigaretēm.

“Es pat nedomāju sākt prātot par to, kādus impulsus Gotfrids vēlējās apmierināt un kā viņš pats izskaidroja savu rīcību. Tie ir bibliski murgi, ko varbūt varētu izprast psihiatrs, kaut kādā ziņā tie saistīti ar sodu un šķīstīšanu. Nav svarīgi, kā. Viņš bija sērijslepkava.”

Mīkaels brīdi domāja, pirms turpināja.

“Gotfrids gribēja slepkavot sievietes un ietērpt savu darbību kaut kādā pseidoreliģiskā idejā. Taču Martins pat neizlikās, ka viņam būtu kāds aizbildinājums. Viņš visu organizēja un slepkavoja sistemātiski. Turklāt viņam bija nauda, ko atvēlēt šim hobijam. Un viņš bija apķērīgāks par tēvu. Katru reizi, kad Gotfrids atstāja aiz sevis līķi, sākās izmeklēšana un pastāvēja risks, ka policija uzies viņa pēdas vai vismaz atradīs saistību starp dažādajām slepkavībām.”

“Martins Vangers savu māju uzbūvēja septiņdesmitajos,” Līsbeta domīgi sacīja.

“Man šķiet, Henriks minēja, ka tas noticis 1978. gadā. Droši vien viņš lika ierīkot pagrabu svarīgam arhīvam vai kaut kam tādam. Telpu bez logiem, ar skaņas izolāciju un dzelzs durvīm.”

“Tā viņam ir bijusi divdesmit piecus gadus.”

Abi kādu brīdi klusēja, kamēr Mīkaels prātoja, kādas šausmas norisinājušās Hēdebi salas idillē veselu ceturtdaļgadsimtu. Līsbetai nebija par to jādomā, viņa bija redzējusi videofilmu kolekciju. Viņa pamanīja, ka Mīkaels nevilšus pieskaras kaklam.

“Gotfrids ienīda sievietes un iemācīja savam dēlam ienīst sievietes, vienlaikus viņu izvarodams. Bet tur ir arī zemteksti… manuprāt, Gotfrids fantazēja, ka viņa bērniem būs tāds pats, maigi izsakoties, perverss skats uz pasauli. Kad es jautāju par Harrietu, viņa paša māsu, Martins sacīja: Mēs centāmies runāt ar viņu. Bet viņa bija tikai parasta mauka. Viņa bija nolēmusi visu izstāstīt Henrikam.”

Līsbeta pamāja ar galvu. “Es dzirdēju. Tobrīd es nokāpu pagrabā. Un tas nozīmē, ka mēs zinām, par ko būtu bijusi viņas noslēpumainā saruna ar Henriku.”

Mīkaels sarauca pieri.

“Ne gluži.” Viņš brīdi prātoja. “Padomā par hronoloģiju. Mēs nezinām, kad Gotfrids pirmo reizi izvaroja dēlu, taču viņš paņēma Martinu līdzi, kad 1962. gadā Udevallā nogalināja Lēu Pēršoni. Viņš noslīka 1965. gadā. Pirms tam viņš un Martins bija mēģinājuši runāt ar Harrietu. Ko tas mums dod?”

“Gotfrids uzmācās ne tikai Martinam. Viņš uzmācās arī Harrietai.”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Gotfrids bija skolotājs. Martins bija skolnieks. Harrieta bija viņu… kas - rotaļlieta?”

“Gotfrids iemācīja Martinam drāzt savu māsu.” Līsbeta norādīja uz fotogrāfijām. “No šīm divām bildēm ir grūti noteikt viņas attieksmi, jo seja nav redzama, taču viņa cenšas paslēpties no kameras.”

“Pieņemsim, kas tas sākās 1964. gadā, kad viņai bija četrpadsmit gadu. Viņa pretojās - nespēja pieņemt, kā izteicās Martins. Viņa draudēja izpļāpāties. Martinam šajā sakarā droši vien nebija daudz ko sacīt, viņš vienkārši pakļāvās tēvam, taču viņi abi ar Gotfridu bija noslēguši tādu kā… paktu, kurā centās iesvaidīt ari Harrietu.”

Līsbeta pamāja ar galvu. “Tu savās piezīmēs esi ierakstījis, ka Henriks Vangers 1964. gada ziemā atļāvis Harrietai ievākties savā mājā.”

“Henriks ievēroja, ka viņas ģimenē kaut kas iet šķērsām. Viņš domāja, ka tam par iemeslu ir Gotfrida un Izabellas ķīviņi, tāpēc paņēma meiteni pie sevis, lai viņa mierīgi varētu koncentrēties mācībām.”

“Zaudējums Gotfridam un Martinam. Viņi nevarēja tikpat viegli dabūt Harrietu rokā un kontrolēt viņas dzīvi. Bet šad un tad… kur viņai uzbruka?”

“Droši vien Gotfrida namiņā. Esmu gandrīz pārliecināts, ka šīs fotogrāfijas ir uzņemtas tur - to ir viegli pārbaudīt. Namiņš atrodas ideālā vietā, izolēts un tālu no ciema. Un tad Gotfrids pēdējo reizi piedzērās un pavisam nedramatiski noslīka.”

Līsbeta domīgi pamāja ar galvu. “Harrietas tēvs gulēja ar meitu vai vismaz centās to darīt, tomēr par slepkavībām viņai laikam nepastāstīja.”

Mīkaels saprata, ka tas ir vājais punkts. Harrieta bija pierakstījusi Gotfrida upuru vārdus un saistījusi tos ar Bībeles citātiem, taču viņas interese par Bībeli parādījās tikai pēdējā gadā, kad Gotfrids jau bija miris. Viņš brīdi lauzīja galvu un centās atrast loģisku izskaidrojumu.

“Kaut kad notikumu gaitā Harrieta atklāja, ka Gotfrids ir ne tikai incestuozs izvarotājs, bet arī ārprātīgs sērijslepkava,” viņš sacīja.

“Mēs nezinām, kad viņa uzzināja par slepkavibām. Tas varēja notikt īsi pirms Gotfrida noslīkšanas. Tas pat varēja notikt pēc viņa noslīkšanas, ja viņam bija dienasgrāmata vai viņš krāja avīž- rakstus par slepkavībām. Kaut kas uzveda Harrietu uz pēdām.” “Bet ne jau par to viņa draudēja izstāstīt Henrikam,” Mīkaels piebilda.

“Bet gan par Martinu,” Līsbeta sacīja. “Viņas tēvs bija miris, bet Martins turpināja viņai uzmākties.”

“Tieši tā.” Mīkaels pamāja ar galvu.

“Taču viņa centās saņemties veselu gadu.”

“Ko tu darītu, ja piepeši atklātu, ka tavs tēvs ir sērijslepkava, kurš drāž tavu brāli?”

“Nobeigtu to mēslu,” Līsbeta sacīja tik lietišķā tonī, ka Mīkaels nosprieda - viņa nejoko. Viņš atcerējās Līsbetas seju tajā brīdī, kad viņa uzbruka Martinam Vangeram. Un pasmaidīja bez prieka.

“Labi, bet Harrieta nebija tāda kā tu. Gotfrids nomira 1965. gadā, pirms viņa paspēja kaut ko izdarīt. Tas ir loģiski. Kad Gotfrids noslīka, Izabella aizsūtīja Martinu uz Upsālu. Varbūt viņš bija mājās Ziemassvētkos vai kādās brīvdienās, tomēr tā gada laikā nesatika Harrietu necik bieži. Viņa attālinājās.”

“Un sāka studēt Bībeli.”

“Ņemot vērā mums zināmos faktus, tas droši vien nebija reliģisku iemeslu dēļ. Varbūt viņa gluži vienkārši vēlējās saprast, ko darījis tēvs. Viņa prātoja līdz pat Bērnu dienai 1966. gadā. Tad negaidot ieraudzīja Jernvegsgātanā savu brāli un saprata, ka viņš ir atgriezies. Mēs nezinām, vai viņi sarunājās un vai Martins kaut ko teica. Bet, lai kas arī notika, Harrietai radās vēlme doties taisnā ceļā uz mājām un runāt ar Henriku.”

“Un tad viņa pazuda.”

Kad abi bija izgājuši cauri visai notikumu ķēdei, nebija grūti saprast, kā izskatījusies pužļa atlikusī daļa. Mīkaels un Līsbeta sakravāja mantas. Pirms došanās ceļā Mīkaels piezvanīja Dirkam Frūdem un paskaidroja, ka viņam un Līsbetai uz laiku jāaizbrauc, tomēr viņš pirms tam noteikti vēlas sastapt Henriku.

Mīkaels jautāja, ko Frūde ir stāstījis Henrikam. Advokāta balss izklausījās tik saspringta, ka Mīkaels sāka par viņu raizēties. Pēc brīža Frūde paskaidroja: viņš esot pateicis tikai to, ka Martins gājis bojā avārijā.

Kad Mīkaels novietoja automašīnu pie Hēdestades slimnīcas, atkal ducināja pērkons un debesis bija pilnas ar smagiem lietus mākoņiem. Kamēr Mīkaels steidzās pāri stāvlaukumam, sāka smidzināt lietus.

Henriks Vangers, ģērbies rītasvārkos, sēdēja pie loga savā palātā. Nebija šaubu, ka slimība ir atstājusi pēdas, tomēr vecā vīra seja bija mazliet sārtāka, un visādā ziņā viņš izskatījās ceļā uz atlabšanu. Abi sarokojās. Mīkaels lūdza privāto aprūpētāju uz dažām minūtēm atstāt viņus divatā.

“Sen neesi rādījies,” Henriks Vangers teica.

Mīkaels pamāja ar galvu. “Tīšām. Tavi radi nevēlas, lai es te rādītos, bet šodien visi ir pie Izabellas.”

“Nabaga Martins!” Henriks sacīja.

“Henrik! Tu man uzdevi atklāt patiesību par to, kas noticis ar Harrietu. Vai tu biji gaidījis, ka šī patiesība būs nesāpīga?”

Vecais vīrs paskatījās uz viņu. Tad viņa acis iepletās.

“Martins?”

“Viņš ir daļa no stāsta.”

Henriks Vangers samirkšķināja acis.

“Tagad man jāuzdod tev viens jautājums.”

“Kāds?”

“Vai tu joprojām vēlies zināt, kas notika? Pat ja tas darīs sāpes un patiesība būs ļaunāka, nekā tu iztēlojies?”

Henriks Vangers ilgi lūkojās uz Mīkaelu. Tad pamāja ar galvu.

“Es gribu zināt. Tāda bija uzdevuma jēga.”

“Labi! Es domāju, ka zinu, kas notika ar Harrietu. Taču trūkst vēl pēdējā pužļa gabaliņa, iekams būšu pabeidzis.”

“Stāsti!”

“Nē. Ne šodien. Tev jāturpina atpūsties. Dakteris teica, ka krīze ir pāri un tu atlabsti.”

“Neizturies pret mani kā pret bērnu.”

“Es vēl neesmu ticis galā. Šobrīd tas ir tikai minējums. Es došos prom un centīšos atrast pēdējo gabaliņu. Nākamreiz, kad ieradīšos, es varēšu pastāstīt visu stāstu. Tas prasīs mazliet laika, bet es gribu, lai tu zini, ka es atgriezīšos un tu uzzināsi patiesību.”

Līsbeta apsedza motociklu ar brezentu, atstāja to namiņa aizvējā un iesēdās blakus Mīkaelam viņa palienētajā mašīnā. Negaiss bija atgriezies ar jaunu spēku, un uz dienvidiem no Jevles viņi piedzīvoja tik briesmīgu lietusgāzi, ka Mīkaels tik tikko varēja saskatīt ceļu. Drošības pēc viņš iestūrēja benzīna uzpildes stacijā. Abi iedzēra kafiju, gaidīdami, kad lietus pāries, un nonāca Stokholmā tikai ap septiņiem vakarā. Mīkaels pateica Līsbetai savu durvju kodu un izlaida viņu pie T-centralen metrostacijas. Kad viņš iegāja pa durvīm, dzīvoklis šķita svešāds.

Mīkaels izsūca putekļus un sakārtoja dzīvokli, kamēr Līsbeta iegriezās pie Plague Sundbībergā. Viņa pieklauvēja pie Mīkaela durvīm ap pusnakti un kādas desmit minūtes rūpīgi pētīja katru dzīvokļa kaktiņu. Tad ilgi stāvēja pie loga un vēroja skatu uz Slusenu.

Guļamtelpu nodalīja vairāki Ikea skapji un grāmatplaukti. Viņi noģērbās un dažas stundas pagulēja.

Ap divpadsmitiem nākamajā dienā viņi nolaidās Getvikas lidostā Londonā. Tur viņus sagaidīja lietus. Mīkaels bija rezervējis istabu Hotel James blakus Haidparkam; lieliska viesnīca salīdzinājumā ar visiem ūķiem Beisvoterā, kur viņš allaž bija mitinājies iepriekšējos Londonas apmeklējumos. Rēķins tika apmaksāts no Dirka Frūdes tekošo izdevumu konta.

Pulksten piecos pēcpusdienā abi stāvēja bārā, kad pie viņiem pienāca gadus trīsdesmit vecs vīrietis. Viņš bija gandrīz plikpaurains, ar blondu bārdu, ģērbies pārāk lielā žaketē, džinsos un burātāju kurpēs.

“Wasp?” viņš jautāja.

“Trinity?” Līsbeta atteica. Abi pamāja ar galvu. Vīrietis nejautāja, kā sauc Mīkaelu.

Trinity partnera iesauka bija Bob the Dog. Viņš gaidīja vecā Volkswagen furgonā aiz stūra. Viņi iekāpa furgonā pa aizmugures durvīm un apsēdās pie sienas piestiprinātajos sēdekļos. Kamēr Bobs navigēja caur Londonas satiksmi, Wasp un Trinity sarunājās.

"Plague sacīja, ka runa ir par crash-bang job.”

“Telefona noklausīšanās un e-pasta pārtveršana datorā. Tas var notikt ļoti ātri vai prasīt vairākas dienas - atkarībā no tā, cik lielu spiedienu viņš izdarīs.” Līsbeta ar īkšķi norādīja uz Mīkaelu. “Vai tiksiet galā?”

“Kāda runa!” Trinity atteica.

Anita Vangere dzīvoja nelielā rindu mājā glītajā Sentolbanas priekšpilsētā, stundas braucienā uz ziemeļiem. No furgona viņi redzēja, kā Anita ap septiņiem vakarā pārnāk mājās un atslēdz durvis. Viņi pagaidīja, līdz Anita bija nomazgājusies dušā, mazliet ieēdusi un apsēdusies pie televizora. Tad Mīkaels piezvanīja pie durvīm.

Tās atvēra gandrīz identiska Sesīlijas Vangeres kopija, savilkusi seju pieklājīgi jautājošā izteiksmē.

“Labdien, Anita! Mani sauc Mīkaels Blumkvists. Henriks Vangers lūdza nodot sveicienus. Pieņemu, ka esat saņēmusi ziņu par Martinu.”

Anitas Vangeres sejas izteiksme mainījās no izbrīna līdz piesardzībai. Līdzko izdzirdusi vārdu, Anita zināja, kas ir Mīkaels

Blumkvists. Viņa bija runājusi ar Sesiliju Vangeri, kas, visticamāk, bija paudusi zināmu aizkaitinājumu. Tomēr Henrika Vangera vārds nozīmēja, ka Anita ir spiesta atvērt durvis. Viņa aicināja Mīkaelu apsēsties dzīvojamā istabā. Viņš palūkojās apkārt. Šo māju bija gaumīgi iekārtojis cilvēks, kam bija nauda un laba karjera, bet kas nevēlējās zīmēties. Virs pārbūvētā kamīna viņš pamanīja Andersa Corna grafiku ar autora parakstu.

“Piedodiet, ka tik negaidīti jūs apgrūtinu, bet patlaban uzturos Londonā un šodien mēģināju jūs sazvanīt.”

“Saprotu. Par ko ir runa?” Balss bija noraidoša.

“Vai esat nolēmusi doties uz bērēm?”

“Nē, mēs ar Martinu nebijām tuvi, un man nav laika.” Mīkaels pamāja ar galvu. Anita Vangere visos iespējamos veidos trīsdesmit gadus bija turējusies pa gabalu no Hēdestades. Kopš viņas tēvs bija pārcēlies atpakaļ uz Hēdebi, viņa tur tikpat kā nebija spērusi kāju.

“Es gribu zināt, kas notika ar Harrietu Vangeri. Ir pienākusi patiesības stunda.”

“Harrieta? Es nesaprotu, par ko jūs runājat.”

Mīkaels pasmaidīja par šo uzspēlēto izbrīnu.

“Jūs bijāt Harrietas tuvākais draugs ģimenē. Pie jums viņa vērsās ar savu šaušalīgo stāstu.”

“Jūs neesat pie pilna prāta!” Anita Vangere sacīja. “Iespējams, jums taisnība,” Mīkaels attrauca. “Anita, jūs tajā dienā bijāt Harrietas istabā. Man ir fotogrāfija, kas to pierāda. Pēc dažām dienām es atskaitīšos Henrikam, un tad viņš to uzzinās. Kāpēc lai jūs nepastāstītu man, kas notika?”

Anita Vangere piecēlās.

“Tūlīt atstājiet manu māju!”

Arī Mīkaels piecēlās.

“Labi, tomēr agri vai vēlu jums būs ar mani jārunā.”

“Man nav ko teikt.”

“Martins ir miris,” Mīkaels ar uzsvaru sacīja. “Jums viņš nekad nav paticis. Domāju, ka jūs pārcēlāties uz Londonu ne tikai tādēļ,

lai vairs nesatiktu tēvu, bet arī tādēļ, lai nebūtu jāsatiek Martins. Tas nozīmē, ka jūs zinājāt un ka vienīgā, kas to varēja pastāstīt, bija Harrieta. Jautājums tikai - ko jūs iesākāt ar savām zināšanām.”

Anita Vangere aizcirta durvis Mīkaelam deguna priekšā.

Līsbeta Salandere atviegloti uzsmaidīja Mīkaelam, atbrīvodama viņu no mikrofona, kas bija paslēpts zem krekla.

“Viņa pacēla telefona klausuli pusminūti pēc tam, kad bija aizslēgusi aiz tevis durvis,” Līsbeta sacīja.

“Austrālijas kods,” Trinity ziņoja un nolika austiņas uz mazā darbagalda furgonā. “Vēl jāpārbauda area code.” Viņš paklabināja sava klēpjdatora taustiņus.

“Tā, viņa zvanīja uz telefona numuru vietā, ko sauc par Tenant- kriku uz ziemeļiem no Alisspringsas Ziemeļu teritorijā. Vai gribi dzirdēt sarunu?”

Mīkaels pamāja ar galvu. “Cik Austrālijā šobrīd ir pulkstenis?”

“Aptuveni pieci no rīta.” Trinity ieslēdza digitālo atskaņotāju un nospieda skaļruņa pogu. Mīkaels dzirdēja, ka atskan astoņi signāli, pirms kāds paceļ klausuli. Saruna notika angļu valodā.

“Sveika! Te es.”

“Mm, es gan esmu cīrulis, bet…”

“Es gribēju piezvanīt vakar… Martins ir miris. Viņš aizvakar nositās autoavārijā.”

Klusums. Pēc tam skaņa, kas līdzinājās krekšķim, bet varēja nozīmēt Labi.

“Bet mums ir problēma. Pie manām durvīm tikko klauvēja viens pretīgs žurnālists, kuru nolīdzis Henriks. Viņš uzdod jautājumus par to, kas notika 1966. gadā. Viņš kaut ko zina.”

Atkal klusums. Tad pavēloša balss.

“Anita! Noliec klausuli! Mēs kādu laiku nedrīkstam sazināties.”

“Bet…”

“Uzraksti vēstuli. Pastāsti, kas notika!” Tad saruna pārtrūka.

“Gudra meitene!” Līsbeta Salandere sacīja ar apbrīnas pieskaņu balsī.

Viņi atgriezās viesnīcā tūlīt pēc vienpadsmitiem vakarā. Reģistratori palīdzēja rezervēt biļetes vistuvākajam lidojumam uz Austrāliju. Pēc brīža viņiem bija vietas lidmašīnā, kas 19.05 nākamajā vakarā izlidos uz Kanberu Jaundienvidvelsā.

Kad visas detaļas bija nokārtotas, viņi izģērbās un ielīda gultā.

Līsbetai Salanderei tas bija pirmais brauciens uz Londonu, tāpēc priekšpusdienu viņi pavadīja, no Totnemkortroudas aizstaigājot līdz Soho. Viņi padzēra kafiju Oldkomptonstrītā. Ap trijiem abi atgriezās viesnīcā, lai paņemtu bagāžu. Kamēr Mīkaels samaksāja rēķinu, Līsbeta ieslēdza mobilo telefonu un pamanīja, ka saņēmusi īsziņu.

“Dragans Armanskis grib, lai piezvanu.”

Viņa no reģistratūras telefona piezvanīja savam šefam. Mīkaels stāvēja gabaliņu nostāk un piepeši redzēja, kā Līsbeta pagriežas pret viņu ar sastingušu sejas izteiksmi. Viņš tūlīt metās klāt.

“Kas noticis?”

“Mana māte mirusi. Man jābrauc mājās.”

Līsbeta izskatījās tik izmisusi, ka Mīkaels viņu apkampa. Viņa atstūma Mīkaelu.

Viņi iedzēra kafiju viesnīcas bārā. Kad Mīkaels piedāvājās atsaukt biļešu rezervāciju uz Austrāliju un pavadīt Līsbetu mājās uz Stokholmu, viņa papurināja galvu.

“Nē,” viņa strupi sacīja. “Nevaram šobrīd atmest darbam ar roku. Bet tev jābrauc uz Austrāliju vienam.”

Abi šķīrās pie viesnīcas un ar autobusu devās katrs uz savu lidostu.

26.   nodala

Otrdiena, 15. jūlijs - ceturtdiena, 17. jūlijs

No Kanberas uz Alisspringsu Mīkaels lidoja ar iekšzemes reisu, kas bija viņa vienīgā iespēja, un nolaidās vēlu pēcpusdienā. Pēc tam viņš atlikušajam četrsimt kilometru braucienam uz ziemeļiem varēja noīrēt lidmašīnu vai automašīnu. Viņš izvēlējās otro.

Kāda nezināma persona ar biblisko parakstu Joshua no Plague vai Trinity starptautiskā tīkla bija atstājusi aploksni, kas gaidīja Mīkaelu informācijas stendā, kad viņš ieradās Kanberas lidostā.

Telefona numurs, uz kuru bija zvanījusi Anita, bija reģistrēts Kokrana fermā. īsa vēstulīte sniedza vairāk informācijas - tā bija aitu ferma.

No interneta iegūts apkopojums vēstīja par Austrālijas aitkopības nozari. Austrālijā ir astoņpadsmit miljoni iedzīvotāju. Piecdesmit trīs tūkstoši no viņiem ir aitkopji, kam pieder ap simt divdesmit miljoniem aitu. Tikai vilnas eksports vien apgroza aptuveni trīsarpus miljardus dolāru gadā. Tam jāpieskaita septiņsimt miljonu tonnu gaļas eksports, kā ari āda vieglajai rūpniecībai. Gaļas un vilnas ražošana ir vienas no valsts svarīgākajām ekonomikas nozarēm.

Kokrana ferma, ko 1918. gadā nodibinājis Džeremijs Kokrans, bija Austrālijas piektā lielākā lauku saimniecība ar aptuveni sešdesmit tūkstošiem merīnaitu, kuru vilnu uzskata par sevišķi kvalitatīvu. Fermā audzēja arī govis, cūkas un vistas.

Mīkaels konstatēja, ka Kokrana ferma ir lieluzņēmums ar iespaidīgu gada apgrozījumu, ko nodrošina eksports uz ASV, Japānu, Ķīnu un Eiropu.

Pievienotās biogrāfijas bija vēl interesantākas.

1972. gadā Kokrana fermu no Reimonda Kokrana bija mantojis Spensers Kokrans, izglītojies Oksfordā Anglijā. Spensers nomira 1994. gadā, un kopš tā laika fermu vadīja viņa atraitne. Viņa bija redzama miglainā, graudainā fotogrāfijā, lejuplādētā no Kokrana fermas mājaslapas; tā bija gaišmataina sieviete īsi apgrieztiem matiem, viņa glaudīja aitu, sejai paliekot ēnā. Pēc Joshua ziņām, Kokrani bija apprecējušies Itālijā 1971. gadā.

Atraitnes vārds bija Anita Kokrana.

Mīkaels pārnakšņoja izkaltušā miestiņā ar cerību pilno nosaukumu Vanadū. Vietējā krodziņā viņš notiesāja jēra steiku un izdzēra trīs pintes kopā ar vietējiem puišiem, kas dēvēja viņu par mate un runāja ar jocīgu akcentu. Mīkaels jutās gluži kā nokļuvis Krokodilu Dandija filmēšanas laukumā.

Pirms aizmigšanas viņš vēlu naktī piezvanīja Ērikai Bergerei uz Ņujorku.

“Piedod, Rikij, bet es biju tik aizņemts, ka neatlika laika piezvanīt.”

“Kas, ellē ratā, notiek Hēdestadē?” viņa eksplodēja. “Kristers piezvanīja un pastāstīja, ka Martins Vangers nosities autoavārijā.”

“Tas ir garš stāsts.”

“Un kāpēc tu neatbildi pa telefonu? Pēdējās dienās es zvanījos kā traka.”

“Šeit telefons nedarbojas.”

“Kur tu esi?”

“Tieši šobrīd aptuveni divsimt kilometru uz ziemeļiem no Alis- springsas. Tātad Austrālijā.”

Mīkaelam reti bija izdevies Ēriku pamatīgi pārsteigt. Šoreiz viņa klusēja gandrīz desmit sekundes.

“Un ko tu dari Austrālijā? Ja drīkstu vaicāt.”

“Es te pabeidzu darbu. Atgriezīšos Zviedrijā pēc dažām dienām. Zvanu, lai pastāstītu, ka Henrika Vangera uzdevums drīz būs paveikts.”

“Tu taču neteiksi, kas esi atklājis, kas notika ar Harrietu?”

“Izskatās, ka teikšu gan.”

Mīkaels ieradās Kokrana fermā ap divpadsmitiem nākamajā dienā, taču viņu gaidīja ziņa, ka Anita Kokrana atrodas vienā no lopkopības centriem, vietā ar nosaukumu Makavaka, aptuveni simt divdesmit kilometru tālāk uz rietumiem.

Bija jau četri pēcpusdienā, kad Mīkaels pa neskaitāmiem back- roads beidzot nokļuva pie mērķa. Viņš apstājās pie vārtiem, kur bariņš aitkopju bija sapulcējušies ap džipa motora pārsegu, lai iedzertu kafiju. Mīkaels izkāpa, stādījās priekšā un paskaidroja, ka meklē Anitu Kokranu. Pulciņš pašķielēja uz muskuļotu vīrieti ap trīsdesmit, kurš te acīmredzot bija noteicējs. Viņš bija puskails un tumši iededzis. Galvā kovboja cepure.

“Well mate, priekšniece ir kādus desmit kilometrus uz to pusi,” vīrietis teica un norādīja ar īkšķi.

Viņš skeptiski palūkojās uz Mīkaela auto un piebilda, ka neesot īpaši gudri braukt tālāk ar japāņu spēļu mašīnīti. Visbeidzot iedegušais atlēts paziņoja, ka arī pats dodas turp un var aizvest Mīkaelu savā džipā, kāds nepieciešams šajā neizbraucamajā apvidū. Mīkaels pateicās un paņēma līdzi datorsomu.

Vīrietis pastāstīja, ka viņu sauc Džefs un viņš ir studs manager at the station. Mīkaels lūdza tulkojumu. Džefs pašķielēja uz viņu un konstatēja, ka Mīkaels nav vietējais. Viņš paskaidroja, ka studs manager aptuveni atbilst galvenajam kasierim bankā, lai gan viņš atbild par aitām, savukārt station Austrālijā nozīmē rančo.

Abi turpināja sarunāties, kamēr Džefs ar divdesmit kilometru ātrumu stundā vadīja džipu pa ieleju ar divdesmit grādu slīpām kraujām. Mīkaels pateicās savai laimes zvaigznei par to, ka nav mēģinājis te braukt savā noīrētajā auto. Viņš jautāja, kas atrodas tālāk ielejā, un uzzināja, ka tur ir ganības septiņsimt aitām.

“Es saprotu, ka Kokrana ferma ir viena no lielākajām fermām.”

“Mēs esam viena no lielākajām Austrālijā,” Džefs atbildēja ar zināmu lepnumu balsi. “Mums ir aptuveni deviņi tūkstoši aitu šeit, Makavakas rajonā, taču citas stations atrodas ari Jaundien- vidvelsā un Rietumaustrālijā. Kopā mums ir kādi sešdesmit trīs tūkstoši aitu.”

No ielejas viņi nokļuva paugurainā, bet daudz pieticīgākā ainavā. Pēkšņi Mīkaels izdzirdēja šāvienus. Viņš ieraudzīja aitu līķus, lielus sārtus un kādu duci strādnieku. Šķita, ka visiem rokā ir bises. Acīmredzot notika aitu kaušana.

Mīkaelam nevilšus radās asociācijas ar Bībeles upurjēru.

Tad viņš ieraudzīja sievieti džinsos un sarkanbalti rūtainā kreklā, viņai bija īsi, gaiši mati. Džefs apturēja džipu dažus metrus no viņas.

“Hi boss! We got a tourist," viņš sacīja.

Mīkaels izkāpa no džipa un skatījās uz sievieti. Viņa lūkojās jautājošām acīm.

“Labdien, Harrieta! Sen neesam tikušies,” Mīkaels sacīja zviedru valodā.

Neviens no vīriem, kuri strādāja kopā ar Anitu Kokranu, nesaprata, ko viņš saka, taču viņi nolasīja sievietes reakciju. Viņa soli atkāpās un izskatījās pārbijusies. Anitas Kokranas vīri sargāja savu priekšnieci. Viņi mitējās smīkņāt un izslējās, gatavi stāties pretī dīvainajam svešiniekam, kurš acīm redzami radīja priekšniecei problēmas. Džefa draudzīgums piepeši pagaisa, un viņš spēra soli tuvāk Mīkaelam.

Mīkaels aptvēra, ka atrodas nepieejamā apvidū zemeslodes otrā pusē un viņu ielenc pulciņš nosvīdušu fermeru ar bisēm rokā. Viens Anitas Kokranas vārds, un viņu saraustīs gabalos.

Tad mirklis bija garām. Harrieta Vangere noraidoši pamāja ar roku, un vīri dažus soļus atkāpās. Harrieta piegāja Mīkaelam klāt un ielūkojās viņam acīs. Viņa bija nosvīdusi, seja nosmulēta. Mīkaels pamanīja, ka gaišie mati pie saknēm ir mazliet tumšāki. Tagad viņa bija vecāka un kalsnāku seju, taču izaugusi par skaistuli, kā solīja iesvētību foto.

“Vai mēs kādreiz esam tikušies?” Harrieta Vangere jautāja.

“Jā. Mani sauc Mīkaels Blumkvists. Jūs mani pieskatījāt kādu vasaru, kad biju trīs gadus vecs. Jums bija divpadsmit vai trīspadsmit gadu.”

Pagāja dažas sekundes, līdz sievietes skatiens noskaidrojās, un Mīkaels saprata, ka Harrieta viņu atceras. Viņa izskatījās apmulsusi.

“Ko jūs gribat?”

“Harrieta, es neesmu ienaidnieks. Neesmu ieradies, lai darītu jums ļaunu. Bet mums jāparunā.”

Harrieta pagriezās pret Džefu un lika viņam pārņemt vadību, tad deva Mīkaelam zīmi sekot. Viņi aizgāja aptuveni divsimt metru līdz grupai baltu audekla telšu mazā koku pudurī. Harrieta norādīja uz saliekamo krēslu pie ļodzīga galdiņa, ielēja bļodā ūdeni un noskaloja seju, tad noslaucījās, iegāja teltī un pārvilka kreklu. No aukstumsomas viņa izņēma divas alus pudeles un apsēdās iepretim Mīkaelam.

“Labi. Runājiet!”

“Kāpēc jūs šaujat aitas?”

“Pie mums ir lipīga epidēmija. Lielākā daļa aitu, visticamāk, ir pilnīgi veselas, bet mēs nedrīkstam riskēt. Nākamnedēļ būsim spiesti likvidēt vairāk nekā sešsimt aitu. Tā ka es neesmu labā noskaņojumā.”

Mīkaels pamāja ar galvu.”

“Jūsu brālis pirms dažām dienām nositās.”

“Esmu dzirdējusi.”

“No Anitas Vangeres, kad viņa jums piezvanīja.”

Harrieta ilgi un uzmanīgi raudzījās uz Mīkaelu. Tad pamāja ar galvu. Viņa aptvēra, ka ir bezjēdzīgi noliegt pašsaprotamo.

“Kā jūs mani atradāt?”

“Mēs noklausījāmies Anitas telefonu.” Arī Mīkaels domāja, ka nav iemesla melot. “Es satiku jūsu brāli dažas minūtes pirms viņa nāves.”

Harrieta Vangere sarauca uzacis. Mīkaels ielūkojās viņai acīs. Tad noņēma savu muļķīgo šalli, atlocīja apkaklīti un parādīja svītru, ko atstājusi cilpa. Tā bija iekaisusi sarkana, un, visticamāk, par piemiņu no Martina Vangera viņam paliks rēta.

“Jūsu brālis bija pakāris mani cilpā, kad uzradās mana partnere un piekāva viņu.”

Harrietas acīs kaut kas uzliesmoja.

“Domāju, ka būs labāk, ja pastāstīsiet visu no sākuma.”

Tas prasīja vairāk nekā stundu. Mīkaels iesāka stāstīt, kas viņš ir un ar ko nodarbojas. Viņš aprakstīja, kā saņēmis uzdevumu no Henrika Vangera un kāpēc apmeties Hēdebi. Viņš īsi izklāstīja, kā policijas izmeklēšana nonākusi strupceļā un kā Henriks visus šos gadus veicis privāto izmeklēšanu pārliecībā, ka Harrietu nogalinājis kāds ģimenes loceklis. Viņš ieslēdza datoru un pastāstīja, kā atradis Jernvegsgātanas fotogrāfijas, kā abi ar Līsbetu sākuši dzīt pēdas sērij slepkavam un kā beigās izrādījies, ka tie ir veseli divi cilvēki.

Kamēr Mīkaels runāja, iestājās krēsla. Viri beidza darbu, aizkūrās nometnes ugunskuri, un sāka burbuļot katliņi. Mīkaels pamanīja, ka Džefs turas priekšnieces tuvumā un ar aizdomīgu skatienu vēro viņu. Pavārs pasniedza Harrietai un Mīkaelam ēdienu. Viņi atvēra vēl pa alus pudelei. Kad Mīkaels bija beidzis stāstu, Harrieta brīdi sēdēja klusēdama.

“Ak Kungs!” viņa sacīja.

“Jūs palaidāt garām slepkavību Upsālā.”

“Tai es neveltīju uzmanību. Biju tik priecīga, ka tēvs ir pagalam un vardarbība beigusies. Man ne prātā nenāca, ka Martins…” Viņa apklusa. “Priecājos, ka viņš ir miris.”

“Saprotu.”

“Bet šis stāsts neizskaidro, kā jūs sapratāt, ka esmu dzīva.” “Kad bijām izdibinājuši, kas noticis, nebija grūti atšķetināt pārējo. Lai varētu nozust, jums bija nepieciešama palīdzība. Anita Vangere bija jūsu uzticības persona un vienīgā, par kuru varēja būt runa. Jūs bijāt sadraudzējušās, un viņa pavadīja vasaru kopā ar jums. Jūs dzīvojāt Gotfrida namiņā. Ja jūs kādam uzticējāties, tai bija jābūt viņai - un viņa tikko bija ieguvusi autovadītāja apliecību.”

Harrieta Vangere lūkojās uz Mīkaelu ar neitrālu sejas izteiksmi.

“Un ko jūs darīsiet tagad, kad zināt, ka esmu dzīva?”

“Es pastāstīšu Henrikam. Viņš ir pelnījis to uzzināt.”

“Un pēc tam? Jūs esat žurnālists.”

“Harrieta, neesmu nodomājis jūs atmaskot. Šajā seriālā esmu izdarījis jau tik daudz amata pārkāpumu, ka Žurnālistu savienība, visticamāk, mani izslēgtu, ja par tām uzzinātu.” Viņš mēģināja jokot. “Viens vairāk vai mazāk nespēlē nekādu lomu, un es negribu sadusmot savu bijušo auklīti.”

Harrieta nejutās uzjautrināta.

“Cik daudzi zina patiesību?”

“Ka esat dzīva? Šobrīd tikai jūs, es, Anita un mana partnere Līsbeta. Dirks Frūde zina aptuveni divas trešdaļas stāsta, bet joprojām domā, ka jūs esat gājusi bojā sešdesmitajos gados.” Šķita, ka Harrieta Vangere kaut ko apsver. Viņa lūkojās tumsā. Mīkaelam atkal uzmācās nepatīkama sajūta, ka viņš nokļuvis draudīgā situācijā, un viņš sev atgādināja, ka Harrietas Vangeres bise ir atslieta pret telti pusmetru no viņas. Tad Mīkaels saņēmās un mitējās fantazēt. Viņš mainīja sarunas tematu.

“Bet kā jūs kļuvāt par aitkopi Austrālijā? Es jau sapratu, ka Anita Vangere slepus izveda jūs no salas, droši vien savas mašīnas bagāžniekā, kad dienu pēc avārijas atvēra tiltu.”

“Patiesībā es vienkārši gulēju aizmugurē uz grīdas, apsegta ar segu. Bet neviens jau neskatījās. Kad Anita ieradās salā, es aizgāju pie viņas un pateicu, ka man jābēg. Jūs pareizi uzminējāt, es viņai uzticējos. Viņa man palīdzēja un ir bijusi uzticams draugs visus šos gadus.”

“Kā jūs nonācāt Austrālijā?”

“Sākumā dažas nedēļas dzīvoju Anitas kopmītņu istabiņā Stokholmā, pirms atstāju Zviedriju. Anitai bija sava nauda, ko viņa man dāsni aizdeva, - tāpat kā savu pasi. Mēs izskatījāmies ļoti līdzīgas, man tikai vajadzēja izbalināt matus. Četrus gadus es nodzīvoju klosterī Itālijā - es nebiju mūķene, tur ir klosteri, kuros iespējams lēti noīrēt istabiņu, lai mierīgi gremdētos pārdomās. Tad es nejauši satiku Spenseru Kokranu. Viņš bija dažus gadus vecāks par mani, tikko beidzis studijas Anglijā, un apceļoja Eiropu. Es iemīlējos. Viņš arī. Tik vienkārši. Anita Vangere apprecējās ar viņu 1971. gadā. Es nekad neesmu to nožēlojusi. Viņš bija brīnišķīgs vīrs. Diemžēl viņš nomira pirms astoņiem gadiem, un es piepeši kļuvu par fermas īpašnieci.”

“Bet pase - kāds taču varēja atklāt, ka ir divas Anitas Vangeres.”

“Kāpēc gan? Zviedriete, vārdā Anita Vangere, ir precējusies ar Spenseru Kokranu. Nav nekādas nozīmes, vai viņa dzīvo Londonā vai Austrālijā. Londonā viņa ir Spensera Kokrana sieva, kas pametusi vīru. Austrālijā dzīvo viņa īstenā sieva. Kanberas un Londonas datu reģistrus nesalīdzina. Turklāt drīz es ieguvu Austrālijas pasi ar Kokranas uzvārdu. Viss izdevās lieliski. Risks būtu radies vienīgi tad, ja Anita pati būtu gribējusi apprecēties. Mana laulība ir reģistrēta Zviedrijas iedzīvotāju reģistrā.”

“Bet viņa neapprecējās.”

“Viņa apgalvo, ka neesot satikusi īsto. Bet es taču zinu, ka viņa atteicās manis dēļ. Viņa ir īsts draugs.”

“Ko viņa darīja jūsu istabā?”

“Es tajā dienā nebiju īsti sakarīga. Baidījos no Martina, taču, kamēr viņš bija Upsālā, es varēju nedomāt par šo problēmu. Tad viņš negaidot uzradās Hēdestadē, un es sapratu, ka nekad savā mūžā nebūšu drošībā. Biju neziņā: izstāstīt visu Henrikam vai bēgt. Tā kā Henrikam nebija laika, es satraukta staigāju pa ciemu. Tā avārija uz tilta nodarbināja visus, tikai ne mani. Man bija pašai sava problēma, un avāriju es vispār tik tikko manīju. Viss šķita nereāls. Tad es uzskrēju virsū Anitai, kas dzīvoja mazā viesu namiņā pie Jērdas un Aleksandera. Tajā mirklī es izlēmu un lūdzu viņas palīdzību. Paliku pie viņas visu laiku un pat neuzdrošinājos iet ārā. Bet man bija jāpaņem līdzi kāda lieta - visu notikušo es biju pierakstījusi dienasgrāmatā, un man vajadzēja arī kādas drēbes. Anita man to visu atnesa.”

“Pieņemu, ka viņa nespēja pretoties kārdinājumam atvērt logu un paskatīties uz avārijas vietu.” Mīkaels brīdi domāja. “Es tikai nesaprotu, kāpēc jūs neaizgājāt pie Henrika, kā bijāt nolēmusi.”

“Kā jūs to domājat?”

“īsti nezinu. Esmu pārliecināts, ka Henriks būtu jums palīdzējis. Martinu tūlīt padarītu nekaitīgu, un Henriks, protams, nevienam neko neteiktu. Viņš to visu nokārtotu diskrēti, ar kādas terapijas palīdzību.”

“Jūs neesat sapratis, kas notika.”

Līdz šim Mīkaels bija apspriedis tikai Gotfrida seksuālo vardarbību pret Martinu, savukārt Harrietas lomu nebija pieminējis.

“Gotfrids uzmācās Martinam,” Mīkaels piesardzīgi sacīja. “Man ir aizdomas, ka viņš uzmācās arī jums.”

Harrieta Vangere nepakustināja ne vaibstu. Tad viņa dziļi ievilka elpu un paslēpa seju plaukstās. Pagāja trīs sekundes, kad Džefs jau bija klāt un apjautājās, vai viss ir ali right. Harrieta Vangere paskatījās uz viņu un viegli pasmaidīja. Tad pārsteidza Mīkaelu, pieceldamās, apskaudama savu studs manager un noskūpstīdama viņu uz vaiga. Viņa pagriezās pret Mīkaelu, aplikusi roku Džefam ap plecu.

“Džef, tas ir Mīkaels, sens… draugs no pagātnes. Viņš ir atvedis sliktas ziņas, bet mums nav jānošauj ziņnesis. Mīkael, tas ir Džefs Kokrans. Mans vecākais dēls. Man ir vēl viens dēls un meita.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Džefam bija pāri par trīsdesmit, Harrieta Vangere acīmredzot bija laidusi viņu pasaulē ļoti drīz pēc apprecēšanās ar Spenseru Kokranu. Mīkaels piecēlās, sniedza roku Džefam un sacīja, ka viņam žēl sarūgtināt Džefa māti, bet diemžēl tas bijis nepieciešams. Harrieta pārmija dažus vārdus ar dēlu un aizsūtīja viņu projām. Tad atkal apsēdās pie Mīkaela un šķita pieņemam lēmumu.

“Vairs nekādu melu. Laikam viss ir galā. Kaut kādā ziņā esmu gaidījusi šo dienu kopš 1966. gada. Daudzus gadus es šausmīgi baidījos, ka reiz kāds jums līdzīgs pienāks man klāt un izrunās manu vārdu. Un, vai zināt, piepeši tas mani vairs neuztrauc. Manam noziegumam ir iestājies noilgums. Un man nospļauties, ko cilvēki par mani domā.”

“Noziegumam?” Mīkaels jautāja.

Harrieta mudinoši raudzījās uz viņu, taču Mīkaels joprojām nesaprata, par ko viņa runā.

“Man bija sešpadsmit gadu. Es baidījos. Man bija kauns. Es biju izmisusi. Vientuļa. Patiesību zināja tikai Anita un Martins. Anitai es biju pastāstījusi par seksuālo vardarbību, taču nespēju piespiest sevi atklāt, ka mans tēvs ir arī ārprātīgs slepkava. Anita to nekad nav zinājusi. Toties es pastāstīju viņai par noziegumu, ko biju izdarījusi pati un kas bija tik briesmīgs, ka izšķirīgajā mirklī neuzdrošinājos stāstīt Henrikam. Es lūdzu, lai Dievs man piedod. Un vairākus gadus slēpos klosterī.”

“Harrieta, jūsu tēvs bija izvarotājs un slepkava. Tā nebija jūsu vaina.”

“Zinu. Tēvs izmantoja mani veselu gadu. Es darīju visu, lai izvairītos… bet viņš bija mans tēvs un es nevarēju pēkšņi atteikties ielaisties ar viņu jebkādās darīšanās, nepaskaidrojot, kāpēc. Tāpēc es smaidīju, tēloju un izlikos, ka viss ir kārtībā, un centos tikties ar viņu tikai citu klātbūtnē. Māte, protams, zināja, ko viņš dara, bet nelikās to manām.”

“Izabella zināja?” Mīkaels satriekts izsaucās.

Harrietas balss atkal kļuva cieta.

“Protams, viņa zināja. Mūsu ģimenē nebija nekā tāda, ko Izabella nezinātu. Taču viņa izlikās neko nemanām, ja kaut kas bija nepatīkams vai attēloja viņu nelāgā gaismā. Tēvs būtu varējis izvarot mani dzīvojamā istabā viņas acu priekšā, bet viņa to neredzētu. Viņa nespēja atzīt, ka manā vai viņas dzīvē kaut kas ir aplam.”

“Esmu viņu saticis. īsta čūsku vecene.”

“Tāda viņa ir bijusi visu mūžu. Es bieži esmu lauzījusi galvu par viņas un tēva attiecībām. Saprotu, ka kopš manas dzimšanas sekss viņiem bija reti vai vispār nekad. Tēvam bija sievietes, taču kaut kādā dīvainā veidā viņš baidījās no Izabellas. Vairījās no mātes, bet nevarēja šķirties.”

“Vangeru ģimenē nešķiras.”

Harrieta pirmo reizi iesmējās.

“Nešķiras gan. Bet lieta tā, ka es nespēju saņemties pastāstīt. Visa pasaule uzzinātu. Mani klasesbiedri. Visi radi…”

Mīkaels uzlika plaukstu viņējai. “Harrieta, man ļoti žēl." “Man bija četrpadsmit, kad viņš izvaroja mani pirmo reizi. Un turpmākā gada laikā atkal veda mani uz savu namiņu. Vairākas reizes līdzi bija Martins. Viņš piespieda mūs ar Martinu viņam pieskarties. Un viņš turēja mani aiz rokām, kamēr Martins… apmierināja sevi. Un, kad tēvs nomira, Martins bija gatavs pārņemt viņa lomu. Viņš gaidīja, ka kļūšu par viņa mīļāko, un uzskatīja, ka man gluži dabiski jāpakļaujas. Tobrīd man vairs nebija izvēles. Es biju spiesta darīt, kā Martins liek. Biju tikusi vaļā no viena mocītāja, lai kristu nagos nākamajam, un viss, ko varēju darīt, bija raudzīties, lai nekad nepaliktu ar viņu divatā.”

“Henriks būtu…”

“Jūs joprojām nesaprotat.”

Viņa pacēla balsi. Mīkaels redzēja, ka daži vīri teltī pašķielē uz viņu. Harrieta atkal pieklusināja balsi un paliecās uz priekšu. “Visas kārtis ir galdā. Jums pašam jāsaprot pārējais.”

Viņa piecēlās un atnesa vēl divas alus pudeles. Kad viņa atgriezās, Mīkaels izrunāja vienu vienīgu vārdu:

“Gotfrids?”

Harrieta pamāja ar galvu.

“1965. gada 7. augustā tēvs piespieda mani aiziet uz namiņu. Henriks bija aizbraucis. Tēvs dzēra un mēģināja man uzmākties. Viņam pat nestāvēja, un šķita, ka sāksies delīrijs. Viņš vienmēr bija… rupjš un vardarbīgs, kad palikām vieni, bet toreiz viņš pārkāpa robežu. Viņš čurāja man virsū. Tad stāstīja visu, ko gribētu ar mani darīt. Tajā vakarā viņš pastāstīja par sievietēm, ko nogalinājis. Viņš lielījās ar to. Citēja Bībeli. Tas turpinājās vairākas stundas. Es nesapratu ne pusi no stāstītā, taču aptvēru, ka viņš ir pilnīgi slims.”

Viņa iedzēra malku alus.

“Kaut kad ap pusnakti viņam sākās lēkme. Viņš pilnīgi zaudēja prātu. Mēs bijām otrajā stāvā. Viņš aplika man ap kaklu T kreklu un vilka no visa spēka. Man acu priekšā satumsa. Nav ne mazāko šaubu, ka viņš patiešām mēģināja mani nogalināt, un pirmo reizi tajā naktī viņam izdevās mani izvarot.”

Harrieta Vangere skatījās uz Mīkaelu. Viņas acīs bija lūgums. “Taču viņš bija tā piedzēries, ka man kaut kādā veidā izdevās atbrīvoties. Es nolēcu no bēniņiem un panikā bēgu. Es biju kaila un skrēju bez apdomas, tāpēc nokļuvu uz laivu steķiem. Viņš grīļodamies skrēja man pakaļ.”

Mīkaelam pēkšņi gribējās, lai viņa nestāsta tālāk.

“Es biju pietiekami stipra, lai spētu iegrūst piedzērušos veci ūdenī. Ar airi turēju viņu zem ūdens, līdz viņš pārstāja ķepuroties. Tas prasīja tikai dažas sekundes.”

Harrieta ieturēja pauzi, klusums kļuva apdullinošs.

“Un, kad pacēlu acis, tur stāvēja Martins. Viņš izskatījās pārbijies, bet reizē smīkņāja. Nezinu, cik ilgi viņš bija stāvējis pie namiņa un mūs izspiegojis. No šā brīža es biju viņa varā. Viņš pienāca klāt, sagrāba mani aiz matiem, aizveda uz namiņu un atpakaļ uz Gotfrida gultu. Viņš mani sasēja un izvaroja, kamēr tēvs vēl peldēja lejā pie laipas, un es pat nespēju pretoties.” Mīkaels samirkšķināja acis. Viņam piepeši bija kauns, un viņš vēlējās, kaut būtu licis Harrietu Vangeri mierā. Taču viņas balss ieguva jaunu spēku.

“Kopš tās dienas es biju viņa varā. Darīju, ko viņš lika. Biju kā paralizēta, un manu saprātu izglāba tikai Izabellas iedoma, ka Martinam pēc tēva nāves nepieciešama vides maiņa - viņu aizsūtīja uz Upsālu. Tas, protams, notika tāpēc, ka viņa zināja, ko Martins ar mani dara, un tas bija viņas paņēmiens, kā atrisināt problēmu. Varat iedomāties, ka Martins jutās vīlies.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Turpmākā gada laikā viņš bija mājās tikai Ziemassvētku brīvdienās, un man izdevās turēties no viņa pa gabalu. Starp svētkiem es devos Henrikam līdzi uz Kopenhāgenu. Un, kad pienāca vasaras brīvlaiks, atbrauca Anita. Es viņai uzticējos, un viņa palika kopā ar mani visu laiku un pieraudzīja, lai Martins nenāk man tuvumā.”

“Jūs viņu satikāt Jernvegsgātanā.”

Harrieta pamāja ar galvu.

“Biju dzirdējusi, ka viņš nebrauks uz ģimenes saietu, bet paliks Upsālā. Taču tad viņš mainīja lēmumu un piepeši stāvēja ielas pretējā pusē un blenza uz mani. Viņš smaidīja. Tas šķita kā ļauns murgs. Es biju nogalinājusi savu tēvu un sapratu, ka nekad netikšu vaļā no brāļa. Līdz tam brīdim biju apsvērusi pašnāvības iespēju. Es izvēlējos bēgt.”

Viņa palūkojās uz Mīkaelu ar gandrīz vai uzjautrinātu skatienu.

“Patiesībā ir laba sajūta izstāstīt patiesību. Tagad jūs zināt. Kā jūs domājat izmantot savas zināšanas?”

27.   nodala

Sestdiena, 26. jūlijs - pirmdiena, 28. jūlijs

Pulksten deviņos no rīta Mīkaels aizbrauca pakaļ Līsbetai Salanderei uz viņas māju Lundagātanā un abi devās uz Ziemeļu kapsētas krematoriju. Viņš palika kopā ar Līsbetu piemiņas ceremonijas laikā. Līsbeta, Mīkaels un mācītāja kādu brīdi bija vienīgie pavadītāji, taču, kad sākās ceremonija, pa durvīm piepeši ielavījās Dragans Armanskis. Viņš īsi pamāja ar galvu Mīkaelam, nostājās Līsbetai aiz muguras un piesardzīgi uzlika roku viņai uz pleca. Līsbeta neatskatījusies pamāja ar galvu, it kā tāpat zinātu, kurš nostājies viņai aiz muguras. Pēc tam viņa ignorēja gan Armanski, gan Mīkaelu.

Līsbeta nebija neko stāstījusi par savu māti, bet mācītāja acīmredzot bija runājusi ar kādu no slimnīcas, kurā māte nomirusi, un Mīkaels saprata, ka nāves cēlonis bijis asinsizplūdums smadzenēs. Ceremonijas laikā Līsbeta neteica ne vārda. Mācītāja divas reizes saminstinājās, kad tieši vērsās pie Līsbetas, bet meitene lūkojās viņai acīs un neatbildēja. Kad viss bija galā, Līsbeta apgriezās uz papēža un aizgāja, nepateikusies un neatvadījusies. Mīkaels un Dragans dziļi nopūtās un pašķielēja viens uz otru. Viņiem nebija ne jausmas, kas notiek Līsbetas galvā.

“Viņa jūtas ļoti nelāgi,” Dragans sacīja.

“Tā es sapratu,” Mīkaels atteica. “Labi, ka atnācāt.”

“Neesmu par to tik drošs.”

Armanskis pievērsa Mīkaelam ciešu skatienu.

“Jūs brauksiet uz ziemeļiem? Pieskatiet viņu.”

Mīkaels to apsolīja. Abi šķīrās pie baznīcas durvīm. Līsbeta jau sēdēja automašīnā un gaidīja.

Viņa bija spiesta doties līdzi uz Hēdestadi, lai paņemtu savu motociklu un aprīkojumu, ko bija aizņēmusies no Milton Security. Tikai tad, kad abi bija pabraukuši garām Upsālai, Līsbeta pārtrauca klusumu un apjautājās, kā noritējis ceļojums uz Austrāliju. Mīkaels bija nolaidies Arlandā vēlu iepriekšējā vakarā un gulējis tikai dažas stundas. Brauciena laikā viņš atstāstīja Harrietas Vangeres teikto. Līsbeta Salandere klusēja pusstundu, pirms atvēra muti.

“Bitch!” viņa sacīja.

“Kas?”

“Tā stulbā Harrieta Vangere! Ja viņa 1966. gadā būtu kaut ko pasākusi, Martins Vangers nebūtu varējis turpināt izvarot un nogalināt trīsdesmit septiņus gadus.”

“Harrieta zināja par tēva slepkavībām, bet viņai nebija ne jausmas, ka Martins tur piedalījies. Viņa aizbēga no brāļa, kurš viņu izvaroja un draudēja izpaust, ka viņa noslīcinājusi tēvu, ja māsa nedarīs, kā viņš liks.”

“Bullshit!”

Pēc tam viņi klusēja līdz pat Hēdestadei. Līsbeta bija īpaši drūmā noskaņojumā. Mīkaels kavēja norunāto tikšanos un izlaida Līsbetu pie Hēdebi ceļa, apjautājies, vai meitene vēl tur būs, kad viņš atgriezīsies.

“Vai paliksi pa nakti?” viņa jautāja.

“Droši vien.”

“Vai gribi, lai es te vēl būtu, kad tu atgriezīsies?”

Mīkaels izkāpa no mašīnas, apgāja tai apkārt un apskāva Līsbetu. Meitene viņu gandrīz rupji atgrūda. Mīkaels atkāpās. “Līsbeta, tu esi mans draugs!”

Līsbeta neizteiksmīgi raudzījās uz viņu.

“Vai gribi, lai es palieku un tev šovakar būtu kāda, ar ko nokniebties?”

Mīkaels uzmeta viņai ilgu skatienu. Tad viņš pagriezās, iesēdās mašīnā un iedarbināja motoru. Viņš nolaida logu. Līsbetas naidīgums bija acīm redzams.

“Es gribu būt tavs draugs,” viņš sacīja. “Ja tu esi citās domās, tev nav te jābūt, kad es atgriezīšos.”

Henriks Vangers sēdēja pilnīgi apģērbies, kad Dirks Frūde ieveda Mīkaelu palātā. Viņš tūlīt apjautājās, kā Henrikam ar veselību. “Viņi rīt taisās laist mani ārā uz Martina bērēm.”

“Cik daudz Dirks tev ir pastāstījis?”

Henriks Vangers nodūra acis.

“Viņš pastāstīja, ko izdarījuši Martins un Gotfrids. Tas ir daudz ļaunāk, nekā es būtu spējis iedomāties.”

“Es zinu, kas notika ar Harrietu.”

“Kā viņa gāja bojā?”

“Harrieta nav gājusi bojā. Viņa ir dzīva. Ja vien tu vēlies, viņa ļoti gribētu tevi satikt.”

Gan Henriks Vangers, gan Dirks Frūde blenza uz Mīkaelu tā, it kā viņu pasaule tikko būtu apgriezusies otrādi.

“Pagāja kāds brīdis, līdz pierunāju viņu atlidot uz Zviedriju, bet viņa ir dzīva, viņai klājas labi un viņa ir šeit, Hēdestadē. Atbrauca no rīta un var ierasties pēc stundas. Protams, ja tu gribi viņu satikt.”

Mīkaelam vēl vienu reizi vajadzēja izstāstīt visu no sākuma līdz beigām. Henriks Vangers klausījās tik uzmanīgi, it kā dzirdētu modemu Jēzu sakām Kalna sprediķi. Pāris reižu viņš uzdeva kādu jautājumu vai lūdza Mīkaelu kaut ko atkārtot. Dirks Frūde neteica ne vārda.

Kad stāsts bija galā, vecais vīrs sēdēja klusēdams. Lai gan ārsti bija apgalvojuši, ka Henriks Vangers ir atkopies pēc infarkta, Mīkaels bija baidījies no brīža, kad vajadzēs visu pastāstīt, - viņš baiļojās, ka vecajam vīram tas būs par daudz. Bet Henriks neizrādīja nekādas saviļņojuma pazīmes, varbūt vienīgi balss bija mazliet aizsmakusi, kad viņš pārtrauca klusumu.

“Nabaga Harrieta! Kaut viņa būtu atnākusi pie manis!” Mīkaels paskatījās pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm četri. “Vai tu gribi viņu satikt? Viņa joprojām baidās, ka tu viņu atstumsi, uzzinājis, ko viņa izdarījusi.”

“Bet ziedi?”

“Es viņai to pajautāju, lidojot mājup. Visā dzimtā bija viens vienīgs cilvēks, ko viņa mīlēja, un tas biji tu. Protams, ka ziedus sūtīja viņa. Viņa esot cerējusi - tu sapratīsi, ka viņa ir dzīva un viņai klājas labi, bet viņai nevajadzēs parādīties atklātībā. Bet, tā kā Harrietas vienīgais informācijas kanāls bija Anita, kas neapciemoja Hēdestadi un pārcēlās uz ārzemēm, tiklīdz bija beigusi studijas, tad viņas zināšanas par šeit notiekošo bija ierobežotas. Viņa neapjauta, cik briesmīgi tu mokies, domādams, ka par tevi ņirgājas viņas slepkava.”

“Pieņemu, ka ziedus nosūtīja Anita.”

“Viņa strādāja aviokompānijā un lidoja pa visu pasauli. Viņa nosūtīja katru ziediņu no tās vietas, kur tobrīd atradās.”

“Bet kā tu zināji, ka viņai palīdzējusi tieši Anita?”

“No fotogrāfijas, kur viņa redzama Harrietas istabas logā.” “Bet viņa taču varēja būt iejaukta… viņa varēja būt slepkava. Kā tu saprati, ka Harrieta ir dzīva?”

Mīkaels ilgi lūkojās uz Henriku Vangeru. Tad pasmaidīja pirmo reizi kopš atgriešanās Hēdstadē.

“Anita bija iejaukta Harrietas pazušanā, taču nevarēja viņu nogalināt.”

“Kā tu varēji būt tik drošs?”

“Tāpēc, ka tas nav nekāds štrunta krimiķis. Ja Anita būtu nogalinājusi Harrietu, tu jau sen būtu atradis līķi. Tātad vienīgais loģiskais secinājums bija tāds, ka viņa palīdzējusi Harrietai aizbēgt un noslēpties. Vai tu gribi viņu satikt?”

“Protams, es gribu satikt Harrietu.”

Mīkaels sastapa Harrietu vestibilā pie liftiem. Sākumā viņš Harrietu nepazina; kopš abi izšķīrās Ārlandā iepriekšējā dienā, viņa bija atguvusi savu tumšo matu krāsu. Harrieta bija ģērbusies melnās biksēs, baltā blūzē un elegantā pelēkā žaketē. Viņa izskatījās starojoša, un Mīkaels pieliecās un uzmundrinoši noskūpstīja viņu uz vaiga.

Kad Mīkaels atvēra durvis Harrietai Vangerei, Henriks piecēlās no krēsla. Viņa dziļi ievilka elpu.

“Labdien, Henrik!” viņa sacīja.

Vecais vīrs nopētīja viņu no matu galiem līdz papēžiem. Tad Harrieta piegāja viņam klāt un noskūpstīja viņu uz vaiga. Mīkaels pamāja Dirkam Frūdem, aizvēra durvis un atstāja viņus vienus.

Līsbetas Salanderes vairs nebija namiņā, kad Mīkaels atgriezās salā. Videoaprīkojums un motocikls bija pazuduši, tāpat arī soma ar drēbēm un tualetes piederumi no vannas istabas. Viss likās tukšs.

Mīkaels drūmi apstaigāja namiņu. Tas piepeši šķita svešs un nereāls. Viņš skatījās uz papīru kaudzēm darbistabā - vajadzētu salikt tos kastēs un aiznest atpakaļ Henrikam Vangeram, taču viņš nejaudāja ķerties klāt. Mīkaels aizgāja uz veikalu un nopirka pienu, maizi, sieru un kaut ko vakariņām. Atgriezies uzlika kafijkannu, apsēdās dārzā un lasīja vakara avīzes, nedomādams ne par ko.

Ap pussešiem pār tiltu pārbrauca taksometrs. Tas atgriezās pēc trim minūtēm. Mīkaels aizmugures sēdeklī pamanīja Izabellu Vangeri.

Ap septiņiem viņš bija iesnaudies dārza krēslā, kad ieradās Dirks Frūde un viņu pamodināja.

“Kā klājas Henrikam un Harrietai?” Mīkaels apjautājās.

“Šim bēdīgajam stāstam ir savas jautrās puses,” Dirks Frūde atbildēja ar apvaldītu smaidu. “Pēkšņi Henrika palātā iebrāzās Izabella. Viņa bija pamanījusi, ka tu esi atgriezies namiņā, un uzvedās pilnīgi kā sajukusi. Viņa kliedza, ka tagad esot jāpieliek punkts tām neprātīgajām muļķībām par Harrietu un ka tu esot tas okšķeris, kas iedzinis kapā viņas dēlu.”

“Nu, pieņemu, ka viņai ir taisnība.”

“Viņa pavēlēja Henrikam tevi atlaist un pieraudzīt, lai tu pazūdi, turklāt beigt meklēt spoku.”

“Oho!”

“Viņa pat nebija uzmetusi skatienu sievietei, kas sēdēja palātā un runājās ar Henriku. Laikam nosprieda, ka tā ir kāda darbiniece. Es nekad neaizmirsīšu brīdi, kad Harrieta piecēlās, paskatījās uz Izabellu un sacīja: Labdien, māt!"

“Kas notika tālāk?”

“Mums vajadzēja atsaukt ārstu, lai dabūtu Izabellu atkal pie sajēgas. Šobrīd viņa noliedz, ka tā patiešām ir Harrieta, un apgalvo, ka tu esot atvedis krāpnieci.”

Dirks Frūde bija ceļā pie Sesīlijas un Aleksandera, lai aiznestu viņiem jaunumus par Harrietas augšāmcelšanos no mirušajiem. Viņš steidzās tālāk un atstāja Mīkaelu vienu.

Līsbeta Salandere apstājās un piepildīja benzīna bāku kādā uzpildes stacijā uz ziemeļiem no Upsālas. Viņa bija braukusi, apņēmīgi un stingri skatīdamās uz priekšu. Līsbeta ātri samaksāja un sēdās uz motocikla. Iedarbināja motoru un aizbrauca līdz pagriezienam, kur atkal neizlēmīgi apstājās.

Līsbeta joprojām jutās nomākta. Hēdebi viņa pameta saniknota, taču brauciena laikā dusmas pamazām izplēnēja. Viņa vairs nebija droša, kāpēc īsti sadusmojusies uz Mīkaelu Blumkvistu un vai dusmojusies tieši uz viņu.

Viņa domāja par Martinu Vangeru, sasodīto Harrietu Vangeri, sasodīto Dirku Frūdi un visu to nolādēto Vangeru dzimtu, kas sēdēja Hēdestadē, valdīja pār savu mazo impēriju un pina intrigas cits pret citu. Viņiem bija bijusi vajadzīga Līsbetas palīdzība. Citādi viņi Līsbetu pat nesveicinātu, kur nu vēl uzticētu kādus noslēpumus.

Stulbie salašņas!

Līsbeta dziļi ievilka elpu un domāja par savu māti, ko bija apglabājusi šajā pašā rītā. Nekad vairs nebūs labi. Mātes nāve nozīmēja, ka brūce nekad nesadzīs, jo viņa neiegūs atbildes uz jautājumiem, ko būtu vēlējusies uzdot.

Viņa domāja par Draganu Armanski, kas bērēs bija stāvējis viņai aiz muguras. Būtu vajadzējis Draganam kaut ko pateikt. Vismaz apstiprināt, ka viņa zina par Dragana klātbūtni. Bet, ja viņa to darītu, Armanskis to uztvertu kā ieganstu, lai sāktu organizēt viņas dzīvi. Ja viņa iedotu mazo pirkstiņu, viņš paņemtu visu roku. Un viņš nekad nesaprastu.

Viņa domāja par sasodīto advokātu Nilsu Bjūrmanu, kas bija viņas aizbildnis, bet vismaz uz šo brīdi bija padarīts nekaitīgs un klausīja pavēlēm.

Līsbeta sajuta nesamierināmu naidu un sakoda zobus.

Un viņa domāja par Mīkaelu Blumkvistu un prātoja, ko viņš sacītu, ja atklātu, ka viņai ir tiesas iecelts aizbildnis un visa viņas dzīve ir pamatīgs ķīselis.

Līsbeta aptvēra, ka patiesībā nedusmojas uz Mīkaelu. Vienkārši tā sagadījās, ka viņš bija cilvēks, uz kuru viņa izgāza dusmas brīdī, kad vairāk par visu gribējās kādu nosist. Dusmoties uz Mīkaelu bija bezjēdzīgi.

Viņas jūtas bija dīvaini divējādas.

Mīkaels bāza degunu un okšķerēja viņas privātajā dzīvē, un… Taču viņai patika strādāt kopā ar Mīkaelu. Jau tā vien bija savāda sajūta - strādāt kopā ar kādu. Līsbeta nebija pie tā radusi, bet patiesībā tas izdevās negaidīti nesāpīgi. Viņš nemelsa niekus. Viņš nemēģināja iestāstīt, kā Līsbetai būtu jādzīvo.

Tieši viņa bija pavedinājusi Mīkaelu, nevis otrādi.

Turklāt tas bija patīkami.

Tad kāpēc viņa jutās tā, it kā gribētu iespert Mīkaelam pa seju?

Līsbeta nopūtās, nelaimīgi pacēla acis un vēroja autovilcienu, kas dārdināja garām pa E4.

Ap astoņiem vakarā joprojām sēdēdams dārzā, Mīkaels izdzirda motocikla rūkoņu un ieraudzīja pār tiltu braucam Līsbetu Salanderi. Viņa nokāpa no motocikla un noņēma ķiveri. Pienāca pie galda un aptaustīja kafijkannu, kas bija auksta un tukša. Mīkaels apstulbis blenza uz meiteni. Viņa paņēma kafijkannu un iegāja virtuvē. Tad atgriezās, novilkusi ādas kombinezonu un uzvilkusi džinsus un T kreklu ar uzrakstu I can be a regular bitch. Just try me.

“Domāju, ka tu esi aizbraukusi,” Mīkaels sacīja.

“Upsālā griezos atpakaļ.”

“Veselas dienas brauciens.”

“Man sāp pakaļa.”

“Kāpēc tu atgriezies?”

Līsbeta neatbildēja. Mīkaels neuzstāja un nogaidīja, kamēr abi dzēra kafiju. Pēc desmit minūtēm viņa pārtrauca klusumu.

“Man patīk būt ar tevi kopā,” viņa negribīgi atzina.

Šādus vārdus viņa vēl nekad nebija izrunājusi.

“Man bija… interesanti strādāt ar tevi pie šīs lietas.”

“Man arī patika strādāt kopā ar tevi,” Mīkaels sacīja.

“Hmm.”

“Fakts ir tāds, ka es nekad vēl neesmu strādājis kopā ar tik sasodīti labu pētnieci. Labi, es zinu, ka tu esi viena sasodīta hakere un apgrozies aizdomīgās aprindās, kur vari pacelt klausuli un divdesmit četru stundu laikā noorganizēt nelegālu noklausīšanos Londonā, tomēr tu patiesi sasniedz rezultātus.”

Līsbeta paskatījās uz Mīkaelu pirmo reizi, kopš bija apsēdusies pie galda. Viņš zināja tik daudz viņas noslēpumu. Kā tas bija noticis?

“Tas vienkārši tā ir. Es protu apieties ar datoriem. Man nekad nav bijis grūtību izlasīt tekstu un saprast, tieši kas tur rakstīts.”

“Tava fotogrāfiskā atmiņa,” Mīkaels mierīgi sacīja.

“Varbūt. Es vienkārši aptveru, kā viss darbojas. Ne tikai datori un telefonu tikli, bet arī mana moča motors, televizori, putekļsūcēji, ķimiski procesi un astrofizikas formulas. Esmu galīgi ķerta, īsts frīks.”

Mīkaels sarauca uzacis. Viņš ilgi sēdēja klusēdams.

Aspergera sindroms, viņš nodomāja. Vai kaut kas tamlīdzīgs. Talants saskatīt shēmas un saprast abstraktu domu, kur citi redz tikai jucekli.

Līsbeta blenza galdā.

“Lielākā daļa ļaužu daudz atdotu par tādu talantu.”

“Es negribu par to runāt.”

“Labi, liksim to mierā. Kāpēc tu atgriezies?”

“Nezinu. Varbūt tā bija kļūda.”

Mīkaels uzmanīgi lūkojās uz viņu.

“Līsbeta, vai tu vari man definēt vārdu draudzība?”

“Tas ir, ja tev kāds patīk.”

“Jā, bet kas izraisa to, ka tev kāds patīk?”

Viņa paraustīja plecus.

“Mana definīcija ir tāda, ka draudzība balstās uz divām lietām,” Mīkaels piepeši sacīja. “Uz cieņu un uzticēšanos. Ir jābūt abiem faktoriem. Un tam jābūt abpusēji. Tu vari kādu cienīt, bet, ja nebūs uzticēšanās, tad draudzība pagaisīs.”

Līsbeta joprojām klusēja.

“Es saprotu, ka tu negribi man stāstīt par sevi, bet reiz tev jāizlemj, vai tu man uzticies vai ne. Es gribētu, lai mēs esam draugi, bet nevaru to panākt viens.”

“Man patik gulēt ar tevi.”

“Seksam nav nekāda sakara ar draudzību. Protams, draugiem var būt sekss, bet, Līsbeta, ja man attiecībā uz tevi jāizvēlas starp seksu vai draudzību, tad man nav šaubu par savu izvēli.”

“Es nesaprotu. Tad tu gribi seksu ar mani vai ne?”

Mīkaels iekoda lūpā. Beidzot viņš nopūtās.

“Nevajag gulēt ar tiem, ar ko tu strādā,” viņš nomurmināja. “Tā rodas tikai problēmas.”

“Vai esmu palaidusi kaut ko garām, vai varbūt jūs ar Ēriku Bergeri nekniebjaties pie pirmās izdevības? Turklāt viņa ir precējusies.”

Mīkaels bridi klusēja.

“Mums ar Ēriku… ir kopīgs stāsts, sācies jau sen pirms mūsu kopīgā darba. Un nav tava darīšana, ka viņa ir precējusies.”

“Ak tā, pēkšņi ari tu negribi stāstīt par sevi! Vai tad draudzība nav uzticēšanās?”

“Jā, taču es netaisos apspriest draugu viņam aiz muguras. Tad es sagrautu viņas uzticēšanos. Es ari neapspriestu tevi ar Ēriku tev aiz muguras.”

Līsbeta Salandere pārdomāja viņa vārdus. Saruna bija izvērsusies sarežģīta. Viņai nepatika sarežģītas sarunas.

“Man patīk gulēt ar tevi,” viņa vēlreiz sacīja.

“Un man ar tevi… bet es esmu pietiekami vecs, lai varētu būt tavs tēvs.”

“Man nospļauties par tavu vecumu.”

“Tu nevari nospļauties par vecuma starpību. Tas nav labs izejas punkts ilgstošām attiecībām.”

“Kurš sacīja kaut ko par ilgstošām attiecībām?” Līsbeta attrauca. “Mēs tikko esam pabeiguši lietu, kurā nozīmīgu lomu spēlēja vīrietis ar ļoti patoloģisku seksualitāti. Ja man būtu teikšana, tādus vīriešus vajadzētu iznīcināt visus kā vienu.”

“Tu neielaidies kompromisos.”

“Nē,” viņa atteica un pasmaidīja savu greizo ne-smaidu. “Bet tu tāds neesi.”

Viņa piecēlās. “Tagad es iešu dušā un pēc tam esmu nodomājusi kaila likties tavā gultā. Ja tu domā, ka esi par vecu, tad vari iet un gulēt saliekamajā gultā.”

Mīkaels nolūkojās viņai pakaļ. Lai kādi būtu Līsbetas Salanderes trūkumi, kautrība nekādā ziņā nebija viens no tiem. Mīkaelam vienmer izdevās zaudēt viņai visas sarunās. Pēc brīža viņš novaca kafijas tasītes un iegāja guļamistabā.

Viņi piecēlās ap desmitiem, kopā iegāja dušā un paēda brokastis dārzā. Ap vienpadsmitiem piezvanīja Dirks Frūde, pastāstīja, ka bēres notiks divos pēcpusdienā, un pajautāja, vai viņi taisās uz tām ierasties.

“Nedomāju vis,” Mīkaels atteica.

Dirks Frūde lūdza atļauju ap sešiem atnākt uz sarunu. Mīkaels piekrita.

Viņš dažas stundas šķiroja papīrus kartona kastēs un nesa tās uz Henrika kabinetu. Beidzot atlika vairs tikai viņa piezīmju grāmatiņas un abas mapes ar materiāliem par Hansa Ērika Vennerstrema lietu, ko viņš nebija atvēris pusgadu. Mīkaels nopūtās un iebāza tās somā.

Dirks Frūde novēlojās un ieradās tikai ap astoņiem. Viņam mugurā joprojām bija bēru uzvalks, un viņš izskatījās nomocījies, kad apsēdās uz virtuves dīvāna un pateicīgi pieņēma kafijas tasi, ko sniedza Līsbeta. Viņa sēdēja pie mazā galdiņa un darbojās ar savu datoru, kamēr Mīkaels apjautājās, kā dzimta uztvērusi Harrietas augšāmcelšanos.

“Varētu teikt, ka tā aizēnoja Martina aiziešanu. Tagad par Harrietu ir uzoduši mediji.”

“Un kā jūs izskaidrojat situāciju?”

“Harrieta ir runājusi ar kādu Kuriren žurnālistu. Viņa stāsta, ka aizbēgusi no mājām, jo sastrīdējusies ar ģimeni, bet pasaulē viņai ir klājies labi, jo viņa vada uzņēmumu ar tikpat lielu apgrozījumu kā Vangera koncernam.”

Mīkaels iesvilpās.

“Es zināju, ka Austrālijas aitas ienes naudu, bet nezināju, ka viņas rančo veicas tik labi.”

“Viņas rančo veicas lieliski, bet tas nav vienīgais ienākumu avots. Kokrana uzņēmums nodarbojas ar izrakteņu ieguvi, opāliem, apstrādes rūpniecību, transportu, elektroniku un daudz ko citu.”

“Oho! Un kas notiks tagad?”

“Godīgi sakot, es nezinu. Cilvēki nāk visu dienu, un ģimene pulcējas pirmo reizi kopš daudziem gadiem. Radi gan no Frēdrika Vangera, gan Juhana Vangera puses; ir ieradušies daudzi jaunās paaudzes pārstāvji - tie, kam divdesmit un vairāk gadu. Šovakar Hēdestadē laikam ir ap četrdesmit Vangeru, un puse no tiem sēž slimnīcā un nogurdina Henriku, bet otra puse Stora viesnīcā runā ar Harrietu.”

“Harrieta ir lielā sensācija. Cik daudzi zina par Martinu?” “Pagaidām tikai es, Henriks un Harrieta. Mums bija gara saruna. Šobrīd Martins un viņa… perversijas mums visu aizēno. Tas radījis koncernam milzīgu krīzi.”

“Saprotu.”

“Viņam nav neviena mantinieka, bet Harrieta kādu laiku paliks Hēdestadē. Mums jātiek skaidrībā par to, kas kuram pieder, kā sadalīt mantojumu un tā tālāk. Viņai taču pienākas mantojuma daļa, kas būtu krietni liela, ja viņa būtu dzīvojusi šeit visu laiku. Tas ir īsts murgs.”

Mīkaels iesmējās. Dirks Frūde nesmējās.

“Izabella ir sabrukusi. Viņu ievietoja slimnīcā. Harrieta atsakās viņu apmeklēt.”

“Es viņu saprotu.”

“Toties no Londonas atbrauks Anita. Nākamajā nedēļā mēs sasauksim ģimenes sapulci. Tā būs pirmā reize divdesmit piecu gadu laikā, kad piedalīsies Anita.”

“Kurš būs jaunais direktors?”

“Pēc šā amata kāro Birgers, taču par viņu nevar būt ne runas. Šobrīd Henriks kļūs par pagaidu direktoru uz slimības gultas, līdz mēs izraudzīsimies kādu no ārpuses vai ģimenes lokā…”

Frūde nepabeidza teikumu. Mīkaels piepeši sarauca uzacis. “Harrieta? Tu taču nedomā nopietni.”

“Kāpēc ne? Mēs runājam par ārkārtīgi kompetentu un cienījamu biznesa sievieti.”

“Viņai Austrālijā jāvada savs uzņēmums.”

“Jā, bet to viņas prombūtnē vada viņas dēls Džefs Kokrans.” “Viņš ir studs manager aitu fermā. Ja saprotu pareizi, viņš pierauga, lai pārotos pareizās aitas.”

“Viņš ir studējis ekonomiku Oksfordā un jurisprudenci Melburnā.”

Mīkaels iedomājās nosvīdušo un muskuļoto puskailo vīrieti, kas bija vedis viņu pa ieleju, un mēģināja iztēloties šo jaunekli, ģērbušos svītrainā uzvalkā. Kāpēc ne?

“To nevarēs atrisināt uzreiz,” Dirks Frūde sacīja. “Taču viņa būtu ideāla direktore. Ar pareizu atbalstu viņa varētu koncernā ienest pavisam jaunas vēsmas.”

“Viņai nav attiecīgo zināšanu…”

“Tas tiesa. Harrieta, protams, nevar tā ierasties no ārpuses pēc vairākiem gadu desmitiem un sīki pārzināt koncernu. Bet Vangera koncerns ir starptautisks uzņēmums, un mēs varētu ataicināt šurp arī amerikāņu direktoru, kurš neprot ne vārda zviedriski… tas ir bizness.”

“Agri vai vēlu jums būs jāpievēršas tam, kas atrodas Martina pagrabā.”

“Zinu. Bet mēs neko nedrīkstam izpaust, pilnībā neiznīcinot Harrietu… Priecājos, ka neesmu tas, kam jāpieņem lēmumi šajā jautājumā.”

“Velns un elle, Dirk, jūs nevarat noklusēt, ka Martins bijis sērijslepkava!”

Dirks Frūde klusēdams sagrozījās. Mīkaels pēkšņi sajuta mutē nelāgu garšu.

“Mīkael, esmu nokļuvis… ļoti nepatīkamā situācijā.”

“Runā!”

“Es nesu ziņu no Henrika. Tā ir ļoti vienkārša. Viņš pateicas tev par darbu un uzskata, ka ligums ir izpildīts. Tas nozīmē, ka tu tiec atbrīvots no pārējiem pienākumiem, tev vairs nav jādzīvo un jāstrādā Hēdestadē un tā tālāk. Tātad tu vari tūlīt pārcelties atpakaļ uz Stokholmu un nodarboties ar citām lietām.”

“Viņš grib, lai es pazūdu no skatuves?”

“Nepavisam. Viņš grib, lai tu viņu apciemo un jūs parunājat par nākotni. Viņš cer, ka viņa saistības Millennium valdē varēs turpināties bez ierobežojumiem. Bet…”

Dirks Frūde izskatījās vēl neveiklāk, ja tas vispār iespējams.

“Bet viņš vairs negrib, lai es rakstu Vangeru dzimtas hroniku.”

Dirks Frūde pamāja ar galvu. Viņš izņēma piezīmju bloknotu, atvēra to un pār galdu pastūma Mīkaelam.

“Viņš tev uzrakstīja vēstuli.”

Dārgo Mīkael!

Es ļoti cienu Tavu neatkarību un nevēlos Tevi aizvainot, mēģinādams noteikt, ko Tev vajadzētu rakstīt. Tu vari rakstīt un publicēt, ko vien vēlies, un es nedomāju izdarīt uz Tevi spiedienu.

Mūsu līgums ir spēkā, ja Tu vēlies to izpildīt. Tev ir pietiekami daudz materiālu, lai pabeigtu Vangeru dzimtas hroniku. Mīkael, es nekad savā mūžā neesmu nevienam neko lūdzis. Vienmēr esmu uzskatījis, ka cilvēkam jāseko savai morālei un pārliecībai. Taču šobrīd man nav izvēles.

Gan kā draugs, gan kā Millennium līdzīpašnieks es Tevi lūdzu neatklāt patiesību par Gotfridu un Martinu. Zinu, ka tas nav pareizi, taču neredzu izeju no šīs tumsas. Man jāizvēlas starp diviem ļaunumiem, un te var būt tikai zaudētāji.

Es Tevi lūdzu nerakstīt neko tādu, kas varētu kaitēt Harrietai. Tu pats esi piedzīvojis, ko nozīmē kļūt par mediju kampaņas objektu. Kampaņai pret Tevi bija visai pieticīgs mērogs, bet Tu droši vien vari iedomāties, kā klātos Harrietai, ja gaismā nāktu patiesība. Viņa ir mocījusies četrdesmit gadu, un viņai nav jāturpina ciest par noziegumiem, ko pastrādājuši viņas brālis un tēvs. Un es Tevi lūdzu pārdomāt, kādas sekas šis stāsts radītu tūkstošiem koncerna strādnieku. Tas salauztu Harrietu un iznīcinātu mūs.

Henriks

“Henriks teica arī, ka tu vari prasīt kompensāciju par materiālajiem zaudējumiem, kas radīsies, ja nepublicēsi šo stāstu; tas nozīmē, ka viņš ir atvērts sarunām. Tu vari uzstādīt jebkādas finansiālas prasības.”

“Henriks Vangers cenšas mani piekukuļot. Pasaki .viņam, ka es vēlētos, lai viņš nebūtu izteicis šādu piedāvājumu.”

“Henrikam šī situācija ir tikpat mokoša kā tev. Tu viņam ļoti patīc, un viņš uzskata tevi par draugu.”

“Henriks Vangers ir gudrs velns,” Mīkaels sacīja. Viņš piepeši bija pārskaities. “Viņš grib noklusēt šo stāstu. Viņš spēlē uz manām jūtām, jo zina, ka viņš man patīk. Un tas, ko viņš saka, patiesībā nozīmē, ka man ir brīvas rokas publicēt, ko gribu, bet, ja es to darīšu, viņš pārskatīs savu attieksmi pret Millennium.” “Viss mainījās, kad uz skatuves parādījās Harrieta.”

“Un tagad Henriks cenšas izdibināt, kāda ir mana cena. Es nedomāju atmaskot Harrietu, bet kādam ir kaut kas jāsaka par tām sievietēm, kas nonāca Martina pagrabā. Dirk, mēs pat nezinām, cik sieviešu viņš nogalinājis. Kurš runās viņu vārdā?” Negaidot Līsbeta Salandere pacēla acis no sava datora. Viņas balss skanēja riebīgi gludeni, kad viņa uzrunāja Dirku Frūdi. “Vai neviens no jums koncernā nedomā piekukuļot mani?” Frūde izskatījās apstulbis. Viņam vēl reizi bija izdevies ignorēt Salanderes eksistenci.

“Ja Martins Vangers šajā mirklī būtu dzīvs, es viņu atmaskotu,” viņa turpināja. “Lai kāda būtu jūsu vienošanās ar Mīkaelu, es nosūtītu visas ziņas par Martinu tuvākajai vakara avīzei. Un, ja varētu, aizvestu viņu uz paša moku kambari, piesietu pie tā galda un sadurtu adatas viņam pautos. Bet viņš ir beigts.”

Viņa vērsās pie Mīkaela.

“Esmu apmierināta ar risinājumu. Nekas, ko mēs darītu, nespētu labot to, ko Martins nodarījis saviem upuriem. Toties ir radusies interesanta situācija. Tu atrodies pozīcijā, kurā tev ir iespēja sāpināt nevainīgas sievietes - arī Harrietu, kuru tu šurpceļā tik sirsnīgi aizstāvēji. Tāpēc man ir jautājums: kas ir ļaunāk - tas, ka Martins Vangers izvaroja viņu Gotfrida namiņā, vai tas, ka tu to pašu izdarīsi avīzēs? Skaista dilemma. Varbūt žurnālistu ētikas komisija var dot padomu.”

Viņa apklusa. Mīkaels piepeši nespēja ieskatīties Līsbetai Sā- landerei acīs. Viņš blenza galdā.

“Bet es jau neesmu žurnāliste,” Līsbeta beidzot sacija.

“Ko jūs gribat?” Dirks Frūde jautāja.

“Martins filmēja savus upurus. Es gribu, lai jūs mēģināt identificēt tik daudzas, cik vien iespējams, un lai parūpējaties, ka viņu ģimenes saņem pienācīgu kompensāciju. Un vēl es gribu, lai Vangera koncerns turpmāk ik gadu ziedo divus miljonus kronu Zviedrijas Sieviešu un meiteņu krīzes centru savienībai.”

Dirks Frūde pāris minūtes apdomāja cenu. Tad pamāja ar galvu.

“Vai vari ar to samierināties, Mīkael?” Līsbeta jautāja.

Mīkaels jutās izmisis. Visu savu profesionālo mūžu viņš bija atmaskojis to, ko citi centās noslēpt, un viņa morāle aizliedza noklusēt briesmīgos noziegumus, kas notikuši Martina Vangera pagrabā. Tas taču bija viņa darba uzdevums - paust sabiedrībai to, ko viņš zina. Viņš allaž kritizēja kolēģus par patiesības slēpšanu. Tomēr te nu viņš sēdēja un apsprieda visdrausmīgāko cover up, par kādu jebkad dzirdējis.

Mīkaels ilgi sēdēja klusēdams. Tad arī viņš pamāja ar galvu.

“Labi.” Dirks Frūde vērsās pie Mīkaela. “Attiecībā uz Henrika piedāvājumu par finansiālo kompensāciju…”

“Viņš var to sev iebāzt…!” Mīkaels iesaucās. “Dirk, tagad ej! Saprotu tavu stāvokli, taču šobrīd esmu tik nikns uz tevi, Henriku un Harrietu, ka tad, ja tu paliksi, mēs vairs nebūsim draugi.” Dirks Frūde joprojām sēdēja pie virtuves galda un negrasījās celties.

“Es vēl nevaru iet,” viņš sacīja. “Neesmu beidzis. Man jānodod vēl viena ziņa, kas tev nepatiks. Henriks uzstāj, lai izstāstu to šovakar. Tu rīt vari braukt uz slimnīcu un izlamāt viņu, ja vēlies.”

Mīkaels lēnām pacēla skatienu un ielūkojās viņam acīs.

“Tas laikam ir pats grūtākais, kas man mūžā bijis jādara,” Dirks Frūde sacīja. “Tomēr domāju, ka situāciju šobrīd var glābt tikai pilnīgs godīgums, tāpēc likšu visas kārtis galdā.”

“Ko tas nozīmē?”

“Kad Henriks Ziemassvētkos pierunāja tevi uzņemties šo darbu, ne viņš, ne es neticējām, ka tam būs rezultāti. Bija tieši tā, kā viņš teica, - viņš gribēja mēģināt pēdējo reizi. Bija rūpīgi apsvēris tavu stāvokli, balstoties arī uz ziņojumu, ko sastādījusi Salanderes jaunkundze. Viņš izmantoja tavu izolētību, piesolīja labu atlīdzību un lika lietā īsto ēsmu.”

“Vennerstremu,” Mīkaels noteica.

Frūde pamāja ar galvu.

“Jūs blefojāt?”

“Nē.”

Līsbeta Salandere ieinteresēta pacēla uzaci.

“Henriks izpildīs savu solījumu,” Dirks Frūde sacīja. “Viņš piekritīs intervijai un publiski dosies frontālā uzbrukumā Ven- nerstremam. Tu saņemsi visas detaļas vēlāk, bet lielos vilcienos lieta ir tāda, ka tolaik, kad Hanss Ēriks Vennerstrems bija Vangera koncerna finanšu nodaļas vadībā, viņš vairākus miljonus kronu izmantoja valūtas spekulācijām. Tas notika ilgi pirms tam, kad valūtas darījumi kļuva par ierastu parādību. Vennerstrems to darīja bez pilnvaras un koncerna vadības atļaujas. Darījumi neveicās, un piepeši viņam radās septiņu miljonu kronu zaudējumi, ko viņš centās segt, gan sagrozot grāmatvedības datus, gan vēl vairāk iesaistoties spekulācijās. Viņu pieķēra un izmeta no darba.”

“Vai viņš guva personisku peļņu?”

“Jā, iekasēja aptuveni pusmiljonu, kas ironiskā kārtā kļuva par VVennerstroem Group pamatkapitālu. Tas viss mums ir dokumentēts. Tu vari izmantot šo informāciju, kā vien vēlies, un Henriks šos apgalvojumus publiski apstiprinās. Bet…”

“Bet informācija ir bezvērtīga,” Mīkaels sacīja un uzsita ar plaukstu pa galdu.

Dirks Frūde pamāja ar galvu.

“Tas notika pirms trīsdesmit gadiem, un tā ir pagātne,” Mīkaels piebilda.

“Tu iegūsti apstiprinājumu tam, ka Vennerstrems ir blēdis.” “Ja tas nāks gaismā, Vennerstrems būs dusmīgs, taču tas nekaitēs viņam vairāk kā oda dzēliens. Viņš paraustīs plecus un sajauks kārtis, publicējot paziņojumu, ka Henriks Vangers ir vecs muļķis, kas cenšas atņemt viņam kādu darījumu, un pēc tam apgalvos, ka patiesībā darbojies Henrika uzdevumā. Pat ja Vennerstrems nespēs pierādīt savu nevainīgumu, viņš var sapūst pietiekami daudz miglas, lai no šā stāsta varētu atkratīties, paraustot plecus.”

Dirks Frūde izskatījās nelaimīgs.

“Jūs mani uzmetāt,” Mīkaels pēdīgi sacīja.

“Mīkael, tāds nebija mūsu nodoms.”

“Mana kļūda. Es ķēros pie salmiņa, un man vajadzēja saprast, kas tur slēpjas.” Viņš īsi iesmējās. “Henriks ir veca haizivs. Viņš gribēja panākt savu un stāstīja to, ko es vēlējos dzirdēt.”

Mīkaels piecēlās un piegāja pie izlietnes. Tad pagriezās pret Frūdi un apkopoja savas jūtas vienā vārdā:

“Pazūdi!”

“Mīkael… man žēl…”

“Dirk. Ej!”

Līsbeta Salandere nezināja, vai pieiet Mīkaelam klāt vai likt viņu mierā. Viņš atrisināja problēmu pats; neteikdams ne vārda, paķēra jaku un aizcirta aiz sevis ārdurvis.

Vairāk nekā stundu Līsbeta staigāja šurpu turpu pa virtuvi. Viņa jutās tik nelāgi, ka novāca un nomazgāja traukus - šo darbu viņa parasti atstāja Mīkaelam. Laiku pa laikam Līsbeta piegāja pie loga un lūkojās pēc viņa. Visbeidzot kļuva tik nemierīga, ka uzvilka savu ādas jaku un devās Mīkaelu meklēt.

Vispirms viņa aizgāja uz jahtu ostu, kur namiņos joprojām dega gaisma, taču Mīkaelu tur neredzēja. Viņa soļoja pa taku gar krastmalu, kur abi mēdza iet vakara pastaigās. Martina Vangera māja bija tumša un jau šķita neapdzīvota. Līsbeta aizgāja līdz akmeņiem zemesragā, kur agrāk bija sēdējusi kopā ar Mīkaelu, un tad devās mājās. Viņš vēl nebija atgriezies.

Līsbeta aizgāja līdz baznīcai. Mīkaela tur nebija. Viņa brīdi stāvēja neziņā un prātoja, ko iesākt. Tad devās atpakaļ pie motocikla, paņēma no somas lukturīti un atkal soļoja gar krastu. Pagāja kāds brīdis, līdz viņa tika uz priekšu pa aizaugušo ceļu, un vēl ilgāks laiks, līdz atrada taku uz Gotfrida namiņu. Tas piepeši iznira no tumsas aiz kokiem, kad viņa gandrīz bija nonākusi galā. Verandā Mīkaelu neredzēja, un durvis bija aizslēgtas.

Līsbeta atkal pagriezās uz ciema pusi, bet tad apstājās un devās atpakaļ līdz pašam zemesragam. Negaidot viņa ieraudzīja Mīkaela siluetu tumsā uz steķiem, kur Harrieta Vangere bija noslīcinājusi savu tēvu. Nu viņa beidzot uzelpoja.

Mīkaels izdzirda viņu nākam pa steķiem un pagriezās. Līsbeta apsēdās viņam blakus, neteikdama ne vārda. Beidzot viņš pārtrauca klusumu.

“Piedod! Vajadzēja brīdi palikt vienam.”

“Zinu.”

Līsbeta aizsmēķēja divas cigaretes un iedeva vienu Mīkaelam. Mīkaels palūkojās uz viņu. Līsbeta Salandere bija visnesabiedriskākais cilvēks, kādu viņš jebkad sastapis. Viņa mēdza ignorēt katru mēģinājumu parunāties par ko personisku un nekad nebija pieņēmusi nevienu simpātiju izpausmi. Viņa bija izglābusi Mīkaela dzīvību un tagad nakts vidū devusies viņu meklēt un atradusi. Mīkaels aplika viņai roku ap pleciem.

“Tagad es zinu, kāda ir mana cena. Mēs esam nodevuši tās meitenes,” viņš sacīja. “Viņi noklusēs šo stāstu. Viss, kas atrodas Martina pagrabā, pazudīs.”

Līsbeta neatbildēja.

“Ērikai bija taisnība,” Mīkaels sacīja. “Būtu vairāk jēgas, ja es būtu devies uz Spāniju, mēnesi kniebies ar spānietēm un tad atgriezies saplosīt Vennerstremu. Tagad esmu bezjēdzīgi zaudējis mēnešus.”

“Ja tu būtu aizbraucis uz Spāniju, Martins Vangers joprojām uzdarbotos savā pagrabā.”

Klusums. Viņi ilgi sēdēja blakus, tad Mīkaels piecēlās un ierosināja doties mājās.

Mīkaels aizmiga pirms Līsbetas. Viņa gulēja nomodā un ieklausījās Mīkaela elpā. Pēc brīža viņa izgāja virtuvē, uzvārīja kafiju, tumsā apsēdās uz virtuves dīvāniņa un, spraigi domādama, izsmēķēja vairākas cigaretes. Viņa uztvēra to kā pašu par sevi saprotamu, ka Vangers un Frūde uzmetuši Mīkaelu. Tas bija viņu dabā. Taču tā bija Mīkaela, nevis viņas problēma. Vai ne?

Beidzot Līsbeta pieņēma lēmumu. Izsmēķēja cigareti līdz galam, iegāja pie Mīkaela, ieslēdza naktslampiņu un purināja viņu, līdz viņš pamodās. Bija pustrīs naktī.

“Kas ir?”

“Man ir viens jautājums. Apsēdies!”

Mīkaels piecēlās sēdus un samiegojies skatījās uz Līsbetu.

“Kad tevi apsūdzēja - kāpēc tu neaizstāvējies?”

Mīkaels papurināja galvu un paskatījās Līsbetai acīs. Viņš pašķielēja pulkstenī.

“Tas ir garš stāsts, Līsbet.”

“Stāsti. Man laika pietiek.”

Mīkaels ilgi klusēja un apsvēra, ko sacīt. Beidzot nolēma teikt patiesību.

“Es nevarēju aizstāvēties. Raksts bija kļūdains.”

“Kad es ielīdu tavā datorā un izlasīju saraksti ar Ēriku Bergeri, tur bija daudz norāžu uz Vennerstrema lietu, un jūs visu laiku apspriedāt praktiskas detaļas par tiesas procesu, bet neko nerunājāt par notikušo. Pastāsti, kas aizgāja šķērsām.”

“Līsbet, es nevaru atklāt patieso stāstu. Mani pamatīgi pie- šņāca. Mēs ar Ēriku esam vienisprātis, ka tas daudz vairāk kaitētu mūsu uzticamībai, ja mēs mēģinātu pastāstīt, kas notika patiesībā.”

“Paklau, Kalle Blumkvist, šodien pēcpusdienā tu sprediķoji kaut ko par draudzību, uzticēšanos un ko nu tur vēl! Es neesmu nodomājusi publicēt to stāstu tīklā.”

Mīkaels pāris reižu protestēja. Viņš atgādināja Līsbetai, ka ir nakts vidus, un apgalvoja, ka nespēj domāt par šo lietu. Līsbeta spītīgi palika sēžam, līdz viņš padevās. Mīkaels aizgāja uz tualeti, noskaloja seju un uzlika kafijkannu. Tad atgriezās gultā un pastāstīja, kā viņa senais skolasbiedrs Roberts Lindbergs pirms diviem gadiem pamodinājis viņa ziņkārību dzeltenā Mālar-30 Arholmas ostā.

“Tu gribi teikt, ka tavs draugs meloja?”

“Nē, nepavisam ne. Viņš pastāstīja tieši to, ko zināja, un es varēju pārbaudīt katru vārdu RPP revīzijas dokumentos. Es pat aizbraucu uz Poliju un nofotografēju skārda šķūni, kur atradusies lielā Minos fabrika. Un intervēju vairākus cilvēkus, kas strādājuši uzņēmumā. Visi stāstīja vienu un to pašu.”

“Es nesaprotu.”

Mīkaels nopūtās. Pagāja brīdis, iekams viņš atkal ierunājās.

“Man bija ārkārtīgi labs stāsts. Es vēl nebiju ar to konfrontējis pašu Vennerstremu, taču tas bija neapstrīdams, un, ja es tobrīd to būtu publicējis, tas Vennerstremu patiesi satricinātu. Viņam droši vien neceltu apsūdzību krāpšanā - darījumu jau bija apstiprinājusi revīzija taču tas kaitētu viņa reputācijai.”

“Kas nogāja greizi?”

“Kāds bija uzodis, ar ko es nodarbojos, un Vennerstrems uzzināja par manu eksistenci. Piepeši sāka notikt traki daudz dīvainu lietu. Vispirms es saņēmu draudus. Anonīmus zvanus no telefoniem ar priekšapmaksas kartēm, kam nevarēja sadzīt pēdas. Arī Ērikai izteica draudus. Tās bija parastās muļķības: liecies mierā, citādi izlaidīsim tev iekšas, un tā tālāk. Saprotams, ka viņa ļoti pārskaitās.”

Mīkaels paņēma vienu no Līsbetas cigaretēm.

“Tad notika kaut kas ļoti nepatīkams. Kādu nakti, kad atstāju redakciju, man uzbruka divi vīrieši, viņi vienkārši pienāca man klāt un metās virsū. Mani pārsteidza pilnīgi nesagatavotu, man pārsita lūpu, un es saļimu uz ielas. Es nespēju viņus identificēt, bet viens izskatījās pēc veca baikera.”

“Skaidrs.”

“Visas tās sekošanas rezultātā Ērika, protams, nāvīgi pārskaitās, bet es iespītējos. Mēs pastiprinājām Millennium drošību. Problēma tā, ka vajāšana bija neproporcionāla stāsta saturam. Mēs nespējām aptvert, kāpēc tas notiek.”

“Taču tu publicēji pavisam citu stāstu.”

“Tieši tā. Pēkšņi mēs uzgājām sensāciju. Mums uzradās avots, kāds Deep Throat no Vennerstrema aprindām. Šis avots bija burtiski pārbijies līdz nāvei, un mēs varējām tikties vienīgi anonīmās viesnīcu istabās. Viņš pastāstīja, ka Minos afēras nauda izmantota karam Dienvidslāvijā. Vennerstremam bijuši darījumi ar ustašu organizāciju. Un tas vēl nebija viss, kā pierādījumu viņš mums iedeva dokumentu kopijas.”

“Jūs viņam ticējāt?”

“Viņš bija ļoti veikls. Viņš sniedza arī pietiekami daudz informācijas, lai aizvestu mūs pie vēl viena avota, kas apstiprināja šo stāstu. Mēs pat dabūjām fotogrāfiju, kurā redzams, kā viens no Vennerstrema tuvākajiem līdzstrādniekiem spiež roku pircējam. Tas bija detalizēts sensacionāls materiāls, un šķita, ka viss to apstiprina. Mēs to publicējām.”

“Un tas izrādījās viltots.”

“Tas bija falsificēts no sākuma līdz beigām,” Mīkaels apstiprināja. “Dokumenti bija prasmīgi viltojumi. Vennerstrema advokāts pat varēja pierādīt, ka fotogrāfija ar Vennerstrema padoto un ustašu kustības pārstāvjiem ir montāža - divu dažādu attēlu apvienojums, kas apstrādāts ar Photoshop.”

“Fascinējoši,” Līsbeta Salandere lietišķi noteica un pamāja pie sevis.

“Vai ne? Pamazām mēs aptvērām, kā ar mums manipulējuši. Mūsu oriģinālais stāsts būtu kaitējis Vennerstremam. Tagad tas noslīka viltojumos - veiklākas lamatas nekad neesmu redzējis. Mēs publicējām stāstu, kurā Vennerstrems varēja iznīcināt punktu pēc punkta un pierādīt savu nevainīgumu. Un tas tika paveikts velnišķīgi prasmīgi.”

“Jūs nevarējāt atkāpties un stāstīt patiesību. Jums nebija nekādu pierādījumu, ka viltojumu organizējis Vennerstrems.” “Vēl ļaunāk. Ja mēs censtos pastāstīt patiesību un būtu pietiekami dumji, lai viltošanā vainotu Vennerstremu, neviens mums gluži vienkārši neticētu. Tas izskatītos pēc izmisīga mēģinājuma uzvelt vainu nevainīgam rūpniekam. Mēs izskatītos pēc sazvērestību teorētiķiem un idiotiem.”

“Skaidrs.”

“Vennerstrems bija nodrošinājies divkārt. Ja atklātos viltojums, viņš varētu apgalvot, ka viņu vēlas apkaunot kāds no viņa ienaidniekiem. Un mēs Millennium redakcijā atkal zaudētu ticamību, jo būtu iekrituši uz ko tādu, kas izrādījies aplams.” “Tāpēc tu izvēlējies neaizstāvēties un iet cietumā.”

“Es biju pelnījis sodu,” Mīkaels sarūgtināts sacīja. “Es biju vainīgs goda un cieņas aizskaršanā. Tagad tu zini. Vai drīkstu gulēt?”

Mīkaels izslēdza lampiņu un aizvēra acis. Līsbeta apgūlās blakus. Viņa bridi gulēja klusēdama.

“Vennerstrems ir bandīts.”

“Protams.”

“Nē, es gribēju teikt - es zinu, ka viņš ir bandīts. Viņš sadarbojas ar visiem - no krievu mafijas līdz kolumbiešu narkotiku karteļiem.”

“Ko tu ar to domā?”

“Kad es iesniedzu ziņojumu Frūdem, viņš deva man papildu uzdevumu. Viņš lūdza mani izdibināt, kas īsi noticis tiesā. Es tikko biju sākusi strādāt pie šā uzdevuma, kad viņš piezvanīja Armanskim un atsauca pasūtījumu.”

“Ak tā.”

“Viņi droši vien atteicās no šīs izmeklēšanas, tiklīdz tu pieņēmi darbu pie Henrika Vangera. Tas vairs nebija interesanti.”

“Un?”

“Nu, man nepatīk atstāt kaut ko nepabeigtu. Pavasarī man bija dažas nedēļas… brīvas, kad Armanskim nebija darba, ko man uzdot, tāpēc es joka pēc sāku pētīt Vennerstremu.”

Mīkaels piecēlās sēdus, ieslēdza lampiņu un skatījās uz Līsbetu Salanderi. Viņš ielūkojās meitenes lielajās acīs. Viņa patiesībā izskatījās vainīga.

“Vai tu kaut ko atklāji?”

“Man datorā ir viss viņa cietais disks. Tu vari dabūt atliku likām pierādījumu tam, ka viņš ir īsts bandīts.”

28.    nodala

Otrdiena, 29. jūlijs - piektdiena, 24. oktobris

Mīkaels Blumkvists bija nosēdējis pie Līsbetas datu izdrukām trīs dienas - viņai bija kartona kastes ar dokumentiem. Nelaime tā, ka detaļas visu laiku mainījās. Opciju darījums Londonā. Valūtas darījums Parīzē ar pilnvarotā starpniecību. Pastkastītes firma Gibraltārā. Piepeša summas dubultošanās Chase Manhattan Bank kontā Ņujorkā.

Un vēl mulsinošās jautājuma zīmes: tirdzniecības uzņēmums ar divsimt tūkstošiem kronu neskartā kontā, pirms pieciem gadiem reģistrēts Santjago, Čīlē, - viena no trīsdesmit līdzīgām firmām divpadsmit dažādās valstīs - un nekādu norādījumu, ar ko tās nodarbojas. Neaktīvie uzņēmumi? Ko tie gaidīja? Vai kalpoja par fasādi? Dators nesniedza atbildes, kas glabājās Vennerstrema galvā un varbūt bija viņam tik pašsaprotamas, ka netika formulētas elektroniskos dokumentos.

Salandere bija pārliecināta, ka uz lielāko daļu šo jautājumu viņi nekad neatradīs atbildes. Viņi redzēja ziņu, taču bez atslēgas nespēja atšifrēt tās nozīmi. Vennerstrema impērija bija kā sīpols, kam noloba mizu pēc mizas; labirints, kurā firmas piederēja cita citai. Akciju sabiedrības, konti, fondi, vērtspapīri. Viņi konstatēja, ka neviens - pat ne Vennerstrems - nepārzina to visā pilnībā. Vennerstrema impērija dzīvoja pati savu dzīvi.

Pastāvēja kāda shēma vai vismaz kaut kas līdzīgs shēmai. Labirints, kurā firmas piederēja cita citai. Vennerstrema impērijas vērtību lēsa absurdajā spektrā no simt līdz četrsimt miljardiem kronu. Atkarībā no tā, kam jautā un kā rēķina. Bet, ja firmas pieder cita citai, - kāda ir uzņēmuma vērtība?

Kad Līsbeta uzdeva šo jautājumu, Mīkaels palūkojās uz viņu ar izmocītu sejas izteiksmi.

“Tā ir ezoterika,” viņš atteica un atsāka šķirot banku aktīvus.

Viņi bija steigā pametuši Hēdebi salu agri no rīta, pēc tam kad Līsbeta Salandere bija uzspridzinājusi bumbu, kas tagad aizņēma visu Mīkaela nomoda laiku. Viņi devās taisnā ceļā uz Līsbetas mājām un pavadīja divas diennaktis pie viņas datora, kamēr viņa izvadāja Mīkaelu pa Vennerstrema kosmosu. Mīkaelam bija daudz jautājumu. Vienu no tiem viņš uzdeva aiz tīras ziņkārības.

“Līsbet, kā tu vari praktiski pārņemt viņa datoru savā kontrolē?”

“Tas ir mana kolēģa Plague izgudrojums. Vennerstremam ir IBM laptops, ar kuru viņš strādā gan mājās, gan birojā. Tas nozīmē, ka visa informācija atrodas vienā cietajā diskā. Mājās viņam ir platjoslas pieslēgums. Plague ir izgudrojis tādu kā manšeti, ko apliek platjoslas kabelim, un es viņam to testēju; manšete reģistrē visu, ko Vennerstrems redz, un nosūta informāciju tālāk uz kādu serveri.”

“Vai viņam nav ugunsmūra?”

Līsbeta pasmaidīja.

“Protams, viņam ir ugunsmūris. Bet lieta tā, ka šī manšete arī darbojas kā tāds ugunsmūris. Lai tādā veidā ielīstu datorā, paiet kāds laiciņš. Pieņemsim, ka Vennerstrems saņem meilu; tas vispirms nonāk Plague manšetē, un mēs to varam izlasīt, pirms tas iziet caur ugunsmūri. Bet viltība slēpjas tur, ka meils tiek pārrakstīts un tam pievieno dažus baitus lielu avota kodu. Tas atkārtojas katru reizi, kad viņš ielādē kaut ko savā datorā. Ar attēliem ir vēl labāk. Vennerstrems diezgan daudz sērfo tīklā. Katru reizi, kad viņš novelk kādu pomobildi vai atver jaunu mājaslapu, mēs pievienojam pāris rindiņu avota koda. Pēc kāda laika, dažām stundām vai dienām, atkarībā no tā, cik daudz viņš izmanto datoru, Vennerstrems ir ielādējis aptuveni trīs megabaitus lielu programmu, kurā katrs bits saistās ar nākamo bitu.”

“Un?”

“Kad pēdējie biti ir vietā, programma savienojas ar viņa inter- neta pārlūku. Viņš redz, ka dators uzkaras, un viņam tas jāpārstartē. Pārstartējot instalējas pavisam jauna programma. Viņš izmanto Microsoft Explorer. Nākamajā reizē atvērdams Explorer, Vennerstrems patiesībā atver pavisam citu programmu, kas neredzama guļ viņam uz desktopa, izskatās un darbojas kā Explorer, bet dara arī daudz citu lietu. Vispirms tā pārņem savā kontrolē viņa ugunsmūri, taču izliekas, ka viss darbojas, kā nākas. Tad tā sāk skenēt datoru un nosūta mums informācijas gabaliņus katru reizi, kad viņš sērfojot uzklikšķina uz peles. Pēc kāda laika, atkarībā no tā, cik daudz viņš sērfo, mēs esam uzkrājuši pilnīgu cietā diska satura spoguļattēlu kādā serverī. Tad ir pienācis HT laiks.”

“HT?"

“Sorry. Plague sauc to par HT. Hostile Takeover."

“Ak tā.”

“Smalkākais notiek pēc tam. Kad struktūra ir gatava, Venner- stremam ir divi cietie diski - viens viņa paša kastē, otrs uz mūsu servera. Nākamajā reizē, ieslēgdams savu datoru, viņš patiesībā iedarbina spoguļdatoru. Viņš strādā nevis savā datorā, bet gan mūsu serverī. Viņa dators kļūst mazliet lēnāks, taču tas ir tikko manāms. Un, pieslēgusies serverim, es varu novilkt visus viņa dokumentus reālajā laikā. Katru reizi, kad Vennerstrems nospiež taustiņu savā datorā, es to redzu savējā.”

“Acīmredzot tavs draugs arī ir hakeris.”

“Tieši viņš noorganizēja noklausīšanos Londonā. Viņš ir mazliet sociāli atpalicis un neiziet no mājas, taču tiklā viņš ir leģenda.”

“Labi,” Mīkaels noteica un padevies uzsmaidīja Līsbetai. “Jautājums numur divi: kāpēc tu nestāstīji par Vennerstremu agrāk?” “Tu man nejautāji.”

“Un, ja es nekad nebūtu pajautājis - pieņemsim, ka es nekad nebūtu tevi saticis, - tad tu glabātu savas ziņas par to, ka Vennerstrems ir bandīts, līdz Millennium bankrotētu.”

“Neviens man nelūdza atmaskot Vennerstremu,” Līsbeta atbildēja visgudrā balsī.

“Bet ja nu būtu lūdzis?”

“Es taču pastāstīju,” viņa aizstāvēdamās atteica.

Mīkaels lika šo tematu mierā.

Mīkaels bija pilnībā iegrimis Vennerstrema datora dzīlēs. Līsbeta bija ierakstījusi cietā diska saturu - aptuveni piecus gigabaitus - kādos desmit kompaktdiskos un jutās tā, it kā zināmā mērā būtu pārvākusies uz dzīvi Mīkaela mājās. Viņa pacietīgi gaidīja un atbildēja uz jautājumiem, ko viņš nemitīgi uzdeva.

“Es nesaprotu, kā viņš var būt tik stulbs, ka apkopo visus materiālus par savu netīro veļu vienā cietajā diskā,” Mīkaels sacīja. “Ja tas reiz nonāks policijā…”

“Cilvēki nav racionāli. Manuprāt, viņš gluži vienkārši nedomā, ka policija jebkad varētu konfiscēt viņa datoru.”

“Pacēlies pāri jebkurām aizdomām. Es palieku pie uzskata, ka viņš ir iedomīgs idiots, taču viņam noteikti ir savi drošības konsultanti, kas stāsta, kā apieties ar datoru. Datorā ir materiāli, kas attiecas pat vēl uz tik seniem laikiem kā 1993. gads.” “Dators ir diezgan jauns. Ražots pirms gada, bet šķiet, ka Vennerstrems pārnesis visu veco saraksti un citus dokumentus uz cieto disku, nevis noglabājis kompaktdiskos. Tomēr viņš izmanto šifrēšanas programmu.”

“Kas ir pilnīgi bezvērtīga, ja tu ielien viņa datorā un izlasi paroles katru reizi, kad viņš tās uzraksta.”

KAD VIŅI BIJA pavadījuši Stokholmā četras dienas, uz Mīkaela mobilo telefonu piepeši piezvanīja Kristers Malms, pamodinādams viņu ap trijiem naktī.

“Šovakar Henrijs Kortess ar draudzeni bija krogā.”

“Ak tā,” Mīkaels noteica miegainā balsī.

“Mājupceļā viņi iegriezās Centralen bārā.”

“Tā nav diez cik laba vieta pavedināšanai.”

“Klausies! Jannem Dālmanam ir atvaļinājums. Henrijs pamanīja viņu pie kāda galdiņa kopā ar citu vīrieti.”

“Un?”

“Henrijs pazina viņa kompanjonu. Tas bija Kristers Sēders.” “Šķiet, ka esmu dzirdējis šo vārdu, bet…”

“Viņš strādā finanšu žurnālā Monopol, kas pieder Vennerstrema grupai,” Malms turpināja.

Mīkaels piecēlās gultā sēdus.

“Vai tu vēl klausies?”

“Klausos. Tas var arī neko nenozīmēt. Sēders ir parasts žurnālists un var būt sens Dālmana draugs.”

“Labi, es esmu paranoiķis. Pirms trim mēnešiem Millennium nopirka reportāžu no kāda ārštatnieka. Nedēļu pirms publicēšanas Sēders nāca ldajā ar gandrīz identisku atmaskojumu. Tas pats stāsts par mobilo telefonu ražotāju, kurš noklusējis ziņojumu par brāķa detaļu, kas var izraisīt īssavienojumu.”

“Es dzirdu, ko tu saki, bet tā gadās. Vai esi runājis ar Ēriku?” “Nē, viņa vēl ir prom un atgriezīsies tikai nākamnedēļ.” “Neko neuzsāc. Es atzvanīšu,” Mīkaels sacīja un izslēdza mobilo telefonu.

“Problēmas?” Līsbeta Salandere jautāja.

“Millennium,” Mīkaels atteica. “Man jāizmet viens līkums. Vai gribi nākt līdzi?”

Ap četriem naktī redakcija bija tukša. Līsbetai Salanderei vajadzēja aptuveni trīs minūtes, lai uzlauztu Jannes Dālmana paroli, un vēl divas minūtes, lai pārnestu datora saturu uz Mīkaela iBook.

Tomēr lielākā daļa sarakstes atradās Jannes Dālmana portatīvajā datorā, kas viņiem nebija pieejams. Ar redakcijas datora palīdzību Līsbeta Salandere izdibināja, ka Dālmanam bez oficiālās millennium.se adreses ir ari privātā Hotmail pastkastīte. Viņai vajadzēja sešas minūtes, lai to uzlauztu un nokopētu viņa korespondenci pēdējā gada laikā. Pēc piecām minūtēm Mīkaels bija ieguvis pierādījumus, ka Janne Dālmans noplūdinājis informāciju par situāciju Millennium un ziņojis Monopol redaktoram par to, kādas reportāžas Ērika Bergere plāno žurnāla numuriem.

Viņi izslēdza datorus un devās atpakaļ uz Mīkaela dzīvokli dažas stundas pagulēt. Ap desmitiem no rīta Mīkaels piezvanīja Kristeram Malmam.

“Man ir pierādījumi, ka Dālmans strādājis Vennerstremam.” “Es to zināju. Labi, tad es šodien to cūku atlaidīšu.”

“Nedari to. Nedari itin neko!”

“Neko?”

“Krister, paļaujies uz mani! Cik ilgi Dālmans būs atvaļinājumā?”

“Viņš atgriezīsies darbā pirmdien.”

“Cik cilvēku redakcijā ir šodien?”

“Nu, tā ir pustukša.”

“Vai vari sasaukt sapulci pulksten divos? Nestāsti, par ko ir runa. Es ieradīšos.”

Pie sapulču galda Mīkaelam iepretim apsēdās seši cilvēki. Kristers Malms izskatījās noguris. Henrijs Kortess - iemīlējies, kā to spēj tikai divdesmit četrus gadus vecs jauneklis. Monika Nil- sone izskatījās gaidpilna; Kristers Malms nebija atklājis, par ko būs šī sapulce, taču viņa šeit bija pietiekami ilgi, lai saprastu, ka briest kaut kas neparasts, un jutās aizkaitināta par to, ka atstāta ārpus the information loop. Tāda pati kā allaž bija tikai uz pusslodzi strādājošā Ingela Oskaršone, kas divas dienas nedēļā nodarbojās ar administratīvajiem darbiem, abonentu reģistru un tamlīdzīgām lietām un nebija redzēta īsti atpūtusies, kopš pirms diviem gadiem kļuvusi par māmiņu. Otra uz pusslodzi strādājošā darbiniece bija ārštatniece Lota Kārima, viņai bija tāds pats līgums kā Henrijam Kortesam, un viņa tikko bija atgriezusies no atvaļinājuma. Kristeram no atvaļinājuma bija izdevies atsaukt arī Soniju Magnusonu.

Mīkaels sasveicinājās ar visiem un atvainojās par savu prombūtni visu šo gadu.

“Ne es, ne Kristers neesam paspējuši šīs sarunas tematu apspriest ar Ēriku, bet varu apgalvot, ka šajā gadījumā runāju viņas vārdā. Šodien mēs izlemjam Millennium nākotni.”

Viņš ieturēja pauzi un ļāva klātesošajiem apdomāt šos vārdus. Neviens neuzdeva jautājumus.

“Pēdējais gads ir bijis smags. Brīnos, ka neviens no jums nav izlēmis meklēt citu darbu. Laikam jūs esat vai nu galīgi traki, vai arī ārkārtīgi uzticami un jums patīk strādāt šajā žurnālā. Tāpēc esmu nolēmis likt kārtis galdā un lūgt jums pēdējo pakalpojumu.”

“Pēdējo pakalpojumu?” Monika Nilsone brīnījās. “Izklausās, ka tu gribi žurnālu slēgt.”

“Tieši tā,” Mīkaels atbildēja. “Pēc atvaļinājuma Ērika sasauks mūs visus uz drūmu redakcijas sanāksmi, paziņos, ka Millennium Ziemassvētkos tiks likvidēts, un jums visiem uzteiks darbu.” Tagad klātesošos sāka pārņemt zināms nemiers. Pat Kristers Malms uz mirkli noticēja, ka Mīkaels to domā nopietni, bet tad visi pamanīja viņa atviegloto smaidu.

“Šajā rudenī jums jāspēlē dubultspēle. Lieta tā, ka mūsu dārgais redakcijas sekretārs Janne Dālmans papildus piestrādā par

Hansa Ērika Vennerstrema informatoru. Ienaidnieks visu laiku saņem precīzu informāciju par to, kas notiek redakcijā, un tas izskaidro daļu triecienu, ko esam saņēmuši pagājušajā gadā. Visvairāk jau tu, Sonij, jo sadarbību piepeši ir pārtraukuši daudzi reklāmdevēji.”

“Sasper jods!” sacīja Monika Nilsone.

Janne Dālmans redakcijā nebija īpaši populārs, un izskatījās, ka atklājums nevienu nepārsteidz. Mīkaels pārtrauca balsu murdoņu.

“Es to stāstu tāpēc, ka jums pilnībā uzticos. Mēs esam strādājuši kopā vairākus gadus, un es zinu, ka jums galva ir īstajā vietā. Tāpēc es arī zinu, ka jūs piedalīsieties mūsu spēlē šajā rudenī. Ir ārkārtīgi svarīgi, lai Vennerstrems noticētu, ka Millennium sabrūk. Mums jāpanāk, lai viņš tam noticētu.”

“Kāda īsti ir mūsu situācija?” Henrijs Kortess jautāja.

“Ir tā: es zinu, ka visiem ir klājies grūti, un mēs vēl neesam gluži drošībā. Saskaņā ar visiem veselā saprāta likumiem Millennium šobrīd vajadzētu iet pa burbuli. Es dodu savu godavārdu, ka tas nenotiks. Millennium šobrīd ir stiprāks nekā pirms gada. Pēc šīs sapulces es atkal pazudīšu aptuveni uz diviem mēnešiem. Oktobra beigās es atgriezīšos. Tad mēs apcirtīsim Vennerstremam spārnus.”

“Kādā veidā?” Kortess brīnījās.

“Sorry. To es jums neatklāšu. Es uzrakstīšu jaunu rakstu par Vennerstremu. Šoreiz mēs to darīsim pareizi. Pēc tam redakcijā sāksim gatavoties Ziemassvētku ballītei. Esmu nodomājis pirmajā ēdienā pasniegt ceptu Vennerstremu, bet otrajā - dažādus kritiķus.”

Noskaņojums negaidot kļuva možs. Mīkaels prātoja: diezin ko viņš justu, ja pats sēdētu pie sapulču galda un klausītos sevī. Aizdomas? Jā, droši vien. Bet acīmredzot viņam joprojām piederēja Millennium mazā darbinieku pulciņa uzticības kapitāls. Viņš atkal pacēla roku.

“Lai tas izdotos, ir svarīgi piespiest Vennerstremu noticēt, ka Millennium iet uz grunti. Es negribu, lai viņš uzsāk pretkampaņu vai pēdējā brīdī iznīcina pierādījumus. Tāpēc mums sākumā jāuzraksta scenārijs, saskaņā ar kuru jūs rudenī strādāsiet. Pirmkārt, ir svarīgi, lai nekas no tā, ko šodien apspriežam, nenonāktu uz papīra, e-pasta sarakstē vai ausīs kādam citam ārpus šīs telpas. Mēs nezinām, cik daudz Dālmans okšķerē mūsu datoros, bet esmu atklājis, ka piekļūt darbinieku privātajām pastkastītēm ir ļoti viegli. Tātad - mēs to apspriedīsim mutiski. Ja jums turpmākajās nedēļās tas jāpārrunā, vērsieties pie Kristera un satiecieties pie viņa mājās. Maksimāli diskrēti.”

Mīkaels uz tāfeles uzrakstīja: nekādu e-pastu.

“Otrkārt, mums jāsastrīdas. Sāciet mani knābāt ik reizi, kad tuvumā parādās Janne Dālmans. Nepārspīlējiet. Vienkārši ļaujiet izlauzties savam bitching ego. Krister, starp tevi un Ēriku jāizceļas nopietnām domstarpībām. Liec lietā fantāziju un iemeslu paturi noslēpumā, bet tam jāizskatās tā, ka žurnālā notiek šķelšanās un visi ir sastrīdējušies.”

Uz tāfeles viņš uzrakstīja: bitching.

“Treškārt, kad Ērika atgriezīsies, tu, Krister, informēsi viņu par notiekošo. Viņas pienākums būs panākt, lai Janne Dālmans notic, ka mūsu līgums ar Vangera koncernu - kas šobrīd notur mūs uz ūdens - ir izjucis, jo Henriks Vangers ir smagi slims, bet Martins Vangers nosities autokatastrofā.”

Viņš uzrakstīja vārdu dezinformācija.

“Bet līgums ir stabils?” Monika Nilsone jautāja.

“Ticiet man,” Mīkaels nikni atbildēja, “Vangera koncerns darīs visu, ko spēs, lai Millennium izdzīvotu. Pēc dažām nedēļām, apmēram augusta beigās, Ērika sasauks sapulci un paziņos par atlaišanu. Ir svarīgi, lai jūs visi saprastu, ka tā nav patiesība un ka no šejienes pazudīs vienīgi Janne Dālmans. Bet jums jāspēlē līdzi. Sāciet runāt par to, ka meklējat jaunu darbu, un apspriediet, cik sliktu iespaidu uz jūsu CV atstājis darbs Millennium. Un tā tālāk.”

“Un tu domā, ka šī spēle izglābs Millennium?” Sonijs Magnusons jautāja.

“Zinu, ka tā būs. Sonij, tev jāsacer viltota ikmēneša atskaite, kas rāda, ka reklāmu apjoms pēdējos mēnešos ir samazinājies un sarūk ari abonentu skaits.”

“Izklausās forši,” Monika sacīja. “Vai mums paturēt to redakcijas lokā vai noplūdināt arī citiem medijiem?”

“Paturiet to redakcijā. Ja stāsts parādīsies citur, mēs zināsim, kurš to noplūdinājis. Ja pēc pāris mēnešiem kāds mums par to jautās, mēs varēsim atbildēt - blēņas, tu esi saklausījies baumas un Millennium nekad nav draudējusi slēgšana. Vislabākais, kas varētu notikt, būtu tas, ka Dālmans dotu mājienu citiem medijiem. Tad viņš pats pēc tam nonāks muļķa lomā. Ja varat Dālmanam pamest vēl kādu ticamu, bet pilnīgi idiotisku stāstu, dariet to.”

Viņi divas stundas sacerēja scenāriju un iedalīja tajā katram savu lomu.

Pēc sapulces Mīkaels un Kristers Malms devās uz kafejnīcu Java Hornsgātanā iedzert tasi kafijas.

“Krister, ir ļoti svarīgi, lai tu sagaidi Ēriku jau Ārlandā un informē viņu par situāciju. Tev viņa jāpārliecina piedalīties spēlē. Cik es viņu pazīstu, viņa gribēs saplosīt Dālmanu uz līdzenas vietas, bet tas nedrīkst notikt. Negribu, lai Vennerstrems sāk kaut ko nojaust un paspēj novākt pierādījumus.”

“Labi.”

“Un pieraugi, lai Ērika neraksta e-pastus, līdz būs instalējusi šifrēšanas programmu PGP un iemācījusies to lietot. Ļoti iespējams, ka ar Dālmana palīdzību Vennerstrems lasa visu, ko mēs cits citam rakstām. Tev un visiem pārējiem redakcijā arī jāinstalē PGP. Dariet to dabiski. Es tev iedošu datorkonsultanta vārdu, tu ar viņu sazināsies, un konsultants ieradīsies pārbaudīt redakcijas tīklu un datorus. Ļauj konsultantam uzstādīt programmu, it kā tas būtu pilnīgi parasts pakalpojums.”

“Es darīšu, ko spēšu. Bet Mīkael - kas tev padomā?” “Vennerstrems. Esmu nodomājis nokārtot ar viņu rēķinus.” “Kā?”

“Sorry. Pagaidām tas ir mans noslēpums. Teikšu tikai to, ka man ir materiāli, kas liks mūsu iepriekšējiem atklājumiem izskatīties pēc bērnu spēlītēm.”

Kristers Malms izskatījās apjucis.

“Es vienmēr esmu tev uzticējies, Mīkael. Vai tas nozīmē, ka tu man neuzticies?”

Mīkaels iesmējās.

“Nē. Taču šobrīd esmu nodevies visai bīstamai, krimināli sodāmai darbībai, kas var man sagādāt divus gadus cietumā. Tā sakot, manas pētījumu metodes ir mazliet apšaubāmas… Es izmantoju apmēram tikpat tumšus paņēmienus kā Vennerstrems. Negribu tur iejaukt ne tevi, ne Ēriku, ne kādu citu no Millennium.”

“Tev izdodas mani sanervozēt.”

“Nomierinies! Un vari pateikt Ērikai, ka šis stāsts būs sensacionāls. Ļoti sensacionāls.”

“Ērika gribēs zināt, kas notiek…”

Mīkaels bridi domāja. Tad pasmaidīja.

“Pasaki viņai tā: šopavasar, man aiz muguras parakstīdama līgumu ar Henriku Vangeru, viņa lika man skaidri saprast, ka tagad esmu tikai parasts mirstīgais ārštatnieks, kurš vairs nesēž valdē un kuram nav nekādas ietekmes uz Millennium politiku. Tas nozīmē arī to, ka man vairs nav pienākuma viņu informēt. Bet es apsolu: ja viņa uzvedīsies labi, tad iedošu viņai pirmo uzmetumu.”

Kristers Malms skaļi iesmējās.

“Viņa pārskaitīsies,” viņš jautri secināja.

Mīkaels saprata, ka nav bijis īsti godīgs pret Kristeru Malmu. Viņš apzināti izvairījās no Ērikas. Visdabiskāk būtu tūlīt sazināties ar viņu un atklāt pieejamo informāciju. Taču Mīkaels nevēlējās runāt ar Ēriku. Viņš daudz reižu bija turējis rokā mobilo telefonu un meklējis viņas numuru. Katru reizi viņš bija atlicis sarunu.

Viņš zināja, kur slēpjas problēma. Viņš nespēja paskatīties Ērikai acīs.

Cover up, kurā viņš bija piedalījies Hēdestadē, nebija piedodams žurnālistam. Viņam nebija ne jausmas, kā nemelojot paskaidrot to Ērikai, un, ja bija kas tāds, ko viņš nemūžam nevēlētos darīt, tas būtu - melot Ērikai Bergerei.

Bet pirmām un galvenām kārtām viņš nespēja ar to nodarboties, vienlaikus gatavojot uzbrukumu Vennerstremam. Tādēļ atlika tikšanos, izslēdza mobilo telefonu un izvairījās runāt ar Ēriku. Viņš zināja, ka tā ir tikai laika novilcināšana.

Tūlīt pēc sapulces redakcijā Mīkaels pārcēlās uz savu vasarnīcu Sandhamnā, kur nebija bijis vairāk kā gadu. Līdzi viņam bija divas kartona kastes ar izdrukātiem materiāliem un kompaktdiski, ko iedevusi Līsbeta Salandere. Viņš apgādājās ar pārtikas krājumiem, ieslēdzās, atvēra iBook un sāka rakstīt. Katru dienu viņš devās īsā pastaigā, nopirka avīzes un ēdienu. Osta joprojām bija pilna ar jahtām, un jaunieši, aizņēmušies laivas no tētukiem, kā parasti, sēdēja Nirēju bārā un pietempās līdz nemaņai. Mīkaels tik tikko manīja, kas notiek apkārt. Būtībā viņš sēdēja pie datora no tā mirkļa, kad atvēra acis, līdz brīdim, kad vakarā sabruka aiz pārguruma.

Šifrēta e-pasta vēstule no galvenās redaktores <erika.ber- gere@millennium.se > Atvaļinātajam atbildīgajam izdevējam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Mīkael! Man jāzina, kas notiek, - ak Kungs, es atgriežos no atvaļinājuma un mani sagaida pilnīgs haoss! Jaunumi par Janni Dālmanu un Tavu izgudroto dubultspēli. Martins Vangers ir miris. Harrieta Vangere dzīva. Kas notiek Hēdebi? Kur Tu esi? Vai Tev ir stāsts? Kāpēc necel telefonu? E.

RS. Es sapratu mājienu, ko Kristers ar baudu man atstāstīja. Tu par to dabūsi pa kaklu! Vai Tu tiešām dusmojies uz mani?

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Sveika, Rikij! Nē, pasarg Dievs, es nedusmojos uz Tevi. Piedod, ka neesmu paspējis Tev ziņot par visu, taču pēdējie mēneši manā dzīvē bija īsti amerikāņu kalniņi. Es visu izstāstīšu, kad tiksimies, bet ne pa e-pastu. Šobrīd atrodos Sandhamnā. Man ir stāsts, taču tas nav par Harrietu Vangeri. Tuvākajā laikā tupēšu te kā pielīmēts. Pēc tam viss būs galā. Paļaujies uz mani. Buča. M.

No < erika.bergere@)millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Sandhamnā? Es tūlīt aizbraukšu pie Tevis.

No < mikaels .blumkvists @millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Ne tagad. Pagaidi pāris nedēļu; vismaz, līdz būšu kaut cik sakārtojis tekstu. Turklāt es gaidu citu ciemiņu.

No < erika.bergere@millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Tad es, protams, nebraukšu. Bet man jāzina, kas notiek. Henriks Vangers atkal ir kļuvis par ģenerāldirektoru un neatbild uz maniem zvaniem. Ja līgums ar Vangeru ir pagalam, man tas jāzina. Šobrīd nesaprotu, ko iesākt. Man jāzina: žurnāls izdzīvos vai ne. Rikija

RS. Kas viņa ir?

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@)millennium.se >:

Pirmkārt: tu vari būt droša, ka Henriks neatkāpsies no solījuma. Taču viņam bija smags infarkts un viņš strādā tikai vienu stundu dienā, un man šķiet, ka haoss pēc Martina nāves un Harrietas augšāmcelšanās prasa visus viņa spēkus.

Otrkārt: Millennium izdzīvos. Es strādāju pie svarīgākās reportāžas mūžā, un, kad mēs to publicēsim, tā nogremdēs Vennerstremu uz visiem laikiem.

Treškārt: šobrīd manā dzīvē iet kā pa celmiem, bet nekas nav mainījies ar Tevi, mani un Millennium. Paļaujies uz mani. Buča - Mīkaels

RS. Es jūs iepazīstināšu, tiklīdz radīsies izdevība. Tev būs par ko palauzīt galvu.

Kad Līsbeta Salandere ieradās Sandhamnā, viņu sagaidīja neskuvies Mīkaels Blumkvists iekritušām acīm, viņš ātri apskāva Līsbetu un lūdza, lai viņa uzliek kafiju un pagaida, kamēr viņš pabeigs kādu tekstu.

Līsbeta apskatīja vasarnīcu un gandrīz tūlīt konstatēja, ka viņai te patīk. Mājiņa atradās pašā krastmalā, ūdens bija divus metrus no durvīm. Vasarnīcas platība bija tikai seši reiz pieci metri, taču jumts tik augsts, ka vītņu kāpņu galā pietika telpas vaļējiem bēniņiem ar guļamvietu. Līsbeta tur varēja izslieties taisni, Mīkaels bija spiests dažus centimetrus pieliekties. Viņa aplūkoja gultu un konstatēja, ka tā ir pietiekami plata, lai vietas pietiktu abiem.

Ūdens pusē bija liels logs, cieši blakus ārdurvīm. Tur stāvēja Mīkaela virtuves galds, ko viņš izmantoja ari par rakstāmgaldu. Pie sienas blakus galdam atradās plaukts ar kompaktdisku atskaņotāju un liela ierakstu kolekcija ar Elvisu Presliju un smago roku, kas nebija Līsbetas iecienītākā mūzika.

Stūrī stāvēja ziepjakmens krāsniņa ar stikla durtiņām. No mēbelēm vēl tur bija tikai liels sienasskapis drēbēm un gultasveļai un izlietne nišā aiz dušas aizkara. Pie izlietnes bija mazs sānlodziņš. Zem vītņu kāpnēm Mīkaels bija ierīkojis nodalītu telpu sausajai tualetei. Viss namiņš bija iekārtots kā jahtas kajīte ar stilīgām detaļām.

Savos izpētes materiālos Līsbeta bija apgalvojusi, ka Mīkaels pats atjaunojis un iekārtojis vasarnīcu - šo secinājumu viņa izdarīja, izlasījusi e-pasta vēstuli, kurā kāds Mīkaela paziņa pēc ciemošanās Sandhamnā apbrīnoja viņa prasmi. Viss bija labi uzturēts, gaumīgs un vienkāršs, gandrīz spartisks. Tagad Līsbeta saprata, kāpēc viņš tik ļoti iemīļojis Sandhamnas vasarnīcu.

Pēc divām stundām viņai beidzot izdevās kliedēt Mīkaela uzmanību tik lielā mērā, ka viņš aizkaitināts izslēdza datoru, noskuvās un izveda viņu ekskursijā pa Sandhamnu. Bija lietains un vējains, tāpēc abi tūlīt nonāca krodziņā. Mīkaels pastāstīja, ko viņš uzrakstījis, un Līsbeta iedeva viņam kompaktdisku ar jaunāko informāciju no Vennerstrema datora.

Tad Līsbeta aizvilka Mīkaelu mājās uz bēniņiem, un viņai izdevās izdabūt viņu no drēbēm un patraucēt vēl kādu brīdi. Viņa pamodās vēlu naktī, palikusi gultā viena, paraudzījās lejup no bēniņiem un ieraudzīja Mīkaelu nolīkušu pār datoru. Līsbeta ilgi gulēja, atspiedusi seju plaukstā, un vēroja Mīkaelu. Viņš šķita laimīgs, bet viņa pati piepeši jutās neparasti apmierināta ar dzīvi.

Līsbeta palika vasarnīcā tikai piecas dienas, tad devās atpakaļ uz Stokholmu izpildīt kādu uzdevumu, saņēmusi izmisīgus telefona zvanus no Dragana Armanska. Viņa veltīja šim darbam vienpadsmit dienas, nodeva ziņojumu un atgriezās Sandhamnā. Izdrukāto lapu kaudzīte blakus Mīkaela datoram bija izaugusi.

Šoreiz Līsbeta palika vasarnīcā četras nedēļas. Viņiem radās savs dienas režīms. Abi piecēlās pulksten astoņos, paēda brokastis un kādu stundu pļāpāja. Tad Mīkaels cītīgi strādāja līdz vēlai pēcpusdienai, kad viņi izgāja pastaigā. Lielāko dienas daļu Līsbeta pavadīja gultā, kur lasīja grāmatas vai sērfoja tīklā caur Mīkaela ADSL modemu. Pa dienu viņa izvairījās traucēt Mīkaelu. Vakariņas viņi ēda diezgan vēlu, un tikai pēc tam Līsbeta uzņēmās

iniciatīvu un aizvilka Mīkaelu uz bēniņiem, kur parūpējās, lai Mīkaels veltītu viņai nedalītu uzmanību.

Līsbetai šķita, ka viņa piedzīvo pirmo atvaļinājumu savā mūžā.

Šifrēta vēstule no < erika.bergere@millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Sveiks, M! Tagad tas ir oficiāli. Janne Dālmans iesniedza atlūgumu un pēc trim nedēļām sāks strādāt žurnālā Monopol. Es darīju tā, kā Tu liki, un neko neteicu, bet visi pārējie staigā riņķī un mērkaķojas. E.

RS. Izskatās, ka visiem ir jautri. Henrijs un Lota pirms pāris dienām sarīkoja ķīviņu un apmētāja viens otru. Viņi ķircina Dālmanu tik traki, ka es nespēju aptvert, kā viņš neapjēdz, ka tas ir teātris.

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Novēli viņam veiksmi un ļauj iet. Tikai ieslēdz sudrablietas. Buča - M.

No < erika.bergere@)millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Esmu palikusi bez redakcijas sekretāra divas nedēļas pirms nākamā numura drukāšanas, bet mans žurnālists pētnieks sēž Sandhamnā un atsakās ar mani runāt. Mik, es krītu ceļos! Vai tu vari palīdzēt? Ērika

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Izturi vēl pāris nedēļu, tad būsim tikuši galā. Un sāc plānot decembra numuru, tas atšķirsies no visa, ko esam darījuši iepriekš. Mans teksts žurnālā aizņems aptuveni 40 lappuses. M.

40 LAPPUSES!!! Vai tu esi pie pilna prāta?

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Tas būs tematiskais numurs. Man vajag vēl trīs nedēļas. Lūdzu, izdari tā: 1) piereģistrē apgādu ar nosaukumu Millennium, 2) sagādā ISBN numuru, 3) palūdz Kristeru uztaisīt mūsu jaunajam apgādam glītu logo un 4) sameklē labu tipogrāfiju, kas ātri un lēti var nodrukāt kabatas formāta grāmatiņu. Un, starp citu, mums vajadzēs kapitālu pirmās grāmatas izdošanai. Buča - Mīkaels

No < erika.bergere@millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Tematiskais numurs. Grāmatu apgāds. Nauda. Yes, master! Vai gribi, lai izdaru vēl kaut ko? Kaila dejoju Slusplāna ielā? E.

PS. Pieņemu, ka tu zini, ko dari. Bet ko lai iesāku ar Dālmanu?

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere@millennium.se >:

Nedari neko ar Dālmanu. Ļauj viņam iet. Monopol vairs nedzīvos ilgi. Šajā numurā ieliec vairāk ārštatnieku materiāla. Un, velns parāvis, pieņem jaunu sekretāru! M.

Es ļoti labprāt redzētu Tevi kailu Slusplāna ielā.

No < erika.bergere@millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Slusplāna iela -in your dreams. Bet mēs allaž esam pieņēmuši darbiniekus kopīgi. Rikija

Un allaž esam bijuši vienisprātis par to, ko pieņemt. Arī šoreiz esam vienisprātis, lai ko Tu izvēlētos. Mēs samalsim Vennerstremu. Tas ir viss stāsts. Tikai ļauj man mierīgi pabeigt. M.

Oktobra sākumā Līsbeta Salandere izlasīja kādu ziņu Hedestads- Kuriren interneta izdevumā. Viņa parādīja to Mīkaelam. Pēc īsas slimības bija mirusi Izabella Vangere. Par viņu sēroja nesen augšāmcēlusies meita Harrieta Vangere.

Šifrēta vēstule no < erika.bergere@millennium.se >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Sveiks, Mīkael!

Šodien mani redakcijā apciemoja Harrieta Vangere. Piezvanīja piecas minūtes pirms ierašanās un pārsteidza mani pilnīgi nesagatavotu. Skaista, eleganta sieviete ar vēsu skatienu.

Viņa ieradās paziņot, ka ieņem Martina Vangera vietu, kļūstot par Henrika aizvietotāju valdē. Viņa izturējās pieklājīgi un laipni un apgalvoja, ka Vangera koncerns negrasās atkāpties no līguma, gluži pretēji - ģimene pilnībā atbalsta Henrika saistības žurnālā. Viņa lūdza, lai izrādu viņai redakciju, un jautāja, kā es skatos uz šo situāciju.

Es sacīju visu, kā ir. Man ir sajūta, ka zem kājām vairs nav cietas zemes. Tu man esi aizliedzis braukt uz Sandhamnu, un es nezinu, ar ko Tu šobrīd nodarbojies, zinu tikai to, ka Tu domā - Tu samaisi Vennerstremu. (Es pieņemu, ka drīkstu to stāstīt. Viņa taču sēž valdē.) Harrieta izbrīnījās, pasmaidīja un jautāja, vai man esot šaubas, ka Tev tas izdosies. Ko tur atbildēt? Es sacīju, ka man būtu krietni mierīgāk ap sirdi, ja es zinātu, kas notiek. Eh, skaidrs, ka es Tev uzticos. Bet Tu padari mani traku!

Es pajautāju, vai viņa zina, ar ko Tu nodarbojies. Viņa to noliedza, taču apgalvoja: viņai esot radies iespaids, ka Tu esi neparasti atjautīgs un ar inovatīvu domu gājienu. (Tie ir viņas vārdi.)

Vēl es teicu: es saprotu, ka Hēdestadē noticis kaut kas dramatisks, un mani moka ziņkārība, jo neesmu dzirdējusi Harrietas Vangeres stāstu. īsi sakot, jūtos kā idiote. Viņa atbildēja ar pretjautājumu un brīnījās, vai Tu patiešām neesot man neko stāstījis. Viņa esot sapratusi, ka mums ir īpašas attiecības un ka Tu noteikti visu pastāstīsi, kad Tev būs laiks. Tad viņa jautāja, vai var man uzticēties. Ko man bija atbildēt? Viņa sēž Millennium valdē, bet Tu esi mani atstājis bez saprašanas par notiekošo.

Tad Harrieta pateica kaut ko savādu. Viņa lūdza, lai pārāk bargi netiesāju ne viņu, ne Tevi. Viņa apgalvoja, ka esot Tev pateicību parādā un ļoti vēlētos, lai mēs būtu draudzenes. Tad apsolīja kaut kad visu izstāstīt pati, ja to neizdarīsi Tu. Pirms pusstundas viņa mani atstāja pilnīgi apstulbušu. Šķiet, viņa man patīk, bet es nezinu, vai varu viņai uzticēties. Ērika

P.S. Es ilgojos pēc Tevis. Man ir sajūta, ka Hēdestadē noticis kaut kas nelāgs. Kristers stāsta, ka Tev uz kakla esot savāda zīme - kā no žņaugšanas?

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < erika.bergere @ millennium.se >:

Sveika, Rikij! Harrietas stāsts ir tik briesmīgs, ka Tu pat nespēj iztēloties. Būtu lieliski, ja viņa pati Tev to izstāstītu. Es tik tikko spēju to pieminēt.

Pagaidām domāju, ka vari uzticēties Harrietai Vangerei. Viņa runāja patiesību, teikdama, ka ir man pateicību parādā, un - tici man - viņa nekad nedarīs neko tādu, kas kaitētu Millennium. Ja Tev viņa patīk, sadraudzējies ar viņu. Ja ne, - nedari to. Bet viņa ir pelnījusi cieņu. Viņa ir sieviete ar smagu pagātni, un es jūtu pret viņu lielas simpātijas. M.

Nākamajā dienā Mīkaels saņēma vēl vienu vēstuli.

No < harrieta.vangere@vangerindustries.com >

Kam < mikaels.blumkvists@millennium.se >:

Labdien, Mīkael! Vairākas nedēļas esmu mēģinājusi atrast laiku, lai Tev uzrakstītu, bet šķiet, ka dienā vienkārši nepietiek stundu. Tu pazudi no Hēdebi tik pēkšņi, ka es nepaspēju Tevi satikt un atvadīties.

Kopš atgriezos Zviedrijā, manu laiku ir aizņēmuši jauni iespaidi un smags darbs. Vangera uzņēmumā valda haoss, un es kopā ar Henriku esmu smagi strādājusi, lai sakārtotu biznesu. Vakar apciemoju Millennium, es būšu Henrika pārstāve valdē. Henriks man sīki izklāstīja Tavu un žurnāla stāvokli.

Ceru, Tev nebūs iebildumu, ka es tā parādos. Ja negribi, lai es (vai kāds cits no ģimenes) būtu valdē, es Tevi sapratīšu, bet apsolu, ka darīšu visu, lai palīdzētu Millennium. Esmu Tev liela parādniece un varu apgalvot, ka mani nolūki vienmēr būs tie labākie. Satiku Tavu draudzeni Ēriku Bergeri. Es nezinu, ko īsti viņa domāja par mani, un nobrīnījos, ka neesi viņai izstāstījis par notikušo.

Es ļoti vēlētos būt Tavs draugs. Ja vien Tu vispār vēlies ielaisties ar kādu no Vangeru ģimenes.

Ar sirsnīgiem sveicieniem Harrieta

RS. No Ērikas es sapratu, ka Tu esi nolēmis atkal uzbrukt Ven- nerstremam. Dirks Frūde pastāstīja, kā Henriks Tevi piekrāpis. Ko lai es saku. Man ļoti žēl. Ja es varu kaut kā palīdzēt, dod man ziņu.

No < mikaels.blumkvists@millennium.se >

Kam < harrieta.vangere@vangerindustries.com >:

Sveika, Harrieta! Pazudu no Hēdebi visai lielā steigā un tagad strādāju pie tā, ar ko man patiesībā būtu vajadzējis nodarboties visu šo gadu. Informēšu Tevi laikus, pirms tekstu nodos drukāšanā, tomēr uzdrošinos apgalvot, ka aizvadītā gada problēmas drīz paliks pagātnē.

Ceru, ka Tu sadraudzēsies ar Ēriku, un man, protams, nav nekādu iebildumu, ka Tu esi Millennium valdē. Es pastāstīšu Ērikai par notikušo. Taču šobrīd man nav ne spēka, ne vaļas, un gribētos, lai vispirms paiet zināms laiks.

Sazināsimies! Sveicieni - Mīkaels

Līsbeta pārāk neinteresējās par Mīkaela rakstu darbiem. Viņa pacēla acis no grāmatas, kad Mīkaels izrunāja vārdus, ko viņa sākumā neuztvēra.

“Piedod! Es te skaļi runāju ar sevi. Es teicu, ka tas ir baigi.” “Kas ir baigi?”

“Vennerstremam ir bijis sakars ar divdesmit divus gadus vecu viesmīli, un viņš uztaisīja meitenei bērnu. Vai neesi lasījusi viņa saraksti ar advokātu?”

“Mīļo Mīkael, tajā cietajā diskā ir desmit gadu sarakste, e-pasti, līgumi, ceļošanas dokumenti un Dievs vien zina kas. Tik ļoti tas Vennerstrems mani neinteresē, lai es iedziļinātos sešos gigabaitos muļķību. Drusciņ palasīju, bet lielākoties, lai apmierinātu ziņkāri, un konstatēju, ka viņš ir bandīts.”

“Labi. Viņš uztaisīja meitenei bērnu 1997. gadā. Kad viņa vēlējās saņemt kompensāciju, Vennerstrema advokāts uzdeva kādam pierunāt meiteni izdarīt abortu. Pieņemu, ka viņu nolūks bija piedāvāt meitenei naudu, bet viņu tā nav interesējusi. Tad meiteni pierunāja: advokāta rokaspuisis turēja viņu vannā zem ūdens, līdz viņa piekrita likt Vennerstremu mierā. Un stulbais advokāts to raksta meilā - protams, šifrēti, un tomēr… Neesmu augstās domās par šīs bandas intelekta līmeni.”

“Kas notika ar meiteni?”

“Viņa izdarīja abortu. Vennerstrems bija apmierināts.” Līsbeta Salandere klusēja desmit minūtes. Viņas acis bija strauji satumsušas.

“Vēl viens vīrietis, kurš ienīst sievietes,” viņa pēdīgi nomurmināja. Mīkaels viņu nedzirdēja.

Viņa paņēma kompaktdiskus un turpmākās dienas aizvadīja, lasot Vennerstrema e-pastu un citus dokumentus. Kamēr Mīkaels turpināja darbu, Līsbeta gulēja bēniņos, paņēmusi savu Power- Book, un prātoja par Vennerstrema dīvaino impēriju.

Viņai bija ienākusi prātā neparasta ideja, kas vairs nelaida viņu vaļā. Visvairāk viņa brīnījās, kāpēc nav iedomājusies par to agrāk.

Oktobra beigās Mīkaels izdrukāja vienu lappusi un izslēdza datoru jau pulksten vienpadsmitos no rīta. Neteicis ne vārda, viņš uzkāpa bēniņos un pasniedza Līsbetai krietnu žūksni papīru. Pēc tam aizmiga. Līsbeta pamodināja viņu vakarā un izteica savu viedokli par tekstu.

Tūlīt pēc diviem naktī Mīkaels izveidoja tekstam pēdējo dub- lējumkopiju.

Nākamajā dienā viņš aizvēra vasarnīcas logu slēģus un aizslēdza durvis. Līsbetas atvaļinājums bija beidzies. Viņi devās uz Stokholmu kopā.

Pirms viņi nokļuva Stokholmā, Mīkaelam bija jāapspriež ar Līsbetu delikāts jautājums. Viņš pieskārās šim tematam, kad abi Vaksholmas kuģītī dzēra kafiju no papīra glāzītēm.

“Mums jāvienojas par to, ko es stāstīšu Ērikai. Viņa atteiksies publicēt tekstu, ja nespēšu paskaidrot, kā esmu piekļuvis šiem materiāliem.”

Ērika Bergere. Mīkaela ilggadējā mīļākā un galvenā redaktore. Līsbeta nekad nebija viņu satikusi un nebija pārliecināta, ka vispār vēlas satikt. Ērika bija nedefinēts traucēklis dzīvē.

“Ko viņa zina par mani?”

“Neko.” Mīkaels nopūtās. “Lieta tā, ka esmu izvairījies no Ērikas kopš vasaras. Es nespēju izstāstīt par to, kas notika Hēdestadē, jo man ir briesmīgs kauns. Viņa ir diezgan stipri sadusmojusies par to, ka skopojos ar informāciju. Ērika, protams, zina, ka es sēdēju Sandhamnā un sacerēju šo tekstu, bet nezina, par ko tas ir.”

“Hmm.”

“Pēc pāris stundām viņa saņems manuskriptu. Tad sarīkos kārtīgu noklaušināšanu. Jautājums - ko man viņai sacīt?”

“Ko tu teiksi?”

“Es pastāstīšu patiesību.”

Līsbetai starp uzacīm ievilkās rieva.

“Līsbet, mēs ar Ēriku tikpat kā visu laiku strīdamies. Tas pieder pie mūsu attiecībām. Taču mēs bez ierunām paļaujamies viens uz otru. Viņa ir pilnīgi uzticama. Tu esi avots. Viņa drīzāk mirtu nekā nodotu tevi.”

“Cik daudziem vēl tu būsi spiests to stāstīt?”

“Pilnīgi nevienam. Mēs ar Ēriku paņemsim to līdzi kapā. Es neatklāšu viņai tavu noslēpumu, ja tu teiksi “nē”. Bet nedomāju ari melot Ērikai un izgudrot avotu, kas neeksistē.”

Līsbeta domāja, līdz kuģītis pietauvojās netālu no Grand Hotel. Seku analīze. Visbeidzot viņa negribīgi atļāva Mīkaelam iepazīstināt viņu ar Ēriku. Mīkaels ieslēdza mobilo telefonu un piezvanīja.

Ērika Bergere saņēma Mīkaela zvanu, pusdienās tiekoties ar Mālinu Ēriksoni, kas apsvēra piedāvājumu pieņemt redakcijas sekretāres vietu. Mālina bija divdesmit deviņus gadus veca un piecus gadus darbojusies aizvietotājas statusā. Viņai nekad nebija bijis pastāvīga darba, un viņu sāka pārņemt izmisums, ka nekad tādu nedabūs. Vakance nebija izsludināta, par Mālinu Ērikai pastāstīja kāds sens paziņa no nedēļas žurnāla. Ērika piezvanīja Mālinai dienā, kad viņai beidzās kārtējais īslaicīgais līgums, un apjautājās, vai viņa nevēlētos strādāt Millennium.

“Tas būs trīs mēnešus ilgs darbs vietas izpildītāja statusā,” Ērika sacīja. “Bet, ja veiksies labi, jūs dabūsiet pastāvīgu darbu.” “Esmu dzirdējusi baumas, ka Millennium drīz likvidēs.”

Ērika Bergere pasmaidīja.

“Neticiet baumām.”

“Tas Dālmans, ko es aizvietošu…” Mālinu Ēriksoni māca šaubas. “Viņš aiziet uz žurnālu, kas pieder Hansam Ērikam Venner- stremam…”

Ērika pamāja ar galvu. “Mūsu nozarē tas laikam nav nekāds noslēpums, ka mums ir konflikts ar Vennerstremu. Viņam nepatīk cilvēki, kas strādā Millennium.’’

“Tātad, ja pieņemšu darbu Millennium, arī es nonākšu šajā kategorijā?”

“Visticamāk, jā.”

“Bet Dālmans dabūja darbu žurnālā Monopol."

“Varētu teikt, ka Vennerstrems tādā veidā maksā par dažādiem Dālmana pakalpojumiem. Vai jūs joprojām interesē šis darbs?”

Mālina Ēriksone brīdi domāja. Tad pamāja ar galvu.

“Kad man jāsāk?”

Tieši tobrīd piezvanīja Mīkaels Blumkvists un pārtrauca viņu sarunu.

Ērika atslēdza Mīkaela dzīvokļa durvis ar savām atslēgām. Tā bija pirmā reize kopš Mīkaela īsās ciemošanās redakcijā ap vasaras saulgriežu laiku, kad Ērika satika viņu aci pret aci. Viņa iegāja dzīvojamā istabā un uz dīvāna ieraudzīja anorektiski kārnu meiteni, kas bija ģērbusies kniedētā ādas jakā un saslējusi kājas uz žurnālu galdiņa. Sākumā viņa nosprieda, ka meitene ir pusaudze, bet tad ieraudzīja viņas acis. Ērika joprojām vēroja šo parādību, kad ienāca Mīkaels, nesdams kafijas kannu un sviestmaizes.

Mīkaels un Ērika nopētīja viens otru.

“Piedod, ka biju tik nejauks,” Mīkaels sacīja.

Ērika piešķieba galvu. Mīkaels kaut kādā ziņā bija mainījies. Viņš izskatījās nomocījies, kalsnāks nekā agrāk. Viņa acis bija kaunīgas, un īsu mirkli viņš izvairījās no Ērikas skatiena. Viņa pašķielēja uz Mīkaela kaklu. Tur bija redzama pabalējusi, tomēr skaidri saskatāma svītra.

“Es bēguļoju no tevis. Tas ir ļoti garš stāsts, un es nelepojos ar savu lomu tajā. Bet par to parunāsim vēlāk… šobrīd gribu iepazīstināt tevi ar šo jauno dāmu. Ērika, tā ir Līsbeta Salandere. Līsbeta, Ērika Bergere ir Millennium galvenā redaktore un mans labākais draugs.”

Līsbeta novērtēja Ērikas eleganto apģērbu un pašapzinīgo izturēšanos un jau pēc desmit sekundēm izlēma, ka Ērika Bergere, visticamāk, nekļūs par viņas labāko draugu.

Saruna ilga piecas stundas. Ērika divas reizes piezvanīja un atcēla citas tikšanās. Viņa stundu lasīja atsevišķas daļas no grāmatas manuskripta, ko Mīkaels bija viņai iedevis. Ērikai bija tūkstoš jautājumu, bet viņa saprata, ka paies nedēļas, iekams viņa iegūs uz tiem atbildes. Vissvarīgākais bija manuskripts, ko viņa beidzot nolika malā. Ja kaut niecīga daļa šo apgalvojumu bija patiesa, situācija bija pilnīgi mainījusies.

Ērika paskatījās uz Mīkaelu. Viņa nekad nebija šaubījusies par to, ka Mīkaels ir godīgs cilvēks, taču īsu mirkli viņai radās sajūta, ka šī ir krāpšana, un ienāca prātā, ka Vennerstrema lieta ir Mīkaelu salauzusi - un viņš radījis fantāzijas produktu. Šajā brīdī Mīkaels izvilka divas kartona kastes ar izdrukātu avotu materiālu. Ērika nobālēja. Protams, viņa vēlējās zināt, kā Mīkaels ticis pie šiem papīriem.

Pagāja krietns laiciņš, iekams Mīkaels pārliecināja Ēriku, ka dīvainajai meitenei, kas vēl nebija bildusi ne vārda, ir neierobežota pieeja Hansa Ērika Vennerstrema datoram. Un ne tikai viņa datoram - meitene bija ielauzusies arī vairākos Vennerstrema advokātu un tuvāko līdzstrādnieku datoros.

Pirmajā brīdī Ērika sprieda, ka viņi nevar izmantot materiālus, ja tie iegūti nelikumīgas ielaušanās ceļā.

Tomēr viņi to varēja. Mīkaels norādīja, ka viņiem pat nav pienākuma atskaitīties, kā viņi tikuši pie šiem dokumentiem. Viņiem tikpat labi varētu būt kāds avots, kam pieejams Vennerstrema dators un kas ierakstījis cietā diska saturu pāris kompaktdiskos.

Beidzot Ērika saprata, kādu ieroci tur rokā. Viņa jutās pārgurusi, un viņai joprojām bija jautājumi, taču viņa nezināja, kā iesākt. Pēdīgi viņa atzvēlās dīvānā un iepleta rokas.

“Mīkael, kas notika Hēdestadē?”

Līsbeta Salandere ātri pacēla acis. Mīkaels ilgi sēdēja klusēdams. Viņš atbildēja ar pretjautājumu.

“Kā tu saproties ar Harrietu Vangeri?”

“Labi. Tā man šķiet. Esmu tikusies ar viņu divas reizes. Mēs ar Kristeru pagājušajā nedēļā aizbraucām uz valdes sēdi Hēdestadē. Mēs dzērām vīnu.”

“Un kā noritēja valdes sēde?”

“Viņa tur vārdu.”

“Rikij, es zinu, ka tu esi noskaitusies par to, ka es izvairījos un meklēju aizbildinājumus, lai man nevajadzētu neko stāstīt. Mums nekad nav bijis noslēpumu vienam no otra, un te piepeši ir pusgads manas dzīves, par ko es… nespēju tev izstāstīt.”

Ērika ieskatījās Mīkaelam acīs. Viņa pazina Mīkaelu kā nevienu citu, taču tagad izlasīja viņa acīs ko tādu, ko tur nekad agrāk nebija redzējusi. Viņš izskatījās lūdzošs. Viņš lūdza nejautāt. Ērika pavēra muti un bezpalīdzīgi lūkojās uz Mīkaelu. Līsbeta Salandere vēroja šo mēmo sarunu ar neitrālu sejas izteiksmi. Viņa neiejaucās.

“Vai bija tik ļauni?”

“Vēl ļaunāk. Es tā baidījos no šīs sarunas. Apsolu reiz tev pastāstīt, bet tagad esmu vairākus mēnešus apspiedis savas emocijas, kamēr manu uzmanību aizņēma Vennerstrems… es vēl neesmu gatavs. Es priecātos, ja Harrieta to izstāstītu manā vietā.”

“Kas tā par zīmi tev ap kaklu?”

“Līsbeta izglāba man dzīvību. Ja viņas tur nebūtu, es tagad būtu miris.”

Ērikas acis iepletās. Viņa skatījās uz meiteni ādas jakā.

“Un šobrīd tev jānoslēdz ar viņu vienošanās. Viņa ir mūsu avots.”

Ērika Bergere ilgi sēdēja klusēdama un domāja. Tad viņa izdarīja ko tādu, kas apstulbināja Mīkaelu, šokēja Līsbetu un pārsteidza viņu pašu. Visu šo laiku, sēdēdama pie Mīkaela galdiņa, Ērika bija jutusi Līsbetas Salanderes skatienu. Klusa meitene, kas izstaroja naidīgas vibrācijas.

Ērika piecēlās, apgāja ap galdu un apskāva Līsbetu Salanderi. Līsbeta atvairījās kā tārpiņš, kuru grasās uzspraust uz āķa.

29. NODALA

Sestdiena, 1. novembris - otrdiena, 25. novembris

LIsbeta Salandere sērfoja Hansa Ērika Vennerstrema kiberim- pērijā. Viņa bija nosēdējusi krietnas vienpadsmit stundas, raudzīdamās monitorā. Ideja, pēdējā Sandhamnas nedēļā materializējusies kādā neizpētītā viņas smadzeņu nostūrī, tagad bija pāraugusi maniakālā aizrautībā. Četras nedēļas Līsbeta bija izolējusies savā dzīvoklī un ignorējusi Dragana Armanska zvanus. Katru dienu viņa bija pavadījusi pie ekrāna divpadsmit līdz piecpadsmit stundas, bet visu pārējo nomoda laiku lauzījusi galvu par vienu un to pašu problēmu.

Šā mēneša laikā viņa bija uzturējusi neregulārus kontaktus ar Mīkaelu Blumkvistu; arī viņš bija tikpat aizrāvies un aizņemts ar darbu Millennium redakcijā. Abi pāris reižu nedēļā runājās pa telefonu, un viņa joprojām informēja Mīkaelu par Vennerstrema saraksti un citiem darījumiem.

Līsbeta simto reizi pārdomāja katru detaļu. Viņa nebaidījās, ka būtu kaut ko palaidusi garām, taču nebija īsti droša, vai ir sapratusi, kā darbojas visi šie sarežģītie savienojumi.

Vennerstrema impērija bija kā dzīvs, bezveidīgs, pulsējošs organisms, kas nemitīgi mainīja veidolu. Tā sastāvēja no opcijām, obligācijām, akcijām, kopīpašumiem, aizdevumu procentiem, depozītu procentiem, ķīlām, kontiem, pārvedumiem un tūkstošiem citu sastāvdaļu. Satriecoši liela aktīvu daļa bija izvietota pastkastītes firmās, kas piederēja cita citai.

Visfantastiskākie aprēķini lēsa Wennerstroem Group vērtību uz vairāk nekā deviņsimt miljardiem kronu. Tas bija blefs vai vismaz ārkārtīgi pārspīlēts skaitlis. Tomēr Vennerstrems nebija nekāds nabags. Līsbeta Salandere īstos aktīvus vērtēja tā starp deviņdesmit un simt miljardiem kronu, kas nebija nekāds nieks. Koncerna nopietna revīzija prasītu gadus. Kopā Salandere bija identificējusi ap trim tūkstošiem atsevišķu kontu un banku aktīvu visā pasaulē. Vennerstrems nodarbojās ar tāda mēroga krāpniecību, ka tie vairs nebija noziegumi - tie bija darījumi.

Kaut kur Vennerstrema organismā bija arī substance. Hierarhijā pastāvīgi parādījās triju veidu aktīvi. Stabilie Zviedrijas aktīvi bija nevainojami un autentiski, pieejami publiskai izpētei, grāmatvedībai un revīzijai. Amerikas uzņēmums bija solīds, un kāda Ņujorkas banka bija visas apgrozāmās naudas bāze. īstais stāsts norisinājās pastkastītes firmu darbībā tādās vietās kā Gibraltārs, Kipra un Monako. Vennerstrems bija kā plaša preču klāsta veikals nelegālai ieroču tirdzniecībai, aizdomīgu Kolumbijas firmu naudas atmazgāšanai un jo sevišķi neparastiem darījumiem Krievijā.

Kāds anonīms konts Kaimanu salās bija pavisam īpašs; to kontrolēja personiski Vennerstrems, taču tas atradās ārpus visiem darījumiem. Desmitā tiesa no katra Vennerstrema darījuma nemitīgi ieplūda Kaimanu salās caur pastkastītes firmām.

Salandere darbojās kā hipnozē. Konts - klikš - e-pasts - klikš - bilance - klikš. Viņa atzīmēja pēdējos pārskaitījumus. Viņa izsekoja neliela pārveduma pēdas no Japānas uz Singapūru un tālāk caur Luksemburgu uz Kaimanu salām. Viņa saprata, kā tas darbojas. Viņa bija kā daļa no kibertelpas impulsiem. Sīkas izmaiņas. Pēdējie e-pasti. Pulksten deviņos vakarā kāds bija nosūtījis vienīgo kaut cik interesanto vēstulīti. Šifrēšanas programma

PGP, tarkšķi, tarkšķi, tīrais izsmiekls tadam, kurš jau atrodas viņa datorā un spēj izlasīt ziņu tiešā tekstā:

Bergere ir pārstājusi cīnīties par reklāmām. Vai viņa ir padevusies, vai arī tur kaut kas briest? Tavs avots redakcijā taču apgalvoja, ka viņi iet uz grunti, bet izskatās, ka viņi tikko pieņēmuši kādu darbā. Noskaidro, kas notiek. Blumkvists pēdējās nedēļās Sandhamnā ir rakstījis kā traks, bet neviens nezina, ko viņš raksta. Pēdējās dienās ir redzēts redakcijā. Vai vari dabūt nākamā numura signāleksemplāru? HĒV

Nekā dramatiska. Lai viņš prāto. Ar tevi ir cauri, vecīt! Pussešos no rīta Līsbeta aizvēra pārlūkprogrammu, izslēdza datoru un sameklēja jaunu cigarešu paciņu. Naktī viņa bija izdzērusi četras, nē, piecas kokakolas, tagad paņēma sesto un apmetās uz dīvāna. Viņai kājās bija tikai biksītes un mugurā izbalējis aizsargkrāsas Soldier of Fortune Magazine reklāmas T krekls ar tekstu Kill them ali and Iet God sort them out. Līsbeta aptvēra, ka viņai salst, tāpēc pasniedzās pēc segas un ietinās tajā.

Viņa jutās uzbudināta, it kā būtu ieņēmusi kādu kaitīgu un droši vien nelegālu vielu. Viņa pievērsa skatienu laternai aiz loga un nekustīgi sēdēja, kamēr smadzenes darbojās ar pilnu jaudu. Māte - klikš - māsa - klikš - Mimī - klikš - Holgers Palmgrēns. Evil Fingers. Armanskis. Darbs. Harrieta Vangere. Klikš. Martins Vangers. Klikš. Golfa nūja. Klikš. Advokāts Nilss Bjūrmans. Klikš. Ikviena nolādētā detaļa, ko viņa nespēja aizmirst, lai kā censtos.

Viņa prātoja, vai Bjūrmans jebkad vēl novilks drēbes kādas sievietes priekšā un kā viņš tādā gadījumā izskaidros tetovējumu uz vēdera. Un kā viņš izvairīsies no izģērbšanās nākamreiz, kad apmeklēs ārstu.

Un Mīkaels Blumkvists. Klikš.

Līsbeta nosprieda, ka viņš ir labs cilvēks, iespējams, ar dažkārt pārāk uzkrītošu vecākā brāļa kompleksu. Un diemžēl neciešami naivs dažos elementāros morāles jautājumos. Viņam bija iecietīga un piedodoša daba, kas meklēja izskaidrojumu un psiholoģisku aizbildinājumu cilvēku rīcībai un nekad neaptvēra, ka šīs pasaules plēsoņas saprot tikai vienu valodu. Iedomājusies par Mīkaelu, Līsbeta sajuta gandrīz instinktīvu tieksmi aizsargāt viņu.

Līsbeta neatcerējās, cikos iemigusi, taču pamodās pulksten deviņos nākamajā rītā ar stīvu sprandu, atspiedusi galvu slīpi pret sienu aiz dīvāna. Viņa aizsteberēja uz guļamistabu un likās gultā.

TA, bez Šaubām, bija svarīgākā reportāža viņu mūžā. Ērika Bergere pirmo reizi pusotra gada laikā jutās tik laimīga, cik laimīgs var justies tikai redaktors ar satriecošu sensāciju atvilktnē. Abi ar Mīkaelu pēdējo reizi slīpēja tekstu, kad Mīkaelam piezvanīja Līsbeta Salandere.

“Es aizmirsu pateikt, ka Vennerstrems sāk nervozēt, padzirdējis par to tavu rakstīšanu pēdējā laikā, un ir pasūtījis nākamā numura signāleksemplāru.”

“Kā tu zini… ā, aizmirsti. Vai ir kāda informācija par to, kā viņš domā pie tā tikt?”

“Nē. Tikai loģiski minējumi.”

Mīkaels dažas sekundes domāja. “Tipogrāfija!” viņš izsaucās.

Ērika sarauca uzacis.

“Ja jūs redakcijā turat muti, nav daudz citu iespēju. Ja vien kāds no viņa rokaspuišiem nav nolēmis jūs pa nakti apciemot.” Mīakels vērsās pie Ērikas. “Pasūti šim numuram citu tipogrāfiju. Tūlīt! Un piezvani Draganam Armanskim - turpmāko nedēļu mums te vajag nakts apsardzi.” Atpakaļ pie Līsbetas. “Paldies, Sallij!”

“Cik tas ir vērts?”

“Kā tu to domā?”

“Cik vērts ir šis mājiens?”

“Ko tu gribi?”

“Es to apspriedīšu pie kafijas tases. Tūlīt.”

Viņi satikās Hornsgātanas Kaffebar. Kad Mīkaels apsēdās uz soliņa Līsbetai Salanderei iepretim, viņa izskatījās tik nopietna, ka Mīkaelu pārņēma nemiers. Viņa, kā parasti, tūlīt ķērās vērsim pie ragiem.

“Es gribu aizņemties naudu.”

Mīakels pasmaidīja vienu no saviem vientiesīgākajiem Smaidiem un meklēja maku.

“Protams. Cik daudz?”

“Simt divdesmit tūkstošus kronu.”

“Oho!” Viņš iebāza maku atpakaļ. “Tik daudz man nav līdzi.”

“Es nejokoju. Man nepieciešams aizņemties simt divdesmit tūkstošus kronu uz - teiksim, sešām nedēļām. Man radusies izdevība veikt ieguldījumu, taču nav neviena cita, pie kā vērsties. Tev šobrīd kontā ir ap simt četrdesmit tūkstošiem. Tu dabūsi to naudu atpakaļ.”

Mīkaels nekomentēja faktu, ka Līsbeta Salandere apgājusi banku noslēpumu un izdibinājusi, cik daudz naudas ir viņa kontā. Viņš izmantoja intemetbanku, un atbilde bija acīm redzama.

“Tev nav jāaizņemas nauda no manis,” viņš atbildēja. “Mēs vēl neesam apsprieduši tavu daļu, bet tā noteikti pilnībā segs summu, ko tu gribi aizņemties.”

“Daļu?”

“Sallij, es no Henrika Vangera iekasēšu vājprātīgi lielu honorāru, un mēs norēķināsimies ap gadu miju. Bez tevis es būtu miris, bet Millennium nogrimis. Esmu nolēmis dalīt honorāru ar tevi. Fifty-fifty.”

Līsbeta Salandere pētīgi palūkojās uz Mīkaelu. Viņas pierē bija parādījusies rieva. Mīkaels sāka pierast pie meitenes klusuma pauzēm. Beidzot viņa papurināja galvu.

“Es negribu tavu naudu.”

“Bet…”

“Negribu no tevis nevienu kronu.” Viņa piepeši pasmaidīja savu greizo smaidu. “Ja vien tā nenāk kā dāvana manā dzimšanas dienā.”

“Es saprotu, ka tā ari neesmu noskaidrojis, kad tev ir dzimšanas diena.”

“Tu esi žurnālists. Izdibini.”

“Godīgi sakot, Salandere, par to naudu es domāju nopietni.” “Es arī domāju nopietni. Es negribu tavu naudu. Gribu aizņemties simt divdesmit tūkstošus, un tā nauda man vajadzīga rīt.” Mīkaels Blumkvists klusēja. Viņa pat nejautā, cik liela ir viņas daļa. “Sallij, es labprāt šodien aiziešu uz banku kopā ar tevi un aizdošu summu, kuru tu lūdz. Bet ap gadu miju mums būs vēl viena saruna par tavu daļu.” Viņš pacēla roku. “Starp citu, kad tev ir dzimšanas diena?”

“Valpurģu naktī,” viņa atbildēja. “Piemēroti, vai ne? Tad es jādelēju uz slotas.”

Viņa nolaidās Cīrjhē pusastoņos vakarā un ar taksometru aizbrauca uz tūristu viesnīcu Matterhorn. Viņa bija rezervējusi istabu uz Irēnes Neseres vārda un uzrādīja Norvēģijas pasi. Irēnei Nese- rei bija gaiši mati garumā līdz pleciem. Parūku viņa bija iegādājusies Stokholmā un izmantojusi desmit tūkstošus kronu no Mīkaela Blumkvista aizdevuma, lai caur vienu no Plague šaubīgajiem kontaktiem starptautiskajā tīklā iegādātos divas pases.

Viņa tūlīt devās uz savu istabu, aizslēdza durvis un izģērbās. Apgūlās gultā un skatījās griestos istabā, kas maksāja tūkstoš sešsimt kronu par nakti. Viņa jutās iztukšota. Viņa jau bija iztērējusi pusi no Mīkaela Blumkvista aizdotās summas, un, par spīti tam, ka bija tai pievienojusi pilnīgi visus savus ietaupījumus, budžets bija paknaps. Viņa pārstāja domāt un gandrīz tūlīt iemiga.

Viņa pamodās tūlīt pēc pieciem no rīta. Vispirms iegāja dušā un pavadīja krietnu laika sprīdi, ar biezu kārtu tonējošā krēma un pūdera nomaskējot tetovējumu uz kakla. Otrs punkts darbu sarakstā bija rezervācija skaistumkopšanas salonā krietni dārgākas viesnīcas telpās pusseptiņos no rīta. Viņa nopirka vēl vienu blondu parūku ar pusgaru pāža griezumu, tad dabūja manikīru - gaiši sarkanus nagus uz saviem apkošļātajiem strupulīšiem, liekās skropstas, vēl pūderi, vaigu sārtumu, visbeidzot lūpu krāsu un citu špakteli. Tas maksāja ap astoņiem tūkstošiem kronu.

Viņa samaksāja ar kredītkarti uz Monikas Šoulzas vārda un uzrādīja britu pasi šīs identitātes apstiprināšanai.

Nākamā pietura bija Camille’s House ofFashion simt piecdesmit metru tālāk tajā pašā ielā. Pēc stundas viņa iznāca ārā, ģērbusies melnos zābakos, melnās zeķbiksēs, smilškrāsas svārkos ar pieskaņotu blūzīti, īsā žaketē un beretē. Tās visas bija dārgas zīmolu drēbes. Viņa bija ļāvusi izvēlēties pārdevējai. Viņa iegādājās arī ekskluzīvu ādas portfeli un mazu Samsonite ceļasomu. Kronis visam bija diskrēti auskari un vienkārša zelta ķēdīte ap kaklu. Kredītkarti pameta vēl četrdesmit četri tūkstoši kronu.

Turklāt pirmo reizi mūžā Līsbetai Salanderei bija krūtis, kas lika aizrauties elpai, kad viņa ielūkojās spogulī. Krūtis bija tikpat mākslīgas kā Monikas Šoulzas identitāte. Tās bija darinātas no lateksa un iegādātas kādā Kopenhāgenas veikalā, kur iepirkās transvestīti.

Viņa bija gatava karam.

Tūlīt pēc deviņiem viņa aizsoļoja divus kvartālus līdz slavenajai Zimmertal viesnīcai, kur bija rezervējusi istabu uz Monikas Šoulzas vārda. Viņa iedeva simt kronu dzeramnaudu izsūtāmajam, kas uznesa augšā jauno ceļasomu, kurā bija ievietota viņas travel bag. Istaba bija neliela un maksāja tikai divdesmit divus tūkstošus kronu dienā. Viņa bija to rezervējusi uz vienu nakti. Palikusi viena, viņa palūkojās apkārt. Pa logu pavērās brīnišķīgs skats uz Cīrihes ezeru, kas viņu neinteresēja itin nemaz. Toties gandrīz piecas minūtes viņa pavadīja, pētīdama sevi spogulī. Viņa redzēja pavisam svešu cilvēku. Lielkrūtainajai Monikai Šoulzai ar blondo pāža frizūru bija vairāk grima, nekā Līsbeta Salandere izlietoja mēnesī. Tas izskatījās… citādi.

Pusdesmitos viņa viesnīcas bārā beidzot paēda brokastis, kas sastāvēja no divām tasītēm kafijas un beigeļa ar marmelādi. Cena divsimt desmit kronas. Are these people nuts? īsi pirms desmitiem Monika Šoulza nolika kafijas tasīti, ieslēdza savu mobilo telefonu un sastādīja numuru kādam modema savienojumam Havaju salās. Pēc trim zvanu signāliem atskanēja savienojuma tonis. Modems sāka darbu. Monika Šoulza atbildēja, mobilajā tālrunī uzspiežot sešciparu kodu un nosūtot īsziņu, kas saturēja instrukciju iedarbināt programmu, kuru Līsbeta Salandere bija uzrakstījusi tieši šim mērķim.

Honolulu šī programma atdzīvojās kādā anonīmā mājaslapā uz servera, kas formāli piederēja universitātei. Programma bija vienkārša. Tai bija tikai jānosūta instrukcija sākt citu programmu citā serverī, kas šajā gadījumā bija pavisam parasta komerciāla vietne un piedāvāja interneta pakalpojumus Holandē. Savukārt šīs programmas uzdevums bija uzmeklēt nokopēto cieto disku, kas piederēja Hansam Ērikam Vennerstremam, un pārņemt kontroli pār programmu, kas uzskaitīja viņa trīstūkstoš banku kontu saturu visā pasaulē.

Interesants tur bija tikai viens konts. Līsbeta Salandere bija pamanījusi, ka Vennerstrems apskata kontu pāris reižu nedēļā. Ja viņš ieslēgtu datoru un atvērtu šo failu, viss izskatītos pavisam normāli. Programma rādīja nelielas izmaiņas, kas bija gluži parastas, vadoties pēc tā, kā šis konts mainījies iepriekšējo sešu mēnešu laikā. Ja Vennerstrems tur ieietu tuvākajās četrdesmit astoņās stundās un pieprasītu izmaksāt naudu vai pārskaitīt to no konta, programma paklausīgi informētu, ka tas izdarīts. Patiesībā šīs izmaiņas notiktu tikai spoguļdiskā Holandē.

Monika Šoulza izslēdza mobilo telefonu mirklī, kad izdzirdēja četrus īsus signālus, kas apstiprināja, ka programma sākusi darbu.

Viņa pameta viesnīcu Zimmertal un devās pāri ielai uz Bank Hauser General, kur pulksten desmitos bija norunājusi tikšanos ar direktoru Vāgneru. Viņa ieradās trīs minūtes pirms norunātā laika un šo bridi izmantoja, lai pozētu novērošanas kamerām, kas uzņēma viņas attēlu, kad viņa devās uz diskrētu privāto konsultāciju nodaļu.

“Man nepieciešama palīdzība dažu pārskaitījumu veikšanai,” Monika Šoulza sacīja nevainojamā Oksfordas angļu valodā. Atvērdama portfeli, viņa nejauši nometa zemē reklāmas pildspalvu, kas rādīja, ka viņa dzīvo viesnīcā Zimmertal, un direktors Vāgners to pieklājīgi pacēla. Viņa šķelmīgi pasmaidīja un ierakstīja konta numuru bloknotā uz galda.

Direktors Vāgners uzmeta Monikai Šoulzai skatienu un ierindoja viņu kāda dūža izlutināto meitu kategorijā.

“Tur ir vairāki Bank of Kroenenfeld konti Kaimanu salās. Automātisks transfērs ar klīringa kodiem.”

“Frāulein Šoulza, jums, protams, ir pieejami visi klīringa kodi?” direktors jautāja.

“Aber natūrlich,” viņa atbildēja ar tik stipru akcentu, kas lika manīt, ka viņas bagāžā ir tikai nožēlojama skolas vācu valoda.

Monika Šoulza sāka deklamēt sešpadsmit ciparu sērijas, ne reizi neielūkodamās kādā papīrā. Direktors Vāgners saprata, ka tā būs nogurdinoša priekšpusdiena, taču pret četriem procentiem no pārvedumu summas bija gatavs iztikt bez pusdienām.

Tas prasīja ilgāku laiku, nekā viņa domājusi. Tikai pēc divpadsmitiem dienā, mazliet vēlāk par grafiku, Monika Šoulza atstāja Bank Hauser General un devās atpakaļ uz viesnīcu Zimmertal. Viņa pagrozījās recepcijā, pirms uzkāpa savā istabā un novilka iegādāto tērpu. Viņa atstāja vietā lateksa krūtis, taču pāža frizūru nomainīja pret Irēnes Neseres pusgarajiem blondajiem matiem. Viņa uzvilka mazliet ierastāku apģērbu: zābakus ar īpaši augstiem papēžiem, melnas bikses, vienkāršu krekliņu un skaistu, melnu ādas jaku no Malungsboden veikala Stokholmā. Salandere nopētīja sevi spoguli. Viņa neizskatījās nekopta, taču vairs nebija ari bagātā mantiniece. Pirms Irēne Nesere atstāja istabu, viņa paņēma daļu obligāciju, ko ievietoja plānā mapītē.

Piecas pāri vieniem, dažas minūtes nokavējusies, viņa iegāja Bank DorJJmann, kas atradās aptuveni septiņdesmit metru no Hauser General. Irēne Nesere bija norunājusi tikšanos ar direktoru Haselmanu. Viņa atvainojās par novēlošanos. Irēne Nesere runāja nevainojamā vācu valodā ar norvēģu akcentu.

“Nekādu problēmu, Frāulein," atbildēja direktors Haselmans. “Kā varu pakalpot?”

“Es vēlos atvērt kontu. Gribētu saņemt naudu pret vairākām privātām obligācijām.”

Irēne Nesere nolika mapīti viņam priekšā uz galda.

Direktors Haselmans pārskatīja mapītes saturu, vispirms steidzīgi, pēc tam lēnāk. Viņš uzrauca uzacis un pieklājīgi pasmaidīja.

Irēne Nesere atvēra piecus kodētus bankas kontus, kam varēja piekļūt caur internetu un kas piederēja anonīmai pastkastītes firmai Gibraltārā; šo firmu par piecdesmit tūkstošiem Mīkaela aizdotās naudas viņai bija nodibinājis kāds vietējais mākleris. Irēne Nesere pārvērta naudā piecdesmit obligācijas un ieskaitīja šo summu kontos. Katras obligācijas vērtība bija miljons kronu.

Darīšanas Dorffmann bankā ievilkās, un viņa vēl vairāk atpalika no grafika. Nebija nekādas iespējas vēl pirms banku slēgšanas paveikt pēdējo uzdevumu. Tāpēc Irēne Nesere atgriezās viesnīcā Matterhorn, kur pavadīja vienu stundu, demonstrēdama savu klātbūtni. Taču viņai sāpēja galva un viņa agri devās pie miera. Recepcijā viņa nopirka galvassāpju tabletes, palūdza, lai viņu pamodina astoņos no rīta, un devās uz savu istabu.

Bija gandrīz pieci, un visas Eiropas bankas bija slēgtas. Toties Amerikas kontinenta bankas bija vaļā. Viņa ieslēdza PowerBook un caur mobilo telefonu pievienojās tīklam. Irēne Nesere pavadīja kādu laiku, iztukšodama kodētos kontus, ko šodien bija atvērusi Dorffmann bankā.

Naudu viņa sadalīja nelielās porcijās un ar to apmaksāja rēķinus lielam skaitam fiktīvu uzņēmumu visā pasaulē. Kad viņa bija beigusi, nauda ironiskā kārtā bija atgriezusies Bank ofKroenenfeld Kaimanu salās, taču tagad pavisam citā kontā, nevis tajā, no kura šodien izņemta.

Irēne Nesere nosprieda, ka pirmā porcija ir drošībā un tai gandrīz neiespējami sadzīt pēdas. Viņa veica tikai vienu izmaksu; aptuveni miljonu kronu viņa ieskaitīja kontā, kas bija saistīts ar kredītkarti viņas maciņā. Konts piederēja anonīmai firmai ar nosaukumu Wasp Enterprises, kas bija reģistrēta Gibraltārā.

Pēc dažām minūtēm pa bāra sāndurvīm viesnīcu Matterhorn atstāja meitene ar blondu pāža frizūra. Monika Šoulza devās uz viesnīcu Zimmertal, pieklājīgi pamāja ar galvu reģistratoram un ar liftu uzbrauca augšā uz savu istabu.

Pēc tam viņa krietnu laiku aizvadīja, ietērpjoties Monikas Šoulzas kaujas formā, atjaunojot grimu un uzliekot papildu krēma kārtiņu tetovējumam, pirms devās lejā uz viesnīcas restorānu un vakariņās notiesāja neprātīgi gardu zivju maltīti. Viņa pasūtīja pudeli veca vīna, par kuru nekad agrāk nebija dzirdējusi, bet kurš maksāja tūkstoš divsimt kronu. Izdzēra vienu glāzi un bezrūpīgi pameta pārējo, pārceldamās uz viesnīcas bāru. Dzeramnaudā Monika Šoulza atstāja kādas piecsimt kronas, tādējādi pievērsdama personāla uzmanību.

Viņa pavadīja bārā trīs stundas, ļaudama, lai viņu aplido kāds iereibis itāļu jauneklis ar dižciltīgu uzvārdu, ko viņa nepūlējās iegaumēt. Abi izdzēra divas pudeles šampanieša, no kurām Monika Šoulza patērēja aptuveni vienu glāzi.

Ap vienpadsmitiem iereibušais kavalieris paliecās uz priekšu un sāka nekautri gramstīties viņai ap krūtīm. Viņa atvieglota novilka vīrieša roku atpakaļ uz galda. Šķita, viņš nav pamanījis, ka aptausta mīkstu lateksu. Lāgiem abi uzvedās ļoti skaļi par aizkaitinājumu pārējiem viesiem. Kad Monika Šoulza īsi pirms pusnakts pamanīja, ka viņus sāk īgni novērot apsargs, viņa palīdzēja savam itāļu draugam nokļūt viņa istabā.

Kamēr jauneklis devās uz vannas istabu, Monika Šoulza ielēja pēdējo glāzi sarkanvīna. Atlocīja papīra turziņu un iebēra vīnā sasmalcinātu rohipnola tableti. Itālis gultā sabruka nožēlojamā čupiņā minūti pēc tam, kad abi bija saskandinājuši. Monika Šoulza atraisīja viņam kaklasaites mezglu, novilka kurpes un apsedza viņu ar segu. Vannas istabā nomazgājusi un noslaucījusi abas glāzes, viņa atstāja istabu.

Nākamajā rītā Monika Šoulza pulksten sešos paēda brokastis savā istabā, izdāļāja dāsnu dzeramnaudu un pirms septiņiem atstāja viesnīcu Zimmertal. Viņa bija pavadījusi piecas minūtes, slaucīdama pirkstu nospiedumus no durvju rokturiem, skapjiem, tualetes poda, telefona klausules un citiem priekšmetiem, kam pieskārusies istabā.

Irēne Nesere izrakstījās no viesnīcas Matterhorn ap pusdeviņiem, tūlīt pēc tam, kad bija pamodināta. Viņa paņēma taksometru un atstāja savas somas dzelzceļa stacijas bagāžas kamerā. Pēc tam aizvadīja tuvākās stundas, apmeklējot deviņas privātās bankas, kur izvietoja daļu privāto obligāciju no Kaimanu salām. Pulksten trijos pēcpusdienā viņa bija pārvērtusi naudā aptuveni desmit procentus obligāciju un ieskaitījusi to kādos trīsdesmit kodētos kontos. Atlikušās obligācijas viņa atstāja bankas seifa.

Bija skaidrs, ka Irēnei Neserei vajadzēs apciemot Cīrihi vēl vairākas reizes, taču tas nebija steidzami.

Puspiecos pēcpusdienā Irēne Nesere ar taksometru devās uz lidostu, kur apmeklēja dāmu istabu, sagrieza sīkos gabaliņos Monikas Šoulzas pasi un kredītkarti un aizskaloja visu podā. Šķēres viņa iemeta papīrgrozā. Pēc 2001. gada 11. septembra nebūtu gudri pievērst sev uzmanību ar asiem priekšmetiem bagāžā.

Ar Lufthansa reisu GD890 aizlidojusi uz Oslo, Irēne Nesere ar lidostas autobusu aizbrauca uz Oslo Centrālo staciju, kur dāmu istabā pāršķiroja savas drēbes. Visu, kas piederēja Monikai Šoul- zai - parūku un zīmoloto apģērbu viņa salika trīs polietilēna maisiņos, ko iemeta dzelzceļa stacijas atkritumu urnās un papīrgrozos. Tukšo Samsonite somu viņa iestūma neaizslēgtā bagāžas glabātavas nodalījumā. Zelta ķēdīte un auskari bija dizaineru darbs, un tos varēja izsekot; tie pazuda kanalizācijas akā.

Pēc īsas, bažīgas vilcināšanās Irēne Nesere nolēma paturēt mākslīgās lateksa krūtis sev.

Viņai bija maz laika, tāpēc pusdienās viņa makdonaldā steigšus aprija hamburgeru, reizē pārvietodama ekskluzīvā ādas portfeļa saturu savā travel bag. Promejot viņa pameta tukšo portfeli zem galda. Kioskā nopirka caffe latte un skriešus metās uz Stokholmas nakts vilcienu. Viņa pieskrēja pie vilciena mirklī, kad durvis jau vērās ciet. Irēne Nesere bija rezervējusi sev guļam- kupeju.

Aizslēgusi kupejas durvis, viņa juta, kā divu dienu laikā pirmo reizi normalizējas adrenalīna līmenis. Viņa atvēra kupejas logu, par spīti aizliegumam aizsmēķēja cigareti, stāvēja un sīkiem malciņiem dzēra kafiju, kamēr vilciens izripoja no Oslo stacijas.

Irēne Nesere galvā pārskatīja savu sarakstu, lai būtu droša, ka nav aizmirsusi nevienu detaļu. Pēc brīža sarauca uzacis un aptaustīja jakas kabatas. Viņa izņēma viesnīcas Zimmertal reklāmas pildspalvu un dažas minūtes to domīgi pētīja, iekams izmeta pa logu.

Pēc ceturtdaļstundas viņa ielīda gultā un gandrīz tūlīt aizmiga.

EPILOGS: AUDITORA ZIŅOJUMS

Ceturtdiena, 27. novembris - otrdiena, 30. decembris

Žurnāla Millennium tematiskajā numurā stāsts par Hansu Ēriku Vennerstremu aizņēma veselas četrdesmit sešas lappuses un novembra pēdējā nedēļā uzsprāga kā bumba ar laika degli. Galveno tekstu bija parakstījuši Mīkaels Blumkvists un Ērika Bergere. Pirmajās stundās mediji īsti nesaprata, kā izturēties pret šo sensāciju; līdzīgs teksts pirms gada bija sagādājis Mīkaelam Blumkvistam cietumsodu un atlaišanu no žurnāla Millennium. Līdz ar to viņa ticamību vērtēja diezgan zemu. Tagad žurnāls publicēja tā paša žurnālista rakstu, kurā bija lasāmi daudz smagāki apvainojumi nekā tekstā, par kuru viņu notiesāja. Dažviet saturs bija tik absurds, ka likās esam pretrunā ar veselo saprātu. Zviedrijas mediji neuzticīgi nogaidīja.

Tomēr vakarā Mīkaela paziņa no TV4 izgāja ēterā ar vienpadsmit minūšu garu sižetu, kurā apkopoja Blumkvista apsūdzības. Ērika Bergere pirms dažām dienām bija pusdienojusi kopā ar šo žurnālisti un iedevusi viņai ekskluzīvu signāleksemplāru.

TV4 asais sižets apsteidza valsts kanāla ziņas, kas atjēdzās tikai pulksten deviņos vakarā. Tobrīd arī aģentūra TT izsūtīja pirmo ziņu telegrammu ar piesardzīgu nosaukumu Notiesāts žurnālists apsūdz finansistu smagos noziegumos. Teksts īsi pārstāstīja televīzijas sižeta saturu, taču fakts, ka TT vispār pieskārās šim tematam, izraisīja drudžainu aktivitāti konservatīvajā rīta avīzē un daudzās lielās vietējās avīzēs, kas centās mainīt savu pirmo lappusi, pirms darbu sāk drukāšanas mašīnas. Līdz šim brīdim avīzes bija jau tā kā izlēmušas ignorēt Millennium apgalvojumus.

Liberālā rīta avīze bija komentējusi Millennium sensāciju ievadrakstā, ko priekšpusdienā sacerējis galvenais redaktors personiski. Brīdī, kad sākās TV4 ziņas, redaktors bija devies vakariņās, un redakcijas sekretāra drudžainos zvanus par to, ka Blumkvista apgalvojumos “kaut kas varētu būt”, viņš noraidīja ar vārdiem, kuri vēlāk kļuva par klasiku: “Muļķības - mūsu ekonomikas apskatnieki to jau sen būtu uzrakuši.” Tādējādi liberālās avīzes galvenais redaktors bija vienīgā mediju balss, kas pilnībā noraidīja Millennium apgalvojumus. Ievadrakstā varēja lasīt vārdus personas vajāšana un krimināla samazgu žurnālistika un prasības veikt pasākumus pret cienījamu pilsoņu apmelošanu. Tomēr tas palika galvenā redaktora vienīgais ieguldījums šajās debatēs.

Nakti Millennium redakcija strādāja pilnā sastāvā. Saskaņā ar plānu tur vajadzēja atrasties tikai Ērikai Bergerei un jaunajai redakcijas sekretārei Mālinai Ēriksonei, lai pieņemtu iespējamos zvanus. Tomēr pulksten desmitos vakarā redakcijā joprojām sēdēja visi darbinieki, turklāt tiem bija piebiedrojušies vismaz pieci agrākie līdzstrādnieki un pusducis pastāvīgo ārštatnieku. Ap pusnakti Kristers Malms atkorķēja dzirkstošo vīnu. Tas notika brīdī, kad sens paziņa atsūtīja kādas vakara avīzes signāleksem- plāru, kurā Vennerstremam bija veltītas sešpadsmit lappuses ar virsrakstu Finanšu mafija. Kad iznāca nākamās dienas vakara avīzes, sākās plaša mēroga mediju vētra.

Redakcijas sekretāre Mālina Ēriksone secināja, ka viņai patiks Millennium.

Turpmākās nedēļas laikā satricinājumu piedzīvoja Zviedrijas biržas pasaule, jo lietu sāka šķetināt Ekonomikas policija, tai tika piesaistīti prokurori un sākās paniska akciju pārdošana. Divas dienas pēc atmaskošanas Vennerstrema lietai pievērsās valdība, un savu viedokli pauda ekonomikas ministrs.

Tas nenozīmēja, ka mediji pieņem Millennium apgalvojumus bez kritiskiem jautājumiem - apsūdzības bija pārāk smagas. Taču atšķirībā no pirmās Vennerstrema lietas šoreiz Millennium varēja uzrādīt ārkārtīgi pārliecinošu pierādījumu materiālu: Vennerstrema e-pasta saraksti un viņa datorā atrodamo dokumentu kopijas, kur ietilpa slepenu bankas kontu bilances Kaimanu salās un kādās divdesmit citās valstīs, slepeni līgumi un citas muļķības, ko piesardzīgāks bandīts ne par kādu naudu neatstātu cietajā diskā. Drīz bija skaidrs, ka Millennium savas apsūdzības varēs pierādīt arī tiesā - visi bija vienisprātis, ka lieta agri vai vēlu tur nonāks, - un tādējādi tas pavisam droši bija lielākais burbulis, kas uzsprādzis Zviedrijas finanšu aprindās kopš Kreigera kraha 1932. gadā. Vennerstrema afēras lika nobālēt pat Gotabank lietai un Trustor blēdībām. Tā bija tik liela mēroga krāpšana, ka neviens pat neuzdrošinājās uzskaitīt, cik daudz atsevišķu likuma pārkāpumu noticis.

Pirmo reizi Zviedrijas ekonomikas apskatnieki izmantoja vārdus sistemātiski noziegumi, mafija un gangsteru impērija. Vennerstremu un viņa tuvāko loku, kurā ietilpa jauni biržas brokeri, līdzīpašnieki un advokāti Armani uzvalkos, tagad attēloja gluži kā bankas aplaupītāju vai narkotiku tirgoņu bandu.

Pirmajās mediju vētras dienās Mīkaels Blumkvists turējās ēnā. Viņš neatbildēja uz e-pasta vēstulēm, un viņu nevarēja sazvanīt pa telefonu. Visus redakcijas komentārus sniedza Ērika Bergere, murrādama kā kaķis, kad viņu intervēja valsts mēroga mediji un ietekmīgi vietējie laikraksti, kā arī aizvien plašāks ārvalstu mediju pulciņš. Saņēmusi jautājumu, kā Millennium ticis pie ļoti privātās iekšējās dokumentācijas, Ērika katru reizi atbildēja ar mīklainu smaidu un dežūrfrāzi: “Mēs, protams, nevaram izpaust savu avotu.”

Izdzirdusi jautājumu, kāpēc izgāzusies Vennerstrema atmaskošana iepriekšējā gadā, Ērika izteicās vēl mīklaināk. Viņa nemeloja, bet varbūt arī neteica visu patiesību. Off the record, kad zem deguna nebija pabāzts mikrofons, viņa izmeta dažus neskaidrus mājienus, kas, salikti kopā, noveda pie pārsteidzīgiem secinājumiem. Tā radās baumas, kas drīz ieguva leģendas apmērus; tās apgalvoja, ka Mīkaels Blumkvists nav aizstāvējies tiesā un ir labprātīgi uzņēmies cietumsodu un lielu naudassodu tāpēc, ka dokumenti neizbēgami ļautu identificēt viņa avotu. Mīkaelu salīdzināja ar amerikāņu žurnālistiem, kas drīzāk iet cietumā nekā kaitē savam avotam, viņu attēloja kā varoni tik glaimojošiem vārdiem, ka viņš apmulsa. Taču tas nebija īstais brīdis pārpratuma noskaidrošanai.

Par vienu lietu visi bija vienisprātis: persona, kas nodevusi Mīkaelam dokumentus, noteikti piederēja pie Vennerstrema uzticamāko loka. Sākās garas diskusijas par to, kurš šajā gadījumā ir the Deep Throat, - par iespējamiem kandidātiem uzskatīja neapmierinātus darbiniekus, advokātus, ģimenes locekļus un pat Vennerstrema meitu, kas aizrāvās ar kokaīnu. Ne Mīkaels Blumkvists, ne Ērika Bergere neteica neko. Un nesniedza komentārus par šo tematu.

Ērika atviegloti pasmaidīja un saprata, ka viņi uzvarējuši, kad viena no vakara avīzēm vētras trešajā dienā nodrukāja virsrakstu Millennium revanšs. Teksts bija ļoti glaimojošs žurnāla un tā darbinieku portretējums, ko turklāt ilustrēja īpaši izdevusies Ērikas Bergeres fotogrāfija. Viņu dēvēja par pētnieciskās žurnālistikas karalieni. Tas deva punktus popularitātes rangu tabulā, un klīda runas par Lielo žurnālistikas balvu.

Piecas dienas pēc tam, kad Millennium bija raidījis pirmo lielgabalu zalvi, grāmatnīcas saņēma Mīkaela Blumkvista grāmatu Mafijas baņķieris. Grāmata, sarakstīta drudžainajās septembra un oktobra dienās Sandhamnā, lielā steigā un slepenībā bija nodrukāta Hallvigs Reklam tipogrāfijā Morgongovā. Tā bija pirmā grāmata, ko izdeva pilnīgi jauns apgāds ar Millennium logo. Pirmajā lappusē bija šifrēts veltījums: Sallijai, kas man iemācīja novērtēt golfu.

Tas bija kabatas formāta ķieģelis uz sešsimt piecpadsmit lappusēm. Mazais divu tūkstošu eksemplāru metiens gandrīz droši garantēja, ka grāmata nesīs zaudējumus, taču bija izpārdots jau pāris dienu laikā, un Ērika Bergere steidzīgi pasūtīja vēl desmit tūkstošus.

Recenzenti konstatēja, ka Mīkaels Blumkvists šoreiz nav domājis taupīt pulveri, kad runa bija par detalizētām atsaucēm uz avotiem. Šajā ziņā viņiem bija pilnīga taisnība. Divas trešdaļas grāmatā aizņēma pielikumi, kas bija tiešas dokumentu kopijas no Vennerstrema datora. Vienlaikus ar grāmatas publicēšanu žurnāls Millennium ievietoja savā interneta mājaslapā Vennerstrema dokumentus lejupielādējamos PDF failos kā avotu materiālu. To varēja izpētīt ikviens, kam bija kaut mazākā interese.

Mīkaela Blumkvista dīvainā prombūtne bija daļa no mediju stratēģijas, ko abi ar Ēriku izplānojuši. Viņu meklēja ikviena avīze valstī. Tikai pēc grāmatas parādīšanās Mīkaels uzstājās ekskluzīvā intervijā TV4 žurnālistei, kas līdz ar to vēl vienu reizi pārspēja valsts televīziju. Tomēr tā nebija draugu būšana, un jautājumi nebūt netika norunāti iepriekš.

Noskatījies savas uzstāšanās videoierakstu, Mīkaels bija īpaši apmierināts ar kādu repliku apmaiņu. Intervija notika tiešajā ēterā brīdī, kad Stokholmas birža atradās brīvā kritienā un brokeri izmisumā draudēja lēkt laukā pa logiem. Viņam uzdeva jautājumu, kāda ir Millennium atbildība par to, ka Zviedrijas ekonomika šobrīd piedzīvo katastrofu.

“Apgalvojums, ka Zviedrijas ekonomika šobrīd piedzīvo katastrofu, ir pilnīgas muļķības!” Mīkaels zibenīgi atcirta.

TV4 žurnāliste izskatījās apjukusi. Atbilde neiederējās viņas iecerētajā scenārijā, piepeši vajadzēja improvizēt. Mīkaels saņēma nākamo jautājumu, uz kuru klusībā bija cerējis: “Šobrīd mēs piedzīvojam pašu lielāko atsevišķo kritumu Zviedrijas biržas vēsturē - un tu uzskati, ka tās ir muļķības?”

“Ir jānošķir divas lietas - Zviedrijas ekonomika un Zviedrijas biržas tirgus. Zviedrijas ekonomiku veido visas preces un pakalpojumi, ko valstī saražo katru dienu. Tie ir Ericsson telefoni, Volvo automobiļi, Scan vistas un transports no Kirunas uz Ševdi. Tā ir Zviedrijas ekonomika, kas šodien ir tieši tikpat stipra vai vāja kā pirms nedēļas.”

Viņš ieturēja pauzi un iedzēra malku ūdens.

“Birža ir pavisam kas cits. Tur nav nekādas ekonomikas un nekādas preču vai pakalpojumu ražošanas. Tur ir tikai fantāzijas, kad cilvēki bridi pa brīdim nolemj, ka tagad šis vai tas uzņēmums ir vērts tik daudz miljardu vairāk vai mazāk. Tam nav ne mazākā sakara ar realitāti vai Zviedrijas ekonomiku.”

“Tātad, tavuprāt, tam nav nekādas nozīmes, ka birža krīt kā akmens?”

“Nē, tam nav nekādas nozīmes,” Mīkaels atbildēja tik gurdā un rezignētā balsī, ka izklausījās pēc orākula. Nākamā gada laikā šo repliku citēs daudz reižu. Viņš turpināja:

“Tas nozīmē tikai to, ka bars lielo spekulantu šobrīd pārceļ savas akciju paketes no Zviedrijas uzņēmumiem uz Vāciju. Šos finansistus kādam drosmīgam žurnālistam vajadzētu identificēt un atmaskot kā valsts nodevējus. Tieši viņi sistemātiski un, iespējams, apzināti kaitē Zviedrijas ekonomikai, lai apmierinātu savu klientu kāri pēc peļņas.”

Tad TV4 žurnāliste pieļāva kļūdu un uzdeva tieši to jautājumu, kuru Mīkaels vēlējās saņemt.

“Tātad tu uzskati, ka medijiem nav nekādas atbildības?”

“Nē, mediji ir atbildīgi visaugstākajā mērā. Vismaz divdesmit gadu garumā neskaitāmi ekonomikas apskatnieki ir izvairījušies pētīt Hansu Ēriku Vennerstremu. Toties ir palīdzējuši viņam iekarot prestižu, neapdomīgi dziedot slavas dziesmas. Ja pēdējos divdesmit gados viņi būtu darījuši savu darbu, kā nākas, mēs šodien nepiedzīvotu šādu situāciju.”

Šī uzstāšanās bija lūzuma punkts. Ērika Bergere vēlāk vairs nešaubījās, ka tikai tajā mirklī, kad Mīkaels ieradās televīzijā un mierīgi aizstāvēja savus apgalvojumus, Zviedrijas plašsaziņas līdzekļi saprata, ka šis stāsts ir īsts un žurnāla fantastiskie apgalvojumi ir patiesi, lai gan Millennium jau veselu nedēļu atradās skrējiena vadībā. Mīkaela stāja noteica kompasa bultiņas virzienu.

Pēc intervijas Vennerstrema lieta nemanāmi aizslīdēja no ekonomikas redakcijām uz kriminālkorespondentu galdiem. Tas iezīmēja jaunu domāšanu avīžu redakcijās. Agrāk ierindas krimināl- korespondenti par ekonomisko noziedzību parasti rakstīja vien to, ka tā saistīta ar krievu mafiju vai dienvidslāvu cigarešu kontrabandistiem. Neviens negaidīja, ka šie korespondenti šķetinās sarežģītus biržas darījumus. Kāds vakara laikraksts pat uztvēra Mīkaela Blumkvista vārdus burtiski un divos atvērumos publicēja investīciju firmu nozīmīgāko brokeru portretus; viņi tieši tobrīd pirka vācu vērtspapīrus. Virsraksts vēstīja Viņi pārdod savu valsti. Visiem brokeriem piedāvāja komentēt šo apgalvojumu. Visi atteicās. Tomēr akciju pārdošanas apjoms tajā dienā krietni saruka un daži brokeri, gribēdami izlikties par progresīviem patriotiem, sāka iet pret straumi. Mīkaels Blumkvists skaļi smējās.

Spiediens kļuva tik spēcīgs, ka nopietni vīri tumšos uzvalkos savilka pierē rūpju rievas un pārkāpa svarīgāko likumu ekskluzīvajā sabiedrībā, kas veidoja Finanšu Zviedrijas iekšējo loku, - viņi izteicās par savu kolēģi. Televīzijā negaidot parādījās pensionēti Volvo direktori, rūpnieki un banku vadītāji un atbildēja uz jautājumiem, lai mazinātu kaitējumu. Visi izprata situācijas nopietnību, tāpēc bija nepieciešams ātri distancēties no Wennerstroem Group un atbrīvoties no iespējamām akcijām. Vennerstrems (viņi konstatēja gandrīz vienā balsī), par spīti visam, nav īsts rūpnieks un nekad nav tā īsti pieņemts klubiņā. Kāds atgādināja, ka viņš būtībā ir vienkāršs strādniekpuisis no Norlandes, kam sakāpuši galvā panākumi. Daži vērtēja viņa darbošanos kā personisku traģēdiju. Citi atklāja, ka viņus daudzus gadus mākušas šaubas attiecībā uz Vennerstremu - viņš bijis pārāk lielīgs un iedomīgs.

Turpmākajās nedēļās, kad visi izpētīja Millennium publicētos dokumentus, no apšaubāmām firmām veidoto Vennerstrema impēriju sāka saistīt ar starptautiskās mafijas kodolu, kas aptvēra visu - no nelegālas ieroču tirdzniecības un Dienvidamerikas narkotiku naudas atmazgāšanas līdz Ņujorkas prostitūcijai un netiešā veidā pat bērnu tirdzniecībai Mehiko. Kāda Kiprā reģistrēta Vennerstrema firma izraisīja lielu sašutuma vētru, kad atklājās, ka tā Ukrainas melnajā tirgū mēģinājusi nopirkt neapstrādātu urānu. Šķita, ka it visur tumšos darījumos parādās kāda no Vennerstrema neizsmeļamā šaubīgu pastkastītes firmu krājuma.

Ērika Bergere secināja, ka grāmata par Vennerstremu ir labākais, ko Mīkaels jebkad uzrakstījis. Saturs bija stilistiski neviendabīgs un valoda vietumis tīri vai nožēlojama - viņam nebija pieticis laika rediģēšanai -, taču Mīkaels sadeva Vennerstremam pēc nopelniem, un grāmatu bija iedvesmojušas dusmas, ko lasītāji nevarēja nesajust.

Pavisam nejauši Mīkaels uzskrēja virsū savam antagonistam, bijušajam ekonomikas apskatniekam Viljamam Borgam. Viņi sadūrās Dzirnavu ārdurvīs, kad Mīkaels, Ērika Bergere un Kristers Malms Lūcijas dienas vakarā kopā ar pārējiem žurnāla darbiniekiem bija devušies pamatīgi piedzerties uz žurnāla rēķina. Boigs bija kopā ar krietni iereibušu meiteni Līsbetas Salanderes vecumā.

Mīkaels apstājās. Viljamam Borgam vienmēr bija izdevies pamodināt viņa sliktākās jūtas, un viņš bija spiests savaldīties, lai nepateiktu vai neizdarītu kaut ko aplamu. Mīkaels un Bergs stāvēja klusēdami un mēroja viens otru ar skatienu.

Mīkaela riebums pret Borgu bija jūtams pat fiziski. Mačo spēkošanos pārtrauca Ērika, viņa pagriezās atpakaļ, paņēma Mīkaelu zem rokas un aizveda pie bāra.

Mīkaels nolēma piemērotā brīdi lūgt, lai Līsbeta Salandere neuzkrītoši izpēta Borga personas informāciju. Vienkārši kārtības labad.

Mediju vētras laikā drāmas galvenais varonis finansists Hanss Ēriks Vennerstrems lielākoties nebija manāms. Dienā, kad Millennium publicēja savu rakstu, finansists bija komentējis tekstu pavisam cita iemesla dēļ izsludinātā preses konferencē. Vennerstrems paziņoja, ka apsūdzības ir nepamatotas un uzrādītie dokumenti viltoti. Viņš atgādināja, ka pirms gada šis pats žurnālists ir notiesāts par apmelošanu.

Pēc tam uz plašsaziņas līdzekļu jautājumiem atbildēja tikai Vennerstrema advokāti. Divas dienas pēc Mīkaela Blumkvista grāmatas parādīšanās sāka klīst baumas, ka Vennerstrems pametis Zviedriju. Vakara avīzes savos virsrakstos izmantoja vārdu bēgšana. Kad Ekonomikas policija otrajā nedēļā mēģināja oficiāli sazināties ar Vennerstremu, izrādījās, ka viņš neatrodas valstī. Decembra vidū policija apstiprināja, ka Vennerstrems tiek meklēts, un 30. decembrī starptautiskajās policijas organizācijās tika izsludināta oficiāla meklēšana. Tajā pašā dienā vienu no Vennerstrema padomniekiem apcietināja Arlandā, kad viņš grasījās kāpt lidmašīnā uz Londonu.

Pēc dažām nedēļām kāds zviedru tūrists ziņoja, ka redzējis Hansu Ēriku Vennerstremu iekāpjam auto Bridžtaunā, Barbadosas galvaspilsētā Kārību salās. Kā apstiprinājumu savam apgalvojumam tūrists parādīja fotogrāfiju, kurā pa diezgan lielu gabalu bija redzams baltais vīrietis saulesbrillēs, baltā atpogātā kreklā un gaišās biksēs. Vīrieti nevarēja droši identificēt, taču vakara avīzes sūtīja ceļā savus līdzstrādniekus, kas bezbailīgi centās sadzīt Vennerstrema pēdas Kārību salās. Tā bija pirmā no daudzajām vietām, kur manīja bēgošo miljardieri.

Pēc sešiem mēnešiem policija pārtrauca meklēšanu. Hansu Ēriku Vennerstremu atrada mirušu kādā dzīvoklī Marveljā,

Spānijā, kur viņš bija apmeties ar Viktora Fleminga vārdu. Viņš bija no tuva attāluma nogalināts ar trim šāvieniem galvā. Spānijas policija izteica pieņēmumu, ka viņš pārsteidzis ielauzušos zagli.

Līsbetai Salanderei Vennerstrema nāve nebija nekāds pārsteigums. Viņai pamatotu iemeslu dēļ bija aizdomas, ka Vennerstrema bojāejai ir kāds sakars ar to, ka viņš vairs nav varējis piekļūt naudai zināmā Kaimanu salu bankā, kura viņam varētu būt nepieciešama, lai nomaksātu parādus kolumbiešiem.

Ja kāds būtu papūlējies lūgt Līsbetai Salanderei palīdzību Vennerstrema meklēšanā, viņa gandrīz ik dienas būtu varējusi precīzi pateikt, kur viņš atrodas. Viņa internetā sekoja Vennerstrema izmisīgajai bēgšanai caur daudzām valstīm un redzēja aizvien lielāku paniku viņa e-pasta vēstulēs, līdzko viņš kādā vietā pieslēdza tīklam klēpjdatoru. Taču pat Mīkaels Blumkvists nedomāja, ka bēgošais eksmiljardieris ir tāds muļķis, lai vadātu līdzi datoru, kurā notikusi tik pamatīga ielaušanās.

Pēc pusgada Līsbetai bija apnicis izsekot Vennerstremu. Atlika tikai atbildēt uz jautājumu, cik tālu sniedzas viņas pašas iesaistīšanās. Vennerstrems, bez šaubām, bija liela mēroga nelietis, taču nebija viņas personiskais ienaidnieks, un Līsbetai nebija iemesla viņam uzbrukt. Viņa varēja dot mājienu Mīkaelam Blum- kvistam, bet viņš, visticamāk, tikai publicētu rakstu. Viņa varēja dot mājienu policijai, taču pastāvēja visai liela iespēja, ka Vennerstremu kāds brīdinās un viņš paspēs nozust. Turklāt Līsbeta principa pēc nerunāja ar policiju.

Taču bija vēl citi neatdoti parādi. Līsbeta domāja par divdesmit divus gadus veco viesmīli, kura bija gaidījusi bērnu un slīcināta vannā.

Četras dienas pirms Vennerstrema nāves Līsbeta bija izlēmusi. Paņēmusi savu mobilo telefonu un piezvanījusi kādam advokātam Maiami, Floridā; šķita, ka tas ir viens no cilvēkiem, no kuriem

Vennerstrems slēpjas viscītīgāk. Viņa bija runājusi ar sekretāri un lūgusi nodot šifrētu ziņu. Vārdu Vennerstrems un adresi Marveljā. Tas bija viss.

Līsbeta ieslēdza TV ziņas, kad dramatiskais sižets par Venner- strema nāvi jau bija pusē. Viņa nospieda kafijas automāta pogu un uztaisīja aknu pastētes sviestmaizi ar gurķa ripiņām.

Ērika Bergere un Kristers Malms nodarbojās ar gadskārtējo Ziemassvētku svinību organizēšanu, kamēr Mīkaels sēdēja Ērikas klubkrēslā, dzēra karstvīnu un noskatījās. Visi līdzstrādnieki un lielākā daļa pastāvīgo ārštatnieku saņēma Ziemassvētku dāvanas - šogad plecu somu ar Millennium logo. Iesaiņojuši dāvanas, viņi ņēmās rakstīt vēlējumus un līmēt pastmarkas uz kādām divsimt kartītēm, kas domātas tipogrāfijām, fotogrāfiem un mediju kolēģiem.

Mīkaels līdz pēdīgam centās pretoties kārdinājumam, tomēr beidzot vairs nespēja atturēties. Viņš paņēma pašu pēdējo kartīti un uzrakstīja: Priecīgus Ziemassvētkus un laimīgu Jauno gadu! Paldies par lielisko darbu aizvadītajā gadā!

Viņš uzrakstīja apakšā savu vārdu un adresēja kartīti Jannem Dālmanam žurnāla Monopol redakcijā.

Vakarā atgriezies mājās, Mīkaels pats atrada pastkastītē uzaicinājumu saņemt paciņu. Nākamajā rītā viņš savāca savu dāvanu un atvēra to, nonācis redakcijā. Paciņā bija pretodu līdzeklis un pudele Reimersholmas degvīna. Mīkaels atvēra kartīti un izlasīja tekstu: Ja Tev nav nekā labāka padomā, es Jāņu vakarā noenkurošos Ārholmā. To bija parakstījis viņa kādreizējais skolasbiedrs Roberts Lindbergs.

Parasti Millennium slēdza redakciju no Ziemassvētkiem līdz pat Jaunajam gadam. Šogad bija, kā bija; spiediens uz mazo redakciju bija milzīgs, un ik dienas joprojām zvanīja žurnālisti no visām pasaules malām. Dienu pirms Ziemassvētkiem Mīkaels gandrīz sagadīšanās pēc izlasīja Financial Times rakstu, kas apkopoja pašreizējo situāciju starptautiskajā banku komisijā, kura bija steigā izveidota, lai izmeklētu Vennerstrema impērijas lietu. Raksts pieminēja komisijas hipotēzi, ka Vennerstrems acīmredzot pēdējā brīdī saņēmis kādu brīdinājumu par draudošo atmaskošanu.

Dienu pirms Millennium publikācijas bija iztukšoti viņa Bank of Kroenenfeld konti Kaimanu salās, kuros glabājušies divsimt sešdesmit miljoni ASV dolāru - aptuveni divi miljardi Zviedrijas kronu.

Nauda bija glabājusies vairākos kontos, ko pārvaldīja tikai pats Vennerstrems. Viņam pat nevajadzēja ierasties bankā; lai pārskaitītu naudu uz jebkuru banku pasaulē, pietika ar to, ka viņš norādīja virkni klīringa kodu. Nauda bija pārvesta uz Šveici, kur viņa palīdze pārvērtusi šo summu anonīmās privātās obligācijās. Visi klīringa kodi bija pilnīgā kārtībā.

Europol bija izsludinājis starptautiskā meklēšanā nepazīstamo sievieti, kura izmantojusi zagtu britu pasi ar Monikas Šoulzas vārdu un grezni dzīvojusi Cīrihes dārgākajā viesnīcā. Diezgan ass novērošanas kameru attēls rādīja neliela auguma sievieti ar blondu pāža frizūru, platu muti, kuplām krūtīm, ekskluzīvām zīmolu drēbēm un zelta rotaslietām.

Mīkaels Blumkvists nopētīja attēlu, vispirms pavirši, bet tad ar aizvien neticīgāku sejas izteiksmi. Pēc pāris sekundēm viņš rakstāmgalda atvilktnē sataustīja palielināmo stiklu un centās izšķirt sejas vaibstu detaļas avīzes rastrā.

Beidzot viņš nolika avīzi un vairākas minūtes sēdēja bez valodas. Tad sāka smieties tik histēriski, ka Kristers Malms pabāza galvu pa durvīm un apjautājās, kas notiek. Mīkaels tikai atmeta ar roku.

24. decembra priekšpusdiena Mīkaels devās uz Orstu apraudzīt savu bijušo sievu un meitu Pernillu. Pernilla dabūja kāroto datoru, ko Mīkaels un Monika bija kopīgi nopirkuši. Mīkaels no Monikas saņēma kaklasaiti, bet no meitas - Okes Edvardsona detektīvu. Atšķirībā no iepriekšējiem Ziemassvētkiem visi jutās pacilāti, vērojot mediju traci, kas sacēlies ap Millennium.

Viņi kopā paēda pusdienas. Mīkaels pašķielēja uz Pernillu. Viņš nebija ticies ar meitu, kopš Pernilla pavisam negaidīti bija apciemojusi viņu Hēdestadē. Viņš piepeši aptvēra, ka nav apspriedis ar viņas māti Pernillas aizraušanos ar Bībelei uzticīgo sektu Šel- lefteo. Un viņš arī nevarēja pastāstīt, ka tieši meitas zināšanas par Bībeli uzvedinājušas viņu uz pareizām pēdām, izmeklējot Harrietas Vangeres pazušanu. Mīkaels nebija runājis ar meitu kopš tās reizes un juta sirdsapziņas pārmetumus.

Viņš nebija labs tēvs.

Pēc pusdienām Mīkaels iedeva meitai atvadu buču, pie Slu- senas sagaidīja Līsbetu Salanderi un kopā ar viņu devās uz Sand- hamnu. Viņi nebija tikušies, kopš uzsprāga Millennium bumba. Abi ieradās Sandhamnā vēlu Ziemassvētku vakarā un pavadīja tur visas brīvdienas.

Mīkaels bija jautrs, kā allaž, taču Līsbetai Salanderei radās nelāga sajūta, ka Mīkaels nopēta viņu ar īpaši savādu skatienu, kad viņa atmaksāja aizdevumu ar čeku par simt divdesmit tūkstošiem kronu. Tomēr viņš neko neteica.

Abi izgāja pastaigā līdz Trovilai un atpakaļ (kas Līsbetai šķita īsta laika izšķiešana), paēda svētku vakariņas krogā un atgriezās Mīkaela būdā, kur aizkūra krāsniņu, uzlika Elvisa plati un nodevās nepretenciozam seksam. Atskurbusi Līsbeta mēģināja tikt skaidrībā par savām jūtām.

Viņai nebija problēmu ar Mīkaelu kā mīļāko. Abiem bija labi gultā. Tā bija izteikti fiziska kopība. Turklāt Mīkaels nekad nemēģināja viņu dresēt.

Līsbetas problēma bija tā, ka viņa nespēja izprast savas jūtas pret Mīkaelu. Jau pirms pubertātes viņa bija uzcēlusi barjeru, lai nepielaistu nevienu tik tuvu kā tagad Mīkaelu Blumkvistu. Viņam piemita teju vai nomācoša spēja izlauzties cauri Līsbetas aizsardzības mehānismiem un atkal un atkal piespiest viņu runāt par personiskām lietām un privātām jūtām. Pat ja Līsbetai pietika prāta ignorēt lielāko daļu Mīkaela jautājumu, viņa pastāstīja par sevi tik daudz, cik nebūtu domājusi stāstīt nevienam citam pat nāves draudu priekšā. Tas viņu biedēja un lika viņai justies kailai un nodotai Mīkaela varā.

Tomēr, nolūkodamās uz aizmigušo Mīkaelu un ieklausīdamās viņa krākšanā, Līsbeta juta, ka nekad mūžā nav tik ļoti uzticējusies nevienam cilvēkam. Viņa ar drošu pārliecību zināja, ka Mīkaels Blumkvists nekad neizmantos savas zināšanas, lai kaitētu viņai. Tas nebija viņa dabā.

Kaut kad Otro Ziemassvētku rītā Līsbeta nonāca pie šausminošas atklāsmes. Viņa nesaprata, kā tas noticis vai kā tikt ar to galā. Viņa bija iemīlējusies pirmo reizi savā divdesmit piecus gadus garajā mūžā.

Līsbetai nerūpēja, ka Mīkaels ir gandrīz divreiz vecāks par viņu. Nerūpēja arī tas, ka šobrīd viņš bija viens no Zviedrijas populārākajiem cilvēkiem, kas pabijis pat uz Newsweek vāka, - tā bija tikai ziepju opera. Taču Mīkaels Blumkvists nebija erotiska fantāzija vai nomoda sapnis. Tam bija jābeidzas, un tur nekas nevarēja sanākt. Ko lai viņš iesāktu ar Līsbetu? Iespējams, ka viņa bija tikai laika kavēklis, gaidot kādu, kuras dzīve nebija sasodīts ķīselis.

Piepeši Līsbeta saprata, ka mīlestība ir mirklis, kad sirds grasās lūzt.

Kad Mīkaels pamodās vēlu priekšpusdienā, Līsbeta bija uzvārījusi kafiju un uzklājusi pusdienu galdu. Mīkaels apsēdās viņai blakus un tūlīt sajuta, ka meitenes attieksmē kaut kas ir mainījies - viņa bija mazliet atturīgāka. Kad Mīkaels apjautājās, vai kas noticis, Līsbeta raudzījās uz viņu neitrālā neizpratnē.

Pirmajā pēcsvētku dienā Mīkaels ar vilcienu devās uz Hēdestadi. Viņš bija ģērbies siltās drēbēs un kārtīgos ziemas apavos, kad

Dirks Frūde sagaidīja viņu stacijā un klusi apsveica ar panākumiem. Mīkaels apciemoja Hēdestadi pirmo reizi kopš augusta un gandrīz pirms gada bija tur ieradies pirmo reizi. Abi sarokojās un pieklājīgi sarunājās, taču starp viņiem bija daudz neizteikta, un Mīkaels jutās nelāgi.

Viss bija sagatavots, un biznesa pārskaitījums Dirkam Frūdem aizņēma tikai pāris minūtes. Frūde bija piedāvājis ieskaitīt naudu kādā kontā ārzemēs, bet Mīkaels uzstāja, ka jāmaksā parasts oficiāls honorārs viņa firmai.

“Es nevaru atļauties nekādu citu samaksas veidu,” viņš strupi atbildēja, kad Frūde pauda izbrīnu.

Apciemojumam nebija tikai finansiāls raksturs. Kopš Mīkaels un Līsbeta steigā bija pametuši Hēdebi, viesu namiņā joprojām glabājās drēbes, grāmatas un personiskās mantas.

Henriks Vangers vēl jutās vārgs pēc infarkta, taču bija pārcēlies no aprūpes nama uz mājām. Viņu pastāvīgi uzmanīja privāta kopēja, kura neļāva viņam iet garās pastaigās, kāpt pa kāpnēm un apspriest lietas, kas viņu uztrauktu. Pa svētkiem viņš bija arī mazliet saaukstējies un tūlīt saņēmis norādījumus likties gultā. “Turklāt viņa izmaksā dārgi,” Henriks Vangers sūdzējās. Mīkaels Blumkvists jutās mazliet sašutis un uzskatīja, ka vecais vīrs var atļauties šos izdevumus, ņemot vērā to, cik nodokļu viņš sava mūža laikā noblēdījis valstij. Henriks Vangers saīdzis viņu vēroja, līdz sāka smieties.

“Velns parāvis, tu biji lielisks! Es to zināju.”

“Godīgi sakot, nebiju domājis, ka spēšu atrisināt šo mīklu.” “Es nedomāju tev pateikties,” Henriks Vangers sacīja.

“Es to arī negaidu,” Mīkaels atteica.

“Tu saņēmi pieklājīgu atalgojumu.”

“Es nesūdzos.”

“Tu izpildīji darbu, un honorārs ir pietiekama pateicība.” “Esmu ieradies tikai tādēļ, lai pateiktu, ka uzskatu darbu par pabeigtu.”

Henriks Vangers savilka lūpas. “Tu neesi pabeidzis darbu,” viņš sacīja.

“Zinu.”

“Tu neesi uzrakstījis Vangeru dzimtas hroniku, par ko vienojāmies.”

“Zinu. Es to nerakstīšu.”

Viņi brīdi sēdēja klusēdami un apdomāja līguma pārkāpumu. Tad Mīkaels turpināja.

“Es nevaru to uzrakstīt. Nevaru stāstīt par Vangeru ģimeni un noklusēt pašu svarīgāko notikumu pēdējās desmitgadēs - stāstu par Harrietu, viņas tēvu, brāli un slepkavībām. Kā lai es rakstītu par Martina darbu ģenerāldirektora amatā un izliktos, ka nezinu, kas atradies viņa pagrabā? Bet es nevaru arī uzrakstīt šo stāstu, vēlreiz neizpostot Harrietas dzīvi.”

“Es izprotu tavu dilemmu un esmu pateicīgs par tavu izvēli.” “Tātad es atsakos no šā stāsta.”

Henriks Vangers pamāja ar galvu.

“Apsveicu! Tev izdevās mani korumpēt. Es iznīcināšu visas piezīmes un diktofona ierakstus.”

“Es patiesībā nedomāju, ka tu esi korumpēts,” Henriks Vangers sacīja.

“Es tā jūtos. Un tad jau tā laikam arī ir.”

“Tev bija jāizvēlas starp žurnālista pienākumu un līdzcilvēka pienākumu. Esmu pārliecināts, ka nevarētu nopirkt tavu klusēšanu un tu būtu izvēlējies žurnālista lomu un mūs atmaskojis, ja Harrieta tam piekristu vai ja tu uzskatītu mani par nelieti.” Mīkaels neko neteica. Henriks paskatījās uz viņu.

“Mēs visu izstāstījām Sesīlijai. Mēs ar Dirku Frūdi drīz būsim miruši, bet Harrietai ģimenē vajadzēs atbalstu. Sesīlija spēlēs aktīvu lomu valdē. Turpmāk koncernu vadīs viņas ar Harrietu.” “Kā viņa to uztvēra?”

“Protams, jutās satriekta. Kādu laiku bija prom ārzemēs. Vienu brīdi es baidījos, ka viņa neatgriezīsies.”

“Bet viņa atgriezās?”

“Martins dzimtā bija viens no nedaudzajiem, ar ko Sesīlija allaž sapratās. Viņai bija grūti samierināties ar patiesību. Tagad Sesīlija zina arī, ko tu esi izdarījis ģimenes labā.”

Mīkaels paraustīja plecus.

“Paldies, Mīkael!” Henriks Vangers sacīja.

Mīkaels vēlreiz paraustīja plecus.

“Turklāt es nemaz nejaudātu uzrakstīt to hroniku,” viņš piebilda. “Vangeru ģimene man ir līdz kaklam.”

Abi brīdi apdomāja šo izteikumu, līdz Mīkaels mainīja tematu.

“Kāda ir sajūta, pēc divdesmit pieciem gadiem atgriežoties ģenerāldirektora krēslā?”

“Tas ir uz ļoti īsu laiku, bet… es vēlētos, kaut būtu jaunāks. Tagad es strādāju tikai trīs stundas dienā. Visas tikšanās notiek šajā istabā, un Dirks Frūde atkal ir kļuvis par manu labo roku, ja kāds spītējas.”

“Drebiet, juniori! Pagāja labs laiciņš, iekams es aptvēru, ka Frūde ir ne tikai pieticīgs padomnieks, bet arī cilvēks, kas risina tavas problēmas.”

“Tieši tā. Taču visi lēmumi tiek pieņemti kopā ar Harrietu, un viņa padara visu birojā.”

“Kā viņai klājas?” Mīkaels jautāja.

“Viņa ir mantojusi gan brāļa, gan mātes daļu. Kopā mēs kontrolējam ap trīsdesmit trim procentiem koncerna akciju.”

“Ar to pietiek?”

“Nezinu. Birgers pretojas un cenšas likt viņai šķēršļus. Alek- sanders piepeši ir aptvēris, ka viņam pavērusies iespēja kļūt nozīmīgam, un ir sabiedrojies ar Birgeru. Manam brālim Haraldam ir vēzis, viņš ilgi nedzīvos. Viņam ir vienīgā atlikusī lielā akciju pakete septiņu procentu apmērā, ko mantos bērni. Sesīlija un Anita piesliesies Harrietai.”

“Tad jūs kontrolēsiet četrdesmit procentus.”

“Ģimenē vēl nekad nav bijis tāda balsu karteļa. Pietiekami daudzi viena un divu procentu īpašnieki balsos kopā ar mums. Februārī Harrieta pārņems ģenerāldirektora posteni.”

“Viņa nebūs laimīga.”

“Nē, bet tas ir nepieciešams. Mums jāpiesaista jauni partneri un jaunas asinis. Mums paveras arī izredzes sadarboties ar viņas koncernu Austrālijā. Ir iespējas.”

“Kur Harrieta ir šodien?”

“Tev neveicas. Viņa ir Londonā. Bet viņa ļoti vēlas tevi satikt.” “Es satikšu viņu valdes sēdē janvārī, ja viņa tevi aizvietos.” “Zinu.”

“Pasveicini viņu un pasaki - es nekad ne ar vienu neapspriedīšu sešdesmito gadu notikumus, atskaitot Ēriku Bergeri.”

“Es to zinu, un to zina arī Harrieta. Tu ievēro morāles principus.”

“Bet pasaki viņai arī to, ka no šā brīža viņa var nonākt žurnālā, ja nepiesargāsies. Vangera koncernam nebūs brīvbiļetes.”

“Es viņu brīdināšu.”

Mīkaels pameta Henriku Vangeru, kad vecais vīrs iesnaudās. Viņš sakravāja savas mantas divās somās. Pēdējo reizi aizvēris namiņa durvis, Mīkaels brīdi vilcinājās, bet tad devās uz Sesīlijas Vangeres māju. Sesīlijas tur nebija. Mīkaels izņēma plānotāju, izplēsa lapu un uzrakstīja dažus vārdus. Piedod man. Vēlu Tev visu to labāko. Lapiņu kopā ar savu vizītkarti viņš iemeta pastkastītē. Martina Vangera savrupmāja bija tukša. Virtuves logā dega elektriskās sveces.

Ar vakara vilcienu Mīkaels atgriezās Stokholmā.

Starpsvētku dienās Līsbeta Salandere atslēdzās no ārpasaules. Viņa neatbildēja uz telefona zvaniem un neieslēdza datoru. Viņa divas dienas mazgāja drēbes un tīrīja dzīvokli. Sasēja un izmeta gadu vecas picas kastes un avīzes. Kopā viņa iznesa sešus melnus atkritumu maisus un kādas divdesmit kartona kastes ar avīzēm.

Šķita, ka viņa nolēmusi sākt jaunu dzīvi. Viņa plānoja iegādāties jaunu dzīvokli - kad atradīs kādu piemērotu -, bet tikmēr viņas vecajām mājām jābūt tīrākām, nekā tās jebkad bijušas.

Pēc tam viņa sēdēja kā sastingusi un domāja. Vēl nekad mūžā Līsbeta nebija jutusi tādas ilgas. Viņai gribējās, lai Mīkaels Blumkvists piezvana pie durvīm un… ko tad? Paceļ viņu savās rokās? Kaislīgi ievelk guļamistabā un norauj viņai drēbes? Nē, patiesībā viņa vēlējās tikai Mīkaela sabiedrību. Gribēja dzirdēt, kā viņš paziņo, ka Līsbeta viņam patīk tieši tāda, kāda ir. Ka viņa ir īpaša Mīkaela pasaulē un dzīvē. Viņai gribējās, lai Mīkaels izrāda kādu kripatiņu mīlestības, ne tikai biedriskumu un draudzību. Man sāk braukt jumts, viņa nodomāja.

Līsbeta šaubījās par sevi. Mīkaels Blumkvists dzīvoja pasaulē, kur apgrozījās cilvēki ar cienījamām profesijām, sakārtotu dzīvi un citiem bonusiem. Viņa paziņas bīdīja lietas, parādījās televīzijā un deva vielu avīžu virsrakstiem. Kam tev esmu vajadzīga es? Līsbetas Salanderes lielākās bailes - tik lielas un melnas, ka ieguva fobijas apmērus, - bija tas, ka cilvēki varētu pasmieties par viņas jūtām. Un pēkšņi šķita, ka visa viņas cītīgi būvētā pašapziņa ir kā izdzēsta.

Tad viņa izlēma. Vajadzēja vairākas stundas, lai mobilizētu drosmi, taču viņai bija nepieciešams satikt Mīkaelu un pastāstīt par savām jūtām.

Viss pārējais bija nepanesams.

Līsbetai vajadzēja kādu aizbildinājumu, lai pieklauvētu pie Mīkaela durvīm. Viņa nebija pasniegusi Mīkaelam Ziemassvētku dāvanu, bet zināja, ko nopirkt. Kādā krāmu bodītē viņa bija redzējusi vairākas piecdesmito gadu skārda izkārtnes ar reljefām figūrām. Uz vienas no tām bija Elviss Preslijs ar ģitāru, viņam pie mutes karājās teksta burbulis Heartbreak Hotel. Līsbeta neko nejēdza no interjera dizaina, tomēr pat viņa saprata, ka šī izkārtne nevainojami iederētos Sandhamnas vasarnīcā. Tā maksāja septiņsimt astoņdesmit kronu, bet viņa principa pēc nokaulēja cenu līdz septiņiem simtiem. Viņa saņēma iesaiņoto dāvanu, pasita to padusē un devās uz Mīkaela dzīvokli Bellmansgātanā.

Hornsgātanā Līsbeta palūkojās Kaffebar virzienā un piepeši ieraudzīja, ka tur nāk Mīkaels ar Ēriku Bergeri. Mīkaels kaut ko sacīja, un Ērika iesmējās, aplika roku viņam ap vidu un noskūpstīja uz vaiga. Pa Brennširkagātanu viņi nozuda Bellmansgātanas virzienā. Abu ķermeņa valoda neatstāja šaubas - bija acīm redzams, kas viņiem padomā.

Sāpes bija tik zibenīgas un šausmīgas, ka Līsbeta strauji apstājās, nespēdama pakustēties. Daļa no viņas vēlējās mesties abiem pakaļ. Gribējās paņemt izkārtni un ar tās aso malu pāršķelt Ērikai Bergerei galvu. Viņa to nedarīja, bet galvā joņoja domas. Seku analīze. Pēdīgi viņa nomierinājās.

Salandere, tu esi pilnīga idiote! - viņa skaļi sacīja.

Līsbeta Salandere apgriezās uz papēža un devās mājās uz savu uzkopto dzīvokli. Kad viņa gāja garām Sinkensdamma stacijai, sāka snigt. Elvisu viņa iemeta atkritumu konteinerā.

[1] saskaņā ar world factbook 2009. gada jūlija datiem zviedrijas iedzīvotāju skaits ir 9 059 651

Content

Lārsons Stīgs Meitene ar pūķa tetovējumu

PROLOGS Piektdiena novembri

I DALA STIMULS No 20. decembra līdz 3. janvārim

I. NODALA Piektdiena, 20. decembris

2 NODALA Piektdiena, 20. decembris

3.     NODALA Piektdiena, 20. decembris - sestdiena, 21. decembris

4.     NODALA Pirmdiena, 23. decembris - ceturtdiena, 26. decembris

5.NODALA Ceturtdiena, 26. decembris

6.NODALA Ceturtdiena, 26. decembris

7.   nodala Piektdiena, 3. janvāris

2. DALA SEKU ANALĪZe No 3. janvāra līdz 17. martam

8.    nodala Piektdiena, 3. janvāris - svētdiena, 5. janvāris

9.   nodala Pirmdiena, 6. janvāris - trešdiena, 8. janvāris

10.   NODALA Ceturtdiena, 9. janvaris - piektdiena, 31. janvāris

11.     NODALA Sestdiena, 1. februāris - otrdiena, 18. februāris

12.NODALA Trešdiena, 19. februāris

13.  nodala Ceturtdiena, 20. februāris - piektdiena, 7. marts

14.  nodala Sestdiena, 8. marts - pirmdiena, 17. marts

3. DALA APVIENOŠANĀS No 16. maija līdz 14. jūlijam

15.  nodala Piektdiena, 16. maijs - sestdiena, 31. maijs

16.     nodala Svētdiena, I. jūnijs - otrdiena, 10. jūnijs

17.    nodala Trešdiena, II. jūnijs - sestdiena, 14. jūnijs

18.     nodala Trešdiena, 18. jūnijs

19.     nodala Ceturtdiena, 19. jūnijs - svētdiena, 29. jūnijs

20.     NODALA Otrdiena, 1. jūlijs - trešdiena, 2. jūlijs

21.    NODALA Ceturtdiena, 3. jūlijs - ceturtdiena, 10. jūlijs

22.     NODALA Ceturtdiena, 10. jūlijs

23.       NODALA Piektdiena, 11. jūlijs

4. DALA HOSTILE TAKEOVER No II. jūlija līdz 30. decembrim

24.        NODALA Piektdiena, II. jūlijs - sestdiena, 12. jūlijs

25.       NODALA Sestdiena, 12. jūlijs - pirmdiena, 14. jūlijs

26.   nodala Otrdiena, 15. jūlijs - ceturtdiena, 17. jūlijs

27.   nodala Sestdiena, 26. jūlijs - pirmdiena, 28. jūlijs

28.    nodala Otrdiena, 29. jūlijs - piektdiena, 24. oktobris

29. NODALA Sestdiena, 1. novembris - otrdiena, 25. novembris

EPILOGS: AUDITORA ZIŅOJUMS Ceturtdiena, 27. novembris - otrdiena, 30. decembris