Lārsons Stigs

Meitene, kas izpostīja sirseņu pūzni Triloģijas MILLENNIUM trešā grāmata

Stigs Lārsons

MEITENE, KAS IZPOSTĪJA SIRSEŅU PŪZNI

1. DALA

INTERMECO GAITENI

8.-12. aprīlis

Amerikas pilsoņu karā piedalījās aptuveni sešsimt sieviešu. Viņas iestājās armijā, pārģērbušās par vīriešiem. Holivuda ir palaidusi garām gabaliņu kultūrvēstures - vai varbūt šis stāsts ir ideoloģiski pārāk sarežģīts? Vēsturniekiem vienmēr ir bijis problemātiski attēlot sievietes, kas nerespektē dzimumu robežas, bet nekur šī robeža nav tik asa kā jautājumos par karu un ieročiem.

Tomēr no senatnes līdz pat mūsdienām vēsturē ir daudz stāstu par karotājām - amazonēm. Vispazīstamākās no tām iekļūst vēstures grāmatās, jo viņas ir "karalienes" - valdošās šķiras pārstāves. Lai cik nelāgi tas izklausītos, troņa mantošanas politiskā kārtība regulāri iesēdina tronī kādu sievieti. Kari neņem vērā valdnieka dzimumu un aizsākas arī tad, ja valsts vadītāja ir sieviete, tāpēc vēstures grāmatām savās lappusēs jāatvēl vieta karalienēm karotājām, savukārt viņas ir spiestas uzvesties gluži kā Čērčils, Staļins vai Rūzvelts. Nīnives Semiramīda, kas izveidoja Asīrijas valsti, un Budika, kas vadīja vienu no angļu asiņainajiem dumpjiem pret Romas impēriju, ir tikai daži piemēri. Budikas piemineklis atrodas pie Temzas tilta iepretim Big Ben tornim. Apciemo viņu, ja gadīsies tuvumā.

Toties vēstures grāmatas parasti klusē par sievietēm ierindniecēm, kas ķērušās pie ieročiem, dienējušas pulkā un piedalījušās kaujās pret ienaidnieka armiju ar tādiem pašiem noteikumiem kā vīrieši. Tomēr tādu nekad nav trūcis; nav bijis neviena kara, kurā nepiedalītos sievietes.

1.   NODALA

Piektdiena, 8. aprilis

Ārstu andersu jūnasonu pamodināja māsiņa Hanna Nikandere. Bija gandriz pusdivi naktī.

“Kas noticis?” Jūnasons apjucis jautāja.

“Tuvojas helikopters. Divi pacienti. Vecāks vīrietis un jauna sieviete. Viņa ir sašauta.”

“Skaidrs,” Anderss Jūnasons gurdi noteica.

Viņš jutās pavisam samiegojies, lai gan bija snaudis tikai aptuveni pusstundu. Jūnasonam bija naktsdežūra Gēteborgas Sālgrēna slimnīcas neatliekamās palīdzības nodaļā. Bija aizvadīts ļoti smags vakars. Kopš viņa dežūras sākuma pulksten 18:00 slimnīca bija uzņēmusi četrus cilvēkus, kas cietuši frontālā sadursmē pie Lindomes. Viens no viņiem bija kritiskā stāvoklī, bet otram īsi pēc atvešanas konstatēja nāves iestāšanos. Jūnasons bija sniedzis palīdzību viesmīlei, kura applaucējusi kāju kāda Avēnijas restorāna virtuvē, un izglābis dzīvību četrgadīgam zēnam, kurš gandrīz nosmaka, aizrijies ar rotaļu mašīnas ritenīti. Vēl viņš bija paspējis salāpīt pusauga meiteni, kas ar riteni iebraukusi bedrē. Komunālais dienests bija nolēmis izrakt šo bedri pie pašas velosipēdistu celiņa nobrauktuves, turklāt nožogojumu kāds bija iegāzis bedrē. Meitene tika pie četrpadsmit šuvēm, un viņai būs vajadzīgi divi jauni priekšzobi. Jūnasons bija arī piešuvis gabalu īkšķa kādam aizrautīgam amatiergaldniekam, kurš pamanījies iešņāpt sev ar ēveli.

Ap pulksten vienpadsmitiem akūto pacientu skaits saruka. Jūnasons devās apgaitā pārbaudīt slimnīcā uzņemto pacientu stāvokli un tad aizgāja uz atpūtas telpu, lai brītiņu nosnaustos. Dežūra ilga līdz 06:00, un dakteris parasti negulēja, pat ja nebija akūtu gadījumu, taču šajā naktī viņš aizmiga gandrīz uzreiz.

Māsiņa Hanna iedeva viņam krūzi tējas. Viņa vēl nebija uzzinājusi par gaidāmajiem pacientiem neko sīkāk.

Paskatījies ārā pa logu, Anderss Jūnasons ieraudzīja, ka jūras pusē stipri zibeņo. Helikopters patiešām bija paspējis pēdējā minūtē. Piepeši sāka gāzt stiprs lietus. Gēteborgā bija sācies negaiss.

Stāvēdams pie loga, ārsts izdzirda motora rūkoņu un nolūkojās, kā helikopters vēja brāzmās tuvojas nosēšanās laukumam. Viņš aizturēja elpu, kad helikoptera pilots ar grūtībām saglabāja kontroli pār lidaparātu. Tad helikopters pazuda no redzesloka un viņš dzirdēja, kā motors samazina apgriezienus. Iedzēris malku tējas, Jūnasons nolika krūzi.

Anderss jūnasons sagaidīja nestuves pie nodaļas ieejas. Dežurējošā kolēģe Katarīna Holma ņēma savā pārziņā pirmo ievesto pacientu - vecu vīru ar pamatīgi savainotu seju. Dakterim Jūnaso- nam palika otra paciente, sašautā sieviete. Viņš ātri veica vizuālo apskati un konstatēja, ka cietusī acīmredzot ir pusaudze, pamatīgi nosmērējusies un asiņaina, ar nopietniem ievainojumiem. Pacēlis segu, ko glābšanas dienesta darbinieki bija aptinuši ap meitenes augumu, Jūnasons pamanīja, ka viens no viņiem ir aizlīmējis brūces gūžā un plecā ar platu izolācijas lenti; tas viņam šķita neparasti atjautīgs risinājums. Lente neļāva brūcē iekļūt baktērijām un no tās iztecēt asinīm. Viena lode bija iegājusi gūžā no sāniem un izurbusies cauri muskuļaudiem. Pēc tam ārsts pacēla meitenes plecu un lokalizēja ieejas caurumu mugurā. Izejas cauruma nebija, tātad lode bija palikusi kaut kur plecā. Anderss Jūnasons cerēja, kā tā nav skārusi plaušu, un, nemanījis meitenei mutē asinis, secināja, ka plauša ir vesela.

“Rentgenu,” viņš sacīja asistējošai māsiņai. Turpmāki paskaidrojumi bija lieki.

Beigās Jūnasons pārgrieza saiti, ko glābšanas dienesta darbinieki bija aptinuši ap meitenes galvu. Ar pirkstiem sataustījis lodes ieejas caurumu un sapratis, ka meitenei iešauts galvā, dakteris sastinga. Ari te nebija izejas cauruma.

Anderss Jūnasons mirkli apstājās, lūkodamies uz meiteni. Piepeši viņu pārņēma izmisums. Viņš bieži bija salīdzinājis savu darbu ar vārtsarga uzdevumu. Ārsta darbavietā ik dienas ieradās cilvēki dažādā stāvoklī, bet ar vienu vienīgu mērķi - saņemt palīdzību. Viņu vidū gadījās septiņdesmit četrus gadus veca tan- tīte, kas ar infarktu nokritusi Nordstans iepirkšanās centrā, četrpadsmitgadīgs zēns, kam kreiso plaušu pārdūris skrūvgriezis, vai sešpadsmitgadīga meitene, kas sarijusies ecstasy tabletes un dejojusi astoņpadsmit stundas, lai pēc tam saļimtu ar zilu seju. Tur bija darba traumu un kautiņu upuri. Tur bija mazi bērni, kam Vāsas laukumā uzbrucis cīņas suns, un vīrieši ar zelta rokām, kas gribējuši sazāģēt dažus dēļus un iešņāpuši sev līdz pat kaula smadzenēm.

Anderss Jūnasons bija vārtsargs starp pacientu un apbedīšanas biroju. Viņa uzdevums bija pieņemt lēmumus. Ja viņš pieņēma nepareizu lēmumu, pacients nomira vai kļuva par invalīdu uz visu atlikušo dzīvi. Visbiežāk Jūnasons pieņēma pareizo lēmumu, jo lielākajai daļai ievainoto bija skaidri saskatāma galvenā problēma. Naža dūriens plaušā vai lūzums pēc autoavārijas bija pazīstamas un atrisināmas vainas. No ievainojuma smaguma un ārsta prasmes bija atkarīgs, vai pacients izdzīvos.

Jūnasons necieta divu veidu ievainojumus. Vieni bija nopietni apdegumi, kas gandrīz neatkarīgi no ārstēšanas garantēja ciešanas mūža garumā. Otrie bija ievainojumi galvā.

Meitene, kas gulēja viņa priekšā, varēja dzīvot ar lodi gūžā un lodi plecā. Taču lode kaut kur smadzenēs bija gluži citas kategorijas problēma. Piepeši Jūnasons dzirdēja, ka māsiņa Hanna viņam kaut ko saka.

“Ko, lūdzu?”

“Tā ir viņa.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Līsbeta Salandere. Meitene, kuru vairākas nedēļas meklēja par triju slepkavību izdarīšanu Stokholmā.”

Anderss Jūnasons paskatījās uz pacientes seju. Māsiņai Han- nai bija taisnība. Visi zviedri jau kopš Lieldienām bija skatījuši meitenes fotogrāfiju uz reklāmas slietņiem pie katra kioska. Un tagad slepkava pati bija sašauta, kas laikam bija gluži vai poētiski taisnīgi.

Taču tā nebija viņa darīšana. Ārsta darbs bija glābt pacienta dzīvību, vienalga, vai tas būtu trīskāršs slepkava vai Nobela prēmijas laureāts. Vai pat abi reizē.

Pēc tam sākās efektīvais haoss, kāds raksturīgs visām neatliekamās palīdzības nodaļām. Jūnasona maiņas personāls ierasti ķērās pie darba. Viņi pārgrieza Līsbetas Salanderes drēbes. Māsiņa izmērīja asinsspiedienu: 100/70, bet pats Jūnasons pielika pacientei pie krūtīm stetoskopu un klausījās diezgan vienmērīgos sirdspukstos un visai saraustītā elpā.

Dakteris Jūnasons nešaubīdamies tūlīt novērtēja Līsbetas Salanderes stāvokli kā kritisku. Ievainojumi plecā un gūžā varēja pagaidīt, tur pietika ar pāris kompresēm vai pat izolācijas lenti, ko uzlīmējusi kāda apķērīga dvēsele. Svarīgākais bija galva. Dakteris nozīmēja datortomogrāfiju ar jauno aparātu, kurā slimnīca bija ieguldījusi nodokļu maksātāju naudu.

Anderss Jūnasons bija gaišmatis ar zilām acīm, dzimis Ūmeo. Viņš divdesmit gadus bija strādājis Sālgrēna un Austrumu slimnīcā gan par pētnieku, gan patologu, gan neatliekamās palīdzības ārstu. Viņam piemita kāda rakstura īpatnība, kas izbrīnīja kolēģus un ļāva personālam lepoties ar darbu viņa vadībā: Jūnasons bija apņēmies neļaut nevienam pacientam nomirt viņa maiņā, un kaut kādā neparastā kārtā viņam bija izdevies šo nulli noturēt. Daži viņa pacienti gan nomira, taču tas notika turpmākās ārstēšanas laikā vai citu iemeslu dēļ, kas nebija saistīti ar viņa darbību.

Jūnasonam bija arī visai neortodoksāls viedoklis par medicīnu. Viņš uzskatīja, ka dažkārt ārsti, izdarījuši nepamatotus secinājumus, pārāk ātri padodas vai arī iznieko daudz laika, cenšoties noteikt precīzu diagnozi, lai izvēlētos pareizu ārstēšanu. Protams, tā māca grāmatās, bet nelaime tā, ka pacients var nomirt, kamēr ārsti joprojām domā. Ļaunākajā gadījumā ārsts nonāca pie slēdziena, ka gadījums ir bezcerīgs, un pārtrauca ārstēšanu.

Tomēr Andersam Jūnasonam vēl nekad nebija gadījies pacients ar lodi galvā. Acīmredzot būs vajadzīgs neiroķirurgs. Jūnasons nejutās pietiekami kompetents šajā jomā, bet piepeši aptvēra, ka viņam, iespējams, ir paveicies vairāk, nekā viņš būtu pelnījis. Pirms doties mazgāties un pārģērbties operācijai, viņš pasauca Hannu Nikanderi.

“Šobrīd Gēteborgā ir iebraucis amerikāņu profesors Frenks Eliss, kurš strādā Karolinskas slimnīcā Stokholmā. Viņš ir slavens smadzeņu pētnieks, turklāt man labs draugs. Eliss ir apmeties viesnīcā Radisson Avēnijā. Lūdzu, sameklē viņa telefona numuru!”

Kamēr dakteris Jūnasons gaidīja rentgenogrammas, māsiņa Hanna atgriezās ar Radisson administrācijas telefona numuru. Jūnasons ieskatījās pulkstenī - bija 01:42 - un pacēla klausuli. Radisson nakts portjē ne par ko negribēja viņu savienot šajā diennakts stundā, un dakterim Jūnasonam nācās pāris asos vārdos aprakstīt ārkārtas situāciju, pirms viņš tika pie savienojuma.

“Labrīt, Frenk!” Anderss Jūnasons sacīja, kad otrā galā beidzot tika pacelta klausule. “Te Anderss. Dzirdēju, ka esi Gēteborgā. Varbūt tu varētu atbraukt uz Sālgrēna slimnīcu un asistēt smadzeņu operācijā?”

“Are you bullshitting me?” otrā galā atskanēja šaubu pilna balss. Kaut ari Frenks Eliss bija nodzīvojis Zviedrijā daudzus gadus un tekoši runāja zviedriski - gan ar amerikāņu akcentu viņa pamatvaloda tik un tā bija angļu. Anderss Jūnasons runāja zviedriski, bet Eliss atbildēja angliski.

“Frenk, man žēl, ka palaidu garām tavu lekciju, bet es iedomājos, ka tu varētu sniegt privātstundas. Man ir jauna sieviete ar ievainojumu galvā. Lodes ieejas caurums tieši virs kreisās auss. Es tev nezvanītu, ja man nevajadzētu second opinion. Un grūti iedomāties piemērotāku cilvēku, kam pajautāt.”

“Vai tas ir nopietni?” Frenks Eliss jautāja.

“Aptuveni divdesmit piecus gadus veca meitene.”

“Šāviens galvā?”

“Ir ieejas caurums, bet izejas cauruma nav.”

“Taču viņa ir dzīva?”

“Vājš, bet vienmērīgs pulss, ne tik vienmērīga elpošana, asinsspiediens 100/70. Turklāt viņai ir lode plecā un šāviena trauma gūžā. Ar šīm abām problēmām es varu tikt galā.”

“Izklausās daudzsološi,” sacīja profesors Eliss.

“Daudzsološi?”

“Ja cilvēkam ir lodes caurums galvā, bet viņš vēl ir dzīvs, tad situācija jāuzskata par cerīgu.”

“Vai vari man asistēt?”

“Man jāatzīstas, ka es pavadīju vakaru labu draugu kompānijā. Devos gulēt vienos, un man asinīs droši vien ir iespaidīgs alkohola saturs…”

“Es pats pieņemšu lēmumus un veikšu operāciju. Bet man vajag kādu, kas asistē un aizrāda, ja darīšu kaut ko muļķīgu. Un, godīgi sakot, ja runa ir par smadzeņu bojājumu izvērtēšanu, pat piedzēries profesors Eliss, visticamāk, ir krietni pārāks par mani.”

“Labi. Es aizbraukšu. Bet tu būsi mans parādnieks.”

“Pie viesnīcas gaida taksometrs.”

Profesors frenks eliss atbīdīja brilles uz pieres un pakasīja pakausi. Viņš pievērsa skatienu datora monitoram, kas rādīja katru stūrīti un kaktiņu Līsbetas Salanderes smadzenēs. Piecdesmit trīs gadus vecs, ar sirmuma skartiem kraukļa melniem matiem un tumšiem bārdas rugājiem, Eliss izskatījās gluži kā otrā plāna aktieris no Ātrās palīdzības. Viņa miesas būve rādīja, ka profesors katru nedēļu vairākas stundas pavada sporta zālē.

Frenkam Elisam Zviedrijā patika. Viņš te bija ieradies kā jauno zinātnieku apmaiņas programmas dalībnieks septiņdesmito gadu nogalē un palicis divus gadus. Pēc tam Eliss atgriezās vēl vairākas reizes, līdz viņam piedāvāja profesūru Karolinskas slimnīcā. Tobrīd viņš jau bija iekarojis starptautisku reputāciju.

Anderss Jūnasons pazina Frenku Elisu četrpadsmit gadus. Pirmoreiz viņi satikās kādā seminārā Stokholmā un atklāja, ka abi ir aizrautīgi makšķernieki, tāpēc Anderss uzaicināja Elisu uz makšķerēšanu Norvēģijā. Viņi bija uzturējuši kontaktus visus šos gadus un vairākkārt kopā devušies makšķerēt. Taču strādājuši kopā nebija ne reizi.

“Smadzenes ir noslēpumainas,” profesors Eliss sacīja. “Es tās pētu jau divdesmit gadus. Patiesībā vēl ilgāk.”

“Zinu. Piedod, ka tevi iztraucēju, bet…”

“Nieki!” Frenks Eliss noraidoši pamāja ar roku. “Tas tev maksās vienu Cragganmore pudeli, kad nākamreiz brauksim makšķerēt.” “Okei. Tas nav dārgi.”

“Pirms vairākiem gadiem Bostonā man bija kāda paciente - es šo gadījumu aprakstīju New England Journal ofMedicine. Meitene apmēram vienos gados ar tavu pacienti. Viņa bija ceļā uz universitāti, kad viņai kāds iešāva ar arbaletu. Bulta ieurbās kreisās uzacs galā, caururba galvu un izgāja ārā gandrīz pakauša vidū.”

“Un viņa izdzīvoja?” Jūnasons pārsteigts jautāja.

“Kad viņu ieveda slimnīcā, skats bija briesmīgs. Mēs apgriezām bultai galus un veicām galvas datortomogrāfiju. Bulta bija

izdūrusies taisni cauri smadzenēm. Pēc visas loģikas, ar tik masīvu traumu viņai vajadzēja būt mirušai vai vismaz gulēt komā.” “Un kāds bija viņas stāvoklis?”

“Viņa visu laiku bija pie apziņas. Pat vēl vairāk - pie pilna saprāta, lai gan, protams, šausmīgi pārbijusies. Vienīgā nelaime tā, ka galvā bija bulta.”

“Ko tu darīji?”

“Nu - es paņēmu stangas, izvilku bultu un uzlipināju brūcei plāksteri. Apmēram tā.”

“Vai viņa izdzīvoja?”

“Līdz izrakstīšanai stāvoklis, protams, bija uzskatāms par kritisku, bet, godīgi sakot, - mēs būtu varējuši sūtīt meiteni mājās tajā pašā dienā, kad viņa ieradās slimnīcā. Man nekad nav bijis veselāka pacienta.”

Anderss Jūnasons prātoja, vai profesors Eliss nenes viņu cauri.

“Bet var gadīties arī citādi,” Eliss turpināja. “Pirms dažiem gadiem Stokholmā man bija četrdesmit divus gadus vecs pacients, kurš bija sasitis galvu pret palodzi. Viņam drīz kļuva tik slikti, ka viņu atveda ar ātrajiem. Kad es cietušo ieraudzīju, viņš gulēja bezsamaņā. Viņam bija mazs puns un pavisam neliels asinsizplūdums. Tomēr pēc deviņām dienām reanimācijā vīrietis nomira, tā arī nenācis pie samaņas. Vēl šodien es nezinu, kāpēc viņš neizdzīvoja. Sekcijas protokolā mēs ierakstījām: asinsizplūdums pēc nelaimes gadījuma, bet nevienu no mums šī diagnoze neapmierināja. Asiņošana bija tik nenozīmīga un tādā vietā, kur tai nevajadzētu neko ietekmēt. Tomēr aknas, nieres, sirds un plaušas pamazām pārstāja darboties. Jo vecāks es kļūstu, jo vairāk šādus notikumus uzskatu par tādu kā ruleti. Man šķiet, ka mēs nekad neizdibināsim, kā īsti darbojas smadzenes. Ko tu domā darīt?” Eliss piesita pie monitora ar pildspalvu.

“Es cerēju, ka tu man to pateiksi.”

“Paklausīsimies tavu spriedumu.”

“Nu, pirmām kārtām izskatās, ka lode ir maza kalibra. Tā ir trāpījusi deniņos un iegājusi apmēram četrus centimetrus dziļi smadzenēs. Lode ir apstājusies pie laterālā ventrikula, kur redzams asinsizplūdums.”

“Kas būtu jādara?”

“Izmantojot tavu terminoloģiju - jāpaņem stangas un jāizvelk lode pa to pašu ceļu, pa kuru tā iegājusi.”

“Lieliska ideja, bet es laikam izmantotu vissmalkāko pinceti, kāda tev ir.”

“Tik vienkārši?”

“Ko citu mēs šajā gadījumā varam iesākt? Varam atstāt lodi tur, kur tā ir, un varbūt meitene nodzīvos līdz simt gadiem, bet tā ir laimes spēle. Viņai var sākties epilepsija, migrēna vai jebkura cita slimība. Turklāt nevajadzēs urbt galvaskausu un operēt viņu pēc gada, kad brūce būs sadzijusi. Lode atrodas nostāk no lielajiem asinsvadiem. Šajā gadijumā es ieteiktu to izvilkt, bet…” “Bet kas?”

“Lode mani īpaši nesatrauc. Tas ir visfascinējošākais smadzeņu traumās: ja meitene ir izdzīvojusi ar lodi galvā, tas nozīmē, ka viņa izdzīvos arī pēc tās izvilkšanas. Problēma drīzāk ir šeit.” Eliss norādīja uz monitoru. “Ap ieejas caurumu ir daudz kaula šķembu. Es redzu vismaz duci vairākus milimetrus garu fragmentu. Daži no tiem ir iedūrušies smadzeņu audos. Tieši kaula šķembas viņu nogalinās, ja nebūsi piesardzīgs.”

“ŠI smadzeņu daļa ir saistīta ar runas un matemātiskajām spējām.”

Eliss paraustīja plecus.

“Visviens. Man nav ne jausmas, kam domātas tieši šīs pelēkās šūniņas. Vienkārši dari, ko spēj. Tu operēsi. Es lūrēšu tev pār plecu. Vai varu aizņemties kādas drēbes un nomazgāties?”

Mīkaels blumkvists ieskatījās pulkstenī un konstatēja, ka ir pāri trijiem naktī. Viņam bija uzlikti roku dzelži. Mīkaels uz mirkli aizvēra acis. Viņš bija noguris līdz nāvei, un viņu uzturēja tikai adrenalīns. Atvēris acis, Mīkaels nikni paskatījās uz komisāru Tūmasu Polsonu, kas šokēti lūkojās pretī. Viņi sēdēja pie virtuves galda baltā lauku mājā Goseberjā netālu no Nosebrū. Šo vārdu Mīkaels pirmo reizi bija dzirdējis tikai pirms divpadsmit stundām.

Katastrofa bija acīm redzams fakts.

“Idiots,” Mīkaels sacīja.

“Paklausieties…”

“Idiots,” Mīkaels atkārtoja. “Velns un elle, es taču teicu, ka viņš ir ārkārtīgi bīstams! Es teicu, ka ar viņu jāapietas kā ar granātu bez drošinātāja. Viņš ir noslepkavojis vismaz trīs cilvēkus, ir stiprs kā tanks un spēj nogalināt kailām rokām. Bet jūs nosūtāt viņam pakaļ divus lauku inspektorus, it kā viņš būtu kaut kāds svētdienas dzērājs.”

Mīkaels atkal aizvēra acis, minēdams, diezin kas šajā naktī vēl noies greizi.

Smagi ievainoto Līsbetu Salanderi viņš bija atradis tūlīt pēc pusnakts. Mīkaels piezvanīja policijai, un viņam izdevās pierunāt glābšanas dienestu atsūtīt helikopteru, lai aizvestu Līsbetu uz Sālgrēna slimnīcu. Mīkaels sīki aprakstīja meitenes ievainojumus un lodes caurumu galvā, un kāds apķērīgs cilvēks centrālē bija sapratis, ka viņai nepieciešama neatliekamā palīdzība.

Tomēr helikopteram bija jālido ilgāk nekā pusstundu. Mīkaels aizgāja uz kūti, kas reizē bija ari garāža, izdzina no tās divas mašīnas un iededza lukturus, lai apgaismotu pļavu pie mājas, iezīmējot nolaišanās laukumu.

Helikoptera apkalpe un divi paramediķi rīkojās ierasti un profesionāli. Viens mediķis sniedza pirmo palīdzību Līsbetai Salande- rei, bet otrs rūpējās par Aleksandru Zalačenko, kas bija pazīstams arī kā Kāris Aksels Budīns. Zalačenko bija Līsbetas Salanderes tēvs un ļaunākais ienaidnieks. Viņš bija neveiksmīgi mēģinājis nogalināt meitu. Smagi ievainoto Zalačenko Mīkaels bija atradis nomaļās saimniecības malkas šķūnītī, viņam bija cirstas brūces sejā un kājā.

Gaidīdams helikopteru, mīkaels palīdzēja Līsbetai, kā vien spēja. Viņš atnesa no skapja tīru palagu, sagrieza to un uzlika pirmos apsējus. Secinājis, ka asinis lodes ieejas caurumā galvā ir sarecējušas, izveidojot korķi, Mīkaels īsti nesaprata, vai vajadzētu uzlikt apsēju. Beidzot viņš ļoti vaļīgi aptina palagu meitenei ap galvu - lielākoties tādēļ, lai brūcē tik viegli neiekļūtu baktērijas un netīrumi. Toties asiņošanu no ievainojumiem gūžā un plecā Mīkaels bija apturējis visvienkāršākajā veidā. Skapī atradis platas sudrabotas izolācijas lentes rulli, viņš gluži vienkārši brūces aizlīmēja. Tad notīrīja Līsbetas seju ar mitru dvieli, cenzdamies noberzt lielākos netīrumus.

Mīkaels negāja atpakaļ uz malkas šķūnīti un nesniedza nekādu palīdzību Zalačenko. Viņš klusībā nosprieda, ka šis vīrietis viņam patiesībā nemaz nerūp.

Gaidīdams glābšanas dienestu, Mīkaels piezvanīja Ērikai Ber- gerei un izskaidroja situāciju.

“Vai tu neesi ievainots?” Ērika jautāja.

“Ar mani viss kārtībā,” Mīkaels atbildēja. “Līsbeta ir ievainota.”

“Nabaga meitene,” Ērika sacīja. “Es šovakar izlasīju Bjerka ziņojumu Drošības policijai. Ko tu ar to iesāksi?”

“Es šobrīd nespēju par to domāt,” Mīkaels atteica.

Runādams ar Ēriku, viņš sēdēja uz grīdas blakus dīvānam un uzmanīja Līsbetu. Viņš bija novilcis meitenei kurpes un bikses, lai varētu apsaitēt ievainojumu gūžā, un tagad nejauši uzlika roku biksēm, ko bija nosviedis uz grīdas. Sataustījis kabatā kādu priekšmetu, viņš izvilka Palm Tungsten T3.

Saraucis uzacis, Mīkaels domīgi vēroja datoru. Kad atskanēja helikoptera rūkoņa, viņš iebāza datoru jakas iekškabatā. Kamēr neviens vēl nebija ieradies, viņš noliecās un pārmeklēja Līsbetai visas kabatas. Mīkaels atrada vēl vienu Mūsebakes dzīvokļa atslēgu saišķi un pasi uz Irēnes Neseres vārda. Abus atradumus viņš ātri iebāza savas datorsomas kabatā.

Pirmā policijas automašīna ar Frēdriku Torštensonu un Gun- naru Anderšonu no Trolhetanas iecirkņa ieradās dažas minūtes pēc glābšanas dienesta helikoptera. Viņiem sekoja patruļdienesta komisārs Tūmass Polsons, kurš tūlīt uzņēmās vadību. Mīkaels piegāja viņam klāt un sāka stāstīt par notikušo, bet drīz saprata, ka komisārs ir pašapmierināts un aprobežots tips. Tieši līdz ar Polsona ierašanos viss sāka iet šķērsām.

Šķita, ka Polsons nesaprot itin neko no Mīkaela stāstītā. Viņš likās savādi nervozs un uztvēra tikai faktu, ka smagi ievainotā meitene uz grīdas virtuvē ir meklētā trīskārtējā slepkava Līsbeta Salandere, tātad - īpaši liels ķēriens. Polsons bija trīs reizes pārjautājis ļoti aizņemtajam glābšanas dienesta mediķim, vai meiteni varētu arestēt uz vietas. Beidzot mediķis piecēlās un uzbļāva Polsonam, lai tas turas no viņa pa gabalu.

Pēc tam Polsons pievērsās ievainotajam Aleksandram Zalačenko malkas šķūnītī, un Mīkaels dzirdēja, kā komisārs rācijā ziņo, ka Salandere acīmredzot ir mēģinājusi nogalināt vēl vienu cilvēku.

Briesmīgi pārskaities uz Polsonu, kas acīmredzot nebija ņēmis vērā ne vārda no dzirdētā, Mīkaels pacēla balsi un pieprasīja, lai komisārs tūlīt piezvana uz Stokholmu kriminālinspektoram Janam Bublanskim. Viņš paņēma savu telefonu un piedāvājās sastādīt Bublanska numuru. Polsons to ignorēja.

Pēc tam Mīkaels izdarīja divas kļūdas.

Viņš sāka apņēmīgi skaidrot, ka īstais trīskārtējais slepkava ir kāds vīrietis, vārdā Ronalds Nīdermanis, ka viņš ir neticami spēcīgas miesas būves, cieš no iedzimtas analgēzijas un šobrīd sēž sasiets grāvī pie Nosebrū ceļa. Mīkaels izstāstīja, kur Nīder- mani atrast, un ieteica viņa arestam izsaukt bruņotu specvienību.

Polsons pajautāja, kā Nīdermanis ir nonācis grāvi, un Mīkaels atklāti atzinās, ka pievārējis viņu, piedraudot ar ieroci.

“Ar ieroci?” komisārs Polsons jautāja.

Tobrīd Mīkaelam jau būtu vajadzējis saprast, ka Polsons ir stulbs kā zābaks, pašam piezvanīt Janam Bublanskim un lūgt viņu iejaukties, lai izgaiņātu miglu, kas šķita apņemam Polsonu. Taču Mīkaels izdarīja otro kļūdu: viņš piedāvājās atdot ieroci, kas atradās viņa jakas kabatā - pistoli Colt 1911 Government, ko viņš rīta pusē bija atradis Līsbetas Salanderes dzīvoklī Stokholmā. Ar tās palīdzību viņš bija uzveicis Ronaldu Nīdermani.

Polsons uz karstām pēdām apcietināja Mīkaelu Blumkvistu par nelikumīgu ieroča glabāšanu. Pēc tam viņš pavēlēja policistiem Torštensonam un Anderšonam doties uz norādīto vietu pie Nosebrū ceļa ar uzdevumu noskaidrot, vai MIkaela stāstā par cilvēku, kas piesiets pie brīdinājuma zīmes grāvī, ir kāds graudiņš patiesības. Tādā gadījumā policistiem jāuzliek šim cilvēkam roku dzelži un jāatved viņš uz Goseberju.

Mīkaels tūlīt protestēja, skaidrodams, ka Ronalds Nīdermanis nav cilvēks, kuru tā vienkārši var ņemt un ieslēgt roku dzelžos, - viņš ir bīstams slepkava. Kad Polsons izvēlējās ignorēt MIkaela protestus, nogurums prasīja savu. Mīkaels nosauca komisāru par nekompetentu kretīnu un nobļāvās, lai Torštensons un Anderšons pat nedomā par Nīdermaņa arestēšanu, līdz ieradīsies papildspēki.

Šī dusmu uzliesmojuma rezultātā Mīkaels pats tika saslēgts roku dzelžos un iesēdināts Polsona mašīnas aizmugurējā sēdekli, kur viņš lādēdamies nolūkojās, kā aizbrauc Torštensons un Anderšons. Vienīgais gaišais mirklis šajā tumsā bija tas, ka Līsbeta Salandere bija iecelta helikopterā un nozudusi pār koku galotnēm Sālgrēna slimnīcas virzienā. Mīkaels jutās pavisam bezpalīdzīgs, viņš nezināja, kas notiek, un varēja tikai cerēt, ka Līsbeta nonāks profesionāļu rokās.

Anderss jūnasons veica divus dziļus iegriezumus līdz pat galvaskausam un atvilka ādu ap lodes ieejas caurumu. Atveres fiksēšanai viņš izmantoja spailes. Operāciju māsa piesardzīgi ievadīja tur sūkni, lai atsūktu asinis. Pēc tam nāca nepatīkamais brīdis, kad Jūnasons izmantoja urbi, lai paplašinātu caurumu galvaskausā. Procedūra bija kaitinoši lēna.

Beidzot viņam bija pietiekami liels caurums, lai varētu piekļūt Līsbetas Salanderes smadzenēm. Viņš uzmanīgi ievadīja orgānā zondi un paplašināja ievainojuma kanālu par dažiem milimetriem. Pēc tam ievadīja vēl tievāku zondi un lokalizēja lodi. Rentgena attēlā bija redzams, ka lode ir pagriezusies un guļ četrdesmit piecu grādu leņķī pret kanālu. Jūnasons ar zondi piesardzīgi bakstīja lodes malu, un pēc neveiksmīgu mēģinājumu sērijas viņam tomēr izdevās to izkustināt tā, lai varētu pagriezt pareizi.

Visbeidzot ārsts ievadīja kanālā pinceti ar rievotiem galiņiem. Viņš cieši satvēra lodes pamatni un vilka pinceti taisni uz augšu. Lode iznāca ārā gandrīz bez pretestības. Jūnasons to mirkli pacēla pret gaismu, secināja, ka tā izskatās neskarta, un ielika trauciņā.

“Tamponu,” viņš sacīja un tūlīt saņēma prasīto.

Jūnasons uzmeta aci EKG aparātam, kas rādīja, ka pacientes sirdsdarbība joprojām ir vienmērīga.

“Pinceti.”

Viņš no statīva pavilka lejup spēcīgu palielināmo stiklu un pievērsās atklātajam smadzeņu sektoram.

“Uzmanīgi!” brīdināja profesors Frenks Eliss.

Turpmāko četrdesmit piecu minūšu laikā Anderss Jūnasons ap lodes ieejas caurumu izvilka ne mazāk kā trīsdesmit divas mazas kaula šķēpelītes. Vissīkāko no tām tik tikko varēja saskatīt ar neapbruņotu aci.

Kamēr mīkaels blumkvists aizkaitināts centās izvilkt savu mobilo telefonu no žaketes krūšu kabatas - ar saslēgtām rokām tas izrādījās neiespējami -, Goseberjā ieradās vairākas mašīnas ar policistiem un tehnisko personālu. Komisārs Polsons viņiem uzdeva savākt lietiskos pierādījumus malkas šķūnītī un kārtīgi pārmeklēt dzīvojamo māju, kur bija atrasti vairāki ieroči. Mīkaels rezignēti vēroja viņu darbošanos no sava novērošanas punkta Polsona mašīnas aizmugurējā sēdeklī.

Laikam tikai aptuveni pēc stundas Polsons aptvēra, ka Torštensons un Anderšons vēl nav atgriezušies no uzdevuma - atvest Nīdermani. Komisārs piepeši sāka nervozēt un ieveda Mīkaelu virtuvē, lūgdams vēlreiz pastāstīt ceļu.

Mīkaels aizvēra acis.

Viņš joprojām sēdēja virtuvē kopā ar Polsonu, kad no notikuma vietas ziņoja operatīvā grupa, kas bija nosūtīta palīgā abiem inspektoriem. Gunnars Anderšons bija atrasts miris ar lauztu sprandu. Viņa kolēģis Frēdriks Torštensons vēl bija dzīvs, taču smagi cietis. Abus atrada pie brīdinājuma zīmes grāvī. Viņu dienesta ieroči un patruļmašīna bija pazuduši.

Ieradies notikuma vietā, komisārs Polsons bija redzējis diezgan vienkāršu situāciju, bet tagad viņam bija policista slepkavība un bruņots bēgošs desperado.

“Idiots!” Mīkaels Blumkvists atkārtoja.

“Apvainojumi neko nelīdzēs.”

“Šajā punktā esam vienisprātis. Bet es jūs ietupināšu par dienesta pienākumu nepildīšanu, tā ka noskanēs vien. Vēl pirms būšu ticis ar jums galā, jūs būsiet pasludināts par Zviedrijas stulbāko policistu katras avīzes pirmajā lappusē.”

Draudi kļūt par publisku apsmieklu acīmredzot bija vienīgais, kas iedarbojās uz Tūmasu Polsonu. Viņš bija manāmi nervozs.

“Ko jūs ierosināt?”

“Es pieprasu, lai jūs piezvanāt uz Stokholmu kriminālinspek- toram Janam Bublanskim. Tūlīt!”

Kriminālinspektore sonja mudīga spēji pamodās, kad iezvanījās viņas mobilais telefons, pieslēgts pie lādētāja guļamistabas otrā galā. Sonja paskatījās pulkstenī uz naktsgaldiņa un izmisusi konstatēja, ka ir mazliet pāri četriem naktī. Tad viņa palūkojās uz vīru, kas mierīgi turpināja krākt. Viņu nepamodinātu pat artilērijas zalve. Sonja izlīda no gultas un sataustīja telefonā atbildes pogu.

Jans Bublanskis, viņa nodomāja, kurš gan vēl!

“Trolhetanā ir baigās ziepes,” šefs iesāka bez ievadfrāzēm. “Ātrvilciens uz Gēteborgu atiet pulksten piecos un desmit minūtēs.”

“Kas noticis?”

“Blumkvists ir atradis Salanderi, Nīdermani un Zalačenko. Viņš pats ir apcietināts par policista apvainošanu, pretošanos un nelikumīgu ieroču glabāšanu. Salandere ir aizvesta uz Sālgrēna slimnīcu ar lodi galvā. Zalačenko arī ir slimnīcā ar cirvi galvā. Nīdermanis ir uz brīvām kājām. Viņš naktī nogalināja vienu policistu.”

Sonja Mūdiga divreiz samirkšķināja acis, sajutusi milzīgu gurdumu. Visvairāk viņai gribējās ielīst atpakaļ gultā un paņemt mēnesi atvaļinājuma.

“Vilciens piecos desmit. Labi. Kas man jādara?”

“Paņem taksi un brauc uz Centrālo staciju. Tev līdzi dosies Jerkers Holmbergs. Jums jāsazinās ar komisāru Tūmasu Polsonu no Trolhetanas policijas, viņš laikam ir atbildīgs par daļu no šīs nakts trača un, citējot Blumkvistu, ir stulbs kā zābaks.”

“Tu runāji ar Blumkvistu?”

“Viņš acīmredzot ir aizturēts un saslēgts roku dzelžos. Man izdevās pierunāt Polsonu uz īsu mirkli iedot viņam klausuli. Es tagad esmu ceļā uz Kungsholmenu un centīšos noskaidrot, kas notiek. Sazināsimies pa mobilo.”

Sonja Mūdiga vēlreiz palūkojās pulkstenī. Tad izsauca taksometru un uz minūti ielīda dušā. Viņa iztīrīja zobus, izvilka caur matiem ķemmi, uzģērba melnas bikses, melnu T kreklu un pelēku žaketi. Iebāza plecu somā dienesta ieroci un paņēma tumšsarkanu ādas jaku. Pēc tam Sonja uzpurināja no miega viru, lai pateiktu, ka aizbrauc un viņam no rīta jāparūpējas par bērniem. Viņa izgāja pa durvīm mirklī, kad uz ielas apstājās taksometrs.

Sonjai Mūdigai nebija jādodas meklēt savu kolēģi Jerkeru Holm- bergu. Viņa nosprieda, ka Jerkers būs atrodams restorānvagonā, un tā tiešām arī bija. Jerkers jau bija nopircis viņai sviestmaizi un kafiju. Abi klusēdami piecas minūtes ēda brokastis. Beidzot Holmbergs pastūma kafijas tasīti sāņus.

“Varbūt vajadzētu mainīt profesiju,” viņš sacīja.

Pulksten četros no rīta Goseberjā beidzot bija ieradies krimināl- inspektors Markuss Ērlanders no Gēteborgas policijas Vardarbīgo noziegumu nodaļas un pārņēmis vadību no pārslogotā Tūmasa Polsona. Ērlanders bija drukns, sirms, aptuveni piecdesmit gadus vecs vīrietis. Vispirms viņš atbrīvoja Mīkaelu Blumkvistu no roku dzelžiem un piedāvāja viņam maizītes un kafiju no termosa. Abi apsēdās dzīvojamā istabā uz sarunu zem četrām acīm.

“Es runāju ar Bublanski no Stokholmas,” Ērlanders sacīja. “Mēs esam pazīstami jau daudzus gadus. Mēs abi atvainojamies par Polsona uzvedību.”

“Viņam šonakt izdevās nogalināt vienu policistu,” Mīkaels sacīja.

Ērlanders pamāja ar galvu. “Es personiski pazinu Gunnaru Anderšonu. Viņš strādāja Gēteborgā, pirms pārcēlās uz Trolhe- tanu. Gunnaram ir trīsgadīga meitiņa.”

“Man žēl. Es centos brīdināt…”

“Es tā arī sapratu. Jūs laikam lietojāt stiprus izteicienus un tāpēc dabūjāt roku dzelžus. Tas taču bijāt jūs, kas atmaskoja Vennerstremu, vai ne? Bublanskis apgalvo, ka jūs esot nekaunīgs žurnālists un jucis privātdetektīvs, bet acīmredzot zināt, ko runājat. Vai varat man to visu saprotami izskaidrot?”

“Šīs nakts drāma ir kulminācija notikumiem, kas aizsākās ar manu draugu Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavību

Enšēdē. Nogalināja vēl kādu cilvēku, kurš nav mans draugs… advokātu Nilsu Bjūrmanu, Līsbetas Salanderes aizbildni.” Ērlanders pamāja ar galvu.

“Kā jūs jau zināt, policija meklēja Salanderi kopš Lieldienām. Viņu tur aizdomās par triju slepkavību izdarīšanu. Iesākumam jums jāsaprot - Līsbeta Salandere nav vainīga. Viņa drīzāk ir upuris.”

“Man nav bijis nekādas saistības ar Salanderes lietu, bet pēc visa, ko rakstīja presē, šķiet mazliet grūti noticēt, ka viņa ir pilnīgi nevainīga.”

“Tomēr tā ir. Viņa ir nevainīga. Punkts. īstais slepkava ir Ronalds Nīdermanis, kas šonakt nogalināja jūsu kolēģi Gunnaru Anderšonu. Viņš strādā Karlam Akselam Budīnam.”

“Tam Budīnam, kurš šobrīd guļ slimnīcā ar cirvi paurī?”

“Tīri tehniski ņemot, viņam vairs nav cirvja paurī. Es pieņemu, ka viņu ievainoja Līsbeta. Budīna īstais vārds ir Aleksandrs Zalačenko. Viņš ir Līsbetas tēvs un bijušais profesionālais slepkava no krievu militārā izlūkošanas dienesta. Viņš pārbēga uz Zviedriju septiņdesmitajos gados un pēc tam līdz Padomju Savienības sabrukumam strādāja Drošības policijas labā. Kopš tā laika viņš ir darbojies kriminālajās aprindās.”

Ērlanders domīgi vēroja cilvēku uz dīvāna. Mīkaels Blumkvists bija nosvīdis un izskatījās reizē nosalis un pārguris līdz nāvei. Līdz šim viņš bija runājis racionāli un sakarīgi, bet komisārs Polsons - kura vārdiem Ērlanders īpaši neuzticējās - bija brīdinājis, ka Blumkvists murgo par krievu aģentiem un vācu algotņiem, kas diezin vai piederēja pie zviedru kriminālistu darba ikdienas. Blumkvists droši vien bija nonācis līdz tai stāsta daļai, kuru Polsons ignorējis. Taču grāvī pie Nosebrū ceļa gulēja viens miris un viens smagi ievainots policists, un Ērlanders bija noskaņots klausīties. Tomēr viņa balsī iezagās neticība.

“Skaidrs. Krievu aģents.”

Blumkvists gurdi pasmaidīja, acīmredzot apzinādamies, cik neprātīgs izklausās viņa stāsts.

“Bijušais krievu aģents. Es varu pierādīt visus savus apgalvojumus.”

“Turpiniet.”

“Zalačenko septiņdesmitajos bija elitārs spiegs. Viņš pārbēga uz Zviedriju un nokļuva Drošības policijas paspārnē. Cik saprotu, pirms Padomju Savienības sabrukuma tā varēja gadīties.”

“Jā.”

“Es nezinu, kas šonakt te notika, bet Līsbeta bija sadzinusi pēdas savam tēvam, ko nebija satikusi piecpadsmit gadus. Zalačenko reiz piekāva Līsbetas māti tik smagi, ka viņa vēlāk ilgi slimoja un nomira. Viņš mēģināja nogalināt Līsbetu un Ronalda Nīdermaņa personā stāv arī aiz Dāga Svensona un Mias Bergma- nes slepkavības. Turklāt viņš bija atbildīgs par Līsbetas draudzenes Mirjamas Vu nolaupīšanu - atcerieties slaveno Paolo Roberto maču Nīkvarnā.”

“Ja Salandere ir iegāzusi savam tēvam pa galvu ar cirvi, tad viņa nav gluži nevainīga.”

“Līsbetai pašai ir trīs šautas brūces. Šķiet, ka to savā ziņā varētu definēt kā pašaizsardzību. Es domāju…”

“jā?”

“Līsbeta bija tā nosmērējusies ar zemi un māliem, ka viņas mati bija sakaltuši dubļu pikā. Drēbes bija pilnas ar smiltīm. Izskatās, ka viņa ir bijusi aprakta. Nīdermanim acīmredzot ir ieradums aprakt cilvēkus. Sēderteljes policija atrada divus kapus tajā Nīkvarnas noliktavā, kas pieder Svāvelšes motoklubam.” “Patiesībā trīs. Vakar vēlu vakarā atrada vēl vienu. Bet, ja Salandere bija sašauta un aprakta, - ko viņa te darīja ar cirvi rokā?”

“Es nezinu, kas notika, bet Līsbeta ir neparasti stiprs cilvēks. Es mēģināju pierunāt Polsonu izsaukt kinologus…”

“Viņi ir ceļā.”

“Labi.”

“Polsons jūs aizturēja par policista apvainošanu.”

“Iebilstu. Es sacīju, ka viņš ir idiots, nekompetents idiots un stulbs kā zābaks. Šajā situācijā neviens no šiem epitetiem nav uzskatāms par apvainojumu.”

“Hmm. Bet jūs arestēja arī par nelikumīgu ieroču glabāšanu.” “Es izdarīju kļūdu, cenšoties atdot ieroci Polsonam. Starp citu, par šo lietu es neizteikšos, iekams nebūšu apspriedies ar savu advokātu.”

“Labi. Pagaidām atliksim to malā. Mums ir nopietnāki jautājumi, ko apspriest. Ko jūs zināt par to Nīdermani?”

“Viņš ir slepkava. Viņš nav īsti normāls: vairāk nekā divus metrus garš un ar tādu miesas būvi kā bruņu caursitējam robotam. Pajautājiet Paolo Roberto, viņi abi boksējās. Nīdermanis cieš no iedzimtas analgēzijas. Šī slimība nozīmē to, ka nervu sinapšu mediatori nefunkcionē, kā nākas, un viņš nejūt sāpes. Viņš ir vācietis, dzimis Hamburgā, pusaudža gados bijis skinheds. Nīdermanis ir ļoti bīstams, un tagad viņš uz brīvām kājām.”

“Vai jums ir kāda nojausma, kurp viņš varētu bēgt?”

“Nē. Zinu tikai to, ka atstāju viņu gatavu arestam, iekams vadību pārņēma tas zābaks no Trolhetanas.”

īsi pirms pieciem rītā dakteris Anderss Jūnasons novilka netīros lateksa cimdus un iemeta atkritumu kastē. Operāciju māsa uzlika pārsēju brūcei Līsbetas Salanderes gūžā. Operācija bija ilgusi trīs stundas. Jūnasons skatījās uz meitenes noskūto un smagi cietušo galvu, kas jau bija ievīstīta apsējos.

Viņu pārņēma piepešs maigums, kādu viņš bieži izjuta pret operētiem pacientiem. Pēc avīžu ziņām, Līsbeta Salandere bija psihopātiska masu slepkava, bet Jūnasonam meitene izskatījās drīzāk pēc sašauta zvirbulēna. Viņš pašūpoja galvu un paskatījās uz Frenku Elisu, kas uzjautrināts viņu vēroja.

“Tu esi lielisks ķirurgs,” Eliss sacīja.

“Vai varu piedāvāt brokastis?”

“Vai te kaut kur varētu dabūt pankūkas ar ievārījumu?”

“Vafeles,” Anderss Jūnasons atbildēja. “Pie manis mājās. Piezvanīšu un pabrīdināšu sievu, un tad paņemsim taksi.” Viņš apstājās un ieskatījās pulkstenī. “Bet, ja tā labi padomā, varbūt arī nevajadzētu zvanīt.”

Advokāte annika džannīni pēkšņi pamodās. Viņa pagrieza galvu pa labi un konstatēja, ka ir bez divām minūtēm seši. Jau pulksten astoņos viņu gaidīja pirmā tikšanās ar klientu. Annika pagrieza galvu pa kreisi un paskatījās uz vīru Enriko, kas mierīgi gulēja un labākajā gadījumā pamodīsies ap astoņiem. Annika vairākas reizes samiedza acis, tad izlīda no gultas, ieslēdza kafijas automātu un iegāja dušā. Pavadījusi vannasistabā krietnu laiku, viņa uzvilka melnas bikses, baltu polo svīteri un sarkanu žaketi. Annika apgrauzdēja divas maizes rikas, uzlika tām sieru, apelsīnu džemu un avokado šķēlītes un ienesa brokastis dzīvojamā istabā uz TV ziņu izlaidumu pusseptiņos. Viņa iedzēra malciņu kafijas un bija jau pavērusi muti, lai nokostu maizes kumosu, kad izdzirda ziņu pieteikumu.

Viens policists nogalināts un viens smagi ievainots. Nakts dramatiskie notikumi, apcietinot trīskārtējo slepkavu Līsbetu Salanderi.

Annikai bija grūti aptvert dzirdēto, jo sākumā radās iespaids, ka policistu nogalinājusi Salandere. Ziņu sniegtā informācija bija trūcīga, bet pamazām Annika izlobīja, ka par policista slepkavību aizdomās tiek turēts vīrietis. Meklēšanā bija izsludināts trīsdesmit septiņus gadus vecs vīrietis, pagaidām vēl neminēja viņa vārdu. Smagi ievainota, Līsbeta Salandere gulēja Sālgrēna slimnīcā Gēteborgā.

Annika pārslēdza otru kanālu, bet gudrāka nekļuva. Viņa sameklēja mobilo telefonu un piezvanīja brālim Mīkaelam Blumkvistam, bet saņēma ziņu, ka abonents nav sasniedzams. Pēkšņi sirdī iedūra bailes. Mīkaels bija piezvanījis viņai iepriekšējā vakarā ceļā uz Gēteborgu. Viņš dzina pēdas Līsbetai Salanderei. Un slepkavam, vārdā Ronalds Nīdermanis.

Kad sāka aust gaisma, kāds acīgs policists uz lauka aiz malkas šķūnīša ievēroja asins pēdas. Policijas suns sekoja pēdām līdz bedrei meža laucītē aptuveni četrsimt metrus uz ziemeļaustrumiem no Goseberjas mājām.

Mīkaels devās līdzi kriminālinspektoram Ērlanderam. Visi domīgi pētīja notikuma vietu. Nebija grūti pamanīt, ka bedrē un ap to izliets liels daudzums asiņu.

Viņi atrada arī stipri bojātu cigarešu etviju, kas acīmredzot bija izmantota par lāpstiņu. Ērlanders ievietoja etviju pierādījumu maisiņā un apzīmēja atradumu. Viņš savāca arī asiņainu zemes pikuču paraugus. Kāds policists norādīja uz cigaretes galu dažus metrus no bedres, tā bija Pali Mali marka bez filtra. Arī to ievietoja maisiņā, pievienojot etiķeti. Mīkaels atcerējās, ka redzējis Pali Mali paciņu uz izlietnes malas Zalačenko mājā.

Ērlanders palūkojās uz smagajiem lietusmākoņiem debesīs. Vētra, kas naktī bija trakojusi Gēteborgā, acīmredzot aizgāja garām uz dienvidiem no Nosebrū, taču bija skaidrs, ka drīz sāks līt. Ērlanders pagriezās pret kādu policistu un lūdza sagādāt brezentu, ar ko pārklāt bedri.

“Domāju, ka jums taisnība,” viņš beidzot sacīja Mīkaelam. “Asiņu analīze noteikti atklās, ka te gulējusi Līsbeta Salandere, un uz etvijas, visticamāk, mēs atradīsim viņas pirkstu nospiedumus. Viņu sašāva un apraka, bet viņai kaut kādā veidā ir izdevies izdzīvot, izrakties ārā un…”

“…aiziet atpakaļ uz māju un ietriekt cirvi Zalačenko paurī,” Mīkaels pabeidza. “Viņa ir visai spītīgs skuķis.”

“Bet kā, ellē, viņa tika galā ar Nīdermani?”

Mīkaels paraustīja plecus. Tā viņam bija tikpat liela mīkla.

2.  NODALA

Piektdiena, 8. aprīlis

Sonja mūdiga un Jerkers Holmbergs ieradās Gēteborgas centrālajā stacijā tūlīt pēc astoņiem no rīta. Bublanskis bija piezvanījis un devis jaunus norādījumus nebraukt uz Goseberju, bet paņemt taksometru un doties uz policijas ēku Ernsta Fontella laukumā blakus Ullevi stadionam, kur atradās Vesterjētlandes kriminālpolicijas pārvalde. Viņi gaidīja gandrīz stundu, līdz no Goseberjas atbrauca kriminālinspektors Ērlanders kopā ar Mīkaelu Blumkvistu. Mīkaels sasveicinājās ar Mūdigu, ko reiz jau bija saticis, un paspieda roku Holmbergam. Pēc tam viņiem pievienojās kāds Ērlandera kolēģis ar jaunāko informāciju par Ronalda Nīdermaņa meklēšanu. Ziņojums bija īss.

“Mēs izveidojām operatīvo grupu apgabala kriminālpolicijas pakļautībā. Meklēšana, protams, ir izsludināta valsts mērogā. Patruļmašīnu mēs atradām Alingsosā pulksten sešos no rīta. Tur pēdas šobrīd izbeidzas. Mums ir aizdomas, ka viņš ir mainījis transporta līdzekli, bet vēl neesam saņēmuši nevienu iesniegumu par nozagtu auto.”

“Un plašsaziņas līdzekļi?” jautāja Mūdiga un kā atvainodamās paskatījās uz Mīkaelu.

“Runa ir par policista slepkavību, tāpēc iesaistīti ir visi resursi. Pulksten desmitos mums būs preses konference.”

“Vai kādam ir ziņas par Līsbetas Salanderes stāvokli?” jautāja Mīkaels. Viņš juta savādu vienaldzību pret visu, kas saistīts ar Nīdermaņa meklēšanu.

“Salanderi šonakt operēja. Viņai no galvas izņēma lodi. Viņa vēl nav pamodusies.”

“Kādas prognozes?”

“Cik saprotu, mēs neko nezināsim, iekams viņa nebūs pamodusies. Bet operējušais ārsts apgalvo - viņam esot pamatotas cerības, ka meitene izdzīvos, ja neradīsies komplikācijas.”

“Un Zalačenko?” Mīkaels vaicāja.

“Kas?” jautāja Ērlandera kolēģis, kuram vēl nebija izskaidrotas stāsta sarežģītās detaļas.

“Kāris Aksels Budīns.”

“Ā, viņu arī naktī operēja. Viņam bija pamatīga sejas trauma un ievainojums zem ceļgala. Viņš ir smagi cietis, bet ievainojumi nav dzīvībai bīstami.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Jūs izskatāties noguris,” Sonja Mūdiga sacīja.

“Kā nu ne! Es jau trešo diennakti tikpat kā neesmu gulējis.”

“Viņš pat aizmiga mašīnā, braucot no Nosebrū,” Ērlanders sacīja.

“Vai spēsiet izstāstīt visu no sākuma?” Holmbergs jautāja. “Šķiet, ka privātdetektīvi uzvar policiju ar rezultātu 3:0.”

Mīkaels vāri pasmaidīja.

“Šādu repliku es būtu gribējis dzirdēt no Bublanska,” viņš sacīja.

Viņi devās uz policijas pārvaldes kafetēriju, lai paēstu brokastis. Mīkaels pusstundu soli pa solim skaidroja, kā pa gabaliņiem savācis kopā stāstu par Zalačenko. Kad viņš bija beidzis, policisti iegrima klusās pārdomās.

“Jūsu stāstā ir daži baltie plankumi,” Jerkers Holmbergs pēdīgi sacīja.

“Iespējams,” Mīkaels atteica.

“Jūs nepaskaidrojāt, kā ieguvāt slepeno Drošības policijas ziņojumu par Zalačenko.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es to vakar atradu mājās pie Līsbetas Salanderes, kad beidzot biju noskaidrojis, kur viņa slēpjas. Viņa to savukārt laikam atrada advokāta Bjūrmana vasarnīcā.”

“Tātad jūs esat atradis Salanderes slēptuvi,” Sonja Mūdiga sacīja.

Mīkaels piekrītoši pamāja.

“Un?”

“Tā adrese jums jāizdibina pašiem. Līsbeta ir pielikusi daudz pūļu, lai sagādātu sev slepenu mājvietu, un es negrasos izpļāpāties.”

Mūdiga un Holmbergs mazliet sadrūma.

“Mīkael… šī patiesībā ir slepkavības izmeklēšana,” Sonja Mūdiga teica.

“Bet jūs vēl neesat īsti sapratusi, ka Līsbeta Salandere nav vainīga un policija ir pilnīgi neiedomājamā veidā pārkāpusi viņas tiesības. Lesbiešu sātanistu banda - no kurienes jūs to visu raujat? Ja viņa gribēs pastāstīt, kur apmetusies, esmu pārliecināts, ka viņa to izdarīs.”

“Bet ir vēl kāda lieta, ko es īsti nesaprotu,” Holmbergs uzstāja. “Kā šajā stāstā vispār parādās Bjūrmans? Jūs apgalvojat, ka tieši viņš to visu aizsāka, sazinādamies ar Zalačenko un lūgdams nogalināt Salanderi… bet kāpēc lai viņš to darītu?”

Mīkaels ilgi vilcinājās.

“Es pieņemu, ka viņš nolīga Zalačenko, lai novāktu Līsbetu no ceļa. Bija domāts, ka viņai jānonāk tajā Nīkvarnas noliktavā.” “Bjūrmans bija viņas aizbildnis. Kāds viņam būtu motīvs novākt Salanderi?”

“Tas ir sarežģīti.”

“Paskaidrojiet.”

“Viņam bija elligi labs motīvs. Viņš bija kaut ko izdarījis, un Līsbeta to zināja. Viņa apdraudēja Bjūrmana nākotni un labklājību.”

“Ko viņš bija izdarījis?”

“Domāju - būs labāk, ja Līsbeta pati to paskaidros.” Mīkaels paskatījās Holmbergam acīs.

“Ļaujiet minēt,” Sonja Mūdiga sacīja. “Bjūrmans bija kaut ko nodarījis savai aizbilstamajai.”

Mīkaels piekrītoši pamāja ar galvu.

“Un ja es teikšu, ka tas bija seksuāls uzbrukums?”

Mīkaels paraustīja plecus un atturējās no komentāriem.

“Vai jūs zināt par tetovējumu uz Bjūrmana vēdera?” “Tetovējumu?”

“Amatiera tetovējums ar uzrakstu pār visu vēderu… Es esmu sadistisks lops, riebeklis un izvarotājs. Mēs ilgi domājām, ko tas viss nozīmē.”

Mīkaels piepeši skaļi iesmējās.

“Kas tur smieklīgs?”

“Es lauzīju galvu, ko gan Līsbeta izdarīja, lai atriebtos. Bet paklau… es neapspriedīšu to ar jums jau minēto iemeslu dēļ. Runa ir par Līsbetas privāto dzīvi. Pret viņu tika izdarīts noziegums. Viņa ir upuris. Līsbetai pašai jāizlemj, vai viņa grib jums to stāstīt. Sorry.”

Mīkaels noplātīja rokas kā atvainodamies.

“Par izvarošanu ir jāziņo policijai,” Sonja Mūdiga sacīja. “Piekrītu. Taču šī izvarošana notika pirms diviem gadiem, un Līsbeta ^ēl nav ziņojusi policijai. Tas norāda, ka viņa negrasās to darīt. Es varbūt neesmu ar viņu vienisprātis šajā jautājumā, bet izlemj viņa. Turklāt…”

“jā?”

“Viņai nav īpaša iemesla uzticēties policijai. Pēdējo reizi, kad viņa gribēja pastāstīt, kāds cūka ir tas Zalačenko, viņu ieslodzīja psihiatriskajā slimnīcā.”

Prokuroram rikardam ēkstremam pakrūtē kņudēja, kad viņš neilgi pirms deviņiem piektdienas rītā lūdza izmeklēšanas grupas vadītāju Janu Bublanski apsēsties otrpus rakstāmgaldam. Ekstrēms sakārtoja brilles un noglaudīja labi kopto bārdiņu. Situācija šķita haotiska un draudīga. Viņš jau mēnesi vadīja izmeklēšanu, kas dzina pēdas Līsbetai Salanderei. Viņš bija gari un plaši izrunājies, ka meitene ir jukusi un sabiedrībai bīstama psihopāte. Viņš bija noplūdinājis informāciju, kas varētu noderēt gaidāmajā tiesā. Šķita, ka viss notiek, kā plānots.

Ēkstremam nebija ne mazāko šaubu, ka Salandere patiesi ir vainīga trīs slepkavībās un tiesa būs viegla uzvara, tīrā propagandas izrāde ar pašu prokuroru galvenajā lomā. Taču viss bija aizgājis greizi, un piepeši viņam bija pavisam cits slepkava un šķietami nebeidzams haoss. Nolādētā Salandere!

“Jā, mēs esam ielipuši pamatīgā putrā,” viņš sacīja. “Ko tev šorīt izdevās uzzināt?”

“Ronalds Nīdermanis ir izsludināts meklēšanā, bet joprojām nav notverts. Šobrīd viņu meklē tikai par policista Gunnara Anderšona slepkavību, bet es pieņemu, ka mums vajadzētu viņu apsūdzēt arī par tām trim slepkavībām Stokholmā. Varbūt tu vari sasaukt preses konferenci?”

Priekšlikumu par preses konferenci Bublanskis izteica tikai ķircināšanas pēc. Ēkstrems necieta preses konferences.

“Domāju, ka ar preses konferenci mums šobrīd jānogaida,” prokurors ātri atteica.

Bublanskis noturējās nepasmaidījis.

“Tā jau pirmām kārtām ir Gēteborgas lieta,” Ēkstrems paskaidroja.

“Nūjā, mūsu Mūdiga un Holmbergs ir ieradušies Gēteborgā un sākuši sadarbību…”

“Mēs nogaidīsim ar preses konferenci, līdz zināsim ko vairāk,” Ēkstrems asi izlēma. “Es gribu zināt, cik drošs tu esi par to, ka Nīdermanis patiešām ir iejaukts Stokholmas slepkavībās.”

“Mana policista intuīcija teic, ka tā ir. Toties ar pierādījumiem nav tik spoži: slepkavībām nav liecinieku un trūkst lietisko pierādījumu. Mage Lundīns un Sonijs Nieminens no Svāvelšes motokluba atsakās runāt un izliekas, ka nekad nav dzirdējuši par Nīdermani. Bet viņu noteikti iesēdinās par policista Anderšona slepkavību.”

“Tieši tā,” Ēkstrems sacīja. “Šobrīd galvenā ir policista slepkavība. Bet saki man… vai kaut kas norāda, ka Salandere vismaz kaut kādā veidā ir iejaukta slepkavībās? Vai viņa varētu būt tās izdarījusi kopā ar Nīdermani?”

“Šaubos. Un šo teoriju es neizpaustu publiski.”

“Bet kāda tad viņai ar tām saistība?”

“Tas ir ļoti sarežģīts stāsts. Kā jau no sākuma apgalvoja Mīkaels Blumkvists, runa ir par to Zaļu… Aleksandru Zalačenko.” Izdzirdot vārdu Mīkaels Blumkvists, prokurors Ēkstrems manāmi noskurinājās.

“Zaļa ir krievu algotnis - acīmredzot bez kripatas sirdsapziņas -, pārbēdzis vēl aukstā kara laikos,” Bublanskis turpināja. “Viņš šeit ieradās septiņdesmitajos gados un kļuva par Līsbetas Salanderes tēvu. Viņu savā paspārnē turēja kaut kāda Drošības policijas nodaļa, kas piesedza viņa noziegumus. Kāds Drošības policijas darbinieks arī parūpējās, lai Salanderi iesloga bērnu psihiatriskajā klīnikā, kad viņa trīspadsmit gadu vecumā draudēja izpaust Zalačenko noslēpumu.”

“Zini, to nav tik viegli sagremot. Diezin vai mēs varam nodot atklātībā šādu stāstu. Ja saprotu pareizi, tad visas ziņas par Zalačenko ir kvalificētas kā slepena informācija.”

“Tomēr tā ir patiesība. Man ir pierādījumi.”

“Vai varu tos apskatīt?”

Bublanskis pastūma pār galdu mapi ar 1991. gada izmeklēšanas materiāliem. Ēkstrems domīgi aplūkoja zīmogu, kas liecināja par to, ka šie dokumenti ir slepena informācija, un reģistra numuru, kurā viņš tūlīt pazina norādi uz Drošības policiju. Ēkstrems ātri izšķirstīja gandrīz simt lappušu biezo papīru kaudzi, šur tur palasīdams. Beidzot viņš nolika ziņojumu sāņus.

“Mums mazliet jāpieklusina šie fakti, lai situācija pilnībā neiz- slīdētu mums no rokām. Tātad Salanderi iespundēja trako namā tāpēc, ka viņa mēģināja nogalināt savu tēvu… to Zalačenko. Un tagad viņa tēvam ir iegāzusi pa galvu ar cirvi. To visādā ziņā var definēt kā slepkavības mēģinājumu. Turklāt viņa jāapcietina par Lundīna sašaušanu Stallarholmenā.”

“Vari apcietināt, ko gribi, bet es tavā vietā rīkotos piesardzīgi.”

“Ja nāks gaismā šī Drošības policijas lieta, sāksies milzu skandāls.”

Bublanskis paraustīja plecus. Viņa darba uzdevums bija izmeklēt noziegumus, nevis raizēties par skandāliem.

“Tas maitasgabals no Drošības policijas - Gunnars Bjerks. Ko mēs zinām par viņa lomu?”

“Viņš ir viens no galvenajiem. Šobrīd slimības atvaļinājumā ar diska trūci un dzīvo Smodālarē.”

“Labi… pagaidām klusēsim par Drošības policiju. Tagad runa ir par policista slepkavību un neko citu. Mūsu uzdevumos neietilpst radīt jukas.”

“To būs grūti noklusēt.”

“Kā tu to domā?”

“Es aizsūtīju Kurtu Svensonu atvest Bjerku uz nopratināšanu.” Bublanskis ieskatījās pulkstenī. “Šobrīd viņam vajadzētu būt galā.”

“Ko?”

“Patiesībā es pats biju ieplānojis sev to prieku aizbraukt uz Smodālari, bet šī slepkavība visu izjauca.”

“Es neesmu devis atļauju arestēt Bjerku.”

“Pareizi. Bet tas nav arests. Es viņu atvedīšu uz nopratināšanu.”

“Tas man nepatīk.”

Bublanskis paliecās uz priekšu ar gandrīz sazvērniecisku izteiksmi sejā.

“Rikard… lieta tāda. Līsbeta Salandere jau kopš pašas bērnības ir bijusi pretlikumīgu darbību upuris. Es nedomāju šo jautājumu aizmirst. Tu vari atsaukt mani no izmeklēšanas, bet tādā gadījumā es būšu spiests uzrakstīt asu ziņojumu.”

Rikards Ēkstrems izskatījās tā, it kā būtu apēdis kaut ko skābu.

Slimais Drošības policijas ārvalstnieku nodaļas vadītāja vietnieks Gunnars Bjerks Smodālarē atvēra vasarnīcas durvis un uzlūkoja plecīgu, gaišmatainu vīrieti melnā ādas jakā.

“Es meklēju Gunnaru Bjerku.”

“Es esmu Bjerks.”

“Kurts Svensons, apgabala kriminālpolicija.”

Vīrietis parādīja savu apliecību.

“Jā?”

“Lūgšu jūs doties man līdzi uz Kungsholmenu, lai palīdzētu policijai Līsbetas Salanderes lietas izmeklēšanā.”

“Ē… te būs kāds pārpratums.”

“Nav nekāda pārpratuma,” sacīja Svensons.

“Jūs nesaprotat. Es arī esmu policists. Domāju, ka jums vajadzētu pārrunāt šo lietu ar savu priekšnieku.”

“Tieši mans priekšnieks vēlas ar jums runāt.”

“Man jāpiezvana un…”

“Jūs varēsiet piezvanīt no Kungsholmenas.”

Piepeši Gunnars Bjerks juta, ka viņam vairs nav spēka.

Tas ir noticis. Mani tur iepīs. Nolādētais Blumkvists. Nolādētā Salandere.

“Vai esmu arestēts?” viņš jautāja.

“Ne šobrīd. Bet mēs varam to nokārtot, ja vēlaties.”

“Nē… nē, es, protams, braukšu jums līdzi. Skaidrs, ka es palīdzēšu saviem policijas kolēģiem.”

“Tad jau labi,” Kurts Svensons atteica un iegāja viņam līdzi vasarnīcā. Viņš uzmanīja Gunnaru Bjerku, kamēr tas sameklēja virsdrēbes un izslēdza kafijas automātu.

Pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā Mīkaels Blumkvists atcerējās, ka viņa noīrētā mašīna joprojām stāv aiz šķūņa pie Goseberjas iebraucamā ceļa, taču bija tā pārguris, ka nejaudāja braukt tai pakaļ un - vēl mazāk - mērot šajā auto lielu attālumu, neapdraudot satiksmes drošību. Viņš lūdza padomu Markusam Ērlanderam, un kriminālinspektors laipni parūpējās, lai viens no krimināltehniķiem mājupceļā aizved mašīnu uz Gēteborgu.

“Uzskatiet, ka tā ir kompensācija par šīsnakts pārestībām.”

Mīkaels pamāja ar galvu, paņēma taksometru un aizbrauca uz City Hotel Lorensbergsgātanā blakus Avēnijai. Viņš uz vienu nakti paņēma numuru par astoņsimt kronām, tūlīt devās augšā un noģērbās. Kails apsēdies uz gultas pārklāja, Mīkaels no žaketes kabatas izņēma Līsbetas Salanderes Palm Tungsten T3 un pasvārstīja to plaukstā. Viņš joprojām brīnījās, ka Polsons nebija datoru atņēmis, taču komisārs laikam bija nospriedis, ka tas ir Mīkaela dators. Galu galā Mīkaels nebija formāli arestēts un pārmeklēts. Viņš brīdi domāja un pēc tam ielika datoru somas nodalījumā, kur glabāja Līsbetas kompaktdisku ar uzrakstu Bjūrmans; arī to Polsons bija palaidis garām. Mīkaels apzinājās, ka pēc likuma slēpj lietiskos pierādījumus, tomēr Līsbeta droši vien nevēlētos, ka šie priekšmeti nonāk neīstajās rokās.

Mīkaels ieslēdza mobilo telefonu, secināja, ka akumulators tūlīt būs tukšs, un iesprauda lādētāju kontaktligzdā. Viņš piezvanīja savai māsai advokātei Annikai Džannīni.

“Sveika, māsiņ!”

“Kāda tev ir saistība ar policista slepkavību šonakt?” Annika tūlīt jautāja.

Mīkaels dažos vārdos pastāstīja, kas noticis.

“Skaidrs. Tātad Salandere guļ reanimācijā.”

“Tā ir. Par viņas stāvokļa nopietnību mēs varēsim spriest tikai tad, kad viņa pamodīsies, taču viņai būs nepieciešams advokāts.”

Annika Džannīni brīdi domāja.

“Vai tu domā, ka viņa mani gribēs?”

“Visticamāk, viņa vispār negribēs advokātu. Viņa nav no tiem, kas lūdz palīdzību.”

“Izklausās, ka viņai būs vajadzīgs krimināllietu advokāts. Parādi man tos dokumentus.”

“Parunā ar Ēriku Bergeri un palūdz viņai kopiju.”

Kad Mīkaels bija pabeidzis sarunu ar Anniku, viņš piezvanīja Ērikai Bergerei. Viņa neatbildēja, tāpēc Mīkaels piezvanīja uz Ērikas numuru Millennium redakcijā. Klausuli pacēla Henrijs Kortess.

“Ērika ir kaut kur izgājusi,” Henrijs sacīja.

Mīkaels īsi izstāstīja, kas noticis, un lūdza Henriju nodot šo informāciju Millennium galvenajai redaktorei.

“Labi. Kas mums jādara?” Henrijs jautāja.

“Šodien nekas,” Mīkaels atteica. “Man jāizguļas. Es atgriezīšos Stokholmā rīt, ja negadīsies nekas neparedzēts. Millennium publicēs savu versiju nākamajā numurā, un līdz tam vēl ir gandrīz mēnesis laika.”

Viņš pārtrauca sarunu, ielīda gultā un iemiga pusminūtes laikā.

Policijas pārvaldes priekšnieka vietniece Monika Spongberga ar pildspalvu piesita pie savas minerālūdens glāzes malas un lūdza klusumu. Pie apspriežu galda viņas kabinetā sēdēja desmit cilvēki - trīs sievietes un septiņi vīrieši. Tie bija vardarbīgo noziegumu nodaļas vadītājs, viņa vietnieks, trīs kriminālinspektori, ieskaitot Markusu Ērlanderu, kā arī Gēteborgas policijas pārvaldes preses sekretārs. Uz sanāksmi bija uzaicināta ari iepriekšējās izmeklēšanas vadītāja Agnēta Jervasa no prokuratūras un Sonja Mūdiga un Jerkers Holmbergs no Stokholmas policijas. Mūdigu un Holmbergu uzaicināja, lai izrādītu labo gribu sadarboties ar galvaspilsētas kolēģiem un, iespējams, lai parādītu, kā jāvada kārtīga policijas izmeklēšana.

Spongberga - bieži vienīgā sieviete vīriešu sabiedrībā - bija slavena ar to, ka netērēja laiku formalitātēm un laipnības frāzēm. Viņa paziņoja, ka priekšnieks atrodas komandējumā, EuroPol konferencē Madridē, viņš ir pārtraucis komandējumu, tiklīdz saņēmis ziņu par policista slepkavību, bet pārradīsies tikai vēlu vakarā. Pēc tam Spongberga vērsās pie Vardarbīgo noziegumu nodaļas vadītāja Andersa Pēršona un lūdza viņu apkopot situāciju.

“Ir pagājušas aptuveni desmit stundas, kopš mūsu kolēģi Gun- naru Anderšonu noslepkavoja uz Nosebrū ceļa. Mēs zinām slepkavas vārdu, tas ir Ronalds Nīdermanis, tomēr pagaidām mums vēl nav šī cilvēka fotogrāfijas.”

“Mums Stokholmā ir aptuveni divdesmit gadus veca Nīder- maņa fotogrāfija. Mēs to dabūjām no Paolo Roberto, taču no tās nav lielas jēgas,” sacīja Jerkers Holmbergs.

“Skaidrs. Nīdermaņa nozagto patruļmašīnu, kā zināms, šorīt atrada Alingsosā. Tā stāvēja šķērsielā aptuveni trīssimt piecdesmit metru no dzelzceļa stacijas. Šajā rītā mēs neesam saņēmuši nevienu ziņojumu par šajā apkaimē nozagtu auto.”

“Kāds ir meklēšanas stāvoklis?”

“Mēs pārbaudām vilcienus, kas dodas uz Stokholmu un Malmi. Esam izsludinājuši valsts mēroga meklēšanu un informējuši Norvēģijas un Dānijas policiju. Šobrīd tieši ar meklēšanu nodarbojas aptuveni trīsdesmit policistu, bet, protams, acis tur vaļā visi.” “Nekādu pēdu?”

“Nē. Pagaidām nekādu. Bet cilvēku ar tik savdabīgu izskatu, visticamāk, ir grūti nepamanīt.”

“Vai kāds zina kaut ko par Frēdrika Torštensona stāvokli?” jautāja viens no kriminālinspektoriem.

“Viņš guļ Sālgrēna slimnīcā. Traumas ir smagas, gluži kā pēc autoavārijas. Grūti noticēt, ka tā var ievainot kailām rokām.

Torštensonam ir ne tikai lauzti kauli un ribas, bet ir savainots ari viens kakla skriemelis, un pastāv risks, ka viņš būs daļēji paralizēts.”

Visi dažas sekundes aizdomājās par kolēģa stāvokli, līdz Spongberga atkal ierunājās, vērsdamās pie Ērlandera.

“Kas īsti notika Goseberjā?”

“Goseberjā notika Tūmass Polsons.”

Telpā atskanēja piekrītoša dūkoņa.

“Vai neviens nevar aizsūtīt viņu pensijā? Viņš taču ir vienkārši staigājoša katastrofa!”

“Es ļoti labi pazīstu Polsonu,” Monika Spongberga asi sacīja. “Bet neesmu saņēmusi par viņu nekādas sūdzības pēdējos… jā, divus gadus.”

“Trolhetanas policijas priekšnieks taču ir sens Polsona paziņa un droši vien ir centies viņu piesegt un pasargāt. Protams, labu gribēdams, un es viņu nekritizēju. Taču šonakt Polsons uzvedās tik dīvaini, ka par to ziņoja vairāki kolēģi.”

“Kā tā?”

Ērlanders pašķielēja uz Sonju Mūdigu un Jerkeru Holmbergu. Viņš acīm redzami jutās neveikli par to, ka ir spiests atklāt organizācijas trūkumus Stokholmas kolēģu priekšā.

“Visdīvainākais laikam ir tas, ka viņš lika vienam kolēģim no tehniskās nodaļas veikt inventarizāciju malkas šķūnītī, kur mēs atradām to Zalačenko.”

“Inventarizāciju malkas šķūnītī?” Spongberga pārjautāja. “Jā… nu… viņš gribēja zināt, tieši cik daudz malkas pagaļu tur ir. Lai ziņojums būtu precīzs.”

Ap galdu iestājās izteiksmīgs klusums, un tad Ērlanders steg- šus turpināja:

“Šorīt ir atklājies, ka Polsons lieto vismaz divus psihofarma- koloģiskos preparātus - ksanoru un efeksoru. Viņam patiesībā vajadzētu būt slimības atvaļinājumā, bet viņš ir slēpis savu stāvokli no kolēģiem.”

“Kādu stāvokli?” Spongberga asi jautāja.

“Es, protams, nezinu, ar ko tieši viņš slimo - ārsti neizpauž tādas ziņas -, taču viņa lietotās zāles ir reizē spēcīgi trankvili- zatori un stimulatori. Viņš šonakt gluži vienkārši bija pamatīgi apdullis.”

“Ak kungs!” Spongberga izteiksmīgi iesaucās. Viņa izskatījās gluži kā tas negaisa mākonis, kas rīta stundās bija pārskrējis pār Gēteborgu. “Lai Polsonu atved pie manis uz sarunu. Tūlīt!”

“Tas nebūs tik vienkārši. Viņš šorīt sabruka un ir ievietots slimnīcā, diagnoze: pārpūle. Mums gluži vienkārši briesmīgi nepaveicās, ka šī bija viņa dežūra.”

“Vai drīkstu jautāt?” ierunājās Vardarbīgo noziegumu nodaļas priekšnieks. “Tātad Polsons šonakt aizturēja Mīkaelu Blumkvistu?”

“Viņš ir iesniedzis ziņojumu un apsūdz Blumkvistu par policista apvainošanu, niknu pretošanos policijas darbiniekam un nelikumīgu ieroču glabāšanu.”

“Ko saka Blumkvists?”

“Viņš atzīst apvainošanu, taču apgalvo, ka tā esot bijusi pašaizsardzība. Toties pretošanās bijusi tikai mēģinājums verbāli aizkavēt Torštensonu un Anderšonu, lai viņi nebrauktu pakaļ Nīdermanim un nemēģinātu arestēt viņu uz savu roku, bez pastiprinājuma.”

“Liecinieki?”

“Torštensons un Anderšons. Ļaujiet man piebilst, ka es neticu Polsona apgalvojumam par niknu pretošanos. Tas ir tipisks gājiens, lai nodrošinātos pret iespējamu Blumkvista sūdzību.”

“Bet kā Blumkvists tika galā ar Nīdermani viens pats?” jautāja prokurore Agnēta Jervasa.

“Piedraudot ar ieroci.”

“Tātad Blumkvistam bija ierocis. Tad jau viņa aizturēšanai ir vismaz kaut kāds pamats. Kur viņš ņēma ieroci?”

“Par to Blumkvists negribēja izteikties, iekams nebūs runājis ar advokātu. Taču Polsons viņu apcietināja brīdi, kad Blumkvists mēģināja atdot ieroci policijai.”

“Vai drīkstu izteikt neformālu priekšlikumu?” Sonja Mūdiga piesardzīgi ierunājās.

Visi palūkojās uz viņu.

“Izmeklēšanas laikā vairākas reizes esmu tikusies ar Blumkvistu un domāju, ka viņš ir ļoti saprātīgs cilvēks, lai arī žurnālists. Droši vien par apsūdzības ierosināšanu lemsiet jūs…” Mūdiga paskatījās uz Jervasu, un prokurore pamāja ar galvu. “Tādā gadījumā es pieņemu, ka jūs automātiski atmetīsiet to apvainošanu un pretošanos, jo tās taču ir pilnīgas muļķības.”

“Iespējams. Bet nelikumīga ieroča glabāšana ir mazliet nopietnāks jautājums.”

“Es ierosinātu nogaidīt. Blumkvists ir salicis kopā šo stāstu uz savu roku un krietni apsteidz policiju. Mums būtu daudz noderīgāk uzturēt ar viņu labas attiecības un sadarboties, nevis ļaut, lai viņš noslaktē visu policiju presē.”

Mūdiga apklusa. Pēc dažām sekundēm nokremšļojās Markuss Ērlanders. Ja jau Sonja Mūdiga nebaidījās tā uzstāties, tad viņš negribēja atpalikt.

“Es piekrītu. Man arī Blumkvists likās saprātīgs cilvēks. Es pat lūdzu piedošanu viņam par to, kā ar viņu šonakt apgājās. Šķiet, viņš ir gatavs pievērt uz to acis. Turklāt viņš ir godprātīgs. Viņš ir atradis Līsbetas Salanderes dzīvesvietu, bet atsakās stāstīt, kur tā atrodas. Viņš nebaidās no publiskas saķeršanās ar policiju… un, ņemot vērā Blumkvista ietekmi, viņa balsij plašsaziņas līdzekļos būs ne mazāks svars kā jebkuram Polsona ziņojumam.”

“Bet viņš atsakās sniegt policijai informāciju par Salanderi?” “Viņš saka, lai mēs to jautājam Līsbetai pašai.”

“Kas tas ir par ieroci?” Jervasa vaicāja.

“Colt 1911 Government. Sērijas numurs nav zināms. Es nosūtīju ieroci uz laboratoriju, un mēs vēl nezinām, vai tas Zviedrijā izmantots kādā noziegumā. Tādā gadījumā lieta mainīsies.”

Monika Spongberga pacēla pildspalvu.

“Agnēta, jūs pati izlemsiet, vai uzsākt izmeklēšanu attiecibā uz Blumkvistu. Es ierosinu pagaidīt krimināltehniskās laboratorijas ziņojumu. Turpinām. Tas Zalačenko… ko jūs, stokholmieši, varat par viņu pastāstīt?”

“Lieta tā, ka vēl vakar pēcpusdienā mēs nebijām dzirdējuši ne par Zalačenko, ne Nīdermani,” Sonja Mūdiga atbildēja.

“Es domāju, ka jūs Stokholmā vajājat lesbiešu sātanistu bandu,” ieteicās kāds no Gēteborgas policistiem. Daži citi savilka lūpas. Jerkers Holmbergs pētīja savus nagus, un atbildēt nācās Sonjai Mūdigai.

“Starp mums runājot, es varu sacīt, ka ari mums nodaļā ir savs Tūmass Polsons un tā lesbiešu sātanistu banda drīzāk ir maldīgas pēdas, kas radušās tieši viņa galvā.”

Pēc tam Mūdiga un Holmbergs aptuveni pusstundu stāstīja, kas atklājies izmeklēšanā.

Kad viņi bija beiguši, ap galdu iestājās ilgs klusums.

“Ja tas par Gunnaru Bjerku ir taisnība, tad Drošības policijai būs pamatīgas nepatikšanas,” beidzot noteica Vardarbīgo noziegumu nodaļas vadītāja vietnieks.

Visi māja ar galvu. Agnēta Jervasa pacēla roku.

“Ja saprotu pareizi, jūsu aizdomas lielākoties balstās uz pieņēmumiem un netiešiem pierādījumiem. Mani kā prokurori mazliet uztrauc situācija ar lietiskajiem pierādījumiem.”

“Mēs to apzināmies,” Jerkers Holmbergs sacīja. “Lielos vilcienos zinām, kas notika, bet vēl paliek daudz jautājuma zīmju.”

“Es saprotu, ka jūs esat aizņemti ar izrakumiem Nīkvarnā pie Sēderteljes,” teica Spongberga. “Cik slepkavību tad īsti ir šajā lietā?”

Holmbergs gurdi samirkšķināja acis.

“Mēs sākām ar trim slepkavībām Stokholmā; aizdomās par tām meklēšanā bija izsludināta Salandere. Tātad - advokāts Bjūrmans, žurnālists Dāgs Svensons un doktorande Mia Bergmane.

Pie noliktavas Nīkvarnā līdz šim esam atraduši trīs kapus. Vienā gabalos sadalīts gulēja pazīstams dīleris un zaglēns. Otrā atradām vēl neidentificētu sievieti. Trešo kapu neesam paspējuši atrakt. Šķiet, ka tas ir vecāks. Turklāt Blumkvists ir norādījis uz šo noziegumu iespējamu saistību ar kādas prostitūtas slepkavību Sēderteljē pirms dažiem mēnešiem.”

“Utad, pieskaitot policistu Anderšonu Goseberjā, ir runa par vismaz astoņām slepkavībām… tā taču ir šausmīga statistika. Vai mēs visās slepkavībās turam aizdomās to Nīdermani? Viņam jābūt pilnīgi jukušam masu slepkavam.”

Mūdiga un Holmbergs saskatījās. Tagad bija jāizlemj, cik lielā mērā viņi ir gatavi izteikt šādu apgalvojumu. Beidzot Mūdiga ierunājās:

“Lai arī mums trūkst faktisko pierādījumu, es un mans priekšnieks, kriminālinspektors Jans Bublanskis, tomēr sliecamies domāt, ka Blumkvistam ir pilnīga taisnība, apgalvojot, ka pirmās trīs slepkavības izdarījis Nīdermanis. Tas nozīmētu, ka Salandere nav vainīga. Kas attiecas uz kapiem Nīkvarnā - Nīdermani ar šo vietu saista Salanderes draudzenes Mirjamas Vu nolaupīšana. Nav nekādu šaubu, ka meiteni gaidīja ceturtais kaps. Taču noliktavas ēka pieder Svāvelšes motokluba vadoņa radiniecei, un mēs nogaidīsim ar secinājumiem, līdz būsim identificējuši līķus.”

“Tas sīkais zaglis, kuru jūs minējāt…”

“Kenets Gustafsons, četrdesmit četrus gadus vecs, pazīstams dīleris un likumpārkāpējs kopš pusaudža gadiem. īpaši neiedziļinoties, man šķiet, ka tā ir kaut kāda iekšēja rēķinu kārtošana. Svāvelšes motoklubs ir iejaukts dažādu veidu noziegumos, tostarp metamfetamīna izplatīšanā. Tātad Nīkvama varētu būt arī meža kapsēta tiem, kas stājušies ceļā Svāvelšes motoklubam. Bet…” “Jā?”

“Tā prostitūta, kuru noslepkavoja Sēderteljē… divdesmit divus gadus vecā Irina Petrova.”

“Kas par lietu?”

“Sekcija parādīja, ka viņa ir ārkārtīgi smagi piekauta, šādas traumas praktiski vērojamas tiem, kas nosisti ar beisbola nūjām vai līdzīgiem priekšmetiem. Taču ievainojumu neskaidrais raksturs neļāva patologam precīzi noteikt izmantoto priekšmetu. Blumkvists patiesībā izteica visai atjautīgu novērojumu. Irinas Petrovas traumas viegli varētu radīt kailām rokām…” “Nīdermanis?”

“Loģisks pieņēmums. Pierādījumu vēl trūkst.”

“Ko mēs iesāksim turpmāk?” Spongberga jautāja.

“Man jāapspriežas ar Bublanski, bet gluži dabisks nākamais solis būtu nopratināt Zalačenko. Mēs no savas puses gribam dzirdēt, ko viņš zina par slepkavībām Stokholmā, bet jums ir svarīgi notvert Nīdermani.”

Viens no Gēteborgas inspektoriem pacēla roku.

“Vai drīkstu jautāt… ko esam atraduši Goseberjas mājās?” “Visai maz. Atradām četrus šaujamieročus. Vienu Sig Sauer, kas bija izjaukts ieeļļošanai uz virtuves galda. Poļu P-83 Wanad uz grīdas blakus dīvānam. Colt 1911 Government - pistoli, kuru Blumkvists centās nodot Polsonam. Un visbeidzot divdesmit otrā kalibra Browning, kas šajā kolekcijā gandrīz izskatās pēc rotaļu pistolītes. Mums ir aizdomas, ka tieši ar šo ieroci tika sašauta Salandere, jo viņa vēl joprojām ir dzīva ar lodi smadzenēs.”

“Vēl kas?”

“Mēs izņēmām somu ar aptuveni divsimt tūkstošiem kronu. Soma bija augšstāva istabā, kuru izmantoja Nīdermanis.”

“Jūs esat pārliecināti, ka tā ir viņa istaba?”

“Jā, viņa apģērba izmērs ir XXL. Zalačenko varētu valkāt M.” “Vai ir kādi pierādījumi Zalačenko saistībai ar noziedzīgu darbību?” jautāja Jerkers Holmbergs.

Ērlanders papurināja galvu.

“Tas, protams, atkarīgs no tā, kā mēs interpretējam konfiscētos ieročus. Taču, ja neskaita ieročus un faktu, ka Zalačenko bija ierīkojis ļoti sarežģītu novērošanas sistēmu, mēs neesam atraduši neko tādu, kas atšķirtu Goseberju no citām zemnieku saimniecībām. Māja ir ļoti spartiski iekārtota.”

īsi pirms divpadsmitiem pie durvīm pieklauvēja policists formas tērpā un iedeva Monikai Spongbergai papīra lapu. Viņa pacēla roku.

“Mums ir ziņojums par cilvēka pazušanu Alingsosā. Divdesmit septiņus gadus vecā zobu higiēniste Anita Kasperšone izgāja no mājām pulksten 07:30 no rīta. Viņa aizveda bērnu uz bērnudārzu, un līdz astoņiem viņai vajadzēja ierasties darbā. Kasperšone strādā zobārsta privātpraksē aptuveni simt piecdesmit metru no vietas, kur atrada nozagto patruļmašīnu.”

Ērlanders un Sonja Mūdiga reizē ieskatījās savos rokaspulk- steņos.

“Tad viņam ir četru stundu handikaps. Kas tā ir par mašīnu?”

“Tumšzils 1991. gada reno. Te būs numurs.”

“Tūlīt izsludiniet mašīnu meklēšanā. Šobrīd tā var būt jebkur starp Oslo, Malmi un Stokholmu.”

Vēl kādu brīdi runājuši, visi pārtrauca apspriedi, nolemjot, ka Sonja Mūdiga un Markuss Ērlanders kopā dosies nopratināt Zalačenko.

Kad Ērika bergere izgāja no sava kabineta un nozuda redakcijas virtuvītē, Henrijs Kortess sarauca uzacis un sekoja viņai ar skatienu. Dažas sekundes vēlāk Ērika iznāca no virtuves ar kafijas krūzi rokā un atgriezās kabinetā. Viņa aizvēra durvis.

Henrijs īsti nesaprata, kas nav kārtībā. Millennium piederēja pie nelielajiem uzņēmumiem, kuros darbinieki ļoti satuvinās. Viņš pusslodzē bija nostrādājis žurnālā četrus gadus un šajā laikā piedzīvojis dažas fenomenālas vētras, tostarp periodu, kad Mīkaels Blumkvists trīs mēnešus nosēdēja cietumā par neslavas celšanu un žurnāls gandrīz bankrotēja. Un tad notika Dāga Svensona un viņa draudzenes Mias Bergmanes slepkavība.

Visās šajās vētrās Ērika Bergere bija kā klints, kuru šķietami nekas nespēja izsist no līdzsvara. Henrijs nemaz nebrīnījās, kad Ērika agri no rīta piezvanīja un viņu pamodināja, bet pēc tam abus ar Lotu Kārimu lika pie darba. Salanderes lieta bija iekustējusies, un Mīkaels tagad bija iejaukts policista slepkavībā Gēteborgā. Tiktāl viss bija skaidrs. Lota Kārima bija noenkurojusies policijas pārvaldē un centās kaut ko izdibināt. Henrijs pats visu rītu bija zvanījis un mēģinājis noskaidrot, kas notika naktī. Blumkvists necēla telefonu, bet, izmantojot vairāku avotu sniegto informāciju, Henrijam radās diezgan labs priekšstats par šīsnakts notikumiem.

Toties Ērikas domas visu priekšpusdienu bija kavējušās kaut kur citur. Viņa ārkārtīgi reti aizvēra sava kabineta durvis, parasti tikai tad, kad pieņēma apmeklētājus vai intensīvi strādāja pie kāda raksta. Šajā rītā Ērikai nebija apmeklētāju un viņa nestrādāja. Pāris reižu pieklauvējis pie durvīm, lai ziņotu par jaunumiem, Henrijs atrada Ēriku krēslā pie loga, kur viņa sēdēja, iegrimusi domās, un šķietami vienaldzīgi lūkojās uz ļaužu straumi lejā, Jētgātanā. Viņa izklaidīgi noklausījās Henrija ziņojumus.

Kaut kas nebija kārtībā.

Henrija prātojumus pārtrauca durvju zvans. Aizgājis atvērt, viņš ieraudzīja Anniku Džannīni. Henrijs vairākkārt bija saticis MIkaela Blumkvista māsu, taču tuvāk viņu nepazina.

“Labdien, Annika,” viņš sacīja. “MIkaela šodien nav.”

“Zinu. Man jāsatiek Ērika.”

Kad Henrijs ieveda Anniku kabinetā, Ērika pacēla acis un ātri saņēmās.

“Sveika,” viņa sacīja. “MIkaela šodien nav.”

Annika pasmaidīja.

“Es zinu. Atnācu pakaļ Bjerka ziņojumam. Miks man lūdza to izskatīt, lai es varētu pārstāvēt Salanderi.”

Ērika pamāja ar galvu. Viņa piecēlās un paņēma mapi no rakstāmgalda.

Jau grasīdamās atstāt kabinetu, Annika saminstinājās. Tad viņa pārdomāja un apsēdās pretī Ērikai.

“Labi! Stāsti, kas par vainu.”

“Es pametīšu Millennium. Un neesmu spējusi to pateikt Mīka- elam. Viņš ir tā sapinies ar to Salanderes lietu, ka man nebija piemērotas izdevības, un es nevaru paziņot citiem, iekams nebūšu pastāstījusi viņam; tagad es jūtos baigi sūdīgi.”

Annika Džannīni iekoda apakšlūpā.

“Un tagad tu stāsti man. Kāpēc tu aizej?”

“Es būšu Svenska Morgon-Posten galvenā redaktore.”

“Oho! Tādā gadījumā īsti vietā būtu apsveikumi, nevis kaukšana un lūpas trīcēšana.”

“Bet ne jau tā es biju iedomājusies atstāt Millennium. Tādā drausmīgā haosā. Tas nāca kā zibens no skaidrām debesīm, un es nespēju atteikties. Es domāju: tāda izdevība rodas tikai reizi. Es saņēmu šo piedāvājumu, tieši pirms nošāva Dāgu un Miu, un te sākās tāds juceklis, ka es noklusēju. Un tagad mani drausmīgi moka sirdsapziņa.”

“Saprotu. Un tu baidies stāstīt Mikam.”

“Es vēl neesmu stāstījusi nevienam. Biju domājusi, ka man būs jāsāk strādāt SMP tikai rudenī un tad jau vēl būs laiks pastāstīt. Bet tagad viņi grib, lai es sāku, cik drīz vien iespējams.”

Ērika apklusa un lūkojās uz Anniku, būdama gandrīz tuvu asarām.

“Šī praktiski būs mana pēdējā nedēļa Millennium. Nākamnedēļ es aizbraucu, un tad… man vajag kādu nedēļu brīvu, lai atgūtu spēkus. Bet pirmajā maijā es sāku strādāt SMP."

“Un kas notiktu, ja tu pakļūtu zem mašīnas? Arī tad viņi pēkšņi paliktu bez galvenā redaktora.”

Ērika palūkojās augšup.

“Bet es neesmu pakļuvusi zem mašīnas. Es apzināti esmu to noklusējusi vairākas nedēļas.”

“Es saprotu, ka situācija ir smaga, bet man šķiet, ka Miks, Kristers un pārējie tiks galā. Tomēr es domāju, ka tev jāpastāsta viņiem tūlīt.”

“Jā, bet tavs sasodītais brālis šodien ir Gēteborgā. Viņš guļ un neceļ telefonu.”

“Zinu. Ir maz cilvēku, kam tik labi izdodas izvairīties no telefona zvaniem kā Mīkaelam. Bet runa nav par tevi un Miku. Es zinu, ka jūs esat nostrādājuši kopā gadus divdesmit un mīlējušies un ķīvējušies, bet tev jāpadomā par Kristeru un pārējiem redakcijas darbiniekiem.”

“Bet Mīkaels…”

“Miks spers zemes gaisā. Kā nu ne! Bet, ja viņš nespēs pārdzīvot situāciju, ka tu pēc divdesmit gadiem esi mazliet pāršāvusi pār strīpu, tad viņš nav tā laika vērts, ko tu viņam veltīji.”

Ērika nopūtās.

“Saņemies. Pasauc Kristeru un visus pārējos. Tūlīt!”

Kad Ērika bergere bija sasaukusi darbiniekus Millennium mazajā apspriežu telpā, Kristers Malms brīdi sēdēja apstulbis. Viņš bija saņēmis uzaicinājumu tieši mirklī, kad grasījās, kā jau piektdienā, agrāk doties projām. Kristers palūkojās uz Henriju Kortesu un Lotu Kārimu, kas bija tikpat pārsteigti kā viņš. Redakcijas atbildīgā sekretāre Mālina Ēriksone arī nebija neko zinājusi, tāpat kā reportiere Monika Nilsone un mārketinga menedžeris Sonijs Magnusons. Šeit trūka vienīgi Mīkaela Blumkvista, kurš atradās Gēteborgā.

Ak kungs! Mīkaels neko nezina, Kristers Malms nodomāja. Diezin, kā viņš reaģēs?

Tad Kristers aptvēra, ka Ērika ir beigusi runāt un apspriežu telpā iestājies pilnīgs klusums. Viņš papurināja galvu, piecēlās, apskāva Ēriku un noskūpstīja viņu uz vaiga.

“Apsveicu, Rikij,” viņš sacīja. “SMP galvenā redaktore. Tas tiešām nav slikts pakāpiens pēc šīs lapeles.”

Henrijs Kortess atjēdzās un sāka spontāni aplaudēt. Ērika pacēla rokas.

“Stop,” viņa teica. “Es šodien neesmu pelnījusi aplausus.” Viņa ieturēja īsu pauzi, ar skatienu aptverdama mazās redakcijas darbiniekus. “Ziniet… man ir ārkārtīgi žēl, ka sanācis tieši tā. Es gribēju to pastāstīt jau pirms vairākām nedēļām, bet tad sākās haoss pēc slepkavībām. Mīkaels un Mālina strādāja kā apsēsti, un vienkārši neradās piemērota izdevība. Tāpēc ir iznācis tā, kā ir.” Mālina Ēriksone piepeši šausminoši skaidri aptvēra, cik maz cilvēku patiesībā ir redakcijā un cik briesmīgi tukša tā būs bez Ērikas. Lai kas notiktu, lai kādas jukas izceltos, viņa bija vētrās nesatricināma klints, pret kuru Mālina vienmēr varēja atbalstīties. Mjā… nebija nekāds brīnums, ka Lielais Pūķis viņu pārvilināja. Bet kas tagad notiks? Ērika allaž bija bijusi Millennium atslēgas figūra.

“Mums jānoskaidro daži jautājumi. Es saprotu, ka redakcijā radīsies sarežģīta situācija. Negribot tā ir noticis. Pirmkārt, es pilnībā nepametīšu Millennium. Joprojām būšu līdzīpašniece un piedalīšos valdes sēdēs. Bet man, protams, nebūs nekādas ietekmes uz redakcijas darbu, pretējā gadījumā rastos interešu konflikts.”

Kristers domīgi pamāja ar galvu.

“Otrkārt, formāli es beidzu darbu trīsdesmitajā aprīlī, taču praktiski šī ir mana pēdējā darba diena. Nākamnedēļ, kā jūs zināt, es būšu prom, šis brauciens bija ieplānots jau sen. Un esmu nolēmusi neatgriezties, lai aizlāpītu robus, pakomandējot vēl dažas dienas.”

Ērika uz mirkli apklusa.

“Nākamais numurs datorā ir gatavs. Paliek tikai daži sīkumi. Tas būs mans pēdējais numurs. Pēc tam jānāk citam galvenajam redaktoram. Es šovakar izvākšu savu rakstāmgaldu.”

Telpā valdīja dziļš klusums.

“Valdei būs jāapspriežas un jāizlemj, kas būs jaunais galvenais redaktors. Bet tas jums jāpārrunā ari redakcijā.”

“Mīkaels,” Kristers Malms ierunājās.

“Nē. Tikai ne Mīkaels. Sliktāku galveno redaktoru jūs nevarētu atrast. Viņš ir nevainojams atbildīgais izdevējs un izcili prot veikt pētījumus un savākt kopā pilnīgi neiespējamus tekstus. Bet viņš neder šim amatam. Galvenajam redaktoram ir jādarbojas ofensīvi. Turklāt Mīkaelam ir tendence ierakties pašam savos tekstos un nozust nedēļām ilgi. Viņš ir vislabākais, ja kaut kas deg, bet absolūti nederīgs rutīnas darbam. Jūs visi to zināt.”

Kristers pamāja ar galvu.

“Millennium turējās tikai tāpēc, ka jūs ar Mīkaelu viens otru līdzsvarojāt.”

“Ne tikai tāpēc. Jūs noteikti atceraties, ka Mīkaels iespītējās un gandrīz veselu gadu notupēja Hēdestadē. Tobrīd Millennium strādāja bez viņa, gluži tāpat kā tagad tam vajadzēs strādāt bez manis.”

“Labi. Kāds ir tavs plāns?”

“Man gribētos, lai tu ieņem galvenā redaktora vietu, Kris- ter…”

“Nekad mūžā!” Kristers Malms atvairījās abām rokām.

“…bet, tā kā es zināju, ka tu atteiksies, man ir cits risinājums. Mālina, no šī brīža tu būsi galvenā redaktora vietas izpildītāja.”

“Es?!” Mālina iesaucās.

“Tieši tu. Tur biji ļoti laba atbildīgā sekretāre.”

“Bet es…”

“Pamēģini. Es šovakar atbrīvošu savu rakstāmgaldu. Tu vari ievākties kabinetā pirmdien no rīta. Maija numurs ir gandrīz gatavs - pie tā mēs jau esam pastrādājuši. Jūnijā iznāks dubult- numurs, un tad jums būs mēnesis brīvs. Ja tev neveiksies, tad augustā valdei jāatrod kāds cits. Henrij, tu pāriesi pilnā slodzē un aizvietosi Mālinu sekretāra amatā. Pēc tam jums būs jāpieņem kāds jauns darbinieks. Bet tā būs jūsu un valdes izvēle.”

Ērika uz mirkli apklusa, domīgi vērodama klātesošos.

“Vēl viena lieta. Es sākšu strādāt citā avīzē. SMP un Millennium gan nav īsti konkurenti, tomēr tas nozīmē, ka par nākamā numura saturu es vairs neko negribu zināt. Kopš šī brīža jums viss jāpārrunā ar Mālinu.”

“Ko mēs iesāksim ar to Salanderes stāstu?” jautāja Henrijs Kortess.

“Apspriediet to ar Mīkaelu. Es šo to zinu par Salanderi, bet ielikšu šo stāstu seifā. Tas nenonāks SMP.”

Piepeši Ērika izjuta milzīgu atvieglojumu.

“Tas ir viss,” viņa teica, noslēgdama sapulci, tad piecēlās un devās atpakaļ uz savu kabinetu bez turpmākiem komentāriem.

Millennium redakcijas darbinieki palika sēdēt klusēdami. Tikai aptuveni pēc stundas Mālina pieklauvēja pie Ērikas durvīm.

“Paklau.”

“Jā?”

“Darbinieki grib kaut ko sacīt.”

“Ko?”

“Iznāc ārā.”

Ērika piecēlās un piegāja pie durvīm. Viņi bija uzklājuši galdu ar torti un kafiju.

“Es domāju, ka mums vajadzētu uzrīkot īstu ballīti, lai nosvinētu tavu aiziešanu,” sacīja Kristers Malms. “Bet pagaidām jāiztiek ar kafiju un kūku.”

Ērika Bergere pirmoreiz šajā dienā pasmaidīja.

3. NODALA

Piektdiena, 8. aprīlis-sestdiena, 9. aprīlis

Aleksandrs zalačenko bija pie samaņas jau astoņas stundas, kad ap septiņiem vakarā pie viņa ieradās Sonja Mūdiga un Markuss Ērlanders. Viņš bija pārcietis diezgan apjomigu operāciju, kurā viņam salika kopā vaigu kaulu, fiksējot to ar titāna skrūvēm. Galva bija tā apsaitēta, ka bija redzama tikai kreisā acs. Ārsts bija paskaidrojis, ka cirtiens ir sašķaidījis vaigu kaulu, savainojis pieres kaulu, atšķēlis lielu gabalu audu sejas labajā pusē un skāris acs dobumu. Ievainojumi radīja stipras sāpes. Lai gan Zalačenko bija saņēmis lielas pretsāpju līdzekļu devas, viņš tomēr bija diezgan skaidrā prātā un varēja runāt. Taču policisti saņēma norādi viņu nenogurdināt.

“Labvakar, Zalačenko kungs,” Sonja Mūdiga sveicināja. Viņa nosauca savu vārdu un iepazīstināja ar kolēģi Ērlanderu.

“Mani sauc Kāris Aksels Budīns,” Zalačenko ar pūlēm izrunāja caur sakostiem zobiem. Viņa balss bija mierīga.

“Es labi zinu, kas jūs esat. Esmu lasījusi jūsu Drošības policijas lietu.”

Tā nebija gluži taisnība, jo Drošības policija vēl nebija izdevusi nevienu papīru par Zalačenko.

“Tas bija sen,” Zalačenko sacīja. “Tagad esmu Kāris Aksels Budīns.”

“Kā jūs jūtaties?” Mūdiga turpināja. “Vai varat sarunāties?” “Es gribu ziņot par noziegumu. Mana meita mēģināja mani nogalināt.”

“Mēs to zinām. Šī lieta ar laiku tiks izmeklēta,” atteica Ērlanders. “Taču šobrīd mums ir pārrunājami svarīgāki jautājumi.” “Kas var būt svarīgāks par slepkavības mēģinājumu?”

“Mēs vēlamies jūs nopratināt par trim slepkavībām Stokholmā, par vismaz trim slepkavībām Nīkvarnā un vienu nolaupīšanu.” “Es par to neko nezinu. Kas tur ir nogalināts?”

“Budīna kungs, mums ir pamats domāt, ka šajos noziegumos ir vainojams jūsu kompanjons, trīsdesmit trīs gadus vecais Ronalds Nīdermanis,” Ērlanders paziņoja. “Turklāt šonakt Nīdermanis Trolhetanā nogalināja policistu.”

Sonja Mūdiga mazliet izbrīnījās, kad Ērlanders padevās Zalačenko vēlmei saukt viņu par Budīnu. Zalačenko nedaudz pagrieza galvu, lai varētu saskatīt Ērlanderu. Viņa balss drusciņ atmaiga.

“Tās ir… bēdīgas ziņas. Es nezinu, ar ko Nīdermanis nodarbojas. Es neesmu nogalinājis nevienu policistu. Mani pašu šonakt mēģināja nogalināt.”

“Šobrīd Ronalds Nīdermanis tiek meklēts. Vai jums ir zināms, kur viņš varētu slēpties?”

“Es nezinu, kādās aprindās viņš apgrozās. Es…” Zalačenko brīdi vilcinājās. Viņa balss pieklusa. “Man jāatzīst… zem četrām acīm… Nīdermanis mani reizēm uztrauc.”

Ērlanders paliecās uz priekšu.

“Kā jūs to domājat?”

“Esmu ievērojis, ka viņš ir agresīvs. Patiesībā es no viņa baidos.”

“Jūs gribat teikt, ka Nīdermanis jūs apdraudēja?” Ērlanders jautāja.

“Tieši tā. Esmu vecs vīrs. Es nevaru aizstāvēties.”

“Vai varat izskaidrot savas attiecības ar Nīdermani?”

“Esmu invalīds.” Zalačenko norādīja uz savu kāju. “Tā ir jau otrā reize, kad meita mēģina mani nogalināt. Es pirms daudziem j-.adiem pieņēmu Nīdermani par palīgu. Domāju, ka viņš mani aizsargās… bet patiesībā viņš ir kļuvis par noteicēju. Viņš nāk un iet, kad vēlas, es neko nevaru iebilst.”

“Un kā viņš jums palīdz?” Sonja Mūdiga iejaucās. “Izdarīt to, ko jūs pats nespējat?”

Zalačenko ilgi lūkojās uz Mūdigu ar savu vienīgo redzamo aci.

“Es saprotu, ka Salandere pirms vairāk nekā desmit gadiem iemeta jūsu mašīnā degbumbu,” Sonja sacīja. “Vai varat paskaidrot, kas viņai lika tā rīkoties?”

“Par to jautājiet manai meitai. Viņa ir psihiski slima.” Zalačenko balss atkal skanēja naidīgi.

“Jūs gribat teikt, ka nevarat iedomāties nevienu iemeslu, kāpēc Līsbeta Salandere 1991. gādājums uzbruka?”

“Mana meita ir psihiski slima. Tas ir apstiprināts dokumentos.” Sonja Mūdiga piešķieba galvu. Viņa ievēroja, ka uz viņas jautājumiem Zalačenko atbild krietni agresīvāk un naidīgāk. Sonja aptvēra, ka Ērlanders ir ievērojis to pašu. Okei… labais kruķis, sliktais kruķis. Viņa pacēla balsi.

“Vai, pēc jūsu domām, Līsbetas rīcībai varētu būt kāda saistība ar to, ka jūs smagi piekāvāt viņas māti un viņa guva neatgriezeniskus smadzeņu bojājumus?”

Zalačenko vēroja Mūdigu ar mierīgu sejas izteiksmi.

“Tās ir tikai tukšas runas. Viņas māte bija palaistuve. Droši vien viņu piedauzīja kāds no viņas klientiem. Man vienkārši gadījās braukt garām.”

Sonja Mūdiga izbrīnā pacēla uzacis.

“Tātad jūs neesat vainīgs?”

“Protams, ne.”

“Zalačenko… sakiet, vai esmu sapratusi pareizi. Tātad jūs noliedzat, ka piekāvāt savu toreizējo draudzeni Agnētu Sofiju

Salanderi, Līsbetas Salanderes māti, lai gan par šo gadījumu tika veikta detalizēta un slepena izmeklēšana, ko aprakstījis jūsu toreizējais priekšnieks Drošības policijā Gunnars Bjerks.”

“Es nekad neesmu tiesāts. Neesmu bijis pat apsūdzēts. Nevaru atbildēt par to, ko savos ziņojumos izfantazē kāds idiots no Drošības policijas. Ja es būtu turēts aizdomās, tad mani vismaz nopratinātu.”

Sonja Mūdiga sēdēja bez valodas. Patiesībā tagad izskatījās, ka Zalačenko aiz apsēja smaida.

“Es gribu uzrakstīt iesniegumu par savu meitu. Viņa mēģināja mani nogalināt.”

Sonja Mūdiga nopūtās.

“Es pēkšņi sāku saprast, kāpēc Līsbeta Salandere jūt vajadzību gāzt jums pa galvu ar cirvi.”

Ērlanders nokremšļojās.

“Atvainojiet, Budīna kungs… varbūt mums vajadzētu atgriezties pie tā, ko jūs zināt par Ronalda Nīdermaņa gaitām.”

Sonja mūdiga piezvanīja kriminālinspektoram Janam Bublanskim no gaiteņa; viņa bija pie Zalačenko palātas.

“Nekā,” viņa sacīja.

“Nekā?” Bublanskis pārjautāja.

“Viņš grib iesniegt policijai ziņojumu, apvainojot Salanderi smagu miesas bojājumu nodarīšanā un slepkavības mēģinājumā. Viņš apgalvo, ka viņam neesot nekādas saistības ar Stokholmas slepkavībām.”

“Un kā viņš izskaidro to, ka Salandere bija aprakta viņa mājās Goseberjā?”

“Viņš stāsta, ka bijis saaukstējies un lielāko dienas daļu nogulējis. Ja Salandere Goseberjā sašauta, to droši vien izdarījis Nīdermanis.”

“Skaidrs. Kas mums ir?”

“Viņu sašāva ar divdesmit otrā kalibra Brovvning. Tāpēc viņa ir dzīva. Mēs atradām ieroci. Zalačenko atzīst, ka tas pieder viņam.” “Ak tā. Citiem vārdiem sakot, viņš zina, ka mēs uz tā atradīsim viņa pirkstu nospiedumus.”

“Tieši tā. Bet viņš apgalvo, ka pēdējo reizi redzējis ieroci, kad tas gulējis viņa rakstāmgalda atvilktnē.”

“Tātad lieliskais Ronalds Nīdermanis droši vien ir paņēmis ieroci, kamēr Zalačenko gulēja, un sašāvis Salanderi. Vai mēs varam pierādīt pretējo?”

Pirms atbildēja, Sonja Mūdiga dažas sekundes domāja.

“Viņš labi pārzina Zviedrijas likumus un policijas darba metodes. Viņš neko neatzīs un visu novels uz Nīdermani. Es patiesībā nezinu, ko mēs varam pierādīt. Es lūdzu Ērlanderu nosūtīt Zalačenko drēbes uz laboratoriju, lai pārbaudītu, vai uz tām ir pulvera pēdas, bet viņš, visticamāk, apgalvos, ka pirms divām dienām trenējies šaušanā.”

Līsbeta salandere sajuta mandeļu un spirta smaržu. Radās sajūta, ka spirts ir viņai mutē, un viņa mēģināja to norīt, bet mēle likās atmirusi un paralizēta. Līsbeta centās atvērt acis, bet nespēja. Tālumā viņa dzirdēja balsi, kas šķita viņu uzrunājam, taču viņa nespēja uztvert vārdus. Tad Līsbeta izdzirdēja balsi, skaļi un skaidri.

“Izskatās, ka viņa mostas.”

Līsbeta juta, ka viņas pierei kāds pieskaras, un mēģināja atvairīt uzmācīgo roku. Tajā pašā mirklī kreisajā plecā iedzēla asas sāpes. Līsbeta atslāba.

“Vai tu mani dzirdi?”

Ej prom.

“Vai vari atvērt acis?”

Ko tas idiots tur murkšķ?

Beidzot Līsbeta atvēra acis. Vispirms viņa ieraudzīja tikai savādus gaismas punktus, bet tad redzes laukā ienāca kāds stāvs.

Līsbeta centās fokusēt skatienu, taču stāvs visu laiku aizslīdēja. Bija tāda sajūta, it kā viņai būtu paģiras un gulta visu laiku gāztos atpakaļ.

“Prtsp,” viņa sacīja.

“Ko tu teici?”

“Diots,” Līsbeta atteica.

“Ļoti labi. Vai vari vēlreiz atvērt acis?”

Līsbeta atvēra acis divās šaurās spraudziņās. Viņa ieraudzīja svešu seju un iegaumēja katru detaļu. Gaišmatains vīrietis ar koši zilām acīm un greiziem, stūrainiem vaibstiem pārdesmit centimetru no viņas sejas.

“Sveika! Mani sauc Anderss Jūnasons. Esmu ārsts. Tu atrodies slimnīcā. Tu esi ievainota un tagad mosties pēc operācijas. Vai tu zini, kā tevi sauc?”

“Pšalandr,” Līsbeta sacīja.

“Skaidrs. Vai vari izdarīt man pakalpojumu? Aizskaiti līdz desmit.”

“Viens, divi, četri… nē… trīs, četri, pieci, seši…”

Tad viņa atkal iemiga.

Dakteris Anderss Jūnasons tomēr bija apmierināts ar saņemto atbildi. Meitene bija pateikusi savu vārdu un sākusi skaitīt. Tas norādīja, ka viņas spriešanas spējas nav dziļi skartas un viņa nepamodīsies kā dārzenis. Jūnasons pierakstīja pamošanās laiku: 21:06, aptuveni sešpadsmit stundas pēc operācijas. Viņš bija nogulējis lielāko dienas daļu un atbraucis uz slimnīcu ap septiņiem vakarā. Jūnasonam patiesībā bija brīvdiena, taču bija sakrājies daudz papīru darbu.

Un viņš nespēja paiet garām reanimācijas nodaļai, neielūkojies pie pacientes, kuras smadzenēs šorīt bija rakņājies.

“Ļaujiet viņai vēl pagulēt, bet stingri uzmaniet encefalo- grammu. Es baidos, ka smadzenēs var sākties tūska vai asiņošana. Izskatījās, ka, mēģinot pakustināt roku, viņa sajūt stipras sāpes plecā. Ja viņa pamodīsies, dodiet viņai divus miligramus morfina stundā.”

Iziedams pa Sālgrēna slimnīcas galveno ieeju, Jūnasons jutās neparasti pacilāts.

Kad līsbeta salandere atkal pamodās, bija gandrīz divi naktī. Viņa lēnām atvēra acis un ieraudzīja griestos gaismas konusu. Pēc vairākām minūtēm viņa pagrieza galvu un aptvēra, ka ap kaklu ir aplikta ortoze. Galva truli sāpēja, un, mēģinot pakustēties, meitene sajuta asas sāpes plecā. Viņa aizvēra acis.

Slimnīca, viņa nodomāja. Ko es te daru?

Viņa jutās ārkārtīgi gurda.

Sākumā bija grūti sakopot domas. Tad atgriezās atsevišķas atmiņu ainas.

Uzplūstot atmiņu fragmentiem par izrakšanos no kapa, Līsbetu uz dažām sekundēm pārņēma panika. Tad viņa cieši sakoda zobus un koncentrējās uz elpošanu.

Viņa secināja, ka ir dzīva. Viņa gan īsti nebija droša, vai tas ir labi vai slikti.

Līsbeta īsti neatcerējās, kas noticis, atmiņā atausa tikai atsevišķas miglainas ainas: malkas šķūnītis un tas, kā viņa milzīgās dusmās bija atvēzējusi cirvi un gāzusi tēvam pa seju. Zalačenko. Līsbeta nezināja, vai viņš ir dzīvs vai miris.

Viņa nespēja atcerēties, kas īsti notika ar Nīdermani. Kā caur miglu nāca prātā, ka viņu izbrīnīja Nīdermaņa paniskā bēgšana, un viņa nesaprata, kāpēc viņš bēg.

Piepeši Līsbeta atcerējās, ka redzējusi Stulbo Kaili Blumkvistu. Viņa nebija droša, vai nav to visu nosapņojusi, taču atcerējās virtuvi - tā droši vien bija Goseberjas virtuve -, un meitenei šķita, ka viņa ir redzējusi, kā tuvojas Blumkvists. Man laikam bija halucinācijas.

Notikumi Goseberjā šķita jau ļoti tāli vai vispār kā murgains sapnis. Līsbeta koncentrējās uz tagadni.

Viņa bija ievainota. Tas bija skaidrs bez teikšanas. Viņa pacēla labo roku un aptaustīja galvu. Tā bija stipri apsaitēta. Tad meitene pēkšņi atcerējās. Nīdermanis. Zalačenko. Vecajam mērglim ari bija pistole. Divdesmit otrā kalibra Browning. Salīdzinājumā ar citiem ieročiem to varēja uzskatīt par diezgan nekaitīgu. Tieši tāpēc viņa vēl bija dzīva.

Man iešāva galvā. Es varēju iebāzt pirkstu caurumā un pieskarties savām smadzenēm.

Līsbeta brīnījās par to, ka ir dzīva. Viņa secināja, ka jūtas savādi vienaldzīga. Ja nāve bija melnais tukšums, no kura viņa tikko pamodusies, tad no tās nevajadzēja baidīties. Viņa nesajustu atšķirību.

Pie šīs ezoteriskās domas meitene aizvēra acis un atkal iemiga.

Snaudusi tikai dažas minūtes, Līsbeta izdzirda kustību un pavēra plakstiņus šaurā spraudziņā. Viņa ieraudzīja pār sevi noliecamies māsiņu baltā virsvalkā. Līsbeta aizvēra acis un izlikās, ka guļ.

“Man šķiet, ka tu esi nomodā,” māsiņa sacīja.

“Mm,” Līsbeta atbildēja.

“Sveika, mani sauc Marianne. Vai tu saproti, ko es saku?”

Līsbeta mēģināja pamāt ar galvu, bet aptvēra, ka viņas galva ir fiksēta ar ortozi.

“Nē, nemēģini kustēties. Nebaidies. Tevi ievainoja, un tev bija operācija.”

“Vai varu palūgt ūdeni?”

Marianne iedeva meitenei padzerties ūdeni ar salmiņu. Dzerdama Līsbeta konstatēja, ka kreisajā pusē uzradies vēl viens stāvs.

“Sveika, Līsbeta! Vai tu mani dzirdi?”

“Mm,” Līsbeta atbildēja.

“Es esmu daktere Helēna Endrīna. Vai tu zini, kur atrodies?”

“Slimnīcā.”

“Tu atrodies Sālgrēna slimnīcā Gēteborgā. Tevi operēja, un šobrīd tu guli reanimācijas nodaļā.”

“Mm.”

“Tev nav jāuztraucas.”

“Man iešāva galvā.”

Daktere Endrīna mirkli vilcinājās.

“Tā ir taisnība. Vai tu atceries, kas notika?”

“Vecajam mērglim bija pistole.”

“Ēe… jā, tieši tā.”

“Divdesmit otrais kalibrs.”

“Ak tā? To es nezināju.”

“Cik smagi esmu cietusi?”

“Tev ir labas prognozes. Tu biji smagā stāvoklī, bet mēs domājam, ka tev ir labas izredzes pilnībā atveseļoties.”

Līsbeta apsvēra šo informāciju. Tad pievērsa ciešu skatienu dakterei Endrīnai. Viņa pamanīja, ka redz neskaidri.

“Kas notika ar Zalačenko?”

“Ar ko?”

“Veco mērgli. Vai viņš ir dzīvs?”

“Tu domā Kārlu Akselu Budīnu?”

“Nē. Es domāju Aleksandru Zalačenko. Tas ir viņa īstais vārds.” “Par to man nekas nav zināms. Tas vecais virs, kuru ieveda kopā ar tevi, ir smagā stāvoklī, bet viņa dzīvībai nedraud briesmas.”

Līsbetas sirds nodrebēja. Viņa apdomāja ārstes vārdus.

“Kur viņš ir?”

“Blakuspalātā. Bet tagad tev nav jādomā par viņu. Tev jākoncentrējas tikai uz savu atveseļošanos.”

Līsbeta aizvēra acis. Mirkli meitene apsvēra, vai viņai pietiktu spēka piecelties no gultas, sameklēt piemērotu ieroci un pabeigt iesākto. Tad viņa atvairīja šo domu. Viņa tik tikko jaudāja noturēt acis vaļā. Citiem vārdiem sakot, nodoms nogalināt Zalačenko nebija izdevies. Viņš atkal izspruks.

“Es tevi ātri izmeklēšu. Tad tu varēsi atkal gulēt,” sacīja daktere Endrīna.

Mīkaels blumkvists pamodās pēkšņi un bez iemesla. Dažas sekundes viņš nesaprata, kur atrodas, līdz atcerējās, ka bija paņēmis istabu City Hotel. Apkārt valdīja piķa melna tumsa. Mīkaels iededza naktslampiņu un ieskatījās pulkstenī. Pustrīs naktī. Viņš bija nogulējis piecpadsmit stundas no vietas.

Mīkaels piecēlās un aizgāja uz tualeti. Tad īsu brīdi aizdomājās. Zinādams, ka nespēs aizmigt otrreiz, viņš devās uz dušu. Pēc tam uzvilka džinsus un vīnsarkanu sporta kreklu, kam būtu nepieciešama viena tūre veļas mazgājamā mašīnā. Viņš jutās ļoti izsalcis, tāpēc piezvanīja lejā uz recepciju un apjautājās, vai varētu pasūtīt kafiju un sviestmaizi tādā nakts stundā. To varēja.

Uzvilcis kurpes un žaketi, Mīkaels nokāpa uz reģistratūru, nopirka kafiju un plastikātā iesaiņotu rudzu plāceni ar sieru un aknu pastēti un aiznesa visu līdzi uz istabu. Ēzdams viņš ieslēdza savu iBook un iesprauda platjoslas kabeli. Mīkaels atvēra avīzes Aftonbladet interneta lapu. Kā jau gaidīts, Līsbetas Salanderes notveršana bija lielākais jaunums. Ziņu reportāžās joprojām valdīja manāms apjukums, taču tās vismaz bija uz pareizām pēdām. Trīsdesmit septiņus gadus vecais Ronalds Nīdermanis bija izsludināts meklēšanā par policista slepkavību, un policija gribēja viņu nopratināt arī par slepkavībām Stokholmā. Par Salanderes stāvokli policija vēl nebija neko ziņojusi, un Zalačenko vispār nebija nosaukts vārdā. Viņu pieminēja tikai kā sešdesmit sešus gadus veco Goseberjas saimniecības īpašnieku, un bija skaidrs, ka plaš- saziņas līdzekļi viņu joprojām uzskata par iespējamu upuri.

Pabeidzis lasīt, Mīkaels ieslēdza mobilo telefonu un ieraudzīja, ka viņam ir divdesmit jaunas ziņas. Trīs no tām bija lūgumi piezvanīt Ērikai Bergerei. Divas bija no Annikas Džannīni. Četrpadsmit ziņas no dažādu laikrakstu korespondentiem. Viena no Kristera Malma, kurš kodolīgi rakstīja: Vislabāk būtu, ja tu atgrieztos mājās ar pirmo vilcienu.

Mīkaels sarauca uzacis. Tā bija neparasta vēsts no Kristera. īsziņa bija nosūtīta pulksten septiņos iepriekšējā vakarā. Mīkaels apspieda impulsu piezvanīt un pamodināt kādu trijos naktī. Toties viņš internetā sameklēja dzelzceļa kustības sarakstu un secināja, ka pirmais vilciens uz Stokholmu atiet 05.20.

Mīkaels atvēra jaunu Word failu, aizsmēķēja cigareti un nekustīgi sēdēja trīs minūtes, raudzīdamies uz tukšo ekrānu. Beidzot viņš pacēla rokas un sāka rakstīt.

Viņas vārds ir Līsbeta Salandere, un Zviedrija viņu ir iepazinusi no policijas preses konferencēm un avīžu virsrakstiem. Viņa ir divdesmit septiņus gadus veca un metru piecdesmit centimetrus gara. Līsbeta Salandere ir dēvēta par psihopāti, slepkavu un les- bieti sātanisti. Par viņu izplatītajām fantāzijām laikam nav nekādu robežu. Šajā numurā Millennium pastāstīs par to, kā valsts darbinieki sazvērējās pret Līsbetu Salanderi, lai aizsargātu patoloģiski slimu slepkavu…

Mīkaels rakstīja lēni, pirmajā uzmetumā gandrīz neko nevajadzēja labot. Viņš koncentrējies strādāja piecdesmit minūtes, šajā laikā aizpildīdams divas A4 lapas. Viņš galvenokārt stāstīja par nakti, kad atrada Dāgu Svensonu un Miu Bergmani, un paskaidroja, kāpēc policija par iespējamo slepkavu uzskatīja Līsbetu Salanderi. Mīkaels citēja vakara avīžu virsrakstus par lesbietēm sātanistēm un mājienus, ka slepkavības ir saistītas ar kutelīgu sadomazohistisku seksu.

Beidzot, uzmetis skatienu pulkstenim, viņš steidzīgi aizvēra iBook. Tad sakravāja somu, nokāpa lejā uz reģistratūru un palūdza rēķinu. Mīkaels samaksāja ar kredītkarti un, iekāpis taksometrā, aizbrauca uz Gēteborgas centrālo staciju.

Mīkaels Blumkvists devās tieši uz restorānvagonu un pasūtīja kafiju un sviestmaizi. Pēc tam viņš atkal atvēra iBook un pārlasīja tekstu, ko bija paspējis uzrakstīt nakts stundās. Mīkaels bija tik ļoti iedziļinājies Zalačenko stāsta formulējumos, ka nepamanīja kriminālinspektori Sonju Mūdigu, līdz viņa nokremšļojās un apjautājās, vai drīkst viņam pievienoties. Mīkaels pacēla acis un aizvēra datoru.

“Uz mājām?” Mūdiga jautāja.

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Jūs laikam arī.”

Sonja pamāja. “Mans kolēģis paliks vēl vienu dienu.”

“Vai esat dzirdējusi kaut ko par Līsbetas Salanderes stāvokli? Esmu nogulējis visu laiku, kopš šķīrāmies.”

“Viņa pamodās tikai vakar vakarā, bet ārsti domā, ka viņa izdzīvos un atveseļosies. Viņai ir neaptverami paveicies.” Mīkaels piekrītoši pamāja. Viņš piepeši aptvēra, ka nav baidījies par Līsbetu. Viņš bija pieņēmis, ka meitene izdzīvos. Citādi nemaz nevarēja būt.

“Vai ir noticis vēl kaut kas interesants?” viņš jautāja.

Sonja Mūdiga šaubīgi palūkojās uz Mīkaelu. Viņa apsvēra, cik daudz drīkst uzticēt žurnālistam, kurš patiesībā par šo stāstu zina vairāk nekā viņa. Bet galu galā viņa pati bija apsēdusies pie Blumkvista galdiņa un kāds simts korespondentu droši vien jau bija izdibinājuši, kas notiek policijas pārvaldē.

“Es negribētu, ka mani citē,” Mūdiga sacīja.

“Es jautāju tikai aiz personiskas intereses.”

Sonja Mūdiga pastāstīja, ka policija pastiprināti meklē Nīdermani visā valstī un jo īpaši Malmes apkaimē.

“Un Zalačenko? Vai jūs viņu nopratinājāt?”

“Jā, mēs viņu nopratinājām.”

“Un?”

“Es nedrīkstu par to stāstīt.”

“Beidziet, Sonja! Apmēram stundu pēc tam, kad būšu nokļuvis redakcijā Stokholmā, es uzzināšu visu, par ko jūs runājāt. Turklāt es nevienam neatklāšu ne vārda no jūsu stāstītā.”

Sonja ilgi vilcinājās, bet tad ielūkojās Mīkaelam acīs.

“Viņš ir ziņojis, ka Salandere mēģinājusi viņu nogalināt. Iespējams, meiteni apsūdzēs smagu miesas bojājumu nodarīšanā vai slepkavības mēģinājumā.”

“Viņa, visticamāk, atsauksies uz pašaizsardzību.”

“Es tā ceru,” Sonja Mūdiga sacīja.

Mīkaels vērīgi palūkojās uz viņu.

“Neizklausās gluži pēc policistes,” viņš nogaidoši piebilda. “Budīns… Zalačenko ir glums kā zutis, un viņam ir atbildes uz visiem jautājumiem. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viss ir apmēram tā, kā jūs mums vakar stāstījāt. Tas nozīmē, ka Salandere kopš divpadsmit gadu vecuma nepārtraukti ir bijusi pretlikumīgu darbību upuris.”

Mīkaels apstiprinoši pamāja.

“Šo stāstu es publicēšu,” viņš sacīja.

“Šis stāsts nepatiks noteiktām aprindām.”

Sonja Mūdiga vēl mirkli vilcinājās. Mīkaels nogaidīja.

“Es pirms pusstundas runāju ar Bublanski. Viņš neko daudz neteica, bet šķiet, ka pirmstiesas izmeklēšana pret Salanderi jūsu draugu slepkavības lietā ir izbeigta. Tagad visa uzmanība pievērsta Nīdermanim.”

“Tas nozīmē, ka…” Mīkaels nepabeidza, un jautājums tā arī palika neizteikts. Sonja paraustīja plecus.

“Kas izmeklēs Salanderes lietu?”

“Nezinu. Goseberjas lieta laikam ir Gēteborgas kompetencē. Bet man šķiet, ka pirms apsūdzības izvirzīšanas kādam Stokholmā tiks uzdots apkopot visus materiālus.”

“Skaidrs. Vai saderēsim, ka šo izmeklēšanu nodos Drošības policijai?”

Sonja papurināja galvu.

Neilgi pirms Alingsosas Mīkaels paliecās uz priekšu.

“Sonja… domāju, ka jūs saprotat, uz kuru pusi tas velk. Ja Zalačenko stāsts nāks gaismā, sāksies liela mēroga skandāls. Drošības policijas aktīvisti ir sadarbojušies ar kādu psihiatru, lai ieslodzītu

Salanderi trako namā. Viņiem atliek tikai nelokāmi apgalvot, ka Līsbeta Salandere patiešām ir psihiski slima un piespiedu ārstēšana 1991. gadā bijusi pamatota.”

Sonja Mūdiga pamāja ar galvu.

“Es darīšu visu, lai aizšķērsotu ceļu šādiem plāniem,” Mīkaels turpināja. “Ar to es gribu teikt, ka Līsbeta Salandere ir tikpat gudra kā jūs un es. Jā - dīvaina, taču viņas prāta spējas nav apšaubāmas.”

Sonja Mūdiga vēlreiz pamāja. Mīkaels ieturēja pauzi, ļaudams viņai aptvert dzirdēto.

“Man iekšpusē vajadzēs kādu, uz kuru var paļauties,” viņš sacīja.

Sonja ielūkojās viņam acīs.

“Es neesmu kompetenta izšķirt, vai Līsbeta Salandere ir psihiski slima,” viņa atteica.

“Nē, toties jūs esat kompetenta novērtēt, vai viņa ir bijusi pretlikumīgu darbību upuris.”

“Ko jūs ierosināt?”

“Es nelūdzu, lai jūs ziņotu par saviem kolēģiem, bet es gribētu, lai sagādājat man informāciju, ja atklāsiet, ka Līsbetu grasās pakļaut jaunām pretlikumīgām darbībām.”

Sonja Mūdiga klusēja.

“Es neprasu, lai jūs atklātu tehniskas izmeklēšanas detaļas vai kaut ko tamlīdzīgu. Izvērtējiet pati. Bet man jāzina, kas notiks ar Līsbetas Salanderes lietu.”

“Izklausās pēc droša līdzekļa, kā zaudēt darbu.”

“Jūs esat avots. Es nekad jūs nenodošu un neatstāšu ķezā.” Mīkaels izņēma piezīmju bloknotu un uzrakstīja e-pasta adresi. “Tā ir anonīma hotmail adrese. Varat to izmanot, ja vēlaties kaut ko pastāstīt. Tikai nerakstiet no savas parastās oficiālās adreses. Izveidojiet sev pagaidu kontu hotmail.”

Sonja Mūdiga paņēma adresi un ielika to žaketes iekškabatā. Viņa neko nesolīja.

Pulksten septiņos sestdienas rītā kriminālinspektoru Markusu Krlanderu pamodināja telefona zvans. Viņš dzirdēja televīzijas balsis un sajuta kafijas smaržu no virtuves, kur viņa sieva jau bija sākusi rīta darbus. Ērlanders bija atgriezies dzīvoklī Melndālē vienos naktī un pagulējis tikai piecas stundas. Pirms tam viņš bija strādājis tieši divdesmit divas stundas, tāpēc, pasniegdamies pēc klausules, ne tuvu nejutās izgulējies.

“Mortensons, kriminālmeklēšana, naktsdežūra. Vai paspēji pamosties?”

“Nē,” Ērlanders atbildēja. “Tikko paguvu aizmigt. Kas noticis?” “Jaunumi. Atrasta Anita Kasperšone.”

“Kur?”

“Pie Sēgloras, uz dienvidiem no Burosas.”

Ērlanders domās vizualizēja karti.

“Uz dienvidiem,” viņš sacīja. “Nīdermanis izvēlas mazos ceļus. Viņš droši vien brauca pa simt astoņdesmito maģistrāli cauri Burošai un nogriezās uz dienvidiem. Vai esam brīdinājuši Malmi?” “Un Helsingborgu, Lanskrūnu un Trelleborju. Un Karlskrūnu. Es iedomājos par prāmi uz austrumiem.”

Ērlanders piecēlās un parīvēja skaustu.

“Tagad viņam ir gandrīz diennakti liels pārsvars. Viņš jau varētu būt atstājis valsti. Kur atrada Kasperšoni?”

“Viņa sāka dauzīt pie kādas privātmājas durvīm netālu no Sēgloras ceļa.”

“Ko?”

“Viņa sāka dauzīt…”

“Es dzirdēju. Tu gribi teikt, ka viņa ir dzīva?

“Piedod. Esmu noguris un neizsakos visai skaidri. Anita Kasperšone iekliboja Sēglorā pulksten 03:10 naktī un iespēra pa kādas privātmājas durvīm, izbiedējot aizmigušu ģimeni. Viņa bija basām kājām, ļoti nosalusi un uz muguras sasietām rokām. Šobrīd Kasperšone ir Burosas slimnīcā, pie viņas jau ir aizbraucis vīrs.”

“Velns un elle! Man šķiet, mēs visi pieņēmām, ka viņas vairs nav starp dzīvajiem.”

“Dažkārt nākas piedzīvot pārsteigumu.”

“Pozitīvu pārsteigumu.”

“Tad jau laiks sliktajai ziņai. Spongberga ir šeit kopš pieciem rītā. Viņa uzdeva tev steidzīgi pamosties, aizbraukt uz Burošu un nopratināt Kasperšoni.”

TA kā bija sestdienas rīts, Mīkaels nosprieda, ka Millennium redakcijā neviena nebūs. Kad vilciens pārbrauca pār Oštas tiltu, viņš piezvanīja Kristeram Malmam un apjautājās, kāpēc viņš nosūtījis tādu īsziņu.

“Vai esi paēdis brokastis?” Kristers jautāja.

“Vilcienā.”

“Skaidrs. Atbrauc pie manis, es uzcienāšu ar kaut ko pamatīgāku.”

“Kas noticis?”

“Pastāstīšu, kad atbrauksi.”

Mīkaels ar metro aizbrauca līdz Pilsoņu laukumam un devās uz Allhelgonagātanu. Durvis atvēra Kristera draugs Arnolds Magnu- sons. Lai kā Mīkaels censtos, viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka raugās uz kādu reklāmas plakātu. Arnolds Magnusons spēlēja Drāmas teātrī un bija viens no Zviedrijas pieprasītākajiem aktieriem. Satikt viņu reālajā dzīvē ikreiz bija vienādi mulsinoši. Mīkaelu parasti neiespaidoja slavenības, taču Arnolds Magnusons izskatījās tik īpaši un bija tik ļoti saaudzis ar savām filmu un seriālu lomām - sevišķi ar holeriskā, bet taisnīgā kriminālkomi- sāra Gunnara Friska tēlu neizsakāmi populārā TV seriālā -, ka Mīkaels aizvien gaidīja no viņa kādu Gunnara Friska gājienu.

“Čau, Mik,” Arnolds sacīja.

“Sveiks,” atbildēja Mīkaels.

“Ej uz virtuvi,” Arnolds norādīja.

Kristers Malms pasniedza tikko ceptas vafeles ar lāceņu ievārījumu un svaigi vārītu kafiju. Mīkaels vēl nebija apsēdies, kad viņam mutē saskrēja siekalas un viņš kāri metās virsū vafelēm. Kristers gribēja zināt, kas noticis Goseberjā. Mīkaels īsi atstāstīja detaļas. Tikai ēzdams trešo vafeli, viņš iedomājās pajautāt, kas atgadījies.

“Kamēr tu biji Gēteborgā, mums Millennium radās neliela problēma,” Kristers sacīja.

Mīkaels sarauca uzacis.

“Kāda?”

“Nekas nopietns. Ērika ir kļuvusi par Svenska Morgon-Posten galveno redaktori. Vakar viņa aizvadīja savu pēdējo darba dienu Millennium.”

Mīkaels palika sēžam ar vafeli pusceļā uz muti. Pagāja vairākas sekundes, līdz viņš pilnībā aptvēra šīs vēsts nozīmi.

“Kāpēc viņa neko neteica agrāk?” viņš beidzot jautāja.

“Tāpēc, ka gribēja pastāstīt tev pirmajam, bet tu vairākas nedēļas skraidīji apkārt un nebiji sastopams. Droši vien viņa uzskatīja, ka tev ir pietiekami daudz problēmu ar Salanderes lietu. Gribēdama paziņot tev pirmajam, Ērika neko nestāstīja mums, bet laiks gāja… Nūjā. Tikmēr viņu sāka mocīt briesmīgi sirdsapziņas pārmetumi, un viņa sajutās baigi draņķīgi. Bet mēs neko nemanījām.”

Mīkaels aizvēra acis.

“Nolādēts!” viņš sacīja.

“Jā. Tagad iznāca otrādi: tu to uzzini pēdējais. Es gribēju tev pastāstīt, lai tu saprastu, kas noticis, un nedomātu, ka tev kāds rīkojies aiz muguras.”

“Es tā nedomāju. Bet jēziņ! Tas ir baigi forši, ka Ērika ir dabūjusi to darbu, ja jau viņa grib strādāt SMP… bet ko, ellē, mēs iesāksim redakcijā?”

“Mēs iecelsim Mālinu par galvenā redaktora vietas izpildītāju, sākot ar nākamo numuru.”

“Mālinu?”

“Ja vien tu pats negribi…”

“Nē, diespas!”

“Tā jau es domāju. Tātad galvenā redaktore būs Mālina.”

“Un kurš būs atbildīgais sekretārs?”

“Henrijs. Viņš strādā pie mums četrus gadus an vairs nav gluži zaļš praktikants.”

Mīkaels apsvēra šos priekšlikumus.

“Vai man šajā jautājumā ir kāda teikšana?” viņš jautāja. “Nē,” Kristers atteica.

Mīkaels sausi iesmējās.

“Okei. Būs tā, kā jūs izlēmāt. Mālina ir sparīga, bet nedroša. Henrijs pārāk bieži pārsteidzas. Mums būs jāpatur viņi acīs.” “Būs gan.”

Mīkaels sēdēja klusēdams. Viņš domāja par to, cik tukša būs redakcija bez Ērikas, un baiļojās par žurnāla nākotni.

“Man jāpiezvana Ērikai un…”

“Nē, to gan nevajag.”

“Kā tā?”

“Viņa guļ redakcijā. Vari aiziet un viņu pamodināt.”

Mīkaels atrada Ēriku Bergeri redakcijā, cieši aizmigušu uz dīvāna viņas kabinetā. Viņa naktī bija izvākusi no grāmatu plauktiem un rakstāmgalda savas lietas un dokumentus, ko vēlējās paturēt. Tur bija piecas pilnas kartona kastes. Mīkaels ilgi vēroja Ēriku no durvju ailas, pirms iegāja kabinetā, apsēdās uz dīvāna malas un viņu pamodināja.

“Apžēliņ, kāpēc tu neej gulēt uz manu kabinetu, ja reiz tev jāguļ darbā?” viņš sacīja.

“Sveiks, Mīkael,” Ērika atteica.

“Kristers pastāstīja.”

Ērika grasījās kaut ko sacīt, bet Mīkaels pieliecās un noskūpstīja viņu uz vaiga.

“Vai tu dusmojies?”

“Briesmīgi,” viņš sausi atteica.

“Man žēl. Es vienkārši nespēju noraidīt šo piedāvājumu. Bet tagad tas šķiet galīgi aplam, un man ir tāda sajūta, ka es atstāju jūs ķezā ļoti sarežģītā situācijā.”

“Es laikam neesmu īstais cilvēks, kurš drīkstētu tevi kritizēt par kuģa pamešanu. Pirms diviem gadiem es aizgāju no šejienes un atstāju tevi ķezā daudz sarežģītākā situācijā.”

“Nekā tamlīdzīga. Tu paņēmi pārtraukumu. Es aizeju pavisam, turklāt esmu to noklusējusi. Man ļoti žēl.”

Mīkaels brīdi klusēja. Tad vāri pasmaidīja.

“Ja jau laiks pienācis, tad pienācis. A vvoman’s gotta do what a woman’s gotta do and ali that crap."

Ērika pasmaidīja. Tieši šos vārdus viņa bija teikusi Mīkaelam, kad viņš aizbēga uz Hēdebi. Mīkaels pastiepa roku un draudzīgi pabužināja viņai matus.

“Es saprotu, ka tu gribi pamest šo trako māju, bet, kāpēc vēlies kļūt par Zviedrijas visiesīkstējušākās veču avīzes redaktori, es tik drīz nespēšu aptvert.”

“Tur strādā diezgan daudz sieviešu.”

“Ha! Apskati ievadrakstu lappusi. Tur taču ir tikai anno dazu- mal[1]. tu laikam esi pilnīga mazohiste. Vai iesim iedzert kafiju?"

Ērika piecēlās sēdus.

"Man jāzina, kas šonakt notika Gēteborgā."

"Es jau gatavoju rakstu," Mīkaels sacīja. "Bet, kad mēs to publicēsim, sāksies īsts karš."

"Mēs ne. Jūs publicēsiet."

"Zinu. Mēs to publicēsim, kad sāksies tiesas process. Es pieņemu, ka tu negrasies šo stāstu ņemt līdzi uz SMP. Patiesībā es gribētu, lai tu kaut ko uzraksti par Zalačenko lietu, pirms pamet Millennium.”

“Mik, es…”

“Pēdējo redaktora sleju. Tu vari to uzrakstīt, kad uznāks vēlēšanās. To droši vien nepublicēs pirms tiesas, lai kad nu tā būtu.” “Diezin vai tā ir laba ideja. Par ko man jāraksta?”

“Par morāli,” Mīkaels atbildēja. “Un par to, kā vienu no mūsu darbiniekiem nogalināja tāpēc, ka valsts pirms piecpadsmit gadiem nebija izdarījusi savu darbu.”

Vairāk paskaidrojumu nevajadzēja. Ērika Bergere saprata, kādu rakstu Mīkaels vēlas. Viņa brīdi domāja. Patiesībā viņa taču bija kuģa kapteine brīdī, kad Dāgu noslepkavoja. Pēkšņi Ērika sajutās daudz labāk.

“Labi,” viņa sacīja. “Pēdējo sleju.”

4. NODALA

Sestdiena, 9. aprilis-svētdiena, 10. aprīlis

Pulksten vienos sestdienas pēcpusdienā prokurore Martina Fran- sone no Sēderteljes bija visu pārdomājusi. Nīkvarnas meža kapsēta bija briesmīga putra, un kopš trešdienas, kad Paolo Roberto bija boksējies ar Ronaldu Nīdermani meža noliktavā, kriminālnoziegumu nodaļa bija strādājusi nedzirdētu daudzumu virsstundu. Runa bija par vismaz trim slepkavībām, kuru upuri aprakti turpat tuvumā, par nolaupīšanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu Līsbetas Salanderes draudzenei Mirjamai Vu un visbeidzot par ļaunprātīgu dedzināšanu. Ar Nīkvarnu bija saistīts arī incidents Stallarholmenā, kurš gan patiesībā bija Sēdermanlandes apgabala Strengnēsas policijas kompetencē, taču tā atslēgas figūra bija Kāris Magnuss Lundīns no Svāvelšes motokluba. Šobrīd Lundīns gulēja Sēderteljes slimnīcā ar ieģipsētu kāju un tērauda skavu žoklī. Jebkurā gadījumā visi šie noziegumi tika izmeklēti apgabala policijas uzraudzībā, un tas nozīmēja, ka pēdējo vārdu teiks Stokholma.

Piektdien tiesnesis bija izskatījis prasību par apcietināšanu. Lundīns pilnīgi noteikti bija saistīts ar Nīkvarnu. Beidzot bija noskaidrots, ka noliktava pieder uzņēmumam Medimport, kas savukārt piederēja piecdesmit divus gadus vecajai Lundīna māsīcai Anneli Kārlsonei, kura dzīvoja Puertobanusā Spānijā. Viņa nebija sodīta un acīmredzot kalpoja tikai kā aizsegs.

Martina Fransone aizvēra mapi ar izmeklēšanas materiāliem. Tā joprojām bija sākuma stadijā, un līdz tiesai to papildinās vēl vairāki simti lappušu. Taču Fransonei jau tagad bija jāpieņem vairāki lēmumi. Viņa paskatījās uz kolēģiem no policijas.

“Mums ir pietiekami daudz pierādījumu, lai celtu apsūdzību pret Lundīnu par līdzdalību Mirjamas Vu nolaupīšanā. Paolo Roberto ir viņu identificējis: Lundīns bija vīrietis, kurš vadīja furgonu. Es viņu apsūdzēšu ari par iespējamu līdzdalību dedzināšanā. Ar apsūdzībām par triju izrakto personu slepkavībām mēs nogaidīsim vismaz tik ilgi, līdz viņi visi būs identificēti.” Policisti māja ar galvu. Tieši to viņi bija gaidījuši.

“Ko iesāksim ar Soniju Nieminenu?”

Fransone šķirstīja Nieminena lietu uz rakstāmgalda.

“Šim kungam ir ievērojama kriminālā pagātne. Laupīšana, nelikumīga ieroču glabāšana, miesas bojājumu nodarīšana, slepkavība un narkotiku noziegumi. Viņu kopā ar Lundīnu aizturēja Stallarholmenā. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņš ir iejaukts, - citādi nemaz nevar būt. Bet nelaime ir tā, ka mēs neko nevaram pierādīt.”

“Viņš apgalvo, ka nekad neesot bijis Nīkvarnas noliktavā un vienkārši pavadījis Lundīnu uz motocikla,” sacīja kriminālin- spektors, kurš Stallarholmenā pārstāvēja Sēdertelji. “Nieminens uzstāj, ka viņam neesot bijis ne jausmas, kas Lundlnam darāms Stallarholmenā.”

Martina Fransone aizdomājās, vai viņa kaut kā nevarētu pārspēlēt šo lietu prokuroram Ēkstremam Stokholmā.

“Nieminens atsakās izteikties par notikušo, bet stingri noliedz jebkādu saistību ar noziegumu,” inspektors turpināja.

“Jā, gandrīz vai izskatās, ka viņš un Lundīns Stallarholmenā paši bija nozieguma upuri,” Fransone sacīja, aizkaitināti bungodama ar pirkstgaliem pa galdu.

“Līsbeta Salandere,” viņa piebilda ar manāmām šaubām balsī. “Mēs runājam par metru piecdesmit garu meiteni, kura izskatās kā tikko sasniegusi pubertāti un kurai diezin vai piemīt tāds fizisks spēks, kāds nepieciešams, lai uzveiktu Nieminenu un Lundīnu.”

“Ja viņa nav bruņota. Ar pistoli viņa varēja daļēji kompensēt fiziskā spēka trūkumu.”

“Bet tas īsti neatbilst notikumu ainai.”

“Nē. Viņa izmantoja asaru gāzi un iespēra Lundīnam pa kājstarpi un seju ar tādu niknumu, ka sašķaidīja viņam sēklinieku, bet pēc tam žokli. Šāviens kājā droši vien tika izdarīts pēc tam. Bet man grūti noticēt, ka ierocis piederēja viņai.”

“Krimināltehniskā laboratorija ir identificējusi ieroci, ar kuru sašāva Lundīnu. Tas ir poļu P-83 Wanad ar Makarova tipa munīciju. To atrada Goseberjā pie Gēteborgas, un uz tā ir Salanderes pirkstu nospiedumi. Mēs varam pieņemt, ka viņa paņēma pistoli līdzi uz Goseberju.”

“Jā. Taču sērijas numurs norāda, ka šo pistoli pirms četriem gadiem nozaga ieroču veikala aplaupīšanā Erebrū. Zagļi pēc kāda laika iekrita, taču jau bija paspējuši atbrīvoties no ieročiem. Viņu vidū bija kāds vietējais narkodarbonis, kurš grozījās Svāvelšes motoklubam tuvās aprindās. Es drīzāk šo pistoli gribētu saistīt ar Lundīnu vai Nieminenu.”

“Varbūt Lundīnam bija pistole, Salandere centās viņu atbruņot, bet pistole nejauši izšāva un trāpīja viņam kājā. Es gribu teikt, ka Salandere noteikti negrasījās Lundīnu nogalināt, jo viņš joprojām ir dzīvs.”

“Varbūt viņa šāva aiz tīrā sadisma? Kas to lai zina. Bet kā viņa tika galā ar Nieminenu? Viņam nav redzamu ievainojumu.” “Patiesībā viens ir gan. Divi mazi apdegumi uz krūškurvja.” “Un?”

“Iespējams, elektrošoks.”

“Tātad Salandere bija bruņota ar elektrošoku, asaru gāzi un pistoli? Cik daudz tas viss dotu… Nē, esmu diezgan pārliecināta, ka ierocis bija Lundīnam vai Nieminenam, bet Salandere to viņiem atņēma. Mēs nevaram noskaidrot, tieši kā Lundīnu sašāva, kamēr neesam runājuši ar kādu no iesaistītajiem.”

“Skaidrs.”

“Šobrīd Lundīns tiks apcietināts visu manis nosaukto iemeslu dēļ. Toties mums nav itin nekā par Nieminenu. Tāpēc esmu nolēmusi šopēcpusdien palaist viņu brīvībā.”

Sonijs Nieminens no Sēderteljes policijas izolatora izgāja briesmīgā garastāvoklī. Turklāt viņš bija tā izslāpis, ka vispirms iegriezās tabakas veikaliņā, kur nopirka pudeli Pepsi un izdzēra to uz līdzenas vietas. Viņš nopirka arī paciņu Lucky Strike un kārbiņu Rapē košļājamās tabakas. Nieminens paņēma mobilo telefonu, pārbaudīja, vai tas ir uzlādēts, un tad nospieda Hansa Okes Val- tari numuru; trīsdesmit trīs gadus vecais Valtari bija Svāvelšes motokluba Sergeant at Arms, tātad trešais numurs iekšējā hierarhijā. Nieminens noklausījās četrus signālus, iekams Valtari atbildēja.

“Nieminens. Esmu laukā.”

“Apsveicu.”

“Kur tu esi?”

“Nīšēpingā.”

“Un ko, ellē, tu dari Nīšēpingā?”

“Kad tevi un Magi arestēja, mēs nolēmām noiet no skatuves līdz brīdim, kad zināsim, kāda ir situācija.”

“Tagad tu zini, kāda ir situācija. Kur pārējie?”

Valtari paskaidroja, kur atrodas pārējie pieci Svāvelšes motokluba locekļi. Skaidrojums Nieminenu nekādi nenomierināja.

“Un kurš, velns parāvis, rūpējas par veikalu, kamēr jūs slēpjaties kā bābas?”

“Tas nav taisnīgi. Jūs ar Magi aizbraucat uz kaut kādu sūda darbu, par ko mums nav ne jausmas, un pēkšņi iepinaties apšaudē ar to nolāpīto policijas meklēto kuci. Magi sašauj, bet tevi arestē. Pēc tam kruķi atrok līķus mūsu noliktavā Nīkvarnā.”

“Un?”

“Mēs sākām domāt, vai jūs ar Magi neesat no mums kaut ko slēpuši.”

“Un kas, ellē, tas būtu? Tieši mēs taču gādājam firmai darbu.” “Bet es nebiju dzirdējis ne vārda par to, ka noliktava būtu arī meža kapsēta! Kas tie par līķiem?”

Sonijam Nieminenam uz mēles bija asa replika, taču viņš savaldījās. Valtari gan bija stulbs maita, taču šī nebija piemērota situācija strīda uzsākšanai. Tagad vajadzēja ātri konsolidēt spēkus. Pēc tam kad Nieminens piecās pratināšanās bija visu noliedzis, nebija īpaši gudri izbazūnēt savas zināšanas mobilajā telefonā divsimt metru no policijas iecirkņa.

“Štrunts par līķiem,” viņš sacīja. “Man par tiem nekas nav zināms. Bet Mage ir sūdos. Viņš kādu laiku sēdēs aiz restēm, un viņa prombūtnē komandēšu es.”

“Labi. Ko iesāksim?” Valtari jautāja.

“Kurš pieskata īpašumu, kamēr jūs visi esat nogājuši pagrīdē?”

“Benijs Kārlsons palika turēt pozīcijas klubā. Policija to pārmeklēja tajā pašā dienā, kad jūs arestēja. Viņi neko neatrada.” “Benijs K.!” Nieminens izsaucās. “Benijs K. ir puņķutapa, kam vēl slapjš aiz ausīm.”

“Nomierinies. Viņam kompānijā ir tas blondais velis, ar kuru tu un Mage mēdzat satikties.”

Piepeši Sonijs Nieminens sastinga. Viņš steidzīgi paskatījās apkārt un aizgāja dažus metrus tālāk no kioska durvīm.

“Ko tu teici?” viņš jautāja klusā balsī.

“Uzradās tas blondais sātans, ar kuru tu un Mage saejaties, un gribēja, lai palīdzam viņam ar paslēptuvi.”

“Velns un elle, Valtari, viņš tak par policista slepkavību ir izsludināts meklēšanā visā sasodītajā Zviedrijā!”

“Jā… tāpēc jau viņam vajadzēja slēptuvi. Ko mums vajadzēja iesākt? Viņš tak ir tavs un Mages draugs.”

Sonijs Nieminens uz desmit sekundēm aizvēra acis. Ronalds Nīdermanis vairākus gadus bija gādājis motoklubam darbu, kas nesa labu peļņu. Bet viņš nebija nekāds draugs. Viņš bija bīstams nelietis un psihopāts, turklāt tāds psihopāts, kuru policija meklēja ar suņiem. Nieminens ne mazākajā mērā neuzticējās Nīdermanim. Vislabāk būtu, ja viņu atrastu ar lodi paurī. Tad vismaz policijas uzraudzība uz brīdi atslābtu.

“Un ko jūs ar viņu izdarījāt?”

“Benijs par viņu parūpējās. Aizveda pie Viktora.”

Viktors Jēransons bija kluba kasieris un finanšu eksperts, viņš dzīvoja netālu no Jernas. Jēransons bija mācījies ekonomiku un savas karjeras sākumā bijis kāda dienvidslāvu krogu īpašnieka finanšu padomnieks - pirms banda nokļuva aiz restēm par smagiem finanšu noziegumiem. Mage Lundīns bija saticis Jēransonu Kumlā deviņdesmito gadu sākumā. Jēransons Svāvelšes motoklubā vienīgais ģērbās žaketē un sēja kaklasaiti.

“Valtari, sēdies mašīnā un brauc man pakaļ uz Sēdertelji. Pēc četrdesmit piecām minūtēm sagaidi mani pie dzelzceļa stacijas.”

“Labi. Kāpēc tāda steiga?”

“Tāpēc, ka mums jāpārņem kontrole, cik ātri vien iespējams.”

Ceļā uz svāvelŠi Hanss Oke Valtari slepus šķielēja uz Soniju Nieminenu, kurš sēdēja kā ūdeni mutē ieņēmis. Atšķirībā no Mages Lundīna ar Nieminenu nekad nebija īpaši viegli. Izskatīgais Nieminens parasti šķita ļoti rāms, taču patiesībā viegli aizsvilās un kļuva bīstams, it īpaši, kad bija iedzēris. Šobrīd viņš bija skaidrā, taču Valtari uztrauca izredzes darboties viņa vadībā. Magem vienmēr kaut kā bija izdevies Nieminenu savaldīt. Valtari bažījās par nākotni, ja Nieminens kļūs par kluba prezidenta aizvietotāju.

Beniju K. kluba ēkā nemanīja. Nieminens divas reizes mēģināja piezvanīt viņam uz mobilo, taču Benijs neatbildēja.

Viņi aizbrauca pie Nieminena uz mājām, aptuveni kilometru no kluba. Policija bija māju pārmeklējusi, taču nebija atradusi neko noderīgu saistībā ar izmeklēšanu Nīkvarnā. Policisti vispār nebija atraduši nekādus kriminālas darbības pierādījumus, tāpēc Nieminens tagad bija uz brīvām kājām.

Viņš nomazgājās dušā un pārģērbās, kamēr Valtari pacietīgi gaidīja virtuvē. Pēc tam abi iegāja simt piecdesmit metru attālajā mežā aiz mājas un atraka plānu zemes kārtiņu, zem kuras bija paslēpta kaste ar sešiem ieročiem, to skaitā vienu AK 5, lielu daudzumu munīcijas un aptuveni diviem kilogramiem sprāgstvielu. Tā bija Nieminena mazā ieroču noliktava. Divi ieroči kastē bija poļu P-83 Wanad - no tās pašas partijas, no kuras vienu Salandere bija atņēmusi viņam Stallarholmenā.

Nieminens atvairīja domu par Salanderi. Tas nebija patīkams temats. Savā kamerā Sēderteljes policijas iecirknī viņš atkal un atkal galvā bija izspēlējis ainu, kā viņi abi ar Magi Lundīnu ieradās Nilsa Bjūrmana vasarnīcā un pagalmā atrada Salanderi.

Notikumi izvērsās pilnīgi neparedzami. Viņš kopā ar Magi bija aizbraucis nodedzināt to sasodīto vasarnīcu. Turp viņus bija nosūtījis nolādētais blondais briesmonis. Un viņi uzdūrās tai kucei Salanderei - vienai pašai, metru piecdesmit garai un kārnai kā sērkociņš. Nieminens prātoja, diezin cik viņa īsti sver. Tad viss aizgāja šķērsām un sākās tāda vardarbības orģija, kādu ne viens, ne otrs nebija gaidījis.

Tīri tehniski viņš spēja izskaidrot šos notikumus. Salanderei bija asaru gāze, ko viņa iešļāca Magem Lundīnam sejā. Magem būtu vajadzējis to paredzēt. Salandere viņam divreiz iespēra, un nevajag taču īpaši daudz spēka, lai salauztu žokli. Viņa pārsteidza Lundīnu nesagatavotu. To varēja izskaidrot.

Taču tad Salandere metās virsū viņam - Sonijam Nieminenam, vīram, no kura raustījās pat spēcīgi un labi trenēti čaļi. Salandere kustējās ātri. Viņš centās izvilkt savu ieroci. Taču Salandere bija viņu atslēgusi tik pazemojoši viegli, it kā atvairītu odu. Viņai bija elektrošoks. Viņa…

Atjēdzies viņš gandrīz neko neatcerējās, Mage Lundīns bija sašauts kājā, un ieradās policija. Pēc zināmas stīvēšanās starp Strengnēsas un Sēderteljes policiju viņš nonāca aiz restēm Sēderteljē. Un Salandere bija nozagusi Mages Harley Davidson. Viņa bija izgriezusi no Nieminena ādas jakas Svāvelšes motokluba logo - simbolu, kas lika pašķirties rindai krogā un piešķīra viņam parasta zviedra prātam neaptveramu statusu. Salandere bija viņu pazemojusi.

Piepeši Soniju Nieminenu pārņēma dusmas. Pratināšanā viņš bija klusējis. Viņš nekad nespētu izstāstīt, kas notika Stallarholmenā. Līdz tam mirklim Salandere viņu nemaz neinteresēja. Skuķe bija sīks papildu darbiņš, ar kuru nodarbojās Mage Lundīns - atkal jau tā nolādētā Nīdermaņa uzdevumā. Tagad viņš ienīda Salanderi ar tādu kaisli, kas izbrīnīja viņu pašu. Parasti viņš saglabāja vēsu prātu un spēju analizēt, taču tagad zināja, ka reiz nākotnē radīs iespēju atspēlēties un nomazgāt kauna traipu. Bet vispirms jāatšķetina haoss, kurā Salandere un Nīdermanis kopīgiem spēkiem ievilkuši Svāvelšes motoklubu.

Nieminens paņēma abas atlikušās poļu pistoles, uzlādēja tās un vienu iedeva Valtari.

“Vai mums ir plāns?”

“Aizbrauksim parunāt ar Nīdermani. Viņš nav no mūsējiem, un policija viņu ne reizi nav aizturējusi. Es nezinu, kā viņš reaģēs aresta gadījumā, bet, ja sāks runāt, tad var iegāzt mūs visus. Tad mēs ielidosim tā, ka nosvilpsies vien.”

“Tu domā, ka mums…”

Nieminens jau bija izlēmis, ka Nīdermanim jāpazūd, bet saprata, ka nevajadzētu izbiedēt Valtari, iekams viņi nokļūs galā.

“Es nezinu. Bet mums viņš jāiztausta. Ja viņam ir plāns un viņš var zibenīgi nozust ārzemēs, tad mēs viņam palīdzēsim. Bet, kamēr pastāv risks, ka Nīdermani notvers policija, viņš mūs apdraud.”

Kad nieminens un Valtari mijkrēslī iebrauca Viktora Jēransona mājās pie Jernas, pagalmā bija tumšs. Jau tas vien nevēstīja neko labu. Viņi kādu bridi palika sēžam mašīnā un nogaidīja.

“Varbūt viņi ir izgājuši,” Valtari ierunājās.

“Droši vien uz krogu kopā ar Nīdermani,” sacīja Nieminens, atvērdams mašīnas durvis.

Ārdurvis nebija aizslēgtas. Nieminens ieslēdza griestu lampu. Viņi gāja no istabas istabā. Visur bija tīrs un kārtīgs; tas droši vien bija viņas nopelns, kā nu viņu tur sauca - to sievieti, ar kuru Jēransons dzīvoja kopā?

Viņi atrada Viktoru Jēransonu un viņa draudzeni pagrabā, ievilktus mazgājamā telpā.

Nieminens noliecās un aplūkoja līķus. Viņš pastiepa pirkstu un pieskārās sievietei, kuras vārdu neatcerējās. Viņa bija ledus- auksta un sastingusi. Tātad abi bija miruši jau aptuveni divdesmit četras stundas.

Nieminenam nevajadzēja patologa atzinumu, lai noteiktu nāves cēloni. Sievietes sprands bija pārlauzts, pagriežot galvu par simt astoņdesmit grādiem. Viņa bija pilnībā apģērbta - T kreklā un džinsos, un Nieminens viņai neredzēja citus ievainojumus.

Toties Jēransons gulēja tikai apakšbiksēs. Viņš bija briesmīgi piekauts, visa miesa vienos zilumos un nobrāzumos. Abas rokas bija izplestas kā salauzti egļu zari. Jēransons bija dauzīts ilgi, to pat varētu uzskatīt par spīdzināšanu. Vispēdīgi viņš bija nogalināts, cik Nieminens varēja spriest, ar spēcīgu sitienu pa rīkli. Ādamābols bija dziļi iedzīts kaklā.

Sonijs Nieminens piecēlās, uzkāpa augšā un izgāja pa durvīm. Valtari sekoja. Nieminens šķērsoja pagalmu līdz šķūnim piecdesmit metru attālumā. Viņš pacēla krampi un atvēra durvis.

Tur stāvēja tumšzils 1991. gada reno.

“Kāda Jēransonam ir mašīna?” Nieminens jautāja.

“Viņš brauc ar Saab.”

Nieminens pamāja ar galvu. Viņš izvilka no jakas kabatas atslēgas un atslēdza kādas durvis pašā šķūņa dziļumā.

Pietika ar ātru acu uzmetienu, lai saprastu, ka viņš ir nokavējis. Masīvs ieroču skapis stāvēja plaši atvērts.

Nieminens saviebās.

“Apmēram astoņsimt tūkstoši kronu,” viņš sacīja.

“Kas?” Valtari jautāja.

“Svāvelšes klubam tajā skapī glabājās apmēram astoņsimt tūkstoši kronu. Mūsu nauda.”

Tikai trīs cilvēki zināja, kur motoklubs glabā skaidru naudu, gaidot iespēju to ieguldīt vai atmazgāt. Viktors Jēransons, Mage Lundīns un Sonijs Nieminens. Nīdermanis bēguļoja. Viņam vajadzēja skaidru naudu. Viņš zināja, ka par naudu atbild Jēransons.

Nieminens aizvēra durvis un lēnām izgāja no šķūņa. Viņš saspringti domāja, cenzdamies aptvert katastrofas apmērus. Daļa kluba ienākumu bija ieguldīta vērtspapīros, kuriem varēja piekļūt viņš pats, un vēl daļu varētu sameklēt ar Mages Lundīna palīdzību. Taču liela daļa kapitāla izvietojuma bija tikai Jēransona galvā, ja vien viņš nebija devis skaidrus norādījumus Lundīnam. Par to Nieminens šaubījās: Magem nebija īpašas sajēgas par finanšu darījumiem. Nieminens tā aptuveni galvā aprēķināja, ka Svāvelšes motoklubs līdz ar Jēransona nāvi ir zaudējis līdz pat sešdesmit procentiem naudas. Tas bija iznīcinošs trieciens. Skaidra nauda galvenokārt bija vajadzīga ikdienas izdevumiem.

“Ko mēs tagad iesāksim?” Valtari jautāja.

“Tagad dosim policijai ziņu par to, kas šeit noticis.”

“Policijai?”

“Jā, velns parāvis! Mājā ir mani pirkstu nospiedumi. Es gribu, lai Jēransonu un viņa kuci atrod pēc iespējas ātrāk un tiesu mediķi nosaka, ka viņi nomira, kamēr es sēdēju izolatorā.”

“Skaidrs.”

“Labi. Sameklē Beniju. Es gribu runāt ar viņu. Tas ir, ja viņš vēl ir dzīvs. Un pēc tam mēs meklēsim Nīdermani. Lai visi mūsu cilvēki skandināvu klubos tur acis vaļā. Es gribu tā sātana galvu! Viņš droši vien brauc ar Jēransona Saab. Atrodi reģistrācijas numuru.”

I.isbeta salandere pamodās pulksten divos sestdienas pēcpusdienā, kad viņu iztaustīja kāds ārsts.

“Labrīt!” viņš sacīja. “Mani sauc Benijs Svantesons, es esmu ārsts. Vai jums sāp?”

“Jā,” Līsbeta atbildēja.

“Jūs tūlīt saņemsiet pretsāpju zāles. Bet vispirms es jūs izmeklēšu.”

Ārsts spaidīja, bakstīja un taustīja viņas savainoto ķermeni. Līsbeta paspēja pamatīgi noskaisties, pirms viņš bija beidzis, taču nolēma, ka jūtas pārāk gurdena un labāk būtu paklusēt, nevis ārstēšanos Sālgrēna slimnīcā iesākt ar strīdu.

“Kā ar mani ir?” viņa jautāja.

“Viss būs labi,” ārsts atteica un, kaut ko pierakstījis, piecēlās.

Tā nebija diez ko izsmeļoša informācija.

Kad ārsts bija prom, atnāca māsiņa, kas palīdzēja Līsbetai ar padubi. Pēc tam viņa atkal varēja gulēt.

Aleksandrs Zalačenko alias Kāris Aksels Budīns ēda pusdienas, kas sastāvēja no šķidras barības. Pat niecīgas sejas muskuļu kustības izraisīja stipras sāpes žoklī un vaigu kaulā, un par košļāšanu nebija ko domāt. Nakts operācijā viņa žoklī bija ieskrūvētas divas titāna skrūves.

Tomēr ar sāpēm viņš varēja tikt galā. Zalačenko bija pieradis pie sāpēm. Nekas nevarēja līdzināties tām sāpēm, ko viņš bija cietis nedēļām un mēnešiem ilgi pirms piecpadsmit gadiem, toreiz, kad bija dedzis kā lāpa mašīnā Lundagātanā. Rehabilitācija bija viens vienīgs moku maratons.

Tagad ārsti bija nosprieduši, ka viņam vairs nedraud briesmas, bet viņš ir nopietni ievainots un, ņemot vērā vīrieša vecumu, viņam vēl pāris dienu jāpavada intensīvās terapijas palātā.

Sestdien Zalačenko bija četri apciemojumi.

Ap desmitiem atnāca kriminālinspektors Ērlanders. Šoreiz Ērlanders bija atstājis to kuci Mūdigu mājās, viņu pavadīja daudz simpātiskākais kriminālinspektors Jerkers Holmbergs. Viņi uzdeva apmēram tādus pašus jautājumus par Ronaldu Nīdermani kā iepriekšējā vakarā. Zalačenko bija sagatavojis savu stāstu un nepieļāva kļūdas. Kad policisti sāka uzmākties ar jautājumiem par viņa iespējamo saistību ar sieviešu tirdzniecību un citu noziedzīgu darbību, Zalačenko visu noliedza. Viņš esot slims pensionārs un nesaprotot, par ko viņi runā. Zalačenko novēla visu uz Nīdermani un piedāvāja jebkādu palīdzību, lai atrastu bēgošo policista slepkavu.

Diemžēl praktiski viņš, protams, nevarot neko daudz līdzēt. Viņam neesot ne jausmas, kādās aprindās Nīdermanis apgrozās un pie kā viņš varētu meklēt patvērumu.

Ap vienpadsmitiem pie Zalačenko uz brīdi iegriezās prokuratūras pārstāvis, kurš formāli paziņoja, ka Zalačenko tiek turēts aizdomās par līdzdalību smagu miesas bojājumu nodarīšanā un Līsbetas Salanderes slepkavības mēģinājumā. Zalačenko pacietīgi skaidroja, ka viņš pats ir nozieguma upuris un patiesībā Salandere ir mēģinājusi nogalināt viņu. Prokuratūras pārstāvis piedāvāja Zalačenko tiesisko palīdzību valsts apmaksāta advokāta personā. Zalačenko apsolīja apdomāt šo piedāvājumu.

Viņam gan ne prātā nenāca to darīt. Zalačenko jau bija savs advokāts, un viņš no paša rīta bija piezvanījis un lūdzis aizstāvi steigšus ierasties. Tātad Martins Tūmasons bija tās dienas trešais slimnieka viesis. Viņš iesoļoja palātā ar bezrūpīgu sejas izteiksmi, izbrauca ar pirkstiem caur gaišo matu ērkuli, sakārtoja brilles un paspieda roku savam klientam. Tūmasons bija apaļīgs, bet ļoti šarmants. Advokātu gan turēja aizdomās par to, ka viņš strādā dienvidslāvu mafijai, un šīs lietas izmeklēšana vēl nebija beigusies, taču viņš bija slavens ar to, ka uzvar savas prāvas.

Zalačenko bija uzzinājis par Tūmasonu no kāda sava biznesa partnera, kad pirms pieciem gadiem radās vajadzība pārstrukturēt dažus fondus saistībā ar nelielu viņam piederošu finanšu kompāniju Lihtenšteinā. Runa nebija par milzīgām summām, taču Tūmasons strādāja izcili meistarīgi, un Zalačenko bija izvairījies no nodokļiem. Pēc tam Zalačenko bija nolīdzis advokātu vēl pāris reižu. Tūmasons saprata, ka naudai ir noziedzīgi avoti, bet tas viņu nesatrauca. Beigās Zalačenko bija nolēmis, ka visa darbība japārstrukturē jaunā uzņēmumā, kas piederēs viņam pašam un Nīdermanim. Viņš bija piedāvājis Tūmasonam iesaistīties kā trešajam, pasīvajam dalībniekam, kurš rūpējas par finansiālo pusi. Advokāts tūlīt bija pieņēmis piedāvājumu.

“Budīna kungs, jūs neizskatāties īpaši labi.”

“Esmu pārcietis briesmīgu uzbrukumu un slepkavības mēģinājumu,” Zalačenko sacīja.

“Es redzu. Kāda Līsbeta Salandere, ja saprotu pareizi.” Zalačenko pieklusināja balsi:

“Kā jūs jau zināt, mūsu partneris Nīdermanis ir savārījis ziepes.”

“Es zinu.”

“Policijai ir aizdomas, ka esmu iejaukts šajā lietā…”

“Bet jūs, protams, neesat. Jūs esat upuris, un ir svarīgi šo priekšstatu tūlīt nostiprināt masu medijos. Salanderes jaunkundze jau ir saņēmusi daudz negatīvas publicitātes… Es par to parūpēšos.”

“Paldies.”

“Tomēr man uzreiz jāsaka: es neesmu krimināllietu advokāts. Jums vajadzēs speciālista palīdzību. Es sagādāšu advokātu, uz kuru varēsiet paļauties.”

Dienas ceturtais apmeklētājs ieradās pulksten vienpadsmitos sestdienas vakarā, un šim cilvēkam izdevās tikt garām māsiņām, uzrādot apliecību un paziņojot, ka viņam ir steidzamas darīšanas. Viņu aizveda uz Zalačenko palātu. Pacients joprojām gulēja nomodā un domāja.

“Mani sauc Jūnass Sandbergs,” apmeklētājs sacīja, sniegdams roku, ko Zalačenko ignorēja.

Vīrietis bija aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecs. Viņam bija gaiši mati un brīva stila apģērbs: džinsi, rūtains krekls un ādas jaka. Zalačenko piecpadsmit sekundes klusēdams viņu vēroja.

“Es jau domāju, nez kad gan kāds no jums parādīsies.”

“Es strādāju VPP/DN,” Jūnass Sandbergs sacīja, parādīdams apliecību.

“Diezin vai,” Zalačenko atteica.

“Piedodiet?”

“Jūs varbūt tur skaitāties darbā, bet ne jau viņiem jūs strādājat.”

Sandbergs mirkli klusēja un lūkojās apkārt. Tad pavilka uz priekšu apmeklētāju krēslu.

“Es nāku tik vēlu vakarā, lai nepievērstu uzmanību. Mēs esam apspriedušies, kā varētu jums palīdzēt, un mums jātiek pie kādas skaidrības par nākotni. Esmu atnācis, lai uzklausītu jūsu versiju un nodomus un mēs izstrādātu kopīgu stratēģiju.”

“Un kā jūs šo stratēģiju esat iedomājies?”

Jūnass Sandbergs domīgi vēroja vīrieti slimnīcas gultā. Beidzot viņš noplātīja rokas.

“Zalačenko kungs… baidos, ka ir sācies process, kura nodarīto kaitējumu ir grūti aptvert. Mēs esam apsprieduši situāciju. Ir grūti kaut kā attaisnot kapu Goseberjā un faktu, ka uz Salanderi šāva trīs reizes. Bet visas cerības vēl nav zudušas. To, kāpēc jūs ķērāties pie tik izmisīgiem līdzekļiem, var izskaidrot ar jūsu abu konfliktu un bailēm no meitas. Bet es baidos, ka jums nāksies pavadīt kādu laiku cietumā.”

Zalačenko piepeši pārņēma jautrība, un viņš būtu izplūdis smieklos, ja pašreizējā stāvoklī tas nebūtu pilnīgi neiespējami. Viņš viegli savilka lūpas. Viss cits izsauca pārāk stipras sāpes.

“Tātad tā ir mūsu kopīgā stratēģija?”

“Zalačenko kungs, jūs taču zināt jēdzienu “kaitējuma ierobežošana”. Mums nepieciešams par kaut ko vienoties. Mēs darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai palīdzētu ar advokātu un tamlīdzīgi, bet būs vajadzīga jūsu sadarbība un noteiktas garantijas.”

“Jūs saņemsiet no manis garantijas. Jums jāparūpējas, lai tas viss noklust.” Zalačenko pavēcināja roku. “Nīdermanis ir grēkāzis, un es garantēju, ka viņu neatradīs.”

“Ir lietiskie pierādījumi…”

“Štrunts par lietiskajiem pierādījumiem. Jautājums ir, kā veic izmeklēšanu un kā pasniedz faktus. Manas garantijas ir šādas: ja jūs visu nenokārtosiet, es saaicināšu žurnālistus uz preses konferenci. Es zinu vārdus, datumus, notikumus. Man taču nebūs jums jāatgādina, kas es esmu.”

“Jūs nesaprotat…”

“Es ļoti labi saprotu. Tu esi izsūtāmais zēns. Pastāsti savam šefam, ko es teicu. Viņš sapratīs. Pasaki, ka man ir kopijas… visam. Es varu jūs nogremdēt.”

“Mums vajadzētu vienoties.”

“Saruna ir beigusies. Lasies prom. Un pasaki, lai nākamreiz atsūta kādu pieaugušo, ar kuru es varu parunāt.”

Zalačenko pagrieza galvu, lai apmeklētājs nevarētu ielūkoties viņam acīs. Jūnass Sandbergs mirkli viņu vēroja. Tad paraustīja plecus un piecēlās. Viņš bija gandrīz pie durvīm, kad atkal izdzirdēja Zalačenko balsi.

“Vēl viena lieta.”

Sandbergs pagriezās.

“Salandere.”

“Kas ar viņu?”

“Viņai jāpazūd.”

“Kā jūs to domājat?”

Sandbergs mirkli izskatījās tik nervozs, ka Zalačenko nespēja noturēties nepasmaidījis, lai gan žoklī iedūra sāpes.

“Es saprotu, ka jūs, pienapuikas, esat pārāk jūtelīgi, lai viņu nogalinātu, un jums tam nav arī resursu. Kurš tad to paveiktu… vai tu? Bet viņai jāpazūd. Viņas liecībai jābūt nederīgai. Viņa jāiespundē trako namā uz mūžu.”

Līsbeta Salandere dzirdēja soļus gaitenī pie savas palātas. Viņa nespēja uztvert Jūnasa Sandberga vārdu un nebija dzirdējusi šos soļus iepriekš. j

Taču viņas durvis bija stāvējušas vaļā visu vakaru, jo māsiņas viņu apraudzīja ik pēc desmit minūtēm. Līsbeta dzirdēja, kā tepat aiz viņas durvīm kāds vīrietis paskaidro māsiņai, ka viņam steidzami jāsatiek Kāris Aksels Budīns. Līsbeta noprata, ka viņš parāda kādu apliecību, bet netika bilsts neviens vārds, kas ļautu nojaust, kā vīrieti sauc vai kādi dokumenti uzrādīti.

Māsiņa lūdza viņu uzgaidīt un pati aizgāja pārbaudīt, vai Budīns ir nomodā. Līsbeta secināja, ka apliecība noteikti ir pārliecinoša.

Viņa konstatēja, ka māsiņa devās pa gaiteni uz kreiso pusi un spēra septiņpadsmit soļus, lai nokļūtu pie mērķa, bet svešais vīrietis īsi pēc tam šo pašu gabalu mēroja ar četrpadsmit soļiem. Tātad vidējā vērtība bija 15,5 soļi. Soļu garumu Līsbeta aprēķināja uz 60 centimetriem, un, reizinot ar 15,5, iznāca, ka Zalačenko guļ palātā, kas atrodas 930 centimetrus pa kreisi gaitenī. Nu, teiksim, aptuveni desmit metru. Līsbeta lēsa, ka viņas palātas platums ir aptuveni pieci metri, tātad Zalačenko guļ divas durvis no viņas.

Spriežot pēc zaļajiem cipariņiem digitālajā pulkstenī uz naktsskapīša, apmeklējums ilga precīzi deviņas minūtes.

Pēc jūnasa sandberga aiziešanas Zalačenko ilgi gulēja nomodā. ; Viņš pieņēma, ka apmeklētājs nav nosaucis īsto vārdu, jo pēc viņa pieredzes zviedru amatierspiegiem piemita īpaša tieksme izmantot segvārdus pat tad, kad tas itin nemaz nebija nepieciešams.

|i‘bkurā gadījumā Jūnass (vai kā nu viņu tur sauca) bija pirmā norāde, ka Sekcija ir pamanījusi viņa nepatīkamo situāciju. Ņemot verā traci presē, no tā būtu grūti izvairīties. Apciemojums arī apstiprināja, ka situācija ir iemesls bažām. Un tā tam vajadzētu būt.

Zalačenko apsvēra plusus un mīnusus, savirknēja iespējas un noraidīja alternatīvas. Viņš pilnībā apzinājās, ka viss ir aizgājis šķērsām. Ideālā situācijā viņš šobrīd atrastos mājās, Goseberjā, Ronalds Nīdermanis - drošībā ārzemēs, bet Līsbeta Salandere gulētu aprakta zemē. Lai gan Zalačenko racionāli saprata, kas noticis, viņš nekādi nespēja aptvert, kā meitai izdevies izrakties no kapa, atnākt uz mājām un ar diviem cirtieniem izpostīt visu. Viņa bija neaptverami dzīvelīga.

Toties Zalačenko ļoti labi saprata, kas noticis ar Nīdermani un kāpēc viņš bija aizmucis, ko kājas nes, nevis piebeidzis Līsbetu. Zalačenko zināja, ka ar dēla galvu kaut kas nav lāgā un viņš redz vīzijas - vai pat spokus. Viņam ne vienu reizi vien bija nācies iejaukties, kad Nīdermanis rīkojās iracionāli vai gulēja, sarāvies čokurā aiz bailēm.

Tas bija iemesls satraukumam. Tā kā Nīdermanis vēl nebija noķerts, tad pēc aizbēgšanas no Goseberjas viņš acīmredzot bija rīkojies racionāli. Visticamāk, viņš dosies uz Tallinu, kur varētu meklēt patvērumu pie viņu noziedzīgās impērijas cilvēkiem. Diemžēl nebija iespējams paredzēt brīdi, kad Nīdermani paralizēs. Ja tas notiks bēgšanas laikā, tad viņš pieļaus kļūdas, un, ja viņš pieļaus kļūdas, tad tiks aiz restēm. Nīdermanis nepadosies brīvprātīgi, tātad ies bojā policisti un, visticamāk, arī viņš pats.

Šī doma Zalačenko nomāca. Viņš negribēja, lai Nīdermanis mirst. Tas bija viņa dēls. Diemžēl nebija šaubu, ka Nīdermani nedrīkst notvert dzīvu. Viņš vēl nekad nebija sēdējis izolatorā, un Zalačenko nevarēja paredzēt, kā viņš uzvedīsies nopratināšanas laikā. Viņam bija aizdomas, ka Nīdermanis nespēs klusēt. Tātad labāk, lai policija viņu nogalina. Zalačenko, protams, sērotu par dēlu, taču alternatīva bija ļaunāka. Tā nozīmēja, ka atlikušo mūžu viņš pavadīs cietumā.

Taču tagad kopš Nīdermaņa bēgšanas bija pagājušas jau četrdesmit astoņas stundas un viņš vēl nebija notverts. Tas bija labi. Tas norādīja, ka Nīdermanis funkcionē, bet funkcionējošs Nīdermanis bija neuzvarams.

Tālumā vīdēja vēl citas briesmas. Zalačenko prātoja, kā dēls tiks galā uz savu roku, ja tēvs nedos viņam norādījumus. Gadu gaitā Zalačenko bija ievērojis: ja viņš pārstāja dot instrukcijas vai palaida grožus pārāk vaļīgi, Nīdermanis mēdza ieslīgt apātiski pasīvā neizlēmībā.

Jau kuro reizi Zalačenko nožēloja, ka dēlam piemīt šādas īpašības. Ronalds Nīdermanis, neapšaubāmi, bija ļoti apdāvināts cilvēks, kura fiziskās īpašības padarīja viņu neparastu un bīstamu. Turklāt viņš bija lielisks un aukstasinīgs organizators. Nelaime tā, ka Nīdermanim pilnībā trūka līdera instinkta. Viņam aizvien bija vajadzīgs kāds, kurš norādīja, ko organizēt.

Taču šobrīd tas viss bija ārpus Zalačenko kontroles. Tagad runa bija par viņu pašu. Viņa stāvoklis bija sarežģīts, varbūt sarežģītāks nekā jebkad agrāk.

Advokāta apciemojums no rīta nebija īpaši nomierinošs. Tūmasons bija un palika biznesa jurists, un, lai cik efektīvs viņš būtu savā nozarē, šajā situācijā uz viņu nevarēja īpaši paļauties.

Pēc tam Jūnasa Sandberga vizīte. Sandbergs bija krietni stiprāka glābšanas virve. Taču tā varēja izrādīties arī cilpa. Viņam jāizspēlē kārtis pareizi un jāpārņem situācija savā kontrolē. Kontrole nozīmēja visu.

Galu galā viņš varēja paļauties pats uz saviem spēkiem. Šobrīd viņam bija nepieciešama medicīniskā palīdzība. Taču pēc pāris dienām, varbūt pēc nedēļas, viņš būs atguvies. Galējā situācijā viņš varbūt varēs paļauties tikai uz sevi. Tas nozīmēja, ka viņam jāpazūd policistiem no degungala. Vajadzēs paslēptuvi, pasi un skaidru naudu. To visu varēja sagādāt Tūmasons. Bet vispirms viņam jāatlabst, lai pietiktu spēka bēgšanai.

Pulksten vienos Zalačenko palātā ielūkojās dežurējošā māsiņa. Viņš izlikās aizmidzis. Kad māsiņa aizvēra durvis, viņš ar pūlēm piecēlās gultā sēdus un nolaida kāju pār gultas malu. Zalačenko ilgi sēdēja nekustīgi, pārbaudīdams līdzsvara sajūtu. Tad piesardzīgi nolika kreiso pēdu uz grīdas. Par laimi, cirvis bija trāpījis jau kroplajā labajā kājā. Zalačenko pasniedzās pēc protēzes, kas stāvēja skapītī pie gultas, un piestiprināja to kājas stumbenim. Pēc tam viņš piecēlās. Atbalstījies uz kreisās veselās kājas, Zala- čenko mēģināja nolaist labo. Kad viņš pārnesa svaru uz labo pusi, kājā iedūra griezīga sāpe.

Zalačenko sakoda zobus un paspēra soli. Viņam nebija kruķu, bet viņš bija pārliecināts, ka slimnīca drīz tos piedāvās. Atbalstīdamies pret sienu, Zalačenko aizkliboja līdz durvīm. Tam vajadzēja vairākas minūtes, un pēc katra sola viņš bija spiests apstāties un gaidīt, lai pāriet sāpes.

Atbalstījies uz vienas kājas, Zalačenko mazliet pavēra durvis un palūkojās gaitenī. Viņš nevienu neredzēja un pabāza galvu vēl tālāk. Pa kreisi izdzirdis klusas balsis, viņš pagrieza galvu. Māsu istaba atradās aptuveni divdesmit metru tālāk gaiteņa otrā pusē.

Zalačenko pagrieza galvu pa labi un ieraudzīja izeju gaiteņa galā.

Dienā viņš bija apjautājies par Līsbetas Salanderes stāvokli. Viņš galu galā bija meitenes tēvs. Māsiņām acīmredzot bija aizliegts apspriest pacientus. Viena no viņām bija neitrāli paskaidrojusi, ka Līsbetas stāvoklis ir stabils. Viņa neapzināti bija palūkojusies gaitenī uz kreiso pusi.

Kādā no palātām starp viņa paša palātu un māsu istabu gulēja Līsbeta Salandere.

Zalačenko piesardzīgi aizvēra durvis, aizkliboja atpakaļ uz gultu un noņēma protēzi. Viņš bija nosvīdis cauri slapjš, kad beidzot bija palīdis zem segas.

Kriminālinspektors jerkers holmbergs atgriezās Stokholmā svētdien ap pusdienlaiku. Viņš bija noguris, izsalcis un jutās pārpūlējies. Holmbergs ar metro aizbrauca līdz rātsnamam, tad devās uz policijas ēku Bergsgātanā un tālāk uz kriminālinspek- tora Jana Bublanska kabinetu. Sonja Mūdiga un Kurts Svensons jau bija ieradušies. Bublanskis bija sasaucis sapulci svētdienā, jo zināja, ka prokurors Rikards Ēkstrems ir aizņemts citur.

“Paldies, ka atnācāt,” Bublanskis sacīja. “Domāju, ir laiks mierīgi aprunāties un mēģināt izprast visu šo jezgu. Jerker, vai tev ir kādi jaunumi?”

“Nekā tāda, ko es jau nebūtu stāstījis pa telefonu. Zalačenko nepadodas ne par milimetru. Viņš esot pilnīgi nevainīgs un nespējot nekādi palīdzēt. Tikai…”

“Jā?”

“Sonja, tev bija taisnība. Viņš ir viens no nepatīkamākajiem cilvēkiem, kādu jebkad esmu sastapis. Tas izklausās muļķīgi, jo policistiem nav jāizsaka tāds vērtējums, taču aiz viņa aprēķinātāja ārienes slēpjas kaut kas biedējošs.”

“Labi.” Bublanskis nokremšļojās. “Ko mēs zinām? Sonja?” Mūdiga viegli pasmaidīja.

“Privātdetektīvi šajā raundā ir uzvarējuši. Es nevaru atrast Zalačenko nevienā publiskajā reģistrā, bet Kāris Aksels Budīns ir dzimis 1942. gadā Udevallā. Viņa vecāki bija Marianne un Georgs Budīni. Viņi gāja bojā nelaimes gadījumā 1946. gadā. Kāris Aksels uzauga pie mātesbrāļa Norvēģijā. Tātad par viņu nav nekādu ziņu līdz brīdim, kad viņš septiņdesmitajos gados atgriezās Zviedrijā. Blumkvista stāstu par to, ka viņš ir pārbēdzis GRU aģents no Krievijas, acīmredzot nevar pārbaudīt, bet es sliecos domāt, ka Blumkvistam ir taisnība.”

“Un ko tas nozīmē?”

“Ir pilnīgi skaidrs, ka Zalačenko ir sagādāta viltus identitāte. Tas nevarēja notikt bez varas iestāžu piekrišanas.”

“Tātad Drošības policija.”

“Blumkvists tā apgalvo. Bet es nezinu, tieši kā tas izdarīts. Vajadzēja viltot dzimšanas apliecību un virkni citu dokumentu un ievietot tos Zviedrijas publiskajos reģistros. Es neuzdrošinos •.priest par šādu darbību likumību. Viss acīmredzot atkarīgs no 1,1, kurš pieņem lēmumu. Bet, lai padarītu to likumīgu, lēmums jāpieņem gandrīz valdības līmenī.”

Bublanska kabinetā iestājās klusums, četriem kriminālinspek- toriem apsverot šīs informācijas nozīmi.

“Labi,” Bublanskis sacīja. “Mēs esam četri muļķa kruķi. Ja iejaukta valdība, es negrasos izsaukt to uz nopratināšanu.” “Hmm,” Kurts Svensons norūca. “Tas varētu izraisīt konstitucionālu krīzi. ASV ir iespējams izsaukt valdības locekļus uz nopratināšanu parastā tiesā. Zviedrijā šis process notiek caur Konstitūcijas komiteju.”

“Toties mēs varētu izjautāt šefu,” sacīja Jerkers Holmbergs. “Izjautāt šefu?” Bublanskis brīnījās.

“Tūrbjērnu Feldīnu. Viņš tolaik bija premjerministrs.”

“Kā tad! Mēs aizbrauksim pie viņa uz mājām, lai kur viņš tagad dzīvotu, un pajautāsim bijušajam premjerministram, vai viņš viltojis dokumentus pārbēgušam krievu spiegam. Nedomāju gan.” “Feldīns dzīvo Osā, Hernesandas komūnā. Esmu uzaudzis pāris kilometru no turienes. Mans tēvs darbojās Centra partijā un labi pazīst Feldīnu. Esmu viņu vairākkārt saticis gan bērnībā, gan vēlāk. Viņš ir pretimnākošs cilvēks.”

Trīs kriminālinspektori pārsteigti lūkojās uz Jerkeru Holm- bergu.

“Tu pazīsti Feldīnu?” Bublanskis šaubu mākts jautāja. Holmbergs pamāja ar galvu. Bublanskis savilka lūpas. “Godīgi sakot…” Holmbergs piebilda. “Ja mums izdotos kaut ko uzzināt no bijušā premjerministra, tas atrisinātu virkni problēmu un mēs zinātu, kur atrodamies. Es varu aizbraukt un parunāt ar viņu. Ja viņš neko neteiks, tad neteiks. Bet, ja runās, tad mēs varbūt varam ietaupīt daudz laika.”

Bublanskis apsvēra šo ierosinājumu. Tad papurināja galvu. Ar acu kaktiņu viņš redzēja, ka gan Sonja Mūdiga, gan Kurts Svensons domīgi pamāj.

“Holmberg… paldies par piedāvājumu, bet es domāju, ka ar šo ideju mēs pagaidām nogaidīsim. Atpakaļ pie lietas. Sonja?” “Blumkvists stāsta, ka Zalačenko te ieradies 1976. gadā. Cik saprotu, šo informāciju viņš varētu būt ieguvis tikai no viena cilvēka.”

“No Gunnara Bjerka,” Kurts Svensons noteica.

“Ko Bjerks mums pastāstīja?” Jerkers Holmbergs jautāja. “Neko daudz. Viņš atsaucas uz slepenību un apgalvo, ka nevarot neko apspriest bez priekšniecības atļaujas.”

“Un kas ir viņa priekšniecība?”

“To viņš atsakās izpaust.”

“Kas ar viņu notiks?”

“Es viņu aizturēju par seksa pakalpojumu pirkšanu. Dāgs Svensons ir sagādājis nevainojamus pierādījumus. Ēkstrems bija pārskaities, bet, tā kā es jau uzrakstīju ziņojumu, tad viņš riskē iekulties problēmās, ja izbeigs izmeklēšanu,” Kurts Svensons sacīja.

“Ak tā. Seksa pakalpojumu pirkšana. Pieņemu, ka par to var piespriest tikai naudas sodu.”

“Iespējams. Bet viņš tagad ir sistēmā, un mēs viņu vēlreiz varam izsaukt uz nopratināšanu.”

“Tagad gan mēs taustāmies pa Drošības policijas teritoriju. Tas var radīt zināmu turbulenci.”

“Nelaime tā, ka tas viss ir bijis iespējams tikai ar Drošības policijas iesaitīšanos. Var jau būt, ka Zalačenko bija īsts krievu spiegs, kurš pārbēga uz Zviedriju un ieguva politisko patvērumu. Iespējams arī, ka viņš strādāja Drošības policijas labā kā informators vai avots, vai kā nu viņus tur sauc, un bija pamatots iemesls piešķirt viņam viltotu identitāti un anonimitāti. Bet ir trīs problēmas. Pirmā ir 1991. gadā veiktā izmeklēšana, kuras dēļ l īsbetu Salanderi nelikumīgi ieslodzīja psihiatriskajā slimnīcā. Otrā - Zalačenko darbībai kopš tā laika nav itin nekāda sakara ar valsts drošību. Viņš ir pavisam parasts noziedznieks, kurš, iespējams, bijis līdzdalīgs vairākās slepkavībās un citos noziegumos. Un trešā - nav nekādu šaubu, ka Salanderi sašāva un apraka viņa saimniecībā Goseberjā. Turklāt es ļoti labprāt izlasītu to bēdīgi slaveno ziņojumu.”

Bublanskis sadrūma.

“Piektdien to paņēma Ēkstrems, un, kad es prasīju ziņojumu atpakaļ, viņš apsolīja uztaisīt kopiju, bet to neizdarīja. Toties vēlāk piezvanīja un pateica, ka esot runājis ar Valsts prokuroru un esot radusies kāda problēma. Prokurors domājot, ka slepenības zīmogs neļauj šos materiālus izplatīt un kopēt. Prokurors ir pieprasījis visas kopijas, līdz lieta būs noskaidrota. Tas nozīmē, ka Sonjai bija jāatdod viņas kopija.”

“Tātad mums vairs nav ziņojuma?”

“Nē.”

“Nolādēts!” sacīja Holmbergs. “Tas nav labi.”

“Jā,” Bublanskis atteica. “Bet galvenokārt tas nozīmē, ka te kāds darbojas pret mums, turklāt rīkojas ļoti ātri un efektīvi. Tieši šie materiāli taču beidzot uzveda mūs uz pareizajām pēdām.” “Tātad mums jānoskaidro, kas darbojas pret mums,” Holmbergs sacīja.

“Mirklīti,” Sonja Mūdiga ierunājās. “Mums ir arī psihiatrs Tele- būrians. Viņš mūsu pašu izmeklēšanai palīdzēja ar ziņām par Līsbetu Salanderi.”

“Tieši tā,” Bublanskis noteica drūmākā balsī. “Un ko viņš sacīja?” “Viņš ļoti bažījās par Salanderes drošību un vēlēja viņai labu. Bet, kad saruna bija galā, viņš paziņoja, ka Salandere ir ļoti bīstama un var izrādīt pretošanos. Mēs zināmā mērā balstījāmies uz viņa teikto.”

“Un viņš arī uzkurināja Hansu Fasti,” Holmbergs sacīja. “Starp citu, vai Faste ir devis kādu ziņu?”

“Viņš paņēma atvaļinājumu,” Bublanskis īsi atteica. “Jautājums ir: ko mēs iesāksim turpmāk?”

Nākamās divas stundas visi apsprieda dažādas iespējas. Tika pieņemts tikai viens praktisks lēmums - Sonja Mūdiga nākamajā dienā atgriezīsies Gēteborgā, lai uzzinātu, vai Līsbeta Salandere var kaut ko pastāstīt. Kad sapulce beidzot bija galā, Mūdiga un Svensons reizē devās lejā uz garāžu.

“Es tikai iedomājos, ka…” Svensons apklusa.

“Ko?” Mūdiga vaicāja.

“Nu, toreiz, kad mēs runājām ar Telebūrianu, tu grupā biji vienīgā, kura uzdeva jautājumus un cēla iebildumus.”

“Ak tā.”

“Jā… nu… tev ir laba intuīcija,” Svensons noteica.

Kurts Svensons nemēdza bārstīties ar uzslavām, un šī pavisam noteikti bija pirmā reize, kad viņš pateica kaut ko pozitīvu vai uzmundrinošu Sonjai Mūdigai. Viņš atstāja Sonju apmulsušu pie viņas mašīnas.

5. NODALA

Svētdiena, 10. aprīlis

Nakti uz svētdienu Mīkaels Blumkvists bija pavadījis gultā ar Ēriku Bergeri. Viņi nenodevās seksam, tikai gulēja un sarunājās. Lielu daļu sarunas aizņēma Zalačenko stāsta detaļas. Mīkaels pilnībā uzticējās Ērikai, un viņu ne mirkli nemulsināja fakts, ka Ērika tūlīt sāks strādāt konkurējošā avīzē. Savukārt Ērikai nebija ne mazākā nodoma pārķert šo stāstu. Tā bija Millennium sensācija, un viņa jutās tikai mazliet sarūgtināta par to, ka nebūs šī numura redaktore. Tas būtu patīkams veids, kā noslēgt Millennium pavadītos gadus.

Viņi apsprieda arī jauno situāciju. Ērika bija cieši nolēmusi palikt Millennium līdzīpašniece un saglabāt vietu valdē. Toties viņa, protams, neko nedrīkstēs zināt par redakcijas ikdienas darbu.

“Atvēli man dažus gadus lielajā pūķī… Kas zina, varbūt uz pensijas pusi es atgriezīšos Millennium,” Ērika sacīja.

Tad viņi pievērsās savām sarežģītajām attiecībām. Abi nosprieda, ka praktiski jau nekas nemainīsies, tikai nākotnē droši vien nevarēs tikties tik bieži. Tas būs gluži kā astoņdesmitajos gados, kad vēl nebija nodibināts Millennium un viņi strādāja dažādās darbavietās.

“Gluži vienkārši vajadzēs rezervēt laiku,” Ērika secināja ar vieglu smaidu.

Svētdienas rītā abi steidzīgi atvadījās, pirms Ērika devās mājā pie sava vīra Grēgera Bekmana.

“Nemaz nezinu, kā to pateikt,” Ērika ierunājās. “Bet es atkal redzu visas pazīmes, ka tu esi līdz ausīm iekšā stāstā un viss cits paliek otrajā plānā. Vai tu zini, ka strādājot uzvedies kā īsts psihopāts?”

Mīkaels pasmaidīja un apskāva viņu.

Kad Ērika bija aizgājusi, viņš pavadīja rītu, zvanot uz Sālgrēna slimnīcu un cenšoties izdibināt, kāds ir Līsbetas Salanderes stāvoklis. Neviens negribēja viņam neko stāstīt, tādēļ Mīkaels beigās piezvanīja kriminālinspektoram Markusam Ērlanderam, kurš apžēlojās un pastāstīja, ka, ņemot vērā apstākļus, Līsbetas stāvoklis ir labs un ārsti pauž piesardzīgu optimismu. Mīkaels jautāja, vai drīkst meiteni apciemot. Ērlanders atbildēja, ka Salandere pēc prokurora lēmuma ir apcietināta un nedrīkst pieņemt apmeklētājus, taču šis aizliegums joprojām ir teorētisks, jo meitenes stāvoklis pagaidām neļauj viņu nopratināt. Mīkaels no Ērlandera izspieda solījumu, ka kriminālinspektors piezvanīs un paziņos, ja Līsbetas stāvoklis pasliktināsies.

Pārbaudīdams savu mobilo, Mīkaels konstatēja, ka viņam ir četrdesmit divi neatbildēti zvani un īsziņas no dažādiem žurnālistiem, kas izmisīgi centušies dabūt viņu rokā. Ziņa, ka tieši Blumkvists ir atradis Salanderi un izsaucis glābšanas dienestu un tādējādi ir cieši saistīts ar visiem notikumiem, pēdējās diennakts laikā bija vētraini apspriesta plašsaziņas līdzekļos.

Mīkaels izdzēsa visas žurnālistu ziņas. Tad piezvanīja savai māsai Annikai Džannīni un norunāja tikties svētdienas pusdienās.

Pēc tam Mīkaels piezvanīja Draganam Armanskim, drošības pakalpojumu firmas Milton Security izpilddirektoram un operatīvajam vadītājam. Armanski viņš atrada Līdingē.

“Jūs nu gan protat sacelt troksni presē,” Armanskis sausi sacīja.

“Piedodiet, ka šonedēļ jums nepiezvanīju. Es saņēmu ziņu, ka |us mani meklējāt, bet man īsti nebija laika…”

“Mēs Milton veicam paši savu izmeklēšanu. No Holgera Palm- y,rena es sapratu, ka jums ir informācija. Bet šķiet, ka jūs mums esat krietni priekšā.”

Mīkaels brīdi vilcinājās, nezinādams, kā labāk formulēt domu. “Vai varu jums uzticēties?” viņš jautāja.

Armanskis šķita pārsteigts par šādu jautājumu.

“Kā jūs to domājat?”

“Vai jūs stāvat Salanderes pusē vai ne? Vai es varu būt drošs, ka jūs vēlat viņai labu?”

“Es esmu viņas draugs. Kā jūs jau zināt, tas uzreiz nenozīmē, ka arī viņa ir mans draugs.”

“Zinu. Bet es jautāju: vai jūs esat gatavs nostāties Līsbetas ringa stūrī un izcīnīt nežēlīgu maču ar viņas ienaidniekiem? Šajā cīņā būs vairāki raundi.”

Armanskis pārdomāja Mīkaela teikto.

“Es esmu viņas pusē,” viņš sacīja.

“Vai es varu atklāt jums informāciju un apspriest to, nebaidoties, ka tā nokļūs policijā vai kur citur?”

“Es nedrīkstu iesaistīties nekādās kriminālās darbībās,” Armanskis atteica.

“Ne jau to es jautāju.”

“Jūs varat pilnībā paļauties uz mani, kamēr neatklājat man, ka veicat noziedzīgas darbības vai kaut ko tamlīdzīgu.”

“Labi. Mums jāsatiekas.”

“Es šovakar būšu pilsētā. Vakariņas?”

“Nē, man nav laika. Bet es būtu pateicīgs, ja mēs varētu tikties rītvakar. Mums abiem un varbūt vēl kādam vajadzētu apsēsties un parunāt.”

“Jūs varat nākt uz Milton. Teiksim, sešos vakarā?”

“Vēl viena lieta… pēc divām stundām es tikšos ar savu māsu Anniku Džannīni. Viņa pārdomā iespēju kļūt par Līsbetas advokāti, bet, protams, nevar strādāt par velti. Es varu samaksāt daļu viņas honorāra no savas kabatas. Vai Milton Security ari var piedalīties?”

“Līsbetai vajadzēs ārkārtīgi labu krimināllietu advokātu. Atvainojiet, bet jūsu māsa nav piemērota izvēle. Es jau runāju ar Milton galveno juristu, un viņš sameklēs piemērotu kandidātu. Es domāju Pēteru Altīnu vai kādu viņam līdzvērtīgu.”

“Tas ir aplam! Līsbetai ir vajadzīgs pavisam cita profila advokāts. Kad būsim aprunājušies, jūs sapratīsiet, ko es domāju. Bet vai jūs varat atvēlēt naudu viņas aizstāvībai, ja tas būs nepieciešams?”

“Es jau biju nolēmis, ka Milton nolīgs advokātu…”

“Tas nozīmē jā vai nē? Es zinu, kas notika ar Līsbetu. Es aptuveni zinu, kas aiz tā stāv. Es zinu, kāpēc. Un man ir uzbrukuma plāns.”

Armanskis iesmējās.

“Labi. Es noklausīšos jūs priekšlikumu. Ja man nepatiks, es izstāšos.”

“Vai esi apdomājusi manu priekšlikumu pārstāvēt Līsbetu Salanderi?” Mīkaels jautāja, kad bija noskūpstījis māsu uz vaiga un viņi bija saņēmuši savas sviestmaizes un kafiju.

“Jā. Un esmu spiesta atteikties. Tu zini, ka es neesmu krimināllietu advokāte. Pat ja Salanderi tagad atbrīvos no apsūdzības slepkavībās, viņai tomēr paliks virkne citu apsūdzības punktu. Viņai vajadzēs kādu ar pavisam citu svaru un pieredzi nekā man.”

“Tu maldies. Tu esi ļoti zinoša sieviešu tiesību jautājumos. Es apgalvoju, ka tu esi tieši tāda advokāte, kāda Līsbetai vajadzīga.”

“Mīkael… man šķiet, tu īsti nesaproti, ko tas nozīmē. Tā ir sarežģīta krimināllieta, nevis vienkāršs vardarbības vai seksuālas uzmākšanās gadījums. Ja es uzņemšos viņu aizstāvēt, tas var beigties ar katastrofu.”

Mīkaels pasmaidīja.

“Izskatās, ka tu esi palaidusi garām galveno. Ja Līsbetu apsūdzētu Dāga un Mias slepkavībā, tad es nolīgtu kādu Silberska 1 ipa vai citu ietekmīgu krimināllietu advokātu. Taču šī prāva būs pavisam par ko citu. Un tu esi ideālākā kandidāte, kādu es varu iedomāties.”

Annika Džannīni nopūtās.

“Būs labāk, ja tu paskaidrosi.”

Viņi runāja gandrīz divas stundas. Kad Mīkaels bija beidzis stāstu, Annika padevās. Mīkaels paņēma savu mobilo telefonu un vēlreiz piezvanīja Markusam Ērlanderam uz Gēteborgu.

“Sveiki. Te atkal Blumkvists.”

“Man nav nekādu jaunumu par Salanderi,” Ērlanders aizkaitināts atbildēja.

“Es pieņemu, ka šajā situācijā tā ir laba ziņa. Toties man ir jaunumi.”

“Ak tā?”

“Jā. Viņai ir advokāte, kuru sauc Annika Džannīni. Viņa sēž man pretī, un es iedošu viņai klausuli.”

Mīkaels pasniedza mobilo telefonu pār galdu.

“Labdien! Es esmu Annika Džannīni, un mani lūdza pārstāvēt Līsbetu Salanderi. Tātad man jāsazinās ar savu klienti, lai saņemtu viņas piekrišanu. Un man vajadzēs prokurora telefona numuru.”

“Skaidrs,” Ērlanders sacīja. “Cik man zināms, jau ir nozīmēts kāds valsts apmaksāts advokāts.”

“Jauki. Vai kāds ir pajautājis Salanderes viedokli?”

Ērlanders vilcinājās.

“Godīgi sakot, mums vēl nav bijis iespējas pārmīt ar viņu ne vārda. Ceram, ka rīt varēsim ar viņu parunāt, ja viņas stāvoklis to atļaus.”

“Lieliski. Tad es paziņoju, ka līdz brīdim, kad Salanderes jaunkundze būs teikusi ko citu, jūs varat uzskatīt mani par viņas advokāti. Jūs nedrīkstat viņu nopratināt bez manas klātbūtnes. Varat viņu apciemot un pajautāt, vai viņa mani pieņems par savu advokāti vai ne. Skaidrs?”

“Jā,” Ērlanders nopūzdamies atteica. Viņš nebija īsti drošs, vai tas ir juridiski pareizi, un brīdi apdomājās. “Mēs pirmām kārtām gribam Salanderei pajautāt, vai viņai ir informācija par to, kur atrodas policista slepkava Ronalds Nīdermanis. Vai varam to pajautāt arī bez jūsu klātbūtnes?”

Annika Džannīni brīdi šaubījās.

“Labi… varat apjautāties, vai viņai ir informācija, kas var palīdzēt Nīdermaņa meklēšanā. Bet jūs nedrīkstat uzdot jautājumus saistībā ar iespējamo apsūdzību. Vai esam vienojušies?” “Domāju, ka jā.”

Markuss ērlanders piecēlās no sava rakstāmgalda un taisnā ceļā devās augšā uz prokurores Agnētas Jervasas kabinetu. Viņš atstāstīja savu sarunu ar Anniku Džannīni.

“Es nezināju, ka Salanderei ir advokāte.”

“Es arī ne. Džannīni ir nolīdzis Mīkaels Blumkvists. Nav teikts, ka Salandere par to zina.”

“Bet Džannīni nav krimināllietu advokāte. Viņa nodarbojas ar sieviešu tiesībām. Es reiz klausījos viņas lekciju, viņa ir gudra, bet šai lietai pilnīgi nepiemērota.”

“Tas katrā ziņā jāizlemj Salanderei.”

“Iespējams, ka tādā gadījumā es tiesā to apstrīdēšu. Salanderes pašas labā viņai ir vajadzīgs kārtīgs aizstāvis, nevis kāda slavenība, kas dzenas pēc avīžu virsrakstiem. Hmm. Turklāt Salanderei taču ir atņemta rīcībspēja. Es nezinu, kā būtu pareizāk.”

“Ko iesāksim?”

Agnēta Jervasa brīdi domāja.

“Pilnīga putra. Es pat īsti nezinu, kurš galu galā virzīs šo lietu, varbūt to atdos Ēkstremam Stokholmā. Bet Salanderei vajag advokātu. Labi… pajautā, vai viņa ņems Džannīni.”

PĀRNĀCIS mājās ap pieciem pēcpusdienā, Mīkaels atvēra savu iBook un ķērās pie teksta, ko bija sācis sacerēt viesnīcā Gēteborgā. Viņš strādāja septiņas stundas, līdz bija atklājis stāstā lielākos baltos plankumus. Joprojām bija nepieciešams daudz ko izpētīt. Vadoties no pieejamajiem dokumentiem, viņš nespēja atbildēt uz jautājumu, tieši kurš Drošības policijā vēl bez Gunnara Bjerka piedalījās sazvērestībā ar mērķi ieslodzīt Līsbetu Salanderi trako namā. Viņš nebija arī noskaidrojis jautājumu, kādas ir Bjerka un psihiatra Pētera Telebūriana attiecības.

Ap pusnakti Mīkaels izslēdza datoru un ielīda gultā. Pirmo reizi vairāku nedēļu laikā viņš juta, ka var atslābt un gulēt mierīgi. Viņš visu kontrolēja. Lai cik daudz vēl būtu jautājuma zīmju, viņam jau pietika materiālu, lai izraisītu skandālu.

Mīkaelam sagribējās piezvanīt Ērikai Bergerei un pastāstīt viņai jaunumus. Tad viņš aptvēra, ka Ērika ir aizgājusi no Millennium. Piepeši miegs vairs nenāca.

Vīrietis ar brūno portfeli uzmanīgi izkāpa no Gēteborgas vilciena, kas pulksten 19:30 pienāca Stokholmas Centrālajā stacijā, un īsu mirkli nekustīgi stāvēja ļaužu jūrā, skatīdamies apkārt. Viņš bija izbraucis no Laholmas neilgi pēc astoņiem rītā un pa ceļam iegriezies Gēteborgā, lai paēstu pusdienas kopā ar senu draugu, iekams turpināja ceļu uz Stokholmu. Viņš nebija apmeklējis Stokholmu divus gadus un patiesībā nebija plānojis kādreiz vēl atgriezties galvaspilsētā. Lai gan bija pavadījis tur lielāko daļu sava darba mūža, viņš Stokholmā vienmēr jutās kā svešinieks, un pēc aiziešanas pensijā šī izjūta ar katru apciemojumu tikai pieņēmās spēkā.

Vīrietis lēnām izgāja cauri stacijai, Pressbyrān kioskā nopirka vakara avīzes un divus banānus un domīgi nolūkojās, kā garām aizsteidzas divas aizplīvurotas musulmaņu sievietes. Viņam nebija iebildumu pret aizplīvurotām sievietēm. Ja kāds gribēja

ģērbties maskarādes kostīmā, tā nebija viņa darīšana. Taču viņu traucēja tas, ka šīm sievietēm tā jāģērbjas Stokholmas centrā.

Vīrietis aizgāja trīssimt metru līdz Freys HoteI blakus vecajai Būberga pasta ēkai Vāsagātanā. Savās retajās Stokholmas apmeklējuma reizēs viņš vienmēr apmetās tieši šajā viesnīcā. Tā atradās centrā un bija pieklājīga. Turklāt lēta - svarīgs noteikums, ja braucienu apmaksāja viņš pats. Viņš bija rezervējis numuru iepriekšējā dienā uz Ēverta Gulberga vārda.

Uzkāpis savā numurā, vīrietis devās uz vannasistabu. Viņš jau bija sasniedzis vecumu, kas lika bieži apmeklēt tualeti. Jau vairākus gadus viņam nebija izdevies nogulēt nevienu nakti, nepamostoties šīs vajadzības dēļ.

Pēc tam vīrietis noņēma cepuri - tumšzaļu angļu filca cepuri ar šaurām malām - un palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. Viņš bija metru astoņdesmit četrus centimetrus garš un svēra sešdesmit astoņus kilogramus, tātad bija kārns un stiegrains. Vīrietis bija ģērbies sīkrūtotā žaketē un tumšpelēkās biksēs. Atvēris brūno portfeli, viņš izņēma divus kreklus, rezerves kaklasaiti un apakšveļu, ko novietoja kumodē. Pēc tam pakāra mēteli un žaketi skapī aiz istabas durvīm.

Bija par agru iet gulēt. Par vēlu, lai dotos vakara pastaigā, kura turklāt diezin vai sagādātu viņam prieku. Vīrietis apsēdās viesnīcas istabas neiztrūkstošajā krēslā un paskatījās apkārt. Viņš ieslēdza televizoru, taču noņēma skaļumu, lai nebūtu jāklausās. Viņš apsvēra, vai nepiezvanīt uz recepciju un nepasūtīt kafiju, taču nolēma, ka ir pārāk vēls. Toties viņš atvēra minibāru un izlēja glāzē miniatūrās Johnny Walker pudelītes saturu, pievienojis pavisam nedaudz ūdens. Vīrietis atvēra vakara avīzes un uzmanīgi izlasīja visu, kas šodien publicēts par Ronalda Nīdermaņa meklēšanu un Līsbetas Salanderes lietu. Pēc brīža viņš izņēma bloknotu ādas vāciņos un ierakstīja tur dažas piezīmes.

Bijušais Drošības policijas nodaļas vadītājs Ēverts Gulbergs bija septiņdesmit astoņus gadus vecs un oficiāli pensijā jau

četrpadsmit gadus. Bet ar veciem spiegiem tā ir. Viņi nekad nemirst, tikai aizslīd ēnās.

Tūlīt pēc kara beigām Gulbergs deviņpadsmit gadu vecumā bija uzsācis kaijeru flotē. Viņš dienēja kadetos un pēc tam tika uzņemts virsnieku skolā. Gulbergs bija gaidījis tradicionālo norīkojumu uz jūras spēkiem, taču viņu nosūtīja uz Karlskrūnu flotes izlūkdienestā par sakaru izlūku. Gulbergs bez pūlēm izprata sakaru signālu pārtveršanas nozīmi - uzdevumu izdibināt, kas notiek viņpus Baltijas jūrai, taču darbs viņam šķita garlaicīgs un neinteresants. Tomēr armijas tulku skolā viņš iemācījās krievu un poļu valodu, un šīs valodu zināšanas bija viens no iemesliem, kāpēc viņu 1950. gadā pieņēma darbā Drošības policijā. Tas notika laikā, kad Valsts policijas trešo nodaļu vadīja nevainojami korektais Georgs Tulīns. Kad Ēverts Gulbergs sāka tur strādāt, slepenpolicijas kopējais budžets nepārsniedza 2,7 miljonus kronu un kopējais darbinieku skaits, precīzi rēķinot, bija deviņdesmit seši cilvēki.

Kad Gulbergs 1992. gadā formāli devās pensijā, Drošības policijas budžets nedaudz pārsniedza 350 miljonus kronu, un viņš nemaz nezināja, cik daudz darbinieku firmai īsti ir.

Savu mūžu Gulbergs bija aizvadījis Viņa Majestātes vai varbūt drīzāk - sociāldemokrātiskās labklājības valsts slepenajā dienestā. Tā bija likteņa ironija, jo vēlēšanās viņš allaž bija uzticami balsojis par moderātiem, ja neskaita 1991. gadu, kad apzināti nobalsoja pret tiem, jo uzskatīja Kārlu Biltu par reālpolitisku katastrofu. Togad viņš izmisumā nobalsoja par Ingvaru Kārlsonu. Gadi ar Zviedrijas labāko valdību bija arī apstiprinājuši viņa lielākās bažas. Moderātu valdība nāca pie varas laikā, kad sabruka Padomju Savienība, un, pēc Gulberga domām, diezin vai kāds režīms bija sliktāk sagatavots spiegošanas mākslā, lai izmantotu jaunās politiskās iespējas, kas tagad pavērās Austrumos. Gluži pretēji - Bilta valdība finansiālu iemeslu dēļ bija samazinājusi Padomju Savienības biroju un pievērsusies starptautiskajām muļķībām Bosnijā un Serbijā - itin kā Serbija jebkad varētu apdraudēt Zviedriju. Tā rezultātā lieliskā iespēja tālredzīgi iefiltrēt Maskavā savus informatorus bija palaista vējā, un dienā, kad attiecības atkal atsaltu - kas, pēc Gulberga domām, bija neizbēgami -, Drošības policijai un militārajam izlūkdienestam no jauna tiktu izvirzītas nesamērīgas politiskas prasības, it kā viņi varētu pēc vajadzības izvilkt aģentus no burvju cepures.

Uzsācis savu karjeru Valsts policijas trešās nodaļas krievu birojā, Gulbergs pēc diviem aiz rakstāmgalda pavadītiem gadiem 1952. un 1953. gadā veica savus pirmos nedrošos praktiskos uzdevumus kā gaisa spēku atašejs ar kapteiņa pakāpi Zviedrijas vēstniecībā Maskavā. Dīvainā kārtā viņš sekoja cita pazīstama spiega pēdās. Pirms dažiem gadiem šo amatu bija ieņēmis bēdīgi slavenais gaisa spēku pulkvedis Stīgs Vennerstrems.

Atgriezies Zviedrijā, Gulbergs strādāja pretizlūkošanā un pēc desmit gadiem bija viens no jaunajiem Drošības policijas darbiniekiem, kas operatīvā šefa Oto Dānielsona vadībā apcietināja Vennerstremu un sagādāja viņam mūža ieslodzījumu cietumā Longholmenā.

Kad 1964. gadā Pēra Gunnara Vinges vadībā slepenpoliciju reorganizēja un tā kļuva par Valsts policijas pārvaldes Drošības nodaļu (VPP/DN), sākās darbinieku skaita palielināšana. Tobrīd Gulbergs bija nostrādājis Drošības policijā jau četrpadsmit gadus un kļuvis par vienu no uzticamākajiem veterāniem.

Gulbergs nekad nebija lietojis apzīmējumu Drošības policija jeb Sāpo. Formāliem mērķiem viņš izmantoja oficiālo nosaukumu VPP/DN, bet neformālās sarunās sacīja vienkārši DN. Kolēģu vidū viņš to dēvēja par uzņēmumu, firmu vai vienkārši par nodaļu, bet nekad - par Drošības policiju. Iemesls bija vienkāršs. Daudzu gadu gaitā firmas nozīmīgākais uzdevums bija tā sauktā personu kontrole, tātad - uzdevums pārbaudīt un reģistrēt Zviedrijas pilsoņus, kuriem varētu inkriminēt slieksmi uz komunistiskiem uzskatiem vai valsts nodevību. Jēdzieni komunists un valsts nodevējs firmā bija sinonīmi. Vēlāk izplatīto apzīmējumu Drošības policija patiesībā bija izdomājis potenciāli nodevīgais komunistu žurnāls Clartē kā palamu policistiem - komunistu vajātājiem. Tāpēc ne Gulbergs, ne kāds cits veterāns nelietoja šo apzīmējumu. Un viņš nekādi nespēja saprast, kāpēc viņa bijušais šefs P. G. Vinge bija devis saviem memuāriem nosaukumu Drošības policijas priekšnieks 1962-1970.

Tieši 1964. gada reorganizācija noteica Gulberga turpmāko karjeru.

VPP/DN izveide norādīja, ka valsts slepenpolicija ir pārvērsta par “modernu policijas organizāciju” - kā tas tika aprakstīts Tieslietu ministrijas memorandā. Tas nozīmēja jaunu darbinieku pieņemšanu un nebeidzamas adaptēšanās problēmas, kas pavēra ienaidniekam krietni labākas iespējas iesūtīt aizvien augošā organizācijā savus aģentus. Tas savukārt nozīmēja, ka jāpastiprina iekšējā drošības kontrole - slepenpolicija vairs nevarēja būt bijušo virsnieku klubs, kur visi pazīst cits citu un galvenā kvalifikācija, pieņemot kādu darbā, ir fakts, ka viņa tēvs bijis virsnieks.

1963.   gadā Gulbergs no pretizlūkošanas bija pārcelts uz personāla kontroli, kas ieguva pastiprinātu nozīmi pēc Stīga Venner- strema atmaskošanas. Tolaik tika likti pamati politisko uzskatu reģistram, kas sešdesmito gadu beigās aptvēra aptuveni trīssimt tūkstošus Zviedrijas pilsoņu ar nevēlamām politiskām simpātijām. Taču Zviedrijas pilsoņu kontrole bija viens jautājums, bet kaut kas gluži cits - kā īsti veikt drošības kontroli pašā VPP/DN.

Vennerstrema lieta bija izraisījusi valsts slepenpolicijā veselu dilemmu lavīnu. Ja jau krieviem strādāja Aizsardzības štāba pulkvedis - turklāt būdams valdības padomnieks kodolieroču un drošības politikas jautājumos -, vai tad varēja būt drošs, ka viņiem nav tikpat nozīmīga aģenta arī Drošības policijā? Kurš varētu garantēt, ka firmas augstākā un vidējā līmeņa vadītāji patiesībā nestrādā krievu labā? īsi sakot - kurš izspiegos spiegus?

1964.   gada augustā Gulbergs tika uzaicināts uz pēcpusdienas sanāksmi pie VPP/DN vadītāja vietnieka Hansa Vilhelma Frankes. Sapulcē piedalījās arī divi cilvēki no firmas vadības: kancelejas vadītāja vietnieks un finanšu direktors. Pirms diena bija galā, Gulberga dzīve bija ieguvusi jaunu jēgu. Viņš tagad bija izredzēts. Gulbergs bija saņēmis jaunu amatu - kļuvis par vadītāju jaunizveidotai vienībai ar darba nosaukumu Speciālā sekcija, saīsinājumā SS. Gulberga pirmais darbs bija pārdēvēt to par Speciālo Analīzi. Šis nosaukums noturējās tikai dažas minūtes, līdz finanšu direktors norādīja, ka SA neskan diez ko labāk par SS. Par vienības galīgo nosaukumu kļuva Speciālās analīzes sekcija, ikdienas sarunās Sekcija, atšķirībā no nodaļas vai firmas, kas norādīja uz visu Drošības policiju.

Sekcija bija frankes ideja. Viņš to sauca par pēdējo aizsardzības līniju. Sevišķi slepena grupa, kas firmā izvietojusies stratēģiskās vietās, bet palika neredzama un neparādījās memorandos vai finanšu dokumentos, tātad nevarēja arī tajā iefiltrēties. Viņu uzdevums bija sargāt nācijas drošību. Frankem pietika varas īstenot šo ideju. Lai radītu slepeno struktūru, viņam bija nepieciešams finanšu direktors un kancelejas vadītājs, bet viņi visi bija vecās skolas karavīri un draugi no daudzām sadursmēm ar ienaidnieku.

Pirmo gadu visa organizācija sastāvēja no Gulberga un trim rūpīgi izvēlētiem darbiniekiem. Turpmākajos desmit gados Sekcija izauga līdz vienpadsmit cilvēkiem, no kuriem divi bija vecās skolas administratīvie sekretāri, bet pārējie - profesionāli spiegu ķērāji. Organizācijas struktūra nebija hierarhiska. Vadītājs bija Gulbergs, bet visi pārējie - līdzstrādnieki, kas satika šefu gandrīz katru dienu. Efektivitāti te vērtēja augstāk par prestižu un birokrātiskām formalitātēm.

Formāli Gulbergs bija pakļauts garai virknei personu hierarhijā zem Drošības policijas kancelejas vadītāja, kuram viņš iesniedza ikmēneša atskaites, taču praksē viņš ieņēma īpašu pozīciju ar ārkārtējām pilnvarām. Viņš un tikai viņš varēja nolemt palikt zem lupas visaugstāko Drošības policijas vadību. Ja viņam tā labpatiktu, viņš varētu sīki izpurināt paša Pēra Gunnara Vinges dzīvi. (Viņš to arī darīja.) Gulbergs varēja uzsākt savas izmeklēšanas un veikt telefona sarunu noklausīšanos, neatskaitoties un neziņojot par tām augstākstāvošiem. Viņa paraugs bija amerikāņu spiegu leģenda Džeimss Džīzass Engltons, kurš ieņēma līdzīgu amatu CIP un ar kuru viņam izdevās iepazīties personiski.

Sekcija kļuva par nodaļas mikroorganizāciju - ārpus, virs un blakus visai pārējai Drošības policijai. Tas izpaudās arī ģeogrāfiski. Sekcijas birojs atradās Kungsholmenā, bet drošibas apsvērumu dēļ praktiski visa Sekcija tika pārvietota ārpus pārvaldes ēkas uz privātu vienpadsmit istabu dzīvokli Estermalmē. Dzīvokli diskrēti pārbūvēja par nocietinātu biroju, kas ne mirkli nepalika bez uzraudzības, jo divās no dzīvokļa istabām pie pašas ieejas uz pastāvīgu dzīvi apmetās uzticamā darbiniece, sekretāre Ele- anora Bādenbrinka. Bādenbrinka bija nenovērtējama kolēģe, kam Gulbergs pilnībā uzticējās.

Organizatoriskā ziņā Gulbergs un viņa līdzstrādnieki pilnībā pazuda no sabiedrības acīm - viņus finansēja no “īpašā fonda”, bet viņi nebija atrodami formālajā Drošības policijas struktūrā, kas atskaitījās Valsts policijas vadībai vai Tieslietu ministrijai. Pat VPP/DN vadītājs nepazina slepenākos no slepenajiem, kam bija uzdots tikt galā ar delikātāko no delikātā.

Tātad aptuveni četrdesmit gadu vecumā Gulbergs bija nonācis amatā, kur viņam nebija jāatskaitās nevienai dzīvai dvēselei un viņš varēja uzsākt jebkuru izmeklēšanu.

Gulbergam jau no paša sākuma bija skaidrs, ka Speciālās analīzes sekcija riskē kļūt par politiski jūtīgu jautājumu. Tās darba uzdevums, maigi izsakoties, bija neskaidrs, bet dokumenti - ārkārtīgi skopi. 1964. gada septembrī premjerministrs Tāge Ērlanders parakstīja direktīvu, kas iedalīja līdzekļus Speciālās analīzes sekcijai, kuras uzdevums bija veikt sevišķi delikātas, valsts drošībai svarīgu lietu izmeklēšanas. Šis jautājums bija viens no divpadsmit līdzīgiem punktiem, par kuriem VPP/DN vadītāja vietnieks Hanss Vilhelms Franke ziņoja kādā pēcpusdienas sapulcē. Šo rīkojumu tūlīt klasificēja kā slepenu un iegrāmatoja tikpat slepenajā VPP/DN īpašajā reģistrā.

Tomēr premjerministra paraksts nozīmēja, ka Sekcija ir juridiski atzīta struktūra. Tās pirmā gada budžets bija piecdesmit divi tūkstoši kronu. Tik mazu budžetu Gulbergs pats uzskatīja par ģeniālu ideju. Tādējādi Sekcijas izveide izskatījās pavisam nenozīmīga.

Plašākā nozīmē premjerministra paraksts norādīja, ka viņš ir atzinis nepieciešamību izveidot grupu, kas atbild par “iekšējo personāla kontroli”. Tomēr šo pašu parakstu varēja iztulkot arī kā zīmi, ka premjerministrs ir akceptējis grupu, kura drīkst kontrolēt “īpaši svarīgas personas” ārpus VPP/DN, to skaitā pašu premjerministru. Tieši pēdējais fakts potenciāli varēja radīt nopietnas politiskas problēmas.

Ēverts gulbergs konstatēja, ka viņa glāzē beidzies Johnny Wal- ker. Viņš īpaši neaizrāvās ar alkoholu, taču aiz muguras bija gara diena un garš ceļš, tāpēc Gulbergs uzskatīja, ka šajā dzīves posmā vairs nav nozīmes viskija daudzumam un viņš drīkst piepildīt glāzi, ja to grib. Gulbergs izlēja glāzē miniatūro Glendfiddich pudelīti.

Viskutelīgākā, protams, bija Ūlofa Palmes lieta.

1976. gada vēlēšanu dienu Gulbergs atcerējās visos sīkumos. Pirmo reizi Zviedrijas mūsdienu vēsturē valstī pie varas nāca labējā valdība. Diemžēl par premjerministru kļuva Tūrbjērns Fel- dīns, nevis Jēsta Būmans, kas bija vecā kaluma vīrs un nesalīdzināmi piemērotāks šim amatam. Taču galvenais, ka Palme bija sakauts un Ēverts Gulbergs varēja uzelpot.

Palmes piemērotība premjerministra amatam bija vairāku pusdienu sarunu temats VPP/DN visslepenākajos gaiteņos. Pērs Gunnars Vinge 1969. gadā bija atlaists no darba, jo iedrošinājās skaļi paust uzskatu, kuram nodaļā piekrita daudzi, - proti, aizdomas, ka Palme varētu būt VDK aģents. Firmas iekšējā klimatā Vinges domas nebija kontroversiālas. Diemžēl, apmeklējot Norbotenu, viņš bija tās atklāti apspriedis ar lēnes gubernatoru Ragnaru Lasinanti. Lasinanti divreiz sarauca uzacis, bet pēc tam informēja Valsts kanceleju, un Vinge tika lūgts ierasties uz atsevišķu sarunu.

Ēvertam Gulbergam bija žēl, ka jautājums par Palmes iespējamiem kontaktiem ar krieviem tā ari palika bez atbildes. Par spīti cītīgām pūlēm noskaidrot patiesību un sameklēt izšķirošos pierādījumus - the smoking guri -, Sekcija nespēja atrast ne mazākās liecības. Gulberga acīs tas nenozīmēja, ka Palme ir nevainīgs, viņš drīzāk bija īpaši viltīgs un gudrs spiegs, kurš nekrita kārdinājumā izdarīt kļūdas, ko pieļāvuši citi krievu spiegi. Palme turpināja muļķot viņus gadu pēc gada. 1982. gadā Palmes jautājums atkal aktualizējās, kad viņš atgriezās premjerministra krēslā. Tad atskanēja šāviens uz Svēavēgena un jautājums uz visiem laikiem kļuva teorētisks.

1976. GADS sekcijai bija sarežģīts. VPP/DN rindās - starp nedaudzajiem cilvēkiem, kas vispār zināja par Sekcijas pastāvēšanu, - atskanēja kritiskas balsis. Aizvadītajos desmit gados iespējamas politiskas neuzticamības dēļ no darba bija atlaisti pavisam sešdesmit pieci Drošības policijas darbinieki. Lielākajā daļā gadījumu neko neizdevās dokumentāli pierādīt, tāpēc daži augstākie vadītāji sāka spriest, ka Sekciju vada paranojāli sazvērestību teorētiķi.

Gulbergu joprojām pārņēma niknums, atceroties vienu no Sekcijas izskatītajām lietām. Runa bija par cilvēku, kuru 1968. gadā pieņēma darbā VPP/DN. Gulbergs personiski uzskatīja viņu par īpaši nepiemērotu šim darbam. Šis cilvēks bija kriminālinspektors Stīgs Berglings, zviedru armijas leitnants, kurš vēlāk izrādījās padomju militārā izlūkdienesta GRU pulkvedis. Gulbergs četras reizes bija mēģinājis panākt, lai Berglingu atlaiž, bet viņa prasības katru reizi ignorēja. Situācija mainījās tikai 1977. gadā, kad Berglingu sāka turēt aizdomās arī citi ārpus Sekcijas. Tad jau bija par vēlu. Berglinga lieta kļuva par lielāko skandālu Zviedrijas Drošības policijas vēsturē.

Septiņdesmito gadu pirmajā pusē kritika pret Sekciju pieņēmās spēkā, un desmitgades vidū Gulbergs bija dzirdējis vairākus priekšlikumus samazināt tās budžetu vai pat izbeigt darbību.

Šī kritika apdraudēja Sekcijas nākotni. Tolaik VPP/DN prioritārais virziens bija terorisma draudi, no spiegu viedokļa visādā ziņā garlaicīgs stāsts, jo runa parasti bija par apjukušiem jauniešiem, kuri sadarbojās ar arābu vai palestīniešu elementiem. Lielais jautājums Drošības policijā bija, vai personu kontroles nodaļai jāpiešķir īpašas pilnvaras kontrolēt citvalstu pilsoņus, kas dzīvo Zviedrijā, vai arī tas joprojām paliks ārvalstnieku nodaļas kompetencē.

Šajā diezgan ezoteriskajā birokrātu diskusijā Sekcijai radās nepieciešamība piesaistīt uzticamu darbinieku, kas varētu veikt pašas ārvalstnieku nodaļas personāla kontroli jeb patiesībā iz- spiegošanu.

Izvēle krita uz jaunu darbinieku, kurš strādāja VPP/DN kopš 1970. gada un kura biogrāfija un politiskā uzticamība ļāva domāt, ka viņam var ierādīt vietu Sekcijas darbinieku rindās. Brīvajā laikā viņš darbojās organizācijā Demokrātiskā alianse, ko sociāldemokrātiskie plašsaziņas līdzekļi uzskatīja par labēji ekstrēmis- tisku. Sekcija to neuzskatīja par trūkumu. Trīs citi tās darbinieki patiesībā arī bija Demokrātiskās alianses biedri, un pati Sekcija bija lielā mērā veicinājusi Demokrātiskās alianses dibināšanu un piešķīrusi tai nelielu daļu finansējuma. Tieši šajā organizācijā jaunais darbinieks izpelnījās ievērību, un viņu pieņēma darba Sekcijā. Viņa vārds bija Gunnars Bjerks.

Iīvertam gulbergam TĀ šķita neticami laimīga nejaušība, ka 1976. gada vēlēšanu dienā, kad Aleksandrs Zalačenko nolēma palikt Zviedrijā un iegāja Normalmes policijas iecirknī pieprasīt politisko patvērumu, ārvalstnieku nodaļā viņu kā atbildīgais darbinieks pieņēma tieši juniors Gunnars Bjerks. Aģents, kurš jau bija saistījies ar visslepenākajiem no slepenajiem.

Bjerks bija modrs. Viņš tūlīt aptvēra Zalačenko nozīmīgumu, pārtrauca nopratināšanu un noslēpa pārbēdzēju viesnīcas Continental numurā. Turklāt, ceļot trauksmi, Bjerks piezvanīja Ēvertam Gulbergam, nevis savam formālajam priekšniekam ārvalstnieku nodaļā. Telefona zvans atskanēja brīdī, kad vēlēšanu iecirkņi bija slēgti un visas prognozes rādīja, ka Palme zaudēs. Gulbergs tikko bija pārnācis mājās un ieslēdzis televizoru, lai sekotu vēlēšanu rezultātiem. Sākumā viņš satrauktā juniora ziņu uztvēra skeptiski. Pēc tam aizbrauca uz Continental, kas atrodas mazāk nekā divsimt piecdesmit metrus no viesnīcas numura, kurā viņš bija tajā brīdī, un pārņēma Zalačenko lietu savā kontrolē.

Tajā mirklī gulberga dzīve kardināli mainījās. Slepenības jēdziens ieguva gluži citu nozīmi un svaru. Viņš saprata, ka ap pārbēdzēju jāizveido pavisam jauna struktūra.

Gulbergs automātiski Zalačenko grupā iekļāva Gunnaru Bjerku. Tas bija gudrs un saprātīgs lēmums, jo Bjerks jau zināja par Zalačenko eksistenci. Labāk, ja viņš palika iekšpusē, nevis apdraudēja drošību no ārpuses. Tāpēc Bjerku no viņa oficiālās darbavietas ārvalstnieku nodaļā pārcēla pie rakstāmgalda Estermalmes dzīvoklī.

Par dramatisko situāciju Gulbergs sākumā bija nolēmis informēt tikai vienu personu VPP/DN, proti, kancelejas vadītāju, kurš pārzināja Sekcijas darbu. Apdomājis jaunumus vairākas dienas, kancelejas vadītājs paskaidroja Gulbei^am, ka pārbēdzējs ir pārāk nozīmīgs jautājums un par to jāinformē VPP/DN vaditājs un arī valdība.

Jaunais VPP/DN vadītājs tolaik jau zināja par Speciālās analīzes sekcijas eksistenci, taču viņam bija tikai vāra nojausma par to, ar ko tā patiesībā nodarbojas. Viņš bija iecelts amatā, lai tiktu galā ar Informācijas biroja skandālu, un jau bija ceļā uz augstāku posteni policijas hierarhijā. VPP/DN šefs sarunā zem četrām acīm ar kancelejas vadītāju bija uzzinājis, ka Sekcija ir ar valdības rīkojumu izveidota slepena grupa. Tās darbība notiek ārpus pārējās policijas lauciņa, un par to nevajag uzdot jautājumus. Tā kā Drošības policijas vadītājs tolaik pavisam noteikti neuzdeva jautājumus, kas varētu provocēt nepatīkamas atbildes, viņš saprotoši pamāja ar galvu un pieņēma, ka pastāv struktūra ar nosaukumu Speciālās analīzes sekcija un viņam ar to nav nekādas saistības.

Gulbergu nesajūsmināja doma informēt šefu par Zalačenko, taču viņam nebija izvēles. Uzsvēris nepieciešamību ievērot pilnīgu slepenību, viņš izdeva instrukcijas, ka pat VPP/DN priekšnieks nedrīkst apspriest šo tematu savā kabinetā, neveicot īpašus drošības pasākumus. Tika nolemts, ka ar Zalačenko nodarbosies Speciālās analīzes sekcija.

Amatu atstājušā premjerministra informēšana bija pilnīgi izslēgta. Saistībā ar haosu, ko izraisīja valdības maiņa, jaunais premjerministrs bija pilnībā aizņemts ar ministru izraudzīšanos un sarunām ar pārējām labējām partijām. Tikai mēnesi pēc jaunās valdības izveidošanas VPP/DN vadītājs kopā ar Gulbergu devās uz premjerministra rezidenci Rūsenbādē, lai informētu jauno premjerministru. Gulbergs līdz pēdējam brīdim bija protestējis, taču VPP/DN vadītājs uzstāja - Konstitūcija nepieļāva premjerministra neinformēšanu. Tikšanās laikā Gulbergs bija izmantojis visas savas daiļrunības spējas, lai pārliecinātu premjerministru par nepieciešamību neizlaist informāciju par Zalačenko ārpus viņa kabineta - nedrīkstēja informēt ne ārlietu ministru, ne aizsardzības ministru, ne arī kādu citu valdības locekli.

Feldīnu satrieca ziņa, ka Zviedrijā patvērumu meklējis krievu augstākā līmeņa aģents. Viņš uzstāja, ka tikai taisnīguma pēc vien patiesībā šo lietu vajadzētu apspriest vismaz ar abu pārējo koalīcijas partiju vadītājiem. Gulbergs bija gatavs šim iebildumam un izspēlēja savu nozīmīgāko kārti. Viņš klusā balsī paskaidroja: ja tā notiks, viņš būs spiests tūlīt iesniegt atlūgumu. Šie draudi Feldīnu iespaidoja. Tie, vārdos neizteikti, vēstīja, ka premjerministrs būs personiski atbildīgs, ja informācija noplūdīs un krievi atsūtīs nāves brigādi likvidēt Zalačenko. Turklāt, ja cilvēks, kas bija atbildīgs par Zalačenko drošību, jutās spiests atstāt amatu, šāds atklājums premjerministram būtu politiska katastrofa.

Vēl nepieredzējis un nedrošs savā premjerministra lomā, Fel- dīns padevās. Viņš apstiprināja tūlīt slepenajā reģistrā iegrāmatoto direktīvu, kas noteica, ka par Zalačenko drošību atbildēs Sekcija un informācijai jāpaliek premjerministra kabinetā. Līdz ar to Feldīns praktiski bija apliecinājis, ka ir informēts, bet nedrīkst apspriest šo lietu. īsi sakot, viņam bija jāaizmirst par Zalačenko.

Tomēr Feldīns bija uzstājis, ka viņa kancelejā būs vēl viens informēts cilvēks - īpaši izraudzīts valsts sekretārs, kurš darbosies kā kontaktpersona visos jautājumos, kas saistīti ar pārbēdzēju. Ar to Gulbergs samierinājās. Viņam nebija grūti tikt galā ar valsts sekretāru.

VPP/DN vadītājs jutās apmierināts. Zalačenko lieta tagad bija konstitucionāli nodrošināta, bet tas šajā gadījumā nozīmēja, ka viņš ir brīvs no jebkādas atbildības. Arī Gulbergs jutās apmierināts. Viņam bija izdevies radīt karantīnu, kas nozīmēja, ka viņš kontrolē informācijas plūsmu. Zalačenko kontrolēja viņš viens pats.

Atgriezies savā kabinetā Estermalmē, Gulbergs apsēdās pie rakstāmgalda un izveidoja to personu sarakstu, kuras zināja par Zalačenko. Sarakstā bija viņš pats, Gunnars Bjerks, Sekcijas operatīvā darba vadītājs Hanss fon Rotingers, vadītāja vietnieks Frēdriks Klintons, Sekcijas sekretāre Eleanora Bādenbrinka, kā arī divi darbinieki, kuru uzdevums bija apkopot un pastāvīgi analizēt no Zalačenko iegūto izlūkošanas informāciju. Turpmākajos gados šie septiņi cilvēki veidoja īpašu sekciju Sekcijā. Gulbergs viņus sauca par Iekšējo grupu.

Ārpus Sekcijas par šo lietu zināja VPP/DN vadītājs, viņa vietnieks un kancelejas vadītājs. Vēl bija jāpieskaita premjerministrs un valsts sekretārs. Kopā divpadsmit cilvēku. Nekad agrāk šādas nozīmes noslēpumu nebija pārvaldījis tik rūpīgi izvēlēts pulciņš.

Pēc tam Gulbergs sadrūma. Noslēpumu zināja arī trīspadsmitais cilvēks. Bjerku toreiz bija pavadījis jurists Nilss Bjūrmans. Nevarēja būt ne runas par to, ka Bjūrmans varētu kļūt par Sekcijas darbinieku. Bjūrmans nebija īsts policists - pareizāk sakot, viņš VPP/DN nebija nekas vairāk kā praktikants, un viņam trūka vajadzīgo zināšanu un kompetences. Gulbergs apsvēra dažādus variantus, bet pēc tam izvēlējās piesardzīgi izvadīt Bjūrmanu no šīs lietas. Viņš piedraudēja ar mūža ieslodzījumu par valsts nodevību, ja nu jaunais jurists izpaustu kaut pušplēstu vārdu par Zalačenko, un reizē piekukuļoja viņu ar turpmāka darba apsolījumiem un vispēdīgi ar glaimiem, kas cēla Bjūrmana nozīmīgumu paša acīs. Gulbergs parūpējās, lai Bjūrmans dabūtu vietu prestižā advokātu birojā, un pēc tam apbēra viņu ar darbiem. Par nelaimi, Bjūrmans izrādījās tāda viduvējība, ka pat neprata izmantot savas iespējas. Pēc desmit gadiem viņš pameta advokātu biroju un atvēra savu praksi - biroju ar vienu darbinieku Odina laukumā.

Turpmākajos gados Gulbergs Bjūrmanu diskrēti un pastāvīgi novēroja. Novērošana atslāba tikai astoņdesmitajos gados, kad Padomju Savienība tuvojās sabrukumam un Zalačenko vairs nebija prioritāte.

Sākotnēji sekcija ar Zalačenko palīdzību cerēja atrisināt Palmes mīklu - lietu, kas aizvien nodarbināja Gulberga prātu. Tāpēc Palme bija viens no pirmajiem tematiem, kam Gulbergs pieskārās ilgstošajā spiega iztaujāšanā.

Cerības drīz vien sagruva, jo Zalačenko nekad nebija darbojies Zviedrijā un neko daudz nezināja par šo valsti. Toties viņš bija dzirdējis baumas par “Sarkano skrējēju” - augsta ranga zviedru vai varbūt citas Skandināvu valsts politiķi, kas strādājot VDK labā.

Gulbergs izveidoja to personu sarakstu, kuras bija saistītas ar Palmi. Tajā bija Kāris Lidbūms, Pjērs Šori, Stēns Anderšons, Mārita Ulvskūga un vēl vairāki citi. Visu atlikušo mūžu Gulbergs laiku pa laikam atgriezās pie šī saraksta, bet tā arī neatrada atbildi.

Piepeši viņš bija nokļuvis vienā līgā ar šīs pasaules varenajiem. Viņu ar cieņu sveicināja ekskluzīvajā izredzēto karotāju klubā, kur visi pazina cits citu un kontaktus veidoja, balstoties uz personisku draudzību un uzticēšanos, nevis oficiāliem kanāliem un birokrātiskiem noteikumiem. Gulbergs satika pašu Džeimsu Engltonu un kādā diskrētā Londonas klubā iedzēra viskiju ar MI-6 šefu. Viņš bija kļuvis par vienu no lielajiem.

Profesijas ēnas puse bija tā, ka Gulbergs nevarēja palielīties ar saviem panākumiem - pat pēcnāves memuāros ne. Un mūžīgās bailes, ka ienaidnieks ievēros viņa braucienus un pievērsīs viņam uzmanību - un viņš nevilšus aizvedīs krievus pie Zalačenko.

Šajā ziņā Zalačenko pats sev bija visļaunākais ienaidnieks.

Pirmajā gadā aģentu iemitināja anonīmā, Sekcijai pieredošā dzīvoklī. Zalačenko nebija nevienā reģistrā vai oficiālos dokumentos, un Sekcijas darbinieki domāja, ka vēl diezgan ilgi nevajadzēs plānot krieva nākotni. Tikai 1978. gadā viņš saņēma pasi uz Kārla Aksela Budīna vārda un rūpīgi izveidotu leģendu - fiktīvu, taču pārbaudāmu biogrāfiju Zviedrijas reģistros.

Bet tobrīd jau bija par vēlu. Zalačenko jau bija saticis un izdrāzis to sasodīto padauzu Agnētu Sofiju Salanderi, dzimušu Šēlanderi, un bezrūpīgi pateicis viņai savu īsto vārdu. Gulbergs uzskatīja, ka Zalačenko nav īsti labi ar galvu. Viņam bija aizdomas, ka krievs grib, lai viņu atmasko. Šķita, ka Zalačenko nespēj dzīvot bez publikas uzmanības. Citādi bija grūti izskaidrot šo drausmīgi stulbo gājienu.

Viņa dzīvi piepildīja palaistuves, ilgstoši plosta periodi, asi incidenti, kautiņi ar krogu apsargiem un apmeklētājiem. Policija trīs reizes aizturēja Zalačenko par atrašanos reibumā un divas reizes - par kautiņiem krogā. Un katru reizi Sekcijai vajadzēja diskrēti iejaukties, izpestīt viņu un parūpēties, lai pazūd dokumenti un mainās reģistru ieraksti. Gulbergs viņam piestiprināja Gunnaru Bjerku. Bjerka uzdevums bija ganīt šo pārbēdzēju gandrīz augu diennakti. Tas bija grūti, taču citas iespējas nebija.

Viss varēja beigties labi. Astoņdesmito gadu sākumā Zalačenko nomierinājās un sāka pielāgoties. Taču viņš nepameta to padauzu Salanderi un - vēl ļaunāk - kļuva par Kamillas un Līsbetas Salan- deru tēvu.

Līsbeta Salandere.

Gulbergs izrunāja šo vārdu ar nepatiku.

Jau laikā, kad meitenes bija deviņus desmit gadus vecas, Gulbergam radās nelāgas priekšnojautas. Nebija jābūt psihiatram, lai saprastu, ka Līsbeta nav normāla. Bjerks bija ziņojis, ka meitene pret tēvu izturas spītīgi un agresīvi, turklāt šķietami nemaz nebaidās no viņa. Līsbeta reti runāja, bet savu nepatiku izrādīja tūkstoš citos veidos. No viņas varēja gaidīt problēmas, bet to, cik milzīgas šīs problēmas izrādīsies, Gulbergs nespēja iztēloties savās neprātīgākajās fantāzijās. Visvairāk viņš baidījās, ka situācija Salanderu ģimenē beigsies ar sociālā dienesta pārbaudi, kas pievērsīs uzmanību Zalačenko. Atkal un atkal viņš lūdza Zalačenko pamest šo ģimeni un turēties no tās tālāk. Krievs apsolīja, bet vienmēr pārkāpa solījumu. Viņam bija citas maukas. Viņam pietika mauku. Bet pēc dažiem mēnešiem viņš atkal atgriezās pie Agnētas Sofijas Salanderes.

Nolādētais Zalačenko! Spiegs, kurš ļāva savam daiktam valdīt pār emocijām, protams, nebija nekāds labais spiegs. Bet šķita, ka Zalačenko stāv pāri jebkādām normām, vismaz viņš pats tā uzskatīja. Ja viņš vienkārši drātētu to palaistuvi, katru reizi viņu ari nepiekaudams, tā būtu cita lieta, bet tagad Zalačenko savai draudzenei atkārtoti nodarīja smagus miesas bojājumus. Dažkārt pat šķita, ka viņš uzjautrinās par saviem uzraugiem un piekauj Agnētu vienkārši tāpēc, lai paņirgātos un sagādātu viņiem nepatikšanas.

Gulbergam nebija šaubu, ka Zalačenko ir slims kretīns, taču nevarēja izvēlēties kādu citu pārbēgušu GRU aģentu. Tāds viņam bija tikai viens, turklāt tas pats apzinājās savu nozīmīgumu Gulberga acīs.

Gulbergs nopūtās. Zalačenko grupa bija ieguvusi mēslu satī- rītāju lomu. To nevarēja noliegt. Zalačenko zināja, ka var atļauties visu un viņi nokārtos problēmas. Attiecībā uz Agnētu Sofiju Salanderi viņš šīs iespējas izmantoja tālu pāri mēram.

Brīdinājumu netrūka. Kad Līsbeta Salandere tikko bija kļuvusi divpadsmit gadus veca, viņa sadūra Zalačenko ar nazi. Ievainojumi nebija nopietni, bet aģentu aizveda uz Sv. Jura slimnīcu, tāpēc Zalačenko grupa bija spiesta veikt apjomīgu pēdu slēpšanu. Toreiz Gulbergam ar krievu bija Ļoti Nopietna Saruna. Viņš izsmeļoši paskaidroja, ka Zalačenko nekad vairs nedrīkst sazināties ar Salanderu ģimeni, un aģents to apsolīja. Viņš turēja vārdu ilgāk nekā pusgadu, līdz aizbrauca pie Agnētas Sofijas Salanderes un piekāva viņu tik smagi, ka sieviete atlikušo mūža daļu pavadīja slimnīcā.

Tomēr Gulbergs nekad nebūtu spējis iedomāties, ka Līsbeta Salandere ir slepkavnieciska psihopāte, kura spēj pagatavot degbumbu. Tā diena izvērtās par īstu haosu. Sākās izmeklēšana, un visa operācija Zalačenko - pat visa Sekcija - karājās mata galā.

Ja Līsbeta ierunātos, pastāvēja risks, ka Zalačenko atmaskos. Ja Zalačenko atmaskotu, varētu izgāzties vairākas Eiropā aizvadītajos piecpadsmit gados veiktas operācijas un Sekcijai draudētu publiska pārbaude. To vajadzēja novērst par katru cenu.

Gulbergs nervozēja. Publiska pārbaude liktu Informācijas biroja afērai izskatīties pēc bērnu spēlītēm. Atverot Sekcijas arhīvu, atklātos virkne apstākļu, kas īsti nebija savienojami ar Konstitūciju, nemaz nerunājot par ilggadējo Palmes un citu sociāldemokrātu novērošanu. Tas bija kutelīgs temats pat dažus gadus pēc Palmes nāves. Sāktos kriminālvajāšana pret Gulbergu un vairākiem Sekcijas darbiniekiem. Vēl ļaunāk - nekaunīgi žurnālisti bez mazākajām šaubām izplatītu teoriju, ka aiz Palmes slepkavības stāv Sekcija, un tas savukārt aizsāktu vēl vienu atmaskojumu un apsūdzību lavīnu. Bet - pats ļaunākais - Drošības policijas vadība šajā laikā bija tik ļoti mainījusies, ka pat VPP/DN šefs nezināja par Sekcijas eksistenci. Visi kontakti ar VPP/DN tolaik palika uz jaunā kancelejas vadītāja vietnieka galda, bet viņš jau desmit gadus bija Sekcijas biedrs.

Zalačenko grupas darbiniekus pārņēma panika. Risinājumu - psihiatru Pēteru Telebūrianu - patiesībā ieteica Gunnars Bjerks.

Telebūrians bija piesaistīts VPP/DN pretizlūkošanas nodaļai pavisam citā lietā - kā konsultants saistībā ar kādu aizdomās turētu rūpniecisko spiegu. Izmeklēšana bija iegājusi kritiskā fāzē, un viņiem vajadzēja noskaidrot, kā šis cilvēks rīkotos stresa situācijā. Telebūrians bija jauns, daudzsološs psihiatrs, kurš nerunāja frāzēs, bet izteica konkrētus un lietišķus padomus. Izmantojot šos padomus, VPP/DN spēja novērst spiega pašnāvību un padarīja viņu par dubultaģentu, kas sūtīja savai vadībai dezinformāciju.

Pēc Salanderes uzbrukuma Zalačenko Bjerks bija uzmanīgi piesaistījis Telebūrianu Sekcijai kā konsultantu ārkārtējos gadījumos. Un tagad viņš bija vajadzīgs vairāk nekā jebkad agrāk.

Problēmas risinājums izrādījās ļoti vienkāršs. Kāris Aksels Budīns nozuda rehabilitācijā. Agnēta Sofija Salandere ar nedziedināmu smadzeņu traumu nozuda pansionātā. Visus policijas dokumentus savāca VPP/DN un caur kancelejas vadītāja vietnieku nosūtīja uz Sekciju.

Pēters Telebūrians nesen bija iecelts par Sv. Stefana bērnu psihiatriskās klīnikas galvenā ārsta vietnieku Upsālā. Vajadzēja tikai tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu, ko Bjerks un Telebūrians sacerēja kopīgiem spēkiem, un pēc tam kodolīgu un ne īpaši kontroversiālu tiesas spriedumu. Jautājums bija tikai, kā to pasniegt. Konstitūcijai nebija nekādas saistības ar šo lietu. Runa tomēr bija par valsts drošību. Tautai tas jāsaprot.

Un bija taču acīm redzams, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima. Daži gadi slēgtajā iestādē nāktu viņai tikai par labu. Gulbergs pamāja ar galvu un deva operācijai zaļo gaismu.

Visi pužļa gabaliņi sakrita savās vietās, un tas notika laikā, kad Zalačenko grupa tāpat sāka izirt. Padomju Savienība vairs nepastāvēja, un Zalačenko ziedu laiki pilnīgi noteikti piederēja pagātnei. Viņa derīguma termiņš jau sen bija beidzies.

Zalačenko grupa bija sagādājusi aģentam dāsnu kompensāciju no kāda Drošības policijas fonda. Viņi nodrošināja Zalačenko vislabāko iespējamo rehabilitāciju un pēc pusgada ar atvieglojuma nopūtu pavadīja Kārlu Akselu Budīnu līdz Arlandai un iedeva viņam vienvirziena biļeti uz Spāniju. Viņi skaidri lika saprast, ka no šī brīža Zalačenko un Sekcijas ceļi ir šķirti. Tas bija viens no Gulberga pēdējiem darbiem. Nedēļu vēlāk viņš aizgāja pensijā un atstāja savu vietu troņmantniekam Frēdrikam Klintonam. Pēc tam Gulbergu pieaicināja tikai kā konsultantu un padomdevēju īpašos jautājumos. Viņš palika Stokholmā vēl trīs gadus un gandrīz ik dienu devās uz Sekcijas biroju, taču uzdevumu kļuva aizvien mazāk, un viņš lēnām samazināja savu darbību, atgriezās Laholmā un šo to padarīja no attāluma. Pirmajos gados viņš regulāri brauca uz Stokholmu, bet arī šie braucieni kļuva aizvien retāki.

Gulbergs bija pārstājis domāt par Zalačenko. Līdz rītam, kad pamodās un ieraudzīja Zalačenko meitu visu avīžu pirmajās lapās, turētu aizdomās par trīskārtēju slepkavību.

Gulbergs apjucis sekoja ziņu izlaidumiem. Viņš ļoti labi saprata, ka Bjūrmans nevarēja kļūt par Salanderes aizbildni sagadīšanās dēļ, taču nemanīja briesmas, ka varētu uzpeldēt vecā Zalačenko lieta. Salandere bija jukusi. Gulbergs nebrīnījās, ka viņa uzrīkojusi asinspirti, taču viņam nenāca ne prātā, ka Zalačenko varētu būt kāda saistība ar šo spēli, līdz viņš rīta ziņās uzzināja par notikumiem Goseberjā. Tobrīd Gulbergs pacēla telefona klausuli un pēdīgi nopirka vilciena biļeti uz Stokholmu.

Sekcijai bija pienākusi lielākā krīze kopš dienas, kad viņš nodibināja šo organizāciju. Viss draudēja sabrukt.

Zalačenko aizvilkās uz tualeti. Kopš Sālgrēna slimnīca bija piešķīrusi viņam kruķus, viņš varēja pārvietoties. Visu svētdienu un pirmdienu Zalačenko veica īsas treniņu pastaigas. Viņam joprojām stipri sāpēja žoklis, tāpēc viņš varēja ēst tikai šķidru barību, taču tagad vīrs spēja piecelties un noiet īsus gabaliņus.

Nodzīvojis ar protēzi gandrīz piecpadsmit gadu, Zalačenko bija pieradis pie kruķiem. Viņš staigāja šurpu turpu pa istabu, trenēdamies pārvietoties bez trokšņa.

Zalačenko sakoda zobus, iedomājies, ka Līsbeta atrodas palātā kaut kur tuvumā. Viņam bija nepieciešama vesela diena, lai izdibinātu, ka meita guļ divas durvis pa labi no viņa palātas.

Ap diviem naktī, desmit minūtes pēc nakts māsiņas pēdējā apciemojuma, viss bija klusi un mierīgi. Zalačenko ar pūlēm piecēlās un sataustīja kruķus. Viņš aizgāja līdz durvīm un ieklausījās, bet neko nedzirdēja. Tad pavēra durvis un izgāja gaitenī. No māsiņu istabas skanēja klusa mūzika. Zalačenko aizgāja līdz pat gaiteņa galam, atvēra durvis un apskatīja kāpņu telpu. Tur bija lifti. Dodoties pa gaiteni atpakaļ, viņš apstājās pie Līsbetas palātas un pusminūti atpūtās, atbalstījies uz kruķiem.

Māsiņas tajā naktī bija aizvērušas palātas durvis. Līsbeta Salandere atvēra acis, izdzirdusi gaitenī vieglu skrapstoņu. Viņa nespēja identificēt šo skaņu. Izklausījās, it kā pa gaiteni kāds piesardzīgi kaut ko vilktu. Kādu brīdi valdīja pilnīgs klusums un viņa prātoja, vai nebija to iztēlojusies. Pēc pusotras minūtes skaņa atkārtojās. Tā attālinājās. Nepatīkamā izjūta pieņēmās spēkā.

Kaut kur ārā bija Zalačenko.

Līsbeta jutās kā piesieta pie gultas. Zem ortozes niezēja. Viņai ļoti gribējās piecelties. Pamazām Līsbetai izdevās pieslieties sēdus. Tas bija viss, ko viņa jaudāja. Meitene atslīga atpakaļ un nolika galvu uz spilvena.

Aptaustot apkakli, Līsbeta atrada podziņas, kas saturēja to kopā. Viņa atpogāja ortozi un nometa to uz grīdas. Tūlīt kļuva vieglāk elpot.

Līsbeta vēlējās, kaut viņai būtu pieejams kāds ierocis vai arī pietiktu spēka piecelties un piebeigt Zalačenko uz visiem laikiem.

Beidzot meitene paslējās uz elkoņa. Viņa ieslēdza naktslam- piņu un paskatījās apkārt palātā. Nekur neredzēja neko tādu, ko varētu izmantot par ieroci. Tad viņas skatiens atdūrās pret galdiņu pie sienas, trīs metrus no gultas. Uz galdiņa kāds bija atstājis zīmuli.

Līsbeta pagaidīja, kamēr māsiņa bija beigusi apgaitu, kas, kā likās, šonakt bija paredzēta reizi pusstundā. Samazinātais apgaitu biežums laikam nozīmēja, ka, pēc ārstu domām, viņas stāvoklis ir uzlabojies, jo nedēļas nogalē māsiņa viņu apciemoja reizi piecpadsmit minūtēs vai vēl biežāk. Pati Līsbeta nejuta nekādu manāmu atšķirību.

Palikusi viena, viņa saņēma spēkus, piecēlās sēdus un nolaida kājas pār gultas malu. Viņai bija piestiprināti elektrodi, kas reģistrēja pulsu un elpošanu, taču vadi stiepās uz to pašu pusi, kur gulēja zīmulis. Līsbeta piesardzīgi nostājās uz kājām un piepeši salīgojās, zaudējusi līdzsvaru. Mirkli šķita, ka viņa noģībs, taču viņa atspiedās pret gultu un koncentrēja skatienu uz galdiņu sev priekšā. Tad paspēra trīs grīļīgus soļus, pastiepa roku un satvēra zīmuli.

Līsbeta atmuguriski atkāpās uz gultu. Viņa jutās pilnīgi pārgurusi.

Tikai pēc brīža meitene spēja uzvilkt sev virsū segu. Viņa pacēla zīmuli un aptaustīja tā galiņu. Tas bija pavisam parasts koka zīmulis. Nesen noasināts un ass kā īlens. Tas derēja duršanai sejā vai acī.

Līsbeta nolika zīmuli viegli pieejamā vietā pie gūžas un iemiga.

6.nodala

Pirmdiena, 11. aprīlis

Pirmdienas rītā mīkaels Blumkvists piecēlās pēc deviņiem un piezvanīja Mālinai Ēriksonei, kas tikko bija ieradusies Millennium redakcijā.

“Labrīt, galvenā redaktore!” viņš sacīja.

“Es joprojām nespēju aptvert, ka Ērika ir prom un jūs gribat mani par jauno redaktori.”

“Kā tā?”

“Viņa ir prom. Viņas rakstāmgalds ir tukšs.”

“Tad tev laikam vajadzētu pavadīt šo dienu, ievācoties viņas kabinetā.”

“Es nezinu, kā uzvesties. Jūtos šausmīgi neveikli.”

“Izbeidz! Visi ir vienisprātis, ka tu esi labākā izvēle šajā situācijā. Un tu vienmēr vari vērsties pie manis un Kristera.”

“Paldies par uzticēšanos!”

“Nieki,” Mīkaels sacīja. “Strādā kā parasti. Tuvākajā laikā mēs risināsim problēmas pa vienai.”

“Labi. Ko tu gribēji?”

Mīkaels pastāstīja, ka ir nolēmis palikt mājās un visu dienu rakstīt. Mālina piepeši aptvēra, ka Mīkaels viņai ziņo gluži tāpat, kā - laikam jau - par savām gaitām bija informējis Ēriku Bergeri. No viņas gaidīja komentāru. Vai tā?

“Vai tu gribi dot mums kādus norādījumus?”

“Nē. Gluži pretēji - ja tev būs norādījumi man, tad piezvani. Es tāpat kā līdz šim nodarbošos ar Salanderes lietu un lemšu, ko ar to iesākt, bet visā, kas attiecas uz žurnālu, noteicēja esi tu. Pieņem lēmumus. Es tevi atbalstīšu.”

“Un ja nu es pieņemu nepareizu lēmumu?”

“Ja kaut ko tādu manīšu, es ar tevi aprunāšos. Bet tad tam jābūt kaut kam īpašam. Parasti jau neviens lēmums nav simtprocentīgi pareizs vai aplams. Tu pieņemsi savus lēmumus, kas varbūt nebūs gluži tādi kā tie, ko būtu pieņēmusi Ērika. Ja to darītu es, tad iznāktu vēl trešais variants. Bet tagad noteicošie būs tavi lēmumi.”

“Skaidrs.”

“Ja gribi būt laba vadītāja, tev jāapspriežas ar pārējiem. Pirmām kārtām ar Henriju un Kristeru, pēc tam ar mani, un sarežģītus jautājumus mēs risināsim redakcijas sapulcē.”

“Centīšos no sirds.”

“Labi.”

Mīkaels ar savu iBook klēpī apsēdās uz dīvāna dzīvojamā istabā un bez pārtraukuma strādāja visu pirmdienu. Dienas beigās viņam bija gatavs pirmais divu tekstu uzmetums, kas aizņēma divdesmit vienu lappusi. Šajā reportāžas daļā viņš pievērsās žurnālista Dāga Svensona un viņa draudzenes Mias Bergmanes slepkavībai - stāstīja, ar ko viņi nodarbojās, kāpēc viņus nošāva un kas ir slepkava. Mīkaels lēsa, ka viņam vajadzēs sacerēt vēl aptuveni četrdesmit lappuses teksta vasaras tematiskajam numuram. Un viņam jāizlemj, kā aprakstīt Līsbetu Salanderi, nepieviļot viņas uzticēšanos. Viņš par Līsbetu zināja daudz faktu, ko viņa nekādā ziņā nevēlētos publiskot.

Pirmdienas rītā ēverts Gulbergs Freys kafejnīcā paēda brokastis, kas sastāvēja no vienas vienīgas maizes šķēles un tasītes melnas kafijas. Pēc tam viņš ar taksometru devās uz Artillerigātanu

Estermalmē. Pulksten 09:15 viņš piezvanīja pa namruni un tūlīt tika ielaists. Gulbergs uzbrauca līdz septītajam stāvam, kur pie lifta viņu sagaidīja piecdesmit četrus gadus vecais Birgers Vādenše. Jaunais Sekcijas vadītājs.

Toreiz, kad Gulbergs devās pensijā, Vādenše bija viens no jaunākajiem Sekcijas rekrūšiem. Viņš jauno vadītāju lāgā nepazina.

Gulbergs vēlējās, kaut šeit joprojām būtu apņēmīgais Frēdriks Klintons. Klintons savulaik bija ieņēmis Gulberga vietu un vadījis Sekciju līdz 2002. gadam, kad diabēts un asinsvadu slimības piespieda viņu aiziet pensijā. Gulbergs īsti nezināja, no kāda koka ir tēsts Vādenše.

“Labdien, Ēvert!” Vādenše sacīja un paspieda roku bijušajam šefam. “Jauki, ka atradāt laiku atbraukt.”

“Laiks jau ir gandrīz vienīgais, kas man vairs atlicis,” Gulbergs atteica.

“Jūs jau zināt, kā tas ir. Mums nav īsti izdevies uzturēt kontaktus ar vecajiem, uzticamajiem kolēģiem.”

Ēverts Gulbergs ignorēja šo norādi. Viņš pagriezās pa kreisi, iegāja savā vecajā kabinetā un apsēdās pie apaļā apspriežu galda, kas bija novietots pie loga. Vādenše (tā viņš pieņēma) pie sienām bija pakāris Šagāla un Mondriana reprodukcijas. Gulberga laikā pie sienas karājās vēsturisko kuģu Vasa un Kronan skices. Viņš allaž bija sapņojis par jūru un patiesībā bija flotes virsnieks, lai gan uz jūras bija pavadījis ne vairāk kā dažus mēnešus militār- dienesta laikā. Te bija parādījušies arī datori, bet citādi kabinets izskatījās gandrīz tāpat kā dienā, kad viņš aizgāja pensijā. Vādenše pasniedza kafiju.

“Pārējie tūlīt nāks,” viņš sacīja. “Es iedomājos, ka mēs vispirms varētu pārmīt pāris vārdu.”

“Cik daudz cilvēku no mana laika vēl strādā Sekcijā?”

“Ja neskaita mani, - te birojā tikai Oto Halbergs un Georgs Nīstrems. Halbergs šogad ies pensijā, bet Nīstremam apritēs sešdesmit. Pārējie lielākoties ir jaunie. Jūs noteikti kādu no viņiem jau esat saticis.”

“Cik Sekcijā šobrīd ir darbinieku?”

“Mēs esam veikuši nelielu reorganizāciju.”

“Ak tā?”

“Tagad Sekcijā ir septiņi pilna laika darbinieki. Mēs esam samazinājuši štatus. Bet vispār Sekcijā VPP/DN rindās ir trīsdesmit viens darbinieks. Lielākā daļa no viņiem nenāk šurp, viņi pilda savus parastos pienākumus un vakaros diskrēti paveic kādu darbiņu mums.”

“Trīsdesmit viens darbinieks.”

“Plus septiņi. Patiesībā jau tieši jūs radījāt šo sistēmu. Mēs to tikai noslīpējām, un šodien mums ir iekšējā un ārējā organizācija. Kad mēs pieņemam jaunus darbiniekus, viņi uz laiku paņem atvaļinājumu un iziet pie mums apmācību. Ar to nodarbojas Halbergs. Pamatapmācība ilgst sešas nedēļas. Tā notiek Jūrskolā. Pēc tam viņi atgriežas savos amatos VPP/DN, taču tagad strādā mums.” “Skaidrs.”

“Tā patiesībā ir lieliska sistēma. Lielākajai daļai līdzstrādnieku nav ne jausmas par pārējo eksistenci. Un mēs šeit, Sekcijā, lielākoties pieņemam ziņojumus. Tie paši noteikumi, kas bija jūsu laikā. Mūsu organizācija nav hierarhiska.”

“Operatīvā vienība?”

Vādenše sarauca uzacis. Gulberga laikā Sekcijai bija neliela operatīvā vienība, kas sastāvēja no četriem cilvēkiem pieredzējušā Hansa fon Rotingera vadībā.

“Nu, ne gluži. Rotingers taču pirms pieciem gadiem nomira. Mums ir viens jaunais talants, kurš paveic daļu praktiskā darba, bet parasti mēs vajadzības gadījumā izmantojam kādu no ārējās organizācijas. Turklāt tagad ir tehniski daudz sarežģītāk noorganizēt, piemēram, telefona sarunu noklausīšanos vai iekļūšanu dzīvoklī. Visur ir signalizācijas un dažādas citādas ierīces.” Gulbergs pamāja ar galvu.

“Budžets?” viņš jautāja.

“Kopā aptuveni vienpadsmit miljoni gadā. Trešdaļa aiziet algām, trešdaļa - uzturēšanas izdevumiem un trešdaļa - darbībai.”

“Tātad budžets ir sarucis?”

“Mazliet. Bet mums ir samazinājušies štati, un tas nozīmē, ka budžets darbībai patiesībā ir pieaudzis.”

“Skaidrs. Kā izskatās mūsu attiecības ar VPP/DN?”

Vādenše pašūpoja galvu.

“Kancelejas vadītājs un finanšu direktors ir mūsējie. Formāli laikam kancelejas vadītājs vienīgais ir lietas kursā par mūsu darbību. Mēs esam tik slepeni, ka mūsu nemaz nav. Bet patiesībā par mūsu eksistenci zina daži vadītāju vietnieki. Viņi gan dara, ko spēj, lai izliktos mūs neredzam.”

“Skaidrs. Tas nozīmē: ja radīsies problēmas, tad šībrīža VPP/DN vadība būs nepatīkami pārsteigta. Kā ar armiju un valdību?” “Armijas vadību mēs atslēdzām aptuveni pirms desmit gadiem. Bet valdības nāk un iet.”

“Tātad, ja sāksies vētra, mēs būsim pavisam vieni?”

Vādenše pamāja ar galvu.

“Tas ir šādas organizācijas trūkums. Tomēr priekšrocības ir acīm redzamas. Un mainījies ir ari mūsu darba uzdevums. Pēc Padomju Savienības sabrukuma Eiropā ir izveidojusies jauna re- ālpolitiskā situācija. Mums patiesībā aizvien mazāk jānodarbojas ar spiegu meklēšanu. Tagad runa ir par terorismu, bet lielākoties ir jānovērtē cilvēku politiskā piemērotība svarīgiem amatiem.” “Nu tā jau ir bijis vienmēr.”

Pie durvīm pieklauvēja. Gulbergs ieraudzīja glīti ģērbušos aptuveni sešdesmit gadus vecu vīrieti un jaunāku kolēģi džinsos un žaketē.

“Sveiki, puiši! Tas ir Jūnass Sandbergs. Viņš šeit strādā četrus gadus un atbild par operatīvo darbu. Es par viņu stāstīju. Un tas ir Georgs Nīstrems. Jūs jau esat pazīstami.”

“Sveiks, Georg,” Gulbergs sacīja.

Viņi sarokojās. Pēc tam Gulbergs vērsās pie Jūnasa Sandberga. “Un no kurienes esat jūs?”

“Tieši no Gēteborgas,” Sandbergs pajokoja. “Es viņu apciemoju.”

“Zalačenko…” Gulbergs noteica.

Sandbergs pamāja ar galvu.

“Apsēdieties, kungi,” Vādenše uzaicināja.

“Bjerks,” gulbergs sacīja, saraukdams uzacis, kad Vādenše aizsmēķēja cigarillu. Viņš bija novilcis žaketi un ērti iekārtojies krēslā pie apspriežu galda. Vādenše uzmeta Gulbergam skatienu un pārsteigts ievēroja, cik ļoti večuks novājējis.

“Viņu piektdien apcietināja par prostitūtu pirkšanu,” Georgs Nīstrems sacīja. “Apsūdzība vēl nav izvirzīta, taču viņš principā ir atzinies un aizlīdis mājās ar asti kājstarpē. Viņam ir slimības atvaļinājums, un viņš uzturas Smodālarē. Prese to vēl nav pamanījusi.”

“Bjerks reiz bija viens no labākajiem Sekcijā,” Gulbergs sacīja. “Viņam bija galvenā loma Zalačenko lietā. Kas ar viņu noticis, kopš es aizgāju pensijā?”

“Bjerks laikam ir viens no ļoti nedaudzajiem iekšējiem darbiniekiem, kas no Sekcijas atgriezušies publiskajā sektorā. Viņš taču ari jūsu laikā reizēm saplivināja spārnus.”

“Jā, viņam bija vajadzīga neliela atpūta un gribējās paplašināt apvārsni. Viņš divus gadus bija prom no Sekcijas, kad astoņdesmitajos strādāja par izlūkošanas atašeju. Līdz tam viņš kopš 1976. gada bija melnās miesās rāvies ar Zalačenko gandrīz augām diennaktīm, un es nospriedu, ka viņam tiešām vajadzīga pauze. Viņš bija prom no 1985. līdz 1987. gadam, bet tad atgriezās šeit.” “Laikam var teikt, ka Sekcijā Bjerks nostrādāja līdz 1994. gadam, kad pārgāja uz ārējo organizāciju. 1996. gadā viņš kļuva par ārvalstnieku nodaļas vadītāja vietnieku un nonāca sarežģītā situācijā, jo viņam bija ļoti daudz darba ar tiešajiem pienākumiem. Protams, Bjerks visu laiku uzturēja kontaktus ar Sekciju, un būtībā līdz pat nesenajiem notikumiem mēs regulāri tikāmies apmēram reizi mēnesī.”

“Tātad viņš ir slims.”

“Nav nekā nopietna, bet ļoti sāpīgi gan. Viņam ir diska trūce. Pēdējos gados šī kaite viņu bieži moka. Pirms diviem gadiem Bjerkam četrus mēnešus bija slimības lapa. Un tad atkal saslima pagājušā gada augustā. Viņam vajadzēja atsākt darbu pirmajā janvārī, bet slimības lapa ir pagarināta, un tagad viņš vienkārši gaida operāciju.”

“Un slimības atvaļinājumu viņš ir pavadījis, skraidot pie prostitūtām,” Gulbergs sacīja.

“Bjerks taču nav precējies, un, ja pareizi saprotu, prostitūtas viņš regulāri apmeklē jau daudzus gadus,” ierunājās Jūnass Sandbergs, kas līdz šim gandrīz pusstundu bija sēdējis klusēdams. “Esmu lasījis Dāga Svensona manuskriptu.”

“Ak tā. Bet vai kāds man var paskaidrot, kas īsti ir noticis?” “Cik mēs saprotam, visu šo karuseli ir iegriezis tieši Bjerks. Citādi nav iespējams izskaidrot, kā 1991. gada izmeklēšanas materiāli varēja nonākt advokāta Bjūrmana rokās.”

“Kurš arī pavada laiku, skraidīdams pie prostitūtām?” Gulbergs jautāja.

“Cik mums zināms, ne. Katrā ziņā viņš neparādās Svensona materiālos. Taču viņš bija Salanderes aizbildis.”

Vādenše nopūtās.

“Laikam jāteic, ka tā ir mana kļūda. Jūs ar Bjerku 1991. gadā apklusinājāt Salanderi, aizsūtīdami viņu uz psihiatrisko slimnīcu. Mēs domājām, ka viņa būs prom krietni ilgāk, bet viņai piešķīra aizgādni, advokātu Holgeru Palmgrēnu, kuram izdevās dabūt viņu ārā. Salanderi ievietoja audžuģimenē. Tobrīd jūs jau bijāt pensijā.”

“Kas notika pēc tam?”

“Mēs viņu uzmanījām. Viņas māsa Kamilla Salandere tikmēr bija nonākusi citā audžuģimenē Upsālā. Kad meitenēm bija septiņpadsmit gadu, Līsbeta piepeši sāka rakņāties savā pagātnē. Viņa meklēja Zalačenko un izpētīja visus pieejamos publiskos reģistrus. Kaut kādā veidā - mēs īsti nezinām, kā - viņa ieguva informāciju, ka viņas māsa zina Zalačenko atrašanās vietu.” “Vai tas tiesa?”

Vādenše paraustīja plecus.

“Man patiesībā nav ne jausmas. Māsas nebija tikušās vairākus gadus, kad Līsbeta sameklēja Kamillu un centās izdibināt, ko viņa zina. Viss beidzās ar vētrainu strīdu un māsu kautiņu.”

“Redz, kā?”

“Tajos mēnešos mēs Līsbetu kārtīgi uzmanījām. Bijām arī informējuši Kamillu Salanderi par to, ka viņas māsa ir agresīva un psihiski slima. Kamilla mūs uzmeklēja pēc negaidītā Līsbetas apciemojuma, tāpēc mēs pastiprinājām novērošanu.”

“Tātad māsa bija jūsu informatore?”

“Kamilla briesmīgi baidījās no māsas. Jebkurā gadījumā Līsbeta pievērsa sev uzmanību arī citādi. Viņa vairākkārt saplēsās ar sociālā dienesta darbiniekiem, un mēs nospriedām, ka viņa joprojām apdraud Zalačenko anonimitāti. Pēc tam notika tas incidents metro.”

“Viņa uzbruka pedofilam…”

“Tieši tā. Viņai acīm redzami bija slieksme uz agresiju un psihiski traucējumi. Mēs uzskatījām, ka visiem būs mierīgāk, ja Salandere atkal nozudīs kādā slimnīcā, un, tā sakot, izmantojām izdevību. Ar to nodarbojās Klintons un fon Rotingers. Viņi vēlreiz nolīga psihiatru Telebūrianu un iesniedza tiesā prasību, lai atkal dabūtu meiteni slimnīcā. Salanderes pārstāvis bija Holgers Palmgrēns, un pretēji gaidītajam tiesa izvēlējās nostāties viņa pusē - ar noteikumu, ja meiteni nodos aizbildniecībā.”

“Bet kā tur tika iejaukts Bjūrmans?”

“2002. gada rudenī Palmgrēnam bija insults. Tolaik mēs joprojām uzraudzījām, vai Salandere kaut kur neparādās, un es parūpējos, lai par viņas jauno aizbildni kļūtu Bjūrmans. Iegaumējiet - viņam nebija ne jausmas, ka Salandere ir Zalačenko meita. Mēs vienkārši domājām: ja viņa sāks pļāpāt par Zalačenko, Bjūrmans reaģēs un cels trauksmi.”

“Bjūrmans bija idiots. Viņu vispār nevajadzēja laist tuvu Zalačenko un - vēl jo mazāk - viņa meitai.” Gulbergs paskatījās uz Vādenši. “Tā ir nopietna kļūda.”

“Es zinu,” Vādenše atteica. “Bet tobrīd tas šķita pareizi, un man taču ne sapņos nerādījās, ka…”

“Kur tagad ir māsa? Kamilla Salandere?”

“Mēs nezinām. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa sakravāja somu un pameta audžuģimeni. Kopš tā laika mēs neesam saņēmuši no viņas nekādu ziņu. Viņa ir pazudusi.”

“Labi, turpiniet…”

“Mans avots policijā ir runājis ar prokuroru Rikardu Ekstrēmu,” Sandbergs sacīja. “Kriminālinspektors Bublanskis, kurš vada izmeklēšanu, domā, ka Bjūrmans Salanderi izvaroja.” Gulbergs palūkojās uz Sandbergu neviltotā izbrīnā. Tad domīgi noglaudīja zodu.

“Izvaroja?” viņš sacīja.

“Bjūrmanam uz vēdera bija tetovējums ar tekstu “Es esmu sadistisks lops, riebeklis un izvarotājs”.”

Sandbergs nolika uz galda krāsainu sekcijas fotogrāfiju. Gulbergs ieplestām acīm aplūkoja Bjūrmana vēderu.

“Un to viņam ir sagādājusi Zalačenko meita?”

“Citādi šo situāciju grūti izskaidrot. Bet viņa acīm redzami ir bīstama. Viņa pamatīgi apstrādāja tos abus huligānus no Svāvelšes motokluba.”

“Zalačenko meita,” Gulbergs atkārtoja. Tad pagriezās pret Vādenši. “Zini ko, man šķiet, ka tev vajadzētu pieņemt viņu darbā.”

Vādenše izskatījās manāmi apstulbis, un Gulbergs bija spiests paskaidrot, ka pajokojis.

“Labi. Tātad mums būs hipotēze, ka Bjūrmans Salanderi izvaroja un viņa atriebās. Vēl kas?”

“Vienīgais, kurš varētu precīzi pastāstīt, kas notika, protams, ir pats Bjūrmans, bet tas ir visnotaļ sarežģīti, jo viņš ir miris. Viņam nebūtu bijis jāzina, ka Salandere ir Zalačenko meita, jo šis fakts taču nav atrodams nevienā reģistrā. Tomēr kādā brīdī Bjūrmans atklāja saistību.”

“Velns un elle, Vādenše! Salandere taču zināja, kas ir viņas tēvs, un varēja jebkurā brīdī pateikt to Bjūrmanam!”

“Es zinu. Mēs… es gluži vienkārši par to nepadomāju.”

“Tas ir nepiedodami nekompetenti,” Gulbers noteica.

“Zinu. Pats esmu kodis sev pirkstos simtiem reižu. Bet Bjūrmans bija viens no nedaudzajiem, kas zināja par Zalačenko eksistenci, un es iedomājos: būs labāk, ja viņu radniecību atklās Bjūrmans, nevis kāds pavisam svešs aizbildnis. Viņa taču varēja to pastāstīt praktiski jebkuram.”

Gulbergs paraustīja auss ļipiņu.

“Nūjā… turpiniet.”

“Tās ir tikai hipotēzes,” Georgs Nīstrems rāmi sacīja. “Bet mēs domājam, ka Bjūrmans uzbruka Salanderei, viņa deva pretī un sagādāja šo…” Viņš norādīja uz tetovējumu fotogrāfijā.

“Tēva meita,” Gulbergs noteica. Viņa balsī ieskanējās apbrīna. “Tāpēc Bjūrmans sazinājās ar Zalačenko, lai tiktu galā ar viņa meitu. Kā zināms, Zalačenko ir pamatots iemesls ienīst Līsbetu Salanderi. Un viņš savukārt nodeva šo darbiņu tālāk Svāvelšes motoklubam un tam Nīdermanim, ar kuru biedrojas.”

“Bet kā Bjūrmans dabūja kontaktus…” Gulbergs apklusa. Atbilde bija acīm redzama.

“Bjerks,” Vādenše atbildēja. “Vienīgais izskaidrojums tam, kā Bjūrmans atrada Zalačenko, ir Bjerks.”

“Velns un elle!” Gulbergs noteica.

Līsbeta salandere jutās īgna un stipri aizkaitināta. No rīta divas māsiņas bija atnākušas saklāt viņai gultu. Viņas tūlīt atrada zīmuli.

“Vai dieniņ! Kā tas te nokļuvis?” iesaucās viena no māsiņām un iebāza zīmuli kabatā, kamēr Līsbeta vēroja viņu ar slepkavniecisku skatienu.

Viņa atkal bija palikusi bez ieroča, turklāt jutās tik bezspēcīga, ka nejaudāja protestēt.

Visu nedēļas nogali Līsbeta bija jutusies slikti. Viņai briesmīgi sāpēja galva, tāpēc viņa saņēma stipras pretsāpju zāles. Plecā īdēja trulas sāpes, kas piepeši varēja iegriezt kā nazis, ja viņa neuzmanīgi pakustējās vai pārvietoja ķermeņa svaru. Līsbeta gulēja uz muguras ar ortozi ap kaklu. Šī apkakle bija jāvalkā vēl dažas dienas, līdz brūce galvā sāks sadzīt. Svētdien temperatūra uzkāpa līdz 38,7 grādiem. Daktere Helēna Endrina secināja, ka meitenei ir infekcija. Citiem vārdiem sakot, viņa nebija vesela. Līsbetai nevajadzēja termometru, lai to saprastu.

Viņa konstatēja, ka atkal ir kā piesieta valsts gultā, tikai šoreiz viņu netur siksnas. Tās arī nebūtu vajadzīgas. Līsbeta nejaudāja pat pieslieties sēdus, kur nu vēl bēgt.

Pirmdien ap pusdienlaiku viņu apciemoja dakteris Anderss Jūnasons. Viņa seja izskatījās pazīstama.

“Sveika! Tu mani atceries?”

Līsbeta papurināja galvu.

“Tu biji diezgan apdullusi, kad es tevi pamodināju pēc operācijas. Es tevi operēju. Gribēju tikai pārbaudīt, kā tu jūties un vai viss ir labi.”

Līsbeta Salandere neizpratnē uzlūkoja dakteri. Vajadzētu taču būt acīm redzamam, ka viss nav labi.

“Dzirdēju, ka tu šonakt esot noņēmusi apkakli.”

Līsbeta pamāja.

“Mēs to neuzlikām joka pēc, bet lai tu turētu galvu mierīgi, kamēr sākas dzīšanas process.”

Anderss Jūnasons vēroja klusējošo meiteni.

“Labi,” viņš beidzot noteica. “Es tikai gribēju tevi apraudzīt.”

Dakteris bija jau pie durvīm, kad izdzirda Līsbetas balsi.

“Jūnasons, vai ne?”

Viņš pagriezās un apmulsis uzsmaidīja meitenei.

“Pareizi. Ja tu atceries manu vārdu, tad esi bijusi možāka, nekā es domāju.”

“Un jūs man izoperējāt lodi?”

“Tā bija.”

“Vai varat pastāstīt, kā ar mani ir? Es ne no viena nesaņemu sakarīgu atbildi.”

Jūnasons atgriezās pie Līsbetas gultas un ieskatījās viņai acīs.

“Tev paveicās. Tev iešāva galvā, bet šķiet, ka nav skarts neviens vitāli svarīgs sektors. Šobrīd pastāv risks, ka smadzenēs var sākties asiņošana. Tāpēc mēs gribam, lai tu guli mierīgi. Tev ir infekcija. Šajā gadījumā šķiet, ka tās iemesls ir ievainojums plecā. Ja mums neizdosies likvidēt infekciju ar antibiotikām, iespējams, vajadzēs operēt vēlreiz. Dzīšanas process būs sāpīgs. Bet, ņemot vērā šībrīža stāvokli, man ir pamats cerēt, ka tu pilnībā atveseļosies.”

“Vai man var rasties smadzeņu darbības traucējumi?”

Jūnasons brīdi vilcinājās, bet tad piekrītoši pamāja ar galvu.

“Jā, tāds risks pastāv. Bet viss norāda uz to, ka tu esi labi tikusi galā. Vēl pastāv iespēja, ka smadzenēs izveidosies rētojums, kas var radīt problēmas, piemēram, epilepsiju vai citu slimību. Bet, godīgi sakot, tie visi ir minējumi. Šobrīd izskatās labi. Tu atveseļojies. Un, ja šajā procesā radīsies problēmas, mēs tās risināsim. Vai tā ir pietiekami skaidra atbilde?”

Līsbeta pamāja.

“Cik ilgi man būs šeit jāguļ?”

“Tu domā - slimnīcā? Paies vēl dažas nedēļas, pirms mēs tevi izlaidīsim.”

“Nē, es domāju - kad es varēšu celties un sākt staigāt?”

“Es nezinu. Tas atkarīgs no dzīšanas procesa. Bet rēķinies vismaz ar divām nedēļām, līdz varēsim sākt kaut kāda veida fizioterapiju.”’

Līsbeta ilgi vēroja Jūnasonu ar nopietnu skatienu.

“Jums nebūtu cigarete?” viņa pajautāja.

Anderss Jūnasons iesmējās un papurināja galvu.

“Diemžēl ne. Te ir aizliegts smēķēt. Bet es varu parūpēties, lai tev iedod nikotīna plāksteri vai košļājamo gumiju.”

Līsbeta brīdi padomāja un tad pamāja ar galvu. Pēc tam viņa atkal paskatījās uz Jūnasonu.

“Kā ir vecajam mērglim?”

“Kam? Tu domā…”

“Tam, kuru ieveda reizē ar mani.”

“Jūs laikam neesat draugi. Nu nekas. Viņš izdzīvos un patiesībā jau staigā ar kruķiem. Fiziski viņš ir cietis smagāk par tevi, un viņam ir ļoti sāpīgs ievainojums sejā. Ja pareizi sapratu, tu viņam iegāzi pa galvu ar cirvi.”

“Viņš mēģināja mani nogalināt,” Līsbeta atteica klusā balsī. “Tas neizklausās lāgā. Man tagad jāiet. Vai tu gribi, lai tevi atkal apciemoju?”

Līsbeta Salandere brīdi domāja. Tad īsi pamāja ar galvu. Kad ārsts aizvēra durvis, viņa domīgi lūkojās griestos. Zalačenko ir dabūjis kruķus. Tad es zinu, kas tā bija par skaņu naktī.

Jūnasu sandbergu KĀ pašu jaunāko šajā kompānijā aizsūtīja pēc pusdienām. Viņš atnesa suši un vieglo alu un izdalīja to visiem pie apspriežu galda. Ēvertu Gulbergu pārņēma nostalģija. Viss notika kā viņa laikā, kad operācija iegāja kritiskajā fāzē un darbs norisinājās visu diennakti.

Atšķirība laikam bija tā, ka toreiz nevienam neienāktu prātā absurdā ideja pusdienās pasūtīt jēlas zivis. Gulbergam gribējās, kaut Sandbergs būtu atnesis frikadeles ar kartupeļu biezeni un brūklenēm. Tomēr viņš nejutās izsalcis, tāpēc bez sirdsapziņas pārmetumiem pastūma suši sāņus, apēda gabaliņu maizes un iedzēra minerālūdeni.

Apspriede turpinājās ari maltītes laikā. Viņi bija nonākuši līdz punktam, kad vajadzēja apkopot situāciju un lemt par turpmākajiem pasākumiem. Lēmums nevarēja gaidīt.

“Es nepazinu Zalačenko,” Vādenše sacīja. “Kāds viņš bija?”

“Pieņemu, ka tieši tāds kā šodien,” Gulbergs atteica. “Satriecoši gudrs, ar gandrīz fotogrāfisku atmiņu attiecībā uz detaļām. Bet, pēc manām domām, īsts cūka. Un šķiet, ka mazliet jucis.”

“Jūnas, tu vakar tikies ar viņu. Ko tu vari sacīt?” Vādenše jautāja.

Jūnass Sandbergs nolika irbulīšus.

“Zalačenko visu kontrolē. Es jau stāstīju par viņa ultimātu. Vai nu mēs visu apklusinām, vai arī viņš iznīcinās Sekciju.”

“Un kā gan, pēc viņa domām, mēs varētu apklusināt to, kas jau izvazāts pa plašsaziņas līdzekļiem?” Georgs Nīstrems jautāja.

“Runa nav par to, ko mēs varam vai nevaram. Viņam vienkārši vajag mūs kontrolēt,” Gulbergs atteica.

“Kā jūs vērtējat situāciju? Vai viņš to darīs? Runās ar žurnālistiem?” Vādenše jautāja.

Gulbergs vilcinājās ar atbildi.

“To ir gandrīz neiespējami paredzēt. Zalačenko nemētājas ar tukšiem draudiem, viņš rīkosies tā, kā būs labāk viņam pašam. Šajā ziņā viņš ir paredzams. Ja viņam būs izdevīgi runāt ar žurnālistiem… ja viņš varēs dabūt amnestiju vai mazāku sodu, tad runās. Vai arī ja jutīsies nodots un gribēs atriebties.”

“Par spīti sekām?”

“Jo īpaši - par spīti sekām. Viņam ir svarīgi parādīt, ka viņš ir stiprāks par mums visiem.”

“Bet, ja Zalačenko runās, nav teikts, ka viņam ticēs. Lai kaut ko pierādītu, viņiem ir jātiek klāt mūsu arhīvam. Zalačenko nezina par šo adresi.”

“Vai jūs gribat riskēt? Pieņemsim, Zalačenko sāk runāt. Kurš runās pēc tam? Ko mēs iesāksim, ja Bjerks apstiprinās viņa stāstu? Un Klintons, kurš sēž pie dialīzes aparāta… kas notiks, ja viņš kļūs reliģiozs vai izjutis sarūgtinājumu? Ja nu viņš sagrib izsūdzēt grēkus? Ticiet man: ja kāds sāks runāt, Sekcijai būs beigas.” “Tad… ko mēs iesāksim?”

Ap galdu iestājās klusums. Sarunu atsāka Gulbergs. “Problēmai ir vairākas daļas. Pirmām kārtām, mums visiem ir skaidrs, kas notiks, ja Zalačenko runās. Visa tā sasodītā konstitucionālā Zviedrija sabruks mums uz galvas. Mēs būsim iznīcināti. Droši vien vairāki Sekcijas darbinieki nonāks cietumā.”

“Mūsu darbība ir juridiski legāla, mēs patiesībā strādājam valdības uzdevumā.”

“Nerunājiet muļķības,” Gulbergs attrauca. “Jūs tikpat labi kā es zināt, ka viens neskaidri formulēts dokuments, ko parakstīja sešdesmito gadu vidū, šodien nav ne graša vērts. Es domāju, ka neviens no mums nevēlas noskaidrot, kas tieši notiktu, ja Zalačenko sāktu runāt,” viņš piebilda.

Atkal iestājās klusums.

“Tātad svarīgākais ir piespiest Zalačenko klusēt,” beidzot ierunājās Georgs Nīstrems.

Gulbergs pamāja ar galvu.

“Bet, lai piespiestu viņu klusēt, mums jāpiedāvā kaut kas nozīmīgs. Nelaime tā, ka Zalačenko ir neaprēķināms. Viņš tikpat labi varētu mūs uzmest aiz tīrās ļaunprātības. Mums jāpadomā, kā mēs varētu viņu iegrožot.”

“Un viņa prasības…” Jūnass Sandbergs piebilda. “Lai mēs visu apklusinām un Salandere nonāk psihenē.”

“Ar Salanderi mēs varam tikt galā. Problēma ir Zalačenko. Taču tā mūs aizved pie otrās daļas - kaitējuma ierobežošanas. Ir noplūduši 1991. gada izmeklēšanas materiāli, un tie potenciāli ir tikpat nopietns drauds kā Zalačenko.”

Georgs Nīstrems nokremšļojās.

“Tiklīdz mēs sapratām, ka materiāli ir nonākuši policijā, es spēru zināmus soļus. Liku mūsu juristam Forēliusam no VPP/ DN sazināties ar Valsts prokuroru. Prokurors ir pavēlējis savākt materiālus no policijas - tos nedrīkst izplatīt vai kopēt.”

“Cik daudz prokurors zina?” Gulbergs jautāja.

“Itin neko. Viņš darbojas pēc VPP/DN oficiāla pieprasījuma par slepeniem materiāliem, un viņam nav izvēles.”

“Labi. Kurš policijā tos ir lasījis?”

“Viņiem bija divas kopijas, ko izlasīja Bublanskis, viņa kolēģe Sonja Mūdiga un prokurors Rikards Ēkstrems. Mēs laikam varam pieņemt, ka vēl divi policisti…” Nīstrems pašķirstīja savas piezīmes, “Kurts Svensons un Jerkers Holmbergs vismaz ir iepazinušies ar tā saturu.”

“Tātad četri policisti un viens prokurors. Ko mēs par viņiem zinām?”

“Prokurors Ēkstrems, četrdesmit divus gadus vecs. Tiek uzskatīts par uzlecošo zvaigzni. Viņš strādāja Tieslietu ministrijā un guva labus panākumus vairākās lietās. Domā par PR. Karjerists.”

“Sociķis?” Gulbergs jautāja.

“Droši vien. Bet nav aktīvs.”

“Tātad izmeklēšanas darbu vada Bublanskis. Es redzēju viņu preses konferencē televīzijā. Šķita, ka viņam nepatīk uzstāties kameru priekšā.”

“Viņš ir piecdesmit divus gadus vecs, ar nevainojamu reputāciju, taču, kā runā, visai stūrgalvīgs. Viņš ir diezgan ortodoksāls ebrejs.”

“Un tā sieviete… kas ir viņa?”

“Sonja Mūdiga. Precējusies, trīsdesmit deviņus gadus veca, divu bērnu māte. Diezgan ātri taisījusi karjeru. Es runāju ar Telebūrianu, viņš stāstīja, ka Mūdiga esot emocionāla. Visu laiku uzdevusi jautājumus.”

“Tālāk.”

“Kurts Svensons ir cietais rieksts. Trīsdesmit astoņi gadi. Nāk no Organizētās noziedzības apkarošanas vienības; izcēlies ar to, ka pirms pāris gadiem nošāva kādu huligānu. Izmeklēšanā attaisnots visos punktos. Starp citu, tieši viņu Bublanskis nosūtīja pakaļ Bjerkam.”

“Skaidrs. Paturiet to šaušanu prātā. Ja radīsies nepieciešamība apšaubīt Bublanska grupas darbu, mēs vienmēr varam norādīt, ka Svensons nav piemērots policista darbam. Pieņemu, ka mums vēl ir saglabājušies kontakti presē… Un pēdējais?”

“Jerkers Holmbergs. Piecdesmit pieci gadi. Cēlies no Norlandes un patiesībā ir nozieguma vietu speciālists. Pirms pāris gadiem viņam piedāvāja izmācīties par komisāru, bet viņš attiecās. Šķiet, viņam patīk pašreizējais darbs.”

“Vai kāds no šiem ir politiski aktīvs?”

“Nē. Holmberga tēvs septiņdesmitajos gados bija pašvaldības padomnieks no Centra partijas.”

“Hmm. Izskatās pēc nelielas grupas. Laikam jāpieņem, ka viņi ir diezgan saliedēti. Vai mēs varam viņus kaut kā izolēt?”

“Ir iejaukts vēl piektais,” Nīstrems sacīja. “Hanss Faste, četrdesmit septiņi gadi. Man izdevās uzzināt, ka Fastem ar Bublanski ir bijušas pamatīgas domstarpības. Tik nopietnas, ka Faste ir paņēmis slimības lapu.”

“Ko mēs par viņu zinām?"

“Vācot informāciju, es saņēmu ļoti dažādu reakciju. Fastem ir garš nopelnu saraksts un nav nekādu nopietnu pārkāpumu. Pro- fiņš. Bet ar viņu ir grūti strādāt. Un šķiet, ka strīds ar Bublanski bija par Salanderi.”

“Kā tā?”

“Faste, šķiet, ir uzsēdies tai lesbiešu sātanistu bandas versijai, par kuru rakstīja avīzes. Viņš patiešām necieš Salanderi un viņas eksistenci uztver kā personisku aizvainojumu. Izskatās, ka pusi no tām baumām ir izplatījis Faste. Viens bijušais kolēģis man stāstīja, ka Fastem vispār esot grūti strādāt ar sievietēm.”

“Interesanti,” Gulbergs noteica. Viņš brīdi domāja. “Tā kā avīzes jau ir rakstījušas par lesbiešu bandu, varētu šo līniju turpināt. Tā nevairos ticību Salanderei.”

“Tātad problēma ir policisti, kas izlasījuši Bjerka ziņojumu. Vai mēs varam viņus kaut kā izolēt?” Sandbergs jautāja.

Vādenše aizsmēķēja jaunu cigarillu.

“Izmeklēšanas vadītājs ir Ēkstrems…”

“Bet patiesībā visu vada Bublanskis,” Nīstrems piebilda.

“Jā, bet viņš nevar pretoties administratīviem lēmumiem.” Vādenše izskatījās domīgs. Viņš palūkojās uz Gulbergu. “Jums ir lielāka pieredze nekā man, taču šajā stāstā ir tik daudz dažādu pavedienu un sakarību… Manuprāt, būtu gudri dabūt Bublanski un Mūdigu prom no Salanderes.”

“Lieliski, Vādenše,” Gulbergs sacīja. “Un tieši to mēs darīsim. Bublanskis vada izziņas darbu Bjūrmana un tā Enšēdes pāra slepkavības izmeklēšanā. Salandere šajā saistībā vairs nav aktuāla. Tagad runa ir par to vācieti Nīdermani. Tātad Bublanskim un viņa komandai jāpievēršas Nīdermaņa meklēšanai.”

“Labi.”

“Salandere vairs nav viņu darīšana. Vēl mums ir izmeklēšana Nīkvarnā… tur ir trīs senākas slepkavības. Un saistība ar Nīdermani. Ar to tagad nodarbojas Sēdertelje, bet visas lietas vajadzētu apvienot vienā. Tad Bublanskim uzreiz būtu darba pilnas rokas. Kas zina… varbūt viņam izdodas noķert Nīdermani.”

“Hmm.”

“Tas Faste… vai viņu var atsaukt darbā? Izklausās, ka viņš būtu piemērots kandidāts, lai izmeklētu apsūdzības pret Salanderi.” “Es saprotu jūsu domu gājienu,” Vādenše sacīja. “Tātad jāpierunā Ēkstrems atdalīt šīs divas lietas. Bet tad mums nepieciešama iespēja kontrolēt Ēkstremu.”

“Tai nevajadzētu būt lielai problēmai,” Gulbergs sacīja, paskatīdamies uz Nīstremu.

“Ēkstremu es ņemu uz sevi,” Nīstrems atteica, pamājis ar galvu. “Viņš šobrīd droši vien vēlas, kaut nekad nebūtu dzirdējis par Zalačenko. Viņš atdeva Bjerka ziņojumu, līdzko VPP/DN to pieprasīja, un jau ir apsolījis ņemt vērā visus aspektus, kas attiecas uz valsts drošību.”

“Ko tu domā darīt?” Vādenše aizdomīgi jautāja.

“Ļaujiet man izstrādāt scenāriju,” Nīstrems atbildēja. “Pieņemu, ka mēs gluži vienkārši smalki paskaidrosim, kas viņam jādara, ja viņš negrib piedzīvot straujas karjeras beigas.”

“Visnopietnākā problēma ir trešā daļa,” Gulbergs sacīja. “Policija neatrada Bjerka materiālus pati… viņi tos saņēma no žurnālista. Un, kā jūs visi zināt, plašsaziņas līdzekļi šajā gadījumā ir problēma. Millennium.’’

Nīstrems atvēra savu piezīmju bloknotu.

“Mīkaels Blumkvists,” viņš sacīja.

Visi pie galda bija dzirdējuši par Vennerstrema lietu un zināja Mīkaela Blumkvista vārdu.

“Nogalinātais žurnālists Dāgs Svensons strādāja Millennium. Viņš tobrīd rakstīja par cilvēktirdzniecību un tieši tā uzgāja Zalačenko. Svensona līķi atrada Blumkvists. Turklāt viņš pazīst Salanderi un visu laiku ir ticējis viņas nevainībai.”

“Kā, ellē, viņš var pazīt Zalačenko meitu… tā šķiet pārāk liela sakritība.”

“Mēs nedomājam, ka tā ir sakritība,” Vādenše sacīja. “Mēs domājam, ka Salandere kaut kādā veidā saista viņus visus kopā. īsti nespējam pateikt, kā, taču tas ir vienīgais jēdzīgais izskaidrojums.”

Gulbergs klusēdams zīmēja savā bloknotā koncentriskus apļus. Beidzot viņš palūkojās augšup.

“Man par to jāpadomā. Es iziešu pastaigā. Tiksimies pēc stundas.”

Gulberga pastaiga ilga gandrīz četras stundas, nevis vienu, kā viņš bija solījis. Pastaigājies aptuveni desmit minūtes, viņš atrada kafejnīcu, kurā piedāvāja daudz dažādu dīvainu kafijas šķirņu. Gulbergs pasūtīja parastu melnu kafiju un apsēdās pie stūra galdiņa netālu no ieejas. Viņš intensīvi domāja, cenzdamies aptvert problēmas dažādos aspektus un palaikam pierakstīdams bloknotā kādu piezīmi.

Pēc pusotras stundas plāns ieguva apveidus.

Tas nebija ideāls, taču, sīki aplūkojis visas iespējas, Gulbergs saprata, ka šī problēma prasa radikālu rīcību.

Par laimi, vajadzīgie cilvēkresursi bija pieejami. To varēja paveikt.

Gulbergs piecēlās, sameklēja telefona būdiņu un piezvanīja Vādenšem.

“Sapulce jāatliek vēl uz kādu brīdi,” viņš sacīja. “Man kaut kas jāizdara. Vai varam satikties četrpadsmitos nulle nulle?”

Pēc tam Gulbergs devās uz Stūreplanu un pamāja taksometram. Patiesībā no savas liesās valsts ierēdņa pensijas viņš nevarēja atļauties tādu greznību, bet galu galā viņa vecumā vairs nebija iemesla taupīt uz ērtībām. Gulbergs nosauca kādu adresi Brommā.

Izlaists norādītajā adresē, Gulbergs aizsoļoja vienu kvartālu uz dienvidiem un piezvanīja pie nelielas mājiņas durvīm. Atvēra aptuveni četrdesmit gadus veca sieviete.

“Labdien! Es meklēju Frēdriku Klintonu.”

“Kas viņu meklē?”

“Sens kolēģis.”

Sieviete pamāja ar galvu un ieveda Gulbergu dzīvojamā istabā, kur no dīvāna lēnām piecēlās Frēdriks Klintons. Viņš bija tikai sešdesmit astoņus gadus vecs, bet izskatījās krietni vecāks. Diabēts un sirds asinsvadu problēmas bija atstājušas redzamas pēdas.

“Gulberg?” Klintons apmulsis sacīja.

Abi vecie spiegi apskāvās, pirms tam labu brīdi vērojuši viens otru.

“Necerēju vēl kādreiz tevi redzēt,” Klintons sacīja. “Pieņemu, ka tevi šurp atvedis šis.”

Viņš norādīja uz vakara avīzes pirmo lapu, kur bija redzama Ronalda Nīdermaņa fotogrāfija un virsraksts “Policista slepkavu meklē Dānijā”.

“Kā tev klājas?” Gulbergs jautāja.

“Es slimoju,” Klintons atteica.

“Redzu.”

“Ja nedabūšu jaunu nieri, es drīz miršu. Un iespēja, ka dabūšu, ir diezgan maza.”

Gulbergs pamāja ar galvu.

Sieviete pienāca pie istabas durvīm un pajautāja, vai Gulbergs kaut ko vēlas.

“Man, lūdzu, kafiju,” viņš atteica. Kad sieviete nozuda, viņš pagriezās pret Klintonu. “Kas viņa ir?”

“Mana meita.”

Gulbergs atkal pamāja. Par spīti ciešajai sadarbībai Sekcijā tik daudzu gadu garumā, tās darbinieki gandrīz nemaz nebija tikušies brīvajā laikā. Gulbergs zināja katra kolēģa sīkāko rakstura iezīmi, stiprās un vājās puses, taču viņam bija tikai vāra nojausma par viņu ģimenes apstākļiem. Klintons divdesmit gadus bija Gulberga tuvākais līdzstrādnieks. Gulbergs zināja, ka Klintons ir bijis precējies un viņam ir bērni, taču nezināja ne meitas vārdu, ne bijušās sievas vārdu, ne to, kur kolēģis mēdz pavadīt atvaļinājumu. It kā viss ārpus Sekcijas būtu svēts un to nedrīkstētu apspriest.

“Ko tu gribi?” Klintons jautāja.

“Gribu zināt, ko tu domā par Vādenši?”

Klintons papurināja galvu.

“Es tur neiejaucos.”

“Ne jau to es jautāju. Tu viņu pazīsti. Tu taču nostrādāji kopā ar viņu desmit gadus.”

Klintons atkal papurināja galvu.

“Tagad Sekciju vada viņš. Nav svarīgi, ko es domāju.”

“Vai viņš tiek galā?”

“Viņš nav muļķis.”

“Bet…”

“Analītiķis. Viņam ļoti labi padodas mīklas. Piemīt intuīcija. Spožs administrators, kurš spēj savilkt galus budžetā, turklāt tā, kā mēs to nebūtu spējuši iedomāties.”

Gulbergs pamāja ar galvu. Pašu nozīmīgāko īpašību Klintons nepieminēja.

“Vai tu esi gatavs atgriezties dienestā?”

Klintons palūkojās uz Gulbergu. Viņš ilgi vilcinājās.

“Ēvert… es katru otro dienu deviņas stundas pavadu slimnīcā pie dialīzes aparāta. Nevaru uzkāpt pa kāpnēm bez aizdusas. Man nav spēka. Itin nemaz.”

“Man tevi vajag. Pēdējo operāciju.”

“Es nevaru.”

“Tu vari. Un tev joprojām varēs katru otro dienu deviņas stundas veikt dialīzi. Tu vari braukt ar liftu, nevis kāpt pa kāpnēm. Ja vajadzēs, es nokārtošu, lai kāds tevi nes turp un atpakaļ. Man vajag tavas smadzenes.”

Klintons nopūtās.

“Stāsti,” viņš sacīja.

“Šobrīd mums ir ārkārtīgi sarežģīta situācija, kur nepieciešama operatīva iejaukšanās. Visa Vādenšes operatīvā nodaļa ir viens vienīgs jauns kucēns, Jūnass Sandbergs, turklāt man nešķiet, ka Vādenšem ir aknas izdarīt to, kas nepieciešams. Varbūt viņš ir budžeta ģēnijs, taču viņš baidās pieņemt operatīvos lēmumus un baidās iejaukt Sekciju nepieciešamajā praktiskajā darbā.” Klintons pamāja ar galvu un vāri pasmaidīja.

“Operācijai jānotiek divās dažādās frontēs. Viena daļa ir saistīta ar Zalačenko. Man jāved viņš pie prāta, un šķiet, es zinu, kā to izdarīt. Ar otro daļu jānodarbojas šeit Stokholmā. Nelaime tā, ka Sekcijā neviens to nespēj. Man vajag, lai tu pārņem vadību.

Pēdējo reizi. Man ir plāns. Sandbergs un Nīstrems veiks melno darbu. Tu vadīsi operāciju.”

“Tu nesaproti, ko prasi.”

“Nē… es saprotu, ko prasu. Un tev pašam jāizlemj, piedalīsies vai ne. Vai nu mēs, veči, iesaistīsimies un padarīsim savu, vai arī Sekcijas pēc pāris nedēļām vairs nebūs.”

Klintons uzlika elkoni uz dīvāna atzveltnes un atbalstīja pieri plaukstā. Viņš domāja divas minūtes.

“Izstāsti savu plānu,” viņš beidzot sacīja.

Ēverts Gulbergs un Frēdriks Klintons runāja divas stundas.

Vādenše iepleta acis, kad Gulbergs bez trim minūtēm divos atgriezās, vezdams līdzi Frēdriku Klintonu. Klintons izskatījās pēc skeleta. Viņš ar roku bija atbalstījies Gulbergam uz pleca, un šķita, ka viņam ir grūti elpot.

“Kas te…” Vādenše iesāka.

“Turpināsim sapulci,” Gulbergs īsi atteica.

Viņi atkal sapulcējās pie galda Vādenšes kabinetā. Klintons klusēdams saļima uz piedāvātā krēsla.

“Jūs visi pazīstat Frēdriku Klintonu,” Gulbergs sacīja.

“Jā,” Vādenše atbildēja. “Jautājums ir: ko viņš šeit dara?” “Klintons ir nolēmis atgriezties aktīvā dienestā. Viņš vadīs Sekcijas operatīvo nodaļu līdz šīs krīzes beigām.”

Gulbergs pacēla roku, pārtraukdams Vādenšes iebildumus, iekams viņš bija paspējis tos noformulēt.

“Klintonam ir grūti. Viņam būs vajadzīga palīdzība. Viņam regulāri jābrauc uz dialīzi slimnīcā. Vādenše, jūs pieņemsiet divus personiskos asistentus, kas sniegs Klintonam jebkādu praktisku palīdzību. Bet viens lai ir pilnīgi skaidrs: attiecībā uz šo lietu visus operatīvos lēmumus pieņems Klintons.”

Viņš apklusa un gaidīja. Neatskanēja neviens iebildums. “Man ir plāns. Domāju, ka mēs to varam īstenot, taču jārīkojas ātri, lai nepalaižam garām izdevības,” viņš sacīja. “Tas atkarīgs no jūsu izlēmības.”

Vādenše uztvēra izaicinājumu Gulberga vārdos.

“Stāstiet.”

“Pirmais: policiju mēs jau esam apsprieduši. Darīsim tā, kā runājām. Centīsimies turpmāk viņus izolēt, novirzot sāņus uz Nīdermaņa meklēšanu. Tas būs Nīstrema uzdevums. Lai kas notiktu, Nīdermanis mums nav nozīmīgs. Parūpēsimies, lai Salanderes izmeklēšanu uztic Fastem.”

“Tas droši vien nebūs īpaši grūti,” Nīstrems sacīja. “Es diskrēti parunāšu ar prokuroru Ēkstremu.”

“Ja viņš pretosies…”

“Nedomāju, ka viņš to darīs. Viņš ir karjerists un dara to, kas viņam izdevīgi. Bet, ja radīsies grūtības, es noteikti varu atrast kādu sviru. Viņš negribēs būt iejaukts skandālā.”

“Labi. Otrais solis ir Millennium un Mīkaels Blumkvists. Šī iemesla dēļ dienestā ir atgriezies Klintons. Te nepieciešami ārkārtēji pasākumi.”

“Tas man droši vien nepatiks,” sacīja Vādenše.

“Droši vien, taču ar Millennium manipulēt nav tik vienkārši. Toties šis apdraudējums balstās uz vienu vienīgu lietu, proti, Bjerka 1991. gada ziņojumu. Šobrīd es pieņemu, ka materiāli atrodas divās, iespējams, trīs vietās. Ziņojumu atrada Salandere, bet Blumkvists kaut kādā veidā dabūja to rokā. Tas nozīmē, ka Blumkvists ir sazinājies ar Salanderi, kamēr viņa bēguļoja.” Klintons pacēla pirkstu un izrunāja pirmos vārdus kopš ierašanās:

“Tas šo to pavēsta par mūsu pretinieka raksturu. Blumkvists nebaidās riskēt. Atcerieties Vennerstrema lietu.”

Gulbergs pamāja ar galvu.

“Blumkvists iedeva materiālus Millenium galvenajai redaktorei Ērikai Bergerei, kura savukārt tos nosūtīja Bublanskim. Tas nozīmē, ka arī viņa ir tos lasījusi. Viņi noteikti ir uztaisījuši drošības kopiju. Visticamāk, Blumkvistam ir viena kopija, bet otra atrodas redakcijā.”

“Izklausās saprātīgi,” Vādenše sacīja.

“Millennium ir mēneša žurnāls; tas nozīmē, ka publikācija neparādīsies rīt. Tātad mums ir laiks. Taču mums jādabū rokā abas kopijas. Un te mēs nevaram izmantot Valsts prokuroru.”

“Saprotu.”

“Tātad nepieciešams uzsākt operatīvo darbību un ielauzties gan pie Blumkvista, gan Millennium redakcijā. Vai tu varēsi to noorganizēt, Jūnas?”

Jūnass Sandbergs pašķielēja uz Vādenši.

“Ēvert, jums būtu jāsaprot, ka… mēs vairs nenodarbojamies ar tādām lietām,” Vādenše sacīja. “Ir citi laiki, tagad runa vairāk ir par ielaušanos datorsistēmās, novērošanu ar kamerām un tamlīdzīgi. Mums nav resursu operatīvai darbībai.”

Gulbergs paliecās uz priekšu.

“Vādenše, tev pēc iespējas ātrāk jāiegūst resursi operatīvai darbībai! Nolīgsti cilvēkus no ārpuses. Nolīgsti dienvidslāvu mafijas rīkļurāvēju bandu, lai sadod Blumkvistam pa galvu, ja nepieciešams. Bet tās abas kopijas jāsavāc. Ja nebūs kopiju, viņiem nebūs dokumentu un viņi itin neko nevarēs pierādīt. Ja netiksi ar to galā, tu varēsi te sēdēt pilnām biksēm, līdz pie durvīm klauvēs Konstitūcijas komiteja.”

Gulbergs un Vādenše ilgi raudzījās viens otram acīs.

“Es varu to uzņemties,” Jūnass Sandbergs piepeši sacīja.

Gulbergs palūkojās uz junioru.

“Vai esi drošs, ka spēsi to noorganizēt?”

Sandbergs pamāja ar galvu.

“Labi. Kopš šī brīža tavs šefs būs Klintons. Tu saņemsi pavēles no viņa.”

Sandbergs atkal pamāja.

“Būs nepieciešama intensīva novērošana. Jāpastiprina operatīvā nodaļa,” Nīstrems sacīja. “Man ir daži kandidāti. Arējā organizācijā ir kāds puisis - Mortensons. Viņš strādā VPP/DN personiskās apsardzes nodaļā. Bezbailīgs un daudzsološs. Es jau sen gribēju viņu pārvest uz iekšējo organizāciju. Esmu pat domājis, ka viņš reiz varētu kļūt par manu pēcteci.”

“Izklausās labi,” Gulbergs sacīja. “Lēmumu pieņems Klintons.” “Man ir vēl viens jaunums,” Nīstrems turpināja. “Baidos, ka varētu būt trešā kopija.”

“Kur?”

“Pēcpusdienā es uzzināju, ka Salandere ir dabūjusi advokātu. Advokātes vārds ir Annika Džannīni. Viņa ir Blumkvista māsa.” Gulbergs pamāja ar galvu.

“Tev taisnība. Blumkvists noteikti ir iedevis kopiju māsai. Citādi nemaz nevar būt. Citiem vārdiem sakot, mums kādu laiku jānovēro visi trīs - Bergere, Blumkvists un Džannīni.”

“Domāju, ka par Bergeri mums nevajadzēs raizēties. Šodien tika izplatīta preses rellze, ka viņa kļūs par Svenska Morgon-Posten galveno redaktori. Viņai vairs nav saistības ar Millennium.” “Labi. Tomēr pārbaudiet viņu jebkurā gadījumā. Attiecībā uz Millennium mums vajadzēs organizēt telefonsarunu noklausīšanos gan viņu dzīvokļos, gan, protams, redakcijā. Mums jākontrolē viņu e-pasts. Jāzina, ar ko viņi tiekas un runā. Un vajadzētu noskaidrot, cik daudz viņi ir atklājuši. Bet - pats galvenais - jāsadabū ziņojuma kopijas. Citiem vārdiem sakot, daudz darāmā.” “Ēvert, jūs liekat mums veikt operatīvo darbību pret žurnāla redakciju. Tas ir pats bīstamākais, ko varētu darīt.” Vādenše izpauda savas šaubas skaļi.

“Tev nav izvēles. Vai nu tu uzlocīsi piedurknes, vai laiks kādam citam pārņemt vadību.”

Izaicinājums samilza virs galda kā mākonis.

“Domāju, ka tikšu galā ar Millennium,” pēdīgi sacīja Jūnass Sandbergs. “Bet tas neatrisinās pamatproblēmu. Ko mēs iesāksim ar to jūsu Zalačenko? Ja viņš sāks runāt, tad visas citas pūles būs veltīgas.”

“Zinu. Tā būs mana dala operācijā. Domāju, ka man ir arguments, kas pārliecinās Zalačenko klusēt. Bet tas prasīs zināmu sagatavošanos. Es jau šopēcpusdien braukšu uz Gēteborgu.”

Gulbergs apklusa un paskatījās apkārt. Tad pievērsa skatienu Vādenšem.

“Manā prombūtnē operatīvos lēmumus pieņems Klintons,” viņš paziņoja.

Pēc brīža Vādenše pamāja ar galvu.

Tikai pirmdienas vakarā daktere Helēna Endrīna, apspriedusies ar kolēģi Andersu Jūnasonu, nolēma, ka Līsbetas Salanderes stāvoklis ir pietiekami stabils, lai viņa varētu pieņemt apmeklētājus. Viņas pirmie ciemiņi bija divi kriminālinspektori, kam bija atvēlētas piecpadsmit minūtes jautājumiem. Līsbeta klusēdama vēroja abus policistus, kad tie ienāca viņas palātā un apsēdās.

“Labdien! Es esmu kriminālinspektors Markuss Ērlanders. Es strādāju Vardarbīgo noziegumu nodaļā šeit, Gēteborgā. Tā ir mana kolēģe Sonja Mūdiga no Stokholmas policijas.”

Līsbeta Salandere neatņēma sveicienu. Viņa nepakustināja ne vaibstu. Mūdigu viņa pazina - viena no kruķiem Bublanska grupā. Ērlanders viņai vēsi uzsmaidīja.

“Es saprotu, ka jūs nemēdzat daudz runāt ar varas pārstāvjiem. Gribu jūs informēt, ka jums itin nekas nav jāsaka. Bet es būtu pateicīgs, ja jūs varētu mūs uzklausīt. Mums ir vairākas lietas, bet šodien nav laika visu gari apspriest. Gan jau vēl būs citas izdevības.”

Līsbeta joprojām neko neteica.

“Vispirms es gribētu pastāstīt, ka jūsu draugs Mīkaels Blumkvists mums paziņoja, ka advokāte Annika Džannīni ir gatava jūs pārstāvēt un ir iepazinusies ar lietu. Blumkvists apgalvo, ka reiz jau esot minējis jums advokātes vārdu. Man nepieciešams jūsu apstiprinājums, un es gribētu zināt, vai jūs vēlaties, lai advokāte Džannīni ierodas Gēteborgā jums palīdzēt.”

Līsbeta Salandere neko neteica.

Annika Džannīni. Mīkaela Blumkvista māsa. Viņš bija pieminējis māsu kādā vēstulē. Līsbeta pat nebija iedomājusies, ka viņai vajag advokātu.

“Diemžēl man ir jālūdz jūs atbildēt uz šo jautājumu. Pietiks ar jā vai nē. Ja teiksiet jā, tad Gēteborgas prokurore sazināsies ar advokāti Džannīni. Ja sacīsiet nē, tad tiesa izraudzīsies jums valsts apmaksātu advokātu. Ko jūs labāk gribētu?”

Līsbeta apdomāja priekšlikumu. Viņa saprata, ka viņai patiešām vajadzēs advokātu, bet dabūt par advokāti Stulbā Kalles Blumkvista māsu būtu drusku par traku. Viņš nu gan priecātos. Tomēr nezināms valsts advokāts nebūtu diez ko labāk. Beidzot Līsbeta pavēra muti un izspieda vienu vienīgu vārdu. “Džannīni.”

“Labi, paldies! Tad man būtu jums viens jautājums. Jums ir tiesības neteikt ne vārda, līdz būs ieradusies advokāte, taču, cik saprotu, šis jautājums nekādi neskar jūsu situāciju. Policija šobrīd meklē trīsdesmit septiņus gadus veco Vācijas pilsoni Ronaldu Nīdermani, kurš ir izsludināts meklēšanā par policista slepkavību.” Līsbeta sarauca uzacis. Tas viņai bija jaunums. Viņai nebija ne jausmas par to, kas noticis, kopš viņa ar cirvi iegāza Zalačenko pa galvu.

“Gēteborgas policija grib viņu notvert pēc iespējas ātrāk. Turklāt mana kolēģe no Stokholmas grib nopratināt viņu saistībā ar trim slepkavībām, par kurām agrāk turēja aizdomās jūs. Tātad mēs lūdzam palīdzību. Jautājums: vai jums ir kāda nojausma… vai jūs mums varat sniegt jebkādu palīdzību viņa meklēšanā?” Līsbeta aizdomīgi pārvietoja skatienu no Ērlandera uz Mūdigu un atpakaļ.

Viņi nezina, ka Nīdermanis ir mans brālis.

Līsbeta aizdomājās, vai gribētu redzēt Nīdermani aiz restēm. Vislabprātāk viņa aizvestu Nīdermani pie bedres Goseberjā un apraktu. Beidzot viņa paraustīja plecus. To gan nevajadzēja darīt, jo caur kreiso plecu tūlīt izšāvās asas sāpes.

“Kas šodien par dienu?” viņa pajautāja.

“Pirmdiena.”

Līsbeta apdomājās.

“Ronalda Nīdermaņa vārdu es pirmo reizi dzirdēju pagājušajā ceturtdienā. Es sadzinu viņam pēdas Goseberjā. Man nav ne jausmas, kur viņš atrodas vai kurp varētu bēgt. Es minētu, ka viņš drīz centīsies nokļūt drošībā ārzemēs.”

“Kāpēc jūs domājat, ka viņš bēgs uz ārzemēm?”

Līsbeta brīdi klusēja.

“Kamēr Nīdermanis bija aizgājis rakt man kapu, Zalačenko pateica, ka esot sacēlies pārāk liels tracis un viņi jau esot ieplānojuši uz laiku nosūtīt Nīdermani uz ārzemēm.”

Tik daudz vārdu Līsbeta Salandere ar policistiem nebija pārmijusi kopš divpadsmit gadu vecuma.

“Zalačenko… viņš taču ir jūsu tēvs?”

To viņi katrā ziņā ir izdibinājuši. Droši vien Stulbais Kalle Blumkvists.

“Man jūs jāinformē, ka jūsu tēvs ir apsūdzējis jūs slepkavības mēģinājumā. Šobrīd lieta atrodas pie prokurores, kura pieņems lēmumu par iespējamo apsūdzības ierosināšanu. Tomēr jau šobrīd ir skaidrs, ka jūs esat arestēta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Jūs iesitāt Zalačenko pa galvu ar cirvi.”

Līsbeta neko neteica. Iestājās ilgs klusums. Tad Sonja Mūdiga paliecās uz priekšu un klusā balsī ierunājās:

“Es tikai gribu pateikt, ka mēs policijā īpaši neticam Zalačenko versijai. Nopietni parunājiet ar savu advokāti, lai mēs varam atgriezties pie tā vēlāk.”

Ērlanders pamāja ar galvu. Policisti piecēlās.

“Paldies par palīdzību Nīdermaņa meklēšanā,” Ērlanders sacīja. Līsbetu pārsteidza policistu korektā un gandrīz draudzīgā uzvedība. Viņa prātoja par Sonjas Mūdigas repliku. Tur noteikti kaut kas slēpjas, viņa secināja.

7.nodala

Pirmdiena, 11. aprflis-otrdiena, 12. aprīlis

Bez piecpadsmit minūtēm sešos pirmdienas vakarā Mīkaels Blumkvists aizvēra sava iBook vāku un piecēlās no virtuves galda Bell- mansgātanas dzīvoklī. Viņš uzvilka žaketi un kājām aizsoļoja līdz Milton Security birojam pie Slusenas. Mīkaels ar liftu uzbrauca līdz sekretariātam trešajā stāvā, un viņu tūlīt ieveda apspriežu telpā. Viņš ieradās precīzi pulksten sešos un bija pēdējais.

“Labdien, Dragan,” viņš sacīja, paspiezdams Armanskim roku. “Paldies, ka piekritāt sarīkot pie sevis šo neformālo sapulci.”

Mīkaels paskatījās apkārt. Bez viņa un Dragana Armanska tur sēdēja Annika Džannīni, Holgers Palmgrēns un Mālina Ēriksone. No Milton puses piedalījās arī bijušais kriminālinspektors Sonijs Būmans, kas Armanska uzdevumā kopš pirmās dienas bija sekojis līdzi Salanderes lietas izmeklēšanai.

Holgers Palmgrēns bija atstājis slimnīcu pirmo reizi vairāk nekā divu gadu laikā. Viņa ārsts Dr. Sivarnandans nemaz nebija sajūsmā par ideju izlaist viņu no Eštas rehabilitācijas centra, taču Palmgrēns uzstāja. Viņu atveda un pavadīja personiskā asistente, trīsdesmit deviņus gadus vecā Juhanna Karolīna Oskaršone, kurai algu maksāja kāds noslēpumains fonds, nodibināts ar mērķi sniegt Palmgrēnam labāko iespējamo aprūpi. Oskaršone gaidīja pie kafijas galdiņa blakustelpā. Viņa bija paņēmusi līdzi grāmatu. Mīkaels aizvēra durvis.

“Tiem, kas viņu nepazīst, - šī ir Mālina Ēriksone, Millennium jaunā galvenā redaktore. Es lūdzu viņu piedalīties šajā sapulcē, jo tas, ko mēs apspriedīsim, ietekmēs ari viņas darbu.”

“Labi,” Armanskis sacīja. “Visi ir klāt. Es uzmanīgi klausos.” Mīkaels nostājās pie Armanska baltās tāfeles un paņēma flo- māsteru. Viņš paskatījās apkārt.

“Šī laikam ir trakākā lieta, kādā jebkad esmu bijis iesaistīts,” viņš sacīja. “Kad viss būs galā, es nodibināšu biedrību ar nosaukumu Stulbā galda bruņinieki, un tās nolūks būs organizēt gadskārtējas pusdienas, kurās mēs aprunāsim Līsbetu Salanderi. Jūs visi būsiet biedri.”

Viņš ieturēja pauzi.

“Tātad realitāte ir šāda,” viņš sacīja un sāka rakstīt svarīgus punktus uz Armanska tāfeles. Mīkaels runāja apmēram pusstundu. Diskusija turpinājās gandrīz trīs stundas.

Kad sanāksme formāli bija beigusies, Ēverts Gulbergs apsēdās blakus Frēdrikam Klintonam. Viņi dažas minūtes klusi sarunājās, tad Gulbergs piecēlās. Senie ieroču biedri paspieda viens otram roku.

Gulbergs ar taksometru aizbrauca atpakaļ uz viesnīcu, sakravāja savas drēbes, samaksāja rēķinu un ar pēcpusdienas vilcienu devās atpakaļ uz Gēteborgu. Viņš izvēlējās pirmo klasi un rezervēja sev atsevišķu kupeju. Aiz Oštas tilta Gulbergs izņēma pildspalvu un vēstuļpapīra bloknotu. Viņš kādu brīdi domāja un tad sāka rakstīt. Pierakstījis ar tekstu apmēram puslapu, Gulbergs apstājās un izplēsa lapu no bloknota.

Viltoti dokumenti nebija viņa lauciņš, tur viņam trūka eksperta prasmes, taču šajā gadījumā uzdevumu atviegloja tas, ka vēstule būs rakstīta viņa paša vārdā. Nelaime tā, ka it neviens vārds tajā nebija patiess.

Braucot garām Nīšēpingai, Gulbergs jau bija izbrāķējis krietnu skaitu uzmetumu, tomēr sāka aptvert, kā vēstuli vajadzētu formulēt. Ierodoties Gēteborgā, Gulbergam bija divpadsmit vēstules, ar kurām viņš jutās pilnībā apmierināts. Viņš rūpīgi uzmanīja, lai uz vēstuļpapīra paliktu skaidri pirkstu nospiedumi.

Gēteborgas Centrālajā stacijā viņam izdevās atrast kopējamo aparātu un nokopēt vēstules. Pēc tam viņš nopirka aploksnes un markas un iemeta vēstules pastkastītē, kuru paredzēts iztukšot pulksten 21.00.

Gulbergs ar taksometru aizbrauca uz City Hotel Lorensbergs- gātanā, kur Klintons jau bija rezervējis viņam istabu. Šajā pašā viesnīcā pirms dažām dienām bija nakšņojis Mīkaels Blumkvists. Gulbergs tūlīt devās uz savu istabu un apsēdās gultā. Viņš bija neizsakāmi noguris un aptvēra, ka šodien ir apēdis tikai divas šķēlītes maizes. Tomēr viņš nejutās izsalcis, tāpēc noģērbās, izstiepās gultā un gandrīz tūlīt aizmiga.

Līsbeta salandere spēji pamodās, izdzirdusi atveramies durvis. Viņa tūlīt saprata, ka tur nenāk neviena no māsiņām. Līsbeta pavēra acis šaurā spraudziņā un ieraudzīja durvju ailā siluetu ar kruķiem. Zalačenko nekustīgi stāvēja un vēroja viņu gaismas strēlē, kas ieplūda no gaiteņa.

Līsbeta nepakustēdamās pievērsa acis digitālajam pulkstenim un ieraudzīja, ka tas rāda 03:10.

Viņa pārvietoja skatienu par dažiem milimetriem un pamanīja ūdens glāzi uz naktsgaldiņa malas. Līsbeta aprēķināja attālumu. Viņa to varētu aizsniegt, nepārvietojot ķermeni.

Vajadzētu tikai sekundi, lai pastieptu roku un ar apņēmīgu kustību atsistu glāzei augšpusi pret galdiņa cieto malu. Vajadzētu pussekundi, lai iecirstu aso malu Zalačenko rīklē, ja viņš noliektos pār viņu. Līsbeta izsvēra citas iespējas, taču secināja, ka tas ir vienīgais pieejamais ierocis.

Viņa atslāba un gaidīja.

Zalačenko nekustēdamies nostāvēja durvju ailā vēl divas minūtes.

Tad viņš piesardzīgi aizvēra durvis. Līsbeta dzirdēja viegli skrāpējošo kruķu skaņu, kad Zalačenko klusi attālinājās no viņas palātas.

Pēc piecām minūtēm Līsbeta pacēlās uz elkoņa, pasniedzās pēc glāzes un iedzēra lielu malku. Nolaidusi kājas pār gultas malu, viņa norāva elektrodus no rokas un krūškurvja. Tad nedroši nostājās uz kājām un sagrīļojās. Pagāja aptuveni minūte, iekams viņa atguva kontroli pār savu ķermeni. Līsbeta aizkliboja līdz durvīm, atspiedās pret sienu un tvēra pēc elpas. Viņai plūda auksti sviedri. Tad viņu pārņēma ledains niknums.

Fuck you, Zalačenko. Laiks pielikt tam punktu.

Viņai vajadzēja ieroci.

Nākamajā mirklī Līsbeta gaitenī izdzirda veiklus papēžu klikšķus.

Velns! Elektrodi.

“Ak dievs, kāpēc tu esi piecēlusies?" izsaucās nakts māsiņa.

“Man vajadzēja… uz tualeti,” Līsbeta aizelsusies sacīja.

“Tūlīt apgulies!”

Māsiņa satvēra Līsbetas roku un aizveda viņu atpakaļ uz gultu. Pēc tam paņēma padubi.

“Ja tev vajag uz tualeti, piezvani mums. Tam domāta šī podziņa,” māsiņa sacīja.

Līsbeta neko neteica. Viņa koncentrējās, lai izspiestu no sevis dažas pilītes.

Mīkaels blumkvists pamodās otrdien pusvienpadsmitos, nomazgājās dušā, uzlika vārīties kafiju un tad apsēdās pie iBook. Pēc tikšanās Milton Security iepriekšējā vakarā viņš bija devies mājās un strādājis līdz pieciem rītā. Viņš beidzot juta, ka stāsts iegūst formu. Zalačenko biogrāfija joprojām bija izplūdusi - Mīkaels varēja balstīties tikai uz informāciju, ko bija izspiedis no Bjerka, un detaļām, ko varēja papildināt Holgers Palmgrēns. Stāsts par Līsbetu Salanderi bija gandrīz gatavs. Mīkaels soli pa solim izskaidroja, kā meitenei uzbrukusi aukstā kara kurinātāju grupa no VPP/DN un ieslodzījusi viņu bērnu psihiatriskajā klīnikā, lai pasargātu Zalačenko noslēpumu.

Mīkaels jutās apmierināts ar tekstu. Viņam bija lielisks stāsts, kas gāzīs apkārt kioskus, turklāt radīs problēmas valsts birokrātijas augstākajos gaiteņos.

Domās iegrimis, Mīkaels aizsmēķēja cigareti.

Viņš redzēja divus lielus caurumus, ko vēl vajadzētu aizpildīt. Ar vienu nebūtu grūti tikt galā. Jāķeras klāt Telebūrianam, un šo uzdevumu Mīkaels gaidīja ar patiku. Kad viņš būs ticis galā, pazīstamais bērnu psihiatrs būs viens no Zviedrijas nicinātākajiem vīriem. Tas bija viens.

Otrā problēma bija krietni sarežģītāka.

Sazvērestība pret Līsbetu Salanderi - Mīkaels to dēvēja par Zalačenko klubu - bija organizēta Drošības policijā. Mīkaels zināja tikai Gunnara Bjerka vārdu, taču Bjerks nekādi nevarēja būt vienīgais atbildīgais. Jābūt grupai, kaut kādai nodaļai. Jābūt priekšniekiem, atbildīgajiem un budžetam. Nelaime tā, ka Mīkaelam nebija ne jausmas, kas jādara, lai identificētu šos cilvēkus. Viņš nezināja, kur sākt. Viņam bija tikai vāja izpratne par to, kā izskatās Drošības policijas struktūra.

Piektdien viņš bija sācis vākt materiālus, nosūtīdams Henriju Kortesu uz Sēdermalmes antikvariātiem ar uzdevumu nopirkt ikvienu grāmatu, kurai ir kāda saistība ar Drošības policiju. Kor- tess ieradās pie Mīkaela ap četriem pirmdienas pēcpusdienā, nesdams sešas grāmatas. Mīkaels aplūkoja kaudzīti uz galda.

Mīkaela Roskvista Spiegošana Zviedrijā (Tempus, 1988); Pēra Gunnara Vinges Drošības policijas priekšnieks 1962-1970 (W&W, 1988); Jana Otosona un Lārsa Magnusona Slepeni spēki (Tiden, 1991), Ērika Magnusona Varas cīņa par DP (Corona, 1989); Kārla Lidbūma Uzdevums (W&W, 1990), kā arī - mazliet pārsteidzoši -

Tomasa Vaitsaida An Aģent in Place (Ballantine, 1966), kas stāstīja par Vennerstrema lietu. Par spiegu sešdesmitajos gados, nevis paša MIkaela Vennerstrema lietu jau šajā gadsimtā.

Nakti uz trešdienu Mīkaels lielākoties bija pavadījis, lasīdams vai vismaz pāršķirstīdams grāmatas, ko atnesa Henrijs. Pabeidzis lasīt, viņš izdarīja dažus secinājumus. Pirmkārt, šķita, ka lielākā daļa grāmatu par Drošības policiju ir iznākušas astoņdesmito gadu nogalē. Meklēšana internetā parādīja, ka aktuālas literatūras par šo tematu nav.

Otrkārt, radās iespaids, ka nav atrodams neviens jēdzīgs pārskats par Zviedrijas slepenpolicijas darbu visā tās darbības laikā. To varētu saprast, ja ņēma vērā, ka daudzas lietas bija slepenas un tāpēc grūti par tām rakstīt, taču izskatījās, ka nav nevienas vienīgas institūcijas, pētnieka vai plašsaziņas līdzekļa, kas kritiski pētītu Drošības policiju.

Mīkaels pamanīja ari kaut ko savādu: nevienā no Henrija atrastajām grāmatām nebija literatūras saraksta. Zemsvītras piezīmes veidoja atsauces uz rakstiem vakara presē vai privātām intervijām ar kādu pensionētu Drošības policijas darbinieku.

Grāmata Slepeni spēki bija aizraujoša, taču lielākoties aplūkoja periodu pirms Otrā pasaules kara un tā laikā. P. G. Vinges memuārus Mīkaels uzskatīja par propagandas grāmatu, ko aizstāvoties sarakstījis smagi kritizēts un atlaists DP priekšnieks. Grāmatā An Aģent in Place jau pirmajā nodaļā bija lasāms tik daudz muļķību par Zviedriju, ka Mīkaels to vienkārši iemeta papīrgrozā. Vienīgās grāmatas, kurās redzama patiesa apņemšanās attēlot Drošības policijas darbu, bija Varas cīņa parDP un Spiegošana Zviedrijā. Tur bija dati, vārdi un organizācijas struktūra. īpaši uzmanības vērta Mīkaelam šķita Ērika Magnusona grāmata. Lai gan tā nepiedāvāja atbildes uz viņa jautājumiem, grāmata radīja labu izpratni par to, kāda šī organizācija bijusi un ar ko tā nodarbojusies aizvadītajās desmitgadēs.

Taču lielākais pārsteigums bija Kārla Lidbūma Uzdevums, kas aprakstīja problēmas, ar kurām bijušais vēstnieks saskāries Parīzē, kad valdības uzdevumā pārbaudījis Drošības policijas darbu pēc Palmes slepkavības un Ebes Kārlsona lietas. Mīkaels nebija lasījis nevienu Lidbūma darbu, un viņu pārsteidza ironiskā valoda apvienojumā ar asiem un precīziem novērojumiem. Tomēr arī Lidbūma grāmata nepietuvināja Mīkaelu atbildēm uz jautājumiem, lai gan viņam sāka rasties nojausma, ar ko viņam jācīnās.

Kādu brīdi domājis, Mīkaels atvēra mobilo telefonu un piezvanīja Henrijam Kortesam.

“Sveiks, Henrij! Paldies par vakardienas darbu!”

“Hmm. Ko tu gribi?”

“Lai tu vēl drusciņ paskraidi.”

“Mik, man ir jāstrādā. Esmu kļuvis par atbildīgo sekretāru.” “Lielisks karjeras pakāpiens.”

“Ko tu gribi?”

“Gadu gaitā ir veiktas vairākas oficiālas Drošības policijas darba pārbaudes. Kāris Lidbūms veica vienu no tām. Ir jābūt vēl citām.”

“Ak tā.”

“Savāc visu, ko vari atrast riksdagā, - budžetus, oficiālo izmeklēšanu atskaites, deputātu pieprasījumus un tamlīdzīgi. Un pasūti Drošības policijas gada atskaites par tik daudziem gadiem, cik vien vari.”

“Yes, massa.”

“Labi. Un, Henrij…”

“jā?”

“…man tās vajadzēs tikai rīt.”

Līsbeta salandere pavadīja dienu pārdomās par Zalačenko. Viņa zināja, ka Zalačenko atrodas divu durvju attālumā, viņš pa naktīm staigā apkārt un bija atnācis uz viņas palātu pulksten 03:10 naktī.

Līsbeta bija sameklējusi tēvu Goseberjā ar nodomu viņu nogalināt, bet tas nebija izdevies. Zalačenko bija dzīvs un atradās mazāk nekā desmit metru attālumā. Un viņa bija sūdos līdz ausīm. Līsbeta īsti nezināja, cik smaga ir situācija, taču pieņēma, ka viņai vajadzēs bēgt un diskrēti pazust ārzemēs, ja viņa nevēlēsies atkal nokļūt ieslodzījumā kādā trako mājā ar Telebūrianu par durvju sargu.

Nelaime tā, ka viņa tik tikko jaudāja piecelties gultā sēdus. Tomēr bija labāk. Galva joprojām sāpēja, taču sāpes uzbruka viļņveidīgi, nevis pastāvīgi. Sāpes plecā bija pierimušas un atsākās tikai brīžos, kad viņa mēģināja pakustēties.

Līsbeta izdzirdēja soļus un redzēja, ka māsiņa paver durvis un ielaiž sievieti melnās biksēs, baltā blūzē un tumšā žaketē. Tā bija glīta, slaika sieviete ar tumšu zēngalviņu. Viņa izstaroja prieka pilnu pašapziņu. Sievietei rokā bija melns portfelis. Līsbeta tūlīt pamanīja, ka viņai ir Mīkaela Blumkvista acis.

“Labdien, Līsbeta! Mani sauc Annika Džannīni,” sieviete sacīja. “Vai drīkstu ienākt?”

Līsbeta vienaldzīgi vēroja sievieti. Piepeši viņai nebija ne mazākās vēlēšanās satikt Blumkvista māsu un viņa nožēloja, ka pieņēmusi Džannīni piedāvājumu kļūt par viņas advokāti.

Annika Džannīni ienāca, aizvēra durvis un pavilka uz priekšu krēslu. Viņa dažas sekundes klusi sēdēja, aplūkodama savu klienti.

Meitene izskatījās vienkārši briesmīgi. Viņas galva bija apsaitēta. Ap asinīm pieplūdušajām acīm vīdēja milzīgi purpurkrāsas zilumi.

“Pirms sākam kaut ko apspriest, man jāzina, vai jūs patiešām gribat mani par savu advokāti. Es parasti strādāju tikai ar civillietām, kurās pārstāvu izvarošanas vai vardarbības upurus. Es neesmu krimināllietu advokāte. Taču esmu iepazinusies ar jūsu lietas detaļām un ļoti gribētu jūs pārstāvēt, ja atļausiet. Man arī jāpastāsta, ka Mīkaels Blumkvists ir mans brālis - domāju, ka jūs to jau zināt, - un viņi abi ar Draganu Armanski apmaksās manu honorāru.”

Annika Džannīni brīdi gaidīja, bet, nesaņēmusi nekādu klientes reakciju, turpināja:

“Ja jūs ņemsiet mani par savu advokāti, es strādāšu tikai jums. Nevis savam brālim vai Armanskim. Krimināllietas daļā man palīdzēs arī jūsu bijušais aizbildnis Holgers Palmgrēns. Viņš ir īsts cīnītājs un ir piecēlies no slimības gultas, lai jums palīdzētu.” “Palmgrēns?” Līsbeta pārjautāja.

“Jā.”

“Vai esat viņu satikusi?”

“Jā. Viņš būs mans padomdevējs.”

“Kā viņš jūtas?”

“Viņš ir pārskaities, taču dīvainā kārtā neuztraucas par jums.”

Līsbeta Salandere pasmaidīja greizu smaidu. Tas bija pirmais kopš ierašanās slimnīcā.

“Kā jūs jūtaties?” Annika Džannīni jautāja.

“Sūdīgi,” Līsbeta atteica.

“Skaidrs. Vai jūs gribat mani par advokāti? Armanskis un Mīkaels apmaksās manu honorāru un…”

“Nē.”

“Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Es pati maksāšu. Negribu nevienu ēru no Armanska un Kalles Blumkvista. Taču nevarēšu jums samaksāt, kamēr man nebūs pieejams intemets.”

“Saprotu. Mēs šo jautājumu atrisināsim vēlāk, un jebkurā gadījumā lielāko daļu manas algas tik un tā maksās valsts. Tātad jūs gribat, lai es jūs pārstāvu?”

Līsbeta Salandere īsi pamāja.

“Labi. Tad iesākumam man jānodod ziņa no Mīkaela. Viņš izsakās mīklaini, bet apgalvo, ka jūs domu sapratīšot.”

“Ak tā?”

“Viņš esot pastāstījis man praktiski visu, ja neskaita dažas detaļas. Pirmā attiecoties uz jūsu prasmēm, ko viņš atklājis Hēde- stadē.”

Mīkaels zina, ka man ir fotogrāfiskā atmiņa… un ka esmu hakere. Viņš to ir noklusējis.

“Labi.”

“Otrā esot kompaktdisks. Es nezinu, uz ko Mīkaels mērķē, bet viņš apgalvo, ka jums pašai jāizlemj - stāstīt man vai ne. Vai jūs saprotat, ko viņš ar to domā?”

Kompaktdisks ar filmu, kurā redzams, kā Bjūrmans mani izvaro.

“Jā.”

“Labi…”

Piepeši Annika sasvārstījās.

“Esmu mazliet noskaitusies uz brāli. Lai gan pats mani nolīga, viņš man stāsta tikai to, ko grib. Vai jūs arī grasāties kaut ko noklusēt?”

Līsbeta apdomājās.

“Es nezinu.”

“Mums abām vajadzēs daudz ko pārrunāt. Šobrīd es nevaru palikt, jo pēc četrdesmit piecām minūtēm man jātiekas ar prokurori Agnētu Jervasu. Man vienkārši vajadzēja jūsu apstiprinājumu, ka patiešām mani ņemsiet. Es arī došu norādījumus…”

“Ak tā.”

“Tie būs šādi. Manā prombūtnē nesakiet policistiem nevienu vārdu, lai ko viņi jautātu. Pat ja viņi jūs provocēs un apsūdzēs. Vai varat to apsolīt?”

“Nekādu problēmu,” Līsbeta Salandere atteica.

Ēverts gulbergs bija tā pārguris pēc pirmdienas pūlēm, ka pamodās tikai pulksten deviņos no rīta - gandrīz četras stundas vēlāk nekā parasti. Viņš aizgāja uz vannasistabu, nomazgājās un iztīrīja zobus. Gulbergs ilgi stāvēja, vērodams spogulī savu seju, līdz nodzēsa lampu un devās apģērbties. Viņš no portfeļa izņēma vienīgo atlikušo tīro kreklu un uzlika brūno, rakstaino kaklasaiti.

Nokāpis uz viesnīcas brokastu zāli, Gulbergs izdzēra tasi melnas kafijas un apēda riku grauzdētas baltmaizes ar siera šķēlīti un nedaudz apelsīnu džema. Viņš izdzēra lielu glāzi minerālūdens.

Pēc tam Gulbergs aizgāja uz viesnīcas vestibilu un no telefona automāta piezvanīja uz Frēdrika Klintona mobilo.

“Te es. Kāda ir situācija?”

“Diezgan satraucoša.”

“Frēdrik, vai tu spēsi?”

“Jā, te viss ir tāpat kā agrāk. Žēl tikai, ka Hanss fon Rotingers ir miris. Viņam operāciju plānošana padevās labāk nekā man.” “Jūs bijāt līdzvērtīgi. Jūs varējāt aizstāt viens otru jebkurā brīdī. Patiesībā jūs to bieži arī darījāt.”

“Runa ir par intuīciju. Viņš vienmēr bija par mata tiesu labāks.”

“Kā jums tur iet?”

“Sandbergs ir prātīgāks, nekā mēs domājām. Mēs pieslēdzām palīgu no ārpuses - Mortensonu. Viņš ir izsūtāmais zēns, bet gluži lietojams. Noklausāmies Blumkvista mājas telefonu un mobilo. Šīs dienas laikā mēs parūpēsimies par Džannīni un Millennium telefoniem. Šobrīd pētām biroja un dzīvokļu plānus. Drīz iesim iekšā.”

“Tev jānoskaidro visu kopiju atrašanās vieta…”

“Es to jau esmu izdarījis. Mums baigi paveicās. Džannīni šorīt desmitos piezvanīja Blumkvistam. Viņa tieši pajautāja, cik kopiju vispār ir, un no sarunas varēja saprast, ka Blumkvistam ir tikai viena. Bergere ziņojumu nokopēja, bet kopiju aizsūtīja Bublanskim.”

“Labi. Mēs nedrīkstam zaudēt laiku.”

“Zinu. Bet tam jānotiek vienā paņēmienā. Ja mēs nesavāksim visas ziņojuma kopijas vienlaikus, tad mums nekas neizdosies.”

“Protams.”

“Tas nav tik vienkārši, jo Džannīni no rīta aizbrauca uz Gēte- borgu. Es aizsūtīju pie viņas ārējo darbinieku grupu. Viņi šobrīd nolaižas.”

“Lieliski.”

Gulbergs nezināja, ko vēl sacīt. Viņš labu brīdi klusēja.

“Paldies, Frēdrik!” viņš pēdīgi teica.

“Paldies tev! Tā ir jautrāk nekā sēdēt un veltīgi gaidīt nieri.”

Abi atvadījās. Gulbergs samaksāja viesnīcas rēķinu un izgāja uz ielas. Lavīna bija sākusi velties. Tagad tikai jāievēro precīza horeogrāfija.

Vispirms Gulbergs aizgāja uz Park Avenue viesnīcu, kur palūdza atļauju izmantot faksu. Viņš nevēlējās to darīt viesnīcā, kur nakšņojis. Gulbergs nosūtīja iepriekšējā dienā sacerētās vēstules. Pēc tam izgāja Avēnijā un sāka meklēt taksometru. Viņš apstājās pie atkritumu urnas un saplēsa gabaliņos vēstuļu fotokopijas.

Annika džannīni piecpadsmit minūtes runāja ar prokurori Agnētu Jervasu. Viņa gribēja zināt, kādas apsūdzības prokurore izvirzīs Līsbetai Salanderei, taču drīz saprata, ka Jervasa īsti nezina, kas turpmāk notiks.

“Šobrīd es tikai aizturēšu viņu par smagu miesas bojājumu nodarīšanu vai slepkavības mēģinājumu. Es runāju par uzbrukumu tēvam. Jūs droši vien atsauksieties uz pašaizsardzību.”

“Varbūt.”

“Bet, godīgi sakot, mana prioritāte šobrīd ir Nīdermanis.”

“Saprotu.”

“Esmu sazinājusies ar Valsts prokuroru. Šobrīd tiek apspriests jautājums, vai visas apsūdzības pret jūsu klienti nenodot vienam prokuroram Stokholmā.”

“Es pieņemu, ka lietu pārsūtīs uz Stokholmu.”

“Labi. Jebkurā gadījumā man nepieciešama iespēja Salanderi nopratināt. Kad tas varētu notikt?”

“Man ir viņas ārsta Andersa Jūnasona slēdziens. Viņš apgalvo, ka Salandere vēl vairākas dienas nevarēs piedalīties nopratināšanā. Ja neskaita fiziskos ievainojumus, viņa ir stipru pretsāpju līdzekļu ietekmē.”

“Es arī saņēmu līdzīgu informāciju. Jūs droši vien sapratīsiet, ka tas mani satrauc. Es atkārtoju, ka mana prioritāte šobrīd ir Ronalds Nīdermanis. Jūsu kliente saka, viņa nezinot, kur Nīdermanis slēpjas.”

“Tas atbilst patiesībai. Viņa nepazīst Nīdermani. Līsbetai tikai izdevās viņu identificēt un sameklēt.”

“Skaidrs,” noteica Agnēta Jervasa.

Ēvertam gulbergam rokā bija puķu pušķis, kad viņš izkāpa no Sālgrēna slimnīcas lifta reizē ar sievieti tumšā žaketē. Gulbergs pieklājīgi pieturēja lifta durvis un ļāva sievietei pirmajai doties uz nodaļas dežūrposteni.

“Mani sauc Annika Džannīni. Esmu advokāte, un man vēlreiz jāsatiek mana kliente Līsbeta Salandere.”

Ēverts Gulbergs pagrieza galvu un apmulsis palūkojās uz sievieti, ko bija izlaidis no lifta. Kamēr māsiņa pārbaudīja Džannīni dokumentus un paskatījās sarakstā, viņš pievērsa skatienu sievietes portfelim.

“Divpadsmitā palāta,” māsiņa sacīja.

“Paldies. Esmu tur jau bijusi, atradīšu ceļu.”

Sieviete paņēma savu portfeli un pazuda no Gulberga redzesloka.

“Kā varu palīdzēt?” māsiņa jautāja.

“Es gribēju nodot šos ziedus Kāriam Akselam Budīnam.” “Viņš nedrīkst pieņemt apmeklētājus.”

“Es zinu, gribēju tikai atstāt ziedus.”

“To mēs varam nokārtot.”

Gulbergs bija paņēmis ziedus galvenokārt kā aizbildinājumu. Viņš gribēja gūt priekšstatu par to, kā izskatās nodaļa. Gulbergs pateicās māsiņai un devās uz izeju. Pa ceļam viņš pagāja garām Zalačenko durvīm; pēc Jūnasa Sandberga vārdiem, tā bija četrpadsmitā palāta.

Gulbergs apstājās kāpņu telpā. Caur durvju stikla rūti viņš redzēja, kā māsiņa nāk ar puķu pušķi rokā un nozūd Zalačenko istabā. Kad māsiņa atgriezās savā vietā, Gulbergs atvēra durvis, ātri devās uz četrpadsmito palātu un iegāja iekšā.

“Sveiks, Aleksandr,” viņš sacīja.

Zalačenko apstulbis lūkojās uz negaidīto viesi.

“Es domāju, ka tu jau esi miris,” viņš sacīja.

“Vēl ne,” Gulbergs atteica.

“Ko tu gribi?” Zalačenko jautāja.

“Un kā tev šķiet?”

Gulbergs pavilka uz priekšu krēslu un apsēdās.

“Visticamāk - redzēt mani mirušu.”

“Jā, tas būtu vēlams. Kā tu varēji būt tik sasodīti stulbs? Mēs tev sagādājam gluži vai jaunu dzīvi, bet tu nonāc šeit!”

Ja Zalačenko varētu pasmaidīt, viņš to būtu izdarījis. Pēc viņa domām, zviedru Drošības policija sastāvēja no amatieriem. Pie tiem viņš pieskaitīja arī Ēvertu Gulbergu un Svenu Jānsonu alias Gunnaru Bjerku. Nemaz nerunājot par absolūto idiotu Nilsu Bjūrmanu.

“Un nu mums atkal jāvelk tevi laukā no uguns.”

Šis izteiciens reiz stipri apdegušajam Zalačenko lāgā nepatika.

“Nelasi man morāli! Izdabū mani no šejienes.”

“Tieši to es gribēju ar tevi apspriest.”

Gulbergs nolika uz ceļiem portfeli, izņēma tukšu piezīmju bloknotu un atšķīra baltu lapu. Tad pētoši palūkojās uz Zalačenko.

“Mani interesē viens jautājums: vai tu tiešām grasījies mūs uzmest pēc visa tā, ko esam darījuši tavā labā?”

“Un kā tu domā?”

“Atkarībā no tā, cik jucis esi.”

“Nesauc mani par jukušu. Es esmu izdzīvotājs. Es daru visu, kas jādara, lai izdzīvotu.”

Gulbergs papurināja galvu.

“Nē, Aleksandr, tu to dari tāpēc, ka esi ļauns un samaitāts. Tu gribēji dzirdēt ziņu no Sekcijas. Esmu to atnesis. Mēs šoreiz nepakustināsim ne pirkstu, lai tev palīdzētu.”

Zalačenko sejā pirmo reizi iezagās nedrošība.

“Tev nav izvēles,” viņš sacīja.

“Izvēle ir vienmēr,” Gulbergs atteica.

“Es…”

“Tu neko nedarīsi.”

Dziļi ievilcis elpu, Gulbergs iebāza roku brūnā portfeļa ārka- batā un izvilka Smith & Wesson 9 milimetru revolveri ar apzeltītu spalu. Šo ieroci viņš bija saņēmis dāvanā no britu izlūkdienesta pirms divdesmit pieciem gadiem - kā pateicību par nenovērtējamo informāciju, ko viņš bija ieguvis no Zalačenko un pārvērtis cietajā valūtā. Šī informācija bija kāda angļu Ml-5 stenogrāfa vārds, kurš īstenā Filbija garā strādāja krievu labā.

Zalačenko brīdi izskatījās apjucis. Tad viņš iesmējās.

“Un ko tu ar to darīsi? Nošausi mani? Savas nožēlojamās dzīves atlikumu tu pavadīsi cietumā.”

“Nedomāju vis,” Gulbergs atteica.

Piepeši Zalačenko vairs nesaprata - Gulbergs blefo vai ne.

“Tas būs milzīga mēroga skandāls.”

“Diezin vai. Būs daži skaļi virsraksti. Taču pēc nedēļas neviens vairs pat neatcerēsies Zalačenko vārdu.”

Zalačenko acis samiedzās.

“Riebīgais lops!” Gulbergs sacīja tik saltā balsī, ka Zalačenko sastinga.

Mirklī, kad aģents sāka nolaist protēzi pār gultas malu, Gulbergs nospieda mēlīti, ietriekdams lodi viņam pierē. Zalačenko atkrita pret spilvenu. Viņš pāris reižu krampjaini noraustījās un aprima. Gulbergs redzēja, ka uz sienas aiz gultas galvgaļa izveidojies sarkanu šļakatu zieds. Pēc šāviena viņam ausīs zvanīja, un viņš automātiski paberzēja ausi ar brīvo rādītājpirkstu.

Pēc tam Gulbergs piecēlās, piegāja pie Zalačenko, pielika stobru viņam pie deniņiem un nospieda mēlīti vēl divas reizes. Viņš gribēja būt drošs, ka tas nolādētais nelietis patiešām ir beigts.

Izdzirdusi pirmo šāvienu, Līsbeta Salandere ar rāvienu uztrūkās sēdus. Plecā tūlīt iedūrās stipras sāpes. Kad atskanēja nākamie divi šāvieni, viņa mēģināja dabūt kājas pār gultas malu.

Annika Džannīni tobrīd bija paspējusi parunāt ar Līsbetu tikai dažas minūtes. Sākumā Annika sēdēja kā paralizēta un centās aptvert, no kurienes nāk asie blīkšķi. Salanderes reakcija lika viņai aptvert, ka te kaut kas notiek.

“Guli mierīgi!” Annika iekliedzās, automātiski uzlika plaukstu Līsbetai uz krūškurvja un strupi atspieda savu klienti gultā ar tādu spēku, ka meitenei aizrāvās elpa.

Pēc tam Annika ātri šķērsoja palātu un atvēra durvis. Viņa ieraudzīja divas māsiņas, kas skrēja uz palātu divas durvis tālāk gaitenī. Pirmā māsiņa spēji apstājās uz sliekšņa. Annika dzirdēja, kā viņa iekliedzas: “Nē, nevajag!”, bet pēc tam pasper soli atpakaļ un saduras ar otru māsiņu.

“Viņš ir bruņots. Bēdz!”

Annika redzēja, kā abas māsiņas patveras istabā blakus Līsbetas palātai.

Nākamajā mirklī viņa ieraudzīja, kā gaitenī iznāk sirmais, kārnais vīrs rūtainajā žaketē. Viņam rokā bija pistole. Annika pazina vīrieti, ar kuru kopā pirms dažām minūtēm bija braukusi liftā.

Pēc tam abu skatieni sastapās. Vīrietis izskatījās apjucis. Annika redzēja, ka viņš pavērš ieroci viņas virzienā un pasper soli uz priekšu. Annika ievilka galvu plecos, aizcirta durvis un izmisīgi skatījās apkārt. Viņai blakus stāvēja augsts manipulāciju galds, un viņa ar vienu kustību aizvilka to līdz durvīm un ar galda virsmu bloķēja rokturi.

Izdzirdusi kustību, Annika pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Līsbeta Salandere atkal grasās rāpties laukā no gultas. Annika paspēra dažus ātrus soļus, apķēra savu klienti un pacēla viņu. Norāvusi elektrodus un infūziju, viņa aiznesa Līsbetu uz tualeti un nosēdināja uz poda vāka. Tad pagriezās un aizslēdza tualetes durvis. Pēc tam izvilka no žaketes kabatas mobilo telefonu un piezvanīja uz 112.

Ēverts gulbergs aizgāja līdz Līsbetas Salanderes palātai un mēģināja nospiest rokturi. Tas neizdevās. Viņš nevarēja pakustināt rokturi ne par milimetru.

īsu mirkli Gulbergs neizlēmīgi stāvēja pie durvīm. Viņš zināja, ka Annika Džannīni ir palātā, un prātoja, vai viņai somā ir Bjerka ziņojuma kopija. Viņš nevarēja iekļūt telpā, un viņam nebija spēka izsist durvis.

Bet tas neietilpa plānā. Par Džannīni parūpēsies Klintons. Viņa darbs bija tikai Zalačenko.

Gulbergs paskatījās apkārt gaitenī un ieraudzīja, ka pa durvju spraugām viņu vēro ap divi duči māsiņu, pacientu un apmeklētāju. Gulbergs pacēla pistoli un izšāva uz gleznu, kas karājās pie sienas gaiteņa galā. Publika pazuda kā pēc burvja mājiena.

Gulbergs uzmeta pēdējo skatienu Salanderes durvīm un tad apņēmīgi atgriezās Zalačenko palātā un aizvēra durvis. Viņš apsēdās apmeklētāju krēslā un vēroja krievu pārbēdzēju, kas tik daudzus gadus bijis tik intīma daļa no viņa dzīves.

Gulbergs sēdēja nekustīgi gandrīz desmit minūtes, līdz izdzirdēja gaitenī kustību un saprata, ka ieradusies policija. Viņš nedomāja neko īpašu.

Tad viņš pacēla pistoli pēdējo reizi, pavērsa to pret deniņiem un nospieda mēlīti.

Turpmākajā notikumu gaitā atklājās, cik riskanti ir izdarīt pašnāvību Sālgrēna slimnīcā. Ēvertu Gulbergu zibenīgi aizveda uz slimnīcas traumu nodaļu, kur viņu uzņēma Anderss Jūnasons, tūlīt uzsākot virkni dzīvības funkciju uzturošu pasākumu.

Jau otro reizi nepilnas nedēļas laikā Jūnasons veica akūtu operāciju, kurā no cilvēka smadzeņu audiem izvilka pilnapvalka lodi. Pēc piecu stundu operācijas Gulberga stāvoklis bija kritisks. Tomēr viņš joprojām bija dzīvs.

Gulberga ievainojumi gan bija daudz nopietnāki par tiem, kas nodarīti Līsbetai Salanderei. Viņš vairākas diennaktis svārstījās starp dzīvību un nāvi.

Kad radio ziņās pavēstīja, ka Sālgrēna slimnīcā Gēteborgā ir nošauts pagaidām vārdā nenosauktais sešdesmit sešus gadus vecais vīrietis, kuru tur aizdomās par Līsbetas Salanderes slepkavības mēģinājumu, Mīkaels Blumkvists sēdēja Kafijas bārā Hornsgā- tanā. Viņš nolika kafijas tasi, paķēra savu datorsomu un skriešus metās uz redakciju Jētgātanā. Kad Mīkaels šķērsoja Mariatorjeru un iegriezās Sv. Pāvila ielā, iepīkstējās viņa telefons. Viņš atbildēja neapstādamies.

“Blumkvists.”

“Sveiks, te Mālina.”

“Es dzirdēju ziņas. Vai mēs zinām, kurš šāva?”

“Vēl ne. Henrijs mēģina noskaidrot.”

“Esmu ceļā. Būšu pēc piecām minūtēm.”

Millennium redakcijas durvīs Mīkaels sadūrās ar Henriju Kor- tesu.

“Ēkstrems sasauks preses konferenci pulksten 15:00,” Henrijs sacīja. “Es braucu uz Kungsholmenu.”

“Ko mēs zinām?” Mīkaels sauca viņam nopakaļ.

“Prasi Mālinai,” Henrijs attrauca un nozuda.

Mīkaels ieskrēja Ērikas Bergeres… nē, Mālinas Ēriksones kabinetā. Viņa runāja pa telefonu, drudžaini kaut ko pierakstīdama uz dzeltenas līmlapiņas. Mālina atraidoši pamāja ar roku. Mīkaels aizgāja uz virtuvīti un ielēja kafiju ar pienu divās krūzītēs, uz kurām bija kristīgo demokrātu un sociāldemokrātu logo. Kad viņš atgriezās Mālinas kabinetā, viņa beidza sarunu. Mīkaels iedeva viņai sociāldemokrātu krūzīti.

“Nu tad tā,” Mālina sacīja. “Šodien pulksten 13:15 ir nošauts Zalačenko.”

Viņa paskatījās uz Mīkaelu.

“Es tikko runāju ar kādu māsiņu. Viņa stāsta, ka slepkava esot vecs vīrs, tā ap septiņdesmit, kurš dažas minūtes pirms slepkavības atnesis Zalačenko ziedus. Slepkava vairākas reizes iešāvis krievam galvā un tad sašāvies pats. Zalačenko ir miris. Slepkava vēl ir dzīvs, un viņu operē.”

Mīkaels uzelpoja. Kopš mirkļa, kad Kafijas bārā noklausījās ziņas, viņš bija cīnījies ar paniskām bailēm, ka šāvusi Līsbeta. Tas patiešām sarežģītu viņa plānu.

“Vai mums ir šāvēja vārds?” viņš jautāja.

Mālina papurināja galvu brīdī, kad telefons iezvanījās atkal. Viņa atbildēja, un pēc runātā Mīkaels saprata, ka no Gēteborgas zvana kāds ārštata žurnālists, kuru Mālina aizsūtījusi uz slimnīcu. Mīkaels aizgāja uz savu kabinetu un apsēdās.

Bija tāda sajūta, ka šī ir pirmā reize vairāku nedēļu laikā, kad viņš vispār ieradies darbavietā. Mīkaelu gaidīja kaudze neatvērtu pasta sūtījumu, ko viņš apņēmīgi pastūma sāņus. Viņš piezvanīja māsai.

“Džannīni.”

“Sveika. Te Mīkaels. Vai tu dzirdēji, kas notika slimnīcā?”

“Tā varētu teikt.”

“Kur tu esi?”

“Slimnīcā. Tas nelietis mērķēja arī uz mani.”

Mīkaels vairākas sekundes sēdēja bez valodas, iekams apjēdza, ko māsa teikusi.

“Velns… vai tu tur biji?”

“Jā. Tas bija briesmīgākais, ko savā dzīvē esmu piedzīvojusi.” “Vai tu esi ievainota?”

“Nē. Bet viņš mēģināja tikt iekšā Līsbetas palātā. Es nobloķēju durvis un ieslēdzu mūs mazmājiņā.”

Mīkaels piepeši sajuta, kā pasaule sašūpojas. Viņa māsu gandrīz…

“Kā Līsbetai?” viņš jautāja.

“Viņa nav ievainota. Nu, es domāju - viņa netika ievainota šīsdienas drāmā.”

Mīkaels mazliet uzelpoja.

“Annika, vai tu kaut ko zini par slepkavu?”

“Itin neko. Tas bija vecs vīrs, pieklājīgi ģērbies. Man šķita, ka viņš izskatās apjucis. Es viņu nekad agrāk neesmu redzējusi, bet dažas minūtes pirms slepkavības braucu ar viņu kopā liftā.”

“Un Zalačenko pilnīgi droši ir miris?”

“Jā. Es dzirdēju trīs šāvienus, un pēc tā, ko man izdevās noskaidrot, visas trīs reizes viņam iešāva galvā. Bet te valda īsts haoss, tūkstošiem policistu un evakuācija no smago slimnieku nodaļas, kurus nevar pārvietot. Kad ieradās policija, kāds gribēja nopratināt Salanderi, neaptverot, kādā stāvoklī viņa ir. Man nācās viņiem uzbļaut.”

Kriminālinspektors markuss ērlanders ieraudzīja Anniku Džannīni pa Līsbetas Salanderes palātas durvju spraugu. Advokāte bija piespiedusi pie auss mobilo telefonu, un policists gaidīja, kad viņa beigs sarunu.

Vēl divas stundas pēc slepkavības gaitenī valdīja organizēts haoss. Zalačenko palāta bija norobežota. Tūlīt pēc šāvieniem ārsti bija mēģinājuši sniegt viņam pirmo palīdzību, taču drīz atmetuši pūles. Zalačenko vairs nevarēja glābt. Viņa mirstīgās atliekas nosūtīja patologam, un sākās nozieguma vietas apskate.

Iezvanījās Ērlandera mobilais telefons. Tas bija Frēdriks Malm- bergs no izmeklēšanas grupas.

“Mēs esam noskaidrojuši slepkavas personību,” Malmbergs sacīja. “Ēverts Gulbergs, septiņdesmit astoņus gadus vecs.” Septiņdesmit astoņi gadi. Vecs slepkava.

“Un kas, ellē, ir Ēverts Gulbergs?”

“Pensionārs. Dzīvo Laholmā. Viņam ir biznesa jurista kvalifikācija. Man piezvanīja no Drošības policijas un pastāstīja, ka par viņu tikko uzsākta izmeklēšana.”

“Kad un kāpēc?”

“Es nezinu, kad. Iemesls ir tas, ka viņam bijis nelāgs ieradums sūtīt murgainas draudu vēstules publiskām personām.” “Piemēram?”

“Tieslietu ministram.”

Markuss Ērlanders nopūtās. Tātad trakais. Fanātiķis.

“Šorīt uz Drošības policiju piezvanīja no vairākām avīzēm, kas saņēmušas Gulberga vēstules. Arī Tieslietu ministrija deva ziņu, jo tas Gulbergs izteicis nāves draudus Kārlam Akselam Budīnam.” “Man vajag vēstuļu kopijas.”

“No Drošības policijas?”

“Jā, velns parāvis! Aizbrauc uz Stokholmu un paņem pats, ja vajadzēs. Es gribu, lai vēstules ir uz mana rakstāmgalda, kad atgriezīšos pārvaldē. Tas būs aptuveni pēc stundas.”

Ērlanders brīdi domāja un tad uzdeva vēl vienu jautājumu: “Vai tev zvanīja Drošības policija?”

“Es taču teicu.”

“Es domāju - viņi zvanīja tev, nevis otrādi?”

“Jā. Tieši tā.”

“Labi,” Ērlanders noteica un pārtrauca sarunu.

Viņš prātoja, kas gan Drošības policijai uznācis, ja pēkšņi viņi paši sazinās ar parasto policiju. Citos gadījumos no viņiem bija gandrīz neiespējami izdabūt kaut zilbi.

Vādenše strupi atrāva durvis istabā, kuru Frēdriks Klintons Sekcijā izmantoja par atpūtas telpu. Klintons uzmanīgi piecēlās sēdus.

“Kas, ellē, te notiek?” Vādenše iesaucās. “Gulbergs ir nogalinājis Zalačenko un pēc tam iešāvis sev galvā!”

“Zinu,” Klintons atteica.

“Jūs zināt?” Vādenše izsaucās.

Vādenšes seja bija tik koši piesarkusi, ka izskatījās - viņu tūlīt ķers trieka.

“Viņš taču ir sašāvies, nolādēts! Mēģinājis izdarīt pašnāvību. Vai viņš ir jucis?”

“Tātad viņš ir dzīvs?”

“Šobrīd jā, bet viņam ir smagas smadzeņu traumas.”

Klintons nopūtās.

“Cik žēl,” viņš sacīja skumjā balsī.

“Žēl?!” Vādenše iesaucās. “Gulbergs taču ir jucis. Vai jūs nesaprotat, ko…”

Klintons viņu pārtrauca.

“Gulbergam ir vēzis ar metastāzēm kuņģī, resnajā zarnā un urīnpūslī. Viņš jau vairākus mēnešus ir tuvu nāvei, un labākajā gadījumā viņam bija atlikuši pāris mēneši.”

“Vēzis?”

“Viņš pēdējo pusgadu nēsāja ieroci līdzi, cieši nolēmis to izmantot, kad sāpes kļūs neizturamas, jo negribēja kļūt par pazemotu un aprūpējamu dārzeni. Tagad viņam radās izdevība izdarīt pēdējo darbu Sekcijas labā. Aizgāja ar godu.”

Vādenše palika gandrīz bez valodas.

“Jūs zinājāt, ka viņš grasās nogalināt Zalačenko?”

“Protams. Gulberga uzdevums bija parūpēties, lai Zalačenko nekad vairs nerunātu. Kā zināms, viņam draudēt ir bezjēdzīgi un viņu nevar vest pie prāta.”

“Bet vai jūs nesaprotat, kāds skandāls var izcelties? Vai esat tikpat traks kā Gulbergs?”

Klintons ar pūlēm piecēlās kājās. Lūkodamies Vādenšem tieši acīs, vecais vīrs iedeva viņam kaudzīti faksa kopiju.

“Tas bija operatīvais lēmums. Es skumstu par savu draugu, bet, visticamāk, ļoti drīz viņam sekošu. Taču par skandālu… Kāds bijušais nodokļu jurists ir sūtījis paranojālas vēstules avīzēm, policijai un Tieslietu ministrijai. Te būs piemēri. Gulbergs apsūdz Zalačenko it visā, sākot no Palmes slepkavības un beidzot ar to, ka viņš mēģinājis noindēt Zviedrijas iedzīvotājus ar hloru. Vēstules acīm redzami ir trakā roku darbs, tās sarakstītas vietām nesalasāmā rokrakstā, ar lielajiem burtiem, pasvītrojumiem un izsaukuma zīmēm. Man patīk viņa ideja rakstīt uz lapas malas.” Vādenše lasīja vēstules pieaugošā izbrīnā. Viņš saķēra galvu. Klintons viņu vēroja.

“Lai kas arī notiktu, Zalačenko nāvei nebūs nekādas saistības ar Sekciju. Viņu ir nošāvis jucis, vecuma plānprāta mocīts pensionārs.”

Viņš ieturēja pauzi.

“Kopš šī brīža svarīgi ir tas, lai jūs iekļautos ierindā. Don't rock the boat.”

Klintons cieši raudzījās uz Vādenši. Piepeši slimā vīra acīs iezibējās tērauds.

“Jums jāsaprot, ka Sekcija ir Zviedrijas aizsardzības triecien- grupa. Mēs esam pēdējā aizsardzības līnija. Mūsu darbs ir sargāt valsts drošību. Nekam citam nav nozīmes.”

Vādenše skatījās uz Klintonu šaubu pilnām acīm.

“Mūsu nemaz nav. Mums neviens neteiks paldies. Mums jāpieņem lēmumi, kurus nav dūšas pieņemt nevienam citam… vismazāk jau politiķiem.”

Izrunājot pēdējo vārdu, Klintona balsī skanēja nicinājums. “Dariet, kā lieku, tad Sekcija varbūt izdzīvos. Bet mums jābūt apņēmīgiem un stingriem.”

Vādenše juta, ka viņu pārņem panika.

Henrijs kortess drudžaini pierakstīja visu, kas skanēja no paaugstinājuma preses konferencē Kungsholmenas policijas pārvaldē.

Konferenci atklāja prokurors Rikards Ēkstrems. Viņš pastāstīja par šīrita lēmumu - izmeklēšana attiecībā uz policista slepkavību Goseberjā, par kuru meklēšanā izsludināts Ronalds Nīdermanis, būs Gēteborgas prokurora kompetencē, bet pārējo izmeklēšanu attiecībā uz Nīdermani vadīs Ēkstrems pats. Tātad Nīdermanis tiek turēts aizdomās par Dāga Svensona un Mias Bergmanes noslepkavošanu. Advokāts Bjūrmans netika pieminēts. Ēkstrems vadīs izmeklēšanu un izvirzīs apsūdzību Līsbetai Salanderei par vairākiem noziegumiem.

Prokurors paskaidroja, ka nolēmis publiskot informāciju par šīsdienas notikumiem Gēteborgā, kur nošauts Salanderes tēvs Kāris Aksels Budīns. Tiešais preses konferences iemesls esot viņa vēlme izklīdināt baumas, kas jau izskanējušas plašsaziņas līdzekļos. Viņš saistībā ar tām saņēmis daudz telefona zvanu.

“Vadoties no šobrīd pieejamās informācijas, es varu pateikt, ka Budīna meitai, kas aizturēta par tēva slepkavības mēģinājumu, nav nekāda sakara ar šīrīta notikumiem.”

“Kas tad bija slepkava?” iesaucās Dagens Eko korespondents. “Ir noskaidrota tā vīrieša personība, kurš pulksten 13:15 raidīja uz Budīnu nāvējošos šāvienus un pēc tam mēģināja izdarīt pašnāvību. Tas ir septiņdesmit astoņus gadus vecs pensionārs, kurš ilgāku laiku ārstējies no nedziedināmas slimības un ar to saistītām psihiskām problēmām.”

“Vai viņam ir kāda saistība ar Līsbetu Salanderi?”

“Nē. To mēs varam teikt pavisam droši. Viņi nekad nav tikušies un nepazīst viens otru. Vecais vīrs ir traģiska figūra, viņš ir darbojies viens un viņu vadījušas paranojālas fantāzijas. Drošības policija tikko bija uzsākusi izmeklēšanu, jo viņš ir nosūtījis daudz murgainu vēstuļu pazīstamiem politiķiem un plašsaziņas līdzekļiem. Šajā rītā avīzes un varas iestādes ir saņēmušas vecā vīra vēstules, kurās viņš draud Budīnam.”

“Kāpēc policija nesargāja Budīnu?”

“Draudu vēstules tika nosūtītas vakar vakarā un ir saņemtas faktiski slepkavības brīdi. Nebija laika reaģēt.”

“Kā sauc veco vīru?”

“Mēs nevaram to atklāt, pirms nav informēti viņa piederīgie.”

“Kas viņš tāds ir?”

“Cik man šobrīd zināms, viņš agrāk ir strādājis par revidentu un juristu nodokļu jautājumos. Viņš jau piecpadsmit gadus ir pensijā. Izmeklēšana joprojām turpinās, bet, kā jūs saprotat no viņa nosūtītajām vēstulēm, šo traģēdiju varēja novērst, ja sabiedrība būtu iejūtīgāka.”

“Vai viņš ir draudējis citiem cilvēkiem?”

“Jā, esmu saņēmis tādu informāciju, bet nezinu sīkākas detaļas.”

“Ko tas nozīmē Līsbetas Salanderes lietai?”

“Šobrīd neko. Mums ir Budīna liecība, ko viņš sniedza policistiem, un nopietni lietiskie pierādījumi pret Salanderi.”

“Kā ar informāciju, ka Budīns mēģinājis nogalināt savu meitu?” “Par to notiek izmeklēšana, taču ir pamats domāt, ka tā arī bija. Cik mēs šobrīd varam spriest, runa ir par dziļām pretrunām traģiski disfunkcionālā ģimenē.”

Henrijs Kortess domīgi pakasīja aiz auss. Viņš ievēroja, ka pārējie kolēģi pieraksta teikto tikpat drudžaini kā viņš.

Kad gunnars bjerks noklausījās ziņas par šaušanu Sālgrēna slimnīcā, viņu pārņēma gandrīz nevaldāma panika. Briesmīgi iesāpējās mugura.

Vispirms viņš kādu laiku neizlēmīgi sēdēja. Tad pacēla klausuli un mēģināja piezvanīt savam vecajam priekšniekam Ēvertam Gulbergam uz Laholmu. Neviens neatbildēja.

Bjerks noklausījās ziņas un policijas preses konferences apkopojumu. Zalačenko slepkava ir septiņdesmit astoņus gadus vecs fanātiķis.

Ak kungs! Septiņdesmit astoņi gadi.

Bjerks no jauna veltīgi centās sazvanīt Gulbergu.

Beidzot panika un nemiers ņēma virsroku. Bjerks vairs nevarēja palikt aizlienētajā vasarnīcā Smodālarē. Viņš jutās ievainojams un neaizsargāts. Viņam vajadzēja laiku, lai apdomātos. Bjerks sakravāja somā drēbes, pretsāpju medikamentus un tualetes piederumus. Viņš negribēja izmantot savu telefonu, tāpēc aizkliboja līdz telefona būdiņai pie vietējā pārtikas veikala, piezvanīja uz Landsurtu un rezervēja istabu vecajā loču mājā. Landsurta atradās pasaules malā, un tikai nedaudzi varētu viņu tur meklēt. Viņš rezervēja divas nedēļas.

Bjerks ieskatījās rokaspulkstenī. Bija jāpasteidzas, lai paspētu uz pēdējo prāmi, un viņš atgriezās mājās tik ātri, cik sāpošā mugura atļāva. Viņš devās tieši uz virtuvi un pārbaudīja, vai kafijas automāts ir izslēgts. Pēc tam iegāja priekšnamā, lai paņemtu somu. Bjerks uzmeta acis dzīvojamai istabai un apstulbis apstājās.

Sākumā viņš nesaprata, ko redz.

Griestu lampa kaut kādā mistiskā kārtā bija noņemta no griestiem un nolikta uz žurnālu galdiņa. Tās vietā pie āķa karājās virve ar cilpu - tieši virs ķeblīša, kas parasti stāvēja virtuvē.

Bjerks neizpratnē skatījās uz cilpu.

Tad viņš izdzirda aiz sevis kustību un juta, ka ceļgali saļogās.

Viņš lēnām pagriezās.

Tur stāvēja divi aptuveni trīsdesmit piecus gadus veci vīrieši. Bjerks pamanīja, ka viņi izskatās pēc dienvideiropiešiem. Viņš nepaspēja reaģēt, kad vīrieši mierīgi sagrāba viņu aiz padusēm, pacēla un atmuguriski aizvilka līdz ķeblītim. Kad Bjerks mēģināja pretoties, mugurā kā nazis iedūra sāpes. Viņš gandrīz paralizēts juta, ka viņu uzceļ uz ķeblīša.

Jūnasu sandbergu pavadīja četrdesmit deviņus gadus vecs vīrietis ar iesauku Fāluns, kurš jaunībā bijis profesionāls zaglis, bet vēlāk pārkvalificējies par atslēgu meistaru. 1986. gadā Hanss fon

Rotingers no Sekcijas bija iesaistījis Fālunu operācijā, kur bija nepieciešams uzlauzt kādas anarhistu biedrības līdera durvis. Pēc tam Fāluns regulāri saņēma uzdevumus līdz deviņdesmito gadu vidum, kad šādu operāciju skaits samazinājās. Frēdriks Klintons agri no rīta bija atjaunojis sakarus un sarunājis Fālunu kādam uzdevumam. Par aptuveni desmit minūšu darbu Fāluns nopelnīja desmit tūkstošus kronu bez nodokļiem. Par to viņš bija apņēmies neko nezagt dzīvoklī, kur notika operācija; Sekcija galu galā nebija nekāda kriminālā organizācija.

Fāluns īsti nezināja, ko Klintons pārstāv, bet pieņēma, ka tam ir kāda saistība ar militāristiem. Viņš bija lasījis Gijū spiegu romānus un neuzdeva jautājumus. Bija patīkami pēc tik daudzu gadu klusēšanas no darba devēja puses atkal ķerties pie darba.

Fāluna uzdevums bija atvērt durvis. Viņš bija ielaušanās eksperts un lietoja mūķīzeri. Tomēr pagāja piecas minūtes, līdz viņš dabūja vaļā Mīkaela Blumkvista durvju slēdzeni. Pēc tam Fāluns palika gaidīt kāpņu telpā, kamēr Jūnass Sandbergs pārkāpa pār slieksni.

“Esmu iekšā,” Sandbergs sacīja mikrofonā.

“Labi,” viņam austiņā atbildēja Klintons. “Darbojies mierīgi un uzmanīgi. Apraksti, ko tu redzi.”

“Es atrodos priekšnamā: skapis un cepuru plaukts pa labi un vannasistaba pa kreisi. Dzīvoklī ir tikai viena vienīga istaba, aptuveni piecdesmit kvadrātmetru. Pa labi maza bārveida virtuve.” “Vai tur ir kāds rakstāmgalds vai…”

“Izskatās, ka viņš strādā pie virtuves galda vai uz dzīvojamās istabas dīvāna… pagaidiet.”

Klintons gaidīja.

“Jā. Uz virtuves galda ir mape ar Bjerka ziņojumu. Izskatās pēc oriģināla.”

“Labi. Vai uz galda ir vēl kaut kas interesants?”

“Grāmatas. Vinges memuāri. Ērika Magnusona Varas cīņa par Drošības policiju. Piecas vai sešas tādas grāmatas.”

“Dators?”

“Nav.”

“Seifs?”

“Nē… neredzu."

“Labi. Nesteidzies. Izskati dzīvokli pamatīgi. Mortensons ziņo, ka Blumkvists vēl ir redakcijā. Tev taču ir cimdi?”

“Protams.”

Markusam ērianderam izdevās parunāt ar Anniku Džannīni, kad abi bija beiguši sarunas pa mobilo telefonu. Ērlanders iegāja Līsbetas Salanderes palātā, sniedza advokātei roku un nosauca savu vārdu. Pēc tam viņš sasveicinājās ar Līsbetu un apjautājās, kā meitene jūtas. Līsbeta neko neatbildēja. Ērlanders vērsās pie Džannīni.

“Man būtu jāuzdod daži jautājumi.”

“Jā.”

“Vai varat pastāstīt, kas notika?”

Annika Džannīni aprakstīja, ko piedzīvojusi un kā rīkojusies līdz mirklim, kad kopā ar Līsbetu iebarikādējās tualetē. Ērlanders izskatījās domīgs. Viņš palūkojās uz Salanderi un tad atkal uz advokāti.

“Tātad jūs domājat, ka viņš nāca uz šo palātu?”

“Es dzirdēju, ka viņš cenšas nospiest durvju rokturi.”

“Vai esat droša par to? Pārbīlī vai uztraukumā cilvēks var viegli visu ko iztēloties.”

“Es viņu dzirdēju. Viņš mani redzēja un pavērsa pret mani ieroci.”

“Vai jūs domājat, ka viņš gribēja nošaut ari jūs?”

“Nezinu. Es ierāvu galvu plecos un nobloķēju durvis.”

“Tas bija prātīgi. Un vēl prātīgāk, ka jūs ienesāt savu klienti tualetē. Šīs durvis ir tik plānas, ka lode, visticamāk, izietu tām cauri, ja viņš būtu šāvis. Es cenšos saprast, vai viņš uzbruka jums personiski vai arī vienkārši reaģēja uz to, ka skatījāties uz viņu. Jūs bijāt viņam vistuvāk.”

“Tas tiesa.”

“Vai jums šķita, ka vīrietis jūs pazīst vai varbūt pēkšņi atceras?”

“Nē, diezin vai.”

“Vai viņš varētu pazīt jūs no avīzēm? Jūs taču esat pieminēta vairākās skaļās lietās.”

“Iespējams. Uz to es nevaru atbildēt.”

“Un jūs viņu nekad nebijāt redzējusi?”

“Es redzēju viņu liftā, kad braucu augšā.”

“Re, kā! Vai jūs sarunājāties?”

“Nē. Es viņam uzmetu skatienu tikai īsu mirkli. Viņam vienā rokā bija puķu pušķis, bet otrā - portfelis.”

“Vai jums bija acu kontakts?”

“Nē. Viņš skatījās taisni uz priekšu.”

“Vai viņš iekāpa pirmais vai pēc jums?”

Annika aizdomājās.

“Mēs laikam iekāpām vairāk vai mazāk vienlaikus.”

“Vai viņš izskatījās apjucis vai…”

“Nē. Viņš mierīgi stāvēja ar savām puķēm.”

“Kas notika pēc tam?”

“Es izkāpu no lifta. Viņš izkāpa reizē ar mani, un es devos apmeklēt savu klienti.”

“Vai jūs nācāt taisnā ceļā šurp?”

“Jā… nē. Tas ir, vispirms es aizgāju uz dežūrposteni un uzrādīju dokumentus. Prokurore taču manai klientei ir noliegusi tikties ar apmeklētājiem.”

“Kur tobrīd atradās vīrietis?”

Annika Džannīni vilcinājās.

“Neesmu īsti droša. Pieņemu, ka viņš nāca man nopakaļ. Nē, pagaidiet… Viņš izgāja no lifta pirmais, bet apstājās un pieturēja man durvis. Es nevaru apzvērēt, bet šķiet, ka ari viņš gāja uz dežūrposteni. Es vienkārši biju ātrāka par viņu.”

Pieklājīgs pensionēts slepkava, Ērlanders nodomāja.

“Jā, viņš aizgāja uz dežūrposteni,” kriminālinspektors atzina. “Viņš runāja ar māsiņu un atdeva puķu pušķi. Bet to jūs neredzējāt?”

“Nē. To es neatceros.”

Markuss Ērlanders bridi domāja, bet vairāk neviens jautājums nenāca prātā. Viņam nedeva mieru kāda kaitinoša sajūta. To viņš bija piedzīvojis jau agrāk un iemācījies tulkot kā intuīcijas brīdinājumu.

Slepkavas personība bija noskaidrota: septiņdesmit astoņus gadus vecais Ēverts Gulbergs, bijušais revidents, ari uzņēmumu konsultants nodokļu jautājumos. Vīrs lielā vecumā. Vīrs, pret kuru Drošības policija tikko bija uzsākusi izmeklēšanu, jo viņš izrādījās trakais, kurš rakstīja draudu vēstules slavenībām.

Ērlandera policista pieredze vēstīja, ka pasaulē netrūkst trako - slimīgi apsēstu cilvēku, kuri vajā slavenības un meklē mīlestību, slēpjoties mežiņā pie viņu villām. Palikusi bez atbildes, šī mīlestība ātri var pārvērsties nesamierināmā naidā. Daži stalkeri pat atceļoja no Vācijas un Itālijas, lai izrādītu uzmanību divdesmit vienu gadu vecai pazīstamas rokgrupas dziedātājai, un pēc tam noskaitās, kad meitene nevēlējās uzsākt ar viņiem attiecības. Bija fanātiķi, kas nemitīgi pārgremoja īstus vai iedomātus pāri- darijumus un varēja uzvesties ļoti agresīvi. Bija īsti psihopāti un apmāti sazvērestību teorētiķi, kas uztvēra normālajai pasaulei slēptus vēstījumus.

Pietika arī piemēru, kas rādīja, ka šie neprāši no fantāzijas var pievērsties rīcībai. Vai Annas Lindas slepkavība nebija tāda jukuša cilvēka roku darbs? Varbūt. Bet varbūt arī ne.

Tomēr kriminālinspektoram Ērianderam nemaz nepatika doma, ka psihiski slims bijušais jurists - vai kas nu viņš tāds bija, - var ienākt slimnīcā ar puķu pušķi vienā rokā un pistoli otrā un nogalināt cilvēku, kurš šobrīd bija izvērstas izmeklēšanas - viņa izmeklēšanas - objekts. Nogalināt cilvēku, kurš publiskajos reģistros bija fiksēts kā Kāris Aksels Budīns, bet, pēc Mīkaela Blumkvista ziņām, viņš bija Zalačenko - pārbēdzis krievu aģents un slepkava.

Labākajā gadījumā Zalačenko bija liecinieks, bet ļaunākajā - iejaukts veselā slepkavību sērijā. Ērianderam bija izdevība divkārt īsi nopratināt Zalačenko, un viņš ne sekundi nebija noticējis Zalačenko nevainības apliecinājumiem.

Un viņa slepkava bija izrādījis interesi par Līsbetu Salanderi vai vismaz - par viņas advokāti. Viņš bija centies iekļūt Salanderes palātā.

Bet pēc tam mēģinājis izdarīt pašnāvību, iešaujot sev galvā. Kā apgalvoja ārsti, stāvoklis bija tik smags, ka šis nodoms laikam būs izdevies, lai gan ķermenis vēl nebija sapratis, ka laiks padoties. Bija iemesls domāt, ka Ēverts Gulbergs nekad nestāsies tiesas priekšā.

Ērianderam šī situācija nepatika. Nepavisam nepatika. Taču viņam nebija nekādu pierādījumu, ka Gulberga šāvieni nozīmē kaut ko citu. Tomēr Ērlanders nolēma nodrošināties. Viņš paskatījās uz Anniku Džannīni.

“Esmu nolēmis, ka Līsbeta Salandere jāpārvieto uz citu palātu. Gaitenī pa labi no dežūrposteņa ir kāda palāta, kas no drošības viedokļa ir daudz labāka par šo. To visu dienu var novērot no dežūrposteņa un māsu istabas. Aizliegti jebkādi apmeklētāji, ja neskaita jūs. Pie Salanderes bez atļaujas nedrīkst ieiet neviens, atskaitot slimnīcas ārstus vai māsiņas. Un es parūpēšos, lai palāta visu diennakti tiktu apsargāta.”

“Vai jūs domājat, ka Salanderi kaut kas apdraud?”

“Man nav tādu ziņu. Bet šajā gadījumā es negribu riskēt.”

Līsbeta Salandere uzmanīgi klausījās savas advokātes un sava policijas pretinieka sarunā. Viņa izjuta apbrīnu: Annika Džannīni atbildēja precīzi, skaidri un detalizēti. Bet vēl vairāk Līsbetu iespaidoja advokātes spēja aukstasinīgi rīkoties stresa apstākļos.

Taču citādi kopš brīža, kad Annika bija izcēlusi viņu no gultas un aiznesusi uz tualeti, viņai briesmīgi sāpēja galva. Līsbeta instinktīvi vēlējās pēc iespējas mazāk sazināties ar slimnīcas personālu. Viņai nepatika lūgt palīdzību vai izrādīt vājumu. Taču galvassāpes bija tik mežonīgas, ka neļāva skaidri domāt. Līsbeta pastiepa roku un piezvanīja māsiņai.

Annika džannīni bija plānojusi Gēteborgas apciemojumu kā prologu ilgstošam darbam. Viņa bija iecerējusi iepazīties ar Līsbetu Salanderi, noskaidrot meitenes patieso stāvokli un uzmest pirmo skici stratēģijai, kuru kopā ar Mīkaelu sacerējusi gaidāmajam juridiskajam procesam. Sākumā Annika bija domājusi atgriezties Stokholmā jau vakarā, taču dramatiskie notikumi Sālgrēna slimnīcā nebija viņai ļāvuši parunāt ar Salanderi. Lai gan ārsti skaidroja, ka Līsbetas stāvoklis ir stabils, viņas kliente bija krietni sliktākā stāvoklī, nekā Annika domājusi. Meiteni mocīja stipras galvassāpes un drudzis, tāpēc daktere Helēna Endrīna bija parakstījusi viņai spēcīgus pretsāpju līdzekļus, antibiotikas un atpūtu. Tiklīdz Annikas kliente bija pārvesta uz jaunu palātu un postenī novietots policists, advokāti palūdza atstāt telpu.

Saīgusi viņa ieskatījās pulkstenī, kas jau rādīja puspieci. Annika vilcinājās. Viņa varēja braukt mājās uz Stokholmu, zinot, ka varbūt vajadzēs atgriezties nākamajā dienā. Viņa varēja palikt pa nakti, riskējot, ka viņas kliente arī nākamajā dienā būs pārāk slima, lai spētu runāt. Annika nebija rezervējusi viesnīcas numuru. Būdama zema budžeta advokāte, kas pārstāvēja nelaimē nonākušas sievietes bez lieliem finanšu resursiem, viņa centās nepieblīvēt rēķinus ar dārgām viesnīcu izmaksām. Vispirms Annika piezvanīja uz mājām, bet pēc tam kolēģei advokātei Lilianai Jūsefsonei, Sieviešu tīkla loceklei un senai studiju biedrei. Abas nebija tikušās divus gadus un īsu brīdi patērzēja, pirms Annika ķērās pie lietas.

“Esmu Gēteborgā,” viņa sacīja. “Biju domājusi šovakar braukt mājās, bet dažādi notikumi liek man palikt pa nakti. Vai tev nebūtu iebildumu, ja es uzprasītos pie tevis ciemos?”

“Cik jauki! Lūdzu, uzprasies ciemos. Mēs taču neesam redzējušās veselu mūžību.”

“Es netraucēšu?”

“Protams, ne. Esmu pārcēlusies. Tagad dzīvoju šķērsielā pie Linnēgātanas. Man ir viesu istaba. Un šovakar mēs varam aiziet uz krogu papļāpāt.”

“Ja man pietiks spēka,” Annika sacīja. “Kādā laikā varu ierasties?”

Viņas vienojās, ka Annika ieradīsies ap sešiem.

Annika ar autobusu aizbrauca uz Linnēgātanu un turpmāko stundu pavadīja grieķu restorānā. Viņa bija izsalkusi un pasūtīja grila iesmiņu ar salātiem. Viņa ilgi sēdēja, domādama par dienas notikumiem. Kopš bija norimis adrenalīns, Annika mazliet trīcēja, tomēr jutās apmierināta ar sevi. Briesmu brīdī viņa bija rīkojusies izlēmīgi, efektīvi un nosvērti. Viņa neminstinoties bija veikusi pareizo izvēli. Bija patīkami sevi iepazīt no šādas puses.

Pēc brīža Annika izņēma no portfeļa savu Filofax bloknotu un atvēra piezīmju sadaļu. Viņa koncentrējusies lasīja. Viņu bija pārņēmušas šaubas par brāļa plānu. Tas bija šķitis loģisks, taču patiesībā plānā bija lieli caurumi. Tomēr Annika nedomāja atkāpties.

Pulksten sešos viņa samaksāja par maltīti, devās uz Lilianas Jūsefsones māju un nospieda draudzenes iedoto durvju kodu. Iegājusi kāpņu telpā, viņa sāka meklēt liftu, kad pēkšņi kā zibens no skaidrām debesīm nāca uzbrukums. Anniku brutāli un ar lielu spēku trieca taisni ķieģeļu sienā pie durvīm. Viņa sasita pieri un sajuta stipras sāpes.

Nākamajā mirklī Annika dzirdēja, kā aiz viņas ātri attālinās soļi, tad atveras un aizveras nama durvis. Viņa pieslējās kājās, pielika roku pie pieres un ieraudzīja saujā asinis. Kas, ellē…?

Annika apjukusi palūkojās apkārt un izgāja uz ielas. Viņa ieraudzīja kādu muguru nozibam uz Svēaplana stūra. Annika dažas minūtes stāvēja apstulbusi.

Tad viņa aptvēra, ka pazudis portfelis - viņa ir aplaupīta. Pagāja dažas sekundes, līdz apziņu sasniedza šausmas. Nē! Zalačenko mape! Annika juta, kā no saules pinuma izplūst šoka vilnis, un paspēra dažus neizlēmīgus soļus nopakaļ bēgošajam vīrietim. Viņa gandrīz tūlīt apstājās. Tas bija bezjēdzīgi. Vīrietis jau bija prom.

Annika lēnām apsēdās uz trotuāra malas.

Tad viņa pielēca kājās un iebāza roku žaketes kabatā. Filofax. Paldies Dievam! Atstājot restorānu, viņa bija iebāzusi to kabatā, nevis somā. Tajā viņa punktu pēc punkta bija uzmetusi stratēģiju Salanderes lietā.

Annika aizskrēja atpakaļ pie namdurvīm, nospieda kodu, iekļuva iekšā, pa kāpnēm uzskrēja uz ceturto stāvu un sāka dauzīt pie Lilianas Jūsefsones durvīm.

Bija jau gandrīz pusseptiņi, kad Annika bija tiktāl atguvusies, lai varētu piezvanīt Mīkaelam. Viņai bija zila acs un asiņoja pārsistā uzacs. Liliana bija to iztīrījusi ar spirtu un uzlīmējusi plāksteri. Nē, Annika negribēja braukt uz slimnīcu. Jā, viņa gribēja tasi tējas. Tikai pēc tam viņa atkal sāka racionāli domāt. Vispirms vajadzēja piezvanīt brālim.

Mīkaels joprojām atradās Millennium redakcijā, kur kopā ar Henriju un Mālinu meklēja informāciju par Zalačenko slepkavu. Klausoties Annikas stāstu par notikušo, viņu pārņēma aizvien lielākas šausmas.

“Vai ar tevi viss kārtībā?” viņš jautāja.

“Zilums. Būs kārtībā, kad būšu nomierinājusies.”

“Laupīšana?”

“Viņi paņēma manu portfeli ar Zalačenko mapi, ko tu man iedevi. Tā ir prom.”

“Nekas, es uztaisīšu kopiju.”

Mīkaels piepeši aprāvās, sajuzdams, kā saceļas matiņi uz skausta. Vispirms Zalačenko. Tagad Annika.

“Annika… es atzvanīšu.”

Mīkaels aizvēra iBook, iebāza to plecu somā un zibenīgi pameta redakciju, neteikdams ne vārda. Viņš aizskrēja mājās uz Bellmansgātanu un uzjoņoja pa kāpnēm.

Durvis bija aizslēgtas.

Iegājis dzīvoklī, Mīkaels tūlīt pamanīja, ka tur nav zilās mapes, ko viņš bija atstājis uz virtuves galda. Viņš nepūlējās meklēt. Mīkaels precīzi zināja, kur tā atradās, kad viņš izgāja no dzīvokļa. Viņš lēnām noslīga uz krēsla pie virtuves galda, kamēr galvā joņoja domas.

Kāds bija iekļuvis viņa dzīvokli. Kāds satīrīja pēdas aiz Zalačenko.

Bija paņemta viņa un Annikas kopija.

Ziņojums vēl bija pie Bublanska.

Vai varbūt ne?

Mīkaels piecēlās un piegāja pie telefona, bet apstājās, uzlicis plaukstu klausulei. Kāds bija iekļuvis viņa dzīvoklī. Piepeši viņš uzlūkoja telefonu ar lielām aizdomām, taustīdamies kabatā pēc mobilā, taču palika stāvam ar mobilo telefonu rokā.

Cik vienkārši ir noklausīties mobilā telefona sarunu?

Mīkaels lēnām nolika mobilo blakus mājas telefonam un paskatījās apkārt.

Man ir darīšana ar profiņiem. Cik sarežģīti ir ielikt dzīvoklī noklausīšanās ierīces?

Mīkaels atkal apsēdās pie virtuves galda.

Viņš skatījās uz datorsomu.

Cik grūti ir uzlauzt e-pastu? Līsbeta Salandere to paveic piecās minūtēs.

Mīkaels ilgi domāja, iekams devās atpakaļ pie telefona un piezvanīja māsai uz Gēteborgu. Viņš ļoti uzmanīgi meklēja vārdus.

“Sveika… kā jūties?”

“Man viss labi, Mik.”

“Pastāsti, kas notika kopš brīža, kad tu nonāci Sālgrēna slimnīcā, līdz uzbrukumam.”

Annika desmit minūtes atskaitījās par šo dienu. Mīkaels neapsprieda detaJas, tikai iemeta pa jautājumam, līdz jutās apmierināts. Viņš izklausījās pēc satraukta brāļa, bet vienlaikus viņa smadzenes tikšķēja pavisam citā līmenī, rekonstruējot galvenos punktus.

Puspiecos vakarā Annika bija nolēmusi palikt Gēteborgā un pa mobilo telefonu piezvanījusi draudzenei, kas nosauca adresi un durvju kodu. Laupītājs gaidīja kāpņu telpā tieši pulksten sešos.

Annikas mobilo noklausījās. Tas bija vienīgais saprātīgais izskaidrojums.

Tas varēja nozīmēt tikai to, ka noklausās arī Mīkaelu pašu.

Viss cits būtu absurdi.

“Bet viņi paņēma Zalačenko mapi,” Annika atkārtoja.

Mīkaels mirkli vilcinājās. Tas, kurš nozaga mapi, jau zināja, ka tā ir nozagta. Bija dabiski to pateikt māsai pa telefonu.

“Manu arī,” Mīkaels sacīja.

“Ko?”

Viņš pastāstīja, kā aizskrējis mājās un nav atradis zilo mapi uz virtuves galda.

“Okei,” Mīkaels noteica drūmā balsī. “Tā ir katastrofa. Zalačenko mape ir pazudusi. Tā bija pats svarīgākais pierādījums.”

“Mik… man žēl.”

“Man arī,” Mīkaels sacīja. “Nolādēts! Bet tā nav tava vaina. Man vajadzēja ziņojumu publiskot tajā pašā dienā, kad to atradu.”

“Ko mēs tagad iesāksim?”

“Nezinu. Tas ir ļaunākais, kas varēja notikt. Mūsu plāns sabrūk. Mums nav itin nekādu pierādījumu pret Bjerku un Telebūrianu.”

Viņi runāja vēl divas minūtes, līdz Mīkaels beidza sarunu.

“Es gribu, lai tu rit atgriezies Stokholmā,” viņš sacīja.

“Piedod. Man jāsatiek Salandere.”

“Aizej pie viņas priekšpusdienā un brauc atpakaļ pēcpusdienā. Mums jāapsēžas un jāpadomā, ko tagad darīsim.”

Pabeidzis sarunu, mīkaels nekustīgi sēdēja uz dīvāna un raudzījās tālumā. Tad viņa sejai pārslīdēja smaids. Tas, kurš noklausījās sarunu, tagad zināja, ka Millennium ir zaudējis Gunnara Bjerka 1991. gada ziņojumu un saraksti ar psihiatru Telebūrianu. Viņi zināja, ka Mīkaels un Annika ir izmisumā.

No savām aizvadītās nakts studijām par Drošības policijas vēsturi Mīkaels bija uzzinājis, ka visas spiegu darbības pamats ir dezinformācija. Un viņš tikko bija izplatījis dezinformāciju, kas ilgtermiņā varēja izrādīties nenovērtējama.

Mīkaels atvēra datorsomu un izņēma kopiju, ko bija sagatavojis Draganam Armanskim, bet vēl nebija paspējis atdot. Tas bija vienīgais atlikušais eksemplārs. To viņš nedomāja palaist vējā. Gluži pretēji - viņš bija izlēmis tūlīt to nokopēt vismaz piecos eksemplāros un noglabāt piemērotās vietās.

Tad Mīkaels uzmeta skatienu rokaspulkstenim un piezvanīja uz Millennium redakciju. Mālina Ēriksone vēl bija tur, bet grasījās doties mājās.

“Kāpēc tu tik pēkšņi nozudi?”

“Vai tu, lūdzu, varētu vēl bridi pagaidīt? Es tūlīt atgriezīšos, un mums kaut kas jāpārrunā, pirms tu aizej.”

Mīkaels jau vairākas nedēļas nebija mazgājis veļu. Visi krekli gulēja netīrās veļas grozā. Viņš sakravāja somā skuvekli un Varas cīņu par Drošības policiju kopā ar atlikušo Bjerka ziņojuma kopiju. Tad aizgāja uz Dressmann un nopirka četrus kreklus, divus pārus bikšu, desmit pārus apakšbikšu un aiznesa visu līdzi uz redakciju. Mālina Ēriksone gaidīja, kamēr viņš ātri nomazgājās dušā. Viņa prātoja, kas īsti notiek.

“Kāds ir ielauzies manā dzīvoklī un nozadzis Zalačenko ziņojumu. Kāds uzbruka Annikai Gēteborgā un nozaga viņas eksemplāru. Man ir pierādījumi, ka viņas telefonu noklausās, tātad, visticamāk, noklausās arī manu, varbūt tavu un visus Millennium redakcijas telefonus. Un man ir aizdomas: ja kāds ir uzņēmies pūles ielauzties manā dzīvoklī, tad viņš būtu stulbs, ja tur nenovietotu arī noklausīšanās aparatūru.”

“Lūk, kā,” Mālina gurdi noteica. Viņa paskatījās uz savu mobilo, kas gulēja uz galda.

“Strādā, kā parasti. Izmanto mobilo, bet neatklāj nekādu informāciju. Rīt mēs informēsim Henriju Kortesu.”

“Labi. Viņš aizgāja pirms stundas. Atstāja uz tava galda kaudzi ar oficiālajiem ziņojumiem. Bet ko tu te dari…”

“Esmu nolēmis šonakt nakšņot redakcijā. Ja viņi nošāva Zalačenko, nozaga ziņojumus un šodien ierīkoja noklausīšanos manā dzīvoklī, tad pastāv liela iespēja, ka viņi ir tikai nupat sākuši un nav paspējuši apstrādāt redakciju. Te visu dienu bija cilvēki. Es negribu naktī atstāt redakciju.”

“Tu domā, ka Zalačenko slepkavība… Bet slepkava bija septiņdesmit astoņus gadus vecs psihopāts.”

“Es ne mirkli neticu tādai sakritībai. Kāds novāc Zalačenko pēdas. Man ir pilnīgi nospļauties uz to, kas ir tas večuks un cik daudz stulbu vēstuļu viņš nosūtījis ministriem. Viņš ir kaut kāds algots slepkava. Viņš tur ieradās ar mērķi novākt Zalačenko… un varbūt Līsbetu Salanderi.”

“Bet viņš taču izdarīja pašnāvību vai vismaz centās to izdarīt. Kurš algotnis tā rīkojas?”

Mīkaels bridi domāja. Viņš ielūkojās galvenajai redaktorei acīs.

“Kāds, kuram ir septiņdesmit astoņi gadi un varbūt nav ko zaudēt. Vecis ir tur iejaukts, un, kad būsim beiguši pētīt, mēs to varēsim pierādīt.”

Mālina Ēriksone uzmanīgi vēroja Mīkaela seju. Viņa nekad nebija redzējusi Mīkaelu tik nesatricināmu. Piepeši viņa nodrebēja. Mīkaels pamanīja viņas reakciju.

“Vēl viena lieta. Tagad mēs vairs neesam iesaistīti mačā ar noziedznieku bandu, bet gan ar valsts iestādi. Būs skarbi.” Mālina pamāja ar galvu.

“Es nebiju rēķinājies, ka aizies tik tālu. Mālina, ja gribi izstāties, tu tikai pasaki.”

Mālina brīdi vilcinājās. Viņa domāja: ko atbildētu Ērika Ber- gere? Tad viņa spītīgi papurināja galvu.

2. DALA

HACKER REPUBLIC

1.-22. maijs

Kāds īru 697. gada likums aizliedz sievietēm kļūt par karotājām, tātad pirms tam sievietes ir piedalījušās kaujās. Tautu vidū, kurās dažādos vēstures posmos karos piedalījušās sievietes, ir arābi, berberi, kurdi, radž- puti, ķīnieši, filipīnieši, maori, papuasi, Austrālijas aborigēni, mikronēzieši un Amerikas indiāņi.

Pastāv daudz leģendu par bijātām karotājām no Senās Grieķijas. Šīs sievietes kopš bērnības esot trenējušās karamākslā, ieroču lietošanā un fiziskā izturībā. Viņas dzīvojušas nošķirti no vīriešiem un devušās karā ar saviem pulkiem. Nereti šajos stāstos dažas epizodes ļauj nojaust, ka kaujas laukā viņas uzvarēja vīriešus. Amazones tēls sastopams arī grieķu literatūrā, piemēram, Homēra eposā lliāda, kas uzrakstīts aptuveni septiņsimt gadus pirms Kristus.

Tieši grieķi radīja vārdu "amazone", kura burtiskā nozīme ir "bez krūts". Stāsta, ka amazonēm esot nogriezta labā krūts, lai viņas vieglāk varētu uzvilkt loku. Lai gan slavenākie grieķu ārsti Hipokrats un Galēns esot bijuši vienisprātis, ka šī operācija uzlabo spēju lietot ieroci, ir apšaubāms, vai tādas patiešām tika veiktas. Te slēpjas arī kāda valodas mīkla - nav īsti skaidrs, vai priedēklis "a" vārdā "amazone" patiešām nozīmē "bez". Pastāv minējums, ka patiesībā tas nozīmēja tieši pretējo - amazone ir sieviete ar īpaši lielām krūtīm. Nevienā muzejā nav arī nevienas gleznas, amuleta vai statujas, kas attēlotu sievieti bez labās krūts, taču, ja nostāsti par krūšu nogriešanu būtu patiesi, šādam motīvam vajadzētu būt bieži sastopamam.

8.      NODALA

Svētdiena, I. maijs-pirmdiena, 2. maijs

Dziļi ievilkusi elpu, Ērika Bergere atvēra lifta durvis un iegāja Svenska Morgon-Posten redakcijā. Bija ceturksnis pāri desmitiem no rīta. Viņa bija solīdi ģērbusies melnās biksēs, sarkanā svīterī un tumšā žaketē. Bija brīnišķīga Pirmā maija diena, un ceļā caur pilsētu Ērika bija pamanījusi, ka strādnieku kustība jau pulcējas gājienam. Viņa pati nebija piedalījusies demonstrācijā aptuveni divdesmit gadus.

īsu brīdi Ērika stāvēja pie lifta durvīm pavisam viena un nemanīta. Pirmā diena jaunajā darbā. No ieejas pavērās skats uz lielu daļu redakcijas ar jaunāko ziņu galdu centrā. Pacēlusi skatienu, Ērika ieraudzīja stikla durvis, kas veda uz galvenā redaktora kabinetu - viņas darba vietu turpmākajos gados.

Ērika nebija gluži pārliecināta, ka ir īstais cilvēks, lai vadītu izplūdušo Svenska Morgon-Posten organizāciju. Tas bija milzīgs lēciens no Millennium ar pieciem darbiniekiem uz dienas avīzi, kur strādāja aptuveni astoņdesmit žurnālisti un vēl aptuveni deviņdesmit citu darbinieku: administrācija, tehniskais personāls, maketētāji, fotogrāfi, reklāmas aģenti, izplatītāji un visi citi, kas pieder pie avīzes mašinērijas. Tam klāt vēl bija jāpieskaita izdevniecība, ražošanas uzņēmums un pārvaldības sabiedrība. Kopā aptuveni divsimt trīsdesmit cilvēku.

īsu bridi Ērika prātoja, vai viņa nav izdarījusi milzīgu kļūdu.

Tad vecākā no abām sekretārēm pamanīja, kas ienācis redakcijā; viņa iznāca no savas vietas un sniedza roku.

“Bergeres kundze, esiet sveicināta Svenska Morgon-Posten!’’

“Labdien! Sauciet mani par Ēriku.”

“Beatrise. Laipni lūdzam! Vai man aizvest jūs pie galvenā redaktora Mūrandera… tas ir, laikam jāsaka, aizejošā redaktora?”

“Paldies, bet viņš taču sēž tajā stikla būrī,” Ērika pasmaidot atteica. “Domāju, ka atradīšu ceļu. Taču paldies par piedāvājumu.”

Ērika ātri izgāja caur redakciju un pamanīja, ka balsu murdoņa mazliet pieklust un visu acis pievēršas viņai. Viņa apstājās pie pustukšā jaunāko ziņu galda un draudzīgi pamāja ar galvu.

“Pēc kāda brīža mums būs laiks kārtīgi sasveicināties,” viņa sacīja, devās tālāk un pieklauvēja pie stikla durvju aplodas.

Piecdesmit deviņus gadus vecais Hokans Mūranders bija pavadījis SMP redakcijas stikla būrī divpadsmit gadus. Tieši tāpat kā Ēriku Bergeri, ari viņu reiz uzaicināja no ārpuses - tātad arī viņš reiz bija devies pirmajā pastaigā caur redakciju. Mūranders apjucis palūkojās augšup, uzmeta skatienu rokaspulkstenim un piecēlās.

“Labdien, Ērika!” viņš sveicināja. “Biju domājis, ka jūs sāksiet ar pirmdienu.”

“Nespēju nosēdēt mājās vēl vienu dienu. Te nu es esmu.”

Mūranders sniedza roku.

“Laipni lūgta! Es ļoti priecājos, ka jūs pārņemsiet manu darbu.”

“Kā jūs jūtaties?” Ērika apjautājās.

Redaktors paraustīja plecus mirklī, kad Beatrise ienesa kafiju un pienu.

“Man šķiet, ka es jau darbojos uz pusi lēnāk. Patiesībā man negribas par to runāt. Tu visu dzīvi jūties kā nemirstīgs pusaudzis, bet piepeši ir atlicis tik maz laika. Taču viens ir droši - es nedomāju izšķiest savu atlikušo laiku šajā stikla būrī.”

Mūranders neapzināti paberzēja krūtis. Viņam bija sirds un asinsvadu problēmas, kuru dēļ viņš piepeši iesniedza atlūgumu, tāpēc Ērika bija spiesta sākt darbu vairākus mēnešus pirms sākotnēji noliktā laika.

Ērika pagriezās un palūkojās uz redakcijas zāli. Tur bija pustukšs. Kāds korespondents un fotogrāfs bija ceļā uz liftu, lai dotos vērot Pirmā maija notikumus.

“Ja es traucēju un jūs šodien esat aizņemts, es varu nozust.”

“Man ir jāuzraksta četrtūkstoš piecsimt zīmju ievadraksts par Pirmā maija demonstrācijām. Esmu uzrakstījis tik daudz ievadrakstu, ka varu to darīt kaut miegā. Ja sociķi grib pieteikt karu Dānijai, man jāpaskaidro, kāpēc viņiem nav taisnība. Ja sociķi grib izvairīties no kara ar Dāniju, arī tad man jāpaskaidro, kāpēc viņiem nav taisnība.”

“Pieteikt karu Dānijai?” Ērika izbrīnījās.

“Nūjā, Pirmajā maijā noteikti jāskar konflikts integrācijas jautājumos. Un sociķiem, protams, nav taisnība, lai ko viņi sacītu.”

Galvenais redaktors piepeši iesmējās.

“Izklausās ciniski,” Ērika sacīja.

“Laipni lūgta SMP.”

Ērikai nebija īpaša viedokļa par Hokanu Mūranderu. Viņš bija anonīms varas pārstāvis galveno redaktoru elitē. Lasīdama viņa slejas, Ērika iedomājās, ka Mūranders ir garlaicīgs un konservatīvs tips, eksperts burkšķēšanā par nodokļiem un tipisks liberāls vārda brīvības aizstāvis, bet viņa nekad nebija satikusi redaktoru personiski.

“Pastāstiet man par darbu,” viņa lūdza.

“Es aizeju jūnija beigās. Mēs divus mēnešus strādāsim kopā. Jūs atklāsiet gan pozitīvo, gan negatīvo. Es esmu ciniķis, tāpēc laikam vairāk redzu negatīvo.”

Redaktors piecēlās un nostājās blakus Ērikai pie stikla sienas.

“Jūs atklāsiet, ka tur ārā jums ir daudz pretinieku - dienas maiņu redaktori un veterāni, kas radījuši paši savas mazās impērijas; viņiem ir savs klubiņš, kurā jūs nevarat iekļūt. Viņi mēģinās pārkāpt robežas un dabūt cauri paši savus tematus un skatījumu, un jums vajadzēs diezgan stingri turēt grožus, lai spētu stāties viņiem pretī.”

Ērika pamāja ar galvu.

“Naktsdežūru vadītāji Bilingers un Kārlsons… viņi ir atsevišķs stāsts. Tie abi necieš viens otru un, paldies Dievam, nestrādā vienā maiņā, taču uzvedas tā, itin kā būtu atbildīgie izdevēji un galvenie redaktori. Ziņu redaktors ir Anderss Holms, ar viņu jums būs daudz jāstrādā kopā. Jums noteikti būs daža laba sadursme. Patiesībā tieši Holms katru dienu taisa SMP. Vēl te ir daži žurnālisti, kas tēlo dīvas, un citi, kam patiesībā vajadzētu iet pensijā.”

“Vai tad labu darbinieku nemaz nav?”

Mūranders piepeši iesmējās.

“Ir. Bet jums pašai jāizlemj, ar ko varat sastrādāties. Mums ir daži izcili žurnālisti.”

“Vadība?”

“Magnuss Borgšē ir valdes priekšsēdētājs. Tieši viņš jūs pieņēma darbā. Viņš ir šarmants - mazliet no vecās skolas un mazliet modemizētājs, bet pirmām kārtām tas, kurš pieņem lēmumus. Ir vairāki valdes locekļi, ieskaitot īpašnieku ģimenes pārstāvjus, kuri lielākoties vienkārši atsēž laiku, bet citi profesionāli klīst pa dažādām valdēm.”

“Izklausās, ka jūs neesat apmierināts ar valdi.”

“Pastāv darba dalīšana. Jūs izdodat avīzi. Viņi rūpējas par finansēm. Viņiem nav jājaucas avīzes saturā, bet vienmēr rodas dažādas situācijas. Godīgi sakot, Ērika, tas būs skarbi.”

“Kāpēc?”

“Metiens kopš avīzes ziedu laikiem sešdesmitajos gados ir nokrities par gandrīz simt piecdesmit tūkstošiem, un SMP tuvojas robežai, kad tā kļūs nerentabla. Mēs esam veikuši reorganizāciju un kopš 1980. gada samazinājuši vairāk nekā simt astoņdesmit štata vietu. Esam pārgājuši uz tablolda formātu, ko vajadzēja izdarīt jau pirms divdesmit gadiem. SMP joprojām pieder pie lielajām avīzēm, taču nevajag daudz, lai mūs sāktu uzskatīt par otrās šķiras lapeli. Ja tas jau nav noticis.”

“Kāpēc tad viņi izvēlējās mani?” Ērika jautāja.

“Tāpēc, ka SMP lasītāju vidējais vecums ir virs piecdesmit gadiem, bet divdesmitgadnieku grupā pieaugums ir gandrīz nulle. Avīzi vajag atjaunot. Un valde nolēma piesaistīt visneiedomājamāko kandidātu uz galvenā redaktora posteni, kādu vien varētu iztēloties.”

“Sievieti?”

“Ne tikai sievieti. Sievieti, kura sagrāva Vennerstrema impēriju un tiek uzskatīta par pētnieciskās žurnālistikas karalieni, slavenu ar savu rakstura stingrību. Padomājiet pati. Neatvairāmi. Ja jūs nespēsiet atjaunot avīzi, to nespēs neviens cits. SMP pieņem darbā ne tikai Ēriku Bergen, bet galvenokārt Ērikas Bergeres slavu.”

Kad mīkaels blumkvists atstāja kafejnīcu Copacabana blakus Kvarters kinoteātrim Homstullā, bija nedaudz pāri diviem pēcpusdienā. Viņš uzlika saulesbrilles, ceļā uz metro pagriezās uz Bergsunda krastmalu un gandrīz tūlīt ieraudzīja pelēko volvo, kas stāvēja novietots aiz stūra. Mīkaels pagāja tam garām, nepalēninot soli, un konstatēja, ka mašīna ir tukša un tai ir labi pazīstamais numurs.

Ta bija septītā reize, kad viņš ieraudzīja šo mašīnu pēdējo četru dienu laikā. Mīkaels nezināja, cik ilgi tā tur bijusi, viņš to bija pamanījis tikai sagadīšanās pēc. Pirmo reizi viņš mašīnu ieraudzīja netālu no savas mājas durvīm Bellmansgātanā trešdienas rītā, kad devās uz Millennium redakciju. Nejauši pievērsis skatienu numura zīmei, kas sākās ar burtiem KAB, Mīkaels satrūkās, jo tieši tā saīsināja arī Aleksandra Zalačenko firmas nosaukumu Kāris Aksels Budīns SIA. Viņš droši vien nebūtu tam pievērsis īpašu uzmanību, ja šo pašu mašīnu un numura zīmi nebūtu ieraudzījis dažas stundas vēlāk, kad kopā ar Henriju Kortesu un Mālinu Ēriksoni ēda pusdienas Pilsoņu laukumā. Tobrīd volvo stāvēja šķērsielā pie Millennium redakcijas.

Mīkaels aizdomājās, vai viņu nesāk piemeklēt paranoja, taču, kad viņš pēcpusdienā apciemoja Holgeru Palmgrēnu rehabilitācijas centrā Eštā, pelēkais volvo bija novietots apmeklētāju stāvvietā. Tā nevarēja būt sakritība. Mīkaels Blumkvists sāka novērot apkārtni. Viņš nejutās pārsteigts, ieraudzījis mašīnu arī nākamajā dienā.

Vadītāju viņš nebija redzējis ne reizi, taču telefona sarunā ar automašīnu reģistru noskaidrojās, ka šī mašīna pieder četrdesmit gadus vecajam Jēranam Mortensonam, kas dzīvo Vitangigātanā Vellingbī. Veicis nelielu pētījumu, Mīkaels ieguva ziņas, ka Jēranam Mortensonam ir biznesa konsultanta kvalifikācija un pieder privāta firma ar pastkastītes adresi Flemingagātanā Kungshol- menā. Mortensonam bija interesanta biogrāfija. Astoņpadsmit gadu vecumā, 1983. gadā, viņš bija dienējis krasta apsardzē un pēc tam sācis strādāt Bruņotajos spēkos. Viņš uzdienējās līdz leitnanta pakāpei, bet 1989. gadā atvaļinājās, pārkvalificējās un sāka studēt Policijas augstskolā Solnā. No 1991. gada līdz 1996. gadam Mortensons strādāja Stokholmas policijā. 1997. gadā viņš pazuda no dienesta un 1999. gadā reģistrēja savu privātfirmu.

Tātad Drošības policija.

Mīkaels iekoda apakšlūpā. Darbīgam pētnieciskajam žurnālistam paranoju varēja izraisīt vēl niecīgākas pazīmes. Mīkaels secināja, ka viņu diskrēti novēro, taču tas tiek darīts tik neveikli, ka viņš to ir pamanījis.

Vai tiešām neveikli? Vienīgais iemesls, kāpēc viņš pamanīja mašīnu, bija dīvainā numura zīme, kas sagadīšanās pēc izraisīja viņā noteiktas asociācijas. Ja ne KAB, viņš nebūtu veltījis mašīnai pat skatienu.

Piektdien KAB bija pazudusi. Mīkaels nebija gluži pārliecināts, taču viņam šķita, ka todien viņu pavada sarkans audi, lai gan numura zīmi neizdevās saskatīt. Sestdien volvo atgriezās.

Tieši divdesmit sekundes pēc tam, kad Mīkaels Blumkvists bija atstājis kafejnīcu Copacabana, otrpus ielai kafejnīcas Rosso noēnotajā terasē sēdošais Kristers Malms pacēla savu digitālo Nikon un uzņēma divpadsmit attēlu sēriju. Viņš nofotografēja divus vīriešus, kas iznāca no kafejnīcas tūlīt pēc Mīkaela un sekoja viņam gar kinoteātri.

Viens no vīriešiem bija pajauns gaišmatis. Otrais šķita nedaudz vecāks, plāniem, rūsgani blondiem matiem un tumšās saulesbrillēs. Abi bija ģērbušies džinsos un tumšās ādas jakās.

Viņi šķīrās pie pelēkā volvo. Vecākais no vīriešiem atvēra auto durvis, bet jaunākais kājām sekoja Mīkaelam Blumkvistam uz metro.

Kristers Malms nolaida fotoaparātu un nopūtās. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc Mīkaels bija pavedis viņu sāņus un uzstājīgi lūdzis svētdienas pēcpusdienā pastaigāt pa Copacabana apkaimi, lai pārbaudītu, vai neieraudzīs tur pelēku volvo ar īpašo numur- zīmi. Kristers saņēma norādījumus nostāties tā, lai varētu nofotografēt cilvēku, kurš, pēc Mīkaela domām, tūlīt pēc trijiem atvērs mašīnas durvis. Vienlaikus viņam vajadzēja arī uzmanīt, vai Mīkaelam kāds neseko.

Tas izklausījās pēc tipiskas blumkvistiānas prelūdijas. Kristers īsti nesaprata, vai Mīkaels ir paranojāls no dabas vai arī viņam piemīt paranormālas spējas. Kopš notikumiem Goseberjā Mīkaels bija kļuvis ārkārtīgi noslēgts un ar viņu bija grūti sarunāties. Tas gan nebija nekas neparasts brīžos, kad Mīkaels strādāja pie sarežģīta materiāla - Kristers bija piedzīvojis tieši tādu pašu noslēgtu apsēstību un slepenību saistībā ar Vennerstrema lietu -, taču šoreiz tas bija izteiktāk nekā jebkad agrāk.

Toties Kristers bez grūtībām pamanīja, ka Mīkaelu patiešām izseko. Viņš nosprieda, ka te atkal briest kāda drāma, kas turklāt droši vien prasīs Millennium laiku, spēkus un resursus. Brīdis, kad žurnāla galvenā redaktore ir dezertējusi uz Lielo Pūķi un Millennium ar pūlēm atjaunotā stabilitāte piepeši ir apdraudēta, nepavisam nebija piemērots trakai dēkai.

Bet, tā kā Kristers vismaz desmit gadus nebija piedalījies nevienā demonstrācijā, ja neskaita praida parādes, un šajā Pirmā maija svētdienā viņam nebija nekā labāka, ko darīt, viņš nolēma izpildīt Mīkaela lūgumu. Kristers piecēlās un devās nopakaļ vīrietim, kurš izsekoja Mīkaelu, taču pazaudēja to no acīm jau Long- holmsgātanā.

Tiklīdz mīkaels blumkvists bija aptvēris, ka viņa telefonu noklausās, viņš tūlīt aizsūtīja Henriju Kortesu nopirkt lietotus mobilos telefonus. Kortess par lētu naudu bija atradis neizpārdotu Ericsson T10 partiju. Mīkaels atvēra anonīmus Comviq priekšapmaksas kontus. Rezerves telefonus viņš izdalīja Mālinai Ēriksonei, Henrijam Kortesam, Annikai Džannīni, Kristeram Malmam un Draganam Armanskim, bet vienu paturēja sev. Telefonus izmantoja tikai sarunām, kuras noteikti nedrīkstēja ļaut noklausīties. Parastā saziņa notika pa publiskajiem numuriem. Tas nozīmēja, ka visiem bija jānēsā līdzi divi telefoni.

No Copacabana Mīkaels aizbrauca uz Millennium redakciju, kur dežurēja Henrijs Kortess. Kopš Zalačenko slepkavības Mīkaels bija ieviesis dežūru grafiku, lai redakcija ne brīdi nepaliktu tukša un tajā kāds gulētu katru nakti. Sarakstā bija viņš pats, Henrijs Kortess, Mālina Ēriksone un Kristers Malms. Ne Lota Kārima, ne Monika Nilsone, ne mārketinga menedžeris Sonijs Magnusons nebija iekļauti. Viņiem pat nebija piedāvāts iesaistīties. Visi zināja, ka Lota baidās no tumsas un ne par kādu naudu nepiekristu viena nakšņot redakcijā. Monika nebaidījās no tumsas, bet viņa cītīgi strādāja pie saviem rakstiem un piederēja pe tādiem cilvēkiem, kas pēc darba dienas beigām tūlīt dodas mājās. Savukārt sešdesmit vienu gadu vecais Sonijs Magnusons nebija saistīts ar redakcionālo darbu un drīz grasījās iet atvaļinājumā.

“Kādi jaunumi?” Mīkaels jautāja.

“Nekā īpaša,” Henrijs Kortess atteica. “Ziņas šodien, protams, stāsta par Pirmo maiju.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es te pasēdēšu pāris stundu. Vari būt brīvs un atgriezties ap deviņiem vakarā.”

Kad Henrijs bija nozudis, Mīkaels piegāja pie sava rakstāmgalda un paņēma anonīmo telefonu. Viņš piezvanīja brīvā līguma žurnālistam Dānielam Ulofsonam uz Gēteborgu. Millennium gadu gaitā bija publicējis vairākus Ulofsona tekstus, un Mīkaels paļāvās uz viņa spējām sameklēt svarīgus materiālus.

“Sveiks, Dāniel! Te Mīkaels Blumkvists. Vai esi brīvs?”

“Jā.”

“Man vajag izdarīt kādu pētniecisko darbiņu. Tu vari izrakstīt rēķinu par piecām dienām, bet raksts nebūs nepieciešams. Vai, pareizāk sakot, tu vari uzrakstīt par šo tematu, un mēs rakstu publicēsim, taču mūs interesē tikai informācija.”

“Sper vaļā.”

“Tas ir mazliet delikāti. Tu nedrīksti to ne ar vienu apspriest, un tev jāsazinās ar mani tikai caur hotmail. Es pat negribu, lai tu stāsti, ka veic šo pētījumu Millennium uzdevumā.”

“Izklausās forši. Kas tev vajadzīgs?”

“Lai tu sagatavo reportāžu par darbu Sālgrēna slimnīcā. Nosauksim to par Ātro palīdzību, un tā atspoguļos atšķirības starp realitāti un TV seriālu. Es gribu, lai tu apciemo neatliekamās palīdzības un intensīvās terapijas nodaļu un pāris dienu novēro viņu darbu. Parunā ar ārstiem, māsiņām, sanitāriem - visiem, kas tur strādā. Kādi ir darba apstākļi? Ko viņi dara? Tamlīdzīgu informāciju un, protams, fotogrāfijas.”

“Intensīvās terapijas nodaļā?” Ulofsons brīnījās.

“Tieši tā. Pievērsies smagi cietušu pacientu aprūpei gaitenī 11C. Es gribu zināt, kāds ir tā plānojums, kas tur strādā, kā izskatās darbinieki un kādas ir viņu biogrāfijas.”

“Hmm,” Ulofsons norūca. “Ja nekļūdos, 11C gaitenī guļ kāda Līsbeta Salandere.”

Viņš nebija vakarējais.

“Ko tu saki?” Mīkaels atteica. “Interesanti. Noskaidro, kurā palātā viņa guļ, kas atrodas apkārtējās telpās un kāda tur ir dienas kārtība.”

“Nojaušu, ka šī reportāža būs pavisam par kaut ko citu,” Ulofsons sacīja.

“Kā jau teicu… Man vienkārši vajag tavu pētījumu.”

Viņi apmainījās ar hotmail adresēm.

Pavērusi palātas durvis, māsiņa Marianne ieraudzīja Līsbetu Salanderi guļam uz grīdas.

“Hmm,” māsiņa novilka, tādējādi pauzdama savas raizes par gulēšanu uz grīdas intensīvās terapijas nodaļā. Tomēr viņa saprata, ka pacientei tā ir vienīgā vieta vingrošanai.

Līsbeta Salandere bija nosvīdusi slapja, viņa bija pavadījusi pusstundu, cilājot rokas, staipoties un izpildot vēdera preses vingrinājumus saskaņā ar fizioterapeites norādījumiem. Pēc operācijas bija pagājušas trīs nedēļas, un plānā bija gara virkne kustību, kas katru dienu jāizpilda, lai stiprinātu plecu un gurnu muskulatūru. Līsbeta smagi elpoja, juzdama, ka pilnībā zaudējusi formu. Viņa ātri nogura, bet plecā vilka un sāpēja pie mazākās piepūles. Tomēr atlabšana nešaubīgi bija sākusies. Galvassāpes, kas viņu mocīja pirmajā laikā pēc operācijas, bija norimušas un parādījās tikai sporādiski.

Līsbeta pati uzskatīja, ka ir pietiekami vesela, lai spētu atstāt slimnīcu vai vismaz izklibotu ārā, taču tas nebija iespējams. Gan tāpēc, ka ārsti vēl nebija pasludinājuši viņu par veselu, gan tāpēc, ka palātas durvis joprojām bija slēgtas un tās apsargāja kaut kāds stulbs Securitas izsitējs, kas sēdēja uz krēsla gaitenī.

Līsbeta bija pietiekami atlabusi, lai viņu pārvietotu uz parastu rehabilitācijas nodaļu. Tomēr pēc zināmām diskusijām policija un slimnīcas vadība vienojās, ka viņa pagaidām paliks 18. palātā. Tas tāpēc, ka šo palātu bija viegli apsargāt, tuvumā pastāvīgi uzturējās personāls un palāta atradās nomaļus L veida gaiteņa galā. Tātad pašlaik bija vienkāršāk paturēt Līsbetu 11C gaitenī, kur personāls pēc Zalačenko slepkavības rūpējās par drošību un jau pazina ar meiteni saistītās problēmas, nekā pārvietot viņu uz jaunu nodaļu un mainīt ierasto kārtību.

Jebkurā gadījumā Līsbetas uzturēšanās slimnīcā bija vēl dažu nedēļu jautājums. Tiklīdz ārsti meiteni izrakstītu, viņu līdz tiesai pārvietotu uz iepriekšējās izmeklēšanas izolatoru Stokholmā. Šis lēmums bija jāpieņem dakterim Andersam Jūnasonam.

Pēc šāvieniem Goseberjā pagāja desmit dienas, līdz dakteris Jūnasons atļāva policistiem veikt pirmo kārtīgo nopratināšanu, un tas Annikas Džannīni acīs bija lieliski. Diemžēl Jūnasons apgrūtināja arī Annikas pašas iespēju nokļūt pie klientes. Un tas bija kaitinoši.

Pēc trača saistībā ar Zalačenko slepkavību ārsts bija pamatīgi izvērtējis Līsbetas Salanderes stāvokli un ņēmis vērā faktu, ka, turēta aizdomās par trīskārtēju slepkavību, meitene droši vien ir pakļauta lielam stresam. Andersam Jūnasonam nebija ne jausmas, vai meitene ir vainīga vai ne, un kā ārstu viņu atbilde uz šo jautājumu nemaz neinteresēja. Jūnasons nosprieda, ka Līsbeta cieš no stresa. Uz meiteni bija šauts trīs reizes, un viena lode bija trāpījusi smadzenēs un viņu gandrīz nogalinājusi. Tagad Līsbetai nekritās temperatūra un uznāca stipras galvassāpes.

Jūnasons bija nolēmis neriskēt. Slepkava vai ne - Līsbeta bija viņa paciente, un ārsta uzdevums bija gādāt par viņas drīzu atlabšanu. Tāpēc Jūnasons noteica apciemojumu aizliegumu, kam nebija nekādas saistības ar prokurores juridiski motivēto aizliegumu. Viņš parakstīja medikamentus un pilnīgu mieru.

Tā kā pilnīgu izolāciju Jūnasons uzskatīja par nehumānu soda veidu, kas patiesībā robežojas ar spīdzināšanu, jo neviens nevar justies labi, pilnībā nošķirts no saviem draugiem, viņš nolēma, ka Līsbetas advokāte Annika Džannīni kalpos par drauga aizstājēju. Jūnasons nopietni parunāja ar advokāti, paskaidrodams, ka viņa varēs apciemot Salanderi vienu stundu katru dienu. Šajā laikā Annika drīkstēja sarunāties ar meiteni vai vienkārši klusītēm pasēdēt kopā ar viņu. Sarunās gan, cik vien iespējams, bija jāvairās skart Līsbetas Salanderes pasaulīgās problēmas un gaidāmās juridiskās batālijas.

“Salanderi sašāva galvā, un viņa ir nopietni ievainota,” Jūnasons skaidroja. “Domāju, ka briesmas vairs nedraud, taču vienmēr pastāv risks, ka sāksies asiņošana vai radīsies komplikācijas. Viņai vajag atpūsties, un atlabšana prasa laiku. Tikai pēc tam viņa varēs sākt kārtot savas juridiskās problēmas.”

Annika Džannīni saprata Jūnasona spriedumu loģiku. Viņa runājās ar Līsbetu par vispārīgiem tematiem un tikai viegli ieskicēja kopā ar Mīkaelu izplānoto stratēģiju, jo sākumā to nemaz nebija iespējams sīkāk apspriest. Līsbeta Salandere gluži vienkārši bija tā sazāļota un pārgurusi, ka sarunu laikā bieži iemiga.

Dragans armanskis nopētīja Kristera Malma uzņemto foto sēriju, kurā bija redzami abi vīrieši, kas aiz Mīkaela Blumkvista izgāja no kafejnīcas Copacabana. Attēli bija ļoti asi.

“Nē,” viņš sacīja. “Nekad neesmu viņus redzējis.”

Mīkaels Blumkvists pamāja ar galvu. Viņi tikās Armanska kabinetā Milton Security telpās pirmdienas rītā. Mīkaels bija iegājis ēkā caur garāžu.

“Tātad vecākais ir Jērans Mortensons, kam pieder volvo. Viņš vismaz nedēļu sekoja man kā slikta sirdsapziņa, bet, protams, tas varētu būt noticis arī ilgāk.”

“Un jūs apgalvojat, ka viņš ir no Drošības policijas?”

Mīkaels norādīja uz savākto informāciju par Mortensona karjeru. Tā runāja pati par sevi. Armanskis vilcinājās. Viņam bija divējāds spriedums par Blumkvista atklājumu.

Bija skaidrs, ka valsts slepenpolicisti mūžīgi krita kaunā. Tas bija kā likums ne tikai Drošības policijā, bet droši vien visas pasaules izlūkošanas dienestos. Apžēliņ, Francijas slepenpolicija taču bija nosūtījusi nirēju komandu uz Jaunzēlandi uzspridzināt Greenpeace kuģi Rainbow Warrior! To vajadzētu uzskatīt par pasaules vēsturē stulbāko pretizlūkošanas operāciju, varbūt ja neskaita prezidenta Niksona ielaušanos Votergeitā. Ja ņem vērā, ka vadība ir tik nejēdzīga, nav nekāds brīnums, ka izceļas skandāli. Par panākumiem jau nekad neziņo. Toties žurnālisti metas virsū Drošības policijai ik reizi, kad atgadās kaut kas nepieļaujams, muļķīgs vai neveiksmīgs, un pēc notikušā jau visi ir gudri.

Armanskis nekad nebija izpratis zviedru preses attiecības ar Drošības policiju.

No vienas puses, prese uzskatīja Drošības policiju par lielisku avotu, un gandrīz jebkura nepārdomāta politiska muļķība sagādāja efektīgus virsrakstus. Drošības policijai ir aizdomas, ka… Drošības policijas izteikums bija nozīmīgs avots.

No otras puses, prese un jebkuras nokrāsas politiķi ar īpašu cītību metās virsū slepenpolicistiem, ja tos pieķēra zviedru pilsoņu izspiegošanā. Tajā visā bija kaut kas tik pretrunīgs, ka Armanskis dažkārt apšaubīja gan politiķu, gan žurnālistu spriestspēju.

Armanskim nebija iebildumu pret Drošības policijas eksistenci. Kādam jābūt atbildīgam un jāuzrauga, lai trakie nacionālboļševiki, kas salasījušies Bakuņinu - vai ko nu tādi neonacisti tur lasa -, neuztaisa bumbu no minerālmēsliem un naftas un nenovieto to furgonā pie premjerministra rezidences. Tātad Drošības policija bija vajadzīga, un Armanskis uzskatīja, ka drusciņ spiegošanas ne vienmēr nāk par ļaunu, ja vien tās nolūks ir sargāt pilsoņu drošību.

Protams, problēma tā, ka organizācijai, kuras uzdevums ir izspiegot pilsoņus, jābūt pakļautai visstingrākajai sabiedriskajai kontrolei un ārkārtīgi augsta līmeņa konstitucionālajai uzraudzībai. Diemžēl politiķiem un deputātiem bija gandrīz neiespējami gūt ieskatu Drošības policijas darbā, pat ja premjerministrs norīkoja īpašu pilnvaroto, kam uz papīra bija ļauta pieeja it visam. Armanskis bija aizņēmies Kārla Lidbūma grāmatu Uzdevums un lasījis to aizvien pieaugošā izbrīnā. Ja tā notiktu ASV, kāds desmits vadošo slepenpolicistu tūlīt tiktu apsūdzēti par pretošanos likuma varai un būtu spiesti ierasties uz publisku iztaujāšanu Kongresa priekšā. Zviedrijā viņi šķita neaizsniedzami.

Līsbetas Salanderes gadījums rādīja, ka šajā organizācijā kaut kas nav kārtībā, tomēr, kad ieradās Mīkaels Blumkvists un iedeva Armanskim drošu mobilo telefonu, viņš sākumā nodomāja, ka Blumkvistam ir paranoja. Tikai iepazinies ar detaļām un izpētījis Kristera Malma fotogrāfijas, Armanskis negribīgi secināja, ka Blumkvista aizdomām ir pamats. Tas nesolīja neko labu un ļāva noprast, ka sazvērestība, kas pirms piecpadsmit gadiem apklusināja Līsbetu Salanderi, nav nejaušība.

Te gluži vienkārši bija pārāk daudz sakritību, lai tā būtu nejaušība. Iespējams, ka Zalačenko varēja nogalināt jucis taisnības cīnītājs. Bet ne jau tajā pašā mirklī, kad Mīkaelam Blumkvistam un Annikai Džannīni nozaga dokumentus, kas bija pats pierādījumu pamats. Tā bija pamatīga neveiksme. Turklāt galvenais liecinieks Gunnars Bjerks ņēma un pakārās.

“Labi,” Armanskis sacīja, savācis kopā Mīkaela pierādījumus. “Vai jums nebūs iebildumu, ja es šo visu nogādāšu tālāk savai kontaktpersonai?”

“Jūs apgalvojat, ka uzticaties šim cilvēkam?”

“Es zinu, ka tas ir cilvēks ar augstu morāli un lielu cieņu pret demokrātiju.”

“Drošības policijā?” Mīkaels jautāja ar neslēptām šaubām balsī.

“Mums būtu jāvienojas. Mēs ar Holgeru Palmgrēnu esam akceptējuši jūsu plānu un sadarbojamies ar jums, bet es apgalvoju, ka vieni paši mēs netiksim galā. Lai viss nebeigtos ar katastrofu, mums jāmeklē sabiedrotie birokrātijā.”

“Labi.” Mīkaels negribīgi pamāja ar galvu. “Esmu pieradis beigt savu darbu brīdī, kad Millennium tiek nodots drukāšanā. Vēl nekad neesmu izpaudis informāciju par kādu materiālu, pirms tas ir publicēts.”

“Bet šajā gadījumā jūs to jau esat izdarījis. Jūs jau esat to pastāstījis man, savai māsai un Palmgrēnam.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Un tā darījāt tāpēc, ka arī jūs saprotat - šī lieta stāv tālu pāri rakstam jūsu žurnālā. Šajā gadījumā jūs vairs neesat objektīvs reportieris, bet notikumu dalībnieks.”

Mīkaels atkal pamāja.

“Un kā dalībniekam jums nepieciešama palīdzība jūsu mērķu sasniegšanā.”

Mīkaels vēlreiz pamāja. Lai nu kā, viņš nebija izstāstījis visu patiesību nedz Armanskim, nedz Annikai Džannīni. Viņš joprojām glabāja daudzus Līsbetas Salanderes noslēpumus. Mīkaels paspieda Armanskim roku.

9. NODALA

Trešdiena, 4. maijs

Trīs dienas pēc tam, kad Ērika Bergere bija kļuvusi par Svenska Morgon-Posten praktizējošo galveno redaktori, ap pusdienlaiku nomira Hokans Mūranders. Viņš visu ritu bija nosēdējis stikla būri, kamēr Ērika un atbildīgais sekretārs Pēters Frēdriksons tikās ar sporta nodaļu, lai Ērika varētu iepazīties ar tās darbiniekiem un viņu uzdevumiem. Četrdesmit piecus gadus vecais Frēdriksons, tāpat kā Ērika Bergere, bija salīdzinoši jauns SMP darbinieks. Viņš bija nostrādājis avīzē četrus gadus. Frēdriksons šķita kluss, kompetents un patīkams, un Ērika jau bija izlēmusi lielā mērā paļauties uz viņa spriedumiem, kad būs pārņēmusi stūri savās rokās. Viņa ilgi domāja, kuram te varētu uzticēties un kuru tūlīt piesaistīt savam jaunajam režīmam. Frēdriksons noteikti bija viens no kandidātiem.

Atgriezušies pie centrālās letes, viņi redzēja, kā Hokans Mūranders pieceļas un pienāk pie stikla būra durvīm.

Viņš izskatījās apjucis.

Tad viņš strauji noliecās uz priekšu un pieķērās biroja krēsla atzveltnei, bet pēc dažām sekundēm nokrita uz grīdas.

Galvenais redaktors nomira, pirms ieradās ātrā palīdzība.

Pēcpusdienā redakcijā valdīja apjukums. Ap diviem ieradās valdes priekšsēdētājs Borgšē un sapulcināja darbiniekus uz īsu

piemiņas brīdi. Viņš runāja par to, ka Mūranders veltījis avīzei mūža pēdējos piecpadsmit gadus, un par cenu, kādu reizēm prasa žurnālistika. Tad viņš noturēja klusuma brīdi. Kad tas bija galā, Borgšē nedroši paskatījās apkārt, it kā īsti nezinātu, ko darīt tālāk.

Nāve darbavietā ir neparasta - turklāt reta. Darbiniekiem vajadzētu būt tik laipniem un nomirt klusībā. Viņiem jānozūd pensijā vai slimnīcā, lai pēkšņi kādu dienu kļūtu par sarunu tematu atpūtas telpā. Starp citu, vai tu dzirdēji, ka piektdien nomira vecais Kārlsons? Jā, sirds. Arodbiedrība sūtīs uz bērēm vainagu. Nomirt darbavietā un savu līdzstrādnieku acu priekšā bija ļoti uzbāzīgi. Ērika pamanīja, cik šokēti jūtas darbinieki. SMP bija palikusi bez stūres. Ērika piepeši aptvēra, ka vairāki darbinieki skatās uz viņu. Tumšo zirdziņu.

Nelūgta un īsti nezinādama, ko sacīt, viņa nokremšļojās, paspēra pussoli uz priekšu un ierunājās skaļā un stingrā balsī:

“Es pazinu Hokanu Mūranderu tikai trīs dienas. Tas ir īss laika sprīdis, taču no tā mazumiņa, ko paspēju ievērot, es varu godīgi sacīt, ka ļoti labprāt būtu vēlējusies iepazīt viņu tuvāk.”

Ērika ieturēja pauzi, ar acu kaktiņu pamanījusi, ka Borgšē skatās uz viņu. Viņš šķita izbrīnīts, ka Ērika vispār sākusi runāt. Viņa paspēra vēl soli uz priekšu. Nesmaidi. Tu nedrīksti smaidīt. Tad tu izskatīsies nedroša. Viņa mazliet paaugstināja balsi: “Mūrandera pēkšņā aiziešana redakcijā radīs problēmas. Man vajadzēja stāties viņa vietā tikai pēc diviem mēnešiem, un es paļāvos uz to, ka man pietiks laika, lai apgūtu viņa pieredzi.” Ērika manīja, ka Boigšē atver muti, lai kaut ko sacītu.

“Tagad tā nenotiks un mēs piedzīvosim pārmaiņu laiku. Taču Mūranders bija dienas avīzes galvenais redaktors un šai avīzei ir jāiznāk arī rīt. Ir palikušas deviņas stundas līdz pēdējai drukāšanai un četras stundas līdz ievadrakstu lapas nodošanai. Vai drīkstu jautāt… kurš no darbiniekiem bija redaktora labākais draugs un uzticības persona?”

Iestājās īss klusums, kad darbinieki skatījās cits uz citu. Beidzot Ērika pa kreisi izdzirdēja kādu balsi.

“Laikam es."

Gunnars Magnusons, sešdesmit vienu gadu vecais ievadrakstu lapas redaktors un SMP darbinieks trīsdesmit piecu gadu garumā.

“Kādam jāuzraksta nekrologs. Es to nevaru darīt… tas būtu pretenciozi. Vai jūs spēsiet uzrakstīt šo tekstu?”

Gunnars Magnusons brīdi vilcinājās, tad pamāja ar galvu.

“Es to izdarīšu,” viņš sacīja.

“Mēs izmantosim visu otro lappusi un atliksim visus pārējos materiālus.”

Magnusons atkal pamāja.

“Mums vajadzēs fotogrāfijas…” Ērika paskatījās pa labi un pamanīja fotoredaktoru Lennartu Torkelsonu. Viņš pamāja.

“Mums jāķeras pie darba. Iespējams, ka tuvākajā laikā viss neies tik gludi. Kad man vajadzēs palīdzību lēmumu pieņemšanā, es apspriedīšos ar jums un paļaušos uz jūsu kompetenci un pieredzi. Jūs zināt, kā taisa šo avīzi, bet man vēl kāds brīdis jāpamācās.”

Ērika vērsās pie atbildīgā sekretāra Pētera Frēdriksona.

“Pēter, no Mūrandera es sapratu, ka jūs esat cilvēks, kam viņš ļoti uzticas. Jūs tuvākajā laikā būsiet mans mentors un vilksiet mazliet smagāku vezumu nekā parasti. Es lūgšu jūs kļūt par manu padomdevēju. Vai piekrītat?”

Frēdriksons pamāja ar galvu. Ko citu viņš varēja darīt?

Ērika atkal atgriezās pie ievadrakstu daļas.

“Vēl viena lieta… Mūranders priekšpusdienā rakstīja savu sleju. Gunnar, vai jūs varat viņa datorā paskatīties, vai tā ir gatava? Pat ja tā nav īsti pabeigta, mēs to katrā ziņā publicēsim. Tā bija viņa pēdējā redaktora sleja, un būtu žēl to nepublicēt. Avīze, ko mēs taisām šodien, joprojām ir Hokana Mūrandera avīze.”

Klusums.

“Ja kādam no jums ir nepieciešams bridis, lai pabūtu vienatnē un padomātu, izmantojiet to bez sirdsapziņas pārmetumiem. Jūs visi zināt, kādi ir mūsu termiņi."

Klusums. Ērika pamanīja, ka daži atzinīgi pamāj ar galvu.

“Go to work boys and girls,” viņa klusi noteica.

Jerkers holmbergs noplātīja rokas bezpalīdzīgā žestā. Jana Bublanska un Sonjas Mūdigas sejās bija lasāmas šaubas. Kurta Svensona izteiksme šķita neitrāla. Visi trīs pētīja izmeklēšanas rezultātus, ko Holmbergs bija apkopojis no rīta.

“Nekā?” vaicāja Sonja Mūdiga. Viņa izklausījās izbrīnīta.

“Nekā,” Holmbergs atteica, papurinādams galvu. “Patologa galīgo ziņojumu atsūtīja šorīt no rīta. Nav nekādu pierādījumu, ka tā nebūtu pašnāvība pakaroties.”

Visi pievērsa skatienu fotogrāfijām, kas bija uzņemtas vasarnīcas dzīvojamā istabā Smodālarē. Viss norādīja uz to, ka Drošības policijas ārvalstnieku nodaļas vadītāja vietnieks Gunnars Bjerks pats ir uzkāpis uz ķeblīša, piestiprinājis cilpu pie lampas āķa, aplicis to sev ap kaklu un ar lielu apņēmību aizspēris ķeblīti pāris metru prom no sevis. Patologs šaubījās par precīzu nāves iestāšanās brīdi, taču beigās bija noteicis, ka tā ir 12. aprīļa pēcpusdiena. Bjerku 17. aprīlī atrada neviens cits kā Kurts Svensons. Tas notika pēc tam, kad Bublanskis vairākas reizes bija centies sazināties ar Bjerku un beidzot aizkaitināts nosūtījis Svensonu vēlreiz atvest viņu uz pārvaldi.

Kaut kad šo dienu laikā lampas āķis nebija izturējis smagumu, un Bjerka ķermenis bija nokritis uz grīdas. Svensons bija pamanījis līķi pa logu un sacēlis trauksmi. Bublanskis un pārējie pēc ierašanās sākotnēji to uztvēra kā nozieguma vietu un sprieda, ka Bjerku kāds nožņaudzis. Tikai tehniskā grupa vēlāk atrada lampas āķi. Jerkers Holmbergs bija saņēmis uzdevumu noskaidrot Bjerka nāves apstākļus.

“Nav nekā, kas norādītu uz noziegumu vai to, ka Bjerks nebija viens,” Holmbergs sacīja.

“Lampa…”

“Uz griestu lampas ir mājas īpašnieka pirkstu nospiedumi - viņš to piekāra pirms diviem gadiem - un paša Bjerka nospiedumi. Tas norāda, ka viņš ir noņēmis lampu.”

“No kurienes ņemta virve?”

“No karoga masta dārzā. Kāds ir nogriezis apmēram divus metrus virves. Uz palodzes pie verandas durvīm gulēja nazis. Mājas īpašnieks teica, ka tas piederot viņam. Parasti tas glabājas darbarīku kastē zem izlietnes. Bjerka pirkstu nospiedumi ir gan uz spala, gan uz asmens, gan uz darbarīku kastes.”

“Hmm,” Sonja Mūdiga novilka.

“Kādi mezgli?” Kurts Svensons jautāja.

“Parasti cūkas mezgli. Galā ir vienkārša cilpa. Varbūt tas ir vienīgais ievērības cienīgais fakts. Bjerks bija burātājs un prata siet īstus mezglus. Bet diezin vai cilvēks, kurš nolēmis izdarīt pašnāvību, raizējas par mezglu formu.”

“Narkotikas?”

“Toksikologu ziņojumā teikts, ka Bjerka asinīs bija stipru pretsāpju līdzekļu pēdas. Tie ir viņam izrakstītie recepšu medikamenti. Asinīs bija arī alkohola pēdas, bet nekādu ievērojamu promiļu. Citiem vārdiem sakot, viņš bija vairāk vai mazāk skaidrā.”

“Patologs raksta, ka viņam bija nobrāzumi.”

“Trīs centimetrus garš nobrāzums pie kreisā ceļgala. Skramba. Esmu par to domājis, bet saskrambāties viņš varēja jebkādā veidā… piemēram, atsitoties pret krēsla malu vai tamlīdzīgi.”

Sonja Mūdiga pacēla fotogrāfiju, kurā bija redzama Bjerka sašķobītā seja. Cilpa bija iegriezusies tik dziļi, ka zem ādas krokas nevarēja saskatīt virvi. Seja bija groteski uzblīdusi.

“Mēs varam pieņemt, ka viņš droši vien ir karājies vairākas stundas, visticamāk, gandrīz diennakti, iekams āķis padevās.

Visas asinis daļēji ir saplūdušas galvā, jo cilpa neļāva tām atplūst uz ķermeni, un daļēji apakšējās ekstremitātēs. Kad āķis nolūza, viņš ar krūškurvi atsitās pret dzīvojamās istabas galdu. Tur ir radusies dziļa skramba. Taču šis ievainojums radās ilgi pēc nāves iestāšanās.”

“Briesmīga nāve,” Kurts Svensons noteica.

“Nezinu. Cilpa bija tik tieva, ka iegriezās ļoti dziļi un apturēja asiņu pieplūdi. Viņš droši vien zaudēja samaņu dažās sekundēs un bija miris pēc minūtes vai divām.”

Bublanskis ar netīksmi savāca izmeklēšanas materiālus. Viņam itin nemaz nepatika, ka Zalačenko un Bjerks bija miruši vienā dienā. Vienu nošāvis jucis fanātiķis, bet otrs miris no paša rokas. Tomēr itin nekādi pārspriedumi nevarēja mainīt faktus: nozieguma vietas apskate ne mazākajā mērā neapstiprināja aizdomas, ka Bjerkam kāds būtu palīdzējis.

“Viņš cieta no liela stresa,” Bublanskis sacīja. “Bjerks zināja, ka Zalačenko lieta nāks gaismā un viņš pats riskē nonākt aiz restēm un piedzīvot vazāšanu pa avīzēm par prostitūtu pirkšanu. Diezin, no kā viņš baidījās vairāk? Viņš bija slims un ilgi cieta hroniskas sāpes… Nezinu. Man patiktu, ja viņš būtu atstājis vēstuli vai ko tamlīdzīgu.”

“Daudzi pašnāvnieki neraksta atvadu vēstules.”

“Es zinu. Labi, mums nav izvēles. Aizmirsīsim par Bjerku.”

Ērika Bergere nespēja tūlīt apsēsties pie Mūrandera galda stikla būrī un pastumt viņa personiskās mantas sāņus. Viņa kopā ar Gunnaru Magnusonu izlēma sazināties ar Mūrandera ģimeni, lai viņa atraitne sev piemērotā laikā atnāktu un paņemtu redaktoram piederējušās lietas.

Tāpēc Ērika lūdza atbrīvot viņai vietu pie centrālā galda redakcijas zālē, nolika tur savu klēpjdatoru un pārņēma vadību. Viss notika haotiski, taču trīs stundas pēc tam, kad viņa lielā steigā bija stājusies pie Svenska Morgon-Posten stūres, ievadrakstu lappuse aizgāja uz drukāšanu. Gunnars Magnusons bija četrās slejās apkopojis Hokona Mūrandera dzīvi. Lappuse bija veidota ar viņa portretu centrā, nepabeigto redaktora sleju pa kreisi un fotogrāfiju virkni apakšā. Tas bija mazliet neveikls makets, taču emocionālais lādiņš padarīja šos trūkumus pieņemamus.

Ap sešiem vakarā, kad Ērika izskatīja pirmās lappuses rakstus un apsprieda tekstus ar redaktoru, pie galda pienāca Borgšē un pieskārās viņas plecam. Ērika pacēla skatienu.

“Vai varam pārmīt dažus vārdus?”

Viņi aizgāja līdz kafijas automātam virtuvē.

“Es tikai gribēju pateikt, ka esmu ļoti apmierināts ar to, kā tu šodien pārņēmi vadību. Domāju, ka tu pārsteidzi mūs visus.” “Man nebija īpašas izvēles. Bet ne viss būs gludi, kamēr es iestrādāšos.”

“To mēs saprotam.”

“Mēs?”

“Es domāju - gan darbinieki, gan valde. It īpaši valde. Bet pēc tā, kas notika šodien, es vairāk nekā jebkad esmu pārliecināts, ka tu esi pareizā izvēle. Tu ieradies pēdējā brīdī un esi spiesta pārņemt vadību ļoti sarežģītā situācijā.”

Ērika gandrīz nosarka. Tā nebija noticis kopš četrpadsmit gadu vecuma.

“Vai varu dot labu padomu…”

“Protams.”

“Es dzirdēju, ka tev ar ziņu šefu Andersu Holmu bijusi domu apmaiņa par virsrakstiem.”

“Mēs nebijām vienisprātis par to, kā pasniegt rakstu par valdības ierosinātajām nodokļu izmaiņām. Viņš ielika viedokli ziņas virsrakstā. Bet tur mums informācija jāsniedz neitrāli. Viedoklim jābūt otrajā lappusē. Un, ja jau par to runājam, - es šad un tad uzrakstīšu pa redaktora slejai, bet, kā jau teicu, es neesmu politiski aktīva, un mums būs jāizlemj, kurš atbildēs par ievadrakstu lappusi.”

“Pagaidām lai to pārņem Magnusons,” Borgšē sacīja.

Ērika Bergere paraustīja plecus.

“Man vienalga, kuru jūs izraugāties. Bet tam jābūt cilvēkam, kurš skaidri iestājas par avīzes viedokli.”

“Saprotu. Es gribēju teikt, lai tu dod Holmam mazliet brīvības. Viņš jau ilgi strādā SMP un vada ziņu redakciju piecpadsmit gadus. Viņš zina, ko dara. Holms var būt stūrgalvīgs, bet ir praktiski neaizstājams.”

“Es zinu. Mūranders pastāstīja. Bet attiecībā uz ziņu politiku viņam būs jāpieskaņojas. Galu galā jūs mani pieņēmāt tādēļ, lai es atjaunotu šo avīzi.”

Borgšē domīgi pamāja ar galvu.

“Labi. Risināsim problēmas, kad tās radīsies.”

Trešdienas vakarā Gēteborgas Centrālajā stacijā iekāpusi X2000 ātrvilcienā, lai atgrieztos Stokholmā, Annika Džannīni jutās gan nogurusi, gan nokaitināta. Viņai šķita, ka visu aizvadīto mēnesi viņa ir pavadījusi vilcienā. Viņa tikpat kā nebija redzējusi savu ģimeni. Annika restorānvagonā paņēma kafiju, aizgāja uz savu vietu un atvēra mapi ar piezīmēm no pēdējās sarunas ar Līsbetu Salanderi. Tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc viņa jutās nogurusi un nokaitināta.

Viņa noklusē, Annika domāja. Tā mazā idiote nestāsta man patiesību. Un Miks arī man kaut ko noklusē. Dievs vien zina, ar ko viņi nodarbojas.

Tā kā viņas brālis un kliente nevarēja sazināties, tad sazvērestība -ja tāda vispār pastāvēja - bija vārdos neizteikta vienošanās, kas radusies gluži dabiski. Annika nesaprata, par ko ir runa, bet pieņēma, ka Mīkaelam šķiet svarīgi kaut ko noslēpt.

Viņa baidījās, ka tas ir morāles jautājums, jo tā bija Mīkaela vājā vieta. Viņš bija Līsbetas Salanderes draugs. Annika pazina brāli un zināja, ka viņš ir līdz ietiepībai uzticīgs cilvēkam, ko reiz pieskaitījis draugiem, pat ja draugs uzvestos neciešami vai viņam nebūtu taisnība. Viņa ari zināja, ka Mīkaels spēj pieņemt daudz muļķību, taču pastāv kāda vārdā nenosaukta robeža, kuru nedrīkst pārkāpt. Robežas precīzā atrašanās vieta dažādiem cilvēkiem atšķīrās, taču Annika atcerējās, ka dažos gadījumos Mīkaels bija pilnībā sarāvis saites ar bijušajiem draugiem, ja viņi izdarīja kaut ko tādu, kas viņam šķita amorāls vai nepieņemams. Tādos gadījumos viņš bija nelokāms. Saites tika sarautas pilnībā, uz mūžu, un tas nebija apspriežams. Mīkaels pat necēla telefonu, ja šis cilvēks piezvanīja, lai pazemīgi lūgtu piedošanu.

Annika Džannīni saprata Mīkaela Blumkvista domu gājienu. Toties viņai nebija ne jausmas, kas notiek Līsbetas Salanderes galvā. Lāgiem viņai šķita, ka tur ir pilnīgs pamirums.

No Mīkaela Annika bija nopratusi, ka Līsbeta var būt iecirtīga un ir ārkārtīgi atturīga. Līdz brīdim, kad pati viņu satika, Annika bija domājusi, ka tas būs pārejoši un viņa iekaros meitenes uzticību. Taču pēc mēnesi ilgām sarunām - pirmās divas nedēļas gan bija palaistas vējā, jo Līsbeta lāgā nespēja parunāt, - Annika konstatēja, ka sarunas lielā mērā bijušas absolūti vienpusējas.

Palaikam ari šķita, ka Līsbeta iegrimst dziļā depresijā, viņa neizrādīja ne mazāko interesi par savu situāciju un nākotni. Likās - meitene gluži vienkārši neaptver vai neraizējas par faktu, ka advokāte spēs sagādāt viņai pilnvērtīgu aizstāvību vienīgi tad, ja gūs pieeju visai informācijai. Annika nevarēja strādāt tumsā.

Līsbeta Salandere bija īgna un mazrunīga. Viņa ieturēja garas pauzes, taču runājot formulēja domu precīzi. Bieži viņa vispār neatbildēja, bet reizēm piepeši atbildēja uz jautājumu, ko Annika bija uzdevusi pirms vairākām dienām. Policijas nopratināšanās Līsbeta klusēdama sēdēja gultā un raudzījās tālumā. Ja neskaita vienu izņēmumu, viņa nebija pārmijusi ar policistiem ne vārda. Izņēmums bija reize, kad kriminālinspektors Markuss Ērlanders uzdeva jautājumus par Ronaldu Nīdermani; toreiz Līsbeta paskatījās uz inspektoru un lietišķi atbildēja uz visiem jautājumiem.

Tiklīdz viņš mainīja tematu, Līsbeta zaudēja interesi un atkal raudzījās tālumā.

Annika bija gatava tam, ka Līsbeta neko neteiks policistiem. Meitene principiāli nerunāja ar varas pārstāvjiem, un šajā gadījumā tas bija labi. Lai gan Annika formāli ik pa laikam mudināja savu klienti atbildēt uz policistu jautājumiem, viņa klusībā bija ļoti apmierināta ar Salanderes pilnīgo klusēšanu. Iemesls bija vienkāršs. Tas bija konsekvents klusums. Tajā nebija melu, kuros meiteni varētu pieķert, un nebija pretrunīgu spriedumu, kas slikti izskatītos tiesā.

Tomēr, pat būdama gatava šai klusēšanai, Annika bija pārsteigta par meitenes nelokāmību. Kad viņas palika divatā, Annika pajautāja, kāpēc Līsbeta tik demonstratīvi atsakās runāt ar policiju.

“Viņi sagrozīs manis teikto un izmantos to pret mani.”

“Bet, ja tu neko nepastāstīsi, tevi notiesās.”

“Tad lai tā būtu. Es neievārīju šo putru. Un, ja viņi grib mani par to notiesāt, tā nav mana problēma.”

Annikai Līsbeta lēnām bija izstāstījusi gandrīz visu, kas notika Stallarholmenā, kaut gan visbiežāk to vajadzēja vilkšus izvilkt. Visu, atskaitot vienu. Līsbeta nepaskaidroja, kā Mages Lundīna kājā gadījusies lode. Lai kā Annika jautātu un tirpinātu, Līsbeta Salandere tikai nekaunīgi lūkojās uz viņu un smaidīja savu greizo smaidu.

Meitene bija pastāstījusi arī to, kas notika Goseberjā. Taču nebija atklājusi, kāpēc uzmeklēja savu tēvu. Vai viņa bija devusies turp tēvu nogalināt - kā apgalvoja prokurore - vai vest viņu pie prāta? Juridiskā ziņā atšķirība bija milzīga.

Kad Annika pieminēja meitenes bijušo aizbildni Nilsu Bjūrmanu, Līsbeta kļuva vēl nerunīgāka. Viņa parasti atbildēja, ka nav nošāvusi Bjūrmanu un netiek par to apsūdzēta.

Bet, kad Annika nonāca pie visu notikumu pamata - psihiatra Pētera Telebūriana lomas 1991. gadā, Līsbeta pilnīgi iegrima klusēšanā.

Tas nekur neder, Annika sprieda. Ja Līsbeta man neuzticēsies, mēs zaudēsim prāvu. Man jārunā ar Mīkaelu.

Līsbeta salandere sēdēja uz gultas malas un skatījās ārā pa logu. Viņa varēja saskatīt fasādi otrpus autostāvvietai. 11 viņa netraucēti un nekustīgi bija nosēdējusi vairāk nekā stundu, kopš Annika Džannīni piecēlās un dusmās aizcirta aiz sevis durvis. Atkal bija uznākušas galvassāpes, taču tagad tās šķita mērenas un it kā attālas. Toties Līsbeta bija sliktā garastāvoklī. Viņa dusmojās uz Anniku Džannīni. Loģiski domājot, bija skaidrs, kāpēc advokāte pastāvīgi taujā par detaļām no viņas pagātnes. Tīri loģiski meitene saprata, kāpēc Annikai vajag visus faktus, taču viņai nebija ne mazākās vēlēšanās runāt par savām jūtām vai rīcību. Līsbeta uzskatīja, ka viņas dzīve ir privāta lieta. Tā nebija viņas vaina, ka tēvs izrādījās patoloģisks sadists un slepkava. Nebija viņas vaina, ka brālis bija masu slepkava. Un, paldies Dievam, neviens nezināja, ka Nīdermanis ir viņas brālis, citādi tas noteikti tiktu izmantots pret viņu psihiatriskajā ekspertīzē, kas agri vai vēlu tiks veikta. Ne jau viņa bija nogalinājusi Dāgu Svensonu un Miu Bergmani. Ne jau viņa bija izraudzījusies aizbildni, kurš izrādījās lops un izvarotājs.

Tomēr tieši viņas dzīvi tagad vētīs un viņai nāksies skaidrot notikušo un atvainoties par to, ka viņa aizstāvējusies.

Līsbeta gribēja tikai mieru. Galu galā viņai bija jāsadzīvo ar sevi pašu. Viņa negaidīja, lai kāds būtu viņas draugs. Sasodītā Annika Džannīni droši vien bija viņas pusē, taču tā bija profesionāla draudzība, jo Annika bija viņas advokāte. Kaut kur ārā bija Stulbais Kalle Blumkvists - Annika daudz nestāstīja par brāli, un Līsbeta nekad par viņu nejautāja. Meitene negaidīja, ka Mīkaels īpaši nopūlēsies, ja jau Dāga Svensona slepkavības lieta beidzot bija atrisināta un viņš bija dabūjis savu materiālu.

Līsbeta prātoja, diezin ko par viņu pēc visa notikušā domā Dragans Armanskis.

Interesanti, kā šo situāciju uztver Holgers Palmgrēns.

Annika Džannīni apgalvoja, ka abi nostājušies viņas pusē, taču tie bija tikai vārdi. Viņi nespēja neko darīt, lai atrisinātu Līsbetas privātās problēmas.

Viņa aizdomājās par to, kādas jūtas pret viņu ir Mirjamai Vu.

Beigu beigās viņa sāka apsvērt, ko domā pati par sevi, un nāca pie slēdziena, ka lielākoties pašas dzīve viņai ir vienaldzīga.

Piepeši Līsbeta satrūkās, kad Securitas apsargs ielika durvīs atslēgu un ielaida dakteri Andersu Jūnasonu.

“Labvakar, Salanderes jaunkundzi Kā tu šodien jūties?”

“Ir okei,” Līsbeta atbildēja.

Jūnasons pārbaudīja viņas temperatūras lapu un secināja, ka temperatūra nav paaugstināta. Līsbeta bija pieradusi pie viņa apciemojumiem, kas notika pāris reižu nedēļā. No visiem cilvēkiem, kas viņu taustīja un bakstīja, Jūnasons bija vienīgais, kuram Līsbeta kaut kādā mērā uzticējās. Viņa ne reizi nebija piedzīvojusi, ka ārsts savādi skatītos uz viņu. Jūnasons ienāca palātā, brīdi parunājās un aplūkoja, kā dzīst viņas ievainojumi. Viņš neuzdeva jautājumus par Ronaldu Nīdermani un Aleksandru Zalačenko, nejautāja, vai viņa ir traka un kāpēc policija tur viņu aiz atslēgas. Šķita, ka Jūnasonu interesē tikai tas, kā darbojas viņas muskuļi, kā dzīst viņas smadzenes un kā viņa vispār jūtas.

Turklāt dakteris bija burtiski rakņājies viņas smadzenēs. Līsbeta uzskatīja, ka pret cilvēku, kurš rakņājies tavās smadzenēs, jāizturas ar cieņu. Pārsteidzošā kārtā Jūnasona apciemojumi viņai šķita patīkami, lai gan dakteris viņu iztaustīja un analizēja viņas temperatūras līknes.

“Vai tev nebūtu iebildumu, ja es tevi izmeklēšu?”

Viņš veica parasto izmeklēšanu: ieskatījās Līsbetas acu zīlītēs, paklausījās elpu, saskaitīja pulsu un pārbaudīja eritrocītu grimšanas rādītājus.

“Kā man ir?” Līsbeta pajautāja.

“Tu pilnīgi noteikti atveseļojies. Bet tev cītīgāk jāvingro. Un tu kasi rētas kreveli galvā. Nedari tā!”

Jūnasons ieturēja pauzi.

“Vai drīkstu uzdot personisku jautājumu?”

Līsbeta paskatījās uz viņu. Jūnasons gaidīja, līdz meitene pamāja.

“Tas pūķis… es neesmu redzējis visu tetovējumu, bet sapratu, ka tas ir ļoti liels, gandrīz pa visu muguru. Kāpēc tu to uztaisīji?”

“Vai jūs neesat to redzējis?”

Jūnasons piepeši pasmaidīja.

“Nu - es uzmetu tam aci, taču toreiz, kad tu manā sabiedrībā biji pavisam kaila, man bija gana darba: jāaptur asiņošana, jāizvelk no tevis lodes un tamlīdzīgi.”

“Kāpēc jūs jautājat?”

“Aiz tīrās ziņkārības.”

Līsbeta Salandere ilgi domāja. Beidzot viņa paskatījās uz Jūnasonu.

“Es to uztaisīju privātu iemeslu dēļ, par kuriem negribu stāstīt.”

Apdomājis atbildi, Anderss Jūnasons pamāja ar galvu.

“Labi. Piedod, ka jautāju.”

“Vai gribat paskatīties?”

Jūnasons izbrīnījās.

“Jā, kāpēc gan ne.”

Līsbeta pagrieza viņam muguru un pārvilka kreklu pār galvu, novietodamās tā, lai gaisma no loga kristu viņai uz muguras. Jūnasons redzēja, ka pūķis sedz lielu daļu muguras labajā pusē. Tas sākās augšā pie pleca un beidzās ar asti uz gurna. Pūķis bija skaists un profesionāli uztetovēts. Tas izskatījās pēc īsta mākslas darba.

Pēc brīža Līsbeta pagrieza galvu.

“Apmierināts?”

“Skaists. Bet laikam ellīgi sāpēja.”

“Jā,” Līsbeta atzinās. “Sāpēja gan.”

Anderss jūnasons atstāja Līsbetas Salanderes palātu diezgan apjucis. Viņš bija apmierināts ar to, kā notika fiziskā atlabšana, taču nespēja savādo meiteni izprast. Nebija jābūt psiholoģijas maģistram, lai izdarītu secinājumu, ka emocionāli viņa nejūtas īpaši labi. Līsbetas tonis bija pieklājīgs, taču aizdomu pilns. Jūnasons arī bija sapratis, ka meitene ir pieklājīga pret pārējo personālu, taču neizdveš ne skaņas, kad ierodas policija. Viņa bija ievilkusies čaulā un visu laiku ieturēja distanci.

Policija turēja viņu aiz atslēgas, bet prokurore grasījās izvirzīt apsūdzību par slepkavības mēģinājumu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Jūnasons bija pārsteigts, ka tik mazai un trauslai meitenītei pieticis fiziskā spēka, kāds nepieciešams tādam smagam noziegumam, it sevišķi, ja tas vērsts pret pieaugušiem vīriešiem.

Jūnasons bija apjautājies par Līsbetas pūķi galvenokārt tāpēc, lai atrastu kādu personisku sarunas tematu. Viņu patiesībā neinteresēja, kāpēc meitene tik pārspīlētā veidā sevi izkrāšņojusi, bet viņš sprieda: ja Līsbeta izvēlējusies savu ķermeni iezīmēt ar tik lielu tetovējumu, tam viņas acīs ir īpaša nozīme. Tāpēc tas bija labs temats, lai iesāktu sarunu.

Andersam Jūnasonam bija izveidojies ieradums apciemot Līsbetu pāris reižu nedēļā. Šie apmeklējumi patiesībā neiekļāvās viņa grafikā, jo meitenes ārste bija Helēna Endrīna. Taču Jūnasons bija traumu nodaļas vadītājs, un viņš jutās ārkārtīgi apmierināts ar savu darbu tajā naktī, kad Līsbetu Salanderi ieveda reanimācijā. Viņš bija pieņēmis pareizo lēmumu, nolemjot lodi izvilkt, un, cik noprotams, meitenei nebija nekādu sarežģījumu - ne atmiņas zudumu, ne ķermeņa funkciju pavājināšanās, ne citu traucējumu. Ja atveseļošanās tāpat turpināsies, viņa atstās slimnīcu ar rētu galvā, bet bez komplikācijām. Par rētām meitenes dvēselē Jūnasons nevarēja spriest.

Tuvodamies savam kabinetam, viņš ieraudzīja, ka pie durvīm, atspiedies pret sienu, stāv vīrietis tumšā žaketē. Viņam bija izspūruši mati un labi kopta bārda.

“Dakteris Jūnasons?”

“Jā.”

“Labdien. Mani sauc Pēters Telebūrians. Esmu Sv. Stefana psihiatriskās klīnikas galvenais ārsts no Upsālas.”

“Jā, es jūs pazīstu.”

“Labi. Ja jums ir laiks, es vēlētos parunāt privāti.”

Anderss Jūnasons atslēdza sava kabineta durvis.

“Kā es varu palīdzēt?” viņš jautāja.

“Runa ir par vienu no jūsu pacientiem. Līsbetu Salanderi. Man nepieciešams viņu apmeklēt.”

“Hmm. Tādā gadījumā jums jālūdz atļauja prokurorei. Salandere ir apcietināta, un pie viņas ir aizliegts ielaist apmeklētājus. Tādi apmeklējumi arī iepriekš jāpiesaka Salanderes advokātei…”

“Jā, jā, es zinu. Es iedomājos, ka šajā gadījumā mēs varētu izvairīties no visas tās birokrātijas. Es esmu ārsts, un jūs varat dot man atļauju tīri medicīnisku iemeslu dēļ.”

“Jā, tāds pamatojums būtu iespējams. Bet es īsti nesaprotu, kas par lietu.”

“Es vairākus gadus biju Līsbetas Salanderes psihiatrs, kad viņa atradās Sv. Stefana klīnikā. Es ārstēju viņu līdz astoņpadsmit gadu vecumam, kad tiesa izlaida viņu sabiedrībā - gan aizbildņa uzraudzībā. Varbūt man vajadzētu piebilst, ka es, protams, biju pret šādu lēmumu. Kopš tā laika viņa ir bijusi atstāta likteņa varā, un rezultātu mēs redzam šodien.”

“Skaidrs,” Anders Jūnasons sacīja.

“Es joprojām jūtos atbildīgs par viņu un tāpēc gribētu lūgt iespēju izvērtēt, cik ļoti viņas stāvoklis ir pasliktinājies aizvadīto desmit gadu laikā.”

“Pasliktinājies?”

“Salīdzinājumā ar pusaudzes gadiem, kad viņa saņēma kvalificētu palīdzību. Es domāju, ka mēs kā ārsti varētu atrast piemērotu risinājumu.”

“Kamēr tas man vēl svaigā atmiņā… Jūs varbūt varētu man tā - kolēģu vidū - izskaidrot kādu jautājumu, ko es īsti neizprotu. Kad Salanderi ieveda slimnīcā, es veicu pilnīgu viņas stāvokļa izvērtēšanu. Mans kolēģis pieprasīja Salanderes psihiatrisko ekspertīzi. To bija parakstījis kāds Dr. Jespers H. Lēdermans.”

“Jā. Es biju Jespera doktora darba vadītājs.”

“Skaidrs. Bet esmu ievērojis, ka šī ekspertīze ir ļoti neskaidra.” “Tiešām?”

“Tajā nav īstas diagnozes, un tā lielākoties atgādina klusējošas pacientes akadēmisku aprakstu.”

Pēters Telebūrians iesmējās.

“Jā, ar Salanderi nav viegli tikt galā. Kā tas izriet no ekspertīzes, viņa konsekventi atteicās runāt ar Lēdermanu. Tāpēc viņš apstākļu spiests izteicās neskaidri. Tas bija pilnīgi korekti no viņa puses.” “Saprotu. Tomēr jebkurā gadījumā bija ieteikts meiteni ievietot slimnīcā.”

“Tas ir balstīts uz iepriekšējo pieredzi. Mums taču ir ilggadēja pieredze ar viņas slimības ainu.”

“Un tieši to es īsti nesaprotu. Kad Salanderi ieveda slimnīcā, mēs mēģinājām pasūtīt viņas slimības vēsturi no Sv. Stefana klīnikas, bet vēl neesam to saņēmuši.”

“Man žēl, bet tā ar tiesas lēmumu ir klasificēta kā slepena.” “Skaidrs. Un kā lai mēs slimnīcā nodrošinām Salanderei pienācīgu ārstēšanu, ja mums nav pieejama viņas slimības vēsture? Mēs taču šobrīd esam medicīniski atbildīgi par viņu.”

“Esmu ārstējis Salanderi, kopš viņai apritēja divpadsmit gadu, un nedomāju, ka Zviedrijā ir cits ārsts, kurš tik labi izprot viņas slimības ainu.”

“Un tā ir…”

“Līsbetai Salanderei ir nopietni psihiski traucējumi. Kā jūs zināt, psihiatrija nav nekāda precīzā zinātne. Es nelabprāt saistītu sev rokas ar konkrētu diagnozi, taču viņai ir acīm redzamas uzmācīgas idejas ar skaidrām paranojālās šizofrēnijas iezīmēm. Šajā ainā ir arī maniakālās depresijas periodi, turklāt viņai trūkst empātijas.”

Anderss Jūnasons desmit sekundes cieši vēroja Telebūrianu un tad noplātīja rokas.

“Es nestrīdēšos ar dakteri Telebūrianu, bet vai jūs nekad neesat apsvēris krietni vienkāršāku diagnozi?”

“Kādu?”

“Piemēram, Aspergera sindromu. Es gan neesmu veicis psihiatrisku ekspertīzi, bet, ja man spontāni vajadzētu izteikt minējumu, es teiktu, ka tas ļoti līdzinās kādai autisma formai. Tas izskaidrotu viņas nespēju piemēroties sociālām normām.”

“Man žēl, bet pacienti ar Aspergera sindromu nemēdz aizdedzināt savus vecākus. Ticiet man, es nekad agrāk neesmu redzējis tik izteiktu sociopātu.”

“Man viņa šķiet noslēgta, bet ne paranojāla sociopāte.” “Salandere ir ārkārtīgi manipulatīva,” Pēters Telebūrians sacīja. “Viņa rāda to, ko jūs, viņasprāt, vēlaties redzēt.”

Anderss Jūnasons nemanāmi sarauca uzacis. Telebūriana vārdi bija krasā pretrunā viņa paša spriedumiem par Līsbetu Salanderi. Lai nu kāda šī meitene būtu, viņa nebija manipulatīva. Gluži pretēji - viņa bija cilvēks, kurš nesatricināmi ietur distanci no apkārtējiem un neizrāda nekādas emocijas. Jūnasons centās savienot psihiatra uzzīmēto ainu ar savu paša vērtējumu.

“Turklāt jūs esat vērojis viņu īsu laiku, kad viņa savu ievainojumu dēļ ir spiesta izturēties pasīvi. Es esmu redzējis viņas agresīvās lēkmes un nesaprātīgo naidu. Esmu daudzus gadus centies palīdzēt Līsbetai Salanderei. Tāpēc es atrodos šeit. Es ierosinu sadarbību starp Sālgrēna un Sv. Stefana slimnīcām.”

“Par kādu sadarbību jūs runājat?”

“Jūs rūpējaties par viņas fiziskajām problēmām, un esmu pārliecināts, ka labāku aprūpi viņa nemaz nevar saņemt. Bet man ir lielas bažas par viņas psihisko stāvokli, un es ļoti gribētu iejaukties jau agrīnā stadijā. Esmu gatavs piedāvāt jebkādu palīdzību.” “Skaidrs.”

“Man nepieciešams Salanderi apmeklēt, lai novērtētu viņas stāvokli.”

“Saprotu. Diemžēl nevaru jums palīdzēt.”

“Piedodiet?”

“Kā jau teicu, viņa ir apcietināta. Ja vēlaties uzsākt psihiatrisko ārstēšanu, jums jāvēršas pie prokurores Jervasas, kura pieņem lēmumus šādos jautājumos. Turklāt plāni jāsaskaņo ar advokāti Anniku Džannīni. Ja runa ir par tiesu psihiatrisko ekspertīzi, jums jāsaņem šāds uzdevums no tiesas.”

“Es tieši gribēju izvairīties no šiem birokrātijas gaiteņiem.” “Jā gan, bet es esmu atbildīgs par Salanderi, un, ja viņa tuvākajā nākotnē stāsies tiesas priekšā, mums jāsagatavo skaidra dokumentācija par visu, ko esam darījuši. Tātad jāiet pa birokrātijas gaiteņiem.”

“Labi. Tādā gadījumā varu atklāt, ka prokurors Rikards Ēkstrems man jau ir nosūtījis lūgumu veikt psihiatrisko ekspertīzi. Tā būs nepieciešama saistībā ar tiesu.”

“Lieliski. Tad jūs saņemsiet apmeklējuma atļauju un mums nevajadzēs pārkāpt reglamentu.”

“Bet, kamēr mēs nododamies birokrātijai, pastāv risks, ka Salanderes stāvoklis aizvien pasliktināsies. Mani interesē tikai viņas veselība.”

“Mani arī,” Anderss Jūnasons sacīja. “Un, starp mums runājot, es viņā nesaskatu nekādas psihiskas saslimšanas pazīmes.

Meitene ir smagi cietusi un atrodas stresa situācijā. Bet es absolūti neredzu, ka viņai būtu šizofrēnija vai uzmācīgas iedomas.”

Dakteris telebūrians vēl labu brīdi centās pierunāt Andersu Jūnasonu mainīt lēmumu. Beidzot sapratis, ka tas ir neauglīgi, viņš strauji piecēlās un atvadījās.

Anderss Jūnasons ilgi sēdēja, domīgi vērodams krēslu, uz kura bija sēdējis Telebūrians. Nebija nekas neparasts, ka citi ārsti vērsās pie viņa ar padomiem. Taču gandrīz vienmēr runa bija par pacientiem, kurus kolēģis ārstēja. Jūnasons nekad iepriekš nebija piedzīvojis, ka gluži kā lidojošais šķīvītis pēkšņi uzrodas viens psihiatrs un gandrīz pieprasa, lai viņu, apejot visu parasto birokrātiju, pielaistu pacientei, kuru viņš acīmredzot nav ārstējis daudzus gadus.

Pēc brīža Anderss Jūnasons ieskatījās rokaspulkstenī un konstatēja, ka ir gandrīz septiņi vakarā. Viņš pacēla klausuli un piezvanīja Martinai Kārlgrēnai, psiholoģei un dežurējošai tuvinieku aizstājējai, ko Sālgrēna slimnīca piedāvāja traumu pacientiem. “Sveika! Tu laikam vairs neesi darbā. Vai es iztraucēju?” “Nekas. Esmu mājās un neko īpašu nedaru.”

“Es te drusciņ aizdomājos. Tu esi runājusi ar mūsu pacienti Līsbetu Salanderi. Vai vari pastāstīt, kāds iespaids par viņu tev radies?”

“Es viņu apciemoju trīs reizes un piedāvāju parunāties. Viņa laipni, bet noteikti atteicās.”

“Kāds ir tavs iespaids par viņu?”

“Ko tieši tu domā?”

“Martina, es zinu, ka tu neesi psihiatre, bet tu esi gudrs un saprātīgs cilvēks. Kāds iespaids tev radies par viņu?”

Martina Kārlgrēna mirkli vilcinājās.

“Neesmu droša, kā atbildēt uz šo jautājumu. Es satiku Salanderi divas reizes, kad viņa bija tikko ievesta un jutās tik slikti,

ka mums īsti neiznāca nekāds kontakts. Un vēl es pēc Helēnas Endrīnas lūguma apciemoju viņu aptuveni pirms nedēļas.” “Kāpēc Helēna tev lūdza viņu apmeklēt?”

“Līsbeta Salandere sāk atveseļoties, bet lielākoties guļ un skatās griestos. Daktere Endrīna gribēja, lai es pie viņas iegriežos.” “Un kas notika?”

“Es pastāstīju, kas tāda esmu. Mēs dažas minūtes parunājām. Es apjautājos, kā viņa jūtas un vai viņa gribētu ar kādu parunāt. Viņa atteica, ka negribot. Es pajautāju, vai varu kā palīdzēt. Viņa lūdza mani slepus ienest paciņu cigarešu.”

“Vai Salandere bija aizkaitināta vai naidīga?”

Martina Kārlgrēna brīdi domāja.

“Nē, tā es neteiktu. Viņa bija mierīga, bet atturīga. Lūgumu ienest cigaretes es drīzāk uztvēru kā joku. Es pajautāju, vai viņa negrib kaut ko palasīt, vai varu atnest kādu grāmatu. Sākumā Salandere atteicās, bet tad apjautājās, vai man ir kādi zinātniski žurnāli par ģenētiku un smadzeņu izpēti.”

“Par ko?”

“Par ģenētiku.”

“Ģenētiku?”

“Jā. Es sacīju, ka mūsu bibliotēkā ir dažas populārzinātniskas grāmatas par šo tematu. Tās viņu neinteresēja. Viņa sacīja, ka jau esot lasījusi tādas grāmatas un minēja dažus standarta darbus, par kuriem es nebiju dzirdējusi. Viņu vairāk interesēja tīrie pētījumi šajā jomā.”

“Ak tā?” Anderss Jūnasons apjucis noteica.

“Es teicu, ka pacientu bibliotēkā mums nav tik specifisku grāmatu - mums taču tur ir vairāk Filipa Mārlova nekā zinātniskas literatūras -, bet es paskatīšos, vai varu ko sameklēt.”

“Un tu sameklēji?”

“Es aizgāju un paņēmu dažus Nature un The New England Journal ofMedicine numurus. Salandere bija apmierināta un pateicās man par pūlēm.”

“Bet tie taču ir diezgan specifiski žurnāli, lielākoties tīrā zinātne.”

“Viņa tos lasa ar lielu interesi.”

Anderss Jūnasons īsu brīdi sēdēja bez valodas.

“Kā tu vērtē viņas psihisko stāvokli?”

“Noslēgta. Viņa ar mani nav apspriedusi neko privātu.”

“Vai, tavuprāt, viņai varētu būt psihiska saslimšana, maniakāla depresija vai paranoja?”

“Nē, nekādā ziņā. Tādā gadījumā es celtu trauksmi. Salandere, bez šaubām, ir savdabīga, viņai ir lielas problēmas un šoka stāvoklis. Taču viņa izturas mierīgi un lietišķi un acīmredzot spēj tikt galā ar savu situāciju.”

“Labi.”

“Kāpēc tu jautā? Vai kaut kas noticis?”

“Nē, nekas nav noticis. Es vienkārši nespēju viņu izprast.”

10. NODALA

Sestdiena, 7. maijs-ceturtdiena, 12. maijs

Mīkaels Blumkvists nolika mapi ar izpētes materiāliem, ko bija saņēmis no Gēteborgas ārštata žurnālista Dāniela Ulofsona. Viņš domīgi lūkojās pa logu un vēroja cilvēku straumi Jētgātanā. Tā bija viena no lietām, kas viņam savā kabinetā patika visvairāk. Jētgātanā visu diennakti kūsāja dzīvība, un, sēdēdams pie loga, viņš nekad nejutās īsti izolēts vai vientuļš.

Mīkaelu mocīja stress, lai gan viņam nebija neviena steidzama uzdevuma. Viņš bija neatlaidīgi turpinājis darbu pie tekstiem Millennium vasaras numuram, taču beidzot bija sapratis, ka materiāls ir pārāk plašs un tam nepietiks vietas pat tematiskajā numurā. Situācija līdzinājās Vennerstrema lietai, un viņš bija nolēmis publicēt tekstus grāmatā. Materiāla jau pietika vismaz simt piecdesmit lappusēm, un visā grāmatā varētu būt trīssimt līdz trīssimt piecdesmit lappušu.

Vienkāršākā daļa bija gatava. Mīkaels bija aprakstījis Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavību un pastāstījis, kā tas gadījās, ka tieši viņš atrada līķus. Viņš bija izskaidrojis, kāpēc aizdomas krita uz Līsbetu Salanderi. Veselā nodaļā trīsdesmit septiņu lappušu garumā Mīkaels izrēķinājās gan ar preses sacerējumiem, gan prokuroru Ēkstremu, gan - netieši - ar visu policijas izmeklēšanu. Pēc ilgām pārdomām viņš mīkstināja kritiku pret

Bublanski un viņa kolēģiem. To viņš izdarīja, noskatījies Ekstrēma preses konferences video, kurā bija skaidri redzams, ka Bublanskis jūtas ļoti neērti un ir acīm redzami neapmierināts ar Ekstrēma ātrajiem secinājumiem.

Pēc dramatiskā ievada Mīkaels atgriezās pagātnē un aprakstīja Zalačenko ierašanos Zviedrijā, Līsbetas Salanderes bērnību un notikumus, kuru rezultātā meiteni ieslodzīja Sv. Stefana klīnikā Upsālā. Viņš krietni papūlējās, lai pilnībā iznīcinātu ārstu Pēteru Telebūrianu un nelaiķi Gunnaru Bjerku. Mīkaels iepazīstināja ar 1991. gada psihiatrisko ekspertīzi un paskaidroja, kāpēc Līsbeta Salandere kļuva par draudu anonīmiem valsts darboņiem, kuri par savu uzdevumu uzskatīja krievu pārbēdzēja sargāšanu. Viņš pārstāstīja lielu daļu Telebūriana un Bjerka sarakstes.

Tālāk viņš aprakstīja Zalačenko jauno identitāti un kriminālo darbību. Pieminēja viņa palīgu Ronaldu Nīdermani, Mirjamas Vu nolaupīšanu un Paolo Roberto iejaukšanos. Vispēdīgi viņš apkopoja drāmas atrisinājumu Goseberjā, kas noveda līdz Līsbetas Salanderes sašaušanai un aprakšanai, un izskaidroja, kā tas gadījās, ka brīdī, kad Nīdermanis jau bija notverts, pavisam nejēdzīgi gāja bojā policists.

Pēc tam darbs sāka veikties gausāk. Problēma bija tā, ka stāstā joprojām vīdēja nozīmīgi baltie plankumi. Gunnars Bjerks nebija darbojies viens. Aiz visiem notikumiem noteikti stāvēja lielāka grupa ar resursiem un ietekmi. Citādi nemaz nevarētu būt. Tomēr beigās Mīkaels secināja, ka nelikumīgo izrēķināšanos ar Līsbetu Salanderi nevarēja būt sankcionējusi valdība vai Drošības policijas vadība. Aiz šī secinājuma slēpās nevis pārspīlēta ticība valsts varai, bet gan zināšanas par cilvēka dabu. Šāda veida operāciju nekad nevarētu paturēt slepenībā, ja tai būtu politisks atbalsts. Kādam būtu kārtojami savi rēķini, un kāds izpļāpātos, tāpēc prese būtu uzodusi Salanderes lietu daudz agrāk.

Mīkaels iztēlojās Zalačenko klubu kā nelielu anonīmu aktīvistu grupu. Nelaime tā, ka viņš nespēja identificēt nevienu no viņiem, ja neskaita četrdesmit gadus veco Jēranu Mortensonu - policistu, kurš slepenā uzdevumā izsekoja pašu Mīkaelu.

Bija iecerēts, ka grāmata nāks klajā dienā, kad sāksies tiesas prāva pret Līsbetu Salanderi. Mīkaels kopā ar Kristeru plānoja kabatas formāta izdevumu, ko varēs iesaiņot plastikātā un izplatīt kopā ar Millennium vasaras numuru par lielāku cenu. Henrijam Kortesam un Mālinai Ēriksonei viņš bija uzdevis sarakstīt tekstus par Drošības policijas vēsturi, Informācijas biroja lietu un tamlīdzīgi.

Tagad bija skaidrs, ka Līsbetas Salanderes tiesa notiks.

Prokurors Rikards Ēkstrems bija ierosinājis lietu par smagu miesas bojājumu nodarīšanu Magem Lundīnam un smagiem miesas bojājumiem vai slepkavības mēģinājumu Kārla Aksela Budīna alias Zalačenko lietā.

Tiesas datums vēl nebija noteikts, taču no kolēģiem žurnālistiem Mīkaels bija uzķēris informāciju, ka Ēkstrems plāno tiesu jūlijā un tās norises laiks atkarīgs no Līsbetas Salanderes veselības stāvokļa. Mīkaels saprata viņa nolūku. Tiesa vasaras vidū vienmēr pievērš mazāk uzmanības nekā tiesa, kas notiek citos gadalaikos.

Viņš sarauca pieri un lūkojās ārā pa sava kabineta logu.

Nekas nav beidzies. Sazvērestība pret Līsbetu turpinās. Tas ir vienīgais pamatojums, kā izskaidrot telefona sarunu noklausīšanos, uzbrukumu Annikai un 1991. gada ziņojuma nolaupīšanu. Un varbūt Zalačenko slepkavību.

Taču viņam trūka pierādījumu.

Kopā ar Mālinu un Kristeru Mīkaels bija pieņēmis lēmumu, ka pirms tiesas Millennium apgāds izdos arī Dāga Svensona grāmatu par cilvēktirdzniecību. Labāk bija publiskot visu komplektu reizē, un nebija iemesla izdošanu atlikt. Citā laikā grāmata nekādi nespētu izraisīt līdzīgu interesi. Mālina bija galvenā atbildīgā Dāga grāmatas redaktore, bet Henrijs Kortess palīdzēja Mīka- elam rakstīt grāmatu par Salanderes lietu. Līdz ar to Lota Kārima un Kristers Malms (pret savu gribu) bija kļuvuši par Millennium pagaidu vadītājiem, bet Monika Nilsone bija vienīgā pieejamā žurnāliste. Palielinātās darba slodzes dēļ Millennium redakcija bija nonākusi smagā situācijā, un Mālina Ēriksone nolīga vairākus ārštata žurnālistus. Tas bija dārgi, taču viņiem nebija izvēles.

Mīkaels uz dzeltenas llmlapiņas pierakstīja, ka viņam jāizrunājas ar Dāga Svensona ģimeni par grāmatas autortiesībām. Viņš bija noskaidrojis, ka Dāga vecāki dzīvo Erebrū un ir vienīgie mantinieki. Praktiski viņam nevajadzēja nekādu atļauju, lai izdotu grāmatu Dāga Svensona vārdā, tomēr viņš bija iecerējis aizbraukt uz Erebrū, lai saņemtu viņu piekrišanu. Lielās aizņemtības dēļ Mīkaels šo ieceri visu laiku bija atlicis, taču tagad bija pēdējais laiks to nokārtot.

PĒC tam atlika vēl simtiem citu detaļu. Piemēram, kā tekstos aprakstīt Līsbetu Salanderi. Lai pieņemtu galīgo lēmumu, Mīka- elam bija nepieciešams personiski izrunāties ar meiteni un saņemt atļauju pastāstīt patiesību vai vismaz daļu patiesības. Bet personiska saruna nebija iespējama, jo Līsbeta bija apcietināta un nedrīkstēja pieņemt apmeklētājus.

Šajā ziņā Annika Džannīni nebija nekāds palīgs. Viņa apzinīgi ievēroja visus noteikumus un negrasījās kļūt par Mīkaela izsūtāmo ar slepenām ziņām. Annika arī nestāstīja, ko viņa ar savu klienti pārrunā, ja neskaita fragmentus par sazvērestību, kuros viņai bija nepieciešama palīdzība. Tas bija kaitinoši, taču pareizi. Tāpēc Mīkaelam nebija ne jausmas, vai Līsbeta atklājusi Annikai, ka bijušais aizbildnis viņu izvarojis un viņa atriebusies, uztetovējot viņam uz vēdera šokējošu vēsti. Kamēr Annika nesāka runāt par šo tematu, to nevarēja darīt arī Mīkaels.

Tomēr Līsbetas izolācija radīja vēl kādu nopietnu problēmu. Mīkaels atšķirībā no Annikas zināja, ka meitene ir datoru eksperte un hakere. Viņš bija apsolījis Līsbetai neatklāt šo noslēpumu un bija turējis solījumu. Nelaime tā, ka tagad viņam pašam bija ļoti nepieciešamas Līsbetas prasmes.

Tātad viņam kaut kādā veidā jāsazinās ar Līsbetu.

Mīkaels nopūtās, atkal atvēra Dāniela Ulofsona mapi un izņēma divas papīra lapas. Viena bija izraksts no pasu reģistra par kādu Idrisu Gidi, dzimušu 1950. gadā. Tas bija ūsains virs ar dzeltenīgu ādas krāsu, melniem matiem un sirmumu deniņos.

Uz otras lapas Ulofsons bija apkopojis Idrisa Gidi biogrāfiju.

Gidi bija kurdu bēglis no Irākas. Ulofsons par Idrisu Gidi bija izracis krietni vairāk informācijas nekā par citiem darbiniekiem. Šādas neatbilstības iemesls bija tas, ka Gidi kādu laiku bija pievērsis sev preses uzmanību un Mediju arhīvā bija pieminēts vairākos tekstos.

Dzimis 1950. gadā Mosulas pilsētā Irākā, Idriss Gidi bija izmācījies par inženieri un septiņdesmitajos gados piedalījies lielajā ekonomikas izrāvienā. 1984. gadā viņš sāka strādāt par skolotāju Mosulas būvtehniskajā koledžā. Gidi nebija politiski aktīvs, diemžēl viņš bija kurds, tātad Sadāma Huseina Irākā - potenciāls noziedznieks. 1987. gada oktobrī Idrisa tēvu apcietināja uz aizdomu pamata par piedalīšanos kurdu politiskajās aktivitātēs. Viņa noziegums netika norādīts sīkāk. Tēvu sodīja ar nāvi par valsts nodevību, visticamāk, 1988. gada janvārī. Pēc diviem mēnešiem Irākas slepenpolicija apcietināja arī Idrisu Gidi brīdi, kad viņš tikko bija iesācis lekciju par tiltu konstrukciju materiālu pretestību. Idrisu aizveda uz cietumu ārpus Mosulas, kur viņu vienpadsmit mēnešus nemitīgi spīdzināja, lai piespiestu atzīties. Idriss Gidi tā arī nesaprata, kādu atzīšanos no viņa gaida, tāpēc spīdzināšana turpinājās.

1989. gada martā Idrisa tēvabrālis samaksāja vietējam Baath partijas līderim naudas summu, kas atbilda piecdesmit tūkstošiem Zviedrijas kronu un tika uzskatīta par pietiekami lielu kompensāciju par ļaunumu, ko Idriss nodarījis Irākas valstij. Pēc divām dienām viņu atbrīvoja un nodeva tēvabrāļa gādībā. Atbrīvošanas brīdī Idriss svēra trīsdesmit deviņus kilogramus un nebija spējīgs paiet. Pirms atbrīvošanas viņam ar āmuru bija sašķaidīts kreisais gūžas kauls, lai viņš nākotnē nevarētu skraidīt apkārt un izdomāt citas negantības.

Idrisa Gidi dzīvība divas nedēļas karājās mata galā. Kad viņš lēnām atlaba, tēvabrālis aizveda viņu uz kādu saimniecību sešdesmit kilometru attālumā no Mosulas. Vasarā Idriss atguva spēkus un iemācījās staigāt ar kruķiem. Viņš saprata, ka nekad neatlabs pilnībā. Jautājums tikai, ko darīt turpmāk. Augustā Idriss piepeši saņēma ziņu, ka abus viņa brāļus apcietinājusi slepenpolicija. Brāļus viņš nekad vairs neredzēja. Idriss pieņēma, ka viņi ir aprakti kādā smilšu kaudzē pie Mosulas. Septembrī tēvabrālis uzzināja, ka Idrisu meklē Sadāma Huseina policija. Viņš nolēma vērsties pie kāda anonīma darboņa, kurš par atlīdzību aptuveni trīsdesmit tūkstošu kronu vērtībā aizveda Idrisu pāri robežai uz Turciju un ar viltotu pasi nogādāja Eiropā.

1989. gada 19. oktobrī Idriss Gidi nolaidās Arlandā Zviedrijā. Viņš neprata ne vārda zviedriski, taču bija saņēmis norādījumu doties uz pasu policiju un tūlīt pieprasīt politisko patvērumu, ko viņš arī izdarīja kroplā angļu valodā. Viņu aizveda uz bēgļu nometni Uplandes Vēsbi, kur viņš pavadīja turpmākos divus gadus, līdz Imigrācijas pārvalde nolēma, ka Idrisam Gidi nav pietiekami pamatota iemesla saņemt uzturēšanās atļauju Zviedrijā.

Tobrīd Idriss bija apguvis zviedru valodu un saņēmis medicīnisko palīdzību savai sadragātajai gūžai. Viņš bija divas reizes operēts un varēja staigāt bez kruķiem. Pa šo laiku Zviedrijā bija notikušas plašas debates par bēgļu jautājumu, piedzīvots uzbrukums bēgļu nometnei un Bērts Kārlsons bija nodibinājis partiju Jaunā demokrātija.

Idriss Gidi pēdējā brīdī dabūja jaunu advokātu, kurš vērsās pie preses, un šī iemesla dēļ Idriss tagad bija atrodams Mediju arhīvā. Par viņa lietu sāka interesēties citi Zviedrijas kurdi, tostarp ari kareivīgās Baksi ģimenes locekļi. Tika sasaukti protesta mītiņi un formulētas petīcijas imigrācijas lietu ministrei Birgitai Frigebū.

Plašsaziņas līdzekļu uzmanība bija tik liela, ka Imigrācijas pārvalde mainīja savu lēmumu un Idriss saņēma uzturēšanās un darba atļauju Zviedrijas Karalistē. 1992. gada janvāri viņš atstāja bēgļu nometni Uplandes Vēsbi kā brīvs vīrs.

Pēc atbrīvošanas no bēgļu nometnes Idrisam sākās jaunas grūtības. Viņam vajadzēja atrast darbu un reizē turpināt sakropļotās gūžas ārstēšanu. Idriss drīz atklāja, ka viņa būvinženiera izglītība, ilggadējā pieredze un labais akadēmiskais novērtējums nenozīmē pilnīgi neko. Turpmākajos gados viņš strādāja par avīžu iznēsātāju, trauku mazgātāju, apkopēju un taksometra šoferi. Avīžu iznēsātāja darbu viņš bija spiests pamest, jo gluži vienkārši nespēja izkāpaļāt pa kāpnēm vajadzīgajā ātrumā. Taksometra šofera darbs viņam patika, ja neskaita divas problēmas. Viņš nepārzināja ceļu tīklu Stokholmas apkaimē un nevarēja mierīgi nosēdēt vairāk kā stundu no vietas, jo sāpes gūžā kļuva neizturamas.

1998. gada maijā Idriss Gidi pārcēlās uz Gēteborgu. Kāds attāls radinieks apžēlojās par viņu un piedāvāja viņam pastāvīgu darbu uzkopšanas firmā. Idriss nespēja strādāt pilnu slodzi, tāpēc pusslodzē kļuva par apkopēju grupas vadītāju Sālgrēna slimnīcā, ar kuru firmai bija noslēgts līgums. Viņam bija noteikts grafiks un viegls darbs - Idriss sešas dienas nedēļā mazgāja grīdu vairākos slimnīcas gaiteņos, to skaitā ari 11C.

Mīkaels Blumkvists izlasīja Dāniela Ulofsona apkopojumu un nopētīja Idrisa Gidi pases fotogrāfiju. Pēc tam viņš ielogojās Mediju arhīvā un sameklēja vairākus rakstus, uz kuriem balstījās Ulofsona pētījums. Tos uzmanīgi izlasījis, Mīkaels iegrima pārdomās. Viņš aizsmēķēja cigareti. Pēc Ērikas Bergeres aiziešanas smēķēšanas aizliegums redakcijā ātri pagaisa. Henrijs Kortess pat gluži atklāti bija atstājis pelnutrauku uz sava rakstāmgalda.

Beidzot Mīkaels paņēma A4 mapi, kur Dāniels Ulofsons bija apkopojis materiālus par dakteri Andersu Jūnasonu. Viņš lasīja tekstu, savilcis pieri dziļās grumbās.

Mīkaels blumkvists nemanīja mašīnu ar KAB numurzīmi, un viņam nebija sajūtas, ka viņu novēro, tomēr drošības labad viņš pirmdien no Akadēmiskās grāmatnīcas devās uz Nordiska Kompa- niet sānu ieeju un pēc tam izgāja ārā pa galveno ieeju. Bija jābūt pārcilvēkam, lai paturētu kādu acīs NK universālveikalā. Mīkaels izslēdza abus mobilos telefonus un caur galeriju devās uz Gustava Ādolfa laukumu, pagāja garām parlamenta ēkai un iegāja Vecpilsētā. Cik varēja redzēt, neviens viņam nesekoja, tomēr Mīkaels izmeta apkārtceļu pa mazām ieliņām, līdz nonāca īstajā adresē un pieklauvēja pie apgāda Svartvitt durvīm.

Bija pustrīs pēcpusdienā. Mīkaels nāca nepieteicies, taču redaktors Kurdo Baksi bija darbā un atplauka, viņu ieraudzījis.

“Sveiks!” Kurdo Baksi sirsnīgi sacīja. “Kāpēc tu nekad neienāc ciemos?”

“Tagad taču ienācu,” Mīkaels atteica.

“Jā, bet nu jau pagājuši vismaz trīs gadi.”

Viņi paspieda viens otram roku.

Mīkaels pazina Kurdo Baksi kopš astoņdesmitajiem gadiem, jo bija viens no tiem, kas sniedza Kurdo praktisku palīdzību laikā, kad viņš uzsāka izdot žurnālu Svartvitt, naktī pirātiski kopējot metienu Arodbiedrību savienības telpās. Šajā nodarbē Kurdo bija pieķēris topošais Glābiet bērnus pedofilu mednieks Pērs Ēriks Ostrems, kurš astoņdesmitajos gados bija Arodbiedrību savienības sekretārs. Reiz vēlā nakti iegājis kopēšanas telpā, Ostrems tur atrada Svartvitt pirmā numura lappušu kaudzes kopā ar manāmi nomāktu Kurdo Baksi. Ostrems paskatījās uz slikti samaketēto pirmo lapu un sacīja, ka tā taču nevar izskatīties žurnāls. Pēc tam viņš uzzīmēja logo, kas piecpadsmit gadus rotāja Svartvitt vāku, līdz žurnāls beidza pastāvēt un tika pārveidots par grāmatu apgādu. Tobrīd Mīkaels pārdzīvoja briesmīgu periodu Arodbiedrību savienības preses sekretāra amatā - savu vienīgo ielēcienu sabiedrisko attiecību lauciņā. Pērs Ēriks Ostrems bija pierunājis viņu izlasīt korektūru un palīdzēt Svartvitt ar rediģēšanu. Kopš tā laika Kurdo Baksi un Mīkaels Blumkvists bija draugi.

Mīkaels apsēdās uz dīvāna, bet Kurdo Baksi atnesa kafiju no automāta gaitenī. Abi kādu brīdi pļāpāja niekus, kā to dara cilvēki, kas ilgāku laiku nav tikušies, taču ik pa laikam viņus pārtrauca Kurdo mobilais telefons un īsas sarunas kurdu vai varbūt turku vai arābu, vai kādā citā Mīkaelam nesaprotamā valodā. Tā tas allaž notika visu Svartvitt apciemojumu laikā. Cilvēki no visām pasaules malām zvanīja, lai parunātu ar Kurdo.

“Mīļo Mīkael, tu izskaties noraizējies. Kas tev uz sirds?” Kurdo Baksi beidzot pajautāja.

“Vai tu varētu uz piecām minūtēm izslēgt mobilo, lai varam netraucēti parunāt?”

Kurdo izslēdza telefonu.

“Labi… man ir vajadzīgs pakalpojums. Ļoti svarīgs un steidzams pakalpojums, un to nedrīkst apspriest ārpus šīm sienām.” “Stāsti.”

“1989. gadā no Irākas Zviedrijā ieradās kurdu bēglis, vārdā Idriss Gidi. Kad Gidi draudēja izraidīšana, viņam palīdzēja tava ģimene, un viņš galu galā saņēma uzturēšanās atļauju. Es nezinu, vai viņam palīdzēja tavs tēvs vai kāds cits no jūsu ģimenes.” “Viņam palīdzēja mans tēvabrālis Mahmuts Baksi. Es pazīstu Idrisu. Kas noticis?”

“Viņš šobrīd strādā Gēteborgā. Man vajag viņa palīdzību vienkāršam darbiņam. Es viņam samaksāšu.”

“Kas tas ir par darbu?”

“Vai tu man uzticies, Kurdo?”

“Protams. Mēs vienmēr esam bijuši draugi.”

“Gribu uzdot viņam dīvainu darbu. Ļoti dīvainu. Es nestāstīšu, kas tas ir, bet varu apgalvot, ka tas nekādā ziņā nav nelikumīgs un neradīs problēmas ne tev, ne Idrisam.”

Kurdo Baksi uzmanīgi vēroja Mīkaelu Blumkvistu.

“Skaidrs. Un tu negribi stāstīt, kas tas ir?”

“Jo mazāk cilvēku par to zina, jo labāk. Man vajag tavu palīdzību, lai iepazītos ar Idrisu un viņš piekristu uzklausīt manu lūgumu.”

Kurdo mirkli domāja, tad piegāja pie rakstāmgalda un atvēra plānotāju. Minūti meklējis, viņš atrada Idrisa Gidi telefona numuru. Tad viņš pacēla klausuli. Saruna noritēja kurdu valodā. No Kurdo sejas izteiksmes Mīkaels noprata, ka to ievada parastās sasveicināšanās frāzes un patērzēšana. Pēc tam Kurdo kļuva nopietns un pastāstīja savu vajadzību. Pēc brīža viņš pagriezās pret Mīkaelu.

“Kad tu gribi viņu satikt?”

“Piektdienas pēcpusdienā, ja tas der. Pajautā, vai varu apciemot viņu mājās.”

Vēl brīdi runājis, Kurdo nolika klausuli.

“Idriss Gidi dzīvo Angerēdā,” Kurdo sacīja. “Vai tev ir adrese?” Mīkaels pamāja ar galvu.

“Piektdienas pēcpusdienā viņš būs mājās ap pieciem. Tu vari viņu apciemot.”

“Paldies, Kurdo,” Mīkaels sacīja.

“Viņš strādā Sālgrēna slimnīcā par apkopēju,” Kurdo Baksi piebilda.

“Es zinu,” Mīkaels atteica.

“Es taču avīzēs esmu lasījis, ka tu esi iejaukts tajā Salanderes lietā.”

“Tas tiesa.”

“Viņu sašāva.”

“Tieši tā.”

“Es iedomājos, ka viņa guļ Sālgrēna slimnīcā.”

“Arī tas ir tiesa.”

Kurdo Baksi arī nebija vakarējais. Viņš saprata, ka Blumkvists grasās kaut ko izstrādāt - draugs taču bija ar to slavens. Viņi nebija tuvi draugi, taču ari nestrīdējās, un Mīkaels vienmēr bija palīdzējis, ja Kurdo lūdza kādu pakalpojumu. Gadu gaitā viņi bija izdzēruši pa glāzītei, satiekoties kādā ballītē vai krogā.

“Vai es tikšu iejaukts kādā lietā, par ko man vajadzētu zināt?” Kurdo jautāja.

“Tu netiksi iejaukts. Tava loma bija tikai iepazīstināt mani ar vienu no saviem paziņām. Un es atkārtoju… es nelūgšu Idrisam Gidi neko nelegālu.”

Kurdo pamāja ar galvu. Ar šo apgalvojumu pietika.

Mīkaels piecēlās.

“Esmu tev pakalpojumu parādā.”

“Mēs vienmēr esam viens otram pakalpojumu parādā,” Kurdo Baksi atteica.

Henrijs kortess nolika telefona klausuli un tik skaļi pabungoja ar pirkstiem pa rakstāmgalda malu, ka Monika Nilsone pablenza uz viņu, aizkaitināti uzrāvusi uzaci. Viņa manīja, ka Kortess sēž, iegrimis domās. Juzdamās saērcināta uz visu pasauli, Monika nolēma neizgāzt dusmas tieši uz Henriju.

Monika Nilsone zināja, ka Blumkvists ar Henriju Kortesu un Mālinu Ēriksoni sačukstas par Salanderes lietu, bet no viņas pašas un Lotas Kārimas gaida, lai viņas padara melno darbu, gatavojot nākamo numuru žurnālam, kuram kopš Ērikas Bergeres aiziešanas vairs nebija īstas vadības. Mālina bija laba, taču nepieredzējusi, un viņai trūka Ērikas svara. Bet Kortess bija tīrais puišelis.

Monika Nilsone nedusmojās tāpēc, ka justos apieta vai gribētu viņu amatus - tas bija pēdējais, ko viņa vēlētos. Viņas darbs bija Millennium uzdevumā vērot valdību, riksdagu un valsts iestādes. Šis darbs sievietei patika, un viņa to labi pārzināja. Turklāt Monikai pietika citu uzdevumu; viņa katru nedēļu rakstīja sleju arodbiedrību avīzei, veica dažādus brīvprātīgo darbus Amnesty International un tamlīdzīgi. Viņai nebija vēlmes kļūt par Millennium galveno redaktori un strādāt vismaz divpadsmit stundu dienā, ziedojot darbam nedēļas nogales un atvaļinājumus.

Tomēr Monika juta, ka Millennium kaut kas ir mainījies. Redakcija piepeši šķita sveša. Un viņa nespēja noteikt, kas ir aplam.

Mīkaels Blumkvists kā allaž uzvedās bezatbildīgi, pazuda savos noslēpumainajos braucienos un nāca un gāja, kad gribēja. Viņš, protams, bija Millennium līdzīpašnieks un varēja pats izlemt, ko darīt, tomēr mazliet sasodītas atbildības no viņa varētu prasīt.

Kristers Malms bija otrs atlikušais līdzīpašnieks, bet no viņa nebija lielas jēgas. Viņš, bez šaubām, bija talantīgs un varēja pārņemt redakcijas vadību, kad Ērika bija atvaļinājumā vai aizņemta, taču galvenokārt īstenoja to, ko izlēmuši citi. Kristers bija izcils attiecībā uz grafisko veidolu un prezentēšanu, bet pilnīgi bezpalīdzīgs žurnāla plānošanā.

Monika Nilsone saviebās.

Nē, viņa bija netaisna. Viņu patiesībā kaitināja tas, ka redakcijā kaut kas bija noticis. Mīkaels strādāja kopā ar Mālinu un Henriju, bet visi pārējie it kā palika ārpusē. Viņi bija izveidojuši iekšējo loku, ieslēdzās Ērikas kabinetā… tas ir, Mālinas kabinetā, un iznāca klusēdami. Ērikas laikā redakcija vienmēr bija kolektīvs. Monika nesaprata, kas noticis, taču juta, ka viņu atstāj ārpusē.

Mīkaels strādāja pie Salanderes stāsta un neizpauda par to ne zilbes. Tas gan nebija nekas neparasts. Viņš nebija stāstījis arī par Vennerstremu - pat Ērika neko nezināja taču šoreiz Henrijs un Mālina bija Mīkaela uzticības personas.

īsi sakot, Monika jutās aizkaitināta. Viņai bija nepieciešams atvaļinājums. Vajadzēja uz kādu brīdi tikt projām. Viņa redzēja, ka Henrijs uzvelk velveta žaketi.

“Es izmetīšu vienu līkumu,” viņš sacīja. “Lūdzu, pasaki Māli- nai, ka būšu prom divas stundas.”

“Kas notiek?”

“Man šķiet, ka esmu uzodis kādu materiālu. Patiešām labu materiālu. Par tualetes podiem. Man kaut kas jāpārbauda, un, ja tas izdosies, mums jūnija numuram būs labs raksts.”

“Par tualetes podiem?” Monika Nilsone pārjautāja, noskatīdamās viņam nopakaļ.

Erjka bergere sakoda zobus un lēnām nolika rakstu par gaidāmo tiesas prāvu pret Līsbetu Salanderi. Tas bija īss teksts divās slejās, paredzēts piektajai lappusei ar ziņām par jaunumiem valstī. Viņa minūti vēroja to, savilkusi lūpas. Bija pusčetri ceturtdienas pēcpusdienā. Ērika bija nostrādājusi SMP divpadsmit dienas. Viņa pacēla telefona klausuli un piezvanīja ziņu redaktoram Andersam Holmam.

“Sveiki, te Bergere. Lūdzu, sameklējiet korespondentu Juhan- nesu Frisku un tūlīt atnāciet ar viņu uz manu kabinetu.”

Viņa nolika klausuli un pacietīgi gaidīja, līdz Holms ienāca stikla būrī ar Juhannesu Frisku nopakaļ. Ērika ieskatījās rokas- pulkstenī.

“Divdesmit divas,” viņa sacīja.

“Kas?” jautāja Holms.

“Divdesmit divas minūtes. Jums vajadzēja divdesmit divas minūtes, lai pieceltos no galda, aizietu piecpadsmit metru līdz Juhannesa Friska galdam un atvilktos šurp.”

“Jūs neteicāt, ka tas ir steidzami. Esmu ļoti aizņemts.”

“Es neteicu, ka tas nav steidzami. Es teicu, lai jūs sameklējat Frisku un atnākat uz manu kabinetu. Es teicu tūlīt, un tas nozīmēja tūlīt, nevis šovakar vai nākamnedēļ, vai kad jums labpatiks pacelt pēcpusi no krēsla.”

“Klau, es domāju, ka…”

“Aizveriet durvis.”

Ērika pagaidīja, līdz Anderss Holms bija aiztaisījis durvis. Viņa nopētīja Holmu klusēdama. Viņš nešaubīgi bija lietpratīgs ziņu redaktors, un viņa uzdevums bija gādāt, lai SMP lappuses katru dienu tiktu piepildītas ar pareizu tekstu, kas ir saprotami salikts kopā un izkārtots tādā veidā un kārtībā, kā nolemts rīta sapulcē. Tātad Anderss Holms katru dienu žonglēja ar milzīgu daudzumu darba uzdevumu. Un to viņš darīja, nenometot zemē nevienu bumbiņu.

Nelaime tā, ka Holms konsekventi ignorēja Ērikas pieņemtos lēmumus. Divas nedēļas viņa bija mēģinājusi atrast sadarbības formulu. Viņa bija draudzīgi apspriedusies, izmēģinājusi tiešas pavēles, mudinājusi Holmu padomāt pašam un visā visumā darījusi visu, lai Holms saprastu, kā viņa vēlas veidot avīzi.

Nekas nebija līdzējis.

Teksts, kuru Ērika noraidīja pēcpusdienā, vienalga nonāca avīzē vakarā, kad viņa bija aizgājusi mājās. Viens raksts atkrita, un mums radās tukša vieta, kuru vajadzēja ar kaut ko aizpildīt.

Ērikas izdomāto raksta nosaukumu piepeši izsvītroja un aizstāja ar pavisam ko citu. Tas ne vienmēr bija aplam, taču to darīja, nekonsultējoties ar viņu. Tas notika demonstratīvi un izaicinoši.

Tie vienmēr bija sīkumi. Redakcijas sapulci pulksten 14:00 piepeši pārcēla uz 13:30, neinformējot par to Ēriku, un, kad viņa beidzot ieradās, lielākā daļa lēmumu jau bija pieņemta. Piedodiet… es steigā aizmirsu jums pateikt.

Ērika Bergere nekādi nespēja aptvert, kāpēc Holms pret viņu tā izturas, taču secināja, ka rāmas diskusijas un draudzīgi aizrādījumi neiedarbojas. Līdz šim viņa nebija uzsākusi strīdu citu redakcijas darbinieku klātbūtnē, bet centusies ierobežot savu aizkaitinājumu līdz sarunām divatā. Rezultātu nebija, tāpēc tagad bija pienācis laiks izteikties skaidrāk, šoreiz Juhannesa Friska klātbūtnē, kas garantēja, ka sarunas saturs tūlīt taps zināms redakcijā.

“Kad sāku šeit strādāt, es uzreiz pateicu, ka man ir īpaša interese par visu, kas saistīts ar Līsbetu Salanderi. Es paskaidroju, ka gribu saņemt informāciju par visiem ieplānotajiem rakstiem jau iepriekš un gribu pārskatīt un apstiprināt visu, kas tiks publicēts. Esmu to atgādinājusi vismaz desmit reižu, pēdējoreiz sapulcē piektdien. Kuru instrukcijas daļu jūs nesaprotat?”

“Visi teksti, kas ir ieplānoti vai atrodas ražošanā, ir lasāmi dienesta ziņojumā iekšējā tīklā. Tos vienmēr nosūta uz jūsu datoru. Jūs visu laiku esat informēta.”

“Muļķības. Kad šorīt saņēmu SMP savā pastkastītē, tur vislabākajā ziņu vietā bija triju sleju raksts par Salanderi un notikumu attīstību Stallarholmenā.”

“Tas bija Margarētas Orringas raksts. Viņa ir ārštatniece un nodeva to tikai ap septiņiem vakar vakarā.”

“Margarēta Orringa piezvanīja, lai izklāstītu raksta ideju jau pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā. Jūs to apstiprinājāt un devāt viņai uzdevumu pusdivpadsmitos. Sapulcē divos jūs par to neteicāt ne vārda.”

“Tas ir atrodams ziņojumā.”

“Lūk, kas rakstīts ziņojumā: “Margarēta Orringa, intervija ar prokurori Martinu Fransoni. Re: narkotiku konfiskācija Sēderteljē.”

“Raksta galvenais temats bija intervija ar Martinu Fransoni par anabolisko steroīdu izņemšanu, saistībā ar kuru aizturēts viens no Svāvelšes motokluba locekļiem.”

“Tieši tā. Un ziņojumā ne vārda par Svāvelšes motoklubu vai to, ka intervija pievērsīsies Magem Lundīnam, Stallarholmenai un līdz ar to Līsbetas Salanderes lietas izmeklēšanai.”

“Es pieņemu, ka tas uzpeldēja intervijā…”

“Anders, es nesaprotu, kāpēc, taču jūs man melojat, acīs skatīdamies. Es runāju ar teksta autori. Viņa jums skaidri izklāstīja, kam pievērsīsies intervijā.”

“Man žēl, taču es laikam nesapratu, ka fokusā būs Salandere. Es saņēmu tekstu vēlu vakarā. Ko man vajadzēja iesākt - visu apturēt? Orringa nodeva labu rakstu.”

“Par to mēs esam vienisprātis. Tas ir lielisks raksts. Līdz ar to tie ir jūsu trešie meli tieši trīs minūšu laikā. Orringa to iesniedza 15:20, tātad ilgi pirms tam, kad es ap sešiem devos mājās.” “Man nepatīk jūsu tonis.”

“Lieliski. Tad es varu pateikt, ka ari man nepatīk ne jūsu tonis, ne izvairīšanās, ne meli.”

“Izklausās, ka, jūsuprāt, es te perinu pret jums kaut kādu sazvērestību.”

“Jūs joprojām neesat atbildējis uz jautājumu. Un jautājums numur divi: šodien uz mana galda parādās šis Juhannesa Friska teksts. Es nespēju atcerēties, ka mēs par to būtu runājuši sapulcē divos. Kā tas nākas, ka viens no mūsu korespondentiem ir veltījis Salanderei visu dienu, bet es par to neko nezinu?”

Juhanness Frisks sabozās. Viņš apdomīgi cieta klusu.

“Nu… mēs taisām avīzi, un te ir simtiem rakstu, par kuriem jūs neko nezināt. SMP ir izstrādāta sava kārtība, kurai mums visiem jāpielāgojas. Man nav ne laika, ne iespēju īpaši nodarboties ar dažiem tekstiem.”

“Es neesmu jums lūgusi īpaši nodarboties ar dažiem tekstiem. Es pieprasīju, lai, pirmkārt, mani informē par visu, kas saistīts ar Salanderes lietu, un, otrkārt, bez manas atļaujas neko nepublicē par šo tematu. Tātad vēlreiz: kuru instrukcijas daļu jūs neesat sapratis?”

Anderss Holms nopūtās un savilka seju izmocītā grimasē. “Labi,” Ērika Bergere noteica. “Tad es izteikšos vēl skaidrāk. Es negrasos ar jums par to strīdēties. Mēģiniet saprast, ko es sacīšu. Ja tas atkārtosies vēl vienu reizi, es atcelšu jūs no ziņu redaktora amata. Tas būs varens blīkšķis, un te ies karsti, taču jūs sēdēsiet un rediģēsiet ģimenes lappusi, komiksu lapu vai kaut ko tamlīdzīgu. Es nevaru paturēt ziņu redaktoru, kuram nevaru uzticēties, ar kuru nevaru sadarboties un kurš cenšas sabotēt manus lēmumus. Vai sapratāt?”

Anderss Holms noplātīja rokas žestā, kas norādīja, ka viņš uzskata Ērikas Bergeres apsūdzības par absurdām.

“Sapratāt? Jā vai nē?”

“Es dzirdēju, ko jūs sakāt.”

“Es jautāju: vai sapratāt? Jā vai nē?”

“Vai jūs tiešām domājat, ka tas ies cauri? Šī avīze iznāk tāpēc, ka es un pārējie mašinērijas zobratiņi pūlamies vaiga sviedros. Valde…”

“Valde darīs tā, kā es teikšu. Esmu šeit, lai atjaunotu šo avīzi. Sarunās ar valdi man ir dots precīzi formulēts uzdevums, un tas nozīmē, ka man ir tiesības veikt tālejošas redakcionālas izmaiņas nodaļu vadītāju līmenī. Es varu atbrīvoties no lieka balasta un piesaistīt jaunas asinis no ārpuses, ja vēlos. Un ziniet, Holm: jūs aizvien vairāk izskatāties pēc balasta.”

Ērika apklusa. Anderss Holms ielūkojās viņai acīs. Viņš bija pārskaities.

“Tas ir viss,” Ērika Bergere sacīja. “Es jums lieku priekšā pārdomāt visu, par ko šodien runājām.”

“Es negrasos…”

“Tas paliek jūsu ziņā. Viss. Varat iet.”

Holms apgriezās un izgāja no stikla būra. Ērika redzēja, kā viņš pa plašo redakciju attālinās atpūtas telpas virzienā. Juhanness Frisks piecēlās un grasījās sekot Holmam.

“Jūs ne, Juhannes. Palieciet un apsēdieties.”

Ērika paņēma viņa rakstu un vēlreiz to pārskatīja.

“Es tā saprotu, ka jūs aizvietojat kādu darbinieku.”

“Jā. Es te esmu piecus mēnešus, un šī ir pēdējā nedēļa.”

“Cik jums gadu?”

“Divdesmit septiņi.”

“Man žēl, ka jūs nonācāt krustugunīs starp mani un Holmu. Pastāstiet par šo rakstu.”

“Es šorīt no rīta saņēmu kādu ziņu un aizgāju pie Holma. Viņš teica, lai es to izpētu.”

“Skaidrs. Raksts ir par to, ka policija pārbauda, vai Līsbeta Salandere nav iesaistīta anabolisko steroīdu tirdzniecībā. Vai tam ir kāds sakars ar vakardienas rakstu par Sēdertelji, kurā ari minēti steroīdi?”

“Nezinu, iespējams. Aizdomas par Salanderes saistību ar steroīdu tirdzniecību radušās tāpēc, ka viņai ir sakari ar bokseriem. Ar Paolo Roberto un viņa paziņām.”

“Vai Paolo Roberto lieto steroīdus?”

“Ko? Nē, protams, ne. Runa vairāk ir par bokseru vidi. Salandere mēdz trenēties kopā ar vairākiem aizdomīgiem tipiem kaut kādā klubā Sēderā. Bet tas ir policijas viedoklis, nevis mans. Un kaut kur ir parādījusies ideja, ka Salandere varētu būt iesaistīta steroīdu tirgošanā.”

“Tātad šajā stāstā nav nekā cita kā tikai baumas?”

“Tās nav baumas, policija izskata šādu iespēju. Es nezinu, vai viņiem ir taisnība vai ne.”

“Labi, Juhannes. Tad es gribu, lai jūs zinātu, ka tam, ko es šobrīd apspriežu ar jums, nav nekādas saistības ar Andersu Holmu. Es domāju, ka jūs esat labs žurnālists. Jūs labi rakstāt un esat ļoti vērīgs. īsi sakot, teksts ir labs. Vienīgā nelaime tā, ka es neticu raksta saturam.”

“Es varu apgalvot, ka tas ir pilnīgi korekts.”

“Un es jums paskaidrošu, kāpēc tajā ir fundamentāla kļūda. No kurienes jūs saņēmāt ziņu?”

“No avota policijā.”

“No kā?”

Juhanness Frisks vilcinājās. Tā bija automātiska reakcija. Tieši tāpat kā citi žurnālisti visā pasaulē, arī viņš nevēlējās nosaukt avotu vārdā. Tomēr Ērika Bergere bija galvenā redaktore un viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kuri varēja pieprasīt šo informāciju.

“Kāds policists no Vardarbīgo noziegumu nodaļas, Hanss Faste.”

“Viņš piezvanīja jums vai jūs zvanījāt viņam?”

“Viņš piezvanīja man.”

Ērika Bergere pamāja ar galvu.

“Kā jums šķiet, kāpēc viņš jums zvanīja?”

“Es viņu pāris reižu esmu intervējis Salanderes meklēšanas laikā. Viņš zina, kas es esmu.”

“Un viņš zina, ka jūs esat divdesmit septiņus gadus vecs pagaidu darbinieks un izmantojams brīžos, kad viņam kaut kur jāpublicē informācija, ko prokurors grib noplūdināt.”

“Jā, es to visu saprotu. Bet es saņēmu signālu no izmeklēšanas, aizbraucu, iedzēru kafiju ar Fasti, un viņš pastāstīja šo. Viņš ir korekti citēts. Ko man darīt?”

“Esmu pārliecināta, ka jūs citējat korekti. Vajadzēja notikt tā: jūs aiznestu informāciju Andersam Holmam, viņš ierastos pie manis, izskaidrotu situāciju, un tad mēs kopīgi izlemtu, kā rīkoties.”

“Saprotu. Bet es…”

“Jūs nodevāt materiālu redaktoram Holmam. Jūs rīkojāties pareizi. Ķibele notika pie Holma. Bet izanalizēsim jūsu tekstu. Piemēram, kāpēc Faste grib noplūdināt informāciju?”

Juhanness Frisks paraustīja plecus.

“Tas nozīmē, ka jūs nezināt vai jūs tas neinteresē?”

“Es nezinu.”

“Labi. Ko jūs teiksiet, ja es apgalvošu, ka šis stāsts ir meli un Salanderei nav nekādas saistības ar anaboliskajiem stero- īdiem?”

“Es nevaru pierādīt pretējo.”

“Tieši tā. Tātad jūs domājat, ka mums jāpublicē raksts, kas varbūt sniedz nepatiesu informāciju, tikai tāpēc, ka nevaram pierādīt pretējo?”

“Nē, mums ir žurnālistu atbildība. Bet tā ir staigāšana pa virvi. Mēs nevaram atteikties publicēt, ja mums ir avots, kurš uzstājīgi kaut ko apgalvo.”

“Tā ir filosofēšana. Mēs varam uzdot jautājumu, kāpēc avots grib noplūdināt šo informāciju. Ļaujiet man paskaidrot, kāpēc esmu devusi pavēli, lai viss, kas saistīts ar Salanderi, nonāktu uz mana rakstāmgalda. Man ir īpaša informācija par šo tematu, kādas nav nevienam citam SMP. Juridiskā nodaļa zina, ka man ir šī informācija un es nevaru to apspriest. Millennium publicēs kādu reportāžu, un līgums man neļauj to atklāt SMP, lai gan es šeit strādāju. Es šo informāciju saņēmu kā Millennium galvenā redaktore, un šobrīd es sēžu uz diviem krēsliem. Vai saprotat, ko es domāju?”

“Jā.”

“Un manas Millennium iegūtās ziņas ļauj man nešaubīgi apgalvot, ka šis materiāls ir melīgs un tā mērķis ir kaitēt Līsbetai Salanderei gaidāmajā tiesas prāvā.”

“Ir grūti kaitēt Līsbetai Salanderei, ja atceramies visus atklājumus, kas par viņu jau publicēti…”

“Atklājumi, kas lielākoties ir melīgi un izkropļoti. Hanss Faste ir viens no centrālajiem visu apgalvojumu avotiem, kuri vēsta, ka Salandere ir paranojāla un agresīva lesbiete, kas nododas sātanis- mam un sadomazohistiskam seksam. Un prese ir uzķērusies uz Fastes kampaņu gluži vienkārši tāpēc, ka viņš ir šķietami nopietns avots un rakstīt par seksu taču ir forši. Tagad viņš turpina ar jaunu ziņu, kas apmelo Salanderi sabiedrības acīs, un grib, lai SMP to palīdz izplatīt. Piedodiet, bet ne manā vadībā.”

“Es saprotu.”

“Tiešām? Labi. Tad varu apkopot visu savu sakāmo vienā teikumā. Jūsu žurnālista pienākums ir uzdot jautājumus un kritiski pētīt - nevis nekritiski atkārtot kāda apgalvojumus, lai no cik augsta valsts iestādes avota tie nāktu. Nekad to neaizmirstiet. Jūs esat lielisks rakstītājs, taču šis talants kļūst pilnīgi bezvērtīgs, ja aizmirstat darba uzdevumu.”

“Jā.”

“Esmu nolēmusi šo rakstu apturēt.”

“Skaidrs.”

“Tas vienkārši neder. Es neticu tā saturam.”

“Es saprotu.”

“Tas nenozīmē, ka es neuzticos jums.”

“Paldies.”

“Tāpēc esmu nodomājusi sūtīt jūs atpakaļ pie rakstāmgalda ar priekšlikumu jaunam rakstam.”

“Jā?”

“Visu ierobežo mana vienošanās ar Millennium. Tātad - es nedrīkstu atklāt, ko zinu par Salanderes lietu. Tomēr esmu ari galvenā redaktore avīzē, kura riskē pamatīgi iebuksēt, jo redakcijai nav pieejama manā rīcībā esošā informācija.”

“Hmm.”

“Tā taču nevar. Šī ir unikāla situācija, un notiekošais attiecas tikai uz Salanderi. Tāpēc esmu nolēmusi izvēlēties vienu žurnālistu, kuru virzīšu uz pareizo pusi, lai mēs nenonākam muļķa lomā, kad Millennium publicēs savu reportāžu.”

“Un jūs domājat, ka Millennium par Salanderi publicēs kaut ko ievērības cienīgu?”

“Es nedomāju. Es zinu. Millennium rīcībā ir sensācija, kas apgriezīs Salanderes lietu kājām gaisā, un tas, ka es to nevaru atklāt, mani padara vai traku. Bet tur neko nevar darīt.”

“Taču jūs apgalvojat, ka izbrāķējāt manu tekstu tāpēc, ka tas neatbilst patiesībai… Tādējādi jūs jau tagad esat pateikusi, ka visi žurnālisti šajā stāstā ir kaut ko palaiduši garām.”

“Tieši tā.”

“Piedodiet, bet ir grūti noticēt, ka visi Zviedrijas plašsaziņas līdzekļi būtu tā apmuļķoti.”

“Līsbeta Salandere ir bijusi preses kampaņas objekts. Tādos gadījumos parastie noteikumi vairs nav spēkā un pirmajās lapās var publicēt jebkādas muļķības.”

“Jūs apgalvojat, ka patiesība par Salanderi ir pavisam citāda?”

“Mēģiniet iztēloties, ka viņa nav vainīga apsūdzībās; avīzēs radītais tēls ir muļķības. Te ir iesaistīti pavisam citi spēki, par kuriem neviens nespēj pat iedomāties.”

“Vai tā ir taisnība?”

Ērika Bergere pamāja ar galvu.

“Tātad tas, ko es tikko centos publicēt, ir daļa no kampaņas pret viņu?”

“Tieši tā.”

“Bet jūs nevarat atklāt, par ko ir runa?”

“Nē.”

Juhanness Frisks bridi kasīja pakausi. Ērika gaidīja, līdz viņš būs izdomājis.

“Labi… ko jūs gribat, lai es daru?”

“Ejiet atpakaļ pie rakstāmgalda un sāciet domāt par citu versiju. Jums nav jāsteidzas, bet neilgi pirms prāvas sākuma es gribu publicēt apjomīgu rakstu, varbūt veselu atvērumu, kas analizēs, cik patiesi ir visi apgalvojumi par Līsbetu Salanderi. Sāciet lasīt preses izgriezumus, izveidojiet sarakstu ar visu, kas par viņu sacīts, un pārbaudiet katru izteikumu.”

“Labi…”

“Domājiet kā žurnālists. Izpētiet, kas un kāpēc izplata baumas un kura interesēm tas nāk par labu.”

“Bet, kad sāksies tiesa, manis laikam vairs nebūs SMP. Kā jau teicu, šī ir mana pēdējā nedēļa.”

Ērika izņēma no atvilktnes plastikāta vāciņus un nolika Juhan- nesam priekšā kādu dokumentu.

“Esmu jau pagarinājusi jūsu līgumu par trim mēnešiem. Jūs pabeigsiet šo nedēļu savā parastajā darbā, bet pirmdien ieradīsieties šeit.”

“Jā…”

“Tas ir - ja gribat turpināt darbu SMP?”

“Protams.”

“Jūs esat pieņemts darbā, lai veiktu pētījumu ārpus parastajiem redakcionālajiem uzdevumiem. Jūs strādāsiet tieši manā pakļautībā. Novērosiet Salanderes procesu SMP uzdevumā.” “Ziņu šefam būs iebildumi.”

“Neuztraucieties par Holmu. Es runāju ar juridiskās nodaļas vadītāju un nokārtoju, lai tur nebūtu nekādas aizķeršanās. Bet jūs pētīsiet informāciju, nevis rakstīsiet ziņu reportāžas. Vai būs labi?”

“Super!”

“Tad esam beiguši. Tiksimies pirmdien.”

Ērika ar mājienu izvadīja Juhannesu no stikla būra. Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja, ka Anderss Holms viņu vēro, sēžot otrpus centrālā galda. Viņš nodūra acis un izlikās, ka nav Ēriku redzējis.

II.NODALA

Piektdiena, 13. maijs-sestdiena, 14. maijs

Mīkales blumkvists uzmanījās, lai neviens nesekotu, kad viņš agri piektdienas rītā no Millenium redakcijas devās uz Līsbetas Salanderes veco dzīvesvietu Lundagātanā. Mīkaelam bija jānokļūst Gēteborgā, lai satiktu Idrisu Gidi. Bija nepieciešams drošs pārvietošanās veids, kas ļautu izvairīties no sekotājiem un neatstātu pēdas. Pēc ilgām pārdomām viņš bija nolēmis nebraukt ar vilcienu, jo negribēja izmantot kredītkarti. Parasti Mīkaels mēdza aizņemties Ērikas Bergeres mašīnu, taču tagad tas vairs nebija iespējams. Viņš bija apsvēris, vai nepalūgt Henriju Kortesu vai kādu citu noīrēt viņam mašīnu, bet visu laiku atdūrās pret faktu, ka radīsies dokumentāli pierādījumi.

Beidzot Mīkaels atrada lielisku risinājumu. Izņēmis palielu naudas summu no kāda bankomāta Jētgātanā, viņš atvēra Līsbetas vīnsarkanās hondas durvis, izmantojot viņas atslēgas. Mašīna jau kopš marta stāvēja pamesta pie viņas vecā dzīvokļa. Mīkaels noregulēja sēdekli un pārliecinājās, ka benzīna bāka ir līdz pusei pilna. Beidzot viņš izgriezās uz ielas un pār Liljeholmas tiltu stūrēja uz E4.

Pulksten 14:50 Mīkaels Gēteborgā novietoja mašīnu kādā Avēnijas sānieliņā. Viņš paēda vēlas pusdienas pirmajā kafejnīcā, kas gadījās ceļā. Pulksten 16:10 viņš iesēdās tramvajā uz Angerēdu un aizbrauca līdz tās centram. Pagāja divdesmit minūtes, kamēr viņš sameklēja Idrisa Gidi dzīvesvietu. Uz norunāto tikšanos Mīkaels ieradās ar desmit minūšu novēlošanos.

Idriss Gidi kliboja. Viņš atvēra durvis, paspieda Mīkaelam roku, ieveda viņu spartiski mēbelētā dzīvojamā istabā un lūdza apsēsties pie galda. Blakus uz kumodes stāvēja kāds ducis ierāmētu fotogrāfiju, ko Mīkaels uzmanīgi nopētīja.

“Mana ģimene,” Idriss Gidi sacīja.

Viņš runāja ar spēcīgu akcentu. Mīkaelam bija aizdomas, ka Idriss nenokārtotu Tautas partijas valodas testu.

“Vai tie ir jūsu brāļi?”

“Abus manus brāļus - viņi stāv tur pa kreisi - astoņdesmitajos gados nogalināja Sadāms, tāpat arī manu tēvu, kurš stāv vidū. Divus tēvabrāļus noslepkavoja deviņdesmitajos. Mana māte nomira 2000. gadā. Trīs māsas ir dzīvas. Viņas dzīvo ārzemēs. Divas - Sīrijā, bet jaunākā māsa - Madridē.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Idriss Gidi ielēja turku kafiju. “Kurdo Baksi sūta sveicienus.”

Idriss pamāja.

“Vai viņš pastāstīja, ko es no jums vēlos?”

“Kurdo teica, ka jūs gribat nolīgt mani kādam darbam, bet neteica, par ko ir runa. Taču vispirms es gribu brīdināt, ka neņemšu to darbu, ja tas būs kaut kas nelikumīgs. Es nevaru atļauties, ka mani iejauc tādās lietās.”

“Manā lūgumā nav nekā nelikumīga, taču tas ir neparasts. Pats darbs ilgs apmēram pāris nedēļu, un uzdevums būs jāizpilda katru dienu. Tam būs vajadzīga tikai minūte dienā. Esmu gatavs jums maksāt tūkstoš kronu nedēļā. Naudu jūs saņemsiet skaidrā no manas kabatas, un es par to neziņošu ieņēmumu dienestam.”

“Skaidrs. Kas man jādara?”

“Jūs strādājat par apkopēju Sālgrēna slimnīcā?”

Idriss Gidi pamāja ar galvu.

“Viens no jūsu uzdevumiem ir katru dienu - vai, ja pareizi saprotu, sešas dienas nedēļā - uzkopt telpas 11C gaitenī, kur atrodas intensīvās terapijas nodaļa.”

Idriss atkal pamāja.

“Tad es gribētu, lai jūs izdarāt tā.”

Mīkaels Blumkvists paliecās uz priekšu un izstāstīja savu vajadzību.

Prokurors rikards ēkstrems domīgi vēroja savu viesi. Tā bija trešā reize, kad viņš satika komisāru Georgu Nīstremu. Viņš redzēja grumbainu seju, ko ieskāva īsi, sirmi mati. Nīstrems pirmoreiz bija viņu apciemojis pēc Zalačenko slepkavības. Viņš parādīja apliecību, kas apstiprināja, ka viņš strādā VPP/DN. Viņiem bija ilga un klusināta saruna.

“Ir svarīgi, lai jūs saprastu, ka es nekādā gadījumā necenšos ietekmēt to, kā jūs pieņemat lēmumus vai darāt savu darbu,” Nīstrems sacīja.

Ēkstrems pamāja ar galvu.

“Es arī uzsveru, ka jūs nekādā gadījumā nedrīkstat publiskot informāciju, ko es jums sniedzu.”

“Es saprotu,” Ēkstrems sacīja.

Patiesību sakot, Ēkstremam bija jāatzīst, ka īsti nesaprot vis, taču viņš negribēja izskatīties pēc muļķa, uzdodot pārāk daudz jautājumu. Viņš bija aptvēris, ka pret Zalačenko lietu jāaizturas ar vislielāko iespējamo piesardzību. Viņš arī noprata, ka Nīstrema apciemojumi ir pilnīgi neformāli, lai gan tos akceptē augsta Drošības policijas priekšniecība.

“Runa ir par cilvēku dzīvību,” Nīstrems bija paskaidrojis jau pirmajā tikšanās reizē. “Viss, kas saistīts ar Zalačenko lietu, Drošības policijā ir klasificēts kā slepens. Es varu apstiprināt, ka viņš ir pārbēdzis bijušais militārās izlūkošanas aģents un viena no galvenajām personām krievu ofensīvā pret Rietumeiropu septiņdesmitajos gados.”

“Ak tā… tieši to stingri apgalvo Mīkaels Blumkvists.”

“Un šajā gadījumā Blumkvistam ir pilnīga taisnība. Blumkvists ir žurnālists, kurš nejauši uzgājis vienu no Zviedrijas aizsardzības sistēmas slepenākajām lietām.”

“Viņš to publicēs.”

“Protams. Viņš pārstāv presi ar visām tās priekšrocībām un trūkumiem. Mēs dzīvojam demokrātijā un, protams, nevaram ietekmēt to, ko raksta prese. Trūkums šajā lietā ir tas, ka Blumkvists zina tikai nelielu daļu patiesības par Zalačenko un daļa no viņa iegūtās informācijas ir aplama.”

“Skaidrs.”

“Taču Blumkvists nesaprot vienu: ja patiesība par Zalačenko nāks gaismā, krievi varēs identificēt mūsu informatorus un avotus Krievijā. Tas nozīmē, ka cilvēkiem, kuri riskē ar dzīvību demokrātijas dēļ, draud nāves briesmas.”

“Bet vai tad Krievija tagad nav demokrātija? Es domāju: ja tas būtu komunistu laikā…”

“Tā ir ilūzija. Runa ir par cilvēkiem, kuri vainojami spiegošanā pret Krieviju, un nav neviena režīma pasaulē, kas to akceptētu, pat ja tas ir noticis pirms daudziem gadiem. Turklāt vairāki no šiem avotiem joprojām ir aktīvi…”

Šādu aģentu nebija, taču prokurors Ēkstrems to nevarēja zināt. Viņš bija spiests ticēt Nīstremam uz vārda. Turklāt Ēkstrems patiesībā jutās glaimots, ka neformāli var gūt pieeju informācijai par vienu no slepenākajām lietām Zviedrijā. Viņš gan mazliet pabrīnījās, ka Zviedrijas slepenpolicija - kā Nīstrems lika to manīt - ir spējusi iefiltrēties krievu militārajā sistēmā, bet saprata, ka šo informāciju, protams, nekādā gadījumā nedrīkst izplatīt.

“Kad es saņēmu uzdevumu ar jums sazināties, mēs jūs pamatīgi izvērtējām,” Nīstrems sacīja.

Kārdināt vienmēr nozīmē atrast cilvēku vājības. Prokurora Ēkstrema vājība bija viņa pārliecība par paša nozīmīgumu, un, gluži tāpat kā visi cilvēki, viņš novērtēja glaimus. Vajadzēja tikai likt viņam justies izredzētam.

“Mēs secinājām, ka jūs esat cilvēks, kurš bauda lielu uzticību policijā… un ari valdības aprindās,” Nīstrems piebilda.

Ēkstrems izskatījās apmierināts. Informācija, ka vārdā nenosaukti cilvēki valdības aprindās viņam uzticas, bez vārdiem pauda, ka viņš var rēķināties ar pateicību, ja izspēlēs savas kārtis pareizi. Laba zīme viņa turpmākajai karjerai.

“Es saprotu… un ko jūs īsti gribat?”

“Vienkārši izsakoties, mans uzdevums ir, cik vien iespējams diskrēti, palīdzēt jums ar informāciju. Jūs, protams, saprotat, cik ļoti šī lieta ir sarežģījusies. No vienas puses, likuma noteiktajā kārtībā notiek pirmstiesas izmeklēšana, kurā jūs esat galvenais atbildīgais. Neviens - ne valdība, ne Drošības policija, ne kāds cits nedrīkst iejaukties jūsu izmeklēšanas darbā. Jūsu uzdevums ir atklāt patiesību un apsūdzēt vainīgos. Tā ir viena no svarīgākajām funkcijām tiesiskā valstī.”

Ēkstrems pamāja ar galvu.

“No otras puses, ja visa patiesība par Zalačenko taptu publiskota, tā būtu gandrīz neaptverama mēroga nacionāla katastrofa.”

“Tad kāds ir jūsu apciemojuma mērķis?”

“Pirmām kārtām mans uzdevums ir pievērst jūsu uzmanību delikātajai situācijai. Es domāju, ka Zviedrija nav atradusies tik bīstamā situācijā kopš Otrā pasaules kara. Varētu teikt, ka Zviedrijas liktenis zināmā mērā ir jūsu rokās.”

“Kas ir jūsu vadība?”

“Man žēl, bet es nevaru atklāt to cilvēku vārdus, kuri strādā ar šo lietu. Es tikai apgalvošu, ka norādījumi nāk no visaugstākā iedomājamā līmeņa.”

Nīstrems redzēja, ka prokurors uzķeras uz āķa.

“Toties es varu jums palīdzēt ar informāciju. Man ir ļoti plašas pilnvaras pēc saviem ieskatiem iepazīstināt jūs ar materiāliem, kas ir vieni no slepenākajiem šajā valstī.”

“Ak tā?”

“Tas nozīmē, ka ar jebkuriem jautājumiem jums jāvēršas pie manis. Jūs nedrīkstat runāt ar citiem Drošības policijā, tikai ar mani. Man ir uzdots būt par jūsu pavadoni šajā labirintā, un, ja draudēs kādas interešu sadursmes, mēs palīdzēsim rast risinājumu.”

“Es saprotu. Tādā gadījumā man laikam jāpateicas par to, ka jūs un jūsu kolēģi esat ar mieru tādā veidā atvieglot manu darbu.”

“Mēs gribam, lai tiesas process iet savu gaitu par spīti tam, ka situācija ir sarežģīta.”

“Labi. Es apsolu, ka būšu ārkārtīgi diskrēts. Šī jau nav pirmā reize, kad es saskaros ar slepenu informāciju…”

“Jā, mēs to ļoti labi zinām.”

Ēkstremam bija kāds ducis jautājumu, kurus Nīstrems rūpīgi pierakstīja, lai pēc tam iespējami izsmeļoši varētu uz tiem atbildēt. Trešajā apciemojumā Ēkstrems saņēma atbildes uz vairākiem uzdotajiem jautājumiem. Svarīgākais no tiem bija patiesība par Bjerka 1991. gada ziņojumu.

“Tas ir ļoti sarežģīti,” Nīstrems sacīja.

Viņš izskatījās norūpējies.

“Varbūt man vajadzētu sākt ar paskaidrojumu. Kopš šis ziņojums nāca atklātībā, mūsu analīzes grupa ir gandrīz vai augām dienām strādājusi, lai noskaidrotu, kas patiesībā notika. Tagad mēs esam tuvu tam, lai varētu izdarīt secinājumus. Un tie ir ļoti nepatīkami.”

“To es saprotu. Šis ziņojums taču apgalvo, ka Drošības policija un psihiatrs Pēters Telebūrians sazvērējās, lai ieliktu Līsbetu Salanderi psihiatriskajā slimnīcā.”

“Ja viss būtu tik vienkārši,” Nīstrems, viegli pasmaidījis, atteica.

“Vienkārši?”

“Jā. Ja tā būtu, tad lieta būtu vienkārša. Tad būtu izdarīts noziegums, par kuru varētu celt apsūdzību. Nelaime tā, ka šis ziņojums nesakrīt ar dokumentiem mūsu arhīvā.”

“Kā jūs to domājat?”

Nīstrems izņēma zilu mapi un atvēra to.

“Man šeit ir īstais ziņojums, ko Gunnars Bjerks uzrakstīja 1991. gadā. Te ir arī viņu sarakstes oriģināli, kas glabājas mūsu arhīvā. Nelaime tā, ka šīs versijas nesakrīt.”

“Lūdzu, paskaidrojiet.”

“Bjerks diemžēl ir pakāries. Mēs pieņemam, ka to veicināja atklājumi par viņa seksuālajiem piedzīvojumiem. Millennium grasījās viņu atmaskot. Tas viņu iedzina tik dziļā izmisumā, ka viņš nolēma atņemt sev dzīvību.”

“Jā…”

“Oriģinālais ziņojums ir izmeklēšana par Līsbetas Salanderes mēģinājumu nogalināt savu tēvu Aleksandru Zalačenko ar degbumbu. Blumkvista atrastajā ziņojumā pirmās trīsdesmit lappuses saskan ar oriģinālu. Tajās nav nekā neparasta. Neatbilstības sākas tikai trīsdesmit trešajā lappusē, kur Bjerks izdara secinājumus un sniedz ieteikumus.”

“Kā tad tā?”

“Oriģinālajā versijā Bjerks sniedz piecus skaidrus ieteikumus. Nav noslēpums, ka Zalačenko lietu vajadzēja noklusēt presē un tā tālāk. Bjerks ierosina, lai Zalačenko rehabilitācija - viņš taču bija smagi apdedzis - notiktu ārzemēs. Un tā joprojām. Viņš ierosina arī sniegt Līsbetai Salanderei vislabāko iespējamo psihiatrisko ārstēšanu.”

“Ak tā…”

“Problēma tā, ka vairāki teikumi ir ļoti smalki izmainīti. Trīsdesmit ceturtajā lappusē ir rindkopa, kurā Bjerks ierosina atzīt Salanderi par psihiski slimu, lai viņa nebūtu ticama lieciniece, ja kāds sāktu uzdot jautājumus par Zalačenko.”

“Un oriģinālajā ziņojumā šāda apgalvojuma nav?”

“Tieši tā. Gunnars Bjerks neko tādu neieteica. Turklāt tas būtu pretlikumīgi. Viņš ierosināja nosūtīt meiteni uz ārstēšanu, kāda viņai patiesībā bija nepieciešama. Blumkvista kopijā tas ir pārvērties par sazvērestību.”

“Vai es varu izlasīt oriģinālu?”

“Lūdzu. Bet man jāņem tas līdzi, kad iešu projām. Un, pirms jūs to lasāt, ļaujiet pievērst jūsu uzmanību pielikumam ar Bjerka un Telebūriana saraksti. Tā gandrīz pilnībā ir viltojums. Te runa ir nevis par sīkām izmaiņām, bet rupju viltojumu.” “Viltojumu?”

“Es domāju, ka šajā gadījumā tas ir vienīgais piemērotais apzīmējums. Oriģināls rāda, ka tiesa uzdeva Telebūrianam veikt Līsbetas Salanderes psihiatrisko ekspertīzi. Tas nav nekas neparasts. Salandere divpadsmit gadu vecumā bija mēģinājusi nogalināt savu tēvu ar degbumbu; būtu dīvaini, ja šāda ekspertīze netiktu veikta.”

“Tas tiesa.”

“Ja jūs toreiz būtu prokurora vietā, es domāju, ka arī jūs pieprasītu gan sociālā dienesta, gan psihiatra ekspertīzi.” “Protams.”

“Telebūrians taču jau toreiz bija pazīstams un cienīts bērnu psihiatrs, turklāt strādājis arī tiesu medicīnā. Saņēmis šo uzdevumu, viņš veica pilnīgi normālu ekspertīzi, secinot, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima… man nav jāiedziļinās profesionālajos terminos.”

“Protams…”

“To viņš izklāstīja ziņojumā, kuru nosūtīja Bjerkam un kurš pēc tam tika nodots tālāk tiesai, bet tiesa izlēma, ka Salandere jāievieto Sv. Stefana klīnikā.”

“Es saprotu.”

“Blumkvista versijā pilnībā trūkst Telebūriana ekspertīzes. Toties ir Bjerka un Telebūriana sarakste, kas norāda, ka Bjerks viņam liek viltot ekspertīzes slēdzienu.”

“Un jūs domājat, ka tas ir viltojums?”

“Nešaubīgi.”

“Bet kurš varētu būt ieinteresēts veikt šādu viltojumu?” Nīstrems nolika ziņojumu un sarauca uzacis.

“Tagad jūs nonākat pie paša galvenā jautājuma.”

“Un atbilde ir…?”

“Mēs nezinām. Mūsu analīzes grupa smagi strādā, lai rastu atbildi.”

“Vai to varētu būt izfantazējis Blumkvists?”

Nīstrems iesmējās.

“Jā, mēs arī sākumā tā iedomājāmies. Bet tā tas nav. Mēs uzskatām, ka viltojumu sagatavoja jau sen, visticamāk, reizē ar oriģinālo ziņojumu.”

“Ak tā?”

“Un tas liek izdarīt nepatīkamus secinājumus. Viltojuma autors ļoti labi pazīst šo lietu. Turklāt viņam ir bijusi pieejama tā pati rakstāmmašīna, kuru izmantoja Gunnars Bjerks.”

“Jūs gribat teikt…”

“Mēs nezinām, kur Bjerks rakstīja ziņojumu. Varbūt uz rakstāmmašīnas mājās, darbavietā vai kaut kur citur. Varam iedomāties divas iespējas. Varbūt viltojumu izgatavoja kāds no psihiatrijas vai tiesu medicīnas jomas, kaut kāda iemesla dēļ vēlēdamies apkaunot Telebūrianu. Vai pavisam cita iemesla dēļ to izdarīja kāds Drošības policijā.”

“Kāpēc?”

“Tas notika 1991. gadā. Varbūt kāds krievu aģents Drošības policijā uzgāja Zalačenko pēdas. Tas varētu nozīmēt, ka mums šobrīd jāizpēta liels skaits personu lietu.”

“Bet, ja VDK to atklāja… tad jau tam vajadzēja nākt gaismā pirms vairākiem gadiem.”

“Pareiza doma. Bet neaizmirstiet, ka tieši tajā laikā sabruka Padomju Savienība un izjuka VDK. Mēs nezinām, kas nogāja greizi. Varbūt bija ieplānota kāda operācija, kuru atcēla. VDK bija īsti meistari dokumentu viltošanā un dezinformācijas izplatīšanā.” “Bet kāpēc lai VDK veiktu šādu viltojumu?”

“Arī to mēs nezinām. Viņu mērķis, protams, varēja būt vēlme ievilkt skandālā Zviedrijas valdību.”

Ēkstrems iekoda apakšlūpā.

“Tātad jūs sakāt, ka Salanderes medicīniskais vērtējums ir pareizs?”

“0 jā! Nešaubīgi. Vienkārši izsakoties, Salandere ir pilnīgi traka. Par to jums nav jāšaubās. Lēmums ievietot viņu slēgtā iestādē bija ļoti pareizs.”

“Tualetes podi,” šaubu pilnā balsī noteica galvenā redaktora vietas izpildītāja Mālina Ēriksone. Viņai laikam šķita, ka Henrijs Kortess viņu izjoko.

“Tualetes podi,” Kortess atkārtoja un pamāja ar galvu.

“Tu gribi publicēt rakstu par tualetes podiem? Millennium?”

Monika Nilsone piepeši un nevietā skaļi iesmējās. Viņa bija manījusi Henrija slikti slēpto entuziasmu, kad viņš ieradās piektdienas sapulcē. Tā izskatās žurnālists, kuram padomā ir labs stāsts.

“Labi, paskaidro.”

“Tas ir ļoti vienkārši,” Henrijs Kortess sacīja. “Zviedrijas lielākā industrija ir celtniecības nozare. Šo industriju praktiski nevar pārcelt uz ārzemēm, lai gan Skanska izliekas, ka tai ir birojs Londonā un tamlīdzīgi. Mājas katrā ziņā ir jāceļ Zviedrijā.”

“Jā, bet tas nav nekāds jaunums.”

“Nē. Taču daļējs jaunums ir tas, ka attiecībā uz konkurenci un efektivitāti celtniecība ir pāris gaismas gadu atpalikusi aiz visām citām nozarēm Zviedrijā. Ja Volvo ražotu mašīnas pēc tāda paša principa, tad pēdējie modeļi maksātu vienu vai divus miljonus kronu gabalā. Jebkurai normālai nozarei ir svarīgi spiest cenas uz leju. Celtniecībā ir otrādi. Viņi nedomā samazināt izmaksas, un tas nozīmē, ka cena par kvadrātmetru aug, bet valsts to subsidē ar nodokļu maksātāju naudu, lai cenas nekļūtu pavisam absurdas.”

“Vai tur ir kāds stāsts?”

“Pagaidiet. Tas ir sarežģīti. Teiksim, ja hamburgeru cenas kopš septiņdesmitajiem gadiem palielinātos līdzīgi, tad BigMac šodien maksātu kādas simt piecdesmit kronas vai vairāk. Cik maksātu frī kartupeļi un kola, es pat negribu domāt, bet ar manu algu Millennium droši vien nekam daudz nepietiktu. Cik daudzi pie šī galda ietu uz makdonaldu un pirktu burgeru par simtnieku?”

Visi klusēja.

“Saprotams. Bet, kad Nordic Construction Company Goshāgā, Līdingē, uzcep dažus skārda konteinerus, viņi par trīsistabnieku mēnesī prasa desmit vai divpadsmit tūkstošus. Cik daudzi no jums to maksā?”

“Es to nevaru atļauties,” Monika Nilsone sacīja.

“Nē. Bet tu jau dzīvo divistabu dzīvoklī Danvikstullā, kuru tavs papucis tev nopirka pirms divdesmit gadiem, un, to pārdodot, tu dabūtu, teiksim, pusotru miljonu. Bet ko darīt divdesmitgad- niekiem, kuri grib atstāt vecāku mājas? Viņi to nevar atļauties. Tātad viņi kļūst par apakšīrniekiem vai dzīvo mājās pie māmuļas līdz pensijai.”

“Un kāda tam saistība ar tualetes podiem?” jautāja Kristers Malms.

“Es pie tā nonākšu. Jautājums ir šāds: kāpēc dzīvokļi ir tik sasodīti dārgi? Tāpēc, ka pasūtītāji ir nejēgas. Vienkārši izsakoties, kāds komunālais uzņēmums piezvana būvfirmai, piemēram, Skanska, un paziņo, ka vēlas pasūtīt simt dzīvokļus, un jautā, cik tas maksās. Skanska aprēķina, piezvana un paskaidro, ka tas maksās, piemēram, piecsimt miljonus kronu. Tas nozīmē, ka kvadrātmetra cena būs X kronu, bet, ja tu vēlēsies tur ievākties, tev tas maksās desmit taukšķus mēnesī. Tu vari neiet uz makdonaldu, bet tev kaut kur ir jādzīvo. Tātad tev jāmaksā tik, cik prasa.”

“Mīļo Henrij… pie lietas.”

“Jā, bet tur jau ir tā lieta. Kāpēc jāmaksā desmit taukšķi, lai ievāktos tajos drausmīgajos monstros Hammarbīhamnenā?

Tāpēc, ka celtniecības firmas nespiež cenas uz leju. Klientam šā vai tā ir jāmaksā. Lielu daļu izmaksu veido celtniecības materiāli. To tirdzniecība notiek caur vairumtirgotājiem, kas nosaka savas cenas. Tā kā šajā jomā nav īstas konkurences, tad vanna Zviedrijā maksā piecus tūkstošus. Tā paša ražotāja vanna Vācijā maksā divus tūkstošus kronu. Nav nekādu papildu izmaksu, kas varētu izskaidrot šīs cenu atšķirības.”

“Jā.”

“Daļu no šīs informācijas var atrast ziņojumā, kuru sagatavoja valdības komisija, kas aktīvi pētīja celtniecības izmaksas deviņdesmito gadu beigās. Kopš tā laika nekas daudz nav mainījies. Neviens nerunā ar celtniecības firmām par nesaprātīgo cenu līmeni. Pasūtītāji glīti samaksā, cik viņiem prasa, un beigās cenu sedz īrnieki vai nodokļu maksātāji.”

“Henrij, tualetes podi!”

“Niecīgie uzlabojumi kopš valdības komisijas darba ir vērojami vietējā līmenī, galvenokārt ārpus Stokholmas. Dažiem pasūtītājiem ir apnikušas augstās celtniecības izmaksas. Tipisks piemērs ir Karlskrūnas mājas, kas būvē lētāk par visiem citiem, jo gluži vienkārši pērk materiālus paši. Un šajā nozarē ir iesaistījusies ari kompānija Svensk Handel. Viņi uzskata, ka celtniecības materiālu cenas ir pilnīgi absurdas, tāpēc cenšas atvieglot pasūtītājiem lētāku līdzvērtīgu produktu iegādi. Tas pirms gada noveda pie nelielas sadursmes būvniecības izstādē Elvšē. Svensk Handel bija atvedusi no Taizemes kādu puisi, kurš tirgoja tualetes podus par aptuveni piecsimt kronām gabalā.”

“Un kas notika?”

“Tuvākais konkurents izrādījās kāds zviedru vairumtirdzniecības uzņēmums ar nosaukumu AS Vitavara, kurš tirgo īstus zviedru podus par tūkstoš septiņsimt kronām. Un prātīgi pasūtītāji komūnās sāka kasīt pakausi un brīnīties, kāpēc viņi piķo tūkstoš septiņsimt kronu, ja līdzvērtīgu podu no Taizemes var dabūt par pieciem simtiem.”

“Varbūt labāka kvalitāte?” jautāja Lota Kārima.

“Nekā nebija! Lidzvērtīgs produkts.”

“Taizeme,” ierunājās Kristers Malms. “Ož pēc bērnu darba un tamlīdzīgi. Tas var izskaidrot zemo cenu.”

“Nē,” atteica Henrijs Kortess. “Bērnu darbs Taizemē ir sastopams galvenokārt tekstilindustrijā un suvenīru ražošanā. Un, protams, pedofilijas tīklā. Šī ir īsta rūpniecības nozare. ANO uzrauga bērnu darba izmantošanu, un es pārbaudīju to uzņēmumu. Viņi negrēko. Tas ir liels, moderns un cienījams rūpniecības uzņēmums sadzīves tehnikas nozarē.”

“Labi… tātad mēs runājam par zemo algu valstīm, un tas nozīmē, ka tu riskē sacerēt rakstu, kas pierādīs, ka zviedru rūpniecību izkonkurē taizemiešu uzņēmums. Atlaidiet zviedru strādniekus, likvidējiet uzņēmumu šeit un importējiet no Taizemes. Arodbiedrības tevi gluži neslavēs.”

Henrija sejā iepletās smaids. Viņš atgāzās atpakaļ krēslā un izskatījās nekaunīgi pašapmierināts.

“Nekā tamlīdzīga,” viņš sacīja. “Uzminiet, kur Vitavara ražo savus podus par tūkstoš septiņsimt kronām gabalā?”

Redakcijā iestājās klusums.

“Vjetnamā,” Henrijs sacīja.

“Tas nevar būt,” iebilda Mālina.

“Yep,” Henrijs atteica. “Viņi ar apakšlīgumu ir ražojuši tur podus vismaz desmit gadus. Zviedru strādniekus atlaida jau deviņdesmitajos.”

“Velns parāvis!”

“Bet tagad pats galvenais. Ja mēs importētu tieši no fabrikas Vjetnamā, poda cena būtu aptuveni trīssimt deviņdesmit kronas. Uzminiet, kā var izskaidrot cenu atšķirību starp Taizemi un Vjetnamu.”

“Tikai nesaki, ka…”

Henrijs Kortess pamāja ar galvu. Viņa smaids bija platāks par seju.

“Vitavara nodod darbu apakšuzņēmējam - kādai firmai ar nosaukumu Fong Soo Industries. Tā ir atrodama ANO sarakstā, kur reģistrēti uzņēmumi, kas izmanto bērnu darbaspēku, un tas ir pierādīts vismaz vienā pārbaudē 2001. gadā. Taču lielākā daļa strādnieku ir cietumnieki.”

Mālina Ēriksone piepeši pasmaidīja.

“Tas ir lieliski,” viņa sacīja. “Tas tiešām ir lieliski. Kad izaugsi, tu nudien būsi žurnālists. Cik ātri tu vari to uzrakstīt?”

“Divās nedēļās. Man jāpārbauda diezgan daudz faktu par starptautisko tirdzniecību. Un vēl mums rakstam vajag kādu slikto puisi, tāpēc es noskaidrošu, kam pieder AS Vitavara."

“Tad mēs to varēsim drukāt jūnija numurā?” Mālina cerīgi jautāja.

“No problem.”

Kriminālinspektors jans bublanskis ar stingu seju vēroja prokuroru Rikardu Ēkstremu. Saruna ilga jau četrdesmit minūtes, un Bublanskim bija milzīga vēlēšanās pasniegties uz priekšu, paķert Zviedrijas Karalistes likumu eksemplāru, kas gulēja uz rakstāmgalda malas, un gāzt ar to prokuroram pa galvu. Bublanskis klusībā prātoja, kas notiktu, ja viņš tā izdarītu. Tas nešaubīgi saceltu traci vakara avīzēs un droši vien novestu līdz apsūdzībai par miesas bojājumu nodarīšanu. Viņš atmeta šo domu. Civilizēta cilvēka galvenā īpašība ir spēja nepadoties tādiem impulsiem, lai cik izaicinoši izturētos pretējā puse. Un kriminālinspektoru Bublanski taču parasti izsauca tieši gadījumos, ja kāds bija padevies šādiem impulsiem.

“Nu tad tā,” sacīja Ēkstrems. “Es pieņemu, ka esam vienojušies.”

“Nē, neesam vienojušies,” Bublanskis atteica un piecēlās. “Bet izmeklēšanu vadi tu.”

Rūkdams kaut ko zem deguna, viņš gaitenī pagriezās uz savu kabinetu un paaicināja pie sevis kriminālinspektorus Kurtu

Svensonu un Sonju Mūdigu, kas šajā pēcpusdienā bija viņa vienīgie resursi. Jerkers Holmbergs gluži nelaikā bija izlēmis paņemt divu nedēļu atvaļinājumu.

“Manā kabinetā,” Bublanskis sacīja. “Paņemiet līdzi kafiju.” Kad viņi bija apsēdušies, Bublanskis atvēra savu bloknotu ar piezīmēm no apspriedes pie Ekstrēma.

“Situācija šobrīd ir tāda: izmeklēšanas vadītājs ir atteicies no visām apsūdzībām pret Līsbetu Salanderi saistībā ar slepkavībām, par kuru izdarīšanu viņu meklēja. Tātad viņa vairs neietilpst izmeklēšanā, ar kuru nodarbojamies mēs.”

“Par spīti visam, šķiet, ka tas ir solis uz priekšu,” sacīja Sonja Mūdiga.

Kurts Svensons, kā parasti, neteica neko.

“Neesmu tik drošs,” Bublanskis atteica. “Salandere joprojām tiek turēta aizdomās par smagu noziegumu izdarīšanu Stallarholmenā un Goseberjā. Taču tas vairs neietilpst mūsu izmeklēšanā. Mums jākoncentrējas uz to, lai atrastu Nīdermani un tiktu galā ar meža kapsētu Nīkvarnā.”

“Skaidrs.”

“Taču tagad ir izlemts, ka Salanderi apsūdzēs Ēkstrems. Lieta ir pārcelta uz Stokholmu, un uzsākta pilnīgi atsevišķa izmeklēšana.”

“Ak tā?”

“Un uzminiet, kurš nodarbosies ar Salanderi?”

“Es baidos no ļaunākā.”

“Hanss Faste ir atgriezies darbā. Viņš palīdzēs Ēkstremam Salanderes lietā.”

“Tas ir neprāts! Faste ir pilnīgi nepiemērots, lai izmeklētu jebko, kas saistīts ar Salanderi.”

“Es zinu. Bet Ēkstremam ir labs arguments. Faste ir bijis slimības atvaļinājumā kopš… hmm… kopš nervu sabrukuma aprīlī, un šī viņam būs laba un vienkārša lieta.”

Klusums.

“Tātad mums pēcpusdienā jānodod viņam visi materiāli par Salanderi.”

“Un tā lieta par Gunnaru Bjerku, Drošibas policiju un 1991. gada ziņojumu…”

“Ar to nodarbosies Faste un Ēkstrems.”

“Man tas nepatīk,” Sonja Mūdiga sacīja.

“Man ari ne. Bet Ēkstrems ir šefs, un viņam ir atbalsts augstākajā vadībā. Citiem vārdiem sakot, mūsu darbs joprojām ir atrast slepkavu. Kurt, kāda ir mūsu situācija?”

Kurts Svensons papurināja galvu.

“Nīdermanis joprojām ir kā zemē iegrimis. Man jāatzīst, ka visu policijā nostrādāto gadu laikā es neesmu sastapies ar līdzīgu gadījumu. Neesam atraduši nevienu, kas par viņu kaut ko zinātu vai kam būtu nojausma, kur viņš atrodas.”

“Aizdomīgi,” Sonja Mūdiga noteica. “Taču Nīdermanis ir izsludināts meklēšanā par policista slepkavību Goseberjā, par smagu miesas bojājumu nodarīšanu otram policistam, par Līsbetas Salanderes slepkavības mēģinājumu, kā ari par zobu higiēnistes Anitas Kasperšones nolaupīšanu un piekaušanu. Un par Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavību. Visos šajos gadījumos ir pietiekami daudz lietisko pierādījumu.”

“Tas jau ir kaut kas. Kā veicas izmeklēšana par Svāvelšes motokluba kasieri?”

“Viktors Jēransons un viņa draudzene Lēna Nīgrēna. Mums ir lietiskie pierādījumi, ka Nīdermanis tur bijis. Pirkstu nospiedumi un DNS no Jēransona līķa. Nīdermanis bija pamatīgi saskrambājis pirkstu kauliņus.”

“Labi. Kas jauns par Svāvelšes klubu?”

“Kamēr Mage Lundīns sēž apcietinājumā un gaida tiesu par Mirjamas Vu nolaupīšanu, par motokluba priekšnieku ir kļuvis Sonijs Nieminens. Klīst baumas, ka Nieminens esot izsludinājis lielu atlīdzību tam, kurš norādīs Nīdermaņa atrašanās vietu.”

“Tāpēc vēl jo dīvaināk, ka viņu nevar atrast. Kā ar Jēransona mašīnu?”

“Tā kā Anitas Kasperšones mašīnu atrada Jēransona pagalmā, mēs domājam, ka Nīdermanis nomainīja braucamo. Mums nav nekādu mašīnas pēdu.”

“Tātad rodas jautājums: vai Nīdermanis joprojām slēpjas kaut kur Zviedrijā? Un, ja tā, tad kur un pie kā? Bet varbūt viņš jau ir paspējis nokļūt drošībā ārzemēs? Kā jūs domājat?”

“Nekas neliecina, ka viņš būtu nozudis ārzemēs, bet tas ir vienīgais loģiskais izskaidrojums.”

“Kur tad viņš būtu pametis mašīnu?”

Gan Mūdiga, gan Svensons papurināja galvu. Ja runa bija par noteikta meklēšanā izsludināta cilvēka atrašanu, policijas darbs deviņos gadījumos no desmit bija diezgan vienkāršs. Vajadzēja radīt loģisku ķēdi un sākt to atšķetināt. Kas ir viņa draugi? Ar ko viņš kopā sēdējis cietumā? Kur dzīvo viņa draudzene? Ar ko viņš mēdz kopā iedzert? Kur pēdējoreiz izmantots viņa mobilais telefons? Kur ir viņa mašīna? Šīs ķēdes beigās bija jāatrod meklētais.

Nelaime tā, ka Ronaldam Nīdermanim nebija draugu, nebija draudzenes, viņš nekad nebija sēdējis cietumā un neviens nezināja viņa telefona numuru.

Tāpēc izmeklēšana pievērsās Jēransona mašīnai, ko Nīdermanis droši vien izmantoja. Tā varētu norādīt virzienu, kurā turpināt meklēšanu. Sākumā viņi bija gaidījuši, ka mašīna uzradīsies pāris dienu laikā, visticamāk, kādā stāvvietā Stokholmā. Tomēr, par spīti meklēšanai valsts mērogā, Jēransona mašīna nebija manīta.

“Ja viņš ir ārzemēs… kur tad viņš atrodas?”

“Nīdermanis ir Vācijas pilsonis, tāpēc viņam būtu dabiski meklēt patvērumu Vācijā.”

“Viņš Vācijā ir izsludināts meklēšanā. Šķiet, ka viņam nav bijis nekādu kontaktu ar vecajiem draugiem Hamburgā.”

Kurts Svensons pavicināja roku.

“Ja Nidermanim bija plāns doties uz Vāciju, kāpēc lai viņš tādā gadījumā brauktu uz Stokholmu? Vai tad viņam nevajadzētu doties uz Malmi un Ēresunda tiltu vai kādu no prāmjiem?” “Protams. Markuss Ērlanders no Gēteborgas jau pirmajās dienās pievērsās šim virzienam. Dānijas policija ir informēta par Jēransona mašīnu, un mēs pilnīgi droši varam teikt, ka Nīdermanis nav braucis ar prāmi.”

“Bet viņš aizbrauca uz Stokholmu, iegriezās Svāvelšes mo- toklubā, nogalināja viņu kasieri un, visticamāk, pazuda ar nenoskaidrotu naudas summu. Kāds būtu nākamais solis?”

“Viņam jātiek prom no Zviedrijas,” Bublanskis sacīja. “Dabiski būtu izvēlēties kādu prāmi uz Baltiju. Bet Jēransonu un viņa draudzeni nogalināja vēlu 9. aprīļa vakarā. Tas nozīmē, ka Nīdermanis varētu būt braucis ar prāmi nākamajā rītā. Mēs saņēmām ziņojumu aptuveni sešpadsmit stundas pēc to abu nāves un tikai tad sākām meklēt mašīnu.”

“Ja viņš brauca ar rīta prāmi, Jēransona mašīnai vajadzētu stāvēt pie kādas no ostām,” Sonja Mūdiga secināja.

Kurts Svensons pamāja.

“Bet varbūt mēs neatrodam Jēransona mašīnu vienkārši tāpēc, ka Nīdermanis ir pametis valsti ziemeļos caur Haparandu? Apkārtceļš ap Botnijas līci ir garš, taču sešpadsmit stundās viņam vajadzētu paspēt šķērsot Somijas robežu.”

“Jā, bet tad viņam vajadzēja pamest mašīnu kaut kur Somijā un šobrīd to jau būtu atraduši mūsu somu kolēģi.”

Viņi ilgi sēdēja klusēdami. Beidzot Bublanskis piecēlās un nostājās pie loga.

“Pretēji loģikai un visiem apstākļiem Jēransona mašīna joprojām ir pazudusi. Vai Nīdermanis varētu būt atradis paslēptuvi, kur vienkārši nolīst, kādu vasarnīcu vai…”

“Diezin vai vasarnīcu. Šajā gadalaikā ikviens vasarnīcas īpašnieks aprauga savu namiņu.”

“Un diezin vai Nīdermanis ir noslēpies vietā, kas saistīta ar Svāvelšes motoklubu. Ar tiem nu viņš negribētu saskrieties.” “Līdz ar to izslēgta ir visa noziedzīgā pasaule… Kāda draudzene, par kuru mēs nezinām?”

Viņiem bija daudz minējumu, taču trūka jebkādu faktu.

Kad kurts svensons bija devies mājās, Sonja Mūdiga atgriezās pie Bublanska un pieklauvēja pie durvju stenderes. Viņš ar mājienu aicināja Sonju iekšā.

“Vai tev ir divas minūtes laika?”

“Kas par lietu?”

“Salandere.”

“Labi.”

“Man nepatīk tā lieta ar Ēkstremu, Fasti un jaunu tiesas procesu. Tu esi lasījis Bjerka ziņojumu. Es arī esmu to lasījusi. Salanderi 1991. gadā novāca no ceļa, un Ēkstrems to zina. Kas, velns ar ārā, te notiek?”

Bublanskis noņēma lasāmbrilles un iebāza tās krūšu kabatā. “Es nezinu.”

“Vai tev ir kāda nojausma?”

“Ēkstrems apgalvo, ka Bjerka izmeklēšanas materiāli un sarakste ar Telebūrianu esot viltojums.”

“Muļķības. Ja tas būtu viltojums, Bjerks būtu to pateicis, kad viņu aizturējām.”

“Ēkstrems apgalvo, ka Bjerks atteicās runāt par lietu tāpēc, ka tā ir slepena. Es dabūju pa kaklu par to, ka aizsteidzos notikumiem priekšā un viņu aizturēju.”

“Es par Ēkstremu esmu aizvien sliktākās domās.”

“Viņu spiež no visām pusēm.”

“Tas nav nekāds attaisnojums.”

“Mums nepieder monopols uz patiesību. Ēkstrems apgalvo: viņš esot saņēmis pierādījumus, ka ziņojums ir viltots - īstu izmeklēšanas materiālu ar šo reģistra numuru nemaz nav. Viņš ari stāsta, ka viltojums esot prasmīgs un tā saturs esot patiesības un fantāzijas sajaukums.”

“Kura daļa bija patiesība un kura - fantāzija?”

“Stāsts galvenajos vilcienos ir daudzmaz pareizs. Zalačenko ir Līsbetas Salanderes tēvs un nelietis, kurš sita viņas māti. Parastā problēma - māte negribēja ziņot policijai, tāpēc tas turpinājās vairākus gadus. Bjerka uzdevums bija noskaidrot, kas notika, kad Līsbeta mēģināja nogalināt tēvu ar degbumbu. Viņš sarakstījās ar Telebūrianu, taču visa korespondence, kādu to redzējām, ir viltojums. Telebūrians Salanderei veica parastu psihiatrisku izmeklēšanu un konstatēja, ka viņa ir jukusi, bet prokurors nolēma neturpināt meitenes kriminālvajāšanu. Viņai bija nepieciešama ārstēšana, un to viņa saņēma Sv. Stefana klīnikā.”

“Ja tas tiešām ir viltojums… Kurš to būtu veicis un kādā nolūkā?”

Bublanskis noplātīja rokas.

“Tu joko?”

“Cik saprotu, Ēkstrems pieprasīs, lai Salanderei atkal veic pamatīgu psihiatrisko izmeklēšanu.”

“Es tam nepiekrītu.”

“Tā vairs nav mūsu darīšana. Mēs esam atstādināti no Salanderes lietas.”

“Bet Hanss Faste ir piesaistīts… Jan, ja tie nelieši vēlreiz ķersies klāt Salanderei, es vērsīšos pie žurnālistiem…”

“Nē, Sonja, nedari to. Pirmām kārtām mums vairs nav pieejas ziņojumam, tāpēc taviem apgalvojumiem nav pierādījumu. Tu izskatīsies pēc paranoiķes, un līdz ar to tava karjera būs galā.” “Man joprojām ir tas ziņojums,” Sonja Mūdiga klusi sacīja. “Es uztaisīju kopiju Kurtam Svensonam, bet nepaspēju viņam to atdot, kad Valsts prokurors savāca pārējās.”

“Ja tu publiskosi to ziņojumu, tad tevi ne tikai atlaidīs, bet arī apsūdzēs smagā amata pārkāpumā un slepenas informācijas publiskošanā.”

Sonja mirkli sēdēja klusēdama un vēroja savu priekšnieku.

“Sonja, tu neko nedarīsi. Apsoli man to!”

Sonja vilcinājās.

“Nē, Jan, to es nevaru apsolīt. Visā šajā lietā ir kaut kas netīrs.”

Bublanskis pamāja ar galvu.

“Jā. Te ir kaut kas netīrs. Bet mēs nezinām, kas šobrīd ir mūsu ienaidnieki.”

Sonja Mūdiga piešķieba galvu.

“Bet vai tu domā kaut ko darīt?”

“To es ar tevi neapspriedīšu. Paļaujies uz mani. Ir piektdienas vakars. Ej mājās un atpūties. Šī saruna nekad nav notikusi.”

Bija pusdivi sestdienas pēcpusdienā, kad Securitas apsargs Nik- lass Adamsons pacēla skatienu no grāmatas par ekonomikas teoriju. Viņam pēc trim nedēļām bija jākārto eksāmens. Izdzirdis mazgājamās mašīnas rotējošo suku kluso dūkoņu, viņš secināja, ka tur nāk melnais klibiķis. Apkopējs vienmēr pieklājīgi sveicināja, taču bija ļoti nerunīgs un parasti nesmējās pat tad, ja Adamsons mēģināja pajokot. Apsargs redzēja, ka melnais paņem Ajax pudeli, divas reizes uzpūš dežūrposteņa galdiņam un notīra to ar lupatu. Pēc tam viņš paņēma birsti un izmazgāja stūrus, kur nebija tikušas klāt mašīnas sukas. Niklass Adamsons atkal iebāza degunu grāmatā un turpināja lasīt.

Pagāja desmit minūtes, iekams melnais bija ticis līdz Adam- sona vietai gaiteņa galā. Viņi pamāja viens otram ar galvu. Adamsons piecēlās un ļāva apkopējam izmazgāt grīdu pie Līsbetas Salanderes palātas. Viņš bija redzējis apkopēju katru reizi, kad viņam bija dežūra pie Salanderes durvīm, bet neparko nespēja atcerēties viņa vārdu. Katrā ziņā tas bija kaut kāds melno vārds. Toties Adamsons nejuta nekādu vajadzību pārbaudīt viņa identifikācijas karti. Gan tāpēc, ka melnais netīrīja apcietinātās palātu - to priekšpusdienā uzkopa divas sievietes gan tāpēc, ka viņš neizskatījās pēc apdraudējuma.

Pabeidzis tirit gaiteni, apkopējs atslēdza durvis blakus Līsbetas Salanderes palātai. Adamsons paskatījās uz viņu, bet ari tas neatšķīrās no ikdienas ierastā ritma. Gaiteņa galā atradās inventāra noliktava. Turpmākajās desmit minūtēs apkopējs iztukšoja spaini, iztīrīja sukas un piekrāva ratiņus ar atkritumu maisiņiem. Beidzot viņš ievilka ratiņus noliktavā.

Idriss gidi apzinājās, ka gaitenī sēž Securitas apsargs. Aptuveni divdesmit piecus gadus vecais gaišmatis parasti sēdēja tur divas trīs reizes nedēļā un lasīja ekonomikas grāmatas. Idriss secināja, ka puisis ir students, kas strādā apsardzē nepilnā slodzē, turklāt pret apkārt notiekošo ir tikpat vērīgs kā ķieģelis.

Idriss prātoja, ko Adamsons darītu, ja kāds patiešām censtos iekļūt Līsbetas Salanderes palātā.

Viņš ari lauzīja galvu par to, kas gan īsti padomā Mīkaelam Blumkvistam. Tas bija savādi. Idriss, protams, bija lasījis par šo žurnālistu avīzēs; saistījis viņu ar Līsbetu Salanderi 11C gaiteņa palātā, apkopējs gaidīja, ka viņu lūgs slepus kaut ko meitenei ienest. Tādā gadījumā viņš būtu spiests atteikties, jo viņam nebija pieejas Salanderes palātai un viņš nekad nebija meiteni redzējis. Bet, lai ko vīrs būtu gaidījis, piedāvājums bija pavisam citāds.

Idriss Gidi nesaskatīja uzdevumā neko nelikumīgu. Palūrējis pa durvju spraugu, viņš redzēja, ka Adamsons atkal ir apsēdies uz krēsla pie durvīm un lasa savu grāmatu. Idriss apmierināts pamanīja, ka tuvumā nav neviena cita - tā gan bija gandrīz vienmēr, jo saimniecības telpa atradās strupceļā pašā gaiteņa galā. Viņš iebāza roku uzsvārča kabatā un izņēma jaunu Sony Ericsson Z600 mobilo telefonu. Idriss bija sameklējis šo aparātu reklāmā un uzzinājis, ka tas maksā trīstūkstoš piecsimt kronu un tam ir visi jaunākie smalkumi.

Uzmetis skatienu displejam, Idriss Gidi redzēja, ka telefons ir ieslēgts, taču tam izslēgta skaņa - gan zvana signāls, gan vib- rozvans. Tad viņš pastiepās uz pirkstgaliem un atskrūvēja baltu, apaļu vāciņu, kas sedza ventilācijas lūku uz Līsbetas Salanderes palātu. Idriss nolika mobilo telefonu lūkā ārpus redzamības zonas - tieši tā, kā bija lūdzis Mīkaels Blumkvists.

Visa procedūra ilga aptuveni trīsdesmit sekundes. Nākamajā dienā vajadzēs vēl aptuveni desmit sekundes. Tad viņam būs jāpaņem telefons, jāapmaina akumulators un jānoliek tas atpakaļ lūkā. Vecais akumulators jānes mājās un naktī jāuzlādē.

Tas bija viss, kas Idrisam Gidi jādara.

Taču Salanderei tas nelīdzētu. Viņas pusē lūkai bija pieskrūvētas restes. Viņa nemūžam nepiekļūtu telefonam, ja vien nedabūtu skrūvgriezi un kāpnītes.

“Es zinu,” bija teicis Blumkvists. “Bet viņa tam telefonam nepieskarsies.”

Uzdevums Idrisam tagad bija jāizpilda katru dienu, līdz Blumkvists paziņos, ka tas vairs nav nepieciešams.

Un par šo darbu viņš saņems tūkstoš kronu nedēļā skaidrā naudā. Turklāt, kad darbs būs galā, viņš telefonu varēs paturēt.

Idriss papurināja galvu. Viņš, protams, nojauta, ka Blumkvistam prātā ir kaut kas aizdomīgs, taču nekādi nevarēja saprast, kas. Nolikt aizslēgtas saimniecības telpas ventilācijas lūkā mobilo telefonu - ieslēgtu, bet nepievienotu tīklam - bija tāda līmeņa afēra, kuras jēgu Idriss īsti nespēja aptvert. Ja Blumkvists gribētu sazināties ar Līsbetu Salanderi, tad daudz saprātīgāk būtu piekukuļot kādu no māsiņām un iesūtīt viņai telefonu. Bet šajā rīcībā nebija nekādas loģikas.

Idriss papurināja galvu. Viņam galu galā nebija nekas pretī izdarīt Blumkvistam šo pakalpojumu, kamēr vien viņš saņēma tūkstoš kronu nedēļā. Un viņš negrasījās uzdot jautājumus.

Dakteris anderss jūnasons pagausināja soli, blakus savas mājas durvīm Hāgagātanā ieraudzījis pret restotajiem vārtiņiem atspiedušos aptuveni četrdesmit gadus vecu vīrieti. Vīrietis izskatījās pazīstams un pamāja viņam ar galvu.

“Dakteris Jūnasons?”

“Jā.”

“Atvainojiet, ka es tā uzmācos uz ielas. Bet es negribēju jūs apciemot darbā un man nepieciešams ar jums parunāt.”

“Kas par lietu, un kas jūs esat?”

“Mani sauc Mīkaels Blumkvists. Esmu žurnālists un strādāju žurnālā Millennium. Tas attiecas uz Līsbetu Salanderi.”

“A, tagad es jūs pazīstu. Jūs viņu atradāt un izsaucāt glābšanas dienestu… Vai jūs aizlīmējāt viņas ievainojumus ar izolācijas lenti?”

“Jā, es.”

“Tas bija ļoti saprātīgi. Bet man jāatvainojas - es nevaru apspriest savus pacientus ar žurnālistiem. Jums, tāpat kā visiem citiem, jāvēršas pie Sālgrēna slimnīcas preses dienesta.”

“Jūs mani pārprotat. Man nevajag nekādas ziņas, un es šeit esmu pavisam privātā lietā. Jūs varat neteikt man ne vārda, un jums nav jāatklāj nekāda informācija. Ir gluži pretēji - es gribu atklāt informāciju jums.”

Anderss Jūnasons sarauca uzacis.

“Lūdzu, uzklausiet mani,” Mīkaels Blumkvists lūdzās. “Man nav paraduma piesieties ķirurgiem uz ielas, bet ļoti vajag ar jums aprunāties. Te aiz stūra ir kafejnīca. Vai varu uzcienāt ar kafiju?”

“Par ko jūs gribat runāt?”

“Par Līsbetas Salanderes nākotni un labklājību. Es esmu viņas draugs.”

Anderss Jūnasons ilgi šaubījās. Viņš zināja: ja tas būtu kāds cits, nevis Mīkaels Blumkvists - ja viņam pienāktu klāt svešinieks - , viņš atteiktos. Bet, tā kā Blumkvists bija sabiedrībā pazīstams cilvēks, Jūnasons jutās puslīdz drošs, ka tas nav nekāds joks.

“Es nekādā gadījumā nevēlos sniegt interviju un neapspriedīšu savu pacienti.”

“Viss kārtībā,” Mīkaels atteica.

Beidzot Jūnasons īsi pamāja un devās Blumkvistam līdzi uz kafejnīcu.

“Par ko ir runa?” viņš neitrāli pajautāja, kad abi bija saņēmuši savas kafijas tasītes. “Es klausos, bet nedomāju neko komentēt.”

“Jūs baidāties, ka es jūs citēšu vai pieminēšu presē. Apsolu, ka tā nebūs. Kas attiecas uz mani, šī saruna vispār nav notikusi.” “Labi.”

“Es gribu lūgt jums pakalpojumu. Bet, pirms to darīšu, man jāpaskaidro, kāpēc, lai jūs varētu izlemt, vai šis pakalpojums jums ir morāli pieņemams.”

“Man lāgā nepatīk šī saruna.”

“Jums tikai jānoklausās. Kā Līsbetas Salanderes ārstam jūsu uzdevums ir gādāt par viņas fizisko un garīgo veselību. Kā Līsbetas Salanderes draugam mans uzdevums ir darit to pašu. Es neesmu ārsts, tāpēc nevaru rakņāties viņas galvā, vilkt laukā lodes un tamlīdzīgi, taču mana kompetence viņas labklājībai ir tikpat svarīga.”

“Kā tā?”

“Es esmu žurnālists un esmu atklājis patiesību par to, kas ar Līsbetu noticis.”

“Skaidrs.”

“Es varu vispārējos vilcienos pastāstīt, par ko ir runa, lai jūs pats izdarītu secinājumus.”

“Labi.”

“Varbūt man jāsāk ar to, ka Līsbetas advokāte ir Annika Džannīni. Jūs esat viņu saticis.”

Anderss Jūnasons pamāja ar galvu.

“Annika ir mana māsa, un es viņu noalgoju aizstāvēt Līsbetu.”

“Re, kā?”

“To, ka viņa ir mana māsa, jūs varat pārbaudīt iedzīvotāju reģistrā. Annikai šo pakalpojumu es nevaru lūgt. Viņa ar mani

Līsbetu neapspriež. Annikai ir pienākums klusēt, un viņa pakļaujas pavisam citiem noteikumiem.”

“Hmm.”

“Es pieņemu, ka jūs esat lasījis par Līsbetu avīzēs.”

Jūnasons pamāja ar galvu.

“Viņa ir dēvēta par psihopātisku un jukušu lesbieti, masu slepkavu. Tas viss ir muļķības. Līsbeta Salandere nav psihopāte un nebūt nav dumjāka par mums abiem. Bet par viņas seksuālo gaumi nevienam nav nekādas daļas.”

“Ja saprotu pareizi, tad ir notikusi zināma situācijas pārvērtēšana. Šobrīd saistībā ar slepkavībām piemin to vācieti.”

“Tas ir pilnīgi pareizi. Ronalds Nīdermanis ir vainīgs, viņš ir slepkava gluži bez sirdsapziņas. Taču Līsbetai ir ienaidnieki. Patiešām nežēlīgi ienaidnieki. Daži no viņiem strādā Drošības policijā.” Anderss Jūnasons izbrīnā pacēla uzacis.

“Kad Līsbetai bija divpadsmit gadu, viņu ieslodzīja bērnu psihiatriskajā klīnikā, jo viņa bija nejauši atklājusi noslēpumu, kuru Drošības policija par katru cenu vēlējās noslēpt. Viņas tēvs, Aleksandrs Zalačenko, kuru nogalināja Sālgrēna slimnīcā, ir pārbēdzis krievu spiegs, relikts no aukstā kara laikiem. Viņš bija arī varmāka un gadiem ilgi sita Līsbetas māti. Kad Līsbetai apritēja divpadsmit, viņa deva prettriecienu un mēģināja ar benzīna bumbu nogalināt Zalačenko. Tāpēc viņu ieslodzīja klīnikā.”

“Es nesaprotu. Ja viņa mēģināja nogalināt tēvu, tad varbūt bija iemesls sniegt viņai psihiatrisku palīdzību.”

“Mans stāsts - kuru es publicēšu - ir par to, ka Drošības policija zināja, kas noticis, bet izvēlējās pasargāt Zalačenko, jo viņš bija svarīgs informācijas avots. Tāpēc viņi izgudroja nepatiesu diagnozi un parūpējās, lai Līsbeta tiktu ieslodzīta.”

Andersa Jūnasona sejā bija lasāma tāda neticība, ka Mīkaels pasmaidīja.

“Es varu pierādīt visu, ko stāstu. Un uz Līsbetas tiesas laiku es publicēšu izsmeļošu reportāžu. Ticiet man - tas būs varens skandāls.”

“Labi.”

“Es atklāšu un apsūdzēšu divus ārstus, kas darbojušies Drošības policijas uzdevumā un palīdzējuši aprakt Līsbetu trako namā. Es viņus bez žēlastības atmaskošu. Viens no šiem ārstiem ir ļoti slavens un cienījams. Bet, kā jau teicu, man ir visi nepieciešamie pierādījumi.”

“Es saprotu. Ja kāds ārsts ir bijis iejaukts tādā lietā, tas ir apkaunojums visiem ārstiem.”

“Nē, es neticu kolektīvai vainai. Tas ir apkaunojums iesaistītajiem. Tas pats attiecas uz Drošības policiju. Tur noteikti strādā arī labi cilvēki. Runa ir par sazvērnieku grupu. Kad Līsbeta kļuva astoņpadsmit gadus veca, viņi atkal centās ieslodzīt meiteni slimnīcā. Toreiz viņiem neizdevās, taču Līsbetu nodeva aizbildnībā. Tiesā viņi atkal centīsies apmētāt Līsbetu ar dubļiem. Man - vai, pareizāk sakot, manai māsai - vajadzēs cīnīties, lai Līsbeta tiktu attaisnota un viņai atdotu rīcībspēju.”

“Skaidrs.”

“Bet viņai vajag ieročus. Tādi ir šīs spēles noteikumi. Man varbūt vajadzētu pieminēt, ka šajā kaujā daži policisti stāv Līsbetas pusē. Tas gan nav izmeklēšanas vadītājs, kurš ir ierosinājis lietu.”

“Ak tā?”

“Līsbetai pirms tiesas būs vajadzīga palīdzība.”

“Jā. Bet es neesmu advokāts.”

“Nē. Taču jūs esat ārsts un varat piekļūt Līsbetai.”

Andersa Jūnasona acis samiedzās.

“Tas, ko es jums lūgšu, ir neētiski un varbūt pat uzskatāms par likuma pārkāpumu.”

“jā?”

“Bet tas ir pareizi no morāles viedokļa. Cilvēki, kuriem vajadzētu Līsbetu sargāt, apzināti pārkāpj viņas tiesības.”

“Kādā veidā?”

“Es varu minēt piemēru. Kā jūs zināt, Līsbetai ir liegti apmeklējumi, viņa nevar lasīt avīzes vai sazināties ar ārpasauli. Turklāt prokurors ir panācis, ka ari viņas advokāte nedrīkst runāt ar presi. Annika ir apņēmīgi ievērojusi noteikumus. Toties prokurors pats ir galvenais noplūdināto ziņu avots, un žurnālisti turpina rakstīt par Līsbetu riebeklības.”

“Tiešām?”

“Piemēram, šis raksts.” Mīkaels pacēla nedēļu vecu avīzi. “Kāds avots izmeklēšanā apgalvo, ka Līsbeta ir nepieskaitāma, tāpēc avīze nododas spriedelējumiem par viņas garīgo stāvokli.”

“Es izlasīju to rakstu. Tās ir muļķības.”

“Tātad jūs uzskatāt, ka Salandere nav traka?”

“Par to es nevaru izteikties. Taču es zinu, ka nav notikusi nekāda psihiatriskā izmeklēšana. Līdz ar to tas raksts ir muļķības.”

“Labi. Bet es varu pierādīt, ka šīs ziņas ir noplūdinājis policists Hanss Faste, kas strādā pie prokurora Ekstrēma.”

“Redz, kā.”

“Ēkstrems pieprasīs, lai tiesa notiek aiz slēgtām durvīm, un tas nozīmē, ka neviens nepiederošais nevarēs izpētīt un izvērtēt pierādījumus pret Līsbetu. Bet visļaunākais… Tā kā prokurors Līsbetu ir izolējis, viņa nevarēs savākt materiālus, kas nepieciešami aizstāvībai.”

“Ja saprotu pareizi, tad par to rūpēsies viņas advokāte.”

“Kā jūs noteikti esat ievērojis, Līsbeta ir ļoti īpašs cilvēks. Es zinu viņas noslēpumus, bet nevaru tos atklāt savai māsai. Taču Līsbeta varēs izvēlēties, vai tos izmantot savai aizstāvībai tiesā.”

“Jā?”

“Taču Līsbetai ir nepieciešams šis.”

Mīkaels uz nolika galdiņa Palm Tungsten T3 plaukstdatoru un akumulatora lādētāju.

“Tas ir svarīgākais ierocis Līsbetas arsenālā. Tas viņai ir nepieciešams.”

Anderss Jūnasons aizdomīgi paskatījās uz datoru.

“Kāpēc neiedot to viņas advokātei?”

“Tāpēc, ka tikai Līsbeta zina, kā piekļūt pierādījumu materiāliem.”

Anderss Jūnasons ilgi sēdēja klusēdams un nepieskārās datoram.

“Ļaujiet man pastāstīt par dakteri Pēteru Telebūrianu,” Mīkaels sacīja un izņēma mapi, kurā bija apkopojis visus svarīgos materiālus.

Viņi, klusi sarunādamies, nosēdēja kafejnīcā vēl divas stundas.

Pēc astoņiem sestdienas vakarā Dragans Armanskis pameta Milton Security biroju un aizgāja līdz Sēderas draudzes sinagogai. Viņš pieklauvēja, nosauca savu vārdu, un viņu ielaida pats rabīns.

“Esmu norunājis šeit tikšanos ar kādu pazīstamu cilvēku,” Armanskis sacīja.

“Stāvu augstāk. Es parādīšu ceļu.”

Rabīns piedāvāja kipu, ko Armanskis šaubīdamies uzlika galvā. Viņš bija uzaudzis musulmaņu ģimenē, kur kipas valkāšana un ebreju sinagogas apmeklēšana neietilpa dienišķajos rituālos. Ar kipu galvā Armanskis jutās neveikli.

Janam Bublanskim arī bija kipa.

“Labdien, Dragan! Paldies, ka atnāci. Rabīns man atvēlēja telpu, kur varēsim netraucēti parunāt.”

Armanskis apsēdās pretim Bublanskim.

“Es pieņemu, ka šādai slepenībai ir pamatots iemesls.”

“Es nevilkšu garumā. Zinu, ka tu esi Līsbetas Salanderes draugs.”

Armanskis pamāja ar galvu.

“Es gribu zināt, ko jūs ar Blumkvistu esat izgudrojuši, lai palīdzētu Salanderei.”

“Kāpēc tu domā, ka mēs esam kaut ko izgudrojuši?”

“Tāpēc, ka prokurors Rikards Ēkstrems man ir desmitiem reižu jautājis, cik lielu ieskatu izmeklēšanā Milton Security īsti guva. Viņš nejautā tāpat vien, viņš nervozē, ka jūs nostrādāsiet kaut ko tādu, kas var izraisīt atbalsi presē.”

“Hmm.”

“Un, ja Ēkstrems nervozē, tātad viņš zina vai baidās, ka kaut kas briest. Vai varbūt ir runājis ar kādu, kurš baidās.”

“Ar kādu?”

“Dragan, nespēlēsim paslēpes. Tu zini, ka Salandere 1991. gadā kļuva par upuri pretlikumīgām darbībām, un es baidos, ka, sākoties tiesai, tas notiks atkal.”

“Tu esi policists demokrātiskā valstī. Ja tavā rīcībā ir informācija, tad tev jārīkojas.”

Bublanskis pamāja ar galvu.

“Es jau domāju rīkoties. Jautājums ir: kā?”

“Pasaki, ko tu gribi.”

“Es gribu zināt, ko jūs ar Blumkvistu esat iecerējuši. Pieņemu, ka nesēžat, rokas klēpī salikuši.”

“Tas ir sarežģīti. Kā lai es zinu, ka varu tev uzticēties?” “Mīkaels Blumkvists atrada kādu 1991. gada ziņojumu…”

“To es zinu.”

“Man šis ziņojums vairs nav pieejams.”

“Man arī ne. Abi eksemplāri, kas bija Blumkvistam un viņa māsai, ir pazuduši.”

“Pazuduši?” Bublanskis jautāja.

“Blumkvista eksemplāru nozaga, ielaužoties viņa dzīvoklī, bet Annikas Džannīni kopiju paķēra laupīšanas uzbrukumā Gēteborgā. Viss notika tajā dienā, kad nogalināja Zalačenko.” Bublanskis ilgi sēdēja klusēdams.

“Kāpēc mēs par to neesam dzirdējuši?”

“Kā izteicās Mikaels Blumkvists, publicēšanai ir tikai viens piemērots brīdis un neskaitāmi daudz nepiemērotu.”

“Bet jūs… esat nodomājuši to publicēt?”

Armanskis īsi pamāja.

“Uzbrukums Gēteborgā un ielaušanās Stokholmā. Vienā dienā. Tas nozīmē, ka mūsu pretinieki ir labi organizēti,” Bublanskis sacīja.

“Turklāt man laikam vajadzētu piebilst - mums ir pierādījumi, ka Džannīni telefonu noklausās.”

“Kāds te veic lielu skaitu likumpārkāpumu.”

“Tātad jautājums: kas ir mūsu pretinieki?” noteica Dragans Armanskis.

“Es arī par to domāju. Virspusēji raugoties, noklusēt Bjerka ziņojumu ir Drošības policijas interesēs. Bet, Dragan… Mēs runājam par Zviedrijas Drošības policiju. Tā ir valsts iestāde. Es nespēju noticēt, ka to varētu sankcionēt Drošības policija. Domāju, ka pat tai nav tādas kompetences.”

“Zinu. Man arī ir grūti to sagremot. Nemaz nerunājot par faktu, ka kāds ieiet Sālgrēna slimnīcā un izšķaida Zalačenko pauri.” Bublanskis klusēja. Armanskis iedzina pēdējo naglu.

“Un vienlaikus Gunnars Bjerks ņem un pakaras.”

“Tātad tu domā, ka runa ir par organizētām slepkavībām? Es pazīstu Markusu Ērlanderu, kas veica izmeklēšanu Gēteborgā. Viņš nav atradis neko, kas liecinātu, ka šī slepkavība nebija slima cilvēka impulsīva rīcība. Un mēs esam sīki izpētījuši Bjerka nāvi. Viss norāda, ka tā bija pašnāvība.”

Armanskis pamāja.

“Ēverts Gulbergs, septiņdesmit astoņus gadus vecs, nedziedināms vēža slimnieks, dažus mēnešus pirms slepkavības ārstējies no klīniskās depresijas. Es liku Frēklundam izrakt visu, kas par Gulbergu atrodams publiskos dokumentos.”

“Un?”

“Viņš četrdesmitajos gados dienēja Karlskrūnā, tad studēja jurisprudenci un vēlāk kļuva par nodokļu konsultantu privātiem uzņēmumiem. Viņam gadus trīsdesmit bija birojs Stokholmā, klusa darbošanās, privāti klienti - lai kas viņi būtu. 1991. gadā viņš aizgāja pensijā. 1994. gadā pārcēlās uz dzimto Laholmu. Nekā ievērības cienīga.”

“Bet?”

“Ja neskaita dažas pārsteidzošas detaļas. Frēklundam itin nekur neizdevās atrast nevienu vienīgu atsauci uz Gulbergu. Viņš nekad nav pieminēts nevienā avīzē, un neviens nezina, kas bija viņa klienti. Itin kā profesionālajā sfērā viņa nemaz nebūtu bijis.” “Ko tu ar to gribi teikt?”

“Acīm redzamā iespēja ir Drošības policija. Zalačenko bija krievu pārbēdzējs, un kurš gan cits varētu par viņu parūpēties, ja ne DP. Tālāk mēs runājam par iespēju noorganizēt, lai Līsbeta Salandere 1991. gadā tiktu ieslodzīta psihiatriskajā klīnikā. Nemaz nerunājot par ielaušanos, uzbrukumu uz ielas un telefonsarunu noklausīšanos pēc piecpadsmit gadiem… Bet arī es nedomāju, ka aiz tā stāv Drošības policija. Mīkaels Blumkvists viņus sauc par Zalačenko klubu - mazu sazvērnieku grupiņu, ko veido pārziemojuši aukstā kara dalībnieki, kas slēpjas kādā tumšā DP gaitenī.”

Bublanskis pamāja ar galvu.

“Tad ko mēs iesāksim?”

12.   NODALA

Svētdiena, 15. maijs-pirmdiena, 16. maijs

Valsts policijas pārvaldes Konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītājs komisārs Torstens Ēdklints plūkāja auss ļipiņu, domīgi vērodams respektablās privātās drošības pakalpojumu firmas Milton Security izpilddirektoru, kurš ne no šā, ne no tā pēkšņi bija piezvanījis un uzstājīgi ielūdzis Ēdklintu uz svētdienas pusdienām viņa mājās Līdingē. Armanska sieva Ritva bija pasniegusi brīnišķīgu sacepumu. Viņi ēda un pieklājīgi sarunājās. Ēdklints prātoja, diezin kas gan Armanskim īsti padomā. Pēc vakariņām Ritva devās uz dīvānu pie televizora un atstāja viņus vienus pie ēdamgalda. Armanskis nesteidzīgi sāka stāstīt par Līsbetu Salanderi.

Ēdklints lēnām grozīja sarkanvīna glāzi.

Dragans Armanskis nebija nekāds muļķis. To Ēdklints zināja.

Viņi abi bija pazīstami jau divpadsmit gadus, kopš kāda riks- daga deputāte no kreiso partijas bija saņēmusi anonīmus nāves draudus. Politiķe par tiem ziņoja savas frakcijas vadītājam, un pēc tam tika informēta parlamenta drošības nodaļa. Draudi bija rakstveida un vulgāri, un to saturs ļāva nojaust, ka anonīmais vēstuļu autors pazīst deputāti personiski. Līdz ar to šī lieta nonāca Valsts policijas pārvaldes Drošības nodaļas uzmanības lokā. Kamēr notika izmeklēšana, deputātei nodrošināja apsardzi.

Personiskās apsardzes vienība tobrīd budžeta ziņā Drošības policijā bija vismazākā. Tās resursi bija ierobežoti. Vienība atbild par karaliskās ģimenes un premjerministra apsardzi, turklāt pēc vajadzības nodrošina miesassargus atsevišķiem ministriem vai partiju vadītājiem. Vajadzības bieži pārsniedz resursus, un patiesībā lielākajai daļai zviedru politiķu trūkst nopietnas aizsardzības. Apdraudētajai deputātei nodrošināja apsardzi publiskās uzstāšanās reizēs, bet pēc darba dienas beigām viņa palika viena - tātad tieši brīdī, kad pieauga varbūtība, ka neprātis var uzbrukt. Deputātes šaubas par Drošības policijas spēju viņu aizsargāt strauji pieauga.

Politiķe dzīvoja savrupmājā Nakā. Kādu vakaru vēlu pārradusies mājās pēc debatēm finanšu komisijā, viņa atklāja, ka kāds ir iekļuvis mājā caur balkona durvīm, aprakstījis dzīvojamās istabas sienas ar neķītriem apvainojumiem un onanējis viņas guļamistabā. Deputāte pacēla klausuli un savai apsardzei nolīga Milton Security. Par šo lēmumu viņa neinformēja Drošības policiju, tāpēc, kad viņai nākamajā rītā bija jāuzstājas kādā skolā Tēbi, tur notika frontāla sadursme starp valsts un privātajiem apsargiem.

Tolaik Torstens Ēdklints izpildīja personiskās apsardzes vienības vadītāja vietnieka pienākumus. Viņam lāgā nepatika situācija, ka privātie apsargi izpildīs uzdevumu, kas uzticēts valsts apsargiem. Tomēr viņš arī saprata, ka deputātes sūdzībām ir pamats - ja ne citādi, tad vismaz viņas notraipītā gulta bija pierādījums valsts struktūru neefektivitātei. Tāpēc Ēdklints nevis sāka mēroties spēkiem, bet savaldījās un uzaicināja Milton Security šefu Draganu Armanski pusdienās. Abi nosprieda, ka situācija, iespējams, ir nopietnāka, nekā Drošības policija uzskatījusi, un ir pamats pastiprināt politiķes apsardzi. Ēdklints bija arī pietiekami saprātīgs, lai aptvertu, ka Armanska darbiniekiem ir ne tikai nepieciešamā kompetence, bet arī vismaz tikpat laba izglītība un droši vien labāks tehniskais aprīkojums nekā valsts apsargiem. Viņi atrisināja problēmu tādējādi, ka Armanska cilvēki uzņēmās atbildību par tiešo apsardzi, bet Drošības policija atbildēja par nozieguma izmeklēšanu un apmaksāja rēķinu.

Abi vīrieši sadraudzējās un vēlāk gadu gaitā bez lielām problēmām sadarbojās vēl vairākas reizes. Ēdklints ļoti cienīja Dra- gana Armanska profesionālo kompetenci, un, kad Armanskis uzaicināja viņu uz pusdienām un lūdza privātu un konfidenciālu sarunu, viņš labprāt bija gatavs draugu uzklausīt.

Tomēr Ēdklints nebija gaidījis, ka Armanskis viņam klēpī iemetīs bumbu ar aizdedzinātu degli.

“Ja saprotu pareizi, tu apgalvo, ka Drošības policija veic kriminālu darbību?”

“Nē,” Armanskis atteica. “Tu mani pārproti. Es apgalvoju, ka daži cilvēki Drošības policijā veic šādu darbību. Es ne mirkli nedomāju, ka to ir sankcionējusi policijas vadība vai tam ir kaut kāds valsts akcepts.”

Ēdklints aplūkoja Kristera Malma fotogrāfijas - kāds vīrietis iekāpa automašīnā, kuras numura zīme sākās ar burtiem KAB. “Dragan… tas taču nav nekāds joks?”

“Es vēlētos, kaut tas būtu joks.”

Ēdklints brīdi domāja.

“Un ko, velns parāvis, tu gribi, lai es šajā lietā daru?”

Nākamajā rītā torstens Ēdklints sēdēja savā kabinetā policijas pārvaldē Kungsholmenā un, domās iegrimis, rūpīgi spodrināja brilles. Viņš bija sirms vīrs ar lielām ausīm un enerģisku seju. Šobrīd gan sejas izteiksme bija drīzāk apmulsusi nekā enerģiska. Ēdklints lielu daļu nakts bija pavadījis, lauzīdams galvu par to, kas būtu jādara ar Dragana Armanska atklāto informāciju.

Tās nebija nekādas patīkamās pārdomas. Drošības policija Zviedrijā bija institūcija, par kuru visas (nu, gandrīz visas) partijas apgalvoja, ka tā ir neaizstājama, bet reizē visas ari turēja to aizdomās un sacerēja fantāzijas bagātas sazvērestību teorijas. Nenoliedzami, skandālu bija daudz, it īpaši kreisi radikālajos septiņdesmitajos, kad bija veiktas daudzas… konstitucionāli kļūdainas darbības. Taču pēc piecām stipri kritizētām valsts līmeņa izmeklēšanām, kas vētīja Drošības policijas darbu, bija izaugusi jauna ierēdņu paaudze. Tā bija jauna aktīvistu skola, piesaistīta no parastās policijas finanšu, ieroču un krāpšanas nodaļām, - šie policisti bija raduši izmeklēt īstus noziegumus, nevis politiskas fantāzijas.

Drošības policija bija modernizēta, un Konstitūcijas aizsardzības nodaļai tajā iedalīja jaunu, nozīmīgu lomu. Tās uzdevums, kā formulēts valdības norādījumos, bija atklāt un novērst draudus valsts iekšējai drošībai. Pēc definīcijas tie bija nelikumīga darbība, kuras nolūks ir ar vardarbības, draudu vai spaidu palīdzību mainīt valsts iekārtu, piespiest politiskus orgānus vai varas iestādes pieņemt noteikta virziena lēmumus vai neļaut atsevišķiem pilsoņiem īstenot viņu konstitūcijā nostiprinātās brīvības un tiesības.

Konstitūcijas aizsardzības nodaļas uzdevums bija sargāt Zviedrijas demokrātiju no īstiem vai iespējamiem antidemokrātiskiem grupējumiem. Pie tiem galvenokārt pieskaitīja anarhistus un nacistus. Anarhistus tāpēc, ka viņi spītīgi izrādīja pilsonisko nepakļaušanos, dedzinot kažokādu veikalus. Nacistus tāpēc, ka viņi bija nacisti un tātad pēc definīcijas demokrātijas pretinieki.

Ieguvis jurista izglītību, Torstens Ēdklints sākumā strādāja par prokuroru, bet pēc tam divdesmit vienu gadu pavadīja Drošības policijā. Sākumā viņš veica praktisko darbu Personiskās apsardzes vienības administratora amatā, bet pēc tam pārgāja uz Konstitūcijas aizsardzības nodaļu, kur viņa uzdevumi sniedzās no analīzes līdz administratīvajai vadībai, un visbeidzot viņš kļuva par nodaļas vadītāju. Citiem vārdiem sakot, Ēdklints vadīja to policijas daļu, kas sargāja Zviedrijas demokrātiju. Komisārs Ēdklints uzskatīja sevi par demokrātu. Šajā ziņā definīcija bija vienkārša. Konstitūciju pieņēma riksdags, un viņa uzdevums bija raudzīties, lai tā paliktu neskarta.

Zviedrijas demokrātija būtībā balstās uz vienu vienīgu likumu - Runas brīvības aktu. Šis likums garantē neatņemamas tiesības runāt un domāt jebko. Šādas tiesības ir ikvienam Zviedrijas pilsonim no jukuša nacista līdz agresīvam anarhistam un visiem citiem pa vidu.

Pārējie pamatlikumi, piemēram, Konstitūcijas akts, ir tikai Runas brīvības akta praktiskie izskaistinājumi. Tātad Runas brīvības akts ir tas, uz kura dibināta valsts demokrātija. Ēdklints uzskatīja, ka viņa galvenais uzdevums ir aizstāvēt Zviedrijas pilsoņu likumīgās tiesības domāt un runāt, ko viņi vēlas, pat ja viņš nebija vienisprātis ar šo domu un runas saturu.

Šī brīvība tomēr nenozīmēja, ka atļauts viss, kā to kultūrpolitis- kajās debatēs cenšas apgalvot daži fundamentālisti, galvenokārt pedofili un rasistiskie grupējumi. Visām demokrātijām ir savas robežas, un Runas brīvības likuma ierobežojumus nosaka Preses brīvības akts. Tas definē četrus demokrātijas ierobežojumus. Ir aizliegts publicēt bērnu pornogrāfiju un noteiktas seksuālas vardarbības ainas, arī ja to radītājs tās uzskata par mākslinieciskām. Ir aizliegts kūdīt un mudināt uz noziegumu. Ir aizliegts aizskart cita cilvēka cieņu un viņu apmelot. Un ir aizliegts vajāt kādu cilvēku grupu.

Arī Preses brīvības aktu ir pieņēmis riksdags, un tas nosaka sociāli un demokrātiski pieņemamus demokrātijas ierobežojumus, tātad sociālo līgumu, kas ir pamatā civilizētai sabiedrībai. Šis likums būtībā nozīmē to, ka nevienam cilvēkam nav tiesību vajāt vai pazemot citu cilvēku.

Tā kā Runas un Preses brīvību nosaka likumi, ir nepieciešama institūcija, kas garantētu to ievērošanu. Zviedrijā šīs funkcijas ir sadalītas starp divām institūcijām. Vienai no tām - Tieslietu kancleram - ir pienākums ierosināt apsūdzības par Preses brīvības akta pārkāpšanu.

Šajā ziņā Torstens Ēdklints ne tuvu nebija apmierināts. Viņš uzskatīja, ka Tieslietu kanclers izrāda pārāk lielu iecietību pret darbībām, kas ir tieši Zviedrijas Konstitūcijas pārkāpumi. Kanclers parasti mēdza atbildēt: demokrātijas princips ir tik svarīgs, ka viņam jāiejaucas un jāierosina lieta tikai ārkārtējos gadījumos. Pēdējos gados gan šāda attieksme tika arvien vairāk apšaubīta, un Zviedrijas Helsinku komitejas ģenerālsekretārs Roberts Hords bija iesniedzis ziņojumu, kas pētīja Tieslietu kanclera bezdarbību vairāku gadu laikā. Ziņojumā tika secināts, ka ir gandrīz neiespējami kādu apsūdzēt un notiesāt par cilvēku grupas vajāšanu.

Otrā institūcija bija Drošības policijas Konstitūcijas aizsardzības nodaļa, un komisārs Torstens Ēdklints uztvēra savu uzdevumu ar vislielāko nopietnību. Viņš pats uzskatīja, ka tas ir nozīmīgākais postenis, kādu zviedru policists vispār var ieņemt, un savu amatu viņš nekad nemainītu pret kādu citu Zviedrijas juridiskajās vai policijas struktūrās. Viņš gluži vienkārši Zviedrijā bija vienīgais policists, kuram sabiedrība devusi uzdevumu būt par politisku policistu. Tas bija delikāts uzdevums, kas prasīja lielu gudrību un stingru taisnīgumu, jo pārāk daudzu valstu pieredze rādīja, ka politisks policists viegli var pārvērsties par demokrātijas lielāko apdraudējumu.

Prese un sabiedrība parasti domāja, ka Konstitūcijas aizsardzības nodaļas uzdevums galvenokārt ir uzraudzīt nacistus un kareivīgus vegānus. Nodaļa, protams, nodarbojās ar šāda veida grupām, taču bija vēl daudz citu institūciju un norišu, kas tāpat iekļāvās nodaļas darbības laukā. Ja, teiksim, karalis vai armijas virspavēlnieks iedomātos, ka parlamentārisms savu lomu ir nospēlējis un riksdagu vajadzētu aizstāt ar militāru diktatūru vai kaut ko tamlīdzīgu, tad viņš ātri nokļūtu Konstitūcijas aizsardzības nodaļas interešu lokā. Un, ja grupa policistu iedomātos pabīdīt likumu robežas tādā veidā, ka tiek ierobežotas kāda indivīda Konstitūcijā noteiktās tiesības, arī tad nodaļas uzdevums būtu reaģēt. Turklāt šādos nopietnos gadījumos izmeklēšana notiktu Valsts prokurora uzraudzībā.

Nelaime tā, ka Konstitūcijas aizsardzības nodaļa nodarbojās gandrīz tikai ar analīzi un kontroli, nevis ar operatīvo darbību. Tāpēc gadījumos, kad vajadzēja aizturēt nacistus, iesaistījās galvenokārt vai nu parastā policija, vai citas Drošības policijas nodaļas.

Šis apstāklis Ēdklinta acīs bija dziļi neapmierinošs. Gandrīz visās normālās valstīs ir kāda neatkarīga konstitucionālā tiesa, kuras uzdevums ir raudzīties, lai varas iestādes neuzbrūk demokrātijai. Zviedrijā šo uzdevumu pilda Tieslietu kanclers vai parlamentārais ombuds, kurš galvenokārt pakļaujas citu cilvēku lēmumiem. Ja Zviedrijā būtu konstitucionālā tiesa, tad Līsbetas Salanderes advokāts tūlīt varētu apsūdzēt valsti viņas konstitucionālo tiesību pārkāpšanā. Līdz ar to tiesa varētu pieprasīt visus dokumentus un izsaukt uz nopratināšanu jebkuru, ieskaitot premjerministru, līdz jautājums būtu atrisināts. Šobrīd advokāts varēja tikai uzrakstīt iesniegumu parlamentārajam ombudam, taču ombudam nebija pilnvaru doties uz Drošības policiju un pieprasīt dokumentus.

Torstens Ēdklints daudzus gadus bija enerģiski iestājies par konstitucionālās tiesas izveidošanu. Tad viņš zinātu, ko iesākt ar informāciju, kas saņemta no Dragana Armanska; viņš uzrakstītu iesniegumu un nodotu dokumentus tiesai. Sāktos nepielūdzams process.

Taču šobrīd Ēdklintam trūka juridisku pilnvaru, lai sāktu izmeklēšanu.

Viņš nopūtās un ielika mutē košļājamās tabakas gabaliņu.

Ja Dragana Armanska informācija atbilda patiesībai, tad vairāki augstos amatos esoši Drošības policijas darbinieki bija raudzījušies caur pirkstiem uz virkni smagu noziegumu pret kādu zviedru sievieti, pēc tam uz melīga pamata ieslodzījuši viņas meitu psihiatriskajā klīnikā un visbeidzot atļāvuši bijušajam krievu elites spiegam brīvi nodarboties ar ieroču, narkotiku un cilvēku tirdzniecību. Ēdklints saviebās. Viņam negribējās pat uzskaitīt, cik daudz atsevišķu likumpārkāpumu pa šo laiku noticis. Nemaz nerunājot par ielaušanos Mīkaela Blumkvista dzīvoklī, uzbrukumu Līsbetas Salanderes advokātei un, iespējams, - kam

Ēdklints atsacījās ticēt - dalību Aleksandra Zalačenko slepkavībā.

Ēdklintam nebija ne mazākās vēlēšanās tikt iejauktam šādā putrā. Diemžēl tas jau bija noticis mirklī, kad Daragans Armanskis ielūdza viņu pusdienās.

Tagad viņam atlika atbildēt uz jautājumu: kā tikt galā ar šo situāciju? Formāli atbilde bija vienkārša. Ja Armanska stāsts bija patiess, tad vismaz Līsbetai Salanderei bija visaugstākajā mērā atņemta iespēja īstenot savu Konstitūcijā nostiprināto brīvību un tiesības. No konstitucionāla skatpunkta pavērās arī vesels mudžeklis aizdomu, ka vadoši politiski orgāni vai varas iestādes ir pieņēmušas tendenciozus lēmumus, un tas skāra pašu Konstitūcijas aizsardzības nodaļas uzdevuma būtību. Torstens Ēdklints zināja par izdarītu noziegumu, tāpēc viņa policista pienākums bija vērsties pie prokurora ar iesniegumu. Taču patiesībā atbilde nebija tik vienkārša. Atklāti sakot, tā bija sarežģīta.

Par spīti savam svešādajam uzvārdam, kriminālinspektore Monika Figerola bija dzimusi Dālarnā un nāca no dzimtas, kas mita Zviedrijā vismaz kopš Gustava Vāsas laikiem. Viņa piederēja pie sievietēm, kas piesaista apkārtējo uzmanību. Tam bija vairāki iemesli. Monika bija trīsdesmit sešus gadus veca, zilacaina un metru astoņdesmit četrus centimetrus gara. Viņai bija īsi, gaiš- blondi, cirtaini mati. Monika bija glīta un apzināti ģērbās tā, lai izskatītos pievilcīga.

Turklāt viņa bija izcili labā formā.

Pusaudzes gados Monika Figerola bija elites līmeņa vieglatlēte un septiņpadsmit gadu vecumā gandrīz kvalificējās startam Zviedrijas olimpiskajā valsts vienībā. Kopš tā laika viņa bija pārtraukusi nodarboties ar vieglatlētiku, taču fanātiski trenējās sporta zālē piecus vakarus nedēļā. Monika sportoja tik bieži, ka endorfīni darbojās gluži kā narkotika, kas sagādāja viņai abstinences simptomus, ja treniņiem nepietika laika. Viņa skrēja, cilāja svarus, spēlēja tenisu, trenējās karatē, turklāt aptuveni desmit gadus bija nodarbojusies ar kultūrismu. Šo ekstrēmo ķermeņa kulta variantu viņa pēdējā laikā bija krietni ierobežojusi, lai gan pirms diviem gadiem ik dienas divas stundas veltīja svaru cilāšanai. Tagad Monika to darīja tikai īsu brīdi katru dienu, tomēr vispārēju treniņu rezultātā viņas ķermenis bija tik muskuļots, ka ļaunprātīgākie kolēģi mēdza dēvēt viņu par Figerolas kungu. Kad Monika uzvilka bezpiedurkņu krekliņu vai vasaras kleitu, neviens nevarēja nepamanīt viņas bicepsus un plecus.

Daudzus viņas kolēģus vīriešus kaitināja ne tikai Monikas miesas būve, bet arī fakts, ka viņa bija kas vairāk nekā tikai pretty face. Sieviete bija beigusi ģimnāziju ar teicamām atzīmēm, divdesmit gadu vecumā kļuvusi par policisti un pēc tam deviņus gadus strādājusi policijā Upsālā, brīvajā laikā studēdama jurisprudenci. Joka pēc viņa bija apguvusi arī politoloģiju. Monikai nebija nekādu grūtību iegaumēt un analizēt informāciju. Viņa reti lasīja detektīvromānus vai citu izklaides literatūru, toties ar lielu interesi iedziļinājās visdažādākajos tematos no starptautiskajām tiesībām līdz antīkajai vēsturei.

Policijā Monika Figerola no patruļdienesta bija uzdienējusies par kriminālinspektori - vispirms Vardarbīgo noziegumu nodaļā, pēc tam Ekonomiskās noziedzības nodaļā -, lai gan tas bija zaudējums drošībai Upsālas ielās. 2000. gadā viņa pieteicās darbam Drošības policijā Upsālā, bet 2001. gadā pārcēlās uz Stokholmu. Sākumā Figerola strādāja pretizlūkošanā, taču Torstens Ēdklints gandrīz uzreiz viņu uzaicināja uz Konstitūcijas aizsardzības nodaļu. Viņš pazina Monikas tēvu un bija sekojis viņas karjerai gadu gaitā.

Beidzot izlēmis, ka viņam kaut kas jādara ar Dragana Armanska informāciju, Ēdklints brīdi domāja, tad pacēla klausuli un izsauca uz savu kabinetu Moniku Figerolu. Viņa bija nodaļas darbiniece mazāk nekā trīs gadus, un tas nozīmēja, ka viņa joprojām vairāk ir īsta policiste nekā rakstāmgalda karotāja.

Šajā dienā Monika bija ģērbusies piegulošos zilos džinsos, tir- kīzkrāsas sandalēs uz neliela papēža un jūraszilā žaketē.

“Ar ko tu šobrīd nodarbojies?” Ēdklints pajautāja, aicinādams Moniku apsēsties.

“Mēs pētām pārtikas veikaliņa aplaupīšanu Sunnē, kas notika pirms divām nedēļām.”

Drošības policija, protams, nenodarbojās ar pārtikas veikalu laupīšanām. Šis pamatdarbs pilnībā bija parastās policijas ziņā. Monika Figerola nodaļā vadīja piecu darbinieku grupu, kas analizēja politisko noziedzību. Tās svarīgākie darbarīki bija vairāki datori, kas savienoti ar policijas iekšējo ziņojumu tīklu. Būtībā ikviens iesniegums kādā Zviedrijas policijas rajonā izgāja caur datoriem, kas bija Monikas Figerolas pārziņā. Datoru programmatūra automātiski skenēja ikvienu policijas ziņojumu, un tās uzdevums bija reaģēt uz trīssimt desmit specifiskiem vārdiem, piemēram: melnais, skinheds, kāškrusts, imigrants, anarhists, Hitlera sveiciens, nacists, nacionāldemokrāts, valsts nodevējs, žīdu mauka vai nēģeru mīļotājs. Ja ziņojumā bija kāds no šiem vārdiem, dators cēla trauksmi un kāds darbinieks tūlīt sameklēja un kārtīgi apskatīja attiecīgo ziņojumu. Atkarībā no situācijas pēc tam bija iespējams pasūtīt izmeklēšanas materiālus un izpētīt tos sīkāk.

Konstitūcijas aizsardzības nodaļas uzdevums bija arī katru gadu publicēt ziņojumu Draudi valsts drošībai, kas ir vienīgā uzticamā statistika par politisko noziedzību. Statistika balstījās tikai uz iesniegumiem vietējām policijas iestādēm. Veikala aplaupīšanas gadījumā Sunnē dators bija reaģējis uz trim atslēgas vārdiem - imigrants, uzpleči un melnais. Divi jauni vīrieši maskās, piedraudot ar pistoli, bija aplaupījuši pārtikas veikaliņu, kas piederēja kādam imigrantam. Viņi bija ieguvuši divtūkstoš septiņsimt astoņdesmit kronas un cigarešu bloku. Vienam no laupītājiem bija īsa jaka ar Zviedrijas karogu uz uzplečiem. Otrais laupītājs vairākas reizes bija nosaucis veikala īpašnieku par melno un piespiedis viņu nogulties uz grīdas.

Ar to pietika, lai Figerolas darbinieki pieprasītu izmeklēšanas materiālus un censtos izpētīt, vai laupītājiem ir kāda saistība ar Vermlandes vietējo nacistu bandu un vai šo laupīšanu varētu definēt kā rasistisku noziegumu, jo viens no laupītājiem bija paudis rasistiskus uzskatus. Šādā gadījumā laupīšana varēja iekļūt nākamā gada statistikā, ko pēc tam analizētu un iekļautu Eiropas statistikā, kuru ik gadu apkopoja ES birojā Vīnē. Varēja arī izrādīties, ka laupītāji vienkārši ir nopirkuši jaku ar zviedru karogu un tā ir tikai sagadīšanās, ka veikaliņa īpašnieks ir imigrants un lietā figurē vārds “melnais”. Šādā gadījumā Figerolas vienība svītrotu laupīšanu no statistikas.

“Esmu tev sagatavojis sarežģītu uzdevumu,” Torstens Ēdklints sacīja.

“Klausos,” atteica Monika Figerola.

“Šis darbs var beigties ar to, ka tu krīti pamatīgā nežēlastībā un tava karjera ir galā.”

“Skaidrs.”

“Taču, ja viss izdosies labi, veiksmīgas apstākļu sakritības gadījumā tas var atnest lielu karjeras lēcienu. Esmu iecerējis pārcelt tevi uz nodaļas operatīvo vienību.”

“Atvaino, ka aizrādu, taču mums nav operatīvās vienības.” “Ir gan,” Ēdklints sacīja. “Tagad šāda vienība ir. Es to no rīta nodibināju. Šobrīd tā sastāv no viena cilvēka. Un tā esi tu.” Monika Figerola lūkojās uz viņu ar šaubu pilnu izteiksmi sejā. “Konstitūcijas aizsardzības nodaļas uzdevums ir sargāt Konstitūciju no iekšējiem draudiem, kas parasti nozīmē nacistus vai anarhistus. Bet ko lai iesākam, ja draudus Konstitūcijai rada mūsu pašu organizācija?”

Turpmāko pusstundu Ēdklints pārstāstīja visu, ko Dragans Armanskis bija atklājis viņam iepriekšējā vakarā.

“Kas ir šo apgalvojumu avots?” Monika Figerola jautāja.

“Tas šobrīd nav svarīgi. Pievērsies informācijai, ko viņš ir sagādājis.”

“Es domāju: vai tu uzskati šo avotu par uzticamu?”

“Es pazistu savu avotu daudzus gadus un uzskatu viņu par ļoti uzticamu.”

“Tas patiesībā izklausās pilnīgi… Es nezinu. Neticami vēl ir maigi teikts.”

Ēdklints pamāja ar galvu.

“Kā spiegu romānā,” viņš sacīja.

“Kas man jādara?"

“Kopš šī brīža tu esi atbrīvota no visiem citiem pienākumiem. Tev ir tikai viens uzdevums - izpētīt, cik šajā stāstā ir patiesības. Tev šie apgalvojumi vai nu jāpierāda, vai jāapgāž. Tu ziņosi tieši man un nevienam citam.”

“Ak kungs!” Monika Figerola noteica. “Tagad es saprotu, ko tu domāji, teikdams, ka es varu krist nežēlastībā.”

“Jā. Bet, ja šis stāsts ir patiess… Ja kaut niecīga daļa no šiem apgalvojumiem ir patiesa, tad mūs gaida konstitucionāla krīze.” “Ar ko man sākt? Kā man rīkoties?”

“Sāc ar vienkāršāko. Izlasi ziņojumu, ko Gunnars Bjerks uzrakstīja 1991. gadā. Pēc tam identificē personas, kas it kā novērojot Mīkaelu Blumkvistu. Pēc mana avota ziņām, mašīna pieder kādam Jēranam Mortensonam, četrdesmit gadus vecam policistam, kurš dzīvo Vitangigātanā Vellingbī. Tad identificē otro cilvēku, kurš redzams Blumkvista fotogrāfa bildēs. To blondo jauno vīrieti.” “Labi.”

“Tālāk tev jāizpēta Ēverta Gulberga biogrāfija. Es nekad neesmu par viņu dzirdējis, taču mans avots domā, ka viņš ir saistīts ar Drošības policiju.”

“Tātad kāds šeit Drošības policijā septiņdesmit astoņus gadus vecam večukam būtu pasūtījis spiega slepkavību? Es tam neticu.”

“Tomēr tev jāpārbauda. Un izmeklēšanai jānotiek slepeni. Es gribu, lai tu mani informē, pirms sper kādus soļus. Lai nepaliek riņķi uz ūdens virsas.”

“Tā ir milzīga izmeklēšana. Kā lai es tieku galā viena pati?”

“Tev tas nav jādara. Tev tikai jāveic pirmā pārbaude. Ja tu atgriezīsies un teiksi, ka esi pārbaudījusi, bet neko neatrodi, tad viss būs kārtībā. Ja atradīsi kaut ko aizdomīgu, mēs lemsim, ko darīt turpmāk.”

Pusdienas pārtraukumu monika Figerola pavadīja, cilājot svarus policijas pārvaldes sporta zālē. Pašas pusdienas sastāvēja no kafijas un sviestmaizes ar frikadelītēm un biešu salātiem, ko viņa paņēma līdzi uz savu kabinetu. Viņa aizvēra durvis, sakārtoja rakstāmgaldu un, ēzdama sviestmaizi, sāka lasīt Gunnara Bjerka ziņojumu.

Monika izlasīja arī pielikumu ar Bjerka un psihiatra Pētera Telebūriana saraksti. Viņa izrakstīja no ziņojuma katru vārdu un notikumu, ko varētu pārbaudīt. Pēc divām stundām viņa piecēlās un aizgāja uz kafijas automātu pēc kafijas. Iziedama no kabineta, Monika aizslēdza durvis. Drošības policijā tā bija norma.

Monika Figerola vispirms pārbaudīja ziņojuma reģistra numuru. Viņa piezvanīja reģistratoram un saņēma atbildi, ka ziņojums ar tādu numuru neeksistē. Pēc tam viņa ielūkojās Mediju arhīvā. Šeit rezultāti bija labāki. Abas vakara avīzes un viena rīta avīze bija ziņojušas par personu, kas nopietni cietusi degošā automašīnā Lundagātanā attiecīgajā 1991. gada datumā. Negadījuma upuris bija vārdā nenosaukts pusmūža vīrietis. Vienā no vakara avīzēm bija minēts, ka, pēc liecinieku vārdiem, ugunsnelaimi tīšām izraisījusi jauna meitene. Tātad tā būtu bēdīgi slavenā ugunsbumba, ar kuru Līsbeta Salandere meta krievu aģentam Zalačenko. Šis incidents bija noticis.

Ziņojuma autors Gunnars Bjerks bija reāls cilvēks. Viņš bija augsta ārzemnieku nodaļas amatpersona, aizgājis slimības atvaļinājumā diska trūces dēļ un diemžēl miris pašnāvībā.

Personāldaļa tomēr nevarēja atklāt, ar ko Gunnars Bjerks nodarbojies 1991. gadā. Šīs ziņas bija slepenas pat citiem Drošības policijas darbiniekiem. Nekā neparasta.

To, ka Līsbeta Salandere 1991. gadā bija dzīvojusi Lundagātanā un nākamos divus gadus pavadījusi Sv. Stefana bērnu psihiatriskajā klīnikā, bija vienkārši pārbaudīt. Vismaz šajā ziņā dokumenta saturs nerunāja pretī īstenībai.

Pēters Telebūrians bija pazīstams psihiatrs, bieži redzēts televīzijā. Viņš 1991. gadā strādāja Sv. Stefana klīnikā un šobrīd bija tās galvenais ārsts.

Monika Figerola ilgi pārdomāja šī ziņojuma nozīmi. Pēc tam viņa piezvanīja personāldaļas vadītāja vietniekam.

“Man ir sarežģīts jautājums,” viņa sacīja.

“Kāds?”

“Mēs Konstitūcijas aizsardzības nodaļā šobrīd veicam vienu analīzi, kurā nepieciešams izvērtēt kāda cilvēka uzticamību un vispārējo psihisko veselību. Man vajadzētu konsultēties ar psihiatru vai kādu citu ekspertu, kuram ir piekļuve slepenai informācijai. Man minēja psihiatru Pēteru Telebūrianu, un es gribu zināt, vai varu vērsties pie viņa.”

Pagāja kāds brīdis, iekams Monika saņēma atbildi.

“Telebūrians pāris reižu ir bijis Drošības policijas konsultants. Viņam ir piekļuve, un jūs varat vispārīgos vilcienos pārrunāt ar viņu klasificētu informāciju. Bet, pirms vēršaties pie viņa, jums jāveic birokrātiskā procedūra: jāsaņem jūsu priekšnieka piekrišana un jāiesniedz formāls lūgums atļaujai konsultēties ar Telebūrianu.”

Monikas Figerolas sirds mazliet nodrebēja. Viņa bija guvusi apstiprinājumu tam, ko varēja zināt tikai ļoti ierobežots loks. Pēteram Telebūrianam ir bijusi saistība ar Drošības policiju. Lidz ar to ziņojuma ticamība pieauga.

Monika nolika ziņojumu un pievērsās pārējai informācijai, ko viņai bija sagādājis Torstens Ēdklints. Viņa izpētīja Kristera Malma uzņemtās fotogrāfijas, kurās redzami abi cilvēki, kas Pirmajā maijā it kā esot sekojuši Mīkaelam Blumkvistam no kafejnīcas Copacabana.

Pārbaudījusi automašīnu reģistru, Monika Figerola konstatēja, ka Jērans Mortensons ir reāla persona, kam pieder pelēks volvo ar attiecīgo reģistrācijas numuru. Pēc tam viņa no Drošības policijas personāldaļas saņēma apstiprinājumu, ka Mortensons strādā Drošības policijā. Šī bija visvienkāršāk veicamā pārbaude, un arī šī informācija šķita pareiza. Monikas sirds nodrebēja vēlreiz.

Jērans Mortensons strādāja Personiskās apsardzes vienībā. Viņš bija miesassargs un ietilpa darbinieku grupā, kas vairākas reizes bija gādājusi par premjerministra drošību. Tomēr pirms pāris nedējām viņš bija aizdots pretizlūkošanai. Atvaļināšana bija sākusies ar 10. aprīli, dažas dienas pēc tam, kad Aleksandru Zalačenko un Līsbetu Salanderi aizveda uz Sālgrēna slimnīcu, taču tāda darbinieku pagaidu pārvietošana nebija nekas neparasts, ja kāda uzdevuma izpildei trūka cilvēku.

Pēc tam Monika Figerola piezvanīja pretizlūkošanas nodaļas vadītāja vietniekam, kuru pazina personiski un pie kura bija strādājusi tajā īsajā laikā, ko pavadīja šajā nodaļā. Viņa pajautāja, vai Jērans Mortensons nodarbojas ar kaut ko svarīgu un vai viņu varētu aizdot vienai izmeklēšanai Konstitūcijas aizsardzības nodaļā.

Pretizlūkošanas nodaļas vadītāja vietnieks bija pārsteigts. Monika būšot nepareizi informēta. Jērans Mortensons no apsardzes nebija aizdots pretizlūkošanai. Piedodiet.

Monika Figerola divas minūtes blenza uz klausuli. Apsardzē domāja, ka Mortensons ir aizdots pretizlūkošanai. Pretizlūkošana viņu nemaz nebija prasījusi. Šādas pārcelšanas izskatīja un apstiprināja kancelejas vadītājs. Monika pasniedzās pēc klausules, lai piezvanītu kancelejas vadītājam, bet aprāvās. Ja apsardze bija aizdevusi Mortensonu, tad kancelejas vadītājs bija apstiprinājis šo lēmumu. Taču Mortensona pretizlūkošanā nebija. Un kancelejas vadītājs to noteikti zināja. Ja Mortensons bija pārcelts uz kādu nodaļu, kas izsekoja Mīkaelu Blumkvistu, tad kancelejas vadītājs zināja arī to.

Torstens Ēdklints bija viņai norādījis neatstāt riņķus uz ūdens virsas. Pajautāt kancelejas vadītājam nozīmētu to pašu, ko iemest milzīgu akmeni mazā piļu dīķi.

Neilgi pēc pusvienpadsmitiem pirmdienas rītā apsēdusies pie sava rakstāmgalda stikla būri, Ērika Bergere uzelpoja. Viņai ļoti kārojās kafijas, ko viņa tikko bija atnesusi no virtuves. Pirmās darba stundas Ērika bija pavadījusi divās sapulcēs. Pirmā bija piecpadsmit minūtes ilga rīta apspriede, kurā atbildīgais sekretārs Pēters Frēdriksons iezīmēja vadlīnijas šīsdienas darbam. Tā kā Ērika neuzticējās Andersam Holmam, viņa bija spiesta aizvien vairāk paļauties uz Frēdriksona spriedumiem.

Otrā sapulce bija stundu ilga tikšanās ar valdes priekšsēdē- tāj\i Magnusu Borgšē, SMP finanšu direktoru Kristeru Selbergu un budžeta nodaļas vadītāju Ulfu Flodinu. Sapulcē viņi apskatīja sarūkošo reklāmas tirgu un sliktos pārdošanas rezultātus brīvajā tirdzniecībā. Selbergs un Flodlns bija vienisprātis, ka jārīkojas, lai mazinātu avīzes zaudējumus.

“Pirmajā ceturksni mēs tikām galā tāpēc, ka reklāmas tirgū bija vērojama neliela augšupeja, un ari tāpēc, ka divi darbinieki no Jaunā gada aizgāja pensijā. Viņu vietā neviens nav pieņemts,” sacīja Ulfs Flodīns. “Ari šo kvartālu mēs droši vien beigsim ar nelieliem zaudējumiem. Nav nekādu šaubu par to, ka bezmaksas avīzes Metro un Stockholm City turpina aprīt reklāmas tirgu Stokholmā. Mūsu vienīgā prognoze trešajam kvartālam ir izteikts deficīts.” “Un kā mēs ar to tiksim galā?” Borgšē jautāja.

“Vienīgā saprātīgā iespēja ir štatu samazināšana. Mēs to neesam darījuši kopš 2002. gada, bet es lēšu, ka līdz gada beigām mums jālikvidē vismaz desmit štata vietas.”

“Kuras štata vietas?” Ērika Bergere jautāja.

“Mums jādarbojas pēc izlases principa, ņemot pa vienai no dažādām redakcijām. Sporta redakcijā šobrīd ir sešas ar pusi štata vietas. Tur mums jāsamazina līdz piecām pilnām slodzēm.”

“Ja saprotu pareizi, tad sporta redakcija jau šobrīd ir smagā situācijā. Tas nozīmē, ka sporta apskati mums jānogriež pilnībā.”

Flodīns paraustīja plecus.

“Es labprāt uzklausīšu labākus priekšlikumus.”

“Man nav labāku priekšlikumu, bet princips ir šāds: ja samazinām personālu, mums jāveido plānāka avīze, bet, ja veidosim plānāku avīzi, samazināsies lasītāju un līdz ar to arī reklāmdevēju skaits.”

“Mūžīgais apburtais loks,” noteica Selbergs.

“Esmu pieņemta darbā, lai šo līkni mainītu. Tas nozīmē, ka man jādara viss, lai pārveidotu avīzi un padarītu to pievilcīgāku lasītājiem. Bet es to nevaru izdarīt, ja man jānodarbojas ar personāla atlaišanu.”

Ērika pagriezās pret Borgšē.

“Cik ilgi avīze var asiņot? Cik lielus zaudējumus mēs varam izturēt, pirms notiek lūzums?”

Borgšē savilka lūpas.

“Kopš deviņdesmito gadu sākuma SMP ir noēdusi lielu daļu no vecā fondu kapitāla. Salīdzinājumā ar situāciju pirms desmit gadiem mūsu akciju portfeļa vērtība ir samazinājusies aptuveni par trīsdesmit procentiem. Liela daļa šo fondu ir izlietota ieguldījumiem datortehnikā. Mums ir bijuši milzīgi izdevumi.” “Esmu pamanījusi, ka SMP ir radījusi savu tekstu rediģēšanas sistēmu ar nosaukumu AXT. Cik tā izmaksāja?”

“Aptuveni piecus miljonus kronu.”

“Es īsti nesaprotu loģiku. Tirgū jau ir gatavas lētas komerciālas programmas. Kāpēc SMP vajadzēja radīt savu programmatūru?”

“Zini, Ērika… man atbildes nav. Mūsu iepriekšējais tehniskais direktors pierunāja. Viņš uzskatīja, ka ilgtermiņā tā būs lētāk, turklāt SMP varēs pārdot licences citām avīzēm.”

“Un kāds ir nopircis programmu?”

“Jā, kāda vietējā avīze Norvēģijā.”

“Lieliski,” Ērika Bergere noteica sausā balsi. “Nākamais jautājums: mums ir piecus sešus gadus veci datori…”

“Tuvākā gada laikā jebkādi ieguldījumi jaunos datoros ir izslēgti,” sacīja Flodlns.

Diskusija turpinājās. Ērika sāka skaidri aptvert, ka Flodlns un Selbergs viņas iebildumus ignorē. Viņiem bija svarīga tikai līdzekļu apcirpšana, kas bija saprotami no budžeta nodaļas vadītāja un finanšu direktora viedokļa, bet nepieņemami no jaunas galvenās redaktores skatpunkta. Tomēr visvairāk Ēriku kaitināja tas, ka viņi visu laiku noraidīja argumentus ar laipnu smaidu, kas lika viņai justies kā skolniecei, kura stundā izsaukta atbildēt. Netika izteikts neviens vienīgs nepieļaujams vārds, tomēr viņu attieksme pret Ēriku bija tik klasiska, ka tas gandrīz šķita uzjautrinoši. Nemoki savas smadzenes ar tik sarežģītām lietām, meitenīt.

Borgšē nebija nekāds palīgs. Viņš izturējās nogaidoši un lāva pārējiem sapulces dalībniekiem pabeigt sarunu, tomēr no viņa Ērika nesajuta noniecinošu attieksmi.

Viņa nopūtās, ieslēdza savu klēpjdatoru un atvēra e-pastu. Bija pienākušas deviņpadsmit vēstules. Četras no tām bija vēstules, kas piedāvāja viņai a) nopirkt Viagru, b) par četriem ASV dolāriem minūtē izmēģināt kiberseksu ar The sexiest Lolitas on the net, c) nobaudīt mazliet skarbāku variantu Animal Sex, the Juciest Horse Fuck in the Universe, kā arī d) abonēt jaunumu - biļetenu mode.nu, ko izplatīja kāda firma, kura apbēra tirgu ar reklāmas piedāvājumiem un nepārstāja sūtīt savus mēslus, lai cik reižu Ērika no tiem atteiktos. Vēl septiņas bija tā sauktās Nigērijas vēstules no Abū Dabī bijušā valsts bankas direktora atraitnes, kura piedāvāja fantastiskas summas, ja vien Ērika ieguldīs nelielu uzticības kapitālu, un tamlīdzīgas muļķības.

Atlikušās vēstules bija rīta ziņojums, pusdienu ziņojums, trīs vēstules no Pētera Frēdriksona ar jaunāko informāciju par dienas galveno materiālu, vēstule no Ērikas personiskā finanšu konsultanta, kas vēlējās norunāt tikšanos, lai precizētu algas izmaiņas pēc Ērikas pāriešanas no Millennium uz SMP, kā ari vēstule no zobu higiēnista ar atgādinājumu, ka pienācis laiks kārtējai vizītei. Ērika pierakstīja laiku savā elektroniskajā kalendārā un tūlīt saprata, ka būs spiesta vizīti atcelt, jo tajā dienā viņai bija ieplānota liela redakcijas apspriede.

Visbeidzot Ērika atvēra pēdējo vēstuli, kas bija nosūtīta no adreses < centralred@smpost.se > ar nosaukumu [Galvenās redaktores zināšanai]. Viņa lēnām nolika kafijas tasīti.

MAUKA! TU DOMĀ, KA TU KAUT KAS ESI, TU, NOLĀDĒTĀ PEŽA! NEIEDOMĀJIES, KA TU TE VARI IERASTIES UN SLIET DEGUNU GAISĀ. TEVI JĀIZDRĀŽ AR SKRŪVGRIEZI PAKAĻĀ, MAUKA! JO ĀTRĀK TU PAZUDĪSI, JO LABĀK.

Ērika Bergere automātiski pacēla skatienu un meklēja ziņu redaktoru Andersu Holmu. Viņš neatradās savā vietā, un Ērika neredzēja viņu redakcijā. Viņa pārbaudīja nosūtītāju, tad pacēla klausuli un piezvanīja SMP IT nodaļas vadītājam Pēteram Fle- mingam.

“Labdien! Kurš izmanto adresi < centralred@smpost.se >?” “Neviens. SMP nav tādas adreses.”

“Es tikko saņēmu vēstuli no šādas adreses.”

“Tā ir viltota. Vai vēstulē ir vīruss?”

“Nē. Vismaz antivīrusu programma nav reaģējusi.”

“Skaidrs. Tādas adreses nav. Patiesībā ir ļoti vienkārši imitēt šķietami īstu adresi. Internetā ir vietnes, no kurām tādas var nosūtīt.”

“Vai šai vēstulei var sadzīt pēdas?”

“Tas ir gandrīz neiespējami, pat ja cilvēks būtu tik stulbs, lai sūtītu to no sava mājas datora. Varbūt var uzzināt servera IP adresi, bet, ja viņš izmanto, piemēram, hotmail kontu, tad pēdas izbeidzas.”

Ērika pateicās par informāciju. Viņa brīdi domāja. Tā nebija pirmā reize, kad viņa saņēma draudus vai vēstules no kāda trakā. Šī vēstule nepārprotami mērķēja uz viņas jauno darbu SMP galvenās redaktores amatā. Ērika prātoja, vai kāds jukušais būtu lasījis par viņu saistībā ar Mūrandera nāvi vai varbūt nosūtītājs atrodas šajā ēkā.

Monika figerola ilgi lauzīja galvu par to, ko iesākt ar Ēvertu Gulbergu. Darbam Konstitūcijas aizsardzības nodaļā bija tā priekšrocība, ka viņai bija plašas pilnvaras saņemt gandrīz jebkurus izmeklēšanas materiālus, kam varētu būt kāda saistība ar rasistiskiem vai politiskiem noziegumiem. Aleksandrs Zalačenko bija imigrants, un viņas darba pienākumos ietilpa izmeklēt vardarbību pret ārvalstīs dzimušiem cilvēkiem, lai noteiktu, vai tai ir rasistiska motivācija. Tātad viņai bija likumīgas tiesības piedalīties Zalačenko slepkavības izmeklēšanā, lai noteiktu, vai Ēverts Gulbergs ir saistīts ar kādu rasistisku organizāciju vai arī ir paudis rasistiskus uzskatus saistībā ar slepkavību. Monika pasūtīja materiālus un rūpīgi tos izlasīja. Tajos viņa atrada vēstules, kas sūtītas tieslietu ministram, un konstatēja, ka bez virknes absurdu un nicinošu personisku uzbrukumu tajās ir arī vārdi “nēģeru mīļotājs” un “valsts nodevējs”.

Tobrīd pulkstenis jau rādīja pieci. Monika Figerola ieslēdza visus materiālus seifā savā kabinetā, izmazgāja kafijas krūzīti, izslēdza datoru un atzīmēja, ka pamet darba vietu. Viņa veiklā solī devās uz sporta zāli Sv. Ērika laukumā un turpmāko stundu veltīja vieglam spēka treniņam.

Pabeigusi treniņu, Monika devās mājās uz savu divistabu dzīvokli Pontonjergātanā, nomazgājās dušā un paēda vēlas, bet no uzturzinātnes viedokļa pareizas vakariņas. Kādu brīdi viņa domāja, vai nepiezvanīt Dānielam Mūgrēnam, kas dzīvoja trīs kvartālus tālāk šajā pašā ielā. Dāniels bija galdnieks un kultūrists un trīs gadus šad tad bijis Monikas treniņu biedrs. Pēdējos mēnešos abi arī satikās, lai nodotos draudzīgam seksam.

Sekss katrā ziņā sagādāja gandrīz tikpat lielu apmierinājumu kā smags treniņš sporta zālē, taču savos vēlajos trīsdesmit, gandrīz jau nepilnos četrdesmit gados Monika Figerola bija sākusi aizdomāties, vai viņai galu galā nevajadzētu sākt interesēties par pastāvīgu partneri un stabilāku dzīvesveidu. Varbūt par bērniem. Bet ne no Dāniela Mūgrēna.

Pēc pārdomu brīža Monika nolēma, ka viņai tomēr negribas nevienu satikt. Tāpēc viņa ielīda gultā ar seno laiku vēstures grāmatu rokās un aizmiga tūlīt pēc pusnakts.

13.   NODALA

Otrdiena, 17. maijs

Otrdienas rītā monika Figerola pamodās desmit minūtes pāri sešiem, izskrēja garu apli gar Mēlarena ziemeļu krastu, nomazgājās dušā un desmit pāri astoņiem jau atzīmēja ierašanos policijas pārvaldē. Rīta stundu viņa pavadīja, rakstot ziņojumu par iepriekšējā dienā izdarītajiem secinājumiem.

Pulksten deviņos ieradās Torstens Ēdklints. Monika deva viņam divdesmit minūtes laika, lai priekšnieks apskatītu iespējamo rīta pastu, bet pēc tam pieklauvēja pie viņa durvīm. Viņa gaidīja desmit minūtes, kamēr šefs izlasīja viņas ziņojumu. Ēdklints divas reizes izlasīja visas četras A4 lapas no sākuma līdz beigām un pēdīgi paskatījās uz Moniku.

“Kancelejas vadītājs,” viņš domīgi noteica.

Monika pamāja ar galvu.

“Viņam vajadzēja apstiprināt Mortensona pārcelšanu. Tātad viņam jāzina, ka Mortensons neatrodas pretizlūkošanā, kā domā apsardzes vienība.”

Torstens Ēdklints noņēma brilles, sameklēja papīra salveti un rūpīgi tās notīrīja. Viņš iegrima pārdomās. Ēdklints neskaitāmas reizes bija saticis kancelejas vadītāju Albertu Šenki sapulcēs un iekšējās apspriedēs, bet nevarēja apgalvot, ka pazīst viņu īpaši labi. Šenke bija diezgan maza auguma, ar plāniem, rūsgani blondiem matiem un gadu gaitā piebriedušu vidukļa apkārtmēru. Ēdklints zināja, ka Šenke ir aptuveni piecdesmit piecus gadus vecs un nostrādājis VPP/DN vismaz divdesmit piecus gadus vai varbūt vēl ilgāk. Pēdējos desmit gadus viņš bija vadījis kanceleju, pirms tam bijis kancelejas vadītāja vietnieks un ieņēmis citus posteņus administrācijā. Šenke šķita nerunīgs vīrs, kurš vajadzības gadījumā spēja rīkoties asi. Ēdklintam nebija ne jausmas, ar ko Šenke nodarbojas brīvajā laikā, bet viņš atcerējās, ka reiz redzējis kancelejas vadītāju policijas ēkas garāžā sporta apģērbā ar golfa nūjām pār plecu. Pirms vairākiem gadiem viņš reiz bija uzskrējis Šenkem Operā.

“Man kaut kas šķita savādi,” Monika Figerola sacīja.

“Kas?”

“Ēverts Gulbergs. Viņš četrdesmitajos gados dienēja armijā, tad kļuva par nodokļu konsultantu un piecdesmitajos nozuda miglā.”

“jā?”

“Mēs te apspriedām iespēju, ka viņš ir algots slepkava.”

“Es zinu, ka tas izklausās par tālu ķerts, bet…”

“Man šķita dīvaini, ka par viņu ir tik maz informācijas un tā liekas gandrīz vai viltota. Gan Informācijas birojs, gan VPP/DN piecdesmitajos un sešdesmitajos dibināja firmas ārpusē.” Ēdklints pamāja ar galvu.

“Es jau gaidīju, kad tu iedomāsies par šo iespēju.”

“Man vajadzēs atļauju ieskatīties piecdesmito gadu personas lietās,” Monika sacīja.

“Nē,” Ēdklints atteica, papurinādams galvu. “Mēs nevaram ieiet arhīvā bez kancelejas vadītāja atļaujas un nedrīkstam pievērst uzmanību, kamēr nebūsim atraduši kaut ko vairāk.”

“Tad kas būtu jādara turpmāk?”

“Mortensons,” Ēdklints sacīja. “Noskaidro, ar ko viņš nodarbojas.”

Līsbeta salandere pētīja savas slēgtās palātas vēdlodziņu, kad durvis noskrapstēja atslēga un palātā ienāca dakteris Anderss Jūnasons. Bija pāri desmitiem otrdienas vakarā. Jūnasons iztraucēja Līsbetu brīdī, kad viņa kala plānus, kā aizbēgt no Sālgrēna slimnīcas.

Viņa bija izmērījusi vēdlodziņu un secinājusi, ka galva tam izlīdīs cauri un droši vien nebūs īpašu problēmu izspraukties arī pavisam. Līdz zemei bija trīs stāvi, taču saplēsta palaga un trīs metrus gara stāvlampas pagarinātāja kombinācija atrisinātu šo problēmu.

Līsbeta domās bija izplānojusi bēgšanu soli pa solim. Problēma bija drēbes. Viņai bija apakšbikses, slimnīcas naktskrekls un palienētas plastikāta sandales. Bija arī divsimt kronu skaidrā naudā, ko viņa bija saņēmusi no Annikas Džannīni, lai varētu pasūtīt saldumus no slimnīcas kioska. Ar to vajadzētu pietikt lētiem džinsiem un T kreklam no lietoto apģērbu veikala, ja vien viņai Gēteborgā tādu izdotos atrast. Pārējā nauda bija paredzēta telefona sarunai ar Plague. Pēc tam viss atrisinātos. Dažu dienu laikā pēc bēgšanas Līsbeta plānoja nolaisties Gibraltārā un pēc tam izveidot sev jaunu identitāti kaut kur pasaulē.

Anderss Jūnasons pamāja ar galvu un apsēdās apmeklētāju krēslā. Līsbeta piemetās uz gultas malas.

“Sveika, Līsbet! Piedod, ka pēdējās dienās neesmu pie tevis iegriezies, bet man reanimācijā bija darba pāri galvai, turklāt esmu kļuvis par darbaudzinātāju pāris jaunajiem ārstiem.”

Līsbeta pamāja. Viņa nemaz nebija gaidījusi, ka dakteris Jūnasons viņu bieži apciemos.

Jūnasons paņēma viņas temperatūras lapu un uzmanīgi izpētīja temperatūras līkni un parakstītās zāles. Viņš ievēroja, ka Līsbetas temperatūra stabili turas starp 37 un 37,2 grādiem un aizvadītajā nedēļā viņa nav saņēmusi nekādas galvassāpju tabletes.

“Tevi ārstē daktere Endrīna. Kā tu ar viņu satiec?”

“Viņa ir okei,” Līsbeta atbildēja bez liela entuziasma.

“Vai neiebilsti, ja es tevi izmeklēšu?”

Līsbeta pamāja ar galvu. Jūnasons izņēma no kabatas lukturīti, noliecās uz priekšu un iespīdināja gaismu Līsbetai acīs, lai redzētu, kā saraujas un izplešas zīlītes. Viņš lūdza meiteni atvērt muti un apskatīja kaklu. Pēc tam piesardzīgi aplika rokas Līsbetai ap kaklu un dažas reizes pagrieza viņas galvu uz sāniem.

“Kaklā nav nekāda stīvuma?” viņš jautāja.

Līsbeta papurināja galvu.

“Kā ar galvassāpēm?”

“Reizēm sajūtu, bet tās pāriet.”

“Dzīšanas process vēl turpinās. Galvassāpes uznāks aizvien retāk.”

Līsbetas mati joprojām bija tik īsi, ka Jūnasonam vajadzēja atglaust tikai nelielu šķipsnu, lai aptaustītu rētu virs auss. Tā dzija bez sarežģījumiem, taču bija palikusi neliela krevele.

“Tu atkal esi kasījusi rētu. Nedari tā!”

Līsbeta pamāja ar galvu. Jūnasons satvēra viņas kreiso elkoni un pacēla roku.

“Vai vari pacelt roku pati?”

Līsbeta izstiepa roku.

“Vai tu jūti sāpes vai kaut ko nepatīkamu plecā?”

Līsbeta papurināja galvu.

“Vai jūti saspringumu?”

“Mazliet.”

“Domāju, ka tev vairāk jāvingrina pleca muskuļi.”

“To ir grūti izdarīt, ja esi ieslēgts.”

Jūnasons viņai uzsmaidīja.

“Tas nebūs mūžīgi. Vai tu pildi pārējos vingrinājumus, kā norāda fizioterapeite?”

Līsbeta pamāja ar galvu.

Jūnasons izņēma stetoskopu un piespieda to sev pie plaukstas locītavas, lai sasildītu. Tad viņš apsēdās uz gultas malas, atpogāja

Līsbetai naktskreklu, izklausīja viņai sirdi un saskaitīja pulsu. Viņš lūdza Līsbetu paliekties uz priekšu un pielika stetoskopu viņai pie muguras, lai izklausītu plaušas.

“Paklepo!”

Līsbeta ieklepojās.

“Labi. Vari aizpogāt. Medicīniskā ziņā tu esi vairāk vai mazāk atlabusi.”

Līsbeta pamāja. Viņa gaidīja, ka dakteris tagad piecelsies un apsolīs iegriezties pēc pāris dienām, taču viņš palika sēžam. Jūnasons ilgi sēdēja klusēdams un šķita kaut ko pārdomājam. Līsbeta pacietīgi gaidīja.

“Vai zini, kāpēc es kļuvu par ārstu?” Jūnasons piepeši pajautāja. Līsbeta papurināja galvu.

“Es nāku no strādnieku ģimenes. Vienmēr esmu gribējis kļūt par ārstu. Patiesībā pusaudža gados biju iecerējis kļūt par psihiatru. Es biju šausmīgi intelektuāls.”

Tiklīdz Jūnasons pieminēja vārdu psihiatrs, Līsbeta kļuva ļoti modra.

“Bet es nebiju pārliecināts, ka tikšu galā ar studijām. Tāpēc, pabeidzis ģimnāziju, es izmācījos par metinātāju un nostrādāju dažus gadus.”

Viņš pamāja ar galvu par zīmi, ka runā patiesību.

“Man tā šķita laba ideja: būs, pie kā atgriezties, ja medicīnas studijas neizdosies. Un metinātāja darbs jau nemaz tik ļoti neatšķiras no ārsta darba. Vienmēr kaut kas jālabo. Tagad es strādāju Sālgrēna slimnīcā un laboju tādus kā tu.”

Līsbeta sarauca uzacis un aizdomīgi prātoja, vai Jūnasons viņu neizjoko. Bet viņš izskatījās pavisam nopietns.

“Līsbet… es domāju…”

Jūnasons klusēja tik ilgi, ka Līsbeta gandrīz pajautāja, ko viņš grib. Tomēr viņa savaldījās un gaidīja.

“Vai tu sadusmotos uz mani, ja es lūgtu atļauju uzdot tev vienu privātu un personisku jautājumu? Es tev jautāšu kā privātpersona, nevis ārsts. Es nepierakstīšu tavas atbildes un neapspriedīšu tās ne ar vienu. Tev nav jāatbild, ja negribi.”

“Par ko?”

“Tas ir netaktisks un personisks jautājums.”

Līsbeta ieskatījās viņam acīs.

“Kopš tevi divpadsmit gadu vecumā ievietoja Sv. Stefana klīnikā, tu esi atteikusies atbildēt uz psihiatru uzdotajiem jautājumiem. Kāpēc tā?”

Līsbetas Salanderes acis mazliet satumsa. Viņa klusēdama divas minūtes vēroja Andersu Jūnasonu ar pavisam bezkaislīgu skatienu.

“Kāpēc jūs jautājat?” viņa beidzot pavaicāja.

“Godīgi sakot, neesmu īsti drošs. Es laikam cenšos kaut ko saprast.”

Līsbetas mute mazliet savilkās.

“Es nerunāju ar psihdakteriem, jo viņi nekad neklausās, ko es saku.”

Anderss Jūnasons pamāja ar galvu un piepeši iesmējās.

“Labi. Saki man… ko tu domā par Pēteru Telebūrianu?”

Jūnasons bija izmetis šo vārdu tik negaidīti, ka Līsbeta gandrīz sarāvās. Viņas acis samiedzās.

“Kāda velna pēc jūs uzdodat tik daudz jautājumu? Ko jūs īsti gribat?”

Viņas balss piepeši skanēja kā smilšpapīrs. Anderss Jūnasons paliecās uz priekšu tik tālu, ka gandrīz ielauzās viņas personiskajā teritorijā.

“Tāpēc, ka viens… kā tu tur teici… psihdakteris, vārdā Pēters Telebūrians, kurš mūsu profesijā ir visai slavens, pēdējās dienās ir divreiz man uzklupis un centies izlūgties iespēju tevi izmeklēt.”

Līsbeta piepeši juta pār muguru noskrienam aukstas tirpas.

“Tiesa viņam uzdos veikt tev psihiatrisko ekspertīzi.”

“Un?”

“Man nepatīk Telebūrians. Es viņam neļāvu nākt šurp. Pēdējā reizē viņš nepieteicies ieradās nodaļā un centās iekļūt pie tevis ar kādas māsiņas palīdzību.”

Līsbeta saknieba lūpas.

“Viņa uzvedība bija mazliet dīvaina un nedaudz par uzstājīgu, lai liktos pieņemama. Tāpēc es gribu zināt, ko tu par viņu domā.”

Šoreiz bija Andersa Jūnasona kārta pacietīgi gaidīt Līsbetas Salanderes atbildi.

“Telebūrians ir maita,” viņa beidzot atbildēja.

“Vai starp jums ir kaut kas personisks?”

“Tā varētu teikt.”

“Man ir bijusi arī saruna ar kādu varas pārstāvi, kurš, tā sakot, grib, lai ielaižu Telebūrianu pie tevis.”

“Un?”

“Es pajautāju, vai viņam ir ārsta izglītība, lai vērtētu tavu stāvokli, un pasūtīju viņu tālāk. Tiesa gan - diplomātiskos izteicienos.”

“Skaidrs.”

“Pēdējais jautājums. Kāpēc tu runā ar mani?”

“Jūs taču jautājāt.”

“Jā. Bet es esmu ārsts un esmu studējis psihiatriju. Tad kāpēc tu ar mani runā? Vai tas nozīmē, ka tu man zināmā mērā uzticies?”

Līsbeta neatbildēja.

“Tad es izvēlos to tā saprast. Es gribu, lai tu zini, ka esi mana paciente. Tas nozīmē, ka es strādāju tev un nevienam citam.” Līsbeta uzmeta Jūnasonam aizdomu pilnu skatienu. Viņš kādu brīdi sēdēja klusēdams un vēroja meiteni. Tad ierunājās nepiespiestā tonī:

“Tīri medicīniski tu esi vairāk vai mazāk vesela. Tev vēl vajadzēs dažu nedēļu rehabilitāciju. Diemžēl tu esi ļoti vesela.” “Diemžēl?”

“Jā.” Jūnasons viņai viegli uzsmaidija. “Tev klājas pārāk labi.” “Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Tas nozīmē, ka man vairs nav likumīga iemesla tevi šeit paturēt, tāpēc prokurors drīz varēs pārcelt tevi uz izolatoru Stokholmā, lai gaidītu tiesu pēc sešām nedēļām. Es pieņemu, ka šāds pieprasījums tiks izteikts jau nākamnedēļ. Un tas nozīmē, ka Telebūrianam būs iespēja tevi izmeklēt.”

Līsbeta sēdēja gultā pavisam nekustīga. Anderss Jūnasons izklaidīgi paliecās uz priekšu un sakārtoja viņas spilvenu. Viņš it kā skaļi domāja.

“Tev nav ne galvassāpju, ne paaugstinātas temperatūras, tāpēc daktere Endrīna, visticamāk, tevi izrakstīs.”

Piepeši Jūnasons piecēlās.

“Paldies, ka parunāji ar mani. Es ienākšu tevi apciemot pirms pārvietošanas.”

Viņš jau bija pie durvīm, kad Līsbeta ierunājās:

“Dakteri Jūnason?”

Ārsts pagriezās pret viņu.

“Paldies!”

Jūnasons vēlreiz īsi pamāja ar galvu, tad izgāja ārā un aizslēdza durvis.

LIsbeta salandere ilgi sēdēja un raudzījās uz slēgtajām durvīm. Beidzot viņa atlaidās un pievērsa skatienu griestiem.

Tikai tobrīd viņa sajuta, ka aiz pakauša ir kaut kas ciets. Pacēlusi spilvenu, viņa pārsteigta pamanīja mazu auduma maisiņu, kura iepriekš tur noteikti nebija. Līsbeta atvēra maisiņu un neizpratnē blenza uz Palm Tungsten T3 plaukstdatoru un lādētāju. Aplūkojusi datoru tuvāk, viņa pamanīja mazu skrambu augšmalā. Viņas sirds salēcās. Tas ir mans Palm. Bet kā… Viņa apstulbusi atkal pievērsa skatienu aizslēgtajām durvīm. Anderss Jūnasons bija pārsteigumu pilns. Piepeši Līsbeta sāka nervozēt. Viņa ieslēdza datoru un tūlīt pamanīja, ka tam uzlikta parole.

Viņa aizkaitināti blenza uz ekrānu, kas mudinoši mirkšķināja. Un kā, ellē, lai es… Tad viņa ielūkojās maisiņā un pamanīja dziļumā salocītu papīra strēmelīti. Līsbeta izkratīja papīriņu, atlocīja to un izlasīja glītā rokrakstā uzrakstītu rindiņu.

/

L ~\lo fuik&be'. / -f(jjme* te?.

Līsbeta pirmo reizi vairāku nedēļu laikā iesmējās. Dabūji! Viņa dažas sekundes domāja, tad paņēma irbuli un uzrakstīja ciparu kombināciju 9277, kas uz tastatūras atbilda burtiem WASP. Šo kodu Stulbais Kalle Blumkvists bija spiests atminēt, kad nelūgts ielauzās Līsbetas dzīvoklī Fiskargātanā Mūsebakē un iedarbināja signalizāciju.

Tas nederēja.

Līsbeta izmēģināja 52553, kas atbilda burtiem KALLE.

Arī tas nederēja. Tā kā Stulbais Kalle Blumkvists droši vien bija paredzējis, ka Līsbetai dators jālieto, tad viņš noteikti bija izvēlējies kādu vienkāršu paroli. Viņš bija izmantojis iesauku Kalle, ko parasti necieta. Līsbeta meklēja asociācijas. Viņa brīdi domāja. Tam jābūt kaut kam aizvainojošam. Tad viņa uzrakstīja 63663, kas atbilda burtiem PIPPI - Pepija.

Dators paklausīgi sāka darboties.

Uz ekrāna Līsbeta ieraudzīja smaidošu sejiņu ar teksta burbuli:

Redzi nu - nebija nemaz tik grūti. Es ierosinu uzklikšķināt uz saglabātā faila.

Pašā augšā Līsbeta tūlīt atrada failu [Sveika Sallij], Viņa noklikšķināja un lasīja.

Vispirms - šis ir zem četrām acīm. Tavai advokātei, manai māsai Annikai, nav ne jausmas, ka Tev ir pieejams dators. Tā tam arī jāpaliek.

Es nezinu, cik daudz Tu saproti no tā, kas notiek ārpus Tavas slēgtās palātas, bet dīvainā kārtā (par spīti Tavam raksturam) vairāki uzticami stulbeņi strādā Tavā labā. Kad viss būs beidzies, es formāli nodibināšu nevalstisku biedrību, kurai esmu nolēmis dot nosaukumu "Stulbā galda bruņinieki". Biedrības vienīgais uzdevums būs pulcēties ikgadējās vakariņās, kurās mēs izklaidēsimies, runājot par Tevi nejaucības. (Nē - Tu nebūsi ielūgta.)

Nu labi. Pie lietas. Annika šobrīd gatavojas tiesai. Problēma, protams, ir tā, ka viņa strādā Tev un turas pie tām sasodītajām konfidencialitātes muļķībām. Tas nozīmē, ka viņa pat man nestāsta, ko jūs apspriežat, un šajā situācijā tas ir neliels trūkums. Par laimi, Annika, protams, uzklausa informāciju.

Mums abiem jāparunā.

Neraksti uz manu e-pastu.

Varbūt man ir paranoja, bet pamatotu iemeslu dēļ ir radušās aizdomas, ka es neesmu vienīgais, kurš to lasa. Ja Tu gribi kaut ko atsūtīt, tad ej uz Yahoo grupu [Stulbais Galds]. ID Pippi un parole p9i2p7p7i./Mīkaels

Līsbeta izlasīja Mīkaela vēstuli divas reizes un apmulsusi skatījās uz datoru. Pēc pilnīga datu celibāta perioda viņai bija neciešama kiberabstinence. Viņa prātoja, ar kuru vietu Stulbais Kalle Blumkvists ir domājis, slepus iesūtīdams viņai datoru, bet aizmirsdams, ka viņai nepieciešams mobilais telefons, lai pievienotos tīklam.

Līsbeta gulēja, iegrimusi pārdomās, kad piepeši gaitenī atskanēja soļi. Viņa tūlīt izslēdza datoru un pabāza to zem spilvena. Izdzirdusi durvīs pagriežamies atslēgu, Līsbeta aptvēra, ka uz naktsgaldiņa joprojām stāv maisiņš un lādētājs. Viņa pastiepa roku, parāva maisiņu zem segas un iespieda vadu mudžekli kājstarpē. Kad ienāca nakts dežūrmāsiņa, meitene pasīvi gulēja un raudzījās griestos. Māsiņa viņu laipni sveicināja un apjautājās, kā Līsbeta jūtas un vai viņai kaut ko nevajag.

Līsbeta atteica, ka jūtas labi, bet vēlētos cigarešu paciņu. Šo lūgumu māsiņa laipni, taču noteikti noraidīja. Līsbeta dabūja paciņu nikotīna košļājamās gumijas. Kad māsiņa vēra ciet durvis, Līsbeta paguva ievērot Securitas apsargu, kurš sēdēja uz krēsla gaitenī. Pagaidījusi, līdz māsiņas soļi attālinās, Līsbeta atkal izvilka datoru.

Viņa to ieslēdza un meklēja savienojumu ar tīklu.

Sajūta bija gandrīz šokējoša, kad dators piepeši paziņoja, ka atradis savienojumu. Kontakts ar tīklu. Neiespējami.

Līsbeta izlēca no gultas tik ātri, ka sajuta sāpes ievainotajā gūžā. Viņa apstulbusi skatījās apkārt istabā. Kā? Meitene lēnām apstaigāja palātu, izpētīdama katru kaktiņu un stūrīti… Nē, istabā nav mobilā. Tomēr viņai bija savienojums ar tīklu. Tad Līsbetas sejā iepletās greizs smaids. Tas bija radiovadāms savienojums desmit līdz divpadsmit metru darbības rādiusā, kuru ar Bluetooth palīdzību uzturēja mobilais telefons. Līsbetas skatiens pievērsās ventilācijas lūkai pie griestiem.

Stulbais Kalle Blumkvists bija novietojis telefonu blakus viņas palātai. Tas bija vienīgais izskaidrojums.

Bet kāpēc neiesūtīt arī telefonu… Protams. Akumulators.

Viņas Palm vajadzēja uzlādēt tikai katru trešo dienu. Tīklam pieslēgts mobilais, ar kuru viņa bieži sērfotu, akumulatoru ātri iztukšotu. Blumkvistam - vai drīzāk kādam, kuru viņš tur ārā nolīdzis, - vajadzētu to regulāri nomainīt.

Toties viņš bija atsūtījis plaukstdatora lādētāju. Tas viņai bija nepieciešams. Un vienu priekšmetu bija vieglāk paslēpt nekā divus. Viņš galu galā nemaz nebija tik dumjš.

Vispirms Līsbeta pārdomāja, kur glabās datoru. Viņai jāatrod slēptuve. Viena elektrības rozete atradās pie durvīm, bet otra - sienas panelī aiz gultas. Tā apgādāja ar strāvu Līsbetas nakts- lampiņu un elektronisko pulksteni. Panelī bija arī tukša vieta, kas palikusi pēc izņemtā radio. Līsbeta pasmaidīja. Pietika vietas gan lādētājam, gan datoram. Viņa varēja izmantot rozeti naktsgaldiņā, ļaujot datoram uzlādēties tur pa dienu.

LiSBETA salandere jutās laimīga. Viņas sirds stipri dauzījās, kad viņa pirmo reizi divu mēnešu laikā ieslēdza datoru un iegāja internetā.

Sērfot uz Palm plaukstdatora ar niecīgu ekrānu un irbuli nebija gluži tas pats, kas sērfot uz PowerBook ar 17 collu displeju. Tomēr viņa bija savienota. No savas gultas Sālgrēna slimnīcā viņa varēja aizsniegt visu pasauli.

Vispirms Līsbeta iegāja kādā privātā mājas lapā, kur bija izliktas visai neinteresantas bildes, ko uzņēmis ne pārāk prasmīgs fotoamatieris, vārdā Gils Beitss, no Džobsvilas Pensilvānijā. Līsbeta reiz bija to pārbaudījusi un noskaidrojusi, ka tādas Džobsvilas nemaz nav. Tomēr Beitss šajā miestiņā bija uzņēmis vairāk nekā divsimt fotogrāfiju un izkārtojis tās galerijā ar mazām iko- niņām. Līsbeta aizritināja līdz simt sešdesmit septītajai bildei un uzklikšķināja palielinājumu. Fotogrāfijā bija redzama Džobsvilas baznīca. Līsbeta novietoja kursoru uz baznīcas torņa smailes un noklikšķināja. Tūlīt izlēca lodziņš, kas pieprasīja ID un paroli. Līsbeta paņēma irbuli un ID lodziņā ierakstīja Remarkable, bet paroles lodziņā - A(89)Cx#magnolia.

Parādījās lodziņš ar tekstu [ERROR - You have the wrong password] un pogu [OK- Try again], Līsbeta zināja: ja viņa noklikšķinās uz [OK - Try again] un izmēģinās jaunu paroli, viņa atkal ieraudzīs tādu pašu lodziņu - gadu pēc gada, lai cik ilgi turpinātu. Taču viņa noklikšķināja uz burta 0 vārdā ERROR.

Ekrāns satumsa. Tad atvērās animācijas durvis un pa tām iznāca kāda Larai Kroftai līdzīga būtne. Uznira teksta burbulis [WHO GOES THERE?].

Līsbeta noklikšķināja uz burbuļa un uzrakstīja vārdu Wasp. Viņa tūlīt saņēma atbildi [PROVE IT-OR ELSE…], bet animētā Lara Krofta nospieda pistoles drošinātāju. Līsbeta zināja, ka draudi nav gluži tukši. Ja viņa uzrakstītu nepareizu paroli trīs reizes pēc kārtas, tad lappuse nodzistu un vārds Wasp tiktu dzēsts no biedru saraksta. Viņa uzmanīgi uzrakstīja paroli MonkeyBusiness.

Ekrāns atkal mainīja formu, un paradījās zils fons ar tekstu.

[VVelcome to Hacker Republic, Citizen Wasp. It is 56 days since your last visit. There are lOcitizens online. Do you want to (a) Browse the Forum (b) Send a Message (c) Search the Archive (d) Talk (e) Get laid?]'

Līsbeta ieklikšķināja lodziņā (d) Talk, pēc tam aizgāja uz izvēlnes rindu [VWio’s online?] un ieraudzīja vārdu sarakstu Andy, Bambi, Dakota, Jabba, BuckRogers, Mandrake, Pred, Slip, Sisterjen, SixOfDne un Trinity.

<Hi gang,> Wasp uzrakstīja.

<Wasp. That really U?> tūlīt atsaucās SixOfOne. <Look who’s home.>

<Kur tu biji? > jautāja Trinity.

<Plague teica, ka tev esot problēmas,> rakstīja Dakota.

Līsbeta nebija pārliecināta, taču viņai bija aizdomas, ka Dakota ir sieviete. Pārējie republikas pilsoņi, ieskaitot to, kas dēvēja sevi par Sisterjen, bija puiši. Hakeru republikā pavisam (pēdējo reizi, kad Līsbeta bija tai pieslēgusies) bija sešdesmit divi pilsoņi, no kuriem četras bija meitenes.

<Sveiks, Trinity,> Līsbeta rakstīja. <Sveiki visi.>

<  Kāpēc tu sveicini Trinity? Vai te kaut kas notiek un citi tev nepatīk?> jautāja Dakota.

<Mums ir bijis randiņš,> atbildēja Trinity. <Wasp saietas tikai ar inteliģentiem cilvēkiem. >

Viņu tūlīt nolamāja no piecām pusēm.

No sešdesmit diviem republikas pilsoņiem Wasp klātienē bija satikusi divus. Plague, kurš neparastā kārtā šobrīd nebija onlainā, bija viens no viņiem. Trinity bija otrs. Viņš bija anglis un dzīvoja

* (Laipni lūgta Hakeru republikā, pilsone Wasp. Kopš tava pēdējā apciemojuma pagājušas 56 dienas. Tiešsaistē ir 10 pilsoņi. Vai tu gribi a) pārlūkot forumu, b) nosūtīt ziņu, c) meklēt arhīvā, d) parunāties, e) nodrāzties?) (Angļu vai.) (Tulk. piez.)

Londonā. Pirms diviem gadiem Līsbeta bija tikusies ar viņu uz pāris stundām, kad Trinity palīdzēja viņai un Mīkaelam Blumkvistam medīt Harrietu Vangeri, nelikumīgi noklausoties mājas telefonu glītajā Sentolbanas priekšpilsētā. Līsbeta darbojās ar neveiklo irbuli un vēlējās, kaut viņai būtu tastatūra.

<Vai tu vēl tur esi?> jautāja Mandrake.

Līsbeta burtoja.

<Sorry. Man ir tikai Palm. Tas iet lēni.>

<Kas noticis ar tavu datoru?> brīnījās Pred.

<Ar manu datoru viss ir okei. Problēmas ir man.>

< Pastāsti lielajam brālim, > rakstīja Slip.

< Valsts mani ir arestējusi. >

<Ko? Kāpēc? > tūlīt rakstīja trīs čatotāji.

Līsbeta apkopoja savu situāciju piecās rindiņās, kas tika uzņemtas ar raižpilnu murmināšanu.

<Kā tu jūties?> jautāja Trinity.

<Man ir caurums paurī. >

< Nemanu nekādas atšķirības, > kontatēja Bambi.

<Wasp vienmēr ir bijis vējš paurī, > sacīja Sisterjen, un tūdaļ sekoja virkne nicinošu piezīmju par Wasp prāta spējām. Līsbeta pasmaidīja. Sarunu atsāka Dakota.

<  Pagaidiet. Šis ir uzbrukums Hakeru republikas pilsonim. Kā mēs uz to atbildēsim? >

<Kodoluzbrukums Stokholmai?> ierosināja SixOfDne.

<Nē, tas būtu pārspīlēti,> iebilda Wasp.

< Mazītiņu bumbu? >

< Nomierinies, SixOO.>

<Mēs varam izslēgt Stokholmu,> ierosināja Mandrake.

< Vīruss, kas izslēdz valdību? >

Hakeru republikas pilsoņi parasti neizplatīja vīrusus. Gluži pretēji - viņi bija hakeri un līdz ar to nesamierināmi ienaidnieki idiotiem, kas izsūta vīrusus ar vienu vienīgu mērķi sabotēt tīklu un sabojāt datorus. Hakeri bija informācijas narkomāni, un viņiem vajadzēja funkcionējošu tīklu, ko uzlauzt.

Tomēr priekšlikums izslēgt Zviedrijas valdību nebija tukšs drauds. Hakeru republika bija ļoti ekskluzīvs klubs, ko veidoja labākie no labākajiem, elites spēks, par kura izmantošanu kiber- militāriem mērķiem ikviena armija maksātu milzu summas, ja vien šīs republikas pilsoņi spētu izrādīt tāda veida lojalitāti pret kādu valsti. Tas nebija īpaši ticami.

Tomēr viņi visi bija Computer Wizards un ļoti prasmīgi pārvaldīja datorvīrusu radīšanas mākslu. Viņus arī nevajadzēja ilgi lūgties veikt īpašas kampaņas, ja bija nepieciešams. Pirms dažiem gadiem Hakeru republikas pilsonim, kas civilajā dzīvē bija programmētājs Kalifornijā, kāda plaukstoša dotcom firma izkrāpa patentu, turklāt tai pietika nekaunības apsūdzēt pilsoni tiesā. Tāpēc visi Hakeru republikas aktīvisti veselu pusgadu ar apbrīnojamu enerģiju uzlauza un sabojāja ikvienu datoru, kas piederēja attiecīgajai firmai. Ikvienu biznesa noslēpumu un vēstuli - kopā ar dažiem viltotiem dokumentiem, kas lika domāt, ka firmas direktors krāpjas ar nodokļiem, - viņi ar sajūsmu izlika internetā kopā ar informāciju par direktora slepeno mīļāko un fotogrāfijām no kādas Holivudas ballītes, kurā direktors bija šņaucis kokaīnu. Firma pēc pusgada bankrotēja, bet vēl pēc vairākiem gadiem daži ļaunatminīgi Hakeru republikas partizāni regulāri apciemoja bijušo direktoru.

Ja piecdesmit pasaules labākie hakeri nolemtu doties kopīgā uzbrukumā kādai valstij, tā varbūt izdzīvotu, taču ne bez jūtamām problēmām. Ja vien Līsbeta dotu piekrišanu, zaudējumi, visticamāk, būtu mērāmi miljardos.

<Ne šobrīd. Bet, ja viss nenotiks, kā es gribu, tad es varbūt lūgšu palīdzību. >

<Tu tikai pasaki,> rakstīja Dakota.

<Mēs sen neesam cīnījušies pret kādu valdību, > piebilda Mandrake.

<Man ir viena programma, kas nodokļu maksājumu sistēmu pagriež pretējā virzienā. Tā ir kā radīta tādai mazai valstij kā Norvēģija,> rakstīja Bambi.

<Forši, bet Stokholma atrodas Zviedrijā,> iebilda Trinity.

<Vai nav vienalga. Jādara tā…>

Atspiedusies pret spilvenu, Līsbeta Salandere sekoja sarunai ar greizu smaidu, prātodama, kāpēc gan viņa, kam tik grūti stāstīt par sevi cilvēkiem, kas satikti aci pret aci, gluži bezrūpīgi spēj atklāt savus intīmākos noslēpumus pavisam nepazīstamu dīvaiņu bariņam internetā. Tomēr viens bija skaidrs: ja Līsbetai Salanderei vispār bija kāda ģimene vai piederība, tad tā bija tieši šeit kopā ar šiem savādniekiem. Neviens no tiem īsti nespēja palīdzēt Līsbetai viņas problēmās ar Zviedrijas valsti, bet viņa zināja: ja būs nepieciešams, viņi veltīs daudz laika un enerģijas efektīvai spēka demonstrācijai. Tīklā Līsbeta varēja ari sameklēt sev slēptuvi ārzemēs. Tieši ar Plague kontaktiem viņa bija sagādājusi sev Norvēģijas pasi uz Irēnes Neseres vārda.

Līsbetai nebija ne jausmas par to, kā Hakeru republikas pilsoņi izskatās, un viņai bija tikai vārs priekšstats par to, ko viņi dara ārpus tīkla, - pilsoņi mēdza slēpt savas identitātes. Tā, piemēram, SixOfQne apgalvoja, ka viņš ir melns katoļu izcelsmes ASV pilsonis, kurš dzīvo Toronto Kanādā. Tikpat labi viņš varēja būt baltā sieviete, luterāne no Ševdes Zviedrijā.

Vislabāk Līsbeta pazina Plague - tieši viņš reiz bija ievedis Līsbetu šajā ģimenē, jo neviens nevarēja kļūt par ekskluzīvās sabiedrības locekli bez ļoti iespaidīgām rekomendācijām. Turklāt topošajam pilsonim vajadzēja personiski pazīt kādu citu pilsoni, un Līsbetas gadījumā tas bija Plague.

Tīklā Plague uzskatīja par gudru un sociāli veiksmīgu cilvēku. Realitātē viņš bija stipri aptaukojies trīsdesmitgadnieks, kurš cieta no saskarsmes traucējumiem, saņēma invaliditātes pensiju un dzīvoja Sundbībergā. Viņš mazgājās ārkārtīgi reti, un viņa dzīvoklī oda kā pērtiķa būri. Līsbeta nemēdza viņu bieži apciemot. Pilnīgi pietika ar saziņu tīklā.

Kamēr pilsoņi turpināja čatot, Wasp lejupielādēja vēstuli, kas bija pienākusi viņas privātajā Hakeru republikas pastkastītē. Tā bija vēstule no pilsoņa Poison un saturēja uzlabotu Līsbetas programmas Asphyxia 1.3 versiju, kas arhīvā bija pieejama visiem republikas pilsoņiem. Ar Asphyxia palīdzību viņa varēja kontrolēt citu cilvēku datorus internetā. Poison pastāstīja, ka viņš veiksmīgi izmantojis šo programmu un atjauninātais variants darbojas jaunākajās Unix, Apple un Windows versijās. Līsbeta aizsūtīja īsu atbildi, pateikdamās par atjauninājumiem.

Turpmākās stundas laikā, kamēr ASV tuvojās vakars, tiešsaistē bija parādījies vēl aptuveni pusducis pilsoņu, kas apsveica Wasp ar atgriešanos un iesaistījās debatēs. Brīdī, kad Līsbeta beidzot izlogojās, visi sprieda, vai Zviedrijas premjerministra datoru varētu piespiest sūtīt pieklājīgas, taču pilnīgi idiotiskas vēstules citiem valdību vadītājiem pasaulē. Lai noskaidrotu šo jautājumu, tika izveidota darba grupa. Līsbeta beigās uzrakstīja īsu vēsti.

< Turpiniet runāt, bet neko nedariet, līdz došu ziņu. Es atgriezīšos, kad varēšu pieslēgties. >

Visi sūtīja atvadu bučas un mudināja viņu saudzēt caurumu galvā.

Pametusi hakeru republiku, Līsbeta iegāja www.yahoo.com un ielogojās privātajā intereškopā [Stulbais_Galds]. Tajā bija divi dalībnieki: viņa pati un Mīkaels Blumkvists. Pastkastītē bija viena vienīga vēstule, kas nosūtīta pirms divām dienām. Tās nosaukums bija [Izlasi vispirms].

Sveika, Sallij! Šobrīd situācija ir šāda:

•       Policija vēl nav atradusi Tavu dzīvokli, un tai nav pieejams DVD disks ar izvarošanas ierakstu. Disks ir ļoti svarīgs pierādījums, bet es to nedošu Annikai bez Tavas atļaujas. Man ir arī Tava dzīvokļa atslēgas un pase uz Irēnes Neseres vārda.

•      Taču policijai ir mugursoma, kas Tev bija līdzi Goseberjā. Es nezinu, vai tajā ir kaut kas nepiemērots.

Līsbeta brīdi domāja. Njā. Pustukšs kafijas termoss, daži āboli un rezerves drēbju kārta. Mierīgi.

Tevi apsūdzēs par smagu miesas bojājumu nodarīšanu vai par Zalačenko slepkavības mēģinājumu, kā arī smagu miesas bojājumu nodarīšanu Kārlam Magnusam Lundīnam Stallarholmenā - t.i.. Tu iešāvi viņam kājā un iespēri pa žokli. Uzticams avots policijā tomēr stāsta, ka pierādījumi abos gadījumos esot mazliet neskaidri. Turpmākais ir svarīgi.

1)       Pirms Zalačenko nošāva, viņš visu noliedza, apgalvodams, ka Tevi droši vien sašāvis un apracis Nīdermanis. Viņš uzrakstīja iesniegumu, ka Tu esi mēģinājusi viņu nogalināt. Prokurors spiedīs uz to, ka šī ir otrā reize, kad Tu centies nogalināt Zalačenko.

2)      Ne Mage Lundīns, ne Sonijs Nieminens nav teikuši ne vārda par to, kas notika Stallarholmenā. Lundīns ir apcietināts par Mirja- mas Vu nolaupīšanu. Nieminens ir palaists brīvībā.

Līsbeta apdomāja Mīkaela vārdus un paraustīja plecus. To visu viņa jau bija apspriedusi ar Anniku Džannīni. Situācija bija nelāga, taču tur nebija nekā jauna. Līsbeta bija atklāti pastāstījusi visu, kas notika Goseberjā, bet atturējusies stāstīt detaļas par Bjūrmanu.

Piecpadsmit gadus ilgi viņi sargāja Zalačenko, lai ko viņš darītu. Uz Zalačenko daudzi būvēja karjeru. Daudzos gadījumos viņi palīdzēja Zaļam, novācot pēdas aiz viņa pārkāpumiem. 7a visa ir noziedzīga darbība. Tātad Zviedrijas varas iestādes palīdzēja slēpt noziegumus pret saviem iedzīvotājiem.

Ja tas nāks gaismā, sāksies politisks skandāls, kas skars gan labējās, gan sociāldemokrātu valdības. Pirmām kārtām tas nozīmē, ka daudzi Drošības policijas varasvīri tiks atmaskoti kā noziedzīgas un amorālas rīcības atbalstītāji. Pat ja atsevišķajiem noziegumiem ir iestājies noilgums, tas tik un tā būs skandāls. Runa ir par smagsvariem, kas šobrīd ir pensijā vai tuvu tai.

Viņi darīs visu, lai mazinātu kaitējumu, un Tu piepeši atkal būsi bandinieks viņu spēlē. Šoreiz runa nebūs par bandinieka upurēšanu, - tagad viņi aktīvi centīsies mazināt kaitējumu, kas draudēs viņiem pašiem. Tātad Tevi nāksies ieslodzīt.

Līsbeta domīgi iekoda apakšlūpā.

Ir tā: viņi zina, ka ilgi vairs nespēs saglabāt Zalačenko noslēpumu. Es šo stāstu esmu uzzinājis, un es esmu žurnālists. Viņi apzinās, ka agri vai vēlu es to publicēšu. Tagad tam vairs nav tik lielas nozīmes, jo Zalačenko ir miris. Pašlaik viņi cīnās paši par savu izdzīvošanu. Svarīgākie punkti viņu dienas kārtībā ir šādi.

1)      Viņiem jāpārliecina tiesa (tātad sabiedrība), ka lēmums 1991. gadā ieslodzīt Tevi Sv. Stefana klīnikā bija likumīgs, - Tu patiešām biji psihiski slima.

2)       Viņiem jānošķir "Līsbetas Salanderes lieta" no "Zalačenko lietas". Viņi cenšas radīt tādu situāciju, lai varētu teikt: "Jā, Zalačenko bija nelietis, bet tam nav nekādas saistības ar lēmumu ieslodzīt viņa meitu. Meiteni izolēja tāpēc, ka viņa ir jukusi, - visi citi apgalvojumi ir saniknotu žurnālistu fantāzijas. Nē, mēs neesam palīdzējuši Zalačenko noziegumos - tās ir muļķības un jukušas pusaudzes iedomas.

3)       Problēma ir šāda: ja gaidāmā tiesa Tevi attaisnos - tātad neatzīs Tevi par traku tas būs pierādījums, ka ar 1991. gada spriedumu kaut kas nebija kārtībā. Tāpēc viņiem par katru cenu ir jāpiespriež Tev ārstēšana slēgtā psihiatrijas klīnikā. Ja tiesa nolems, ka Tu esi psihiski slima, tad žurnālistu interese rakņāties Salanderes lietā noplaks. Tā nu prese ir iekārtota.

Saproti?

Līsbeta pamāja pie sevis. Viņa to visu jau bija izsecinājusi. Nelaime tā, ka viņa īsti nezināja, ko iesākt.

Līsbet, - nopietni - šis mačs tiks izšķirts presē un televīzijā, nevis tiesas zālē. Diemžēl tiesa "konfidencialitātes dēļ" notiks aiz slēgtām durvīm.

Dienā, kad nogalināja Zalačenko, kāds ielauzās manā dzīvoklī.

Uz durvīm nav ielaušanās pēdu un nekas nav aiztikts - atskaitot vienu lietu. Pazuda mape no Bjūrmana vasarnīcas ar Gunnara Bjerka 1991. gada ziņojumu. Tajā pašā dienā uzbruka arī manai māsai un nolaupīja viņas kopiju. Šī mape ir Tavs svarīgākais pierādījums.

Es izlikos, ka mēs esam zaudējuši Zalačenko papīrus. Patiesībā man bija trešā kopija, ko grasījos iedot Armanskim. Es to nokopēju vairākos eksemplāros un kopijas šur tur noglabāju.

Pretinieka puse, ko pārstāvēja daži varasvīri un psihiatri, kopā ar prokuroru Rikardu Ēkstremu cenšas sagatavoties tiesai. Kāds avots man sniedz mazliet informācijas par notiekošo, bet man ir aizdomas, ka Tev ir labākas iespējas atrast attiecīgo informāciju… Tādā gadījumā tas ir steidzami.

Prokurors centīsies panākt, lai Tev piespriež ārstēšanu slēgtā klīnikā. Viņam palīdzēs Tavs vecais paziņa Pēters Telebūrians.

Annika nevarēs veikt tādu pašu preses kampaņu kā prokurors, kurš noplūdinās viņam izdevīgo informāciju. Viņas rokas ir sasietas.

Toties mani nesaista tādi ierobežojumi. Es varu rakstīt, ko vēlos, - turklāt manā rīcībā ir vesels žurnāls.

Trūkst divu svarīgu detaļu.

1.      Pirmkārt, man vajag kaut ko tādu, kas pierāda, ka prokurors Ēkstrems šobrīd nepieļaujamā veidā sadarbojas ar Telebūrianu un viņu mērķis ir vēlreiz ieslodzīt Tevi trako namā. Man vajag apsēsties uz dīvāna TV studijā un nolikt priekšā dokumentus, kas iznīcina prokurora argumentus.

2.      Otrkārt, lai spētu īstenot mediju karu ar Drošības policiju, man nepieciešama iespēja atklāti apspriest to, ko Tu, iespējams, uzskati par savu personisko lietu. Vēlme palikt anonīmai šajā gadījumā ir visai pārspīlēta, ņemot vērā visu to, kas par Tevi sarakstīts kopš Lieldienām. Man vajadzīga iespēja radīt par Tevi gluži jaunu tēlu - lai arī, Tavuprāt, tas pārkāptu Tavas privātās dzīves robežas, - un vislabāk jau ar Tavu atļauju. Vai Tu saproti, ko es domāju?

Līsbeta atvēra [Stulbā_Galda] arhīvu. Tajā bija divdesmit seši dažāda lieluma faili.

14.   NODALA

Trešdiena, 18. maijs

Trešdienas rītā monika Figerola piecēlās pulksten piecos un devās neparasti īsā skrējienā, tad nomazgājās dušā un uzvilka melnus džinsus, baltu krekliņu un plānu, pelēku žaketi. Viņa uzvārīja kafiju, ielēja to termosā un pagatavoja sviestmaizes. Pēc tam aplika ieroča maksti un no seifa izņēma Sig Sauer. Tūlīt pēc sešiem Monika iedarbināja savu balto Saab 9-5 un aizbrauca uz Vitangigātanu Vellingbī rajonā.

Jērans Mortensons dzīvoja priekšpilsētā, trīsstāvu nama augšējā stāvā. Otrdien Monika Figerola bija sameklējusi visas ziņas, kas par Mortensonu atrodamas publiskos arhīvos. Viņš nebija precējies, bet tas gan nenozīmēja, ka viņš nevarētu dzīvot ar kādu kopā. Mortensonam nebija nekādu saistību ar tiesu izpildītāju, nekādu lielāku īpašumu, un šķita, ka viņš nav uzdzīvotājs. Arī slimības atvaļinājumi viņam bija reti.

Vienīgais ievērības cienīgais fakts bija veselu sešpadsmit šaujamieroču licences. Trīs no tiem bija medību ieroči, bet pārējie bija dažādu veidu šaujamieroči. Tas, protams, nebija nekāds noziegums, kamēr vien Mortensonam bija licence, taču Monika juta pamatotu skepsi pret cilvēkiem, kuriem ir plaša ieroču kolekcija.

Volvo ar KAB numurzīmi atradās stāvvietā aptuveni četrdesmit metrus no vietas, kur Monika novietoja savu auto. Viņa līdz pusei piepildīja papīra glāzīti ar melnu kafiju un apēda bageti ar salātiem un sieru. Pēc tam nomizoja apelsīnu un ilgi sūkāja to pa daiviņai.

Rīta apgaitas laikā Līsbeta Salandere izskatījās savārgusi, un viņai stipri sāpēja galva. Viņa palūdza paracetamola tableti, ko tūlīt arī dabūja.

Pēc stundas galvassāpes bija pastiprinājušās. Līsbeta piezvanīja māsiņai un palūdza vēl vienu tableti. Arī šī nelīdzēja. Ap pusdienlaiku viņai galva sāpēja tik stipri, ka māsiņa pasauca dakteri Endrīnu, kas pēc īsas apskates nozīmēja spēcīgu pretsāpju medikamentu.

Līsbeta novietoja tabletes zem mēles un izspļāva tās, līdzko bija palikusi viena.

Ap diviem pēcpusdienā viņa sāka vemt. Ap trijiem tas atkārtojās.

Ap pulksten četriem, neilgi pirms daktere Endrīna devās mājās, nodaļā ieradās Anderss Jūnasons. Viņi īsu brīdi apspriedās.

“Salanderei ir nelabi un stipri sāp galva. Es iedevu viņai dekso- fenu. Vienkārši nesaprotu, kas ar viņu notiek… Pēdējā laikā taču viņai bija tik labi. Tā varētu būt kaut kāda gripa…”

“Vai viņai ir drudzis?” jautāja Jūnasons.

“Nē, tikai 37,2 pirms stundas. Grimšana neko nerāda.”

“Labi. Es naktī paturēšu viņu acīs.”

“Es tagad eju atvaļinājumā uz trim nedēļām,” sacīja Endrīna. “Par viņu vajadzēs parūpēties vai nu tev, vai Svantesonam. Bet Svantesons neko daudz par viņu nezina…”

“Labi. Kamēr tu būsi prom, Salanderi ārstēšu es.”

“Jauki. Ja būs kāda krīze vai tev vajadzēs palīdzību, tad zvani.” Viņi uz brīdi iegriezās pie Līsbetas. Meitene gulēja gultā, uzvilkusi segu līdz degungalam, un izskatījās nožēlojami. Anderss Jūnasons uzlika roku viņai uz pieres un konstatēja, ka tā ir mikla.

“Domāju, ka mums vajadzētu veikt nelielu izmeklēšanu.”

Jūnasons pateicās dakterei Endrlnai un atvadījās.

Ap pieciem Jūnasons atklāja, ka Līsbetas temperatūra ir uzkāpusi līdz 37,8 grādiem, un ierakstīja to meitenes temperatūras lapā. Vakarā dakteris apciemoja Līsbetu vēl trīs reizes un ierakstīja papīros, ka viņas temperatūra turas ap 38 grādiem - pārāk augsta, lai būtu normāla, un pārāk zema, lai radītu īstas problēmas. Ap astoņiem viņš nozīmēja galvas rentgenu.

Saņēmis rentgena attēlus, Jūnasons tos tūlīt izpētīja. Viņš nemanīja neko satraucošu, tomēr konstatēja tik tikko samanāmu tumšāku laukumu tieši blakus lodes caurumam. Viņš ierakstīja Līsbetas slimības vēsturē rūpīgi pārdomātu un pienākumus neuzliekošu piezīmi:

“Rentgena izmeklējums nerada pamatu noteiktiem secinājumiem, taču pacientes stāvoklis šīs dienas laikā ir strauji pasliktinājies. Nevar izslēgt, ka sākusies neliela asiņošana, kas nav redzama rentgena attēlā. Tuvākajā laikā pacientei jāievēro mierīgs režīms un viņa uzmanīgi jānovēro.”

Kad Ērika bergere trešdienas rītā pusseptiņos ieradās SMP, viņai bija pienākušas divdesmit trīs vēstules.

Viena bija nosūtīta no adreses <redakcija-sr@sverigesradio. com>. Teksts bija īss. Tas sastāvēja no viena vienīga vārda.

MAUKA

Ērika nopūtās un pacēla rādītājpirkstu, lai izdzēstu vēstuli, taču pēdējā brīdī pārdomāja. Viņa paritināja atpakaļ ienākušo pastu un atvēra vēstuli, kas bija atsūtīta pirms divām dienām. Tās nosūtītājs bija < centralred@smspost.se >. Hmm. Divas vēstules ar vārdu “mauka” un viltoti nosūtītāji no mediju pasaules. Ērika uztaisīja jaunu mapi, deva tai nosaukumu [MedijuMuļķi] un noglabāja tur abas vēstules. Pēc tam viņa ķērās pie šīrīta ziņojuma.

Jērans mortensons izgāja no mājas pulksten 07:40 no rīta. Viņš iesēdās savā volvo un brauca centra virzienā, taču tad pār Lielo Esingeni un Grendāli nogriezās uz Sēdermalmi. Mortensons brauca pa Homsgātanu un tad pa Brennširkagātanu devās uz Bell- mansgātanu. Pie krodziņa Bishop’s Arms viņš pa kreisi iegriezās Tāvastgātanā un novietoja mašīnu uz stūra.

Monikai Figerolai uzsmaidīja cūkas laime. Brīdi, kad viņa nonāca pie krodziņa, kāds furgons izgriezās no stāvvietas Bell- mansgātanas trotuāra malā. Monikas mašīnas purngals atradās tieši uz Bellmansgātanas un Tāvastgātanas stūra. No šīs vietas viņai pavērās lielisks skats. Monika varēja saskatīt Mortensona volvo aizmugures logu Tāvastgātanā. Tieši,viņai priekšā, ļoti stāvajā nogāzē uz Prisgrendas šķērsieliņu, atradās Bellmansgātanas pirmais numurs. Monika redzēja ēkas fasādi no sāniem, tāpēc nevarēja saskatīt ieejas durvis, taču varēja novērot visus, kas iznāca uz ielas. Monikai nebija šaubu par Mortensona apciemojuma iemeslu. Tās bija Mīkaela Blumkvista mājas durvis.

Monika Figerola konstatēja, ka Bellmansgātanas apkaime novērošanai ir īsts murgs. Nama durvis varēja novērot tikai tieši no promenādes un gājēju tiltiņa Bellmansgātanā pie Marijas lifta un Laurina mājas. Tur nebija vietas, kur novietot mašīnu, un novērotājs atklāti stāvētu uz tiltiņa kā bezdelīga uz veca telefona vada. Vieta Bellmansgātanas un Tāvastgātanas krustojumā, kur stāvēja Monikas mašīna, principā bija vienīgā, no kurienes viņa, sēžot mašīnā, varēja novērot visu apkaimi. Tomēr tā reizē bija arī slikta vieta, jo uzmanīgs cilvēks viegli varētu viņu pamanīt.

Monika Figerola pagrieza galvu. Viņa negribēja pamest mašīnu un sākt staigāt apkārt, jo apzinājās, ka viegli pievērš uzmanību. Darbā izskats viņu iegāza.

Mīkaels Blumkvists iznāca pa durvīm pulksten 09:10. Monika pierakstīja laiku. Viņa redzēja, ka Blumkvista skatiens pārslīd gājēju tiltiņam. Viņš sāka soļot augšup pa nogāzi tieši Monikai pretī.

Monika atvēra cimdu nodalījumu un uz pasažieru sēdekļa atlocīja Stokholmas karti. Pēc tam viņa atvēra piezīmju bloknotu, izņēma no žaketes kabatas pildspalvu, paņēma savu mobilo telefonu un izlikās runājam. Viņa turēja galvu noliektu, lai roka ar telefonu daļēji aizklātu seju.

Monika redzēja, ka Blumkvists uzmet īsu skatienu Tāvastgā- tanai. Viņš zināja, ka viņu izseko, un droši vien bija ieraudzījis Mortensona volvo, taču devās tālāk, neizrādīdams par to interesi. Rīkojas vēsi un mierīgi. Citi būtu atrāvuši durvis un sadevuši viņam pa purnu.

Nākamajā mirklī Blumkvists pagāja garām Monikas mašīnai. Monika cītīgi meklēja kādu adresi Stokholmas kartē, vienlaikus runādama pa mobilo, taču juta, ka, iedams garām, Blumkvists paskatās uz viņu. Aizdomīgi vēro apkārtni. Monika redzēja viņa muguru pasažiera puses atpakaļskata spogulī, kad viņš turpināja ceļu uz Hornsgātanas pusi. Monika bija pāris reižu redzējusi Blumkvistu televīzijā, taču tagad pirmo reizi ieraudzīja viņu dzīvē. Viņš bija ģērbies zilos džinsos, T kreklā un pelēkā žaketē un gāja gariem, atsperīgiem soļiem, uzkāris plecā somu. Diezgan glīts vīrietis.

Pie Bishop’s Arms stūra parādījās Jērans Mortensons un sekoja Blumkvistam ar skatienu. Viņam plecā bija paliela sporta soma, un viņš beidza sarunu pa mobilo telefonu. Monika Figerola gaidīja, ka Mortensons sekos Blumkvistam, taču, viņai par pārsteigumu, Mortensons šķērsoja ielu tieši viņas mašīnas priekšā un nogriezās lejā uz Blumkvista namdurvīm. Nākamajā mirklī Monikas mašīnai garām pagāja kāds vīrietis darba kombinezonā un pievienojās Mortensonam. Hei! Kur tu te uzradies?

Abi apstājās pie Blumkvista mājas durvīm. Mortensons nospieda kodu, un viņi pazuda kāpņu telpā. Viņi grib pārbaudīt dzīvokli. Amatieru izrāde. Ar ko, ellē, viņš nodarbojas?

Pēc tam Monika Figerola pacēla skatienu uz atpakaļskata spoguli un satrūkās, piepeši atkal ieraudzījusi Mīkaelu Blumkvistu.

Viņš bija atgriezies un stāvēja aptuveni desmit metrus aiz viņas, tieši tik tuvu, lai no pakalna varētu ar acīm sekot Mortensonam un viņa biedram līdz Bellmansgātanas pirmajam namam. Monika vēroja Blumkvista seju. Viņš neskatījās uz Moniku, toties bija redzējis, kā Mortensons ieiet pa durvīm. Pēc brīža Blumkvists pagriezās un turpināja ceļu uz Hornsgātanu.

Monika Figerola pusminūti sēdēja nekustīgi. Viņš zina, ka viņu izseko. Viņš patur acīs apkārtni. Bet kāpēc viņš nerīkojas? Normāli cilvēki apgrieztu visu kājām gaisā… Viņš kaut ko plāno.

Mīkaels blumkvists nolika telefonu un domīgi vēroja piezīmju bloknotu uz rakstāmgalda. Automašīnu reģistrs tikko bija viņu informējis, ka mašīna ar blondo sievieti, ko viņš bija pamanījis Bellmansgātanā, pieder kādai Monikai Figerolai, kura dzimusi 1969. gadā un dzīvo Pontonjergātanā Kungsholmenā. Tā kā mašīnā sēdēja sieviete, Mīkaels pieņēma, ka tā ir pati Figerola.

Viņa bija runājusi pa mobilo telefonu un skatījusies kartē, kas atlocīta gulēja uz pasažieru sēdekļa. Mīkaelam nebija nekāda pamata domāt, ka sievietei ir kāda saistība ar Zalačenko klubu, taču viņš reģistrēja katru novirzi no ierastā savā apkārtnē un it īpaši sava dzīvokļa tuvumā.

Mīkaels pasauca Lotu Kārimu.

“Kas ir šī sieviete? Atrodi pases fotogrāfiju, noskaidro, kur viņa strādā, kā ari visu, ko vari uzzināt par viņu.”

“Labi,” noteica Lota un devās atpakaļ pie sava rakstāmgalda.

Smp finanšu direktors Kristers Selbergs izskatījās apjucis. Viņš atstūma A4 lapu ar deviņiem īsiem punktiem, ko Ērika Bergere bija sagatavojusi uz budžeta komitejas iknedēļas sanāksmi. Budžeta nodaļas vadītājs Ulfs Flodīns izskatījās noraizējies, bet valdes priekšsēdētājs Borgšē - kā allaž - neitrāls.

“Tas nav iespējams,” Selbergs paziņoja ar pieklājīgu smaidu.

“Kāpēc?” Ērika Bergere jautāja.

“Valde tam nekad nepiekritīs. Tas taču ir bezjēdzīgi.”

“Tad sāksim no sākuma,” Ērika ierosināja. “Esmu pieņemta darbā, lai SMP atkal padarītu ienesīgu. Lai to izdarītu, man vajadzīgi darbinieki. Vai ne?”

“Jā, bet…”

“Es nevaru uzburt dienas avīzes saturu no zila gaisa, sēžot stikla būrī un izsakot vēlēšanās.”

“Jūs neizprotat finansiālo situāciju.”

“Iespējams. Bet es izprotu avīžu veidošanu. Un realitāte ir tāda, ka pēdējos piecpadsmit gados SMP kopējais darbinieku skaits ir samazinājies par simt astoņpadsmit cilvēkiem. Pieņemsim, ka puse no viņiem ir tehniskie darbinieki, ko aizstājusi jauna tehnika un tā tālāk, taču rakstošo žurnālistu skaits šajā laikā ir samazinājies par veseliem četrdesmit astoņiem cilvēkiem.” “Samazinājumi bija nepieciešami. Ja tie nenotiktu, avīze jau sen būtu slēgta.”

“Pagaidām neizteiksim spriedumus par to, kas ir un kas nav nepieciešams. Pēdējos trīs gados ir likvidētas astoņpadsmit korespondentu vietas. Turklāt šobrīd situācija ir tāda, ka SMP ir vakantas deviņas štata vietas un zināmā mērā tās sedz pagaidu darbinieki. Sporta nodaļā katastrofāli trūkst cilvēku. Tur jābūt deviņiem darbiniekiem, bet jau ilgāk nekā gadu divu cilvēku trūkst.”

“Jātaupa nauda. Tik vienkārši."

“Kultūras nodaļā ir neaizpildītas trīs vietas. Ekonomikas nodaļā trūkst viena darbinieka. Juridiskās nodaļas būtībā nemaz nav… tur mums ir redaktors, kurš katram uzdevumam paaicina korespondentus no ziņu nodaļas. Un tā tālāk. SMP vismaz astoņus gadus nav nopietni pētījusi valsts iestāžu un institūciju darbu. Tāpēc mēs esam pilnībā atkarīgi no ārštatniekiem un materiāliem, ko piedāvā IT aģentūra… Un, kā jūs zināt, TT likvidēja savu valsts iestāžu nodaļu pirms daudziem gadiem. Citiem vārdiem sakot, Zviedrijā nav nevienas redakcijas, kas analizētu valsts dienestus.”

“Avīžniecībā šobrīd ir ļoti smaga situācija…”

“Patiesībā ir tā, ka vai nu SMP jālikvidē nekavējoties, vai arī valdei jāpieņem lēmums sākt apņēmīgu cīņu. Šodien mums ir mazāk darbinieku, kuriem katru dienu jārada aizvien vairāk teksta. Raksti ir briesmīgi, virspusēji, un tiem trūkst ticamības. Tātad cilvēki pārstāj lasīt SMP.”

“Jūs nesaprotat situāciju…”

“Man apnicis klausīties, ka es nesaprotu situāciju. Es neesmu nekāda praktikante, kas te ieradusies izklaidēties.”

“Bet jūsu priekšlikums ir neprātīgs.”

“Kāpēc?”

“Jūs ierosināt, ka avīzei nav jānes peļņa.”

“Paklau, Selberg, šogad jūs lielu naudas summu izdalīsiet dividendēs avīzes divdesmit trim akcionāriem. Tiem jāpieskaita pilnīgi absurdi bonusi deviņiem SMP valdes locekļiem, SMP tie izmaksās gandrīz desmit miljonus kronu. Jūs pats sev esat piešķīris četrsimt tūkstošus kronu kā atalgojumu par to, ka administrējat SMP izmaksu samazināšanu. Tas katrā ziņā nestāv ne tuvu milzīgajiem bonusiem, ko sagrābušies dažādi Skandia direktori, taču manās acīs jūs neesat ne graša vērts. Kad būsiet izdarījis kaut ko SMP stiprināšanai, tad varēsiet izmaksāt bonusu. Patiesībā šie samazinājumi ir vājinājuši SMP un padziļinājuši krīzi.”

“Tas ir ļoti netaisni. Valde ir apstiprinājusi ikvienu manu soli.” “Valde ir apstiprinājusi jūsu soļus tāpēc, ka jūs garantējat dividenžu izmaksu katru gadu. Tieši tam šobrīd ir jāpieliek punkts.”

“Tātad jūs pilnā nopietnībā ierosināt, lai valde pieņem lēmumu atcelt dividenžu izmaksas un bonusus? Kā jums šķiet, vai akcionāri tam piekritīs?”

“Es ierosinu nulles dividendes šogad. Tas nozīmētu gandrīz divdesmit viena miljona kronu ietaupījumu un iespēju nostiprināt

SMP personālu un finansiālo situāciju. Es ierosinu ari algas samazinājumu vadītājiem. Mana mēnešalga ir astoņdesmit astoņi tūkstoši kronu, pilnīgs vājprāts avīzei, kura pat nespēj aizpildīt vakances sporta nodaļā.”

“Tātad jūs gribat pazemināt savu algu? Jūs te sludināt kaut kādu algu komunismu?”

“Nerunājiet muļķības. Jūsu alga ir simt divpadsmit tūkstoši kronu mēnesī, ja ieskaita ikgadējo bonusu. Tas ir neprāts. Ja avīze būtu stabila un nestu lielu peļņu, jūs varētu dalīt bonusos, cik vien gribat. Bet šobrīd situācija jums neatļauj paaugstināt savu bonusu šajā gadā. Es ierosinu uz pusi samazināt visu vadītāju algas.”

“Jūs nesaprotat to, ka mūsu akcionāri ir nopirkuši akcijas tāpēc, ka grib nopelnīt naudu. To sauc par kapitālismu. Ja jūs ierosināsiet, lai viņi zaudē naudu, viņi vairs nevēlēsies būt akcionāri.”

“Es neierosinu, lai viņi zaudē naudu, bet var nonākt arī līdz šādai situācijai. īpašumam līdzi nāk atbildība. Jūs pats norādāt, ka tas ir kapitālisms. SMP īpašnieki grib peļņu. Taču spēles noteikumi ir tādi, ka tirgus izlems, vai mums būs peļņa vai zaudējumi. Jūs gribat, lai kapitālisma likumi attiektos tikai uz SMP darbiniekiem, bet akcionāri un jūs pats būtu izņēmums.”

Selbergs nopūtās un pacēla acis uz debesīm. Viņš ar skatienu bezpalīdzīgi meklēja Borgšē, taču valdes priekšsēdētājs domīgi pētīja Ērikas Bergeres deviņu punktu programmu.

Monika figerola gaidīja četrdesmit deviņas minūtes, līdz Jērans Mortensons un nezināmais vīrietis iznāca no Bellmansgātanas pirmā numura durvīm. Kad viņi sāka soļot augšup pa nogāzi Monikai pretī, viņa pacēla savu Nikon ar 300 milimetru teleobjektīvu un uzņēma divas fotogrāfijas. Fotoaparātu viņa ielika cimdu nodalījumā un atkal pievērsās kartei, bet, nevilšus pametusi skatienu Marijas lifta virzienā, iepleta acis. Augšas Bellmansgātanas malā, tieši blakus lifta ēkas ieejai, stāvēja tumšmataina sieviete ar digitālo kameru un filmēja Mortensonu un viņa biedru. Kas, pie velna… vai Bellmansgātanā notiek kaut kāds vispārējais spiegu kongress?

Mortensons un nepazīstamais vīrietis, neteikdami ne vārda, šķīrās pakalna galā. Mortensons devās pie savas mašīnas Tāvastgātanā, iedarbināja motoru, izgriezās uz ielas un pazuda no Monikas Figerolas redzesloka.

Monika pievērsa skatienu atpakaļskata spogulim, kur ieraudzīja zilajā kombinezonā tērptā vīra muguru. Viņa pacēla acis un redzēja, ka sieviete ar kameru ir pārstājusi filmēt un gar Laurīna māju nāk uz viņas pusi.

Cipars vai ģerbonis? Monika Figerola jau zināja, kas ir Jērans Mortensons un ar ko viņš nodarbojas. Gan vīrietis kombinezonā, gan sieviete ar kameru bija nezināmas kārtis. Monika vēl nekāpa ārā no mašīnas, jo riskēja, ka sieviete viņu pamanīs.

Viņa sēdēja nekustīgi. Atpakaļskata spogulī viņa redzēja, ka vīrietis kombinezonā pagriežas pa kreisi uz Brennširkagātanu. Monika nogaidīja, līdz sieviete ar kameru iznāk krustojumā viņai priekšā, taču sieviete nevis sekoja vīrietim kombinezonā, bet pagriezās par simt astoņdesmit grādiem un devās lejup pa nogāzi uz Bellmansgātanu 1. Monika Figerola redzēja, ka sieviete ir aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca. Viņai bija tumši, īsi mati, tumši džinsi un melna jaka. Tiklīdz sieviete bija pagājusi gabaliņu lejup pa nogāzi, Monika atrāva mašīnas durvis un skrēja uz Brennširkagātanu. Vīrieti nekur neredzēja. Nākamajā mirklī no trotuāra malas izgriezās Toyota furgons. Monika ieraudzīja vīrieti pusprofilā un iegaumēja mašīnas numuru. Taču, pat ja būtu to palaidusi garām, viņa tik un tā varētu sadzīt pēdas. Uz mašīnas sāniem bija Lārsa Faulsona atslēgu servisa reklāma ar telefona numuru.

Monika neskrēja atpakaļ uz savu mašīnu, lai sekotu furgonam. Viņa soļoja mierīgi un nonāca pakalna galā tieši laikā, lai ieraudzītu, ka sieviete ar kameru pazūd Mīkaela Blumkvista namdurvīs.

Monika iesēdās savā mašīnā un pierakstīja Lārsa Faulsona atslēgu servisa mašīnas un telefona numuru. Pēc tam viņa pakasīja pakausi. Ap Blumkvista dzīvesvietu notika briesmīgi mistiska rosība. Monika pacēla galvu un paskatījās uz Bellmansgātanas pirmā nama jumtu. Viņa zināja, ka Blumkvista dzīvoklis atrodas bēniņu stāvā, taču, būvvaldē pētot nama plānojumu, viņa bija uzzinājusi, ka tas atrodas otrpus mājai ar logiem uz Ridarfjerdenu un Vecpilsētu. Ekskluzīva adrese kultūras tradīcijām bagātā kvartālā. Monika prātoja, vai Blumkvists varētu būt lielīgs iznirelis.

Viņa pagaidīja deviņas minūtes, līdz sieviete ar kameru iznāca pa durvīm. Taču sieviete nevis devās atpakaļ uz Tāvastgātanu, bet turpināja ceļu lejup un pagriezās pa labi uz Prisgrendu. Hmm. Ja viņai tur bija mašīna, tad Monika bija bezcerīgā situācijā. Taču, ja sieviete gāja kājām, tad no ieliņas viņai bija tikai viena izeja - uz Brennširkagātanu pie Pustegrendas tuvāk Slusenai.

Monika izkāpa no mašīnas un pa Brennširkagātanu pagriezās uz Slusenu. Viņa bija gandrīz nonākusi pie Pustegrendas, kad sieviete ar kameru iznāca no tās viņai priekšā. Bingo. Monika sekoja sievietei garām Hilton viesnīcai uz Sēdermalmes laukumu pie Pilsētas muzeja. Sieviete soļoja ātri un mērķtiecīgi, neskatīdamās apkārt. Monika turējās aptuveni trīsdesmit metrus iepakaļ. Sieviete nozuda Slusenas metro ieejā, un Monika pielika soli, taču apstājās, ieraudzījusi, ka sieviete dodas uz Pressbyrān kiosku, nevis nozūd starp peroniem.

Monika vēroja sievieti kioska rindā. Viņa bija aptuveni metru septiņdesmit gara un izskatījās diezgan labi trenēta. Kājās viņai bija krosenes. Vērojot sievieti stāvam pie kioska letes stingri uz abām kājām, Monikai piepeši šķita, ka viņa ir policiste. Sieviete nopirka vienu Catch Dry tabakas kārbiņu, atgriezās Sēdermalmes laukumā un pagriezās pa labi pāri Katarinavēgenam.

Monika Figerola sekoja. Viņa bija diezgan pārliecināta, ka sieviete nav viņu pamanījusi. Sieviete nozuda ap stūri iepretim makdonaldam, un Monika steigšus sekoja kādu četrdesmit metru attālumā no viņas.

Kad viņa pagriezās ap stūri, sieviete bija bezcerīgi pazudusi. Monika apjukusi apstājās. Nolādēts! Viņa lēnām sojoja gar ēku ieejām. Bet tad viņas skatiens pievērsās kādai izkārtnei. Milton Security.

Monika Figerola pamāja ar galvu un devās atpakaļ uz Bell- mansgātanu.

Viņa aizbrauca līdz Jētgātanai, kur atradās Millennium redakcija, un turpmāko pusstundu staigāja pa ieliņām ap redakciju. Mortensona mašīnu neredzēja. Ap pusdienlaiku Monika atgriezās policijas pārvaldē Kungsholmenā un turpmāko stundu pavadīja, cilādama svaru bumbas sporta zālē.

“Mums ir problēma,” sacīja Henrijs Kortess.

Mālina Ēriksone un Mīkaels Blumkvists pacēla acis no Zalačenko grāmatas manuskripta. Bija pusdivi pēcpusdienā.

“Apsēdies,” Mālina sacīja.

“Tas attiecas uz AS Vitavara, firmu, kura Vjetnamā ražo tualetes podus, ko pārdod par tūkstoš septiņsimt kronām gabalā.”

“Labi. Un kur ir problēma?” Mīkaels jautāja.

“Vitavara ir simtprocentīgs AS SveaBygg meitas uzņēmums.”

“Nūja. Tā ir diezgan liela firma.”

“Jā. Valdes priekšsēdētājs ir Magnuss Borgšē, kas darbojas vairākās valdēs. Viņš ir ari Svenska Morgon-Posten valdes priekšsēdētājs, un viņam pieder aptuveni desmit procenti SMP akciju.”

Mīkaels asi paskatījās uz Henriju Kortesu.

“Vai tu esi drošs?”

“Jā. Ērikas Bergeres šefs ir īsts maita, kurš Vjetnamā izmanto bērnu darbu.”

“Oho!” noteica Mālina Ēriksone.

Ap diviem pēcpusdienā pieklauvējis pie Ērikas Bergeres stikla būra durvīm, atbildīgais sekretārs Pēters Frēdriksons šķita nelāgā noskaņojumā.

“Kas ir?”

“Ēe, tas ir diezgan nepatīkami. Kāds cilvēks redakcijā ir saņēmis no jums vēstules.”

“No manis?”

“Jā. Diemžēl.”

“Kas tur rakstīts?”

Frēdriksons iedeva Ērikai dažas A4 lapas ar izdrukātām vēstulēm, kuras bija adresētas Ēvai Kārlsonei, divdesmit sešus gadus vecajai kultūras nodaļas praktikantei. Vēstules nosūtītājs bija

<   erika.bergere@smpost.se >.

Mīļā Ēva! Es gribu Tevi glāstīt un skūpstīt Tavas krūtis. Es degu no uzbudinājuma un nespēju valdīties. Lūdzu, atbildi uz manām jūtām! Vai varam satikties? / Ērika

Ēva Kārlsone nebija atbildējusi uz šo priekšlikumu, tāpēc turpmākajās dienās bija saņēmusi vēl divas vēstules.

Mīļotā Ēva! Lūdzu, neatgrūd mani. Es jūku prātā aiz iekāres. Gribu redzēt Tevi kailu. Man Tevi vajag. Es sagādāšu Tev baudu.

Tu to nenožēlosi. Es skūpstīšu katru Tavas kailās ādas centimetru. Tavas skaistās krūtis un brīnišķīgo aliņu. / Ērika

Ēva! Kāpēc Tu neatbildi? Nebaidies no manis. Neatgrūd mani.

Tu neesi nekāda nevainība. Tu zini, ko tas nozīmē. Es gribu seksu ar Tevi un Tevi kārtīgi atalgošu. Ja Tu būsi jauka pret mani, es būšu jauka pret Tevi. Tu jautāji par sava līguma pagarināšanu. Pagarināšana ir manā ziņā, es pat varu Tev piedāvāt pastāvīgu darbu. Satiksimies šovakar pulksten 21.00 pie manas mašīnas garāžā. Tava Ērika

“Redz, kā,” Ērika Bergere sacīja. “Un tagad viņa brīnās, vai es patiešām te sēžu un sūtu viņai neķītrus priekšlikumus?”

“Ne gluži… es domāju… ē…”

“Pēter, runājiet skaidri.”

“Varbūt viņa mazliet noticēja pirmajai vēstulei vai vismaz ļoti apjuka. Bet tad saprata, ka tās taču ir pilnīgas muļķības un ne gluži jūsu stilā, un…”

“Un?”

“Nūjā, viņa jūtas neveikli un īsti nezina, ko iesākt. Turklāt Ēva jūs apbrīno, un jūs viņai patīkat… kā priekšniece. Tāpēc viņa atnāca pie manis un lūdza padomu.”

“Saprotu. Un ko jūs viņai sacījāt?”

“Es teicu, ka te kāds būs viltojis jūsu adresi un vajā viņu. Vai varbūt jūs abas. Un tad es apsolīju parunāt ar jums par šo lietu.”

“Paldies! Esiet tik laipns un atsūtiet Ēvu pie manis pēc desmit minūtēm.”

Pa šo laiku Ērika sacerēja pati savu vēstuli.

Zināmu iemeslu dēļ esmu spiesta informēt, ka viens no SMP darbiniekiem e-pastā ir saņēmis vairākas vēstules, ko it kā esmu sūtījusi es. Vēstules satur rupjus seksuālus mājienus. Es pati esmu saņēmusi vulgāra satura vēstules no kāda nosūtītāja ar "central- red" adresi SMP. Kā zināms, šādas adreses SMP nemaz nav.

Esmu apspriedusies ar IT daļas vadītāju, un viņš apgalvo, ka nosūtītāja adresi ir ļoti viegli viltot. Es īsti nezinu, kā tas notiek, taču internetā acīmredzot ir vietnes, kur to var izdarīt. Diemžēl man jāsecina, ka ar to nodarbojas kāds slims cilvēks.

Es vēlētos zināt, vai vēl kāds no darbiniekiem ir saņēmis dīvainu e-pastu. Tādā gadījumā tūlīt ziņojiet atbildīgajam sekretāram Pēte- ram Frēdriksonam. Ja šie jociņi turpināsies, būs jāapsver, vai ziņot policijai.

Ērika Bergere, galvenā redaktore

Ērika izdrukāja vēstules kopiju un pēc tam nosūtīja vēstuli visiem SMP darbiniekiem. Šajā mirklī pie durvīm pieklauvēja Ēva Kārlsone.

“Labdien! Lūdzu, apsēdieties,” Ērika sacīja. “Dzirdēju, ka jūs esot saņēmusi no manis e-pastu.”

“Nē, es nedomāju, ka tas bija no jums.”

“Katrā ziņā pirms pusminūtes jūs no manis saņēmāt vēstuli. To es esmu uzrakstījusi pati un nosūtījusi visiem darbiniekiem.” Ērika iedeva Ēvai Kārlsonei izdrukāto kopiju.

“Skaidrs. Es sapratu,” Ēva sacīja.

“Man žēl, ka jūs kāds ir izraudzījies par šīs nepatīkamās kampaņas mērķi.”

“Jums nav jāatvainojas par kāda trakā izdarībām.”

“Es tikai gribēju pārliecināties, ka jums nepaliek nekādas šaubas par manu saistību ar šīm vēstulēm.”

“Es jau nemaz nedomāju, ka tās sūtījāt jūs.”

“Paldies,” Ērika pasmaidot noteica.

Pēcpusdienu monika figerola veltīja informācijas vākšanai. Vispirms viņa pasūtīja Lārsa Faulsona pases fotogrāfiju, lai pārbaudītu, vai tieši šo cilvēku redzējusi Jērana Mortensona sabiedrībā. Pēc tam ielūkojās sodāmību reģistrā un tūlīt guva rezultātus.

Lārss Faulsons, četrdesmit septiņus gadus vecs, ar iesauku Fāluns, septiņpadsmit gadu vecumā uzsācis savu karjeru ar auto- zādzību. Septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados viņu divas reizes aizturēja un tiesāja par ielaušanos, zādzību vainu pastiprinošos apstākļos un zagtu mantu pārdošanu. Pirmajā reizē viņam piesprieda vieglu sodu, bet otrajā - trīs gadus cietumā. Tobrīd Faulsonu noziedzīgajās aprindās uzskatīja par jaunu un daudzsološu, un kā aizdomās turētais viņš tika nopratināts vēl vismaz trīs ielaušanās epizodēs, no kurām viena bija diezgan sarežģīta un skaļa seifa aplaupīšana Vesterosas universālveikalā. Pēc soda izciešanas 1984. gadā Faulsons uzsāka godīgu dzīvi - vai vismaz neizdarīja nevienu zādzību, kuras rezultātā viņu aizturētu un notiesātu. Toties viņš bija pārkvalificējies par atslēgu meistaru (savdabīga izvēle) un 1987. gadā nodibinājis savu firmu Lārsa Faulsona atslēgu serviss, kas reģistrēta Nortullā.

Identificēt nepazīstamo sievieti, kas bija filmējusi Mortensonu un Faulsonu, izrādījās vienkāršāk, nekā Monika bija iedomājusies. Viņa gluži vienkārši piezvanīja uz Milton Security sekretariātu un paskaidroja, ka meklē kādu darbinieci, kuru reiz satikusi, bet kuras vārdu aizmirsusi. Viņa sīki aprakstīja šo sievieti. Sekretāre atbildēja, ka tas izklausoties pēc Susannes Linderes, un savienoja Moniku ar viņu. Kad Susanne Lindere pacēla klausuli, Monika atvainojās un sacīja, ka laikam piezvanījusi uz nepareizu numuru.

Tad viņa atvēra iedzīvotāju reģistru un konstatēja, ka Stokholmas lēnē dzīvo astoņpadsmit Susannes Linderes. Trīs no viņām bija aptuveni trīsdesmit piecu gadu vecumā. Viena dzīvoja Nor- teljē, viena Stokholmā un viena Nakā. Monika pasūtīja visu šo personu pases fotogrāfijas un tūlīt saprata, ka sieviete, ko viņa novērojusi Bellmansgātanā, ir Susanne Lindere no Nakas.

Visus šīs dienas darba rezultātus Monika apkopoja ziņojumā un devās pie Torstena Ēdklinta.

Ap pulksten pieciem Mīkaels Blumkvists aizvēra Henrija Kortesa pētījuma mapi un ar riebumu atstūma to tālāk. Kristers Malms nolika Henrija izdrukāto tekstu, ko bija pārlasījis četras reizes. Henrijs sēdēja uz dīvāna Mālinas Ēriksones kabinetā un izskatījās vainas mākts.

“Kafiju?” Mālina ierosināja un piecēlās. Viņa atgriezās ar četrām krūzītēm un kafijkannu.

Mīkaels nopūtās.

“Tas ir ļoti labs raksts,” viņš sacīja. “Pirmklasīgs pētījums. Viss pamatots ar pierādījumiem. Nevainojama dramaturģija ar slikto zēnu, kurš ar sistēmas palīdzību pilnīgi likumīgi apkrāpj zviedru īrniekus, bet ir tik sasodīti alkatīgs un stulbs, ka izmanto bērnu darbu Vjetnamā.”

“Turklāt labi uzrakstīts,” Kristers Malms piebilda. “Dienu pēc tam, kad būsim to publicējuši, Borgšē būs persona non grata Zviedrijas biznesā. Televīzijas uzķers šo sižetu. Viņš atradīsies blakus Skandia direktoriem un citiem afēristiem. īsta sensācija Millennium. Labi pastrādāts, Henrij!”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Taču Ērika ir darvas piliens medus mucā,” viņš sacīja. Kristers pamāja.

“Bet kāpēc lai tā būtu problēma?” vaicāja Mālina. “Ne jau Ērika ir tas nelietis. Mēs taču drīkstam pētīt jebkuru valdes priekšsēdētāju, pat ja tas izrādās viņas šefs.”

“Tā ir liela problēma,” Mīkaels atbildēja.

“Ērika taču nav pilnībā aizgājusi no Millennium,” piebilda Kristers. “Viņai pieder trīsdesmit procenti Millennium akciju, un viņa ir valdē. Turklāt viņa ir valdes priekšsēdētāja, līdz mēs nākamajā sēdē, kura notiks tikai augustā, varēsim ievēlēt Harrietu Vangeri. Ērika strādā SMP, kur arī viņa pati ir valdē, taču mēs atmaskosim šīs valdes priekšsēdētāju.”

Drūms klusums.

“Tad ko, velns ar ārā, mēs darīsim?” Henrijs Kortess jautāja. “Vai atteiksimies no raksta?”

Mīkaels paskatījās Henrijam acīs.

“Nē, Henrij. Mēs neatteiksimies no raksta. Millennium tā nedara. Taču būs nepieciešams sagatavot situāciju. Mēs nevaram pieļaut, lai Ērika to uzzina no virsrakstiem.”

Kristers Malms pamāja ar galvu un pacēla pirkstu.

“Mēs nostādīsim Ēriku smagā situācijā. Viņai būs jāizvēlas, vai nu pārdot savu daļu un tūlīt atstāt Millennium valdi, vai arī ļaunākajā gadījumā izlidot no SMP. Jebkurā gadījumā viņa nonāks briesmīgā interešu konfliktā. Godīgi sakot, Henrij… Es piekrītu Mīkaelam, mums jāpublicē šis raksts, bet to vajadzētu pabīdīt mēnesi uz priekšu.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Tas tāpēc, ka mums ir arī lojalitātes konflikts,” viņš sacīja. “Vai man piezvanīt Ērikai?” jautāja Kristers.

“Nē,” Mīkaels atteica. “Es viņai piezvanīšu un norunāšu tikšanos. Varbūt jau šovakar.”

Torstens ēdklints uzmanīgi klausījās Monikas Figerolas stāstā, kamēr viņa aprakstīja cirku ap Mīkaela Blumkvista māju Bell- mansgātanā. Ēdklints juta, ka zeme salīgojas zem kājām.

“Tātad VPP/DN darbinieks ieiet pa Blumkvista mājas durvīm kopā ar bijušo seifu uzlauzēju, kurš pārkvalificējies par atslēgu meistaru?”

“Tieši tā.”

“Kā tev šķiet, ko viņi darīja kāpņu telpā?”

“Es nezinu. Bet viņi tur bija četrdesmit deviņas minūtes. Es, protams, varu izteikt minējumu, ka Faulsons atvēra durvis, bet Mortensons uzturējās Blumkvista dzīvoklī.”

“Un ko viņi tur darīja?”

“Diezin vai viņi uzstādīja noklausīšanās aparatūru, jo tam vajadzīga tikai minūte. Tātad Mortensons būs rakņājies pa Blumkvista papīriem vai kas nu viņam ir mājās.”

“Bet Blumkvists to zina… viņi taču nozaga Bjerka ziņojumu no viņa dzīvokļa.”

“Tieši tā. Viņš zina, ka viņu izseko, un viņš novēro tos, kas novēro viņu. Blumkvists ir aukstasinīgs.”

“Ko tas nozīmē?”

“Viņam ir plāns. Viņš ievāc informāciju un grasās atmaskot Jēranu Mortensonu. Tas ir vienīgais saprātīgais izskaidrojums.” “Un tad parādījās tā sieviete Lindere.”

“Susanne Lindere, trīsdesmit četrus gadus veca, dzīvo Nakā. Viņa ir bijusī policiste.”

“Policiste?”

“Viņa pabeidza policijas skolu un sešus gadus strādāja Sēdermalmes policijas vienībā. Pēkšņi uzteica darbu. Viņas dokumentos nav paskaidrojuma, kāpēc. Dažus mēnešus Lindere bija bez darba, bet tad viņu pieņēma Milton Security.”

“Dragans Armanskis,” Ēdklints domīgi noteica. “Cik ilgi viņa bija ēkā?”

“Deviņas minūtes.”

“Un ko viņa tur darīja?”

“Tā kā Lindere uz ielas filmēja Mortensonu un Faulsonu, tad viņa, visticamāk, dokumentē to abu aktivitātes. Tas nozīmē, ka Milton Security strādā kopā ar Blumkvistu un ir novietojis novērošanas kameras viņa dzīvoklī vai kāpņu telpā. Lindere droši vien devās paņemt kameru ierakstus.”

Ēdklints nopūtās. Zalačenko lieta sāka kļūt neciešami sarežģīta.

“Labi, paldies! Ej mājās. Man jāpadomā.”

Monika Figerola devās trenēties uz sporta zāli Sv. Ērika laukumā.

Mīkaels blumkvists izmantoja savu zilo Ericsson T10 rezerves telefonu, lai piezvanītu Ērikai Bergerei uz SMP. Viņa zvans pārtrauca Ērikas diskusiju ar redaktoriem par to, kādu skatījumu piešķirt rakstam par starptautisko terorismu.

“Sveiks… pagaidi mirklīti.”

Ērika ar plaukstu aizklāja klausuli un paskatījās apkārt.

“Domāju, ka esam beiguši,” viņa sacīja, dodama pēdējos norādījumus. Palikusi stikla būrī viena, viņa atkal pacēla klausuli.

“Sveiks, Mīkael. Piedod, ka nezvanīju. Es vienkārši esmu pilnībā apkrauta ar darbiem, un man te ir jāapgūst tūkstošiem lietu.”

“Es arī gluži neesmu sēdējis bezdarbībā,” Mīkaels atteica.

“Kā iet ar Salanderes lietu?”

“Labi. Bet ne tāpēc es zvanu. Man tevi jāsatiek. Šovakar.”

“Kaut es to varētu, bet man te jāpaliek līdz astoņiem. Un esmu nogurusi līdz nāvei. Es strādāju jau no sešiem rītā.”

“Rikij… es nerunāju par tavu seksuālo dzīvi. Man ar tevi jārunā. Tas ir svarīgi.”

Ērika uz mirkli apklusa.

“Kas noticis?”

“Apspriedīsim, kad tiksimies. Bet tas nav nekas patīkams.” “Labi. Ap pusdeviņiem es būšu pie tevis mājās.”

“Nē, mājās ne. Tas ir garš stāsts, taču mans dzīvoklis uz kādu laiku nebūs piemērots. Nāc uz Samirs gryta, iedzersim pa alus kausam.”

“Esmu pie stūres.”

“Labi. Tad dzersim bezalkoholisko.”

Ap pusdeviņiem Ērika bergere ieradās restorānā viegli saīgusi. Viņa jutās vainīga par to, ka nav piezvanījusi Mīkaelam kopš dienas, kad sāka darbu SMP. Bet viņai vēl nekad nebija bijis tik daudz darāmā.

Mīkaels Blumkvists pacēla roku pie galdiņa stūrī blakus logam. Ērika durvīs mirkli saminstinājās. Uz sekundi Mīkaels šķita pavisam svešs cilvēks, un viņa sajuta, ka vēro Mīkaelu citām acīm. Kas viņš ir? Ak kungs, kā es esmu nogurusi. Tad Mīkaels piecēlās un noskūpstīja viņu uz vaiga, bet Ērika ar šausmām aptvēra, ka vairākas nedēļas nav pat iedomājusies par viņu un ka viņai Mīkaela neprātīgi trūkst. Šķita, ka SMP pavadītais laiks ir tikai sapnis un viņa piepeši pamodīsies uz Millennium dīvāna. Tas likās nereāli.

“Sveiks, Mīkael.”

“Sveika, galvenā redaktore. Vai esi ēdusi?”

“Ir pusdeviņi vakarā. Man nav tik briesmīgu ēšanas paradumu kā tev.”

Tad Ērika aptvēra, ka tomēr ir nāvīgi izsalkusi. Samīrs atnesa ēdienkarti, un viņa pasūtīja bezalkoholisko alu un nedaudz kal- māra ar kartupeļu šķēlītēm. Mīkaels pasūtīja kuskusu un bezalkoholisko alu.

“Kā tev klājas?” Ērika jautāja.

“Mēs dzīvojam interesantā laikā. Darba pilnas rokas.”

“Kā iet ar Salanderi?”

“Viņa ir daļa no tā interesantā.”

“Mik, es negrasos nospert tavu stāstu.”

“Piedod… Es neizvairos no atbildes. Šobrīd viss notiek diezgan mulsinoši. Es labprāt pastāstītu, bet tas prasīs pusi nakts. Kā klājas SMP šefa lomā?”

“Tas nav gluži kā Millennium.”

Ērika brīdi klusēja.

“Pārnākusi mājās, es aizmiegu kā nopūsta svece un pamodusies redzu acu priekšā budžeta aprēķinus. Man tevis pietrūkst. Varbūt iesim pie tevis un liksimies gulēt? Man nav spēka seksam, bet es labprāt saritinātos un aizmigtu tev blakus.”

“Piedod, Rikij. Mans dzīvoklis šobrīd nav tā labākā vieta.” “Kāpēc ne? Vai kaut kas ir noticis?”

“Nūjā… viena banda tur ir uzstādījusi noklausīšanās ierīces un dzird katru manis izteikto vārdu. Es pats esmu uzstādījis novērošanas kameru, kurā redzams, kas notiek, kad manis nav mājās. Domāju, ka nākamajām paaudzēm nebūtu jāredz tavs plikais dibens.”

“Tu joko?”

Mīkaels papurināja galvu.

“Nē. Bet ne jau tāpēc man tik ļoti vajadzēja tevi satikt.”

“Kas noticis? Tu izskaties tik savādi.”

“Redzi… tu esi aizgājusi uz SMP. Bet mēs Millennium esam uzdūrušies stāstam, kas nogremdēs tavu valdes priekšsēdētāju. Runa ir par bērnu un politieslodzīto darba izmantošanu Vjetnamā. Man šķiet, ka mēs esam nonākuši interešu konfliktā.” Ērika nolika dakšiņu un paraudzījās uz Mīkaelu. Viņa tūlīt saprata, ka Mīkaels nejoko.

“Ir tā,” viņš sacīja. “Borgšē ir valdes priekšsēdētājs un lielākais akcionārs uzņēmumā ar nosaukumu SveaBygg, kam savukārt ir meitas uzņēmums AS Vitavara. Viņi ražo tualetes podus kādā Vjetnamas firmā, ko ANO iekļāvusi bērnu darba izmantotāju sarakstā.”

“Atkārto vēlreiz.”

Mīkaels detalizēti pārstāstīja Henrija Kortesa apkopoto informāciju. Viņš atvēra savu plecu somu un izņēma dokumentu kopijas. Ērika lēnām izlasīja Kortesa rakstu. Beidzot viņa pacēla skatienu un ielūkojās Mīkaelam acīs. Viņa juta neizskaidrojamu paniku, kas jaucās ar aizdomām.

“Velns ar ārā! Kā tas gadījās, ka pirmais, ko Millennium dara pēc manas aiziešanas, ir SMP valdes sīka izpēte?”

“Tas nav tā, Rikij.”

Mīkaels paskaidroja, kā sācies šis stāsts.

“Un cik ilgi tu to jau zini?”

“Kopš pēcpusdienas. Man ļoti nepatīk šī notikumu attīstība.”

“Ko jūs darīsiet?”

“Es nezinu. Mums jāpublicē. Tas nevar būt izņēmums tikai tāpēc, ka runa ir par tavu šefu. Bet neviens no mums nevēlas tev kaitēt.” Mīkaels noplātīja rokas. “Mēs jūtamies diezgan nelaimīgi. It īpaši Henrijs.”

“Es joprojām esmu Millennium valdē. Esmu līdzīpašniece… tas izskatīsies kā…”

“Es ļoti labi zinu, kā tas izskatīsies. Tu SMP nonāksi pamatīgās ziepēs.”

Ērika juta, kā viņu pārņem gurdums. Viņa sakoda zobus un apspieda vēlmi lūgt Mīkaelu noklusēt šo stāstu.

“Ak kungs, nolādēts!” viņa sacīja. “Vai nav nekādu šaubu par stāsta patiesumu?”

Mīkaels papurināja galvu.

“Es visu vakaru pārskatīju Henrija pierādījumus. Borgšē ir gatavs kaušanai.”

“Ko jūs darīsiet?”

“Ko tu darītu, ja mēs būtu atraduši šo materiālu pirms diviem mēnešiem?”

Ērika uzmanīgi vēroja savu draugu un mīļāko, ar kuru viņu saistīja vairāk nekā divdesmit gadu ilgas attiecības. Tad viņa nodūra acis.

“Tu zini, ko es darītu.”

“Tā ir katastrofāla sakritība. Tas nav vērsts pret tevi. Man ļoti žēl. Tāpēc es uzstāju, ka mums jāsatiekas tūlīt. Mums jāizlemj, kā rīkosimies.”

“Mums?”

“Redzi… šis raksts bija paredzēts jūnija numuram. Es to jau esmu apturējis. To nepublicēs agrāk par augustu, un, ja tev nepieciešams vairāk laika, to var pabīdīt vēl tālāk.”

“Saprotu.” Ērikas balsī ieskanējās rūgtums.

“Es ierosinu šovakar neko neizlemt. Tu paņemsi šos dokumentus uz mājām un apdomāsies. Nedari neko, kamēr nebūsim izstrādājuši kopīgu stratēģiju. Mums ir laiks.”

“Kopīgu stratēģiju?”

“Tev vai nu jāaiziet no Millennium valdes labu laiku pirms raksta publicēšanas, vai arī jāiet prom no SMP. Tu nevari sēdēt uz abiem krēsliem.”

Ērika pamāja ar galvu.

“Esmu pārāk cieši saistīta ar Millennium, un neviens neticēs, ka neesmu iesaistīta šajā spēlē, lai cik lielā mērā es sarautu saites.”

“Ir kāda alternatīva. Tu vari aiznest rakstu uz SMP, konfrontēt Borgšē un pieprasīt viņa atkāpšanos. Esmu pārliecināts, ka Henrijs piekristu. Bet nedari neko, kamēr neesam vienojušies.”

“Es sākšu ar to, ka izmetīšu no valdes cilvēku, kurš mani pieņēma darbā?”

“Piedod.”

“Viņš nav slikts cilvēks.”

Mīkaels pamāja.

“Es ticu. Bet viņš ir alkatīgs.”

Ērika pamāja ar galvu un piecēlās.

“Es braucu mājās.”

“Rikij, es…”

Ērika viņu pārrauca.

“Esmu nogurusi līdz nāvei. Paldies, ka brīdināji mani. Man jāpārdomā, ko tas nozīmē.”

Mīkaels pamāja.

Ērika aizgāja, nenoskūpstījusi viņu uz vaiga un atstājusi viņam rēķinu.

Ērikas bergeres mašīna stāvēja divsimt metru attālumā no krodziņa, un viņa bija nonākusi pusceļā, kad sajuta tik spēcīgas sirdsklauves, ka bija spiesta apstāties un atbalstīties pret kādām durvīm. Viņa jutās slikti.

Ērika ilgi stāvēja, elpodama vēso maija gaisu. Piepeši viņa saprata, ka kopš Pirmā maija ir strādājusi vidēji piecpadsmit stundu dienā. Gandrīz trīs nedēļas ilgi. Kā viņa jutīsies pēc trim gadiem? Kā Mūranders bija juties, kad nokrita miris redakcijā?

Pēc desmit minūtēm Ērika atgriezās Samirs gryta un saskrējās ar Mīkaelu mirklī, kad viņš nāca ārā pa durvīm. Mīkaels apjucis apstājās.

“Ērika…”

“Nesaki neko, Mīkael. Mēs esam bijuši draugi tik ilgi, ka to nekas nevar izpostīt. Tu esi mans labākais draugs, un šobrīd ir tieši tā, kā bija pirms diviem gadiem, kad tu nozudi Hēdestadē, tikai pretēji. Tagad es jūtos nervoza un nelaimīga.”

Mīkaels pamāja ar galvu un apskāva Ēriku. Viņa piepeši juta, ka acīs saskrien asaras.

“Trīs nedēļas SMP jau ir mani salauzušas,” viņa iesmējusies sacīja.

“Nu, nu! Lai salauztu Ēriku Bergeri, vajag ko vairāk.”

“Tavs dzīvoklis neder. Esmu pārāk nogurusi, lai brauktu mājās. Aizmigšu pie stūres un nositīšos. Man tikko kaut kas ienāca prātā. Esmu nolēmusi doties uz Scandic Crown un paņemt istabu. Nāc līdzi.”

“Tagad to sauc par Hilton.”

“Vai nav vienalga?”

Viņi aizsoļoja īso gabaliņu klusēdami. Mīkaels bija apskāvis Ērikas plecus. Palūkojusies uz viņu, Ērika saprata, ka Mīkaels ir noguris ne mazāk par viņu.

Abi devās tieši uz recepciju, paņēma divvietīgu numuru un samaksāja ar Ērikas kredītkarti. Nokļuvuši istabā, viņi noģērbās, nomazgājās dušā un ielīda gultā. Ērikai tā sāpēja muskuļi, it kā viņa būtu noskrējusi Stokholmas maratonu. Viņi uz mirkli apskāvās un tad aizmiga dažu sekunžu laikā.

Neviens no viņiem nemanīja, ka viesnīcas durvis viņus novēro kāds vīrietis.

15.   NODALA

Ceturtdiena, 19. maijs-svētdiena, 22. maijs

Lielu daļu nakts uz ceturtdienu Līsbeta Salandere pavadīja, lasot Mīkaela Blumkvista rakstus un vairāk vai mazāk pabeigtās viņa grāmatas nodaļas. Tā kā prokurors Ēkstrems tiesu bija ieplānojis jūlijā, Mīkaels grāmatas nodošanas termiņu bija nolicis 20. jūnijā. Tas nozīmēja, ka Stulbajam Kāliem Blumkvistam ir atlicis aptuveni mēnesis laika, lai pabeigtu rakstīšanu un aizbāztu tekstā visus caurumus.

Līsbeta nesaprata, kā viņš to paspēs, taču tā bija Mīkaela problēma. Viņas problēma bija izlemt, kā izturēties pret Mīkaela uzdotajiem jautājumiem.

Līsbeta paņēma savu Palm Tungsten T3, aizgāja uz Yahoo grupu [Stulbais_Galds] un pārbaudīja, vai Mīkaels aizvadītajā diennaktī ir uzrakstījis ko jaunu. Izskatījās, ka nav vis. Tad viņa atvēra failu, kuram Mīkaels bija devis nosaukumu [Galvenie jautājumi]. Līsbeta jau zināja tekstu no galvas, tomēr izlasīja to vēlreiz.

Mīkaels ieskicēja stratēģiju, ko Annika Džannīni jau bija viņai izstāstījusi. Kad runāja Annika, Līsbeta klausījās izklaidīgi un atturīgi, itin kā tas neattiektos uz viņu. Taču Mīkaels par viņu zināja noslēpumus, kas Annikai nebija pieejami, tāpēc viņš varēja iezīmēt šo stratēģiju skarbāk. Līsbeta pievērsās ceturtajai rindkopai.

Tava nākotne ir tikai un vienīgi Tavās rokās. Nav nekādas nozīmes tam, cik ļoti Tavā labā nopūlas Annika, vai tam, kā mēs ar Palmgrēnu un Armanski Tevi atbalstām. Es negrasos Tevi uz kaut ko pierunāt. Tev pašai jāizlemj, ko darīsi. Tu vari pavērst tiesu sev par labu vai ļaut, lai viņi Tevi notiesā. Bet, ja gribi uzvarēt, Tev ir jācīnās.

Līsbeta izslēdza datoru un pievērsa skatienu griestiem. Mlka- els lūdza viņai atļauju grāmatā pastāstīt patiesību. Viņš grasījās noklusēt to, ka Bjūrmans viņu izvaroja. Viņš jau bija uzrakstījis šo daļu un aizpildījis robu, apgalvodams, ka Bjūrmans bija noslēdzis vienošanos ar Zalačenko, kas izjuka, kad Bjūrmans zaudēja savaldīšanos un Nīdermanim nācās viņu nogalināt. Advokāta motīvus Mīkaels sīkāk neizklāstīja.

Stulbais Kalle Blumkvists sarežģīja viņai dzīvi.

Līsbeta ilgi domāja.

Pulksten divos naktī viņa paņēma datoru un atvēra teksta redaktora programmu. Viņa izveidoja jaunu dokumentu, paņēma irbuli un sāka klikšķināt burtus uz digitālās tastatūras.

Mani sauc Līsbeta Salandere. Esmu dzimusi 1978. gada 30. aprīlī. Mana māte bija Agnēta Sofija Salandere. Kad es piedzimu, viņai bija 17 gadu. Mans tēvs bija psihopāts, slepkava un varmāka Aleksandrs Zalačenko. Agrāk viņš bija strādājis par padomju militārā izlūkdienesta GRU aģentu Rietumeiropā.

Rakstīšana vedās lēni, jo Līsbetai vajadzēja meklēt burtu pēc burta. Pirms pierakstīšanas viņa katru teikumu formulēja galvā. Uzrakstītajā tekstā viņa neveica nevienu labojumu. Līsbeta strādāja līdz pulksten četriem rītā, tad izslēdza plaukstdatoru un novietoja to lādēties tukšajā nišā sava naktsskapīša aizmugurē. Tobrīd viņa bija uzrakstījusi aptuveni divas A4 lapas ar vienu rindstarpi.

Ērika bergere pamodās septiņos no rīta. Viņa ne tuvu nejutās atpūtusies, lai gan bija gulējusi astoņas stundas no vietas. Viņa uzmeta skatienu Mīkaelam - viņš joprojām gulēja, cieši aizmidzis.

Vispirms Ērika ieslēdza mobilo telefonu un pārbaudīja, vai nav pienākusi kāda ziņa. Displejs rādīja, ka viņas vīrs Grēgers Bek- mans ir zvanījis vienpadsmit reižu. Sasodīts! Es aizmirsu piezvanīt. Ērika nospieda numuru un pastāstīja, kur atrodas un kāpēc nav pārnākusi mājās iepriekšējā vakarā. Vīrs bija dusmīgs.

“Ērika, nekad vairs tā nedari! Tam nav nekāda sakara ar Mīkaelu, bet es šonakt biju uz nervu sabrukuma robežas. Šausmīgi baidījos, ka ar tevi kaut kas noticis. Tev jāpiezvana un jāpasaka, ja tu nebūsi mājās. Tu nedrīksti to aizmirst.”

Grēgers Bekmans zināja, ka Mīkaels Blumkvists ir viņa sievas mīļākais. Viņu romāns norisinājās ar Grēgera piekrišanu un atļauju. Taču katru reizi, kad Ērika nolēma nakšņot pie Mīkaela, viņa vispirms piezvanīja un pateica to vīram. Šoreiz viņa bija devusies uz Hilton ar vienu vienīgu domu: izgulēties.

“Piedod,” Ērika sacīja. “Es vakar gluži vienkārši atslēdzos.”

Viņas vīrs ieņurdējās.

“Nedusmojies, Grēger. Man šobrīd nav tam spēka. Varēsi izlamāt mani vakarā.”

Grēgers ieņurdējās mazliet rāmāk un apsolīja Ēriku izlamāt, kad dabūs viņu rokā.

“Labi. Kā iet Blumkvistam?”

“Viņš guļ.” Ērika piepeši iesmējās. “Tici vai ne, bet mēs aiz- migām tūlīt pēc tam, kad bijām apgūlušies. Tā nekad vēl nebija gadījies.”

“Ērika, tas ir nopietni. Varbūt tev vajadzētu aiziet pie ārsta?”

Pabeigusi sarunu ar viru, Ērika piezvanīja uz SMP sekretariātu un atstāja ziņu Pēteram Frēdriksonam. Viņa paskaidroja, ka aizkavēsies un ieradīsies mazliet vēlāk nekā parasti. Ērika lūdza, lai

Frēdriksons atceļ iepriekš ieplānoto tikšanos ar kultūras nodaļas darbiniekiem.

Tad viņa sameklēja savu plecu somu, izņēma zobu suku un devās uz vannasistabu. Pēc tam atgriezās gultā un pamodināja Mīkaelu.

“Labrīt,” viņš nomurmināja.

“Labrīt,” Ērika sacīja. “Aši uz vannasistabu, nomazgājies un iztīri zobus.”

“Kas… ko?”

Mīkaels piecēlās sēdus un apmulsis skatījās apkārt; Ērikai vajadzēja viņam atgādināt, ka viņš atrodas Hilton viesnīcā pie Slusenas. Mīkaels pamāja ar galvu.

“Labi. Ej uz vannasistabu.”

“Kāpēc?”

“Līdzko tu atgriezīsies, es gribēšu mīlēties.”

Ērika ieskatījās rokaspulkstenī.

“Un pasteidzies. Pulksten vienpadsmitos man ir tikšanās, un man vajadzēs vismaz pusstundu, lai uzkrāsotos. Vēl man pa ceļam uz darbu jānopērk tīrs krekls. Mums ir tikai divas stundas, lai atgūtu milzum daudz iekavētā.”

Mīkaels devās uz vannasistabu.

Jerkers holmbergs novietoja sava tēva fordu pagalmā pie bijušā premjerministra Tūrbjērna Feldīna mājas Osā tūlīt aiz Ramvīkas Hernesandas komūnā. Holmbergs izkāpa no mašīnas un paskatījās apkārt. Bija ceturtdienas priekšpusdiena. Smidzināja lietus, un lauki jau bija koši zaļi. Septiņdesmit deviņu gadu vecumā Feldīns vairs nevarēja būt aktīvs lauksaimnieks, un Holmbergs prātoja, diezin kurš gan te sēj un pļauj. Viņš zināja, ka viņu vēro no virtuves loga. Laukos tā bija ierasts. Viņš pats bija uzaudzis Helledālē aiz Ramvīkas, rokas stiepiena attālumā no Sandē tilta - Jerkera Holmberga skatījumā tā bija viena no pasaulē skaistākajām vietām.

Viņš uzkāpa pa lieveņa kāpnītēm un pieklauvēja.

Bijušais centristu līderis izskatījās novecojis, tomēr joprojām šķita vitāls un spēcīgs.

“Labdien, Tūrbjērn. Mani sauc Jerkers Holmbergs. Mēs esam kādreiz tikušies, lai gan nu jau pagājis labs laiks. Esmu Gustava Holmberga dēls, viņš septiņdesmitajos un astoņdesmitajos bija Centra partijas deputāts.”

“Labdien! Es tevi pazīstu, Jerker. Ja nekļūdos, tu laikam strādā policijā Stokholmā. Neesam redzējušies desmit vai piecpadsmit gadus.”

“Man šķiet, ka pat ilgāk. Vai drīkstu ienākt?”

Holmbergs apsēdās pie virtuves galda, kamēr Tūrbjērns Feldīns ielēja kafiju.

“Ceru, ka tavam tēvam klājas labi. Tu taču neesi ieradies tāpēc?” “Nē. Tēvam iet labi. Viņš naglo vasarnīcai jumtu.”

“Cik viņam tagad ir gadu?”

“Pirms diviem mēnešiem apritēja septiņdesmit viens.”

“Re, kā,” Feldīns noteica un apsēdās. “Tad kāds ir tava apciemojuma iemesls?”

Jerkers Holmbergs paskatījās pa logu un ieraudzīja, ka pie viņa mašīnas nolaižas žagata un sāk meklēt kaut ko zemē. Tad viņš pagriezās pret Feldīnu.

“Es nāku neaicināts un ar lielu problēmu. Kad šī saruna būs galā, mani varbūt izmetīs no darba. Es šeit esmu darba darīšanās, taču mans priekšnieks kriminālinspektors Jans Bublanskis no Vardarbīgo noziegumu nodaļas Stokholmā nezina par šo apciemojumu.”

“Izklausās nopietni.”

“Es šobrīd ļoti riskēju ar to, ka mana priekšniecība uzzinās par šo apciemojumu.”

“Es saprotu.”

“Bet, ja es nerīkošos, pastāv risks, ka notiks briesmīgs likumpārkāpums, turklāt jau otro reizi.”

“Laikam labāk būtu, ja tu paskaidrotu.”

“Tas attiecas uz kādu vīrieti, vārdā Aleksandrs Zalačenko. Viņš bija krievu GRU spiegs, kurš pārbēga uz Zviedriju 1976. gada vēlēšanu dienā. Viņš dabūja patvērumu un sāka strādāt Drošības policijai. Man ir pamats domāt, ka jūs zināt šo stāstu.” Tūrbjērns Feldīns uzmanīgi vēroja Jerkeru Holmbergu.

“Tas ir garš stāsts,” Holmbergs sacīja un sāka stāstīt par izmeklēšanu, kurā bijis iesaistīts pēdējo mēnešu laikā.

Ērika bergere pagriezās uz vēdera un atspieda galvu pret pirkstu kauliņiem. Viņa piepeši pasmaidīja.

“Mīkael, vai tu nekad neesi aizdomājies, ka mēs abi esam pilnīgi jukuši?”

“Kāpēc?”

“Vismaz es. Es tevi tik briesmīgi iekāroju. Jūtos kā traka pusaudze.”

“Ak tā.”

“Bet pēc tam gribu braukt mājās un gulēt ar savu vīru.” Mīkaels iesmējās.

“Es pazīstu labu terapeitu,” viņš sacīja.

Ērika iebakstīja viņam vēderā ar pirkstu.

“Mīkael, man rodas sajūta, ka SMP ir viena vienīga liela kļūda.” “Muļķības. Tev tā ir milzīga iespēja. Ja kāds spēj iedvest dzīvību šajā mironī, tad tā esi tu.”

“Jā, varbūt. Bet tieši tur tā problēma. SMP šķiet īsts mironis. Un tu vakar vakarā atklāji sensāciju par Magnusu Borgšē. Es nesaprotu, ko tur daru.”

“Ļauj, lai viss nokārtojas.”

“Jā. Bet Borgšē lieta nav patīkama. Man nav ne mazākās nojausmas, kā tikt ar to galā.”

“Es arī nezinu. Bet mēs kaut ko izdomāsim.”

Ērika brīdi gulēja klusēdama.

“Man tevis pietrūkst.”

Mīkaels pamāja ar galvu un paskatījās uz viņu.

“Man arī tevis pietrūkst,” viņš sacīja.

“Kam būtu jānotiek, lai tu pārnāktu uz SMP un kļūtu par ziņu nodaļas redaktoru?”

“Nekad mūžā. Vai tad tas - kā viņu tur - Holms nav ziņu redaktors?”

“Ir. Bet viņš ir idiots.”

“Tur tev taisnība.”

“Tu viņu pazīsti?”

“Jā. Astoņdesmito gadu vidū es trīs mēnešus nostrādāju viņa pakļautībā. Viņš ir draņķis, kurš mēdz sarīdīt cilvēkus. Turklāt…”

“Turklāt kas?”

“Eh, nekas. Negribu tenkot.”

“Pasaki!”

“Viena meitene, kaut kāda Ulla, kura ari strādāja ar pagaidu līgumu, apgalvoja, ka Holms esot viņai seksuāli uzmācies. Es nezinu, cik tur bija taisnības, cik ne, taču arodbiedrība neko nedarīja, bet meitenei nepagarināja līgumu.”

Ērika Bergere ieskatījās pulkstenī, nopūtās, nolaida kājas pār gultas malu un devās uz dušu. Kamēr viņa iznāca ārā, noslaucījās un apģērbās, Mīkaels nebija izkustējies no vietas.

“Es vēl bridi pagulēšu,” viņš sacīja.

Ērika noskūpstīja viņu uz vaiga, pamāja ar roku un nozuda.

Monika figerola novietoja mašīnu divdesmit metrus no Jērana Mortensona auto Luntmakargātanā blakus Ūlova Palmes ielai. Viņa redzēja, ka Mortensons aiziet sešdesmit metrus līdz automātam un samaksā par stāvvietu. Tad viņš devās uz Svēavēgenu.

Monika nolēma nemaksāt. Skrienot uz automātu, viņa pazaudētu Mortensonu. Monika sekoja Mortensonam līdz Kungsgāta- nai, kur viņš nogriezās pa kreisi un nozuda Kungstornet kafejnīcā. Monika saīga, taču viņai nebija izvēles, tāpēc viņa pagaidīja trīs minūtes un sekoja Mortensonam kafejnīcā. Viņš sēdēja pirmajā stāvā un sarunājās ar kādu aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecu vīrieti. Vīrietis bija gaišmatains un izskatījās ļoti labi trenēts. Policists, Monika Figerola nodomāja.

Viņa saprata, ka tas ir tas pats vīrietis, kuru Kristers Malms Pirmajā maijā bija nofotografējis pie kafejnīcas Copacabana.

Monika nopirka kafiju, apsēdās otrā kafejnīcas pusē un atvēra avīzi Dagens Nyheter. Mortensons un viņa kompanjons klusi sarunājās. Monika nevarēja saklausīt ne vārda. Viņa paņēma savu mobilo telefonu un izlikās, ka runā - kas gan bija lieki, jo neviens no vīriešiem uz viņu neskatījās. Monika uzņēma fotogrāfiju, zinādama, ka tā būs 72 dpi izšķirtspējā, tātad pārāk sliktas kvalitātes, lai būtu publicējama. Toties to varēja izmantot kā pierādījumu, ka šāda tikšanās vispār ir notikusi.

Aptuveni pēc piecpadsmit minūtēm gaišmatainais vīrietis piecēlās un pameta kafejnīcu. Monika Figerola klusībā nolamājās. Kāpēc viņa nebija palikusi ārpusē! Viņa būtu vīrieti pazinusi, kad viņš izgāja no kafejnīcas. Viņai gribējās piecelties un tūlīt atsākt medības, taču Mortensons mierīgi palika sēžam un pabeidza dzert kafiju. Monika negribēja pievērst uzmanību, pieceļoties un sekojot viņa nezināmajam kompanjonam.

Pēc sekundēm četrdesmit Mortensons piecēlās un devās uz tualeti. Tiklīdz viņš bija aizvēris durvis, Monika pielēca kājās un izgāja uz Kungsgātanas. Viņa skatījās šurpu turpu, taču gaišmatainais vīrietis bija paspējis nozust.

Monika uz labu laimi aizskrēja līdz krustojumam ar Svēavē- genu. Viņa vīrieti nekur neredzēja un noskrēja lejā uz metro. Tas bija bezcerīgi.

Monika devās atpakaļ uz kafejnīcu, bet arī Mortensons bija nozudis.

Ērika bergere nesavaldīgi nolamājās, atgriezusies pie Samirs gryta, kur iepriekšējā vakarā bija atstājusi savu BMW.

Mašīna joprojām stāvēja savā vietā, taču naktī kāds bija pārdūris visas četras riepas. Nolādētie smerdeļi, Ērika klusībā nolamājās, vārīdamās dusmās.

Lielas izvēles nebija. Viņa piezvanīja Autopalīdzības dienestam un izskaidroja situāciju. Ērikai nebija laika gaidīt, tāpēc viņa ielika mašīnas atslēgas izpūtēja caurulē, lai dienesta darbinieki varētu iekļūt mašīnā. Pēc tam viņa devās uz Marijas laukumu un paņēma taksometru.

Līsbeta salandere iegāja Hakeru republikas lapā un konstatēja, ka Plague ir tiešsaistē. Viņa uzklikšķināja.

<Čau, Wasp. Kā iet slimnīcā? >

<Te ir mierīgi. Man vajag tavu palīdzību.>

<             Protams. >

<Es nebiju domājusi, ka to lūgšu. >

<Tam jābūt nopietni. >

cjērans Mortensons, dzīvo Vellingbī. Man vajag pieeju viņa datoram. >

<Okei.>

<Visi materiāli jāpārsūta Mīkaelam Blumkvistam no Millennium. >

<Okei. Nokārtošu. >

<  Lielais brālis noklausās Kalles Blumkvista telefonu un, iespējams, čeko e-pastu. Tev jāsūta materiāli uz hotmail adresi.>

<Labi.>

<Ja es nebūšu pieejama, Blumkvistam vajadzēs tavu palīdzību. Viņam vajag iespēju ar tevi sazināties. >

<Hmm.>

<Viņš ir mazliet neattapīgs, bet tu vari viņam uzticēties. > <Hmm.>

<Cik tu gribi? >

Plague dažas sekundes klusēja.

<Vai tam ir sakars ar tavu situāciju? >

<Jā->

<Vai tas var tev palīdzēt? >

<Jā.>

<Tad necik. >

< Paldies. Bet es nekad nepalieku parādā. Man vajadzēs tavu palīdzību līdz tiesai. Es maksāšu 30 000. >

<Vai tu vari to atļauties? >

<Jā.>

<Okei.>

<Domāju, ka mums vajadzēs Trinity. Vai tu varētu viņu atvilināt uz Zviedriju? >

<Kas viņam būtu jādara?>

<Tas, kas viņam vislabāk padodas. Es maksāšu standarta honorāru + izmaksas. >

<Labi. Kas par lietu? >

Līsbeta pastāstīja, ko vēlas.

Piektdienas rītā anderss Jūnasons ar raižpilnu sejas izteiksmi uzlūkoja manāmi aizkaitināto kriminālinspektoru Hansu Fasti otrpus rakstāmgaldam.

“Man žēl,” Jūnasons sacīja.

“Es neko nesaprotu. Biju domājis, ka Salandere ir atlabusi. Es ierados Gēteborgā, lai viņu nopratinātu un sagatavotos viņas pārvietošanai uz kameru Stokholmā, kur viņai ir īstā vieta.” “Man žēl,” Jūnasons atkārtoja. “Es ļoti labprāt no viņas atbrīvotos, jo mums patiešām nav vietu pārpilnības. Bet…” “Nevarētu taču būt tā, ka viņa simulē?”

Anderss Jūnasons iesmējās.

“Nedomāju vis. Redziet, Līsbetai Salanderei iešāva galvā. Operācijas laikā es no viņas smadzenēm izvilku lodi, un šajā gadījumā tā bija gandrīz loterija - viņa izdzīvos vai ne. Salandere izdzīvoja, un viņas prognozes bija neparasti labas… tik labas, ka mēs ar kolēģiem gatavojāmies viņu izrakstīt. Taču vakar viņas veselības stāvoklis ievērojami pasliktinājās. Salandere sūdzējās par stiprām galvassāpēm, un piepeši viņai ir sākusi lēkāt temperatūra. Vakar vakarā bija trīsdesmit astoņi grādi un viņa divas reizes vēma. Naktī drudzis nokritās, temperatūra bija gandrīz normāla, un es nodomāju, ka tas ir kaut kas pārejošs. Taču, kad izmeklēju viņu no rīta, temperatūra bija uzkāpusi gandrīz līdz trīsdesmit deviņiem grādiem, un tas ir nopietni. Tagad, dienā, drudzis atkal ir pierimis.”

“Tad kas par vainu?”

“Es nezinu, taču fakts, ka temperatūra tā svārstās, norāda, ka tā nav gripa vai kaut kas tamlīdzīgs. īsti nevaru noteikt iemeslu; iespējams, viņai vienkārši ir alerģija pret kādu medikamentu vai kaut ko citu, ar ko viņa saskārusies.”

Jūnasons atvēra datorā kādu attēlu un parādīja monitoru Hansam Fastem.

“Es nozīmēju galvas rentgenu. Kā redzat, tieši blakus ievainojumam ir tumšāks laukums. Es nevaru noteikt, kas tas ir. Tas varētu būt dzīšanas procesā radies sarētojums, taču var arī gadīties, ka notikusi neliela asiņošana. Kamēr nebūsim noskaidrojuši, kas meitenei par vainu, es viņu neizrakstīšu, lai cik steidzami tas būtu.”

Hanss Faste padevies pamāja ar galvu. Viņš zināja, ka ar ārstiem nevajag strīdēties, jo viņi valda pār dzīvību un nāvi un ir vistuvākie Dieva vietnieki zemes virsū. Iespējams, ja neskaita policiju. Jebkurā gadījumā Fastem nepietika ne kompetences, ne zināšanu, lai noteiktu, cik smagi cietusi ir Līsbeta Salandere.

“Un kas tagad būs?”

“Esmu noteicis pilnīgu mieru un pārtraucis fizioterapiju - pacientei nepieciešama ārstnieciskā vingrošana pēc ievainojumiem plecā un gūžā.”

“Labi… Man jāsazinās ar prokuroru Ēkstremu Stokholmā. Tas ir zināms pārsteigums. Ko lai viņam saku?”

“Pirms divām dienām es biju gatavs apstiprināt, ka Salanderes pārvietošana varētu notikt šīs nedēļas beigās. Taču šajā situācijā būs jāpagaida ilgāk. Sagatavojiet prokuroru tam, ka es, visdrīzāk, nepieņemšu nekādu lēmumu nākamās nedēļas laikā un varbūt paies vēl divas nedēļas, iekams jūs varēsiet pārvest Salanderi uz apcietinājuma vietu Stokholmā. Viss atkarīgs no viņas stāvokļa.

“Tiesas datums ir nolikts uz jūliju…”

“Ja nenotiks nekas neparedzēts, tad viņa būs uz kājām laikā.”

Kriminālinspektors jans bublanskis aizdomīgi vēroja muskuļoto sievieti otrpus kafejnīcas galdiņam. Viņi sēdēja ielas kafejnīcā Mēlarena ziemeļu krastā un dzēra kafiju. Bija piektdiena, 20. maijs, un silts kā vasarā. Sieviete bija noķērusi Bublanski pulksten piecos, kad viņš grasījās doties mājās. Uzrādījusi apliecību, ka viņa ir Monika Figerola no VPP/DN, sieviete ierosināja parunāties pie kafijas tases.

Sākumā Bublanskis bija naidīgs un īgns. Pēc brīža Figerola, ielūkojusies viņam acīs, paziņoja, ka viņai nav dots oficiāls uzdevums Bublanski nopratināt un viņam, protams, nekas nav jāsaka, ja viņš to nevēlas. Bublanskis apjautājās, ko viņa īsti grib, un Figerola atklāti paskaidroja, ka no sava priekšnieka saņēmusi uzdevumu neoficiāli noskaidrot, kas ir patiesība un kas - meli tā sauktajā Zalačenko lietā, kuru dažkārt dēvē par Salanderes lietu. Viņa arī piebilda, ka nemaz nav droša, vai viņai ir tiesības uzdot Bublanskim jautājumus, un viņš pats varot izlemt, kā rīkoties.

“Ko jūs gribat zināt?” Bublanskis beidzot vaicāja.

“Pastāstiet man par Līsbetu Salanderi, Mīkaelu Blumkvistu, Gunnaru Bjerku un Aleksandru Zalačenko. Kā šie fragmenti saistās kopā.”

Viņi runāja vairāk nekā divas stundas.

Torstens ēdklints ilgi domāja, kā rīkoties turpmāk. Pēc piecu dienu pētījumiem Monika Figerola bija sniegusi viņam virkni skaidru pierādījumu, ka VPP/DN notiek kaut kas pavisam neticams. Ēdklints saprata, ka ir jārīkojas piesardzīgi, kamēr viņiem nebūs pietiekami daudz pierādījumu. Šajā situācijā viņš pats atradās zināmā konstitucionālā strupceļā, jo viņam nebija pilnvaru veikt slepenu operatīvo izmeklēšanu, it īpaši pret saviem līdzstrādniekiem.

Tātad viņam jāatrod formulējums, kas padarītu viņa pasākumus leģitīmus. Krīzes situācijā viņš varētu norādīt, ka policista pienākums vienmēr ir izmeklēt noziegumu, taču šis noziegums no Konstitūcijas skatpunkta bija tik ārkārtīgi kutelīgas dabas, ka viņu droši vien izmestu no darba, ja viņš spertu kādu aplamu soli. Visu piektdienu Ēdklints pavadīja vientuļās pārdomās savā kabinetā.

Viņš bija secinājis, ka Draganam Armanskim ir taisnība, lai cik neticami tas izklausītos. VPP/DN pastāvēja kāda sazvērestība, un vairāki cilvēki rīkojās ārpus parasto uzdevumu ietvariem vai paralēli tiem. Tā kā šī darbība bija norisinājusies jau daudzus gadus - vismaz kopš 1976. gada, kad Zviedrijā ieradās Zalačenko, - tai vajadzēja būt labi organizētai un sankcionētai no augšas. Ēdklintam nebija ne jausmas, cik augstu šī konspirācija ved.

Bloknotā uz rakstāmgalda viņš ierakstīja trīs vārdus.

Jērans Mortensons, apsardzes vienība. Kriminālinspektors.

Gunnars Bjerks, ārvalstnieku nodaļas vadītāja vietn. Miris. (Pašnāvība?)

Alberts Šenke, kancelejas vadītājs, VPP/DN.

Monika Figerola uzskatīja, ka vismaz kancelejas vadītājs ir bijis lietas kursā par to, ka Mortensonu no apsardzes šķietami pārvietoja uz pretizlūkošanu. Patiesībā Mortensons izsekoja žurnālistu Mīkaelu Blumkvistu, un tam nebija nekādas saistības ar pretizlūkošanu.

Sarakstam bija jāpievieno vēl daži vārdi ārpus VPP/DN.

Pēters Telebūrians, psihiatrs.

Lārss Faulsons, atslēgu meistars.

Telebūrianu VPP/DN bija piesaistījusi par psihiatrijas konsultantu dažās lietās astoņdesmitajos gados un deviņdesmito gadu sākumā. Precīzi skaitot, tas bija noticis trijos gadījumos, un Ēdklints bija izpētījis šos ziņojumus arhīvā. Pirmais gadījums bija neparasts: pretizlūkošana bija identificējusi krievu informatoru Zviedrijas telekomunikāciju nozarē, un spiega biogrāfija radīja bažas, ka atmaskošanas gadījumā viņš varētu izdarīt pašnāvību. Telebūrians bija veicis izcilu analīzi, kas liecināja, ka informatoru varētu pārvērst par dubultaģentu. Pārējos divos gadījumos psihiatrs bija piesaistīts krietni sīkākās epizodēs - saistībā ar kāda VPP/DN darbinieka alkoholisma problēmu un kādas Āfrikas valsts diplomāta neparastu seksuālo uzvedību.

Ne Telebūrians, ne Faulsons - it īpaši Faulsons - nestrādāja VPP/DN. Tomēr viņu darbība bija saistīta ar… ar ko?

Sazvērestība bija cieši saistīta ar mirušo Aleksandru Zalačenko, pārbēgušo krievu spiegu, kurš esot ieradies Zviedrijā 1976. gada vēlēšanu dienā. Cilvēku, par kuru neviens nebija dzirdējis. Kā tas iespējams?

Ēdklints centās iedomāties, kā notikumi risinātos, ja viņš pats būtu sēdējis VPP/DN vadītāja krēslā 1976. gadā, kad te ieradās Zalačenko. Kā viņš būtu rīkojies? Pilnīga slepenība. Tā būtu obligāta prasība. Par pārbēdzēju drīkstētu zināt tikai neliels ekskluzīvs pulciņš, lai nebūtu riska, ka informācija var nonākt atpakaļ pie krieviem un… Cik mazs pulciņš?

Operatīvā nodaļa?

Nezināma operatīvā nodaļa?

Ja viss notiktu saskaņā ar noteikumiem, Zalačenko būtu nonācis pretizlūkošanā. Vislabāk militārajā izlūkdienestā, taču viņiem nebija ne resursu, ne kompetences tādai darbībai. Tātad VPP/ DN.

Bet Zalačenko nebija nonācis pretizlūkošanā. Atslēgas figūra bija Bjerks; viņš acīmredzot bija viens to tiem, kas strādāja ar Zalačenko. Taču Bjerkam nebija nekādas saistības ar pretizlūkošanu. Bjerks bija mīkla. Formāli viņam kopš septiņdesmitajiem gadiem bija amats ārvalstnieku nodaļā, bet patiesībā viņš tur tikpat kā nebija redzēts līdz deviņdesmitajiem, kad piepeši kļuva par vadītāja vietnieku.

Tomēr Bjerks bija galvenais Blumkvista informācijas avots. Kā Blumkvists bija piespiedis Bjerku atklāt tik bīstamu noslēpumu? Turklāt žurnālistam?

Prostitūtas. Bjerks apmeklēja padsmitgadīgas prostitūtas, un Millennium grasījās viņu atmaskot. Blumkvists droši vien šantažēja Bjerku.

Tad bildē ienāca Līsbeta Salandere.

Nelaiķis advokāts Nilss Bjūrmans bija strādājis ārvalstnieku nodaļā vienā laikā ar nelaiķi Bjerku. Viņi parūpējās par Zalačenko. Bet ko viņi darīja?

Kāds noteikti pieņēma lēmumu. Saistībā ar šāda mēroga pārbēdzēju pavēlei vajadzēja nākt no pašas augšas.

No valdības. Tam noteikti bija atbalsts. Citādi tas nebūtu iedomājams.

Vai ne?

Ēdklints netīksmē noskurinājās. Formāli viss bija izprotams. Ar Zalačenko līmeņa pārbēdzēju vajadzēja ievērot vislielāko iespējamo slepenību. Viņš pats tā būtu lēmis. Tā noteikti bija lēmusi arī valdība Feldīna personā. Tas bija loģiski.

Taču 1991. gada notikumos nebija loģikas. Bjerks bija nolīdzis Telebūrianu, lai viņš ieslodzītu Līsbetu Salanderi bērnu psihiatriskajā slimnīcā ar aizbildinājumu, ka meitene ir psihiski slima. Tas bija noziegums. Tik smags noziegums, ka Ēdklints no jauna netīksmē noskurinājās.

Kāds bija pieņēmis lēmumus. Šajā gadījumā tā gluži vienkārši nevarēja būt valdība… Premjerministrs bija Ingvars Kārlsons, viņam sekoja Kāris Bilts. Bet neviens politiķis neuzdrošinātos pat iedomāties par tādu lēmumu, kas pārkāpa jebkuru likuma varu un beigtos ar skandālu, ja kādreiz nāktu atklātībā.

Ja te bija iejaukta valdība, tad Zviedrija nebija ne par mata tiesu labāka par jebkuru diktatūru pasaulē.

Tas nebija iespējams.

Un pēc tam notikumi Sālgrēna slimnīcā 12. aprīlī. Kāds psihiski slims taisnības cīnītājs noslepkavo Zalačenko ļoti piemērotā brīdī, kad pie Mīkaela Blumkvista notiek ielaušanās, bet Annikai Džannīni uzbrūk uz ielas. Abos gadījumos nozog Bjerka dīvaino 1991. gada ziņojumu. Šo informāciju Dragans Armanskis bija pastāstījis pilnīgi off the record. Iesniegumu policijā nebija.

Un šajā brīdī ņem un pakaras Gunnars Bjerks. Cilvēks, ar kuru Ēdklints būtu ļoti vēlējies nopietni parunāt.

Torstens Ēdklints neticēja tik gigantisku mērogu sakritībām. Kriminālinspektors Jans Bublanskis neticēja tādām sakritībām. Tām neticēja ari Mīkaels Blumkvists. Ēdklints vēlreiz paņēma pildspalvu.

Ēverts Gulbergs, 78 gadi. Nodokļu konsultants. ???

Kas, pie velna, bija Ēverts Gulbergs?

Ēdklints prātoja, vai nepiezvanīt VPP/DN priekšniekam, taču atturējās tā vienkāršā iemesla dēļ, ka nezināja, cik augstu organizācijā sazvērestība sniedzas. īsi sakot, viņš nezināja, kam var uzticēties.

Noraidījis iespēju vērsties pie kāda no VPP/DN, Ēdklints brīdi apsvēra iespēju griezties pie parastās policijas. Jans Bublanskis vadīja izmeklēšanu Ronalda Nīdermaņa lietā un, protams, būtu ieinteresēts visā kaujas informācijā. Taču tīri politiski tas nebija iespējams.

Ēdklintam bija uzgūlusi smaga nasta.

Beidzot palika tikai viena iespēja, kas bija konstitucionāli pareiza un varētu viņu pasargāt, ja viņš kristu politiskā nežēlastībā. Viņam jāvēršas pie šefa un jāgūst politisks atbalsts savai darbībai.

Ēdklints ieskatījās pulkstenī - mazliet pirms četriem piektdienas pēcpusdienā. Viņš pacēla telefona klausuli un piezvanīja tieslietu ministram, ko pazina jau vairākus gadus un bija saticis dažādās sanāksmēs ministrijā. Viņš dabūja ministru rokā piecu minūšu laikā.

“Labdien, Torsten,” tieslietu ministrs sacīja. “Sen neesam tikušies. Kas par lietu?”

“Godīgi sakot, es laikam zvanu, lai pārbaudītu, cik lielā mērā jūs man uzticaties.”

“Uzticos? Tas ir savāds jautājums. Kas attiecas uz mani, es jums ļoti uzticos. Kāpēc jūs jautājat?”

“Tam par iemeslu ir dramatisks un ārkārtējs lūgums… Man nepieciešams tikties ar jums un premjerministru, un tas ir steidzami.”

“Oho!”

“Ja atļausiet, es labprāt pagaidītu ar paskaidrojumiem, līdz varēsim apsēsties un aprunāties aci pret aci. Man uz galda ir tik svarīga lieta, ka es uzskatu par nepieciešamu informēt gan jūs, gan premjerministru.”

“Tas izklausās nopietni.”

“Tas ir nopietni.”

“Vai tam ir kāds sakars ar teroristiem un draudiem…?”

“Nē. Vēl nopietnāk. Zvanot jums, lai izteiktu šo lūgumu, es lieku uz spēles visu savu reputāciju un karjeru. Es neuzsāktu šo sarunu, ja neuzskatītu, ka to prasa situācijas nopietnība.” “Skaidrs. Tāpēc jūsu jautājums par uzticēšanos… Cik drīz jums jāsatiek premjerministrs?”

“Jau šovakar, ja iespējams.”

“Tagad es sāku uztraukties.”

“Diemžēl tam ir pamats.”

“Cik ilga būs šī tikšanās?”

Ēdklints brīdi domāja.

“Laikam būs vajadzīga aptuveni stunda, lai apkopotu visas detaļas.”

“Es jums pēc brīža piezvanīšu.”

Tieslietu ministrs piezvanīja pēc piecpadsmit minūtēm, lai pateiktu, ka premjerministrs varēs pieņemt Torstenu Ēdklintu savās mājās pulksten 21:30 šajā pašā vakarā. Kad Ēdklints nolika klausuli, viņa plauksta bija nosvīdusi. Labi… jau rit mana karjera var būt galā.

Viņš vēlreiz pacēla klausuli un piezvanīja Monikai Figerolai.

“Sveiki, Monika. Šovakar pulksten 21:00 tev jāierodas darbā. Apģērbies glīti.”

“Es vienmēr esmu glīti ģērbusies,” atteica Monika.

Premjerministrs vēroja konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītāju ar piesardzīgu skatienu. Ēdklintam radās sajūta, ka aiz premjerministra brillēm lielā ātrumā griežas zobratiņi.

Premjerministrs pievērsa acis Monikai Figerolai, kas stundu garās apspriedes laikā nebija teikusi ne vārda. Viņš redzēja neparasti garu un muskuļotu sievieti, kas atbildēja viņam ar pieklājīgi gaidpilnu skatienu. Pēc tam viņš pagriezās pret tieslietu ministru, kas apspriedes laikā bija mazliet nobālējis.

Beidzot premjerministrs dziļi nopūtās, noņēma brilles un labu brīdi raudzījās tālumā.

“Šķiet, ka mums noderētu vēl drusciņ kafijas,” viņš pēdīgi sacīja.

“Jā, paldies,” Monika Figerola atteica.

Ēdklints pamāja ar galvu, un tieslietu ministrs ielēja no ter- mokrūzes.

“Ļaujiet man visu apkopot, lai es būtu pilnīgi drošs, ka esmu sapratis jūs pareizi,” premjerministrs sacīja. “Jums ir aizdomas, ka Drošības policijā pastāv sazvērestība, kas darbojas ārpus tās konstitucionālajiem uzdevumiem, un šī sazvērnieku grupa gadu gaitā ir veikusi noziedzīgu darbību.”

Ēdklints pamāja.

“Un jūs nākat pie manis tāpēc, ka neuzticaties Drošības policijas vadībai?”

“Nūjā,” Ēdklints atbildēja. “Es nolēmu vērsties tieši pie jums, jo šāda veida darbība pārkāpj Konstitūciju, bet es nezinu sazvērnieku nolūkus un nezinu, vai kaut ko nepārprotu. Varbūt šī darbība patiesībā ir likumīga un valdības sankcionēta. Tādā gadījumā pastāv risks, ka es rīkojos, balstoties uz kļūdainu vai pārprastu informāciju, un līdz ar to izgāžu slepenu operāciju.”

Premjerministrs paskatījās uz tieslietu ministru. Abi saprata, ka Ēdklints nodrošina savas pozīcijas.

“Nekad neesmu dzirdējis par kaut ko tādu. Vai jūs par to kaut ko zināt?”

“Itin neko,” tieslietu ministrs atbildēja. “Nevienā man zināmajā Drošības policijas ziņojumā neko tādu neesmu redzējis.” “Mīkaels Blumkvists domā, ka tā ir kāda iekšēja Drošības policijas frakcija. Viņš to sauc par Zalačenko klubu.”

“Es pat neesmu dzirdējis, ka Zviedrija būtu uzņēmusi un uzturējusi šāda līmeņa krievu pārbēdzēju… Tātad viņš ieradās Feldīna valdības laikā…”

“Man grūti noticēt, ka Feldīns būtu noklusējis šādu lietu,” tieslietu ministrs sacīja. “Šāds pārbēdzējs ir ārkārtīgi augstas prioritātes lieta, ko nodot nākamajai valdībai.”

Ēdklints nokremšļojās.

“Labējā valdība nodeva grožus Ūlovam Palmem. Nav nekāds noslēpums, ka maniem priekštečiem VPP/DN bija īpatnējs viedoklis par Palmi….”

“Jūs gribat teikt - kāds aizmirsa informēt sociāldemokrātu valdību…”

Ēdklints pamāja ar galvu.

“Es gribu atgādināt, ka Feldīns nostrādāja divus mandāta periodus. Abas reizes valdība izjuka. Vispirms viņš nodeva varu Ūlas Ulstēna mazākuma valdībai 1979. gadā. Tad valdība sašķēlās vēl vienu reizi, kad no tās aizgāja moderāti, un Feldīns valdīja kopā ar Tautas partiju. Droši vien varas nodošanas laikā valdības kancelejā bija zināms haoss. Ir pat iespējams, ka Zalačenko lietu turēja ļoti ciešā savējo lokā un premjerministrs Feldīns to lāgā nepārzināja, līdz ar to viņam nebija, ko nodot Palmem.”

“Kurš tādā gadījumā ir atbildīgais?” premjerministrs jautāja. Visi, atskaitot Moniku Figerolu, papurināja galvu.

“Pieņemu, ka tas neglābjami nonāks presē,” premjerministrs sacīja.

“Mīkaels Blumkvists un Millennium to publicēs. Citiem vārdiem sakot, mēs esam smagā situācijā.”

Ēdklints ar nolūku pievienoja vārdu mēs. Premjerministrs pamāja ar galvu. Viņš izprata situācijas nopietnību.

“Tad man jāsāk ar pateicību par to, ka jūs šajā lietā tik ātri vērsāties pie manis. Es parasti nemēdzu pieņemt tādus ārkārtas apmeklējumus, taču tieslietu ministrs sacīja, ka jūs esat saprātīgs cilvēks un laikam noticis kaut kas ārkārtējs, ja lūdzat tikšanos, apejot visus parastos ceļus.”

Ēdklints mazliet uzelpoja. Lai arī kas notiktu, viņu neskars premjerministra dusmas.

“Tagad mums jāizlemj, kā rīkosimies. Vai jums ir kāds priekšlikums?”

“Varbūt,” Ēdklints vilcinādamies atbildēja.

Viņš klusēja tik ilgi, ka Monika Figerola nokremšļojās.

“Vai drīkstu kaut ko sacīt?”

“Lūdzu,” premjerministrs atbildēja.

“Ja valdība nezina par šo operāciju, tad tā ir nelikumīga. Šādā gadījumā tas darbinieks vai vairāki darbinieki, kuri pārkāpuši savas pilnvaras, ir likumpārkāpēji. Ja mēs gūsim pierādījumus visiem Mīkaela Blumkvista apgalvojumiem, tas nozīmēs, ka grupa Drošības policijas darbinieku ir veikusi noziedzīgu darbību. Pēc tam problēma sadalās divās daļās."

“Kā jūs to domājat?”

“Vispirms ir jāatbild uz jautājumu, kā tas ir bijis iespējams? Kurš ir atbildīgs? Kā šāda sazvērestība varēja rasties cienījamas policijas organizācijas ietvaros? Es gribu atgādināt, ka es pati strādāju VPP/DN un lepojos ar to. Kā tas varēja notikt tik ilgi? Kā šo darbību varēja noslēpt un finansēt?”

Premjerministrs pamāja ar galvu.

“Par to vēlāk rakstīs grāmatās,” Monika turpināja. “Bet viens ir skaidrs - ir jābūt kādam finansējumam, un runa ir vismaz par vairākiem miljoniem kronu gadā. Esmu apskatījusi Drošības policijas budžetu un neatrodu neko tādu, kas varētu būt attiecināms uz Zalačenko klubu. Bet, kā jūs zināt, ir vairāki slēpti fondi, kurus pārzina kancelejas vadītājs un finanšu direktors, un tiem es nevaru piekļūt.”

Premjerministrs drūmi pamāja. Kāpēc Drošības policijas administrēšanai vienmēr vajadzēja izvērsties par tādu murgu?

“Otrais jautājums: kas ir iesaistītie? Vai precīzāk: kurus cilvēkus vajadzētu arestēt?”

Premjerministrs savilka lūpas.

“Manuprāt, visi šie jautājumi ir atkarīgi no lēmuma, ko jūs personiski pieņemsiet tuvāko minūšu laikā,” Monika piebilda.

Torstens Ēdklints aizturēja elpu. Ja viņš tagad varētu iespert Monikai Figerolai pa potīti, viņš to izdarītu. Piepeši viņa bija atmetusi visu retoriku un uzstājusi, ka premjerministrs ir personiski atbildīgs. Ēdklints pats bija grasījies nonākt pie šāda slēdziena, taču tikai pēc ilgākas diplomātiskas laipošanas.

“Un kāds lēmums, jūsuprāt, man jāpieņem?” premjerministrs jautāja.

“Domāju, ka mums ir kopīgas intereses. Esmu nostrādājusi Konstitūcijas aizsardzības nodaļā trīs gadus un uzskatu, ka šis uzdevums ir ļoti nozīmīgs Zviedrijas demokrātijai. Pēdējos gados Drošības policija konstitucionālos jautājumos ir rīkojusies pareizi. Es, protams, negribu, lai VPP/DN piedzīvo skandālu. Mums ir svarīgi uzsvērt, ka runa ir par noziedzīgu darbību, ko veikušas atsevišķas personas.”

“Šāda darbība pavisam noteikti nav valdības sankcionēta,” sacīja tieslietu ministrs.

Monika Figerola pamāja ar galvu un dažas sekundes apdomājās.

“Es pieņemu, ka no jūsu puses būtu svarīgi, lai skandāls neskar valdību - bet tā notiktu, ja valdība censtos šo lietu noklusēt,” viņa sacīja.

“Valdība nemēdz noklusēt noziedzīgu darbību,” atteica tieslietu ministrs.

“Nē, bet hipotētiski pieņemsim, ka valdība to vēlētos. Tādā gadījumā izceltos milzīga mēroga skandāls.”

“Turpiniet,” sacīja premjerministrs.

“Situāciju šobrīd sarežģī tas, ka mēs Konstitūcijas aizsardzības nodaļā praktiski esam spiesti strādāt pret noteikumiem, lai vispār varētu šo lietu izmeklēt. Mēs tātad vēlamies, lai tas notiktu juridiski un konstitucionāli pareizi.”

“To vēlamies mēs visi,” premjerministrs piebilda.

“Tādā gadījumā es ierosinu, lai jūs - ar savām premjerministra pilnvarām - uzdotu Konstitūcijas aizsardzības nodaļai atšķetināt šo lietu, cik ātri vien iespējams. Dodiet mums rakstisku pavēli un piešķiriet nepieciešamās pilnvaras.”

“Es neesmu drošs, ka jūsu ierosinājums ir likumīgs,” sacīja tieslietu ministrs.

“Ir gan likumīgs. Valdībai ir pilnvaras veikt tālejošus pasākumus gadījumā, ja Konstitūcijai draud nelikumīgi veiktas izmaiņas. Ja grupa militāristu vai policistu sāk nodarboties ar savu ārpolitiku, tad de facto valstī ir noticis apvērsums.”

“Ārlietu politiku?” tieslietu ministrs jautāja.

Piepeši premjerministrs pamāja ar galvu.

“Zalačenko bija pārbēdzējs no svešas varas,” sacīja Monika Figerola. “Mīkaels Blumkvists stāsta, ka Zalačenko atklātā informācija esot nodota ārvalstu izlūkdienestiem. Ja valdība nebija informēta, tad ir noticis valsts apvērsums.”

“Es saprotu jūsu domu,” premjerministrs sacīja. “Ļaujiet man tagad izklāstīt savējo.”

Viņš piecēlās un apgāja vienu riņķi ap galdiņu, iekams apstājās Ēdklinta priekšā.

“Jums ir talantīga darbiniece. Turklāt viņa ķeras tieši vērsim pie ragiem.”

Ēdklints norija siekalas un pamāja ar galvu. Premjerministrs pagriezās pret tieslietu ministru.

“Piezvaniet savam valsts sekretāram un Juridiskās daļas vadītājam. Rīt no rīta man vajadzēs dokumentu, kas piešķir Konstitūcijas aizsardzības nodaļai ārkārtējas pilnvaras rīkoties šajā lietā. Viņu uzdevums būs noskaidrot patiesību par mūsu apspriestajiem jautājumiem, savākt pierādījumus par lietas mērogu un noskaidrot personas, kas par to atbildīgas vai tajā iejauktas.”

Ēdklints pamāja.

“Dokumentā nebūs teikts, ka jūs veicat pirmstiesas izmeklēšanu, - es varu kļūdīties, bet man šķiet, ka šajā situācijā iepriekšējās izmeklēšanas vadītāju var iecelt tikai valsts prokurors. Toties es varu dot jums uzdevumu veikt viena cilvēka izmeklēšanu, lai noskaidrotu patiesību. Tātad jūs gatavojat oficiālu ziņojumu. Vai sapratāt?”

“Jā. Bet es gribētu arī norādīt, ka patiesībā es pats reiz esmu bijis prokurors.”

“Mēs lūgsim Juridiskās daļas vadītāju to papētīt un izlemt, kas būtu formāli pareizi. Jebkurā gadījumā jūs esat vienīgais atbildīgais par šo izmeklēšanu. Jūs pats izraudzīsieties nepieciešamos darbiniekus. Ja atradīsiet pierādījumus noziedzīgai darbībai, tad nodosiet šo informāciju Valsts prokuroram, kurš lems par apsūdzības ierosināšanu.”

“Man jāpārbauda, kā tieši te būtu jārīkojas, bet domāju, ka jums jāinformē riksdaga priekšsēdētājs un Konstitūcijas komiteja… tas drīz nāks atklātībā,” sacīja tieslietu ministrs.

“Citiem vārdiem sakot, mums jārīkojas ātri,” piebilda premjerministrs.

“Hmm,” novilka Monika Figerola.

“Kas par lietu?” jautāja premjerministrs.

“Atliek divas problēmas… Pirmkārt, Millennium publikācija var parādīties vienlaikus ar mūsu izmeklēšanu, un, otrkārt, pēc pāris nedēļām sāksies Līsbetas Salanderes tiesas prāva.”

“Vai mēs varam noskaidrot, kad Millennium grasās to publicēt?”

“Mēs varētu apjautāties,” Ēdklints sacīja. “Pats pēdējais, ko mēs gribētu darīt, būtu iejaukties preses darbā.”

“Attiecībā uz to meiteni Salanderi…” iesāka tieslietu ministrs. Viņš bridi domāja. “Tas būtu briesmīgi, ja viņa tiešām ir cietusi no visām šīs grupas nelikumīgajām darbībām, kā apgalvo Millennium… Vai tas patiešām varētu būt iespējams?”

“Baidos, ka jā,” Ēdklints atteica.

“Tādā gadījumā mums jāparūpējas, lai viņa tiek reabilitēta un galvenais, lai viņa necieš vēlreiz,” premjerministrs sacīja.

“Kādā veidā?” tieslietu ministrs jautāja. “Valdība nekādā gadījumā nevar iejaukties lietas iztiesāšanā. Tas būtu likumpārkāpums.”

“Varbūt varam parunāt ar prokuroru…”

“Nē,” Ēdklints iebilda. “Kā premjerministrs jūs nedrīkstat nekādi ietekmēt tiesas procesu.”

“Citiem vārdiem sakot, Salanderei jāizspēlē savs mačs tiesā,” sacīja tieslietu ministrs. “Tikai tad, ja viņa zaudēs un spriedumu pārsūdzēs, valdība var iejaukties, lai viņu apžēlotu vai uzdotu Valsts prokuroram pārbaudīt, vai nav pamata jaunam tiesas procesam.”

Tad viņš piebilda:

“Bet tas tikai gadījumā, ja meitenei piespriež cietumsodu. Ja viņai noteiks psihiatrisko ārstēšanu slēgtā iestādē, valdība nevarēs darīt neko. Tad tas būs medicīnisks jautājums, un nav premjerministra kompetencē noteikt, vai meitene ir vesela.”

Pulksten desmitos piektdienas vakarā Līsbeta Salandere dzirdēja durvīs pagriežamies atslēgu. Viņa tūlīt izslēdza plaukstdatoru un pabāza to zem spilvena. Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja Andersu Jūnasonu aizveram durvis.

“Labvakar, Salanderes jaunkundzi” viņš sveicināja. “Kā tu šovakar jūties?”

“Man briesmīgi sāp galva un šķiet, ka ir temperatūra,” Līsbeta atbildēja.

“Tas neizklausās labi.”

Nešķita, ka Līsbetu Salanderi īpaši mocītu drudzis vai galvassāpes. Dakteris Anderss Jūnasons desmit minūtes viņu izmeklēja. Viņš konstatēja, ka vakarā temperatūra atkal ir stipri paaugstinājusies.

“Žēl, ka tā iznāca, tu pēdējās nedēļās tik labi atveseļojies. Tagad es diemžēl nevarēšu tevi izrakstīt vēl vismaz divas nedēļas.”

“Ar divām nedēļām vajadzētu pietikt.”

Jūnasons veltīja Līsbetai ilgu skatienu.

Sauszemes attālums starp londonu un Stokholmu, rupji rēķinot, ir tūkstoš astoņsimt kilometru, ko teorētiski var nobraukt aptuveni divdesmit stundās. Patiesībā vajadzēja gandrīz divdesmit stundas, lai sasniegtu Vācijas un Dānijas robežu. Debesis bija klātas svina smagiem negaisa mākoņiem. Kad vīrietis ar segvārdu Trinity pirmdien nokļuva Ēresunda tilta vidū, sāka gāzt kā no spaiņa. Viņš samazināja ātrumu un ieslēdza logu tīrītājus.

Trinity uzskatīja, ka braukt ar auto pa Eiropu ir īsta elle, jo viss kontinents spītīgi brauca pa aplamo ceļa pusi. Viņš bija sakravājis savu furgonu sestdienas rītā, ar prāmi pārcēlies no Duvras uz Kalē un pēc tam caur Lježu šķērsojis Beļģiju. Pie Ahenes viņš šķērsoja Vācijas robežu un pēc tam pa autobāni devās ziemeļu virzienā uz Hamburgu un tālāk uz Dāniju.

Viņa kompanjons Bob the Dog snauda aizmugurējā sēdeklī. Viņi bija sēdējuši pie stūres uz maiņām un, ja neskaita dažas stundu ilgas pauzes kafejnīcās ceļa malā, bija uzturējuši aptuveni deviņdesmit kilometru ātrumu stundā. Furgoniņš bija astoņpadsmit gadus vecs un nespēja sasniegt ievērojami lielāku ātrumu.

Bija arī vienkāršāki veidi, kā no Londonas nokļūt Stokholmā, bet diemžēl parastā lidmašīnas reisā nebija iespējams ievest Zviedrijā aptuveni trīsdesmit kilogramus smagu elektronisku aprīkojumu. Lai gan savā ceļā viņi bija šķērsojuši sešu valstu robežas, viņus ne reizi neapturēja neviena muitas vai pasu kontrole. Trinity bija kvēls Eiropas Savienības piekritējs, jo tās noteikumi atviegloja viņa ciemošanos kontinentā.

Trinity bija trīsdesmit divus gadus vecs, dzimis Bredfordā, taču kopš bērna kājas dzīvojis Londonas ziemeļos. Viņam bija niecīga oficiālā izglītība. Arodskolā viņš saņēma telekomunikāciju tehniķa apliecību un, sasniedzis deviņpadsmit gadu vecumu, trīs gadus bija strādājis British Telecom.

Patiesībā viņam bija tik labas teorētiskās zināšanas par elektroniku un datortehniku, ka viņš bez problēmām varēja diskusijās pārspēt jebkuru snobisku šīs nozares profesoru. Trinity bija darbojies ar datoriem kopš desmit gadu vecuma un ielauzies pirmajā datorā, kad bija trīspadsmit gadus vecs. Šī nodarbe aizrāva, un sešpadsmit gadu vecumā viņš bija sasniedzis tādu meistarību, ka sacentās ar labākajiem hakeriem pasaulē. Trinity dzīvē bija periods, kad viņš pie monitora pavadīja katru nomoda minūti, rakstīja savas programmas un izvietoja tīklā tīšus slazdus. Viņš iefiltrējās BBC, Lielbritānijas Aizsardzības ministrijā un Skotlendjardā. Viņam pat uz laiku izdevās pārņemt savā kontrolē britu atomzemūdeni, kas patrulēja Ziemeļjūrā. Par laimi, Trinity drīzāk bija ziņkārīgais, nevis ļaunprātīgais datormarodieris. Viņa aizrautība apsīka mirklī, kad viņš bija uzlauzis datoru, ieguvis tam pieeju un piesavinājies ierīces noslēpumus. Lielākais, viņš atļāvās šādus tādus jociņus, piemēram, uzdeva atomzemūdenes datoram norādīt, lai kapteinis noslauka dibenu, kad viņš vēlējās noteikt zemūdenes atrašanās vietu. Pēdējā incidenta dēļ Aizsardzības ministrijā notika vairākas krīzes apspriedes, un Trinity pamazām sāka aptvert, ka varbūt nav pārāk laba doma lielīties ar savām zināšanām, ja valsts pavisam nopietni draud piespriest hakeriem ilgus cietumsodus.

Par telekomunikāciju tehniķi Trinity izmācījās tāpēc, ka zināja, kā darbojas telefonu tīkls, bet tad viņš konstatēja, ka tas ir bezcerīgi arhaisks, un pārkvalificējās par privātu drošības konsultantu, kas instalēja signalizācijas sistēmas un aizsardzību pret ielaušanos. īpaši izraudzītiem klientiem viņš varēja piedāvāt ari tādus smalkumus kā novērošana un telefona sarunu noklausīšanās.

Trinity bija viens no Hakeru republikas dibinātājiem. Un Wasp bija viena no tās pilsoņiem.

Pusastoņos svētdienas vakarā Trinity un Bob the Dog tuvojās Stokholmai. Kad viņi bija pabraukuši garām IKEA veikalam Šēr- holmenā, Trinity paņēma savu mobilo telefonu un nospieda kādu iegaumētu numuru.

“Plague,” Trinity sacīja.

“Kur jūs esat?”

“Tu teici, lai piezvanu, kad pabrauksim garām IKEA.”

Plague aprakstīja ceļu līdz hostelim Longholmenā, kur bija rezervējis istabu kolēģiem no Anglijas. Tā kā Plague gandrīz nekad neizgāja no sava dzīvokļa, abi norunāja tikties pie viņa mājās pulksten desmitos nākamajā rītā.

Mazliet padomājis, Plague nolēma milzīgi papūlēties - pirms viesu ierašanās nomazgāt traukus, mazliet uzkopt un izvēdināt dzīvokli.

3. DALA

r

DISC CRASH

27. maijs-6. jūnijs

Vēsturnieks Diodors no Sicīlijas (citi vēsturnieki viņu neuzskata par uzticamu avotu) 2. gadsimtā pirms Kristus apraksta Lībijas amazones (ar vārdu Lībija tajos laikos apzīmēja visu Ziemeļāfriku uz rietumiem no Ēģiptes). Šajā amazoņu valstī ieņemt sabiedriskus, to skaitā militārus amatus drīkstēja tikai sievietes. Kā vēsta leģenda, valsti vadīja valdniece Mirina, kas ar savām trīsdesmittūkstoš karotājām un trīstūkstoš kavalē- ristēm izbrāzās cauri Ēģiptei un Sīrijai un nokļuva līdz pat Egejas jūrai, pa ceļam sakaujot virkni vīrišķīgu armiju. Kad valdniece Mirina beidzot krita kaujā, viņas armija izjuka.

Tomēr Mirinas armija šajā reģionā atstāja savas pēdas. Anatolijas sievietes ķērās pie ieročiem, lai sakautu iebrucējus no Kaukāza, kad viņu vīrieši bija iznīcināti plašā genocīdā. Šīs sievietes iemācījās izmantot dažādu veidu ieročus, tostarp lokus, šķēpus, kara cirvjus un pīķus. Savus bronzas bruņutērpus viņas darināja pēc grieķu parauga.

Šīs sievietes noraidīja laulību kā pakļaušanos. Lai radītu bērnus, viņām tika piešķirts atvaļinājums, kura laikā viņas stājās dzimumsakaros ar nejauši izvēlētiem anonīmiem vīriešiem no tuvākajiem ciemiem. Tikai sieviete, kura nogalinājusi vīrieti kaujā, drīkstēja atteikties no savas nevainības.

16.   nodala

Piektdiena, 27. maijs-otrdiena, 31. maijs

Mīkaels Blumkvists atstāja Millennium redakciju pusvienpadsmitos piektdienas vakarā. Viņš nokāpa līdz pirmajam stāvam, taču nedevās ārā uz ielas, bet caur pagrabstāvu izgāja iekšpagalmā un tad pa kaimiņu nama durvīm nokļuva Hēkensgātā. Viņš satika bariņu jauniešu, kas nāca no Mūsebakes, taču neviens nepievērsa viņam uzmanību. Novērotājs domātu, ka viņš, kā parasti, nakšņo Millennium redakcijā. Šo kārtību Mīkaels bija iedibinājis jau aprīlī. Patiesībā šajā naktī redakcijā dežurēja Kristers Malms.

Mīkaels piecpadsmit minūtes staigāja pa mazajām ieliņām un promenādēm ap Mūsebaki, iekams devās uz Fiskargātanas devīto namu. Viņš atvēra durvis, nospiezdams kodu, un pa kāpnēm devās uz augšējo stāvu, kur ar Līsbetas Salanderes atslēgām iekļuva viņas dzīvoklī. Viņš izslēdza signalizāciju. Ieejot Līsbetas dzīvoklī, kur pavisam bija divdesmit viena istaba, bet tikai trīs no tām mēbelētas, Mīkaels allaž jutās apjucis.

Vispirms viņš piepildīja kafijas kannu un pagatavoja sviestmaizes, tad aizgāja uz Līsbetas darbistabu un ieslēdza viņas PowerBook.

Kopš aprīļa vidus, kad viņiem nozaga Bjerka ziņojumus un Mīkaels aptvēra, ka tiek novērots, viņš bija ierīkojis savu privāto štābu Līsbetas dzīvoklī. Visus svarīgos dokumentus viņš bija pārvietojis uz Līsbetas rakstāmgaldu. Dzīvoklī viņš pavadīja vairākas naktis nedēļā, gulēja Līsbetas gultā un strādāja pie viņas datora. Pirms Līsbeta devās uz Goseberju, lai nokārtotu rēķinus ar Zalačenko, viņa bija izdzēsusi no datora visu informāciju. Mīkaels domāja, ka meitene nebija plānojusi atgriezties. Viņš izmantoja Līsbetas sistēmas diskus, lai atjaunotu datoru darba kārtībā.

Kopš aprīļa viņš ne reizi nebija iespraudis platjoslas kabeli savā datorā. Pieslēdzies internetam ar Līsbetas kabeli, viņš atvēra ICQ un noklikšķināja uz adreses, ko meitene bija viņam izveidojusi un paziņojusi caur Yahoo grupu [Stulbais_Galds].

<  Sveika, Sallij! >

<  Stāsti. >

<Esmu pārstrādājis abas nodaļas, ko mēs šonedēļ apspriedām. Jaunā versija ir atrodama Yahoo. Kā tev iet?>

<Gatavas septiņpadsmit lappuses. Tūlīt ielikšu Stulbajā Galdā. 5*

Pling.

<Okei. Dabūju. Es izlasīšu, tad parunāsim. >

<Man ir vēl kaut kas.>

<Kas?>

<Es uztaisīju vēl vienu Yahoo grupu ar nosaukumu [Bruņinieki]^

Mīkaels pasmaidīja.

<Labi. Stulbā galda bruņinieki. >

<Parole yacaracal2.>

<Okei.>

<Četri biedri. Tu, es, Plague un Trinity.>

<Tavi noslēpumainie tīkla biedri. >

<  Nodrošinos. >

<Labi.>

<Plague ir nokopējis informāciju no prokurora Ekstrēma datora. Mēs to uzlauzām aprīlī. >

< Skaidrs. >

<Ja es zaudēšu Palm, viņš tevi informēs. >

<Lieliski. Paldies! >

Mīkaels aizvēra ICQ un iegāja jaunizveidotajā Yahoo grupā [Bruņinieki]. Tur viņš atrada tikai Plague ievietoto saiti uz anonīmu http adresi, kas sastāvēja no cipariem vien. Mīkaels iekopēja šo adresi Explorer, nospieda enter taustiņu un tūlīt nonāca kādā mājas lapā kaut kur internetā, kurā bija atrodami sešpadsmit gigabaiti prokurora Ekstrēma cietā diska.

Plague acīmredzot bija gājis vienkāršāko ceļu, pilnībā nokopējot Ekstrēma disku. Mīkaels vairāk nekā stundu šķiroja tā saturu. Viņš atmeta sistēmas failus, programmas un nebeidzamu daudzumu izmeklēšanas materiālu, kas šķita iesniedzamies vairāku gadu ilgā pagātnē. Beidzot viņš lejupielādēja četras mapes. Trim no tām bija nosaukumi [Iepr.izm/Salandere], [Sīkumi/Salandere] un [Iepr.izm/Nīdermanis]. Ceturtā mape bija prokurora Ekstrēma pastkastītes kopija līdz pulksten 14:00 iepriekšējā dienā.

“Paldies, Plague,” Mīkaels pie sevis noteica.

Viņš trīs stundas lasīja Ekstrēma izmeklēšanas materiālus un stratēģiju prāvai pret Līsbetu Salanderi. Kā jau gaidīts, daudz uzmanības tika pievērsts viņas garīgajam stāvoklim. Ēkstrems pieprasīja psihiatrisko ekspertīzi un bija izsūtījis pamatīgu skaitu vēstuļu, cenšoties panākt, lai Salanderi pēc iespējas ātrāk pārvieto uz cietumu.

Mīkaels konstatēja, ka Nīdermaņa meklēšanai nav rezultātu. Izmeklēšanu vadīja Bublanskis. Viņam bija izdevies iegūt pierādījumus pret Nīdermani Svensona un Bergmanes, kā arī advokāta Bjūrmana slepkavības lietā. Mīkaels pats bija sagādājis lielu daļu šo pierādījumu triju ilgstošu nopratināšanu laikā aprīlī, un, ja Nīdermani kaut kad notvertu, viņš būtu spiests liecināt. Un beidzot arī DNS no dažām sviedru lāsītēm un diviem matiņiem Bjūrmana dzīvoklī bija izdevies sasaistīt kopā ar DNS no Nīdermaņa istabas Goseberjā. Tā pati DNS lielos daudzumos bija atrasta uz Svāvelšes motokluba finanšu eksperta Viktora Jēransona līķa.

Toties Ēkstremam bija neparasti maz informācijas par Zalačenko.

Mīkaels aizsmēķēja cigareti, nostājās pie loga un lūkojās uz Djūrgordenu.

Ēkstrems šobrīd vadīja divas izmeklēšanas, kas bija nošķirtas viena no otras. Kriminālinspektors Hanss Faste veica operatīvo darbu visos jautājumos, kas attiecās uz Līsbetu Salanderi. Bublanskis nodarbojās tikai ar Nīdermani.

Sastopoties ar Zalačenko vārdu, loģisks gājiens no Ēkstrema puses būtu sazināties ar Drošības policijas vadību un noskaidrot, kas īsti ir Zalačenko. Šādus kontaktus Mīkaels neatrada ne Ēkstrema sarakstē, ne dokumentu reģistrā, ne piezīmēs. Taču bija acīm redzams, ka prokuroram ir kaut kāda informācija par Zalačenko. Piezīmēs Mīkaels atrada vairākus mīklainus formulējumus.

Salanderes ziņojums ir viltots. Bjerka oriģināls nesakrīt ar Blumkvista versiju. Slepens.

Hmm. Pēc tam virkne piezīmju, kas apgalvoja, ka Līsbeta Salandere ir paranojāla šizofrēniķe.

Pareizs lēmums ieslodzīt Salanderi 1991.

Saistību starp abām izmeklēšanām Mīkaels atrada mapē ar Līsbetas Salanderes sīkumiem, proti, papildu informāciju, ko prokurors bija atzinis par nesvarīgu un kas nebija izklāstāma tiesā vai iekļaujama pierādījumos. Tur lielākoties visam bija kāda saistība ar Zalačenko pagātni.

Izmeklēšanas kvalitāte bija zem katras kritikas.

Mīkaels aizdomājās par to, cik daudz te ir sagadīšanos un cik lielā mērā viss ir noorganizēts. Kur novelkama robeža? Un vai Ēkstrems apzinājās, ka šāda robeža pastāv?

Vai varbūt kāds apzināti piegādāja Ēkstremam ticamu, bet maldinošu informāciju?

Beidzot Mīkaels atvēra hotmail un turpmākās desmit minūtes pārbaudīja pusduci anonīmu e-pasta kontu, ko pats bija izveidojis. Viņš katru dienu cītīgi ielūkojās adresē, ko bija iedevis kri- minālinspektorei Sonjai Mūdigai. Mīkaels īpaši necerēja, ka viņa atrakstīs, tāpēc mazliet izbrīnījās, kad, atvēris pastkastīti, atrada tajā vēstuli no < celabiedrs9aprilis@hotmail.com >. Vēstulē bija tikai viena rindiņa.

Kafejnīca Madeleine, augšstāvā, sestdien pīkst. 11.00.

Mīkaels Blumkvists domīgi pamāja ar galvu.

Ap pusnakti līsbetu Salanderi ICQ izsauca Plague, teikuma vidū pārtraukdams viņas pūliņus aprakstīt savu dzīvi Holgera Palm- grēna aizbildnībā. Līsbeta aizkaitināta paskatījās uz displeju.

<Ko tu gribi? >

<Čau, Wasp, man arī patīkami ar tevi parunāt! >

<Jā, jā. Kas ir?>

< Telebūrians. >

Līsbeta piecēlās gultā sēdus un cieši raudzījās uz plaukstdatora ekrānu.

< Stāsti. >

<Trinity to nokārtoja rekordīsā laikā. >

<Kā?>

<Psihdakteris nesēž uz vietas. Viņš visu laiku braukā starp Upsālu un Stokholmu, un mēs nevaram veikt hostile takover.>

<Zinu. Kā?>

<Viņš divreiz nedēļā spēlē tenisu. Aptuveni divas stundas. Atstāja datoru mašīnā autostāvvietā. >

<Ahā.>

<Trinity bez problēmām atslēdza mašīnas signalizāciju un izņēma datoru. Viņam vajadzēja tikai pusstundu, lai nokopētu visu caur Firevvire un instalētu Asphyxia. >

<Kur?>

Plague norādīja http adresi serverim, kurā viņš glabāja psihiatra cieto disku.

cCitējot Trinity… This is some nasty shit.>

<?>

<Paskaties viņa cietajā diskā.>

Līsbeta salandere pameta Plague, iegāja internetā un sameklēja norādīto serveri. Turpmākās trīs stundas viņa izpētīja mapi pēc mapes Telebūriana datorā.

Līsbeta atrada psihiatra saraksti ar kādu cilvēku, kurš sūtīja šifrētas ziņas no hotmail adreses. Tā kā Līsbetai bija pieejama Telebūriana PGP atslēga, viņai nebija nekādu problēmu izlasīt šo saraksti skaidrā tekstā. Šī cilvēka vārds bija Jūnass, uzvārda nebija. Jūnasam un Telebūrianam bija neveselīga interese par Līsbetas Salanderes kaitēm.

Jā… mēs varam pierādīt, ka pastāv sazvērestība.

Taču visvairāk Līsbetu ieinteresēja četrdesmit septiņas mapes, kurās bija ievietoti astoņtūkstoš septiņsimt piecdesmit seši attēli ar bērnu pornogrāfiju. Vērdama vaļā bildi pēc bildes, viņa tur ieraudzīja aptuveni piecpadsmit gadus vecus vai jaunākus bērnus. Vairākās fotogrāfijās bērni bija pavisam mazi. Lielākā daļa no tiem meitenes. Daudzi attēli bija sadistiski.

Līsbeta atrada saites, kas norādīja vismaz duci personu no dažādām valstīm, kuri apmainījās ar bērnu pornogrāfijas attēliem.

Meitene iekoda apakšlūpā. Citādi viņas seja palika bez izteiksmes.

Viņa atcerējās naktis, kad divpadsmit gadu vecumā Sv. Stefana psihiatriskajā klīnikā bija gulējusi piesieta palātā bez stimuliem. Telebūrians atkal un atkal bija tumsā nācis uz šo istabu, lai vērotu viņu naktslampiņas gaismā.

Viņa zināja. Telebūrians nekad nebija viņai pieskāries, tomēr viņa zināja.

Līsbeta izlamāja sevi. Viņai vajadzēja pieķerties psihiatram jau pirms vairākiem gadiem, taču viņa bija apspiedusi atmiņas un ignorējusi viņa eksistenci.

Viņa bija likusi Telebūrianu mierā.

Pēc tam Līsbeta ICQ uzmeklēja Mīkaelu Blumkvistu.

Mīkaels blumkvists pavadīja nakti Līsbetas Salanderes dzīvoklī Fiskargātanā. Viņš izslēdza datoru tikai pusseptiņos no rīta un aizmiga ar bērnu pornogrāfijas attēliem prātā. Pamodies ceturksni pāri desmitiem, Mīkaels izlēca no gultas, nomazgājās dušā un izsauca taksometru, kurā iekāpa pie Dienvidu teātra. Bez piecām minūtēm vienpadsmitos viņš izkāpa Birgera Jarla ielā un aizgāja uz kafejnīcu Madeleine.

Sonja Mūdiga gaidīja viņu pie melnas kafijas tases. “Labdien,” Mīkaels sacīja.

“Es ļoti riskēju,” Sonja iesāka nesasveicinājusies. “Ja kāds uzzinās, ka esmu ar jums tikusies, mani izmetīs no darba un varbūt pat ierosinās lietu.”

“No manis neviens to neuzzinās.”

Sonja nervozēja.

“Kāds mans kolēģis nesen apciemoja bijušo premjerministru Tūrbjērnu Feldīnu. Viņš devās turp privāti, un arī viņa karjera ir apdraudēta.”

“Es saprotu.”

“Es pieprasu anonimitātes garantiju mums abiem.”

“Es pat nezinu, par kuru kolēģi jūs runājat.”

“Es pastāstīšu. Gribu, lai jūs viņam apsolāt avota aizsardzību.”

“Dodu savu vārdu.”

Sonja Mūdiga ieskatījās pulkstenī.

“Vai jūs steidzaties?”

“Jā. Pēc desmit minūtēm mani tirdzniecības centrā gaida vīrs un bērni. Vīrs domā, ka esmu darbā.”

“Un Bublanskis par to nezina?”

“Nē.”

“Labi. Jūs un jūsu kolēģis esat avoti, un jums būs garantēta pilnīga anonimitāte. Abiem. Līdz kapa malai.”

“Mans kolēģis ir Jerkers Holmbergs, kuru jūs satikāt Gēteborgā. Viņa tēvs ir Centra partijas biedrs, un Jerkers pazīst Feldīnu kopš bērna kājas. Holmbergs aizbrauca privātā vizītē un pajautāja par Zalačenko.”

“Redz, kā.”

Mīkaela sirds pēkšņi sāka stipri dauzīties.

“Feldīns šķiet kārtīgs cilvēks. Holmbergs pastāstīja viņam par Zalačenko un lūdza atklāt, ko Feldīns zina par šo pārbēdzēju. Feldīns neko neteica. Tad Holmbergs pieminēja mūsu aizdomas, ka Zalačenko piesedzēji ieslodzīja Salanderi psihiatriskajā slimnīcā. Feldīns ļoti satraucās.”

“Skaidrs.”

“Feldīns atklāja, ka neilgi pēc tam, kad viņš kļuva par premjerministru, viņu apmeklēja toreizējais Drošības policijas priekšnieks un kāds viņa kolēģis. Viņi pastāstījuši fantastisku spiegu stāstu par krievu pārbēdzēju, kurš ieradies Zviedrijā. Feldīns uzzinājis, ka tas esot Zviedrijas lielākais militārais noslēpums… un visā Zviedrijas aizsardzības sistēmā neesot nekā cita tik nozīmīga.” “Jā.”

“Feldīns apgalvo, ka viņš nesapratis, ko iesākt ar šo lietu. Viņš tikko kā bija kļuvis par premjerministru, un viņam nebija nekādas pieredzes. Ilgāk nekā četrdesmit gadus taču bija valdījuši sociāldemokrāti. Feldīnam paskaidroja, ka lēmumi viņam būs jāpieņem vienam pašam, un, ja viņš konsultēsies ar valdības kolēģiem, tad Drošības policija neuzņemas nekādu atbildību. Feldīnam šī situācija šķita ļoti nepatīkama, un viņš gluži vienkārši nezināja, ko darīt.”

“Saprotu.”

“Beidzot viņš jutās spiests rīkoties tā, kā ierosināja šie kungi no Drošības policijas. Viņš izdeva direktīvu, kas piešķīra Drošības policijai pilnvaras parūpēties par Zalačenko. Viņš apņēmās ne ar vienu neapspriest šo lietu un pat neuzzināja pārbēdzēja vārdu.”

“Skaidrs.”

“Pēc tam abos savas valdīšanas periodos Feldīns būtībā tikpat kā neko nedzirdēja par šo lietu. Tomēr viņš izdarīja kaut ko neparasti viltīgu. Viņš uzstāja, ka ar šo noslēpumu ir jāiepazīstina valsts sekretārs, kurš kalpos kā go between starp valdības kanceleju un tiem, kuri sargā Zalačenko.”

“Ak tā?”

“Šo valsts sekretāru sauc Bertils K. Janerīds, viņš ir sešdesmit trīs gadus vecs un šobrīd ir Zviedrijas ģenerālkonsuls Amsterdamā.”

“Velns!”

“Sapratis mūsu izmeklēšanas nopietnību, Feldīns apsēdās un uzrakstīja Janerīdam vēstuli.”

Sonja Mūdiga pastūma pār galdu aploksni.

Labdien, Bertil!

Noslēpums, kuru mēs abi sargājām mana valdības perioda laikā, šobrīd tiek ļoti nopietni izmeklēts. Cilvēks, par kuru bija runa, jau ir miris, un viņam vairs nevar kaitēt. Toties var ciest citi cilvēki.

Ir ļoti svarīgi saņemt atbildes uz zināmiem jautājumiem.

Cilvēks, kurš nogādās šo vēstuli, strādā neoficiāli, un es viņam uzticos. Es lūdzu Tevi uzklausīt viņa stāstu un atbildēt uz viņa uzdotajiem jautājumiem.

Liec lietā savu lielisko spriestspēju.

TF

“Tātad šī vēstule norāda uz Jerkeru Holmbergu.”

“Nē. Holmbergs lūdza Feldīnu nerakstīt vārdu. Viņš uzsvēra, ka nezina, kurš brauks uz Amsterdamu.”

“Jūs domājat…”

“Mēs arjerkeru apspriedāmies. Mēs jau šobrīd staigājam pa tik plānu ledu, ka mums drīzāk vajag airus, nevis ledus dzelkšņus. Mums nav absolūti nekāda pilnvarojuma braukt uz Amsterdamu un nopratināt ģenerālkonsulu. Toties jūs to varat.”

Mīkaels salocīja vēstuli un grasījās bāzt to žaketes kabatā, kad Sonja Mūdiga satvēra viņa roku. Viņas tvēriens bija ciešs.

“Informāciju pret informāciju,” viņa sacīja. “Mēs gribam zināt, ko jums pastāstīs Janerīds.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Sonja Mūdiga piecēlās.

“Pagaidiet. Jūs teicāt, ka Feldīnu apciemoja divi cilvēki no Drošības policijas. Viens bija vadītājs. Kas bija viņa kolēģis?” “Feldīns viņu satika tikai vienu reizi un nespēja atcerēties viņa vārdu. Tikšanās laikā netika rakstītas piezīmes. Feldīns atceras, ka tas bija kalsns vīrietis ar mazām Ūsiņām. Viņš stādījies priekšā kā Speciālās analīzes sekcijas vadītājs vai kaut kas tamlīdzīgs. Feldīns vēlāk apskatīja Drošības policijas organizācijas diagrammu, bet neatrada tādu nodaļu.”

Zalačenko klubs, nodomāja Mīkaels.

Sonja Mūdiga atkal apsēdās. Šķita, ka viņa rūpīgi apsver vārdus.

“Labi,” viņa beidzot noteica. “Riskēju, ka mani nošaus. Bija kāds ieraksts, par kuru neiedomājās ne Feldīns, ne viņa apmeklētāji.”

“Kāds?”

“Feldīna apmeklētāju žurnāls Rūsenbādes rezidencē.”

“Un?”

“Jerkers pieprasīja šo žurnālu. Tas ir publisks dokuments.” “Un?”

Sonja Mūdiga atkal vilcinājās.

“Žurnāls atklāj tikai to, ka premjerministrs tikās ar Drošības policijas priekšnieku un kādu viņa kolēģi, lai apspriestu vispārējus jautājumus.”

“Vai tur bija vārds?”

“Jā. Ē. Gulbergs.”

Mīkaels juta, ka galvā uzbango asinis.

“Ēverts Gulbergs,” viņš noteica.

Sonja Mūdiga ar apņēmīgu sejas izteiksmi pamāja ar galvu, piecēlās un devās projām.

Joprojām sēdēdams kafejnīcā Madeleine, Mīkaels Blumkvists paņēma savu anonīmo mobilo telefonu un rezervēja lidmašīnas biļeti uz Amsterdamu. Lidmašīna izlidoja no Ārlandas lidostas pulksten 14:50. Viņš aizgāja līdz Dressmann veikalam Kungsgā- tanā un nopirka tīru kreklu un apakšveļu, tad devās uz aptieku, kur iegādājās zobu suku un tualetes piederumus. Skriedams uz Ārlandas ekspresi, Mīkaels vēroja, vai viņam neviens neseko. Viņš paspēja uz lidmašīnu ar desmit minūšu rezervi.

18:30 viņš jau reģistrējās noplukušā viesnīcā sarkano lukturu rajonā aptuveni desmit minūšu gājiena attālumā no Amsterdamas Centrālās stacijas.

Mīkaels pavadīja divas stundas, meklējot Zviedrijas konsulu Amsterdamā, un ap deviņiem viņam izdevās to sazvanīt. Izmantodams savas pierunāšanas spējas, viņš uzsvēra, ka ir ieradies ārkārtīgi svarīgā uzdevumā, kuru nepieciešams apspriest bez kavēšanās. Pēdīgi konsuls padevās un piekrita tikties ar Mīkaelu pulksten desmitos svētdienas rītā.

Pēc tam Mīkaels devās paēst vieglas vakariņas restorānā blakus viesnīcai. Viņš aizmiga jau ap vienpadsmitiem vakarā.

Ģenerālkonsuls bertils k. Janerīds nebija īpaši runīgs, kad piedāvāja Mīkaelam kafiju savā privātajā dzīvoklī.

“Nu… Kas tad tik steidzams?”

“Aleksandrs Zalačenko. Krievu pārbēdzējs, kurš 1976. gadā ieradās Zviedrijā,” Mīkaels sacīja, pasniegdams konsulam Feldīna vēstuli.

Janerīds izskatījās apmulsis. Viņš izlasīja vēstuli un uzmanīgi nolika to malā.

Turpmākajā pusstundā Mīkaels izskaidroja problēmas būtību un pastāstīja, kāpēc Feldīns rakstījis vēstuli.

“Es… es nedrīkstu apspriest šo lietu,” Janerīds beidzot sacīja. “Drīkstat gan.”

“Nē, es to varu apspriest tikai Konstitūcijas komitejā.” “Pastāv liela varbūtība, ka jums to vajadzēs darīt. Taču vēstulē ir rakstīts, lai jūs liekat lietā savu spriestspēju.”

“Feldīns ir godavīrs.”

“Man par to nav ne mazāko šaubu. Turklāt es negrasos apsūdzēt ne jūs, ne Feldīnu. Jums nav jāstāsta itin nekādi militārie noslēpumi, ko Zalačenko, iespējams, atklāja.”

“Es nezinu nekādus noslēpumus. Es pat nezināju, ka viņa vārds ir Zalačenko… Es pazinu viņu tikai ar segvārdu.”

“Kādu?”

“Viņu sauca par Rūbenu.”

“Skaidrs.”

“Es nevaru to apspriest.”

“Varat gan,” Mīkaels atkārtoja un iekārtojās ērtāk. “Pēc neilga laika šis stāsts tiks publiskots. Un, kad tas notiks, prese jūs vai nu nolinčos, vai attēlos kā godīgu valsts ierēdni, kas smagā situācijā darīja, ko spēja. Tieši jums Feldīns bija uzdevis kļūt par starpnieku starp viņu un tiem, kas sargāja Zalačenko. Es to jau zinu.” Janerīds pamāja ar galvu.

“Stāstiet.”

Janerīds klusēja gandrīz minūti.

“Es nesaņēmu nekādu informāciju. Es biju jauns… Nezināju, ko iesākt. Tajā laikā satiku viņus pāris reižu gadā. Man paziņoja, ka Rūbens… Zalačenko ir sveiks un vesels, ka viņš sadarbojas un sniedz nenovērtējamu informāciju. Man nekad nestāstīja detaļas. Man nebija nepieciešamības zināt.”

Mīkaels gaidīja.

“Pārbēdzējs bija strādājis citās valstīs un neko nezināja par Zviedriju, tāpēc viņš neradīja nekādus draudus mūsu drošības politikai. Es paris reižu informēju premjerministru, bet visbiežāk nemaz nebija, ko stāstīt.”

“Jā.”

“Viņi vienmēr teica, ka aģents esot pakļauts parastajai procedūrai un viņa sniegto informāciju apstrādājot mūsu parastie kanāli. Ko es būtu varējis sacīt? Ja es jautāju, ko tas nozīmē, viņi pasmējās un atbildēja, ka tas pārsniedzot manu drošības pielaides pakāpi. Es jutos kā idiots.”

“Jūs nekad neiedomājāties, ka te kaut kas nav kārtībā?”

“Nē. Viss bija kārtībā. Es taču pieņēmu, ka Drošības policija zina, ko dara; tai ir nepieciešamās iestrādes un pieredze. Bet es nevaru apspriest šo lietu.”

Tobrīd Janerīds to bija apspriedis jau vairākas minūtes.

“Tas nav būtiski. Tagad svarīgs ir tikai viens jautājums.” “Kāds?”

“To cilvēku vārdi, ar kuriem jūs tikāties.”

Janerīds jautājoši paskatījās uz Mīkaelu.

“Cilvēki, kas nodarbojās ar Zalačenko, ir stipri pārsnieguši visas iedomājamās pilnvaras. Viņi ir izdarījuši smagus krimināl- pārkāpumus, un viņu rīcība ir jāizmeklē tiesībsargājošām iestādēm. Tāpēc Feldīns mani atsūtīja. Viņš nezina vārdus. Ar viņiem tikāties jūs.”

Janerīds samirkšķināja acis un saknieba lūpas.

“Jūs tikāties ar Ēvertu Gulbergu… Viņš bija galvenais.” Janerīds pamāja ar galvu.

“Cik reižu jūs tikāties ar viņu?”

“Viņš ieradās vienmēr, izņemot vienu reizi. Laikā, kamēr Feldīns bija premjerministrs, mums bija aptuveni desmit tikšanās.”

“Kur jūs tikāties?”

“Kādas viesnīcas vestibilā. Visbiežāk Sheraton. Vienu reizi Ama- ranten Kungsholmenā un dažas reizes Continental krodziņā.” “Un kas tur piedalījās?”

Janerīds rezignēti samirkšķināja acis.

“Tas bija tik sen… Es neatceros.”

“Pacentieties.”

“Bija kāds… Klintons. Kā Amerikas prezidents.”

“Vārds?”

“Frēdriks Klintons. Viņu es satiku četras piecas reizes.” “Labi… Vēl?”

“Hanss fon Rotingers. Viņu pazina mana māte.”

“Jūsu māte?”

“Jā, mana māte pazina fon Rotingeru ģimeni. Hanss fon Rotingers bija patīkams cilvēks. Līdz brīdim, kad viņš piepeši ieradās uz kādu tikšanos kopā ar Gulbergu, man nebija ne jausmas, ka viņš strādā Drošības policijā.”

“Rotingers tur nestrādāja,” Mīkaels sacīja.

Janerīds nobālēja.

“Viņš strādāja kādā organizācijā ar nosaukumu Speciālās analīzes sekcija,” Mīkaels sacīja. “Ko jūs zināt par šo grupu?” “Neko… Es domāju - viņi taču nodarbojās ar to pārbēdzēju.”

“Jā. Bet tas tomēr ir dīvaini, ka viņi nav atrodami Drošības policijas diagrammā.”

“Tas taču ir absurds…”

“Vai ne? Kā jūs norunājāt tikšanās? Viņi zvanīja jums vai jūs viņiem?”

“Nē… Katras nākamās tikšanās laiku un vietu norunāja iepriekšējā reizē.”

“Kā jūs ar viņiem sazinājāties, ja bija nepieciešams? Piemēram, lai mainītu tikšanās laiku vai tamlīdzīgi?”

“Man bija telefona numurs, uz kuru zvanīt.”

“Kāds numurs?”

“Godīgi sakot, neatceros.”

“Kam piederēja šis numurs?”

“Nezinu. Es to ne reizi neizmantoju.”

“Labi. Nākamais jautājums… Kam jūs lietu nodevāt?”

“Kā jūs to domājat?”

“Kas ieņēma jūsu vietu, kad Feldīns atstāja amatu?”

“Es nezinu.”

“Vai jūs uzrakstījāt kādu ziņojumu?”

“Nē, viss taču bija slepeni. Es pat nedrīkstēju rakstīt piezīmes.”

“Un jūs neinformējāt savu pēcteci?”

“Nē.”

“Kas notika tālāk?”

“Nu… Feldīna vietā nāca Ūla Ulstēns. Mani informēja, ka mums jānogaida līdz nākamajām vēlēšanām. Tad Feldīnu ievēlēja atkārtoti un mūsu tikšanās atsākās. Pēc tam 1982. gada vēlēšanās uzvarēja sociāldemokrāti. Un es pieņemu, ka Palme kādu izraudzījās par manu pēcteci. Es pats sāku strādāt Ārlietu ministrijā un kļuvu par diplomātu. Mani nosūtīja uz Ēģipti un pēc tam uz Indiju.”

Mīkaels turpināja uzdot jautājumus vēl dažas minūtes, taču bija pārliecināts, ka jau dzirdējis visu, kas Janerīdam stāstāms. Trīs vārdi.

Frēdriks Klintons.

Hanss fon Rotingers.

Un Ēverts Gulbergs - vīrs, kurš nošāva Zalačenko.

Zalačenko klubs.

Mīkaels pateicās Janerīdam par informāciju un ar taksometru aizbrauca atpakaļ uz Centrālo staciju. Tikai sēdēdams taksometrā, viņš pavēra žaketes kabatu un izslēdza diktofonu. Pusastoņos svētdienas vakarā viņš nolaidās Ārlandā.

Ērika bergere domīgi vēroja attēlu uz ekrāna. Viņa pacēla acis un nopētīja pustukšo redakciju aiz stikla sienas. Andersam Holmam bija brīvdiena. Ērika neredzēja nevienu, kas izrādītu par viņu interesi, nedz atklātu, nedz slēptu. Viņai arī nebija pamata aizdomām, ka redakcijā kāds viņai vēlētu ļaunu.

Vēstule bija pienākusi pirms minūtes. Nosūtītājs <red@ aftonbladet.com>. Kāpēc tieši Aftonbladet? Adrese bija viltota.

Šīsdienas vēstulē nebija teksta. Tikai jpg formāta attēls, ko Ērika atvēra Photoshop programmā.

Bilde bija pornogrāfiska un attēloja kailu sievieti ar ārkārtīgi lielām krūtīm un suņa siksnu ap kaklu. Viņa stāvēja uz visām četrām, un viņu drātēja no aizmugures.

Sievietes seja bija nomainīta. Kolāža nebija īpaši prasmīga, bet tāds laikam arī nebija autora nolūks. īstās sejas vietā bija ielīmēta Ērikas Bergeres seja. Fotogrāfija bija ņemta no viņas vecās redaktora slejas Millennium, un to varēja lejupielādēt internetā.

Attēla apakšpusē ar Photoshop grafisko rīku bija uzrakstīts kāds vārds.

Mauka.

Šī bija astotā anonīmā vēstule ar vārdu “mauka”, un nosūtītājs allaž šķietami nāca no kāda liela un pazīstama Zviedrijas plašsaziņas līdzekļu uzņēmuma adreses. Acīmredzot viņai bija uzradies kiberstalkers.

Telefonsarunu noklausīšanās bija diezgan sarežģīts pasākums. Trinity nebija nekādu grūtību lokalizēt prokurora Ēkstrema mājas telefona kabeli; nelaime tā, ka Ēkstrems to tikpat kā neizmantoja darba sarunām. Trinity pat nepūlējās piekļūt Ēkstrema darba telefonam policijas pārvaldē Kungsholmenā. Tas prasītu pieeju Zviedrijas kabeļu tīklam tādā apjomā, kas viņam nebija iespējams.

Toties lielāko nedēļas daļu Trinity un Bob the Dog veltīja tam, lai identificētu un atšķirtu Ēkstrema mobilo telefonu aptuveni divsimt tūkstošu citu telefonu vidū kilometra rādiusā ap policijas ēku.

Viņi izmantoja tehnoloģiju, ko dēvē par Random Frequency Tracking System, RFTS. Tā nebija nekas neparasts. Šo tehnoloģiju bija izstrādājusi amerikāņu Nacionālās drošības aģentūra, un tā bija iebūvēta nezināmā skaitā satelītu, kas veica novērošanu īpaši interesantos krīzes perēkļos un galvaspilsētās visā pasaulē.

NDA bija pieejami milzīgi resursi, un tā izmantoja plašu tīklu, lai vienlaikus uztvertu lielu skaitu mobilo sarunu noteiktā reģionā. Katru atsevišķo sarunu nošķīra un digitāli apstrādāja datoros, kas bija ieprogrammēti reaģēt uz noteiktiem vārdiem, piemēram, “terorists” vai “kalašņikovs”. Ja parādījās šāds vārds, dators automātiski cēla trauksmi, un tas nozīmēja, ka operators noklausījās sarunu, lai izlemtu, vai tā ir interesanta.

Sarežģītāk bija identificēt kādu noteiktu mobilo telefonu. Katram telefonam ir savs unikālais paraksts - pirkstu nospiedums -, un tas ir telefona numurs. Ar ārkārtīgi jutīgas aparatūras palīdzību NDA varēja pievērsties specifiskai teritorijai un noklausīties mobilo telefonu sarunas. Tehnika bija vienkārša, bet ne simtprocentīgi droša. īpaši grūti bija identificēt izejošās sarunas, toties vienkāršāk bija ar ienākošajām, jo tās aizsāka tieši taustiņa nospiešana, kas lika attiecīgajam telefonam uztvert signālu.

Atšķirība starp Trinity un NDA pieeju bija finansiāla. NDA rīcībā bija vairāku miljardu ASV dolāru gada budžets, aptuveni divpadsmit tūkstoši pilnas slodzes aģentu un pieeja pašai jaunākajai IT un telefonsakaru tehnoloģijai. Trinity piederēja furgons ar aptuveni trīsdesmit kilogramiem elektroniskā aprīkojuma, no kura lielu daļu Bob the Dog bija uzmeistarojis mājās. NDA ar globālās satelītnovērošanas palīdzību varēja pavērst ārkārtīgi jutīgas antenas pret kādu konkrētu ēku jebkur pasaulē. Trinity rīcībā bija Bob the Dog konstruētā antena ar aptuveni piecsimt metru darbības rādiusu.

Furgons ar šādu tehniku viņam bija jānovieto Bergsgātanā vai kādā citā no tuvākajām ielām un ar lielām pūlēm jākalibrē aprīkojums, līdz tas būs identificējis prokurora Ēkstrema mobilā telefona “pirkstu nospiedumus”. Tā kā Trinity neprata zviedru valodu, viņam caur citu mobilo telefonu bija jānoraida saruna uz Plague dzīvokli, kur Plague to noklausījās.

Pārgurušais Plague bija piecas diennaktis līdz nelabumam klausījies milzīgu ienākošo un izejošo sarunu skaitu policijas pārvaldē un apkārtējās ēkās. Viņš bija dzirdējis par aktuālām izmeklēšanām, atklājis ieplānotas mīlnieku tikšanās un ierakstījis lielu skaitu sarunu, kurās bija neinteresanti nieki. Vēlu piektās dienas vakarā Trinity nosūtīja signālu, kuru digitālais displejs tūlīt identificēja kā prokurora Ēkstrema numuru. Plague nostādīja parabolisko antenu uz pareizo frekvenci.

RFTS tehnika lielākoties bija pielietojama Ēkstrema ienākošajām sarunām. Trinity paraboliskā antena gluži vienkārši uztvēra visus Ēkstrema numura izsaukumus, kas tika noraidīti Zviedrijas ēterā.

Sākot ierakstīt Ēkstrema sarunas, Trinity ieguva arī prokurora balss paraugu, ko Plague varēja apstrādāt.

Ēkstrema digitalizēto balsi Plague izlaida caur programmu VPRS, kas nozīmē Voiceprint Recognition System. Viņš norādīja aptuveni duci bieži lietotu vārdu, piemēram, “labi” vai “Salandere”. Ieguvis piecus atsevišķus viena vārda paraugus, viņš uzzīmēja diagrammu, ņemot vērā izrunāšanai nepieciešamo laiku, balss tembru un frekvenci, uzsvaru un daudzus citus marķierus. Rezultātā viņš ieguva grafisku līkni, un līdz ar to radās iespēja noklausīties arī prokurora izejošās sarunas. Paraboliskā antena pastāvīgi meklēja sarunas, kurās visbiežāk izmantotie vārdi veidotu tieši Ēkstrema grafisko līkni. Šī tehnika nebija ideāla, tomēr viņi varēja noklausīties un ierakstīt aptuveni piecdesmit procentu no visām Ēkstrema mobilā telefona sarunām kaut kur policijas pārvaldes tuvākajā apkārtnē.

Diemžēl šai tehnikai bija arī kāds skaidri redzams trūkums. Tiklīdz Ēkstrems atstāja policijas ēku, zuda arī iespēja viņu noklausīties, ja vien Trinity nezināja, kur viņš atrodas, un nevarēja novietot furgonu telefona tuvumā.

Saņēmis pilnvarojumu no pašas augstākās instances, Torstens Ēdklints beidzot varēja izveidot nelielu, bet likumīgu operatīvo vienību. Viņš tajā iesaistīja četrus darbiniekus, apzināti izvēlēdamies jaunos talantus ar pieredzi parastajā policijā, kuri bija pievienojušies VPP/DN salīdzinoši nesen. Divi bija strādājuši Krāpšanu nodaļā, viens Finanšu policijā, bet vēl viens nāca no Vardarbīgo noziegumu nodaļas. Viņi visi tika uzaicināti uz Ēd- klinta kabinetu, kur Ēdklints viņiem izskaidroja uzdevuma būtību un nepieciešamību ievērot pilnīgu slepenību. Viņš uzsvēra, ka izmeklēšana notiek pēc premjerministra pieprasījuma. Par vienības vadītāju ieceltā Monika Figerola vadīja izmeklēšanu ar tādu tvērienu, kas atbilda viņas ārienei.

Tomēr darbs virzījās uz priekšu lēnām, lielākoties tāpēc, ka neviens nebija īsti drošs par aizdomās turamo personībām. Ēdklints un Figerola vairākas reizes apsvēra, vai nevajadzētu aizturēt un nopratināt Mortensonu, tomēr katru reizi nolēma nogaidīt. Aizturēšanas gadījumā izmeklēšana nāktu atklātībā.

Visbeidzot otrdien, vienpadsmit dienas pēc tikšanās ar premjerministru, Monika Figerola pieklauvēja pie Ēdklinta kabineta durvīm.

“Man šķiet, ka mums kaut kas ir.”

“Apsēdies.”

“Ēverts Gulbergs.”

“Jā?”

“Viens no mūsu darbiniekiem runāja ar Markusu Ērlanderu, kas vada Zalačenko slepkavības izmeklēšanu. Ērlanders stāsta, ka VPP/ DN sazinājās ar Gēteborgas policiju jau divas stundas pēc slepkavības un sniedza informāciju par Gulberga draudu vēstulēm.” “Tas nu gan ir ātri.”

“Jā. Mazliet par ātru. VPP/DN pa faksu nosūtīja Gēteborgas policijai deviņas vēstules, ko esot sacerējis Gulbergs. Bet ir kāda problēma.”

“Kāda?”

“Divas no vēstulēm bija adresētas Tieslietu ministrijai - tieslietu ministram un demokrātijas lietu ministram.”

“Tas man ir zināms.”

“Jā, bet vēstuli demokrātijas ministram reģistrēja tikai nākamajā dienā. Tā pienāca vēlāk.”

Ēdklints cieši raudzījās uz Moniku Figerolu. Viņš pirmo reizi patiesi izbijās, ka visas aizdomas izrādīsies pamatotas. Monika nepielūdzami turpināja.

“Citiem vārdiem sakot, VPP/DN nosūtīja faksa kopiju vēstulei, kas vēl nebija nonākusi pie adresāta.”

“Ak kungs!” Ēdklints izsaucās.

“Faksu nosūtīja kāds Personiskās apsardzes nodaļas darbinieks.”

“Kurš?”

“Nedomāju, ka viņam būtu kāds sakars ar šo lietu. Viņš no rīta atrada vēstules uz sava galda un neilgi pēc slepkavības saņēma uzdevumu sazināties ar Gēteborgas policiju.”

“Kurš viņam deva šo uzdevumu?”

“Kancelejas vadītāja sekretāre.”

“Ak kungs, Monika… Vai tu saproti, ko tas nozīmē?”

“Jā.”

“Tas nozīmē, ka VPP/DN ir iejaukta Zalačenko slepkavībā.” “Ne gluži. Bet tas nozīmē, ka daži cilvēki no VPP/DN zināja par slepkavību, pirms tā tika izdarīta. Jautājums tikai: kuri?” “Kancelejas vadītājs…”

“Jā. Bet man sāk rasties aizdomas, ka šis Zalačenko klubs atrodas ārpus mūsu mājas.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Mortensons. Viņš tika pārcelts no apsardzes un strādā uz savu roku. Aizvadītajā nedēļā mēs viņu visu laiku novērojām. Cik mums zināms, viņš nav kontaktējies ne ar vienu no pārvaldes. Viņš runā pa mobilo telefonu, ko mēs nevaram noklausīties. Mēs nezinām numuru, taču tas nav viņa paša telefons. Mortensons ir ticies ar to gaišmataino vīrieti, kura personību mēs vēl neesam noskaidrojuši.”

Ēdklintam pierē ievilkās dziļas rievas. Šajā mirklī pie durvīm pieklauvēja Anderss Berglunds. Viņš bija jaunās operatīvās vienības darbinieks, kurš pirms tam strādājis Finanšu policijā. “Domāju, ka esmu atradis Ēvertu Gulbergu,” Berglunds sacīja. “Nāc iekšā,” teica Ēdklints.

Berglunds nolika uz rakstāmgalda fotogrāfiju ar apdriskātām malām. Ēdklints un Figerola aplūkoja attēlu. Tajā bija redzams vīrietis, kuru viņi tūlīt pazina. Vīrieti pa kādām durvīm ieveda divi plecīgi civilā ģērbti policisti. Leģendārais spiegs, pulkvedis Stīgs Vennerstrems.

“Šī fotogrāfija ir no Āhlen &Ākerlund izdevniecības, 1964. gada pavasari to publicēja žurnālā Se. Tā tika uzņemta tiesas prāvā, kur Vennerstremam piesprieda mūža ieslodzījumu.”

“Un?”

“Fonā jūs redzat trīs cilvēkus. Pa labi - kriminālkomisārs Oto Dānielsons, viņš aizturēja Vennerstremu.”

“Jā…”

“Paskatieties uz vīrieti ieslīpi pa kreisi aiz Dānielsona.” Ēdklints un Figerola redzēja gara auguma vīrieti ar mazām Ūsiņām un cepuri galvā. Viņš mazliet līdzinājās rakstniekam Dešilam Hemetam.

“Salīdziniet seju ar Gulberga pases fotogrāfiju. To uzņēma, kad viņam bija sešdesmit seši gadi.”

Ēdklints sarauca uzacis.

“Es gan nevarētu apzvērēt, ka tas ir tas pats cilvēks.”

“Bet es varu,” Berglunds atteica. “Apgrieziet fotogrāfiju.” Fotogrāfijai otrā pusē bija uzspiests zīmogs, kas liecināja, ka tā pieder Āhlen &Ākerlund izdevniecībai un to uzņēmis fotogrāfs Jūliuss Estholms. Teksts bija rakstīts ar zīmuli. Stīgs Vennerstrems kopā ar diviem policistiem ceļā uz Stokholmas tiesu. Aizmugurē 0. Dānielsons, Ē. Gulbergs un H. V. Franke.

“Ēverts Gulbergs,” Monika Figerola sacīja. “Viņš bija no VPP/ DN.”

“Ne,” Berglunds atteica. “Tīri tehniski nebija vis. Vismaz ne brīdī, kad uzņēma šo fotogrāfiju.”

“Kā tā?”

“VPP/DN nodibināja četrus mēnešus vēlāk. Šajā fotogrāfijā viņš joprojām pieder pie Valsts slepenpolicijas.”

“Kas ir H. V. Franke?” jautāja Monika Figerola.

“Hanss Vilhelms Franke,” Ēdklints atbildēja. “Viņš nomira deviņdesmito gadu sākumā, bet piecdesmito gadu beigās un sešdesmito sākumā viņš bija Slepenpolicijas vadītāja vietnieks. īsta leģenda, tāpat kā Oto Dānielsons. Esmu viņu pāris reižu saticis.”

“Redz, kā,” Monika noteica.

“Viņš atstāja VPP/DN sešdesmito gadu beigās. Franke un Vinge nesapratās, un Franki laikam izmeta no darba, kad viņš bija aptuveni piecdesmit vai piecdesmit piecus gadus vecs. Viņš nodibināja savu firmu.”

“Savu firmu?”

“Jā, kļuva par privātuzņēmumu konsultantu drošības jautājumos. Viņam bija birojs Stūreplanā, bet viņš šad un tad lasīja lekcijas VPP/DN kursos. Tur es viņu sastapu.”

“Skaidrs. Par ko Vingem un Frankem bija domstarpības?” “Viņi abi nesatika. Franke bija drusciņ tāds kā kovbojs, kurš visur saskatīja VDK aģentus, bet Vinge bija vecās skolas birokrāts. Neilgi pēc tam izmeta arī Vingi, likteņa ironija - par to, ka, viņaprāt, Palme strādāja VDK labā.”

“Hmm,” novilka Monika, vērodama fotogrāfiju, kurā Gulbergs un Franke stāvēja plecu pie pleca.

“Šķiet, pienācis laiks jaunai sarunai ar tieslietu ministru,” Ēdklints viņai sacīja.

“Šodien iznāca Millennium," teica Monika.

Ēdklints uzmeta viņai vērīgu skatienu.

“Ne vārda par Zalačenko,” viņa piebilda.

“Tas nozīmē, ka mums ir mēnesis laika līdz nākamajam numuram. Skaisti. Bet mums jāķeras klāt Blumkvistam. Viņš šajā juceklī ir kā rokas granāta bez drošinātāja.”

17.   nodala

Trešdiena, I. jūnijs

Pagriezdamies pēdējā kāpņu laukumiņā pirms sava jumta stāva dzīvokļa Bellmansgātanā 1, Mīkaels Blumkvists nenojauta, ka kāpņu telpā kāds ir. Bija septiņi vakarā. Ieraudzījis uz augšējā pakāpiena sēžam blondu sievieti ar īsiem, cirtainiem matiem, Mīkaels strauji apstājās. Viņš tūlīt pazina sievieti no Lotas Kāri- mas sagādātās fotogrāfijas. Tā bija Monika Figerola, VPP/DN.

“Labdien, Blumkvist,” sieviete jautri sveicināja un aizvēra grāmatu, ko gaidot bija lasījusi.

Palūkojies uz grāmatu, Mīkaels ievēroja, ka tā ir angļu valodā un stāsta par Dieva izpratni antīkajā laikmetā. Viņš pacēla acis un nopētīja nelūgto viešņu. Sieviete piecēlās. Viņa bija ģērbusies baltā vasaras kleitiņā ar īsām piedurknēm, un uz kāpņu margām bija uzmesta ķieģeļsarkana ādas jaka.

“Mēs vēlētos ar jums parunāt,” viņa sacīja.

Mīkaels Blumkvists viņu aplūkoja. Sieviete bija gara, garāka par viņu, un šo iespaidu vēl pastiprināja tas, ka viņa stāvēja divus pakāpienus augstāk. Mīkaels aplūkoja viņas rokas, nolaida skatienu līdz kājām un saprata, ka sievietei ir krietni vairāk muskuļu nekā viņam.

“Jūs pavadāt sporta zālē pāris stundu nedēļā,” viņš sacīja.

Sieviete pasmaidīja un izņēma apliecību.

“Mani sauc…”

“Jūs sauc Monika Figerola, jūs esat dzimusi 1969. gadā un dzīvojat Pontonjergātanā Kungsholmenā. Jūs nākat no Burlenges, bet esat strādājusi Upsālas policijā. Nu jau trīs gadus strādājat VPP/ DN Konstitūcijas aizsardzības nodajā. Jūs fanātiski uzturat fizisko formu, kādreiz bijāt elites līmeņa sportiste un gandrīz iekļuvāt Zviedrijas olimpiskajā izlasē. Ko jums vajag no manis?”

Sieviete izskatījās pārsteigta, taču ātri atguvās un pamāja ar galvu.

“Tad jau labi,” viņa atteica klusā balsī. “Jūs zināt, kas es esmu, un jums nav jābaidās no manis.”

“Tiešām?”

“Kāds grib ar jums mierīgi aprunāties. Tā kā jūsu dzīvokli un mobilo telefonu noklausoties un mums ir pamats ievērot diskrē- tību, tad mani atsūtīja jūs uzaicināt.”

“Un kāpēc lai es kaut kur dotos ar cilvēku, kas strādā Drošības policijā?”

Monika Figerola brīdi domāja.

“Nu… jūs varat nākt man līdzi pēc draudzīga personiska uzaicinājuma, bet, ja tā jutīsieties labāk, es varu arī uzlikt jums roku dzelžus un aizvest sev līdzi.”

Viņa mīlīgi pasmaidīja. Mīkaels Blumkvists pasmaidīja pretī. “Paklau, Blumkvist… es saprotu, ka jums nav īpaši daudz iemeslu uzticēties kādam no VPP/DN. Bet ne jau visi, kas tur strādā, ir jūsu ienaidnieki, un maniem darba devējiem ir pamatots iemesls ar jums parunāties.”

Mīkaels nogaidīja.

“Tad kā jūs to gribētu? Roku dzelžos vai labprātīgi?”

“Policija mani šogad jau saslēdza roku dzelžos. Norma ir izpildīta. Kurp mums jādodas?”

Monikai Figerolai bija jauns Saab 9-5, ko viņa bija atstājusi aiz stūra Prisgrendas šķērsieliņā. Kad abi iekāpa mašīnā, viņa paņēma savu mobilo telefonu un nospieda kādu ātrās izsaukšanas numuru.

“Mēs būsim pēc piecpadsmit minūtēm,” viņa sacīja.

Monika Figerola parūpējās, lai Mīkaels piesprādzējas, un tad pār Slusenu aizbrauca līdz Estermalmei un apstājās šķērsielā pie Artillerigātanas. Viņa mirkli sēdēja klusēdama un vēroja Mīkaelu.

“Blumkvist… šis ir draudzīgs uzaicinājums. Jūs ne ar ko neriskējat.”

Mīkaels Blumkvists neko neteica. Viņš nogaidīja ar savu vērtējumu, līdz zinās, par ko ir runa. Figerola nospieda durvju kodu. Viņi ar liftu uzbrauca līdz ceturtajam stāvam, kur uz dzīvokļa durvju plāksnītes bija rakstīts “Martinsons”.

“Mēs aizņēmāmies šo dzīvokli šīvakara apspriedei,” Monika Figerola sacīja, atvērdama durvis. “Pa labi, dzīvojamā istabā.”

Pašu pirmo Mīkaels ieraudzīja Torstenu Ēdklintu, un tas viņu nepārsteidza, jo Drošības policija vislielākajā mērā bija iejaukta šajos notikumos un Ēdklints bija Figerolas priekšnieks. Ja jau viņu bija papūlējies izsaukt Konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītājs, tad tas nozīmēja, ka te kāds nervozē.

Pēc tam Mīkaels pie loga pamanīja kādu stāvu, kas pagriezās pret viņu. Tieslietu ministrs. Tas nu gan bija pārsteigums.

Izdzirdīs skaņu pa labi, Mīkaels paskatījās un ieraudzīja, ka no dīvāna pieceļas visiem ārkārtīgi labi pazīstams cilvēks. Viņš nebija gaidījis, ka Monika Figerola vedīs viņu uz konspiratīvu vakara tikšanos ar premjerministru.

“Labvakar, Blumkvista kungs,” premjerministrs sveicināja. “Atvainojiet, ka mēs jūs uzaicinājām uz šo tikšanos, iepriekš nebrīdinot, bet esam apsprieduši situāciju un vienojušies, ka vajadzētu ar jums parunāt. Vai varu piedāvāt kafiju vai ko citu?”

Mīkaels paskatījās apkārt. Viņš redzēja tumša koka ēdamistabas galdu, uz kura bija sakrautas glāzes, tukšas kafijas tases un sviestmaižu atliekas. Viņi bija sēdējuši te jau pāris stundu.

“Minerālūdeni,” viņš sacīja.

Monika Figerola to atnesa. Viņi apsēdās uz mīkstajām mēbelēm, bet Figerola turējās nostāk.

“Viņš mani pazina, zināja, kā mani sauc, kur es dzīvoju, kur strādāju un arī to, ka aizraujos ar sportu,” Monika sacīja.

Premjerministrs ātri paskatījās uz Torstenu Ēdklintu un pēc tam uz Mīkaelu Blumkvistu. Mīkaels piepeši saprata, ka viņa pozīcijas ir spēcīgas. Premjerministram no viņa kaut ko vajadzēja, un viņam droši vien nebija ne jausmas, ko Mīkaels zina vai nezina.

“Es cenšos noskaidrot iesaistītās personas,” Mīkaels vieglā tonī atteica.

Pablefosim premjerministram!

“Un kā jūs zinājāt Monikas Figerolas vārdu?” Ēdklints jautāja.

Mīkaels paraudzījās uz Konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītāju. Viņam nebija ne jausmas, kāpēc premjerministrs izsaucis viņu uz slepenu tikšanos svešā dzīvoklī Estermalmē, taču šī situācija Mīkaelu iedvesmoja. Variantu nebija daudz. Šo lavīnu bija iekustinājis Dragans Armanskis, nododot informāciju uzticamam cilvēkam. Tātad tam jābūt Ēdklintam vai kādam citam no policijas. Mīkaels riskēja.

“Runāju ar kopīgu paziņu,” viņš sacīja Ēdklintam. “Jūs uzdevāt Figerolai noskaidrot, kas notiek, un viņa atklāja, ka daži Drošības policijas aktīvisti veic nelikumīgu noklausīšanos, lien manā dzīvoklī un tamlīdzīgi. Tas nozīmē, ka jūs esat pārliecinājies par Zalačenko kluba eksistenci. Jūs tik ļoti satraucāties, ka jutāt nepieciešamību virzīt lietu tālāk, tomēr kādu brīdi sēdējāt kabinetā, īsti nezinādams, pie kā vērsties. Tad jūs vērsāties pie tieslietu ministra, bet viņš devās pie premjerministra. Un nu mēs esam šeit. Ko jūs gribat?”

Mīkaels runāja tādā zinātāja tonī, kas lika nojaust, ka viņam ir kāds ļoti uzticams avots un viņš ir sekojis katram Ēdklinta solim. Kad Ēdklints iepleta acis, Mīkaels saprata, ka komisārs ir noticējis. Viņš turpināja:

“Zalačenko klubs izspiego mani, es izspiegoju viņus, un jūs izspiegojat Zalačenko klubu, bet premjerministrs šajā situācijā jūtas gan nikns, gan noraizējies. Viņš zina, ka pēc šis sarunas viņu gaida skandāls, kuru valdība var nepārdzīvot.”

Monika Figerola piepeši pasmaidīja, taču apslēpa smaidu, paceļot minerālūdens glāzi. Viņa saprata gan to, ka Blumkvists blefo, gan to, kādā veidā viņš ir spējis izdibināt viņas vārdu un kurpju izmēru.

Viņš redzēja mani mašīnā Bellmansgātanā. Viņš ir ļoti modrs. Pierakstīja mašīnas numuru un uzzināja, kas esmu. Bet pārējais ir minējumi.

Viņa neko neteica.

Premjerministrs izskatījās noraizējies.

“Vai tas mūs sagaida?” viņš jautāja. “Skandāls, kas gāzīs valdību?”

“Valdība nav mana problēma,” Mīkaels atteica. “Mans darba uzdevums ir atmaskot Zalačenko klubu.”

Premjerministrs pamāja ar galvu.

“Un mans darbs ir vadīt valsti saskaņā ar Konstitūciju.”

“Tas nozīmē, ka mana problēma visaugstākajā mērā ir valdības problēma. Nevis otrādi.”

“Vai mēs varētu izbeigt riņķot pa apli? Kā jums šķiet, kāpēc es noorganizēju šo tikšanos?”

“Lai izdibinātu, ko es zinu un ko esmu nodomājis darīt.” “Daļēji taisnība. Bet precīzāk - mēs esam nonākuši konstitucionālā krīzē. Vispirms es gribu paskaidrot, ka valdībai nav itin nekāda sakara ar šo lietu. Mēs esam pārsteigti negaidīti. Es nekad nebiju dzirdējis par to… to, ko jūs saucat par Zalačenko klubu. Tieslietu ministrs neko par to nezināja. Par to nebija dzirdējis arī Torstens Ēdklints, kurš ieņem augstu amatu VPP/DN un strādā Drošības policijā jau daudzus gadus.”

“Tā joprojām nav mana problēma.”

“Es saprotu. Mēs vēlētos zināt, kad jūs domājat publicēt savu rakstu, un labprāt uzzinātu, ko tieši drukāsiet. Es vienkārši uzdodu jautājumu. Tam nav nekādas saistības ar kaitējuma novēršanu.”

“Tiešām?”

“Blumkvist, vissliktākais, ko es šajā situācijā varētu izdarīt, būtu censties ietekmēt jūsu raksta saturu. Tāpēc esmu nolēmis ierosināt sadarbību.”

“Paskaidrojiet tuvāk.”

“Tā kā šobrīd ir apstiprinājies, ka eksistē sazvērestība ļoti delikātā valsts pārvaldes daļā, esmu pavēlējis veikt izmeklēšanu.” Premjerministrs vērsās pie tieslietu ministra. “Vai varat pastāstīt, tieši ko valdība noteikusi?”

“Tas ir ļoti vienkārši. Komisārs Ēdklints ir saņēmis uzdevumu nekavējoties noskaidrot, vai pastāv kādi pierādījumi. Viņam ir jāsavāc informācija, ko varētu nodot Valsts prokuroram, kurš savukārt izlems, vai ierosināt lietu. Tie ir ļoti skaidri norādījumi.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Ēdklints šovakar ziņoja par to, kā norisinās izmeklēšana. Mums bija gara saruna par konstitucionāliem jautājumiem; mēs, protams, vēlamies, lai viss notiktu pareizi.”

“Protams,” Mīkaels atteica tonī, kas lika saprast, ka viņš diez ko netic premjerministra apgalvojumiem.

“Šobrīd izmeklēšana atrodas delikātā fāzē. Mēs vēl neesam izdibinājuši, tieši kurš ir iejaukts. Tam nepieciešams laiks. Tāpēc mēs aizsūtījām Moniku Figerolu, lai viņa jūs uzaicina uz šo tikšanos.”

“Viņa to izdarīja pārliecinoši. Man nebija izvēles.”

Premjerministrs sarauca uzacis un paskatījās uz Figerolu.

“Aizmirstiet to,” Mīkaels sacīja. “Viņa uzvedās nevainojami. Ko jūs gribat?”

“Mēs gribam zināt, kad jūs esat nolēmis publicēt rakstu. Šobrīd izmeklēšana notiek lielā slepenībā, un, ja rīkosieties, pirms Ēdklints būs pabeidzis darbu, jūs varat to izjaukt.”

“Hmm. Un kad jūs vēlaties, lai es rakstu publicēju? Pēc nākamajām vēlēšanām?”

“Jūs pats to izlemsiet. Es to nevaru ietekmēt. Es tikai lūdzu, lai jūs pastāstāt, kad domājat to darīt, lai mēs zinātu, kāds ir izmeklēšanas galīgais termiņš.”

“Skaidrs. Jūs runājāt par sadarbību…”

Premjerministrs pamāja ar galvu.

“Vispirms es sacīšu, ka normālā situācijā man ne prātā nenāktu uzaicināt žurnālistu uz šādu tikšanos.”

“Normālā situācijā jūs droši, vien darītu visu, lai turētu žurnālistus no tādas pa gabalu.”

“Jā. Bet es saprotu, ka jūs vada vairāki faktori. Jūs esat pazīstams kā žurnālists, kurš nežēlīgi apkaro korupciju. Šajā ziņā starp mums nav pretrunu.”

“Tiešām?”

“Nē. Nekādu. Vai, pareizāk sakot… varbūt ir juridiska rakstura pretrunas, bet nav pretrunu attiecībā uz mērķi. Ja šis Zalačenko klubs eksistē, tad tā ir ne tikai krimināla banda, bet arī drauds valsts drošībai. Viņi jāaptur un vadoņi jāsauc pie atbildības. Par to mums vajadzētu būt vienisprātis."

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es saprotu, ka jūs zināt vairāk nekā jebkurš cits. Mēs ierosinām, lai jūs dalāties savās zināšanās. Ja šī būtu parasta policijas izmeklēšana par parastu noziegumu, tad izmeklēšanas vadība varētu izsaukt jūs uz nopratināšanu. Bet šī, kā jūs saprotat, ir ārkārtas situācija.”

Mīkaels īsu brīdi klusēja, apdomādams situāciju.

“Un ko es saņemšu par sadarbību?”

“Neko. Es ar jums netirgošos. Ja gribat rakstu publicēt jau rīt no rīta, tad dariet to. Es nevēlos būt iejaukts kādā konstitucionāli apšaubāmā darījumā. Es lūdzu jūs sadarboties valsts labā.” “Šajā gadījumā “neko” var nozīmēt diezgan daudz,” Mīkaels sacīja. “Ļaujiet man paskaidrot vienu… Esmu briesmīgi nikns. Pārskaities uz valsti, valdību, Drošības policiju un tiem sasodītajiem neģēļiem, kas pilnīgi bez iemesla ieslodzīja divpadsmitgadīgu meiteni psihiatriskajā slimnīcā un pēc tam parūpējās atņemt viņai rīcībspēju.”

“Līsbetas Salanderes lieta ir nonākusi valdības uzmanības lokā,” premjerministrs pasmaidot teica. “Mīkael, es pats esmu ļoti sašutis par to, kas ar viņu noticis. Un, ticiet man, es parūpēšos, lai atbildīgie saņemtu pēc nopelniem. Bet pirms tam mums ir jāuzzina, kas šie atbildīgie ir.”

“Jums ir savas problēmas. Mana problēma ir tā, ka es gribu, lai Salanderi attaisno un viņai atdod rīcībspēju.”

“Tur es nevaru jums palīdzēt. Es nestāvu pāri likumam un nevaru noteikt, kā lemt prokuroram un tiesai. Viņa jāattaisno tiesā.”

“Labi,” Mīkaels sacīja. “Jūs gribat sadarboties. Ļaujiet man iepazīties ar Ēdklinta izmeklēšanu, tad es pastāstīšu, kad un ko domāju publicēt.”

“To es jums nevaru atļaut. Tad mums izveidotos tāda pati situācija kā tieslietu ministra priekšgājējai ar Ebi Kārlsonu.”

“Es neesmu Ebe Kārlsons,” Mīkaels mierīgi sacīja.

“Tā es sapratu. Bet Ēdklints, protams, pats var izlemt, ko viņš varētu jums atklāt sava uzdevuma ietvaros.”

“Hmm,” Mīkaels norūca. “Es gribu zināt, kas bija Ēverts Gulbergs.”

Uz dīvāniem sēdošie apklusa.

“Ēverts Gulbergs laikam ilgus gadus vadīja VPP/DN nodaļu, ko jūs dēvējat par Zalačenko grupu,” Ēdklints atbildēja. Premjerministrs asi paskatījās uz komisāru.

“Domāju, ka viņš to jau zina,” Ēdklints kā atvainodamies noteica.

“Tas tiesa,” Mīkaels sacīja. “Viņš sāka strādāt Drošības policijā piecdesmitajos gados, bet sešdesmitajos kļuva par vadītāju kādai grupai, ko sauca par Speciālās analīzes sekciju. Viņš vadīja visu Zalačenko lietu.”

Premjerministrs pašūpoja galvu.

“Jūs zināt vairāk, nekā vajadzētu. Es labprāt gribētu noskaidrot, kā jūs to esat izdibinājis. Bet negrasos to jautāt.”

“Manā stāstā ir baltie plankumi,” Mīkaels atteica. “Es tos gribu aizpildīt. Sniedziet man informāciju, un es jums nelikšu kāju priekšā.”

“Kā premjerministrs es nevaru jums atklāt tādu informāciju. Un Torstens Ēdklints ļoti riskēs, ja to darīs.”

“Nerunājiet muļķības. Es zinu, ko jūs gribat. Jūs zināt, ko es gribu. Ja jūs sniegsiet man informāciju, es pret jums izturēšos kā pret avotiem, ievērojot visu nepieciešamo anonimitāti. Nepārprotiet mani - es savā rakstā pastāstīšu patiesību, kā pats to redzu. Ja jūs būsiet iejaukts, es jūs atmaskošu un parūpēšos, lai jūs nepārvēl. Taču šobrīd man nav pamata domāt, ka tas tā ir.” Premjerministrs paskatījās uz Ēdklintu un pēc brīža pamāja ar galvu. Mīkaels to uztvēra kā zīmi, ka premjerministrs tikko ir izdarījis likumpārkāpumu - lai arī visai teorētisku - un devis klusējošu piekrišanu tam, ka Mīkaels varēs saņemt daļu slepenas informācijas.

“To var atrisināt ļoti vienkārši,” Ēdklints sacīja. “Es esmu vienpersoniskais izmeklētājs un pats izlemju, kādus palīgus piesaistīt. Es jūs nevaru pieņemt darbā izmeklēšanā, jo tad jums būtu jāparaksta konfidencialitātes solījums. Bet es jūs varu piesaistīt kā ārējo konsultantu.”

Kopš brIža, kad Ērika Bergere bija spiesta stāties mirušā galvenā redaktora Hokana Mūrandera vietā, viņas dzīvi aizpildīja nebeidzamas sapulces un darbs augu diennakti. Viņa nemitīgi jutās nesagatavojusies, nepietiekami zinoša un nekompetenta.

Tikai trešdienas vakarā, gandrīz divas nedēļas pēc tam, kad Mīkaels Blumkvists bija iedevis viņai Henrija Kortesa pētījumu mapi par valdes priekšsēdētāju Magnusu Borgšē, Ērikai radās laiks ķerties klāt šai problēmai. Atvērusi mapi, viņa saprata: kavējusies arī tāpēc, ka nebija vēlējusies problēmu risināt. Bija skaidrs - lai kā viņa rīkotos, katastrofa ir neizbēgama.

Ērika atgriezās mājās Saltšēbādenā neierasti agri, ap septiņiem vakarā, izslēdza signalizāciju priekšnamā un pārsteigta konstatēja, ka vīra Grēgera nav mājās. Pagāja kāds brīdis, iekams viņa atcerējās, ka šorīt bija vīru īpaši stipri sabučojusi, jo viņš gatavojās doties uz Parīzi nolasīt dažas lekcijas un atgriezīsies tikai nedēļas nogalē. Ērika aptvēra, ka viņai nav ne jausmas, kam Grēgers šīs lekcijas lasīs, par ko tās būs un kad ir pieņemts lēmums braukt uz Parīzi.

Piedodiet, bet es esmu atstājusi novārtā savu vīru. Viņa sajutās kā Dr. Ričarda Švarca grāmatas varone un iedomājās, vai nevajadzētu meklēt psihoterapeita palīdzību.

Ērika uzkāpa augšstāvā, ielaida vannā ūdeni un izģērbās. Viņa paņēma līdzi mapi un turpmāko pusstundu pavadīja, lasīdama šo pētījumu. Pabeigusi Ērika nespēja nepasmaidīt. Henrijs Kortess būs izcili urķīgs žurnālists. Viņš bija divdesmit sešus gadus vecs un pēc žurnālistikas studijām strādājis Millennium četrus gadus. Ērika juta zināmu lepnumu. Stāstā par tualetes podiem un Borgšē bija jūtams Millennium rokraksts, un katra rindiņa bija dokumentāri pierādīta.

Tomēr Ērika uzreiz sadrūma. Magnuss Borgšē bija labs cilvēks un patiesībā viņai patika. Viņš bija kluss, uzmanīgs, šarmants un šķietami bez lielām ambīcijām. Turklāt viņas priekšnieks un darba devējs. Sasodītais Borgšē. Nu kā var būt tik stulbs!

Ērika brīdi prātoja, vai nevarētu rast kādu citu izskaidrojumu vai mīkstinošus apstākļus, taču zināja, ka Borgšē nevarēs attaisnot.

Viņa nolika mapi uz palodzes, izstiepās vannā un sāka domāt.

Tas, ka Millennium rakstu publicēs, bija neizbēgami. Ja viņa pati joprojām būtu žurnāla galvenā redaktore, tad nešaubītos ne mirkli, un fakts, ka bijušie kolēģi viņai bija parādījuši materiālus iepriekš, bija tikai draudzīgs žests, kas nozīmēja: Millennium vēlas pēc iespējas mazināt kaitējumu viņai personiski. Ja situācija būtu pretēja - ja SMP rīcībā būtu atbilstoši atmaskojumi par Millennium valdes priekšsēdētāju (kas galu galā bija Ērika Bergere) ari tad viņa nešaubītos, publicēt materiālu vai ne.

Publikācija pamatīgi satrieks Magnusu Borgšē. Vissvarīgākais patiesībā nebija tas, ka viņa firma AS Vitavara pasūtīja tualetes podus no Vjetnamas uzņēmuma, kas atradās ANO bērnu darba izmantotāju melnajā sarakstā - turklāt šajā gadījumā tika izmantots arī ieslodzīto piespiedu darbs un dažus no šiem cietumniekiem noteikti varētu uzskatīt par politieslodzītajiem. Vissvarīgākais bija tas, ka Magnuss Borgšē zināja par šiem apstākļiem, tomēr izvēlējās pasūtīt tualetes podus firmā Fong Soo Industries. Šāda alkatība zviedru tautai nepatika, kā to labi varēja manīt pēc citu noziedzīgu kapitālistu, tostarp Skandia bijušā direktora, lietām.

Magnuss Borgšē droši vien apgalvotu, ka neko nezina par apstākļiem Fong Soo, taču Henrijam Kortesam šajā gadījumā bija pamatīgi pierādījumi; mirklī, kad Borgšē sacerētu stāstu par savu nevainīgumu, atklātos viņa meli. 1997. gada jūnijā Magnuss Borgšē bija devies uz Vjetnamu, lai parakstītu pirmo līgumu. Toreiz viņš bija pavadījis Vjetnamā desmit dienas un apmeklējis uzņēmuma fabrikas. Ja Borgšē mēģinātu noliegt, ka redzējis fabrikā divpadsmit trīspadsmit gadus vecus bērnus, viņš izskatītos pēc idiota.

Šaubas par Borgšē neziņu pilnībā izkliedēja Kortesa atrastā informācija, ka ANO komisija 1999. gadā bija iekļāvusi Fong Soo Industries to uzņēmumu sarakstā, kuri izmanto bērnu darbaspēku. Par to vēlāk rakstīja avīzēs, un divas neatkarīgas sabiedriskās organizācijas, kas iestājās pret bērnu darba izmantošanu, tostarp starptautiski pazīstamā International Joint Ejfort Against Child Labour Londonā, bija nosūtījušas vairākas vēstules firmām, kas veica pasūtījumus Fong Soo. Arī Vitavara bija saņēmusi ne mazāk kā septiņas vēstules. Divas no tām bija adresētas Magnusam Borgšē personiski. Londonas organizācija bija ar prieku nodevusi dokumentus Henrijam Kortesam, vienlaikus norādot, ka Vitavara ne reizi nav atbildējusi uz vēstulēm.

Turklāt Borgšē bija devies uz Vjetnamu vēl divas reizes, 2001. un 2004. gadā, lai atjaunotu līgumu. Tas bija nāvējošais trieciens. Līdz ar to viņam zuda visas iespējas atsaukties uz nezināšanu.

Preses uzmanība, kas sekotu atklājumam, izraisītu tikai vienu. Ja Borgšē būs pietiekami gudrs, viņš nožēlos grēkus un atkāpsies no amatiem valdēs. Ja viņš sāks aizstāvēties, tad process viņu iznīcinās.

Ērikai Bergerei nerūpēja, vai Borgšē ir AS Vitavara valdes priekšsēdētājs vai nav. Viņas skatījumā visnopietnāk bija tas, ka Borgšē vadīja SMP valdi. Publikācijas dēļ viņš būs spiests atkāpties. Laikā, kad avīze balansēja uz iznīcības robežas un bija uzsākta tās atjaunošana, SMP nevarēja atļauties valdes priekšsēdētāju ar apšaubāmu reputāciju. No tā ciestu avīze. Tātad Borgšē jāpazūd no SMP.

Līdz ar to Ērikai bija divas rīcības iespējas.

Viņa varēja doties pie Magnusa, likt kārtis galdā, parādīt dokumentus un pierunāt viņu atkāpties pirms raksta publicēšanas.

Vai, ja viņš iespītētos, zibenīgi sasaukt valdes sēdi, informēt par situāciju un piespiest valdi atlaist Borgšē. Ja valde tam nepiekristu, tad viņa pati tūlīt būtu spiesta atstāt galvenās redaktores amatu.

Kamēr Ērika par to visu domāja, ūdens vannā jau bija atdzisis. Viņa noskalojās dušā, noslaucījās, aizgāja uz guļamistabu un uzvilka peldmēteli. Tad paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Mīkaelam Blumkvistam. Viņš neatbildēja. Ērika nokāpa lejā, lai uzliktu vārīties kafiju un, pirmo reizi kopš sākusi strādāt SMP, paskatītos, vai televīzijā nerāda kādu izklaidējošu filmu.

Iedama garām dzīvojamās istabas durvīm, Ērika sajuta pēdā asas sāpes, paskatījās lejup un ieraudzīja, ka papēdis stipri asiņo. Viņa paspēra vēl vienu soli, un sāpes izskrēja pa visu kāju. Ērika uz vienas kājas aizlēca pie antīkā stila krēsla un apsēdās. Pacēlusi pēdu, viņa ar šausmām atklāja, ka papēdī iedūrusies stikla lauska. Viņai kļuva slikti. Tad viņa saņēmās, satvēra lausku un izvilka to. Sāpes bija briesmīgas, un no brūces šļācās asinis.

Ērika priekšnamā atrāva kumodes atvilktni, kur glabājās šalles, cimdi un cepures. Viņa sameklēja kādu šalli, ātri aptina to ap pēdu un cieši sasēja. Ar to nepietika, un Ērika uzlika vēl vienu improvizētu apsēju. Asiņošana nedaudz mitējās.

Viņa apmulsusi skatījās uz asiņaino lausku. Kā tā te nokļuvusi? Tad viņa priekšnamā uz grīdas ieraudzīja vēl citas lauskas. Kas te… Ērika piecēlās, ielūkojās dzīvojamā istabā un ieraudzīja, ka lielais panorāmas logs ar skatu uz Saltšenu ir sašķīdis un visa grīda ir stikla lausku pilna.

Ērika atkāpās līdz ārdurvīm un uzvilka kurpes, ko bija tur nometusi, kad pārnāca mājās. Tas ir, viņa uzvilka vienu kurpi un iebāza savainotās pēdas pirkstgalus otrā, uz vienas kājas aizlēca uz dzīvojamo istabu un aplūkoja postījumu.

Viņa pamanīja ķieģeli uz dzīvojamās istabas grīdas.

Ērika aizkliboja līdz balkona durvīm un izgāja pagalmā aiz mājas.

Uz sienas kāds metru augstiem burtiem bija ar flakoniņu uzpūtis vārdu

MAUKA

Bija mazliet pāri deviņiem vakarā, kad Monika Figerola atvēra mašīnas durvis Mīkaelam Blumkvistam, bet pati apgāja ap mašīnu un apsēdās pie stūres.

“Man aizvest jūs uz mājām, vai gribat, lai izlaižu kaut kur citur?”

Blumkvists tukši blenza tālumā.

“Godīgi sakot… es īsti nespēju attapties. Nekad iepriekš neesmu šantažējis premjerministru.”

Monika Figerola iesmējās.

“Jūs labi izspēlējāt savas kārtis,” viņa sacīja. “Man nebija ne jausmas, ka jums ir tāds talants blefa pokerā.”

“Es katru vārdu domāju nopietni.”

“Jā, bet ar to es gribēju teikt - jūs izlikāties, ka zināt daudz vairāk nekā patiesībā. To es sapratu, kad aptvēru, kā jūs uzzinājāt, kas es esmu.”

Mīkaels pagrieza galvu un palūkojās uz viņas profilu.

“Jūs pierakstījāt manas mašīnas numuru, kad sēdēju pie jūsu mājas.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Jūs runājāt tā, it kā zinātu, kas apspriests premjerministra kancelejā.”

“Kāpēc jūs neko neteicāt?”

Monika uzmeta viņam ātru skatienu un izgriezās uz Grevtū- regātanas.

“Spēles noteikumi. Man nevajadzēja tur apstāties. Bet nebija citas vietas, kurā nolikt mašīnu. Jūs dzelžaini kontrolējat apkārt notiekošo, vai ne?”

“Jūs sēdējāt ar karti uz priekšējā sēdekļa un runājāt pa telefonu. Es aiz ieraduma pierakstīju mašīnas numuru un to pārbaudīju. Es pārbaudu visas mašīnas, ko ievēroju. Parasti tās ir tukšas lozes. Šajā gadījumā es atklāju, ka jūs strādājat Drošības policijā.”

“Es izsekoju Mortensonu. Tad atklāju, ka jūs pats viņu izsekojat, ņemot talkā Linderi no Milton Security.”

“Armanskis viņai uzdeva dokumentēt visu, kas notiek ap manu dzīvokli.”

“Tā kā viņa iegāja pa namdurvīm, es pieņemu, ka Armanskis jūsu dzīvoklī ir ierīkojis slēpto novērošanu.”

“Tas tiesa. Mums ir lielisks videoieraksts, kā viņi iekļūst dzīvoklī un pārskata manus papīrus. Mortensonam līdzi bija portatīvs kopējamais aparāts. Vai esat noskaidrojuši, kas ir viņa kompanjons?”

“Viņš nav nozīmīgs. Atslēdznieks ar kriminālu pagātni, kuram acīmredzot maksā par jūsu durvju atvēršanu.”

“Vārds?”

“Avota aizsardzība?”

“Protams.”

“Lārss Faulsons. Četrdesmit septiņi gadi. Tiesāts par seifa aplaupīšanu astoņdesmitajos un par citiem sīkumiem. Viņam ir uzņēmums Nortullā.”

“Paldies.”

“Bet pataupīsim noslēpumus rītdienas sanāksmei.”

Tikšanās bija noslēgusies ar vienošanos, ka Mīkaels Blumkvists nākamajā dienā ieradīsies Konstitūcijas aizsardzības nodaļā, lai uzsāktu informācijas apmaiņu. Mīkaels domāja. Viņi pabrauca garām Sergela laukumam.

“Zināt ko? Esmu briesmīgi izsalcis. Ap diviem pēcpusdienā es paēdu vēlas pusdienas un biju nolēmis pēc atgriešanās mājās uzvārīt pastu, bet jūs mani savācāt. Vai esat ēdusi?”

“Pirms kāda laiciņa.”

“Aizvediet mūs uz kādu krogu, kur var dabūt kārtīgu ēdienu.” “Viss ēdiens ir kārtīgs.”

Mīkaels paskatījās uz Moniku.

“Es domāju, ka jūs esat veselīga uztura fanātiķe.”

“Nē, es esmu treniņu fanātiķe. Ja trenējas, tad var ēst visu, ko grib. Protams, saprāta robežās.”

Monika Figerola nobremzēja uz Klārabergas viadukta un apsvēra iespējas. Viņa nenogriezās uz Sēdermalmi, bet turpināja braukt taisni uz Kungsholmenu.

“Es nepazīstu Sēderas krogus, bet zinu vienu lielisku bosniešu restorāniņu pie Frīdhemsplana. Viņu bureki ir fantastiski.” “Izklausās labi,” atteica Mīkaels Blumkvists.

Līsbeta salandere klikšķināja burtu pēc burta savā stāstā. Viņa bija strādājusi apmēram piecas stundas katru dienu. Līsbeta izteicās precīzi un pacentās noklusēt visas detaļas, ko varētu izmantot pret viņu.

Fakts, ka viņa bija ieslēgta palātā, izrādījās īsta svētība. Viņa varēja strādāt, kad palika viena, un par nepieciešamību aizvākt datoru vienmēr brīdināja atslēgu saišķa šķinda vai skrapstoņa durvīs.

Kad es grasījos aizslēgt Bjūrmana vasarnīcu pie Stallarholme- nas, ar motocikliem atbrauca Kāris Magnuss Lundīns un Sonijs Nieminens. Tā kā viņi veltīgi bija meklējuši mani Zalačenko un Nīdermaņa uzdevumā, tad ļoti izbrīnījās, ieraugot mani tur. Mage Lundīns nokāpa no motocikla un paziņoja: "Tai lesbietei vajadzētu iespraust." Gan viņš, gan Nieminens uzvedās tik draudīgi, ka es biju spiesta izmantot pašaizsardzību. Es aizbraucu ar Lundīna motociklu, ko pēc tam atstāju pie izstāžu halles Elvšē.

Līsbeta pārlasīja uzrakstīto un apmierināta pamāja ar galvu. Nebija nekāda iemesla stāstīt, ka Mage Lundīns nosauca viņu par draņķa kuci, bet viņa pieliecās, pacēla Nieminena P-83 Wanad un par sodu iešāva Lundīnam kājā. Policija droši vien varēja to izsecināt, taču pierādījumi bija viņu problēma. Līsbeta negrasījās atvieglot viņiem darbu, atzīstot kaut ko tādu, kas varētu sagādāt viņai cietumsodu par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Teksta apjoms nu jau bija trīsdesmit trīs lappuses, un Līsbeta tuvojās noslēgumam. Dažās vietās viņa ļoti skopi pieminēja detaļas un parūpējās, lai nesagādātu pierādījumus, kas varētu apstiprināt kādu no viņas daudzajiem apgalvojumiem. Viņa pat noklusēja dažus acīm redzamus pierādījumus un vienkārši pievienoja tekstam nākamo notikumu ķēdes posmu.

Brīdi domājusi, Līsbeta atritināja tekstu atpakaļ un izlasīja rindkopu, kurā aprakstīja to, kā advokāts Nilss Bjūrmans viņu nežēlīgi un sadistiski izvaroja. Šai rindkopai viņa bija veltījusi visvairāk laika, un tā bija viena no nedaudzajām vietām, ko viņa pārrakstīja vairākkārt, līdz bija apmierināta ar gala rezultātu. Šis teksts aizņēma deviņpadsmit rindiņas. Līsbeta lietišķi izklāstīja, kā advokāts viņai iesitis, nogāzis viņu gultā uz vēdera, aizlīmējis viņai muti un saslēdzis rokas. Pēc tam viņa apliecināja, ka Bjūrmans veicis atkārtotus seksuālas vardarbības aktus, kas nakts gaitā ietvēra gan anālu, gan orālu penetrāciju. Tālāk viņa pastāstīja, kā advokāts kādā bridi aptinis viņai ap kaklu apģērba gabalu - viņas pašas T kreklu - un žņaudzis tik ilgi, kamēr viņa uz bridi zaudējusi samaņu. Pēc tam sekoja vēl dažas rindiņas teksta, kurās Līsbeta identificēja izvarošanā izmantotos priekšmetus, tostarp īsu pletni, anālo stimulatoru, lielu mākslīgo dzimumlocekli un knaģus, ko Bjūrmans piestiprinājis viņas krūtsgaliem.

Līsbeta sarauktu pieri izpētīja tekstu. Beidzot viņa paņēma irbuli un uzklikšķināja vēl dažas rindiņas.

Brīdī, kad mana mute atkal bija aizlīmēta, Bjūrmans komentēja faktu, ka man ir vairāki tetovējumi un pīrsingi, ieskaitot riņķīti kreisajā krūtsgalā. Viņš pajautāja, vai man patīk pīrsings, un uz īsu mirkli pameta istabu. Atgriezies ar kniepadatu, viņš to iedūra man labajā krūtsgalā.

Pārlasījusi jauno tekstu, Līsbeta apmierināti pamāja ar galvu. Birokrātiskais stils piešķīra tekstam tik sirreālu nokrāsu, ka tas izskatījās pēc absurdas fantāzijas.

Stāsts gluži vienkārši neizklausījās ticams.

Tieši tāds arī bija Līsbetas Salanderes nolūks.

Šajā mirklī viņa izdzirdēja nograbam Securitas apsarga atslēgas. Viņa tūlīt aizvēra plaukstdatoru un nolika to nišā aiz naktsska- pīša. Tur nāca Annika Džannīni. Līsbeta sarauca uzacis. Bija deviņi vakarā, un Džannīni nemēdza ierasties tik vēlu.

“Sveika, Līsbet!”

“Sveiki.”

“Kā tu jūties?”

“Es vēl neesmu gatava.”

Annika Džannīni nopūtās.

“Līsbet… tiesas sēdes datums ir nolikts 13. jūlijā.”

“Tas labi.”

“Nē, tas nav labi. Laiks skrien, bet tu man neuzticies. Es sāku baidīties, ka izdarīju milzīgu kļūdu, uzņemoties tavu aizstāvību.

Lai mums būtu kaut mazākā iespēja, tev man jāuzticas. Mums jāsadarbojas.”

Līsbeta ilgi lūkojās uz Anniku Džannīni. Beidzot viņa atgāza galvu un paskatījās griestos.

“Es zinu, ko mēs tagad darīsim,” viņa sacīja. “Esmu sapratusi Mīkaela plānu, un viņam ir taisnība.”

“Es par to neesmu tik droša,” Annika atteica.

“Bet es esmu.”

“Policija atkal grib tevi nopratināt. Kaut kāds Hanss Faste no Stokholmas.”

“Lai viņš mani nopratina. Es neteikšu ne vārda.”

“Tev jāsniedz kāds paskaidrojums.”

Līsbeta asi paskatījās uz Anniku Džannīni.

“Atkārtoju: mēs neteiksim policijai ne vārda. Kad nonāksim tiesas zālē, prokuroram nebūs ne vārda no kādas nopratināšanas, uz kā varētu balstīties. Viņiem būs tikai vēstījums, ko es šobrīd saceru un kas lielākoties šķitīs absurds. Un to viņi dabūs dažas dienas pirms tiesas.”

“Un kad tu ķersies pie pildspalvas un to uzrakstīsi?”

“Tu dabūsi to pēc dažām dienām. Bet prokurors to drīkst saņemt tikai neilgi pirms tiesas.”

Annika izskatījās šaubu mākta. Piepeši Līsbeta uzsmaidīja viņai piesardzīgu un greizu smaidu.

“Tu runā par uzticēšanos. Bet vai es varu uzticēties tev?” “Protams.”

“Labi. Vai tu vari man slepus ienest plaukstdatoru, lai es inter- netā varētu sazināties ar cilvēkiem?”

“Nē. Protams, ne. Ja tas atklātos, pret mani ierosinātu lietu un es zaudētu advokāta licenci.”

“Bet, ja kāds cits ienestu man tādu datoru, vai tu ziņotu policijai?”

Annika sarauca uzacis.

“Ja es to nezinātu…”

“Bet ja tu zinātu? Ko tu darītu?”

Annika ilgi domāja.

“Es pievērtu acis. Ko tas nozīmē?”

“Šis hipotētiskais dators drīz tev nosūtīs hipotētisku vēstuli. Kad būsi to izlasījusi, atnāc atkal.”

“Līsbet…”

“Pagaidi. Ir tā. Prokurors spēlē ar iezīmētām kārtīm. Es jebkurā gadījumā atrodos sliktākā pozīcijā, un tiesas nolūks ir ieslodzīt mani slēgtā psihiatriskā iestādē.”

“Es zinu.”

“Lai izdzīvotu, arī man ir jācīnās ar nelikumīgām metodēm.” Pēdīgi Annika Džannīni pamāja ar galvu.

“Ierodoties pie manis pirmajā reizē, tu nesi ziņu no Mīkaela. Viņš sacīja, ka esot pastāstījis tev visu ar dažiem izņēmumiem. Viens izņēmums bija manas prasmes, ko viņš atklāja Hēdestadē.” “Jā.”

“Viņš mērķēja uz to, ka es izcili labi pārzinu datorus. Tik labi, ka varu izlasīt un nokopēt to, kas rakstīts prokurora Ēkstrema datorā.”

Annika Džannīni nobālēja.

“Tu nedrīksti būt tur iejaukta. Tu nevarēsi izmantot šos materiālus tiesā,” Līsbeta sacīja.

“Nē, laikam ne.”

“Tātad tu par to neko nezini.”

“Labi.”

“Toties kāds cits, teiksim, tavs brālis, var publicēt zināmas materiāla dajas. Tas tev jāņem vērā, plānojot stratēģiju tiesai.” “Saprotu.”

“Annika, šī tiesas prāva būs sacensība par to, kura metodes būs stiprākas.”

“Es zinu.”

“Esmu apmierināta ar tevi. Es tev uzticos, un man vajag tavu palīdzību.”

“Hmm.”

“Bet, ja tu iebildīsi pret to, ka arī es izmantoju neētiskas metodes, mēs tiesu zaudēsim.”

“Jā.”

“Tādā gadījumā es to gribu zināt tagad. Tad man tevi jāatlaiž un jāņem cits advokāts.”

“Līsbet, es nevaru pārkāpt likumu.”

“Tev nav jāpārkāpj likums. Bet tev jāpiever acis uz to, ka likumu pārkāpšu es. Vai tu spēsi?”

Līsbeta Salandere gandrīz minūti pacietīgi gaidīja, līdz Annika Džannīni pamāja ar galvu.

“Labi. Tad es galvenajos vilcienos pastāstīšu, kas būs rakstīts manā vēstījumā.”

Viņas runāja divas stundas.

Monikai figerolai izrādījās taisnība - bosniešu restorāna bureks bija fantastisks. Mīkaels Blumkvists piesardzīgi pašķielēja uz Moniku, kad viņa atgriezās no tualetes. Viņa kustējās graciozi kā baletdejotāja, bet augums… Mīkaels nevilšus bija aizrāvies. Viņš apspieda vēlmi pastiept roku un pataustīt Monikas kāju muskuļus. “Cik sen jūs jau trenējaties?” viņš jautāja.

“Kopš pusaudža gadiem.”

“Un cik stundu nedēļā?”

“Divas stundas dienā. Dažreiz trīs.”

“Kāpēc? Nu, es saprotu, kāpēc cilvēki trenējas, bet…”

“Jums šķiet, ka tas ir pārspīlēti?”

“Es īsti nezinu, ko gribēju teikt.”

Monika pasmaidīja; acīmredzot šie jautājumi nebija viņu sadusmojuši.

“Varbūt jūs vienkārši kaitina muskuļotas sievietes, jums tas šķiet nepievilcīgi un nesievišķīgi?”

“Nē. Nepavisam. Tas jums savā ziņā piestāv. Jūs esat ļoti seksīga.”

Monika atkal iesmējās.

“Es šobrīd samazinu slodzi. Pirms desmit gadiem es nodarbojos ar īstu kultūrismu. Tas bija forši. Taču tagad man jāuzmanās, lai visi muskuļi nepārvēršas taukos un es nekļūstu apaļīga. Tāpēc es cilāju svarus tikai reizi nedēļā, bet pārējā laikā skrienu, spēlēju badmintonu, peldu un tamlīdzīgi. Tā drīzāk ir izkustēšanās, nevis īsts treniņš.”

“Skaidrs.”

“Es trenējos tāpēc, ka man patīk. Tā ir parasta parādība ekstrēmo fanātiķu vidū. Ķermenis izstrādā īpašas vielas, no kurām tu kļūsti atkarīgs. Ja katru dienu neskrien, parādās abstinences simptomi. Atdot visus spēkus sagādā ārkārtīgu baudu. Tas ir gandrīz kā labs sekss.”

Mīkaels iesmējās.

“Jums pašam vajadzētu sākt sportot,” Monika sacīja. “Jums aug vēderiņš.”

“Zinu,” Mīkaels atteica. “Mani visu laiku moka sirdsapziņa. Es reizēm saņemos, sāku skriet un nometu pāris kilogramu, bet tad ar kaut ko aizraujos un neko nedaru mēnesi vai divus.” “Pēdējos mēnešos jūs esat bijis ļoti aizņemts.”

Piepeši Mīkaels kļuva nopietns un pamāja ar galvu. “Aizvadītajās divās nedēļās es par jums esmu daudz lasījusi. Jūs krietni apsteidzāt policiju, atrazdams Zalačenko un identificēdams Nīdermani.”

“Līsbeta Salandere bija vēl ātrāka.”

“Kā jūs atradāt Goseberju?”

Mīkaels paraustīja plecus.

“Parasts pētījums. Nīdermani atradu nevis es, bet mūsu atbildīgā sekretāre, tagad galvenā redaktore Mālina Ēriksone; viņai izdevās uziet Nīdermani uzņēmumu reģistrā. Viņš bija Zalačenko firmas KAB valdē.”

“Skaidrs.”

“Kāpēc jūs sākāt strādāt Drošības policijā?” Mīkaels jautāja.

“Ticiet vai ne, bet es patiesībā esmu tik vecmodīga, lai būtu demokrātijas piekritēja. Es domāju, ka policija ir vajadzīga un demokrātijai ir nepieciešama politiska aizsardzība. Tāpēc es ļoti lepojos ar darbu Konstitūcijas aizsardzības nodaļā.”

“Hmm,” Mīkaels norūca.

“Jums nepatīk Drošības policija?”

“Man nepatīk institūcijas, kas nav pakļautas normālai parlamentārai kontrolei. Tas ir aicinājums uz varas ļaunprātīgu izmantošanu, lai cik labi būtu šo institūciju nolūki. Kāpēc jūs interesē antīkās reliģijas?”

Monika sarauca uzacis.

“Jūs manā kāpņu telpā lasījāt grāmatu ar tādu nosaukumu.” “A, jā. Šis temats mani aizrauj.”

“Ak tā.”

“Man ir daudz interešu. Kamēr strādāju policijā, es studēju jurisprudenci un politoloģiju. Bet pirms tam - ideju vēsturi un filozofiju.”

“Vai jums nav nevienas vājās vietas?”

“Es nelasu daiļliteratūru, neeju uz kino un televīzijā skatos tikai ziņas. Un jūs? Kāpēc jūs kļuvāt par žurnālistu?”

“Tāpēc, ka pastāv tādas institūcijas kā Drošības policija, kas nav pakļautas parlamentārai kontrolei un laiku pa laikam prasās pēc atmaskošanas.” Mīkaels pasmaidīja. “Godīgi sakot, es nezinu. Bet droši vien atbilde ir līdzīga jūsējai. Es ticu konstitucionālai demokrātijai, un reizēm tā ir jāaizstāv.”

“Kā finansista Vennerstrema lietā?”

“Kaut kas uz to pusi.”

“Jūs neesat precējies. Vai esat kopā ar Ēriku Bergeri?”

“Ērika Bergere ir precējusies.”

“Skaidrs. Tad jau visas runas par jums abiem ir muļķības. Vai jums ir draudzene?”

“Pastāvīgas nav.”

“Tātad tās baumas ir patiesas.”

Mīkaels paraustīja plecus un atkal pasmaidīja.

Galvenā redaktore mālina Ēriksone visu vakaru pavadīja pie virtuves galda savās mājās Oštā. Viņa sēdēja noliekusies pār Millennium budžeta izdrukām un bija tik aizņemta, ka viņas draugs Antons pamazām atmeta mēģinājumus risināt normālu sarunu. Viņš nomazgāja traukus, uzsmērēja vēlo sviestmaizi un uzvārīja kafiju. Tad lika Mālinu mierā un apsēdās pie televizora skatīties CSI sērijas atkārtojumu.

Mālina Ēriksone nekad iepriekš mūžā nebija pievērsusies nekam sarežģītākam par mājsaimniecības budžetu, taču viņa bija palīdzējusi Ērikai Bergerei ar mēneša bilanci un saprata grāmatvedības pamatprincipus. Tagad viņa piepeši bija kļuvusi par galveno redaktori, un amatam līdzi nāca atbildība par budžetu. Kaut kad pēc pusnakts Mālina nosprieda, ka viņai jebkurā gadījumā būs vajadzīgs palīgs, ar ko apspriesties. Ingela Oskaršone, kas reizi nedēļā nodarbojās ar žurnāla grāmatvedību, nebija atbildīga par budžetu un nevarēja sniegt nekādu palīdzību jautājumos par to, cik maksāt ārštata žurnālistam un vai redakcija var atļauties nopirkt jaunu lāzerprinteri ārpus summas, kas atvēlēta tehniskajiem uzlabojumiem. Praksē tā bija absurda situācija - Millennium strādāja ar peļņu, bet tikai tāpēc, ka Ērika Bergere vienmēr bija līdzsvarojusi budžetu pa nullēm. Tika nopirkts nevis jauns lāzerprinteris par četrdesmit pieciem tūkstošiem kronu, bet melnbalts printeris, kas maksāja astoņus tūkstošus kronu.

īsu mirkli Mālinu pārņēma skaudība. Ērikai SMP bija budžets, kur šādi izdevumi liktos tīrā sīknauda.

Millennium finansiālā situācija pēdējā gadā bija laba, taču budžeta pārpalikums nāca galvenokārt no Mīkaela Blumkvista grāmatas par Vennerstrema lietu. Ieguldījumiem paredzētā peļņas daļa saruka satraucoši ātri. To veicināja izdevumi, ko Mīkaels bija iztērējis saistībā ar Salanderes lietu. Millennium nebija resursu, kas ļautu uzturēt darbinieku ar neierobežotu budžetu dažādiem izdevumiem: īrētiem auto, viesnīcām, taksometriem, pētījumu materiāliem, mobilajiem telefoniem un tamlīdzīgi.

Mālina parakstīja rēķinu, ko bija atsūtījis ārštata žurnālists Dāniels Ulofsons no Gēteborgas. Viņa nopūtās. Mīkaels Blumkvists bija apstiprinājis četrpadsmit tūkstošus kronu par nedēļu ilgiem pētījumiem rakstam, kuru nemaz nepublicēs. Atlīdzība Idrisam Gidi no Gēteborgas budžetā bija apzīmēta kā honorārs anonīmiem avotiem, kurus nedrīkstēja saukt vārdā, bet tas nozīmēja, ka revidents norādīs uz kvīšu neesamību un šo lietu vajadzēs apstiprināt ar valdes lēmumu. Turklāt Millennium maksāja honorāru Annikai Džannīni; advokāte, protams, saņems valsts atlīdzību, taču viņai vajadzēja skaidru naudu vilciena biļetēm un tamlīdzīgām lietām.

Mālina nolika pildspalvu un aplūkoja visas gala summas. Mīkaels Blumkvists Salanderes stāstam bija bezrūpīgi iztērējis simt piecdesmit tūkstošus kronu ārpus budžeta. Tā tas nevarēja turpināties.

Mālina saprata, ka būs spiesta ar viņu parunāt.

Vakaru Ērika bergere pavadīja Nakas slimnīcas traumpunktā, nevis dīvānā pie televizora. Stikla lauska bija iedūrusies tik dziļi, ka asiņošana nemitējās, un izmeklējumi parādīja, ka no viņas papēža vajadzēs izņemt nolūzušu lauskas galiņu. Ērika saņēma vietējo anestēziju, un pēc tam viņas brūcei uzlika trīs šuves.

Uzturēdamās slimnīcā, Ērika visu laiku klusībā lamājās, regulāri mēģinādama sazvanīt te Grēgeru Bekmanu, te Mīkaelu Blumkvistu. Ne viņas vīrs, ne mīļākais tomēr nepapūlējās atbildēt. Ap desmitiem vakarā Ērikas kāja bija pamatīgi apsaitēta. Viņa aizņēmās kruķus un ar taksometru devās mājās.

Kādu laiku Ērika klibodama slaucīja dzīvojamās istabas grīdu. Tad viņa piezvanīja uz dežurējošo stiklinieku darbnīcu un pasūtīja jaunu loga rūti. Viņai paveicās. Šovakar pilsētā bija bijis mierīgs vakars, un meistars ieradās divdesmit minūšu laikā. Bet tad vairs neveicās. Logs bija tik liels, ka noliktavā nebija tāda izmēra stikla. Meistars piedāvājās pagaidām aizsist logu ar finieri, un Ērika ar pateicību priekšlikumu pieņēma.

Kamēr meistars ievietoja finieri, Ērika piezvanīja uz privātās apsardzes firmas Nacka Integrated Protection dežūrdaļu un apjautājās, kāda velna pēc nav iedarbojusies signalizācija, kad viņas divsimt piecdesmit kvadrātmetru lielās villas logā kāds ielidināja ķieģeli.

NIP atsūtīja dežūrmašīnu notikuma vietas apskatei, un darbinieki konstatēja, ka tehniķis, pirms vairākiem gadiem uzstādot signalizāciju, acīmredzot ir aizmirsis tai pievienot vadus no dzīvojamās istabas loga.

Ērika Bergere palika bez valodas.

NIP piedāvājās visu izlabot jau nākamajā rītā. Ērika atbildēja, ka viņi var nepūlēties. Viņa piezvanīja Milton Security nakts dežūrdaļai, izskaidroja situāciju un paziņoja, ka vēlas pilnīgu signalizācijas paketi, cik drīz vien iespējams. Jā, es zinu, ka jāparaksta līgums, bet pasakiet Draganam Armanskim, ka zvanīja Ērika Bergere, un parūpējieties, lai signalizāciju uzstāda no rīta.

Beidzot viņa piezvanīja arī policijai. Tur Ērikai pateica, ka šobrīd viņi nevar pieņemt iesniegumu, jo nav nevienas brīvas mašīnas, lai aizbrauktu uz notikuma vietu. Viņa saņēma padomu nākamajā dienā vērsties tuvākajā policijas iecirknī. Paldies. Fuck

off-

Pēc tam Ērika ilgi sēdēja viena pati un vārījās aiz dusmām, līdz adrenalīna līmenis sāka kristies un viņa aptvēra, ka vajadzēs gulēt vienai neapsargātā mājā, kamēr apkārt klīst kāds, kurš sauc viņu par mauku un šķiet ļoti agresīvs.

Kādu brīdi viņa apsvēra, vai nevajadzētu doties uz pilsētu un pavadīt nakti viesnīcā, tomēr Ērika Bergere galu galā bija cilvēks, kuram nepatika draudi un vēl jo vairāk nepatika pakļauties draudiem. Velns un elle, es neļaušu kaut kādam kretīnam padzīt mani no mājām!

Tomēr viņa veica dažus vienkāršus piesardzības pasākumus.

Mīkaels Blumkvists bija viņai pastāstījis, kā Līsbeta Salandere ar golfa nūju apstrādāja sērijslepkavu Martinu Vangeru. Tāpēc

Ērika aizgāja uz garāžu un desmit minūtes meklēja savu golfa somu, ko nebija redzējusi piecpadsmit gadus. Viņa izvēlējās vissmagāko nūju un nolika to guļamistabā ērti sasniedzamā attālumā pie gultas. Tad viņa no pagraba darbarīku kastes atnesa āmuru un novietoja to vannasistabā blakus guļamistabai.

Izņēmusi no plecu somas asaru gāzes baloniņu, Ērika to nolika uz naktsskapīša. Visbeidzot viņa sameklēja gumijas ķīli un nobloķēja guļamistabas durvis. Pēc tam viņa gandrīz vai cerēja, ka tas nolādētais idiots, kurš nosauca viņu par mauku un izsita viņas logu, būs pietiekami dumjš, lai naktī atgrieztos.

Kad Ērika jutās pietiekami nodrošinājusies, jau bija viens naktī. Pulksten astoņos viņai vajadzēja ierasties SMP. Ērika ieskatījās kalendārā un konstatēja, ka ieplānotas četras sapulces, pirmā no tām - pulksten desmitos. Kāja stipri sāpēja, un viņa kliboja, atspiezdamās uz pirkstgala. Viņa izģērbās un ielīda gultā. Ieradusi gulēt bez naktskrekla, Ērika iedomājās, vai šonakt nevajadzētu uzvilkt T kreklu, bet, tā kā viņa bija gulējusi kaila jau kopš pusaudzes gadiem, tad nolēma, ka ķieģelis logā nemainīs viņas privātos paradumus.

Pēc tam viņa gulēja kaila un domāja.

Mauka.

Viņa bija saņēmusi deviņas e-pasta vēstules, kas saturēja vārdu “mauka” un šķita izsūtītas no dažādām adresēm plašsaziņas līdzekļu pasaulē. Pirmā bija sūtīta no viņas pašas redakcijas, taču adrese bija viltota.

Ērika izkāpa no gultas un paņēma jauno Dell klēpjdatoru, ko bija ieguvusi līdz ar amatu SMP.

Pirmā vēstule - kas bija arī visvulgārākā un draudīgākā un ierosināja, ka viņu vajadzētu izdrāzt ar skrūvgriezi pakaļā, - bija pienākusi 16. maijā, pirms desmit dienām.

Otrā bija pienākusi divas dienas vēlāk, 18. maijā.

Pēc tam nedēļas pārtraukums, iekams vēstules sāka pienākt no jauna, tagad regulāri katru dienu. Pēc tam uzbrukums viņas mājai. Mauka.

Pa to laiku Ēva Kārlsone no kultūras nodaļas bija saņēmusi idiotiskas vēstules it kā viņas vārdā. Un, ja tādu vēstuli saņēma Ēva, tad ļoti iespējams, ka autors bija padarbojies plašāk - arī citi cilvēki no Ērikas varbūt bija saņēmuši vēstules, par kurām viņa neko nezināja.

Tā bija nepatīkama doma.

Tomēr vissatraucošākais bija uzbrukums mājai.

Tas nozīmēja, ka uzbrucējs ir papūlējies atbraukt šurp, sameklēt viņas māju un iemest ķieģeli logā. Uzbrucējs bija iepriekš sagatavojies - viņš līdzi bija paņēmis krāsas baloniņu. Nākamajā mirklī Ērika sastinga, aptvērusi, ka sarakstā varbūt vajadzētu iekļaut vēl vienu uzbrukumu. Toreiz, kad viņa kopā ar Mīkaelu pārnakšņoja Hilton viesnīcā Slusenā, viņas mašīnai bija pārdurtas visas riepas.

Secinājums bija reizē nepatīkams un acīm redzams. Viņu vajāja stalkers.

Kaut kur ārā bija cilvēks, kurš nezināma iemesla dēļ bija sācis vajāt Ēriku Bergeri.

Tas, ka uzbrukumu piedzīvoja viņas māja, bija saprotams, - tā atradās tur, kur atradās, namu bija grūti noslēpt vai pārvietot. Taču, ja uzbruka viņas mašīnai, kas bija atstāta nejauši izvēlētā ielā Sēdermalmē, tas nozīmēja, ka vajātājs allaž atrodas viņas tuvumā.

18.   nodala

Ceturtdiena, 2. jūnijs

Ērika bergere pamodās piecas minūtes pāri deviņiem, kad iezvanījās mobilais telefons.

“Labrīt, Bergeres kundze. Te Dragans Armanskis. Es tā saprotu, ka šonakt kaut kas ir atgadījies.”

Ērika pastāstīja, kas noticis, un jautāja, vai Mūton Security varētu nomainīt Nacka Integrated Protection.

“Mēs katrā ziņā varam uzstādīt signalizāciju, kas darbosies,” Armanskis sarkastiski sacīja. “Nelaime tā, ka nakts laikā tuvākā mašīna mums ir Nakas centrā. Uz izsaukumu tā ierodas aptuveni trīsdesmit minūtēs. Ja mēs uzņemsimies šo darbu, man vajadzēs nodot jūsu māju apakšuzņēmējam. Mums ir sadarbības līgums ar vietējo apsardzes firmu Ādama Drošība no Fisksetras. Ja nav sarežģījumu, viņi uz izsaukumu ierodas desmit minūšu laikā.” “Tas ir labāk nekā NIP, kas neatbrauc vispār.”

“Gribu jūs informēt, ka tas ir ģimenes uzņēmums, kurā strādā tēvs, divi dēli un vēl pāris brālēnu. Grieķi, labi cilvēki, es pazīstu tēvu jau daudzus gadus. Viņi ir pieejami apmēram trīssimt divdesmit dienas gadā. Pārējā laikā, kad nestrādā atvaļinājumu vai citu iemeslu dēļ, viņi to iepriekš paziņo, un tad jāpaļaujas uz mūsu Nakas mašīnu.”

“Tas man der.”

“Es tagad aizsūtīšu pie jums cilvēku. Viņu sauc Dāvids Rusins, un viņš jau ir ceļā pie jums. Dāvids veiks drošības analīzi. Viņam vajadzēs jūsu atslēgas, ja nebūsiet mājās, un atļauju izskatīt māju no pagraba līdz bēniņiem. Viņš nofotografēs māju, gruntsgabalu un tuvāko apkaimi.”

“Saprotu.”

“Rusins ir ļoti pieredzējis, un mēs iesniegsim jums priekšlikumu par drošības pasākumiem. Pēc pāris dienām plāns būs gatavs. Tur ietilps signalizācija, dūmu detektori, evakuācija un aizsardzība pret uzbrukumu.”

“Labi.”

“Ja kaut kas notiks, mēs gribam, lai jūs zinātu, kas jādara tajās desmit minūtēs, kamēr mašīna no Fisksetras nokļūst līdz jums.”

“Jā.”

“Signalizāciju mēs uzstādīsim jau šopēcpusdien. Pēc tam būs jāparaksta līgums.”

Tūlīt pēc sarunas ar Draganu Armanski Ērika saprata, ka ir aizgulējušies. Viņa paņēma mobilo telefonu, piezvanīja Pēteram Frēdriksonam, paskaidroja, ka ir savainojusies, un palūdza viņu atcelt tikšanos pulksten desmitos.”

“Vai jūs nejūtaties labi?” Frēdriksons jautāja.

“Es sagriezu kāju,” Ērika atteica. “Aizklibošu uz darbu, tiklīdz varēšu.”

Vispirms viņa devās uz tualeti, kas atradās blakus guļamistabai. Tad uzvilka melnas bikses un no vīra aizņēmās melnu kurpi, ko varēja uzmaukt savainotajā kājā. Ērika izvēlējās melnu blūzi un paņēma žaketi. Pirms izvilkt gumijas ķīli no durvjapakšas, viņa apbruņojās ar asaru gāzes baloniņu.

Ērika uzmanīgi izgāja caur māju un ieslēdza kafijas automātu. Viņa ēda brokastis pie virtuves galda, visu laiku modri ieklausīdamās apkārtējās skaņās. Viņa tikko bija ielējusi otro kafijas tasīti, kad pie durvīm pieklauvēja Dāvids Rusīns no Milton Security.

Monika figerola aizgāja līdz Bergsgātanai un sasauca savus četrus darbiniekus uz agru rīta apspriedi.

“Tagad mums ir parādījies termiņš,” Monika sacīja. “Darbam jābūt pabeigtam līdz 13. jūlijam, kad sāksies Salanderes tiesas prāva. Tas nozīmē, ka mums ir aptuveni mēnesis laika. Saskaņosim informāciju un izlemsim, kas šobrīd ir svarīgākais. Kurš sāks?”

Berglunds nokremšļojās.

“Blondais vīrietis, kurš tiekas ar Mortensonu. Kas viņš ir?” Visi piekrītoši pamāja. Saruna iesila.

“Mums ir viņa fotogrāfijas, bet nav ne jausmas, kā viņu atrast. Mēs nevaram izsludināt meklēšanu.”

“Nu tad Gulbergs? Ir jābūt kaut kādam izsekojamam stāstam. Viņš mums ir Valsts slepenpolicijā no piecdesmito gadu sākuma līdz 1964. gadam, kad nodibināja VPP/DN. Pēc tam viņš pazūd.” Figerola pamāja ar galvu.

“Vai mums jāsecina, ka Zalačenko klubu patiesībā nodibināja jau 1964. gadā? Tātad ilgi pirms tam, kad te bija ieradies Zalačenko?”

“Nolūks tam droši vien bija cits… slepena organizācija organizācijā.”

“Tas bija pēc Vennerstrema. Tolaik visiem bija paranoja.” “Kaut kāda slepena spiegu policija?”

“Ārzemēs ir atrodamas paralēles. ASV sešdesmitajos gados tika nodibināta īpaša spiegu mednieku grupa CIP iekšienē. To vadīja Džeimss Engltons, un tā gandrīz sagrāva visu CIP. Engltona banda bija īsti fanātiķi un paranoiķi - viņiem bija aizdomas, ka ikviens CIP darbinieks ir krievu aģents. Tā rezultātā tika paralizēta liela daļa CIP darba.”

“Bet tie ir tikai pieņēmumi…”

“Kur glabājas vecās personu lietas?”

“Gulberga tur nav. Es jau pārbaudīju."

“Bet budžets? Tāda operācija ir kaut kā jāfinansē.”

Diskusija turpinājās līdz pusdienām, kad Monika Figerola atvainojās un devās uz sporta zāli, lai mierīgi padomātu.

Ērika bergere iekliboja SMP redakcijā tikai ap pusdienlaiku. Kāja tik ļoti sāpēja, ka viņa vispār nespēja atspiesties uz pēdas. Ērika aizlēca līdz stikla būrim un atvieglota noslīga savā biroja krēslā. Pēters Frēdriksons palūkojās uz viņu no savas vietas pie centrālā galda. Ērika ar mājienu paaicināja viņu pie sevis.

“Kas noticis?” Frēdriksons jautāja.

“Es uzkāpu uz stikla lauskas, tā nolūza un palika papēdī.” “Nelāgi.”

“Jā, nelāgi. Pēter, vai vēl kāds ir saņēmis dīvainas vēstules?” “Neesmu neko dzirdējis.”

“Labi. Turiet ausis vaļā. Es gribu zināt, ja SMP notiek kaut kas dīvains.”

“Kā jūs to domājat?”

“Baidos - kāds idiots izplata riebīgas vēstules un ir izraudzījies mani par savu upuri. Es gribu zināt, vai jūs kaut ko esat manījis.”

“Tādas vēstules, kādu saņēma Ēva Kārlsone?”

“Jebko, kas ir neparasts. Es pati esmu saņēmusi krietni daudz stulbu vēstuļu, kas mani apsūdz dažādos grēkos un ierosina perversas lietas, ko ar mani vajadzētu izdarīt.”

Pēters Frēdriksons sadrūma.

“Cik ilgi tas jau turpinās?”

“Pāris nedēļu. Stāstiet nu. Kas rīt būs avīzē?”

“Hmm.”

“Ko nozīmē hmm?”

“Holms un juridiskās nodaļas šefs ir uz kara takas.”

“Ak tā? Kāpēc?”

“Juhannesa Friska dēļ. Jūs pagarinājāt viņa līgumu un uzdevāt sagatavot reportāžu, bet viņš nestāsta, par ko tā būs.”

“Viņš nedrīkst to stāstīt. Tā ir mana pavēle.”

“Tā viņš saka. Tas nozīmē, ka Holms un juridiskā nodaļa ir pārskaitušies.”

“Saprotu. Nozīmējiet tikšanos ar juridisko nodaļu trijos pēcpusdienā, tad es viņiem izskaidrošu situāciju.”

“Holms ir briesmīgi nikns…”

“Es arī esmu briesmīgi nikna uz Holmu, tā ka mēs esam kviti.” “Viņš ir tik dusmīgs, ka sūdzējās valdē.”

Ērika pacēla acis. Velns! Man jātiek galā ar Borgšē.

“Borgšē pēcpusdienā ieradīsies un grib ar jums tikties. Baidos, ka tas ir Holma pirksts.”

“Labi. Cikos?”

“Divos.”

Frēdriksons sāka apspriest pusdienu ziņojumu.

Pusdienlaikā līsbetu salanderi apciemoja dakteris Anderss Jūnasons. Viņa atstūma šķīvi ar dārzeņu sautējumu. Jūnasons, kā allaž, viņu ātri izmeklēja, taču Līsbeta pamanīja, ka viņš to vairs nedara īpaši uzcītīgi.

“Tu esi vesela,” viņš secināja.

“Hmm. Jums te būtu kaut kas jādara ar ēdienu.”

“Ēdienu?”

“Vai jūs nevarat noorganizēt picu vai ko tamlīdzīgu?” “Diemžēl ne. Budžets neatļauj.”

“Tā jau man likās.”

“Līsbet, rīt mums būs apspriede par tavu veselības stāvokli…”

“Saprotu. Bet es esmu vesela.”

“Tu esi pietiekami vesela, lai tevi varētu pārvietot uz cietumu Stokholmā.”

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Es varbūt varētu novilcināt pārvešanu vēl kādu nedēļu, bet mani kolēģi sāks brīnīties.”

“Nevajag.”

“Droši?”

Līsbeta pamāja.

“Esmu gatava. Un tam tik un tā agri vai vēlu jānotiek.” Jūnasons pamāja ar galvu.

“Nu labi,” viņš sacīja. “Rīt es došu pārvietošanai zaļo gaismu. Tas nozīmē, ka tevi, visticamāk, aizvedīs visai drīz.”

Līsbeta pamāja.

“Varbūt tas notiks jau nedēļas nogalē. Slimnīcas vadība negrib tevi paturēt.”

“To es saprotu.”

“Ēe… . tā tava mantiņa…”

“Tā būs nišā aiz naktsskapīša.”

Līsbeta parādīja.

“Labi.”

Viņi brīdi sēdēja klusēdami, līdz Anderss Jūnasons piecēlās. “Man jāaprauga citi pacienti, kam mana palīdzība vairāk nepieciešama.”

“Paldies par visu. Es būšu pakalpojumu parādā.”

“Es tikai darīju savu darbu.”

“Nē. Jūs izdarījāt daudz vairāk. Es to neaizmirsīšu.”

Mīkaels blumkvists iegāja policijas pārvaldes ēkā Kungsholmenā no Polhemsgātanas puses. Monika Figerola viņu sagaidīja un aizveda augšā uz Konstitūcijas aizsardzības nodaļas telpām. Viņi klusējot skatījās viens uz otru liftā.

“Vai tas ir prātīgi, ka es rādos policijā?” Mīkaels jautāja. “Kāds var mani ieraudzīt un sākt brīnīties.”

Monika Figerola pamāja ar galvu.

“Tā būs vienīgā tikšanās šeit. Turpmāk mēs tiksimies mazā birojā, kas noīrēts Frīdhemsplanā. To mēs dabūsim rīt. Bet tas nekas. Konstitūcijas aizsardzības nodaļa ir maza un gandrīz neatkarīga vienība, par kuru VPP/DN neviens neinteresējas. Turklāt mēs atrodamies pavisam citā stāvā nekā pārējā DP.”

Mīkaels pamāja ar galvu Torstenam Ēdklintam, nesniedzis viņam roku, un sasveicinājās ar diviem darbiniekiem, kas acīmredzot piedalījās Ēdklinta vadītajā izmeklēšanā. Viņi nosauca savus vārdus: Stefans un Anderss. Mīkaels pamanīja, ka viņi nemin uzvārdus.

“Ar ko mēs sāksim?” Mīkaels jautāja.

“Kā būtu sākt ar kafiju… Monika?”

“Jā, paldies,” Monika Figerola atteica.

Mīkaels ievēroja, ka nodaļas vadītājs sekundi vilcinājās, pirms aizgāja pakaļ kafijkannai un atnesa to uz apspriežu galdu, kur jau bija saliktas tasītes. Ēdklints droši vien bija domājis, ka Monika pasniegs kafiju. Mīkaels arī pamanīja, ka Ēdklints viegli pasmaida, un iztulkoja to kā labu zīmi. Tad nodaļas vadītājs kļuva nopietns.

“Godīgi sakot, es nezinu, kā rīkoties šādā situācijā. Šī laikam ir pirmā reize, kad Drošības policijas darba apspriedē piedalās žurnālists. Tas, ko mēs šobrīd pārrunājam, ir daudzējādā ziņā slepena informācija.”

“Mani neinteresē militāri noslēpumi. Mani interesē tikai Zalačenko klubs.”

“Bet mums jāatrod kaut kāds līdzsvars. Pirmkārt, rakstā nedrīkst pieminēt mūsu darbiniekus.”

“Labi.”

Ēdklints pārsteigts paskatījās uz Mīkaelu Blumkvistu.

“Otrkārt, jūs nedrīkstat runāt ar citiem darbiniekiem, tikai ar mani un Moniku. Mēs izlemsim, ko jums stāstīt.”

“Ja jums ir garš prasību saraksts, to vajadzēja pieminēt vakar.”

“Vakar es nebiju paspējis apdomāties.”

“Tad es jums kaut ko pateikšu. Šī acīmredzot ir pirmā un vienīgā reize manā profesionālajā karjerā, kad es policijai atklāšu nepublicēta raksta saturu. Citējot jūs… godīgi sakot, es nezinu, kā rīkoties šādā situācijā.”

Pie galda iestājas īss klusuma bridis.

“Mēs varbūt…”

“Kā būtu…”

Ēdklints un Monika Figerola ierunājās reizē un tad apklusa. “Es meklēju Zalačenko klubu. Jūs gribat apsūdzēt Zalačenko klubu. Paliksim pie tā,” Mīkaels sacīja.

Ēdklints pamāja ar galvu.

“Kas jums ir?”

Komisārs pastāstīja, ko atradusi Monika Figerola ar savu grupu. Viņš parādīja fotogrāfiju, kurā Ēverts Gulbergs redzams kopā ar spiegu, pulkvedi Stīgu Vennerstremu.

“Labi. Es gribu šīs fotogrāfijas kopiju.”

“Tā ir atrodama Āhlen&Ākerlund izdevniecības arhīvā,” Monika Figerola sacīja.

“Tā atrodas uz galda man priekšā. Ar tekstu otrā pusē,” Mīkaels atteica.

“Labi. Iedod viņam kopiju,” Ēdklints norādīja.

“Tas nozīmē, ka Zalačenko nogalināja Sekcija.”

“Slepkavību un pašnāvību izdarīja vīrietis, kurš pats mirst no vēža. Gulbergs vēl ir dzīvs, taču ārsti saka - viņš nedzīvos ilgāk par pāris nedēļām. Pēc pašnāvības mēģinājuma viņam ir tādi smadzeņu bojājumi, ka viņš principā jau ir dārzenis.”

“Un viņš bija galvenais atbildīgais par Zalačenko.”

“Kā jūs to zināt?”

“Gulbergs tikās ar premjerministru Tūrbjērnu Feldīnu sešas nedēļas pēc Zalačenko ierašanās.”

“Vai jūs to varat pierādīt?”

“Jā. Valdības kancelejas apmeklētāju žurnāls. Gulbergs ieradās kopā ar toreizējo VPP/DN vadītāju.”

“Kurš tagad ir miris.”

“Bet Feldīns ir dzīvs un gatavs par to pastāstīt.”

“Vai jūs…”

“Nē, es neesmu runājis ar Feldīnu. Bet to ir darījis kāds cits. Es nevaru nosaukt vārdu. Avota aizsardzība.”

Mīkaels pastāstīja, kā Tūrbjērns Feldīns reaģējis uz informāciju par Zalačenko un kā viņš pats aizbraucis uz Holandi intervēt Janerīdu.

“Tā ka Zalačenko klubs atrodas kaut kur šajā mājā,” Mīkaels sacīja, norādīdams uz fotogrāfiju.

“Daļēji. Mēs domājam, ka tā ir organizācija organizācijā. Zalačenko klubs nevar pastāvēt bez ietekmīgu cilvēku atbalsta. Bet mēs uzskatām, ka tā sauktā Speciālās analīzes sekcija atrodas kaut kur ārpus šīs ēkas.”

“Tātad iznāk, ka cilvēks var būt pieņemts darbā Drošības policijā, kā tās darbinieks saņemt algu, bet patiesībā būt pakļauts citam darba devējam?”

“Apmēram tā.”

“Tad kurš šajā mājā palīdz Zalačenko klubam?”

“To mēs vēl nezinām. Bet mums ir daži aizdomās turamie.”

“Mortensons,” Mīkaels ierosināja.

Ēdklints pamāja ar galvu.

“Mortensons strādā Drošības policijā, bet, kad viņš ir nepieciešams Zalačenko klubam, viņu atbrīvo no parastajiem pienākumiem,” sacīja Monika Figerola.

“Kā tas notiek tīri praktiski?”

“Ļoti labs jautājums,” Ēdklints atteica, viegli pasmaidot. “Vai jūs negribētu strādāt pie mums?”

“Nekad mūžā,” Mīkaels atbildēja.

“Es tikai jokoju. Bet tas ir saprotams jautājums. Mums ir aizdomās turamais, bet vēl nav faktu, lai viņu apsūdzētu.”

“Ļaujiet padomāt… tam jābūt kādam ar administratīvām pilnvarām.”

“Mēs turam aizdomās kancelejas vadītāju Albertu Šenki,” Monika Figerola sacīja.

“Un nu mēs nonākam pie pirmā klupšanas akmens,” Ēdklints piebilda. “Esam nosaukuši jums vārdu, bet informācija nav pierādīta. Kā jūs domājat to izmantot?”

“Es nevaru publicēt vārdu bez pierādījumiem. Ja Šenke nav vainīgs, viņš iesūdzēs Millennium par apmelošanu.”

“Labi. Tad mēs esam vienisprātis. Šai sadarbībai nepieciešama savstarpēja uzticēšanās. Jūsu kārta. Kas jums ir?”

“Trīs vārdi,” Mīkaels sacīja. “Divi pirmie bija Zalačenko kluba biedri astoņdesmitajos gados.”

Ēdklints un Figerola tūlīt saausījās.

“Hanss fon Rotingers un Frēdriks Klintons. Rotingers ir miris. Klintons ir pensijā. Bet abi ietilpa Zalačenko tuvākajā lokā.”

“Un trešais vārds,” Ēdklints lūdza.

“Telebūrians ir saistīts ar kādu cilvēku, vārdā Jūnass. Mēs nezinām uzvārdu, taču zinām, ka viņš piedalās Zalačenko klubā 2005… Patiesībā mēs spriežam, ka tieši viņš varētu būt redzams fotogrāfijās kopā ar Mortensonu pie kafejnīcas Copacabana.” “Un kādā saistībā parādās šis Jūnass?”

Līsbeta Salandere ir uzlauzusi Pētera Telebūriana datoru, un mēs varam sekot sarakstei, kas rāda, ka Telebūrians sadarbojas arJūnasu tāpat, kā 1991. gadā sadarbojās ar Bjerku.

“Jūnass dod dakterim norādījumus. Un nu mēs nonākam pie otrā klupšanas akmens,” Mīkaels sacīja, uzsmaidījis Ēdklintam. “Es varu pierādīt savus apgalvojumus, bet nevaru nodot jums šos pierādījumus, neatklājot avotu. Jums būs jātic man uz vārda.” Ēdklints izskatījās domīgs.

“Varbūt kāds daktera kolēģis no Upsālas,” viņš sprieda. “Labi. Mēs sāksim ar Klintonu un fon Rotingeru. Pastāstiet, ko jūs zināt.”

Valdes priekšsēdētājs magnuss Borgšē pieņēma Ēriku Bergeri savā kabinetā blakus valdes sapulču telpai. Viņš izskatījās noraizējies.

“Es dzirdēju, ka tu esi savainojusies,” viņš sacīja, norādīdams uz Ērikas kāju.

“Pāries,” Ērika atteica un atslēja kruķus pret Borgšē rakstāmgaldu, iekārtodamās viņa apmeklētāju krēslā.

“Nu tad labi. Ērika, tu šeit strādā jau mēnesi, un es gribēju aprunāties. Ko tu saki?”

Man jārunā ar viņu par Vitavara. Bet kā? Kad?

“Sāku aptvert situāciju. Problēmai ir divas puses. Pirmkārt, SMP finansiālās problēmas un budžets žņaudz avīzi nost. Otrkārt, SMP redakcijā ir ārkārtīgi daudz balasta.”

“Vai nav nekā pozitīva?”

“Ir. Daudz pieredzējušu profesionāļu, kas zina, kā šis darbs jādara. Nelaime tā, ka mums ir arī citi, kas viņiem neļauj strādāt.”

“Ar mani runāja Holms…”

“Zinu.”

Borgšē sarauca uzacis.

“Viņam ir daudz sakāmā par tevi. Vairumā - negatīva.”

“Tas nekas. Man arī ir daudz sakāmā par viņu.”

“Negatīva? Nav labi, ja jūs nespējat sastrādāties…”

“Man nav problēmu sastrādāties ar viņu. Toties viņam ir problēmas ar mani.” Ērika nopūtās. “Viņš padara mani traku. Holms ir pieredzējis un neapšaubāmi viens no kompetentākajiem ziņu redaktoriem, kādu esmu sastapusi. Bet vienlaikus īsts maitasga- bals. Viņš pin intrigas un sakūda darbiniekus citu pret citu. Esmu nostrādājusi plašsaziņas līdzekļos divdesmit piecus gadus, bet nekad neesmu redzējusi tādu cilvēku vadītāja postenī.”

“Lai tiktu galā ar šo darbu, viņam vajag stingru tvērienu. Uz viņu spiež no visām pusēm.”

“Stingru tvērienu - jā, bet tas nenozīmē, ka jāuzvedas kā idiotam. Holms diemžēl ir katastrofa un viens no svarīgākajiem iemesliem, kāpēc ir gandrīz neiespējami organizēt komandas darbu. Viņš domā, ka viņa darba uzdevums ir skaldīt un valdīt.”

“Skarbi vārdi.”

“Es dodu Holmam mēnesi laika mainīt viedokli. Tad atcelšu viņu no ziņu redaktora amata.”

“To tu nevari darīt. Tavs uzdevums nav sagraut darba organizāciju.”

Ērika apklusa un vērīgi palūkojās uz valdes priekšsēdētāju.

“Atvaino, ka to norādu, taču tieši šāda iemesla dēļ tu mani pieņēmi darbā. Mums pat ir līgums, kas dod man brīvas rokas veikt visas redakcionālās pārmaiņas, kādas uzskatu par nepieciešamām. Mans darba uzdevums ir atjaunot avīzi, un to es varu izdarīt, tikai mainot organizāciju un darba stilu.”

“Holms ir veltījis SMP visu mūžu.”

“Jā. Un viņš ir piecdesmit astoņus gadus vecs un pēc septiņiem gadiem ies pensijā, bet es nevaru atļauties visu šo laiku turēt viņu kā balastu. Nepārproti mani, Magnus. Kopš brīža, kad es apsēdos tajā stikla būrī, mans dzīves uzdevums ir pacelt SMP kvalitāti un metienu. Holms var izvēlēties strādāt manā stilā vai darīt kaut ko citu. Es aizvākšu jebkuru, kas stāsies šim mērķim ceļā vai kā citādi kaitēs SMP."

Velns… man jāparunā par Vitavara. Borgšē taču izmetīs no valdes.

Borgšē piepeši pasmaidīja.

“Zini, tev arī ir stingrs tvēriens.”

“Jā, ir gan, un šajā gadījumā tas nav labi, jo patiesībā tā nevajadzētu būt. Mans uzdevums ir uztaisīt labu avīzi, bet to es varu izdarīt tikai tad, ja vadība strādā un darbinieki jūtas labi.”

Pēc tikšanās ar Borgšē Ērika aizkliboja atpakaļ uz stikla būri. Viņa jutās nelāgi. Viņa bija runājusi ar Borgšē četrdesmit piecas minūtes, ne ar vienu vārdu nepieminot Vitavara. Citiem vārdiem sakot, viņa nebija pret Borgšē īpaši atklāta un godīga.

Ieslēgusi datoru, Ērika ieraudzīja vēstuli no adreses <Mik. Blum@millennium.nu >. Tā kā viņa labi zināja, ka Millennium nav šādas adreses, nebija grūti saprast, ka par sevi atgādina viņas kiberstalkers. Ērika atvēra vēstuli.

VAI TU DOMĀ, KA BORGŠĒ TEVI IZGLĀBS, MAZĀ MAUĶELE?

KĀ JŪTAS TAVA KĀJA?

Ērika pacēla acis un palūkojās uz redakciju. Viņas skatiens pievērsās Holmam. Holms paskatījās uz viņu, pamāja ar galvu un pasmaidīja.

Šīs vēstules raksta kāds no SMP, Ērika nodomāja.

Tikšanās konstitūcijas aizsardzības nodaļā beidzās tikai pulksten piecos. Visi vienojās atkal satikties nākamajā nedēļā, bet, ja Blumkvistam šajā laikā būs nepieciešams sazināties ar VPP/DN, viņam jāvēršas pie Monikas Figerolas. Mīkaels paņēma datorsomu un piecēlās.

“Kā lai es tieku ārā no šejienes?” viņš jautāja.

“Jūs nedrīkstat skraidīt te apkārt uz savu roku,” atteica Ēdklints.

“Es viņu pavadīšu,” sacīja Monika Figerola. “Pagaidiet dažas minūtes, es savākšu mantas savā kabinetā.”

Viņi kopā soļoja caur parku uz Frldhemsplana pusi.

“Kas tagad notiks?” Mīkaels jautāja.

“Uzturēsim sakarus,” Monika atteica.

“Man sāk patikt sakari ar Drošības policiju,” Mīkaels sacīja, uzsmaidīdams viņai.

“Vai gribat šovakar pavakariņot?”

“Atkal bosniešu restorānā?”

“Nē, es nevaru atļauties katru vakaru ēst restorānā. Es drīzāk domāju kaut ko vienkāršu pie manis mājās.”

Monika apstājās un uzsmaidīja Mīkaelam.

“Zini, ko man šobrīd gribētos?” viņa jautāja.

“Nē.”

“Man gribētos aizvest tevi mājās un izģērbt.”

“Tas varētu radīt problēmas.”

“Zinu. Bet es nedomāju par to stāstīt šefam.”

“Mēs nezinām, kā notikumi attīstīsies. Mēs varam nokļūt barikāžu pretējās pusēs.”

“Es riskēšu. Tu nāksi labprātīgi, vai man vajadzēs uzlikt tev roku dzelžus?”

Mīkaels pamāja ar galvu. Monika paņēma viņu zem rokas un veda uz Pontojergātanu. Viņi bija kaili jau pusminūti pēc tam, kad bija aizvēruši dzīvokļa durvis.

Kad Ērika bergere ap septiņiem vakarā atgriezās mājās, viņu gaidīja Milton Security drošības konsultants Dāvids Rusīns. Kāja stipri sāpēja, tāpēc Ērika iekliboja virtuvē un saļima uz tuvākā krēsla. Dāvids bija uzvārījis kafiju un pasniedza viņai tasīti. “Paldies! Vai kafija ietilpst Milton pakalpojuma līgumā?” Dāvids Rusīns pieklājīgi pasmaidīja. Viņš bija apaļīgs, aptuveni piecdesmit gadus vecs vīrietis ar rudu bārdiņu.

“Paldies, ka atļāvāt šodien izmantot virtuvi.”

“Tas bija mazākais, ko varēju piedāvāt. Kāda ir situācija?” “Šodien te bija mūsu tehniķi un uzstādīja īstu signalizāciju. Es tūlīt parādīšu, kā tā darbojas. Es arī izstaigāju jūsu māju no pagraba līdz bēniņiem un apskatīju apkārtni. Tagad es apspriedīšu situāciju ar kolēģiem no Milton, un pēc dažām dienām būs gatavs izvērtējums, kuru mēs pārrunāsim ar jums. Bet pirms tam mums ir jāapspriež vairākas detaļas.”

“Labi.”

“Pirmām kārtām, jāparaksta daži dokumenti. Galīgo līgumu mēs sastādīsim vēlāk - atkarībā no tā, par kādiem pakalpojumiem vienosimies, - bet šeit būs dokuments par to, ka jūs pasūtāt Milton Security signalizāciju, kuru mēs šodien uzstādījām. Tas ir divpusējs standarta līgums, saskaņā ar kuru mēs uzstādām jums noteiktas prasības un uzņemamies vairākus pienākumus, tostarp ievērot konfidencialitāti un tamlīdzīgi.”

“Jūs man uzstādāt prasības?”

“Jā. Signalizācija ir tikai signalizācija, un no tās nav nekāda labuma, ja jūsu istabā ienāk jukušais ar automātu rokās. Lai signalizācijai būtu jēga, jums un jūsu vīram jāsaprot daži apsvērumi un jāveic vairāki piesardzības pasākumi. Es jums tos izskaidrošu.”

“Labi.”

“Neapsteigšu galīgo izvērtējumu, bet manas domas par situāciju ir šādas: jūs ar vīru dzīvojat savrupmājā. Aiz mājas ir pludmale, un tuvumā atrodas dažas lielas ēkas. Cik varu spriest, jūsu kaimiņi neko daudz neredz, tātad māja ir diezgan izolēta.” “Pareizi.”

“Tas nozīmē, ka iebrucējs var diezgan netraucēti tuvoties jūsu dzīvesvietai.”

“Kaimiņi pa labi lielāko gada daļu ir prom, bet pa kreisi dzīvo pavecs pāris, viņi agri iet gulēt.”

“Tieši tā. Turklāt mājas ir pavērstas cita pret citu ar gala sienām. Tur ir maz logu un tā tālāk. Ja iebrucējs ieiet jūsu gruntsgabalā - vajag tikai piecas sekundes, lai nogrieztos no ceļa un nokļūtu sētas pagalmā, - tad viņš vairs nav redzams. Pagalmu ierobežo liels dzīvžogs, garāža un tā atsevišķā ēka.”

“Tā ir mana vīra darbnīca.”

“Cik saprotu, viņš ir mākslinieks?”

“Tieši tā. Un tālāk?”

“Iebrucējs, kurš sadauzīja logu un aprakstīja sienu, varēja darboties pilnīgi netraucēti. Varbūt pastāvēja risks, ka kāds sadzirdēs plīstoša stikla skaņu un reaģēs, taču mājas ir novietotas leņķī un skaņu apslāpē fasāde.”

“Saprotu.”

“Jūsu māja ir liela - aptuveni divsimt piecdesmit kvadrātmetru plus bēniņi un pagrabs. Kopā vienpadsmit telpu divos stāvos.” “Šī māja ir īsts briesmonis. Grēgers to mantoja no vecākiem.” “Mājā var iekļūt dažādos veidos. Pa parādes durvīm, caur terasi sētas pusē, caur balkonu augšstāvā un caur garāžu. Turklāt daži logi pirmajā stāvā un seši logi pagrabā nebija pieslēgti signalizācijai. Visbeidzot, ielauzties var, arī izmantojot ugunsdrošības kāpnes pagalma pusē un ielienot pa jumta lūku, kas ir noslēgta tikai ar krampīti.”

“Izklausās, ka māja ir gluži vai caurstaigājama. Ko iesāksim?” “Šodien mēs uzstādījām pagaidu signalizāciju. Mēs atgriezīsimies nākamnedēļ un ierīkosim kārtīgu signalizāciju pie visiem logiem pirmajā stāvā un pagrabā. Tā būs aizsardzībai gadījumos, kad jūs ar viru būsiet izbraukuši.”

“Skaidrs.”

“Taču šobrīd jūs tiešā veidā apdraud kāds konkrēts indivīds. Tas ir daudz nopietnāk. Mēs nezinām, kas šis cilvēks ir, kādi ir viņa motīvi un cik tālu viņš ir gatavs iet, tomēr varam izdarīt dažus secinājumus. Ja runa būtu tikai par anonīmām naidīgām vēstulēm, mēs apdraudējumu uzskatītu par mazāku, taču šajā gadījumā mums ir darīšana ar cilvēku, kas patiesībā ir uzņēmies pūles atbraukt uz jūsu māju - bet līdz Saltšēbādenai ir diezgan tāls ceļš - un veikt uzbrukumu. Tā nepavisam nav laba zīme.” “Piekrītu.”

“Es šodien runāju ar Draganu Armanski, un mēs vienojāmies, ka apdraudējums ir reāls.”

“Jā.”

“Mums jānodrošinās, līdz zināsim par šo cilvēku kaut ko vairāk.”

“Tas nozīmē…”

“Pirmkārt, šodien uzstādītajai signalizācijai ir divas daļas. Tā ir gan parastā ielaušanās signalizācija brīžiem, kad jūs neesat mājās, gan kustību detektors pirmajam stāvam, kas jums jāieslēdz, kamēr pa nakti atrodaties augšstāvā.”

“Skaidrs.”

“Tas radīs zināmas grūtības, jo jums būs jāizslēdz signalizācija katru reizi, kad kāpsiet lejā.”

“Saprotu.”

“Otrkārt, mēs šodien nomainījām guļamistabas durvis.” “Nomainījāt durvis?”

“Jā. Uzstādījām dzelzs durvis. Nebaidieties, tās ir baltas un izskatās gluži parastas. Atšķirība ir tā, ka durvis automātiski aizslēdzas, tiklīdz jūs tās aizverat. Lai atvērtu tās no iekšpuses, jums vienkārši jānospiež rokturis. Bet, lai atvērtu tās no ārpuses, jānospiež trīsciparu kods uz plāksnītes, kas atrodas tieši uz roktura.”

“Skaidrs.”

“Tātad, ja kāds iebrūk mājā, jums ir droša telpa, kur ieslēgties. Sienas ir stipras, un būs vajadzīgs ilgs laiks, lai uzlauztu durvis ar kādu instrumentu. Treškārt, mēs uzstādīsim novērošanas kameras, lai jūs redzētu, kas notiek pagalmā aiz mājas un pirmajā stāvā, kamēr pati atrodaties guļamistabā. To mēs izdarīsim šonedēļ, kad uzstādīsim kustību detektorus ārpus mājas.”

“Ak vai! Laikam nākotnē guļamistaba vairs nebūs īpaši romantiska vieta.”

“Monitors ir pavisam mazs. Mēs varam to ievietot kādā skapī, lai tas nekristu acīs.”

“Labi.”

“Šonedēļ es nomainīšu arī kabineta un vienas pirmā stāva istabas durvis. Ja kaut kas notiks, jūs varēsiet ātri patverties aiz slēgtām durvīm, gaidot palīdzību.”

“Jā.”

“Ja iedarbināsiet signalizāciju kļūdas dēļ, tūlīt piezvaniet uz Milton centrāli un atceliet izsaukumu. Lai to atceltu, jums būs jānosauc piereģistrēta parole. Ja aizmirsīsiet paroli, tad mašīna atbrauks un jums būs jāsamaksā zināma summa.”

“Es saprotu.”

“Ceturtkārt, četrās vietās mājā tagad ir uzstādīta signalizācija uzbrukuma gadījumam. Šeit virtuvē, priekšnamā, jūsu kabinetā augšstāvā un guļamistabā. Tās ir divas podziņas, kas jānospiež reizē un jāpatur trīs sekundes. To var izdarīt ar vienu roku, bet nevar nospiest kļūdas dēļ.”

“Jā.”

“Ja iedarbojas uzbrukuma signalizācija, sākas trīs procesi. Pirmkārt, Milton nosūta šurp mašīnu. Tuvākā mašīna atrodas

Ādama Drošībā Fisksetrā. Desmit divpadsmit minūšu laikā te ieradīsies divi spēcīgi puiši. Otrkārt, no Nakas atbrauc Milton mašīna. Tā ierodas labākajā gadījumā divdesmit minūšu laikā, bet parasti paiet divdesmit piecas minūtes. Treškārt, signālu automātiski saņem policija. Citiem vārdiem sakot, ar dažu minūšu starpību šeit ieradīsies vairākas mašīnas.”

“Skaidrs.”

“Uzbrukuma signalizācijas izsaukumu nevar atcelt tāpat kā parasto izsaukumu. Jūs nevarat piezvanīt un pateikt, ka tā bija kļūda. Pat ja jūs sagaidīsiet mūs pie iebraucamā ceļa un apgalvosiet, ka tā bija kļūda, policisti ieies mājā. Mēs gribam būt droši, ka neviens netur pistoli jūsu vīram pie galvas vai tamlīdzīgi. Šo signalizāciju izmantojiet tikai tad, ja draud īstas briesmas.” “Es saprotu.”

“Tam nav jābūt fiziskam uzbrukumam. Pietiek ar to, ja kāds cenšas ielauzties mājā, parādās pagalmā vai tamlīdzīgi. Ja jūtat kaut mazāko apdraudējumu, nospiediet pogas, taču dariet to saprātīgi.”

“Apsolu.”

“Es pamanīju, ka jūs šur tur esat nolikusi golfa nūjas.”

“Jā. Es šonakt gulēju viena.”

“Es pats būtu devies uz viesnīcu. Man nav iebildumu, ka jūs veicat savus piesardzības pasākumus, bet es ceru: jūs saprotat, ka ar golfa nūju iebrucēju var arī nosist?”

“Hmm.”

“Ja tā notiks, jūs, visticamāk, apsūdzēs slepkavībā. Ja jūs atzīsiet, ka esat izvietojusi golfa nūjas ar nolūku apbruņoties, tad to var klasificēt arī kā tīšu slepkavību.”

“Tātad man…”

“Nesakiet neko. Es zinu, ko jūs gribat teikt.”

“Ja kāds man uzbruks, esmu nolēmusi viņam ielauzt galvaskausu.”

“Es jūs saprotu. Bet Milton Security pakalpojumus jūs pasūtāt tādēļ, lai jums būtu alternatīva. Jūs varēsiet izsaukt palīdzību un turpmāk nenonākt situācijā, kad vajadzētu kādam ielauzt galvaskausu.”

“Jauki.”

“Un, starp citu, ko jūs iesāktu ar golfa nūju, ja viņš ierastos ar šaujamieroci? Drošība nozīmē būt soli priekšā tam, kurš vēl jums ļaunu.”

“Ko tad lai es iesāku, ja mani vajā trakais?”

“Parūpējieties, lai viņam nerodas izdevība jums piekļūt. Šobrīd situācija ir tāda, ka visas sistēmas būs uzstādītas tikai pēc pāris dienām, un pēc tam mums jāparunā arī ar jūsu vīru. Viņam jāpārzina drošības sistēma tāpat kā jums.”

“Protams.”

“Līdz tam es patiesībā negribētu, ka jūs šeit paliekat.”

“Es nevaru pārcelties citur. Mans vīrs atgriezīsies pēc pāris dienām. Bet mēs abi bieži ceļojam un regulāri paliekam šeit vieni.”

“Saprotu. Bet runa ir tikai par dažām dienām, līdz mēs būsim visu uzstādījuši. Vai jūs nevarat palikt pie kāda drauga?”

Ērika mirkli iedomājās par Mīkaela Blumkvista dzīvokli, bet tad atcerējās, ka tā nav laba doma.

“Paldies… bet es gribu palikt mājās.”

“No tā jau es baidījos. Tādā gadījumā es gribētu, lai šonedēļ jums būtu kompānija.”

“Hmm.”

“Vai ir kāds, kas varētu padzīvot pie jums?”

“Droši vien. Bet ne pusastoņos vakarā, ja pa pagalmu staigā traks slepkavnieks.”

Dāvids Rusīns brīdi domāja.

“Labi. Vai jūs neiebilstu, ja te paliktu kāds Milton darbinieks? Es varētu piezvanīt Susannei Linderei un pajautāt, vai viņa šovakar ir brīva. Viņai noteikti nebūtu nekas pretī nopelnīt liekas pārsimt kronas.”

“Cik tas maksās?”

“Par samaksu jums jānorunā pašām, jo tas būs ārpus līguma. Bet es tiešām negribētu, lai jūs paliekat viena.”

“Man nav bail no tumsas.”

“Es tā nemaz nedomāju. Tad jau jūs šonakt nebūtu palikusi šeit. Bet Lindere ir bijusī policiste. Un tas ir tikai uz neilgu laiku. Ja mēs organizēsim miesassargus, tad tā būtu pavisam cita lieta - un maksātu diezgan dārgi.”

Dāvida Rusīna nopietnais tonis atstāja iespaidu. Ērika aptvēra, ka viņš patiesībā lietišķi apspriež draudus viņas dzīvībai. Vai tas bija pārspīlēti? Vai viņai neņemt vērā Rusīna profesionālo satraukumu? Galu galā - kāpēc tad viņa bija zvanījusi uz Milton un lūgusi uzstādīt signalizāciju.

“Labi, piezvaniet viņai. Es uzklāšu gultu viesu istabā.”

Tikai ap desmitiem vakarā Monika Figerola un Mīkaels Blumkvists, ietinušies palagos, aizgāja uz virtuvi un no atlikumiem Monikas ledusskapī uzmeistaroja aukstus pastas salātus ar tunci un šķiņķi. Klāt viņi piedzēra ūdeni. Monika piepeši ieķiķinājās.

“Kas?”

“Baidos, ka Ēdklints justos šokēts, ja šobrīd mūs ieraudzītu. Diezin vai viņš domāja seksu, sacīdams, lai es tevi cieši paturu acīs.”

“To uzsāki tu. Man bija izvēle: nākt labprātīgi vai roku dzelžos.”

“Zinu. Bet tevi nebija grūti pierunāt.”

“Varbūt tu to neapzinies - lai gan es par to šaubos -, bet patiesībā tu esi īsts seksīguma iemiesojums. Kurš čalis spētu tev pretoties?”

“Paldies, bet tik seksīga es nemaz neesmu. Un man nemaz tik bieži nav seksa.”

“Tiešām?”

“Tā ir taisnība. Manā gultā nenonāk daudz vīriešu. Pavasarī biju ar kādu kopā, bet nu tas ir beidzies.”

“Kāpēc?”

“Viņš bija jauks, bet galu galā tas izvērtās par tādu apnicīgu spēkošanos. Es biju stiprāka par viņu, un to viņš nespēja paciest.” “Skaidrs.”

“Vai tu arī esi no tiem, kas gribētu ar mani spēkoties?”

“Tu domā: vai man ir problēmas ar to, ka tu esi labāk trenēta un fiziski stiprāka? Nē.”

“Godīgi sakot, esmu manījusi, ka interesēju diezgan daudzus, bet tad viņi sāk mani izaicināt un cenšas atrast veidu, kā gūt virsroku. It īpaši, kad atklāj, ka esmu policiste.”

“Es negrasos ar tevi sacensties. Esmu labāks par tevi savā darbā. Un tu esi labāka par mani savējā.”

“Jauki. Tādu attieksmi es varu paciest.”

“Kāpēc tu man piecirti?”

“Es parasti ļaujos impulsam. Un tu biji tāds impulss.”

“Okei. Bet tu galu galā esi Drošības policijas darbiniece un piedalies izmeklēšanā, kur esmu iesaistīts arī es…”

“Tu domā, ka tas bija neprofesionāli no manas puses? Tev taisnība. Man nevajadzēja tā darīt. Un man būs lielas problēmas, ja tas atklāsies. Ēdklints pārskaitīsies.”

“Es nepļāpāšu.”

“Paldies.”

Viņi brīdi klusēja.

“Nezinu, kas no tā iznāks. Cik saprotu, tu esi čalis, kurš rada problēmas. Vai tas ir pareizs raksturojums?”

“Diemžēl jā. Un es laikam nemeklēju pastāvīgu draudzeni.” “Skaidrs, esmu brīdināta. Es arī laikam nemeklēju pastāvīgu draugu. Vai varam to paturēt tādā draudzības līmenī?”

“Tā būtu vislabāk. Monika, es nevienam nestāstīšu, ka bijām kopā. Bet, ja kaut kas atgadās, man var rasties baigais konflikts ar taviem kolēģiem.”

“Nedomāju vis. Ēdklints ir taisnīgs. Un mēs patiešām gribam piebeigt to Zalačenko klubu. Tas ir pilnīgs vājprāts, ja tava teorija ir patiesa.”

“Tad jau redzēsim.”

“Tu esi bijis kopā ari ar Līsbetu Salanderi.”

Mīkaels palūkojās uz Moniku.

“Klau… es neesmu atvērta grāmata. Manas attiecības ar Līsbetu nav citu darīšana.”

“Viņa ir Zalačenko meita.”

“Jā. Un ar to viņai ir jāsadzīvo. Bet viņa nav Zalačenko. Tur ir milzīga atšķirība.”

“Es tā negribēju teikt. Es vienkārši domāju par tavu iesaistīšanos šajā stāstā.”

“Līsbeta ir mans draugs. Tas ir pietiekams izskaidrojums.”

Susanne lindere no Milton Security bija ģērbusies džinsos, melnā ādas jakā un krosenēs. Viņa ieradās Saltšēbādenā ap deviņiem vakarā, noklausījās Dāvida Rusīna instrukcijas un izstaigāja māju kopā ar viņu. Viņai līdzi bija klēpjdators, teleskopiskais steks, asaru gāzes baloniņš, roku dzelži un zobu suka zajā militārajā somā, ko viņa izkravāja Ērikas Bergeres viesu istabā. Pēc tam Ērika piedāvāja viņai kafiju.

“Paldies. Jums laikam šķiet, ka es esmu ciemiņš, kas visādi jāizklaidē. Patiesībā es neesmu ciemiņš, bet gan nepieciešams ļaunums, kas piepeši parādījies jūsu dzīvē, lai ari tikai uz dažām dienām. Es sešus gadus nostrādāju policijā un tagad četrus gadus esmu Milton Security. Esmu izgājusi miesassargu apmācību.”

“Ak tā?”

“Jūs esat apdraudēta, bet es esmu sargs, kam jānodrošina, lai jūs varētu mierīgi gulēt, strādāt, lasīt grāmatu vai darīt visu, ko nu jūs vēlaties. Ja gribat parunāties, es labprāt uzklausīšu. Bet citādi man ir līdzi grāmata, kas mani izklaidēs.”

“Labi.”

“Ar to es gribu teikt, lai jūs turpināt savu dzīvi un nepūlaties mani izklaidēt. Tad es būšu tikai neliels traucēklis jūsu ikdienā. Vislabāk būtu, ja jūs mani uzskatītu par pagaidu kolēģi.”

“Man jāteic, ka šāda situācija man ir neierasta. Esmu pieredzējusi draudus jau agrāk, kad strādāju Millennium par galveno redaktori, taču tas bija profesionālā līmenī. Tagad viens briesmīgs cilvēks…”

“Ir uzklupis tieši jums.”

“Kaut kas uz to pusi.”

“Ja mēs noorganizētu miesassargu apsardzi, tas būtu ļoti dārgi un par to jums būtu jāvienojas ar Draganu Armanski. Lai tas atmaksātos, jābūt ļoti skaidriem un specifiskiem draudiem. Šis man ir tikai papildu darbiņš. Es ņemšu piecsimt kronu par nakti un līdz nedēļas beigām nakšņošu šeit, nevis savās mājās. Tas būs lētāk un daudz mazāk par summu, ko es pieprasītu, ja saņemtu šo darbu Milton uzdevumā. Vai tas der?”

“Protams.”

“Ja kaut kas notiks, ieslēdzieties guļamistabā un ļaujiet man tikt galā. Jūsu uzdevums būs nospiest uzbrukuma signalizāciju.”

“Es sapratu.”

“Es to domāju nopietni. Negribu, lai jūs maisītos pa kājām, ja te iznāks saķeršanās.”

Ērika bergere devās pie miera ap vienpadsmitiem vakarā. Aizvērdama guļamistabas durvis, viņa dzirdēja atslēgas klikšķi. Domās iegrimusi, Ērika noģērbās un ielīda gultā.

Lai gan Susanne Lindere bija apgalvojusi, ka viņu nevajag izklaidēt, Ērika tomēr bija pavadījusi divas stundas pie virtuves galda sarunās ar viešņu. Viņa pamanīja, ka abām labi saskan un saruna risinās nepiespiesti. Viņas apsprieda psiholoģiskās problēmas, kas dažiem vīriešiem liek vajāt sievietes. Lindere paziņoja, ka viņai nospļauties uz visādām psiholoģiskām muļķībām. Viņa uzskatot, ka vissvarīgākais ir apturēt šos idiotus, un tāpēc viņai ļoti patīkot darbs Milton Security, jo tur viņas uzdevums galvenokārt ir aizkavēt šādus trakos.

“Kāpēc jūs aizgājāt no policijas?” Ērika Bergere jautāja. “Labāk pajautājiet, kāpēc es kļuvu par policisti.”

“Nu tad: kāpēc jūs kļuvāt par policisti?”

“Kad man bija septiņpadsmit gadu, manu draudzeni mašīnā aplaupīja un izvaroja trīs nelieši. Kļūt par policisti mani pamudināja romantisks priekšstats, ka policija ir domāta tieši tam, lai novērstu šādus noziegumus.”

“Un…”

“Es nevarēju novērst ne sūda. Kā policiste es vienmēr ierados notikuma vietā pēc nozieguma. Es nespēju izturēt patruļdienesta augstprātīgo žargonu un ātri sapratu, ka daži noziegumi netiek izmeklēti. Jūs esat tipisks piemērs. Vai mēģinājāt par notikušo ziņot policijai?”

“Jā.”

“Un policija ieradās?”

“Ne gluži. Mani mudināja uzrakstīt iesniegumu vietējā iecirknī.”

“Skaidrs. Nu redzat. Tagad es strādāju Armanskim un tādējādi iejaucos, pirms noziegums ir noticis.”

“Apdraudētas sievietes?”

“Es strādāju ar dažādiem uzdevumiem. Drošības analīze, apsardze, novērošana un tamlīdzīgi. Bet runa bieži ir par apdraudētiem cilvēkiem, un te man patīk daudz labāk nekā policijā.”

“Es saprotu.”

“Protams, ir ari kāds trūkums.”

“Kāds?”

“Mēs palīdzam tikai maksātspējīgiem klientiem.”

Aizgājusi gulēt, Ērika ilgi domāja par Linderes vārdiem. Ne visi cilvēki varēja atļauties drošību. Pati viņa, ne aci nepamirkšķinājusi, bija pieņēmusi Dāvida Rusīna priekšlikumus, kas ietvēra durvju nomaiņu, strādniekus, dubultu signalizāciju un daudz ko citu. Visu šo pasākumu kopējās izmaksas sasniedza gandrīz piecdesmit tūkstošus kronu. Viņa to varēja atļauties.

Ērika bridi pakavējās pie savām aizdomām, ka apdraudējumam ir kāda saistība ar SMP. Šis cilvēks zināja, ka viņa ir savainojusi kāju. Ērika iedomājās par Andersu Holmu. Viņai Holms nepatika, un tas tikai vairoja aizdomas, taču ziņa par viņas ievainojumu bija ātri izplatījusies jau mirklī, kad viņa iekliboja redakcijā uz kruķiem.

Un vēl jātiek galā ar Borgšē problēmu.

Piepeši Ērika piecēlās gultā sēdus, sarauca uzacis un paskatījās apkārt guļamistabā. Kur gan viņa nolikusi Kortesa mapi par Borgšē un AS Vitavara?

Ērika piecēlās, uzvilka rītakleitu un atbalstījās pret kruķi. Tad viņa atvēra guļamistabas durvis, aizgāja uz savu kabinetu un ieslēdza griestu lampu. Nē, viņa nebija te ielūkojusies kopš… iepriekšējā vakarā bija izlasījusi mapi vannā. Viņa bija to atstājusi uz palodzes.

Ērika aizgāja uz vannasistabu. Mapes uz palodzes nebija.

Viņa ilgi stāvēja un domāja.

Es izkāpu no vannas, aizgāju uzlikt kafiju, uzkāpu uz stikla lauskas, un man radās citas problēmas.

Ērika nespēja atcerēties, ka būtu redzējusi mapi no rīta. Viņa to nebija pārvietojusi nekur citur.

Piepeši Ērika sastinga. Turpmākās piecas minūtes viņa sistemātiski pārmeklēja vannasistabu, apgrieza kājām gaisā papīru un avīžu kaudzes virtuvē un guļamistabā. Beidzot nācās secināt, ka mape ir pazudusi.

No brīža, kad viņa uzkāpa uz lauskas, līdz brīdim, kad no rīta ieradās Dāvids Rusīns, kāds bija iegājis vannasistabā un paņēmis Millennium materiālus par Vitavara.

Tad Ērika apķērās, ka viņai mājās ir arī citi noslēpumi. Viņa ātri aizkliboja atpakaļ uz guļamistabu un atvēra apakšējo kumodes atvilktni pie gultas. Viņas sirds sastinga. Visiem cilvēkiem ir noslēpumi. Viņa savus glabāja kumodē guļamistabā. Ērika nerakstīja dienasgrāmatu regulāri, taču bija periodi, kad viņa to darīja. Tajā bija saglabātas arī vecas mīlestības vēstules no pusaudzes gadiem.

Atvilktnē bija aploksne ar fotogrāfijām, kas likās amizantas uzņemšanas brīdī, bet nebija piemērotas publicēšanai. Divdesmit piecu gadu vecumā Ērika bija iesaistījusies Club Extreme, kas organizēja privātas ballītes cilvēkiem, kuri mīlēja tērpties ādā un lakādā. Tur bija bildes no ballītēm, par kurām viņa skaidrā prātā secināja, ka toreiz nav izskatījusies īpaši gudra.

Bet viskatastrofālākais - tur bija kāds video, kas uzņemts atvaļinājuma laikā deviņdesmito gadu sākumā, kad Ērika kopā ar vīru viesojās pie stikla mākslinieka Torkela Bolingera viņa vasarnīcā Kosta del Solā. Šo brīvdienu laikā Ērika atklāja, ka vīram ir izteiktas biseksuālas noslieces, un viņi abi nokļuva Torkela gultā. Tas bija brīnišķīgs atvaļinājums. Videokameras tolaik vēl bija samērā jauna parādība, un filma, ko viņi pa jokam uzņēma, noteikti nebūtu rādāma bērniem.

Kumodes atvilktne bija tukša.

Nolādēts, kā es varēju būt tik stulba!

Atvilktnes dibenā kāds ar baloniņu bija uzpūtis piecus labi pazīstamos burtus.

19.   nodala

Piektdiena, 3. jūnijs-sestdiena, 4. jūnijs

Ap četriem piektdienas rītā Līsbeta Salandere pabeidza savu biogrāfiju un nosūtīja kopiju Mīkaelam Blumkvistam uz Yahoo grupu [Stulbais Galds]. Pēc tam viņa mierīgi gulēja gultā un blenza griestos.

Līsbeta aptvēra, ka Valpurģu naktī ir kļuvusi divdesmit septiņus gadus veca, taču nav pat iedomājusies par savu dzimšanas dienu. Viņa atradās ieslodzījumā. To pašu viņa bija piedzīvojusi Sv. Stefana klīnikā, un, ja viss nebeigsies labi, pastāvēja risks, ka turpmāk viņa daudzas dzimšanas dienas aizvadīs kādā trako namā.

To Līsbeta negrasījās pieļaut.

Pagājušajā ieslodzījuma reizē viņa tik tikko bija sasniegusi pusaudzes vecumu. Tagad viņa bija pieaugusi un viņai bija citas zināšanas un prasmes. Līsbeta apsvēra, cik ilgu laiku viņai vajadzētu, lai izbēgtu, nokļūtu drošībā kaut kur ārzemēs un sagādātu sev jaunu identitāti un jaunu dzīvi.

Meitene piecēlās no gultas, aizgāja uz tualeti un ielūkojās spogulī. Viņa vairs nekliboja. Viņa pataustīja gūžu, kur šāviena brūce bija pārvērtusies par rētu. Tad pakustināja rokas un plecus uz priekšu un atpakaļ. Plecā mazliet vilka, taču praktiski viņa bija atveseļojusies. Ar pirkstu paklauvējusi pa galvu, Līsbeta nosprieda, ka smadzenes nav īpaši cietušas no pilnapvalka lodes.

Tā bija izcila veiksme.

Līdz brīdim, kad dabūja plaukstdatoru, Līsbeta bija kalusi plānus, kā izbēgt no aizslēgtās palātas Sālgrēna slimnīcā.

Pēc tam dakteris Jūnasons un Mīkaels Blumkvists bija izjaukuši viņas plānus, slepus ienesot datoru. Līsbeta lasīja Mīkaela tekstus un domāja. Viņa bija veikusi seku analīzi, apsvērusi viņa plānu un izvērtējusi savas iespējas. Un reizi par visām reizēm nolēmusi sekot viņa ierosinājumam. Jāpārbauda sistēma. Mīkaels bija pārliecinājis Līsbetu, ka viņai patiesībā nav ko zaudēt, un piedāvāja iespēju izbēgt pavisam citā veidā. Ja plāni izgāztos, viņa gluži vienkārši būtu spiesta noorganizēt bēgšanu no Sv. Stefana klīnikas vai cita trako nama.

Taču patiesībā viņa izlēma spēlēt Mīkaela spēli aiz vēlmes atriebties.

Viņa nemēdza piedot.

Zalačenko, Bjerks un Bjūrmans bija miruši.

Bet Telebūrians dzīvoja.

Dzīvs bija arī viņas brālis Ronalds Nīdermanis, lai gan principā tā nebija viņas problēma. Brālis gan bija mēģinājis viņu noslepkavot un aprakt, tomēr šķita nenozīmīgs. Ja es kādreiz viņu satikšu, tad redzēsim, bet pagaidām viņš ir policijas problēma.

Taču Mīkaelam bija taisnība - aiz sazvērestības noteikti slēpās citas nezināmas sejas, kas veidojušas viņas dzīvi. Viņai jāuzzina šo anonīmo seju vārdi un personas kodi.

Tātad Līsbeta bija nolēmusi rīkoties pēc Mīkaela plāna un uzrakstījusi kailu un neizskaistinātu patiesību par savu dzīvi - sausu biogrāfiju četrdesmit lappušu apjomā. Viņa ļoti rūpīgi izvēlējās formulējumus. Katra teikuma saturs bija patiess. Līsbeta izprata Mīkaela domu gājienu: Zviedrijas preses izdevumi jau bija apkrāvuši viņu ar tik groteskām apsūdzībām, ka porcija patiesa neprāta viņas reputācijai nevar kaitēt.

Tomēr biogrāfija bija viltojums tajā ziņā, ka meitene nestāstīja visu patiesību par sevi un savu dzīvi. Nebija nekāda iemesla to darīt.

Līsbeta atgriezās gultā un palīda zem segas. Viņa juta nenosakāmu aizkaitinājumu. Meitene pasniedzās pēc Annikas Džannīni atnestā piezīmju bloknota, ko vēl nebija lāgā izmantojusi, un atvēra pirmo lappusi, kur bija pierakstījusi vienu vienīgu rindiņu.

(x3 +y3 =z3 )

Aizvadītajā ziemā Līsbeta bija pavadījusi vairākas nedēļas Kārību salās, lauzīdama galvu par Fermā teorēmu. Atgriezusies Zviedrijā, viņa bija turpinājusi rotaļāties ar vienādojumiem, līdz iesaistījās Zalačenko medībās. Diemžēl Līsbetu mocīja kaitinoša pārliecība, ka viņa zina risinājumu… viņa ir atradusi risinājumu.

Taču neatcerējās to.

Kaut ko neatcerēties - tas Līsbetai Salanderei bija neparasti. Viņa bija pārbaudījusi sevi, internetā izvēloties dažus nejaušus HTML kodus, kurus ātri izlasīja, iegaumēja un pēc tam precīzi atkārtoja.

Viņa nebija zaudējusi savu fotogrāfisko atmiņu, ko uztvēra kā lāstu. Galvā viss bija kā parasti.

Izņemot vienu. Līsbetai šķita, ka viņa ir redzējusi Fermā teorēmas risinājumu, bet nespēja atcerēties, kur un kā.

Ļaunākais bija tas, ka mīkla viņu nemaz neinteresēja. Fermā teorēma vairs nešķita aizraujoša. Tā bija slikta zīme. Tieši tā Līsbeta bija iekārtota. Viņa aizrāvās ar kādu mīklu, bet, to atrisinājusi, zaudēja interesi.

Un tagad šādas jūtas viņai bija pret Fermā. Viņš vairs nebija velniņš uz pleca, kurš pieprasīja uzmanību un ķircināja prātu. Tā bija banāla formula, daži ķeburi uz papīra, un viņai nebija ne mazākās vēlēšanās ķerties tai klāt.

Tas bija satraucoši. Līsbeta nolika piezīmju bloknotu. Vajadzētu pagulēt.

Tomēr viņa atkal paņēma datoru un iegāja tīklā. Brīdi domājusi, meitene ielīda Dragana Armanska cietajā diskā, ko nebija darījusi, kopš dabūja savu datoru. Armanskis sadarbojās ar Blumkvistu, bet viņai nebija īpašas vajadzības lasīt, ar ko viņš nodarbojas. Līsbeta izklaidīgi izlasīja viņa e-pastu.

Tad viņa atrada Dāvida Rusīna drošības pasākumu analīzi Ērikas Bergeres mājā. Līsbeta jutās pārsteigta.

Ērikai Bergerei uzradies stalkers.

Līsbeta atrada Milton darbinieces Susannes Linderes ziņojumu. Lindere acīmredzot iepriekšējo nakti bija pavadījusi pie Bergeres un iesūtījusi ziņojumu vēlu naktī. Līsbeta palūkojās uz saņemšanas laiku. Vēstule bija nosūtīta neilgi pirms trijiem un ziņoja, ka Bergerei no kumodes guļamistabā nozagtas personiskas dienasgrāmatas, vēstules, fotogrāfijas un ļoti privāta rakstura video.

Apspriežoties ar Bergeres kundzi, mēs konstatējām, ka zādzība, visticamāk, notikusi laikā, kad viņa ar traumu atradās Nakas slimnīcā. Tātad māja aptuveni 2,5 stundas bija tukša un NIP signalizācija nebija pieslēgta. Visā pārējā laikā līdz zādzības atklāšanai mājā atradās vai nu Bergere, vai Dāvids Rusīns.

Tātad jāsecina, ka vajātājs uzturas Bergeres kundzes tuvumā, jo varēja novērot to, ka viņa aizbrauc ar taksometru, un varbūt arī to, ka viņa ir savainojusi kāju. Tobrīd viņš iegāja mājā.

Līsbeta aizvēra Armanska cieto disku un domīgi izslēdza plaukstdatoru. Viņu plosīja pretrunīgas jūtas.

Viņai nebija nekāda iemesla mīlēt Ēriku Bergeri. Līsbeta joprojām atcerējās pazemojumu, ko bija piedzīvojusi pirms pusotra gada, ieraugot, kā Jaunā gada priekšvakarā Ērika kopā ar Mīkaelu aiziet pa Hornsgātanu.

Tik stulbi Līsbeta nebija jutusies vēl nekad dzīvē un nolēma vairs nepieļaut tādas emocijas. Viņa atcerējās neprātīgo naidu un vēlmi panākt tos abus un iesist Ērikai.

Nepatīkami.

Viņa bija izdziedināta.

Taču, kā jau teikts, viņai nebija nekāda iemesla mīlēt Ēriku Bergeri.

Pēc brīža Līsbeta sāka prātot par to, kas varētu būtu vērojams Bergeres ļoti privāta rakstura video. Meitenei pašai bija ļoti privāta rakstura filma, kurā redzams, kā viņai uzbruka Nilss Draņķa Pimpis Bjūrmans. Un tagad šis ieraksts atradās Blumkvista rokās. Līsbeta domāja, kā viņa būtu reaģējusi, ja kāds ielauztos pie viņas un nozagtu filmu. Patiesībā jau Mīkaels pēc definīcijas bija to izdarījis, lai gan viņa nolūks nebija kaitēt Līsbetai.

Hmm.

Sarežģīti.

Naktī uz piektdienu Ērika Bergere nespēja gulēt. Viņa bez mitas kliboja šurpu turpu pa māju, tikmēr Susanne Lindere modri paturēja viņu acīs. Ērikas bailes gūla pār māju kā smaga dūmaka.

Ap pustrijiem naktī Linderei izdevās pierunāt Ēriku ja ne pagulēt, tad vismaz atlaisties gultā un atpūsties. Viņa atviegloti uzelpoja, kad Bergere aizvēra savas guļamistabas durvis. Tad Susanne atvēra savu klēpjdatoru un apkopoja notikušo vēstulē Draganam Armanskim. Tik tikko paspējusi nosūtīt vēstuli, viņa izdzirdēja, ka Ērika jau atkal ir augšā.

Ap septiņiem no rīta viņai izdevās panākt, lai Ērika piezvana uz SMP un paziņo, ka ir slima. Ērika negribīgi piekrita, ka darbā no viņas nebūs lielas jēgas, ja acis lips ciet. Pēc tam viņa iemiga uz dīvāna dzīvojamā istabā blakus logam, kas bija aizsists ar finieri. Susanne atnesa segu un apsedza Ēriku, bet pēc tam uzvārīja sev kafiju, piezvanīja Armanskim, izskaidroja savu atrašanos Bergeres mājā un pastāstīja, ka viņu uzaicinājis Dāvids Rusīns.

“Es arī neesmu ne acu aizvērusi,” Susanne sacīja.

“Labi. Paliec pie Bergeres. Ej un paguli pāris stundu,” Armanskis norīkoja.

“Es nezinu, kā mēs norēķināsimies…”

“To mēs atrisināsim vēlāk.”

Ērika Bergere nogulēja līdz pustrijiem pēcpusdienā. Viņa pamodās un atrada Susanni aizmigušu krēslā istabas otrā galā.

Piektdienas rītā monika Figerola aizgulējās, un viņai nebija laika pirms darba doties rīta skrējienā. Šajā apstāklī viņa vainoja Mīkaelu Blumkvistu, tāpēc nomazgājās dušā un uzcēla Mīkaelu no gultas.

Blumkvists aizbrauca uz Millennium redakciju, kur visi biji pārsteigti, ieraugot viņu tik agri. Mīkaels kaut ko nomurmināja, paņēma kafiju un ieaicināja Mālinu Ēriksoni un Henriju Kortesu savā kabinetā. Viņi trīs stundas pārskatīja tematiskā numura tekstus un apsprieda situāciju ar grāmatām.

“Dāga Svensona grāmata vakar nonāca tipogrāfijā,” Mālina sacīja. “Mēs to izdosim kabatas formātā.”

“Labi.”

“Žurnāla numurs būs The Lisbeth Salander Story," sacīja Henrijs Kortess. “Viņi visu laiku maina datumus, taču pašlaik tiesas sākums ir nolikts trešdien, 13. jūlijā. Žurnāls līdz tam būs jau nodrukāts, bet vēl nebūs atdots izplatīšanai. Tev jāizlemj, kad to izlaist.”

“Lieliski. Tad paliek tikai grāmata par Zalačenko, kas šobrīd ir īsts murgs. Nosaukums būs Sekcija. Pirmajā daļā praktiski būs tas pats, kas žurnālā. Izejas punkts ir Svensona un Bergmanes slepkavība, tad seko Salanderes, Zalačenko un Nīdermaņa medības. Otrā daļa būs par to, ko mēs zinām par Sekciju.”

“Mīkael, pat ja tipogrāfija būs pilnīgi mūsu rīcībā, vēlākais trīsdesmitajā jūnijā mums jānodod iespiešanai gatavs manuskripts,” Mālina sacīja. “Kristeram vajadzēs vismaz pāris dienu maketam. Mums ir aptuveni divas nedēļas laika. Es nesaprotu, kā mēs paspēsim.”

“Mēs nepaspēsim atrakt visu pilnībā,” Mīkaels piekrita. “Domāju, ka mums tas neizdotos pat gada laikā. Šajā grāmatā mums jāizstāsta, kas noticis. Ja trūks kādu avotu, es to norādīšu. Ja tur būs mūsu minējumi, arī tas tiks skaidri pateikts. Tātad mēs uzrakstīsim par to, kas noticis un ko varam pierādīt, un tad pastāstīsim, kā viss bijis pēc mūsu domām.”

“Diezgan apšaubāmi,” sacīja Henrijs Kortess.

Mīkaels papurināja galvu.

“Ja es apgalvoju, ka Drošības policijas aktīvists ielaužas manā dzīvoklī, un varu pierādīt to ar video, tad tas ir pierādīts. Ja es saku, ka viņš to dara Sekcijas uzdevumā, tas ir pieņēmums, taču visu atklājumu gaismā diezgan ticams pieņēmums. Vai saproti?”

“Jā.”

“Es nepaspēšu uzrakstīt visus tekstus pats. Henrij, man ir saraksts, kādi teksti jāuzraksta tev. Tās būs aptuveni piecdesmit grāmatas lappuses. Mālina, tu būsi Henrija backup, gluži tāpat kā toreiz, kad rediģēji Dāga grāmatu. Uz vāka būs visu triju autoru vārdi. Vai piekrītat?”

“Jā,” Mālina atteica. “Bet mums ir vēl citas problēmas.”

“Kādas?”

“Kamēr tu nodarbojies ar Zalačenko, mums te ir darbu sastrēgums…”

“Tu gribi teikt, ka es neesmu pieejams?”

Mālina pamāja ar galvu.

“Tev taisnība. Man ļoti žēl.”

“Nevajag. Mēs visi zinām: kad tu aizraujies ar kādu materiālu, tev nekas cits vairs neeksistē. Bet mēs, pārējie, netiekam galā. Man neveicas. Es biju Ērikas atbalsts. Man ir Henrijs, un viņš ir lielisks, taču viņš strādā pie tava stāsta tikpat daudz, cik tu. Pat ja ierēķinām tevi, mums redakcijā gluži vienkārši trūkst divu cilvēku.”

“Skaidrs.”

“Un es neesmu Ērika Bergere. Man trūkst viņas pieredzes. Es tikai mācos. Monika ir apkrauta ar darbiem. Lotija arī. Un nevienam nav laika apstāties un padomāt.”

“Tas ir tikai pagaidām. Tiklīdz sāksies tiesa…”

“Nē, Mīkael, tas nav pagaidām. Līdz ar tiesu sāksies īsta elle. Atceries, kā bija Vennerstrema lietas laikā. Tas nozīmē, ka mēs tevi neredzēsim apmēram trīs mēnešus, kamēr tu skraidīsi apkārt pa TV studijām.”

Mīkaels nopūtās un lēnām pamāja ar galvu.

“Ko tu ierosini?”

“Lai rudenī tiktu galā ar žurnālu, mums jāpieņem jauni darbinieki. Vismaz divi, varbūt vairāk. Mums nepietiek jaudas tam, ko gribam izdarīt, un…”

“Un?”

“Un es neesmu droša, ka to gribu.”

“Saprotu.”

“Es to domāju nopietni. Esmu laba atbildīgā sekretāre, un Ērikas vadībā tas bija a piece of cake. Mēs runājām, ka vasarā izmēģināsim… Nu ko, esam izmēģinājuši. Es neesmu laba galvenā redaktore.”

“Muļķības,” sacīja Henrijs Kortess.

Mālina papurināja galvu.

“Labi,” Mīkaels noteica. “Es saprotu, ko tu gribi teikt. Bet ņem vērā, ka tā ir ekstrēma situācija.”

Mālina viņam uzsmaidīja.

“Vari to uzskatīt par personāla sūdzību,” viņa piebilda.

Konstitūcijas aizsardzības nodaļas operatīvā vienība visu piektdienu centās apstrādāt informāciju, kas bija saņemta no Mīkaela Blumkvista. Divi darbinieki bija pārcēlušies uz pagaidu biroju Frīdhemsplanā, kur tika apkopoti visi dokumenti. Tas bija neērti, jo iekšējā datu sistēma atradās policijas pārvaldē, tāpēc darbiniekiem katru dienu vairākas reizes vajadzēja staigāt šurpu turpu. Lai arī ceļš prasīja tikai desmit minūtes, tas tik un tā bija kaitinoši. Jau ap pusdienlaiku viņiem bija apjomīga dokumentācija par to, ka gan Frēdriks Klintons, gan Hanss fon Rotingers ir bijuši saistīti ar Drošības policiju sešdesmitajos gados un septiņdesmito gadu sākumā.

Fon Rotingers sākotnēji strādāja militārajā izlūkdienestā un pāris gadu pavadīja birojā, kas koordinēja armijas un Drošības policijas sadarbību. Frēdrikam Klintonam bija pieredze gaisa spēkos, un 1967. gadā viņš sāka strādāt Drošības policijas personu kontrolē.

Taču abi bija atstājuši VPP/DN septiņdesmito gadu sākumā: Klintons - 1971. gadā, bet fon Rotingers - 1973. gadā. Klintons bija kļuvis par konsultantu privātbiznesā, bet fon Rotingers civilā kārtā strādāja Starptautiskajā atomenerģijas aģentūrā. Viņš apmetās Londonā.

Tikai vēlu pēcpusdienā Monika Figerola varēja pieklauvēt pie Ēdklinta durvīm un pastāstīt, ka Klintona un fon Rotingera karjeras pēc aiziešanas no VPP/DN, visticamāk, ir viltotas. Klintona karjerai bija grūti sadzīt pēdas. Konsultanta amats privātbiznesā var nozīmēt būtībā jebko, un nevienam nav pienākuma par savu praktisko darbību atskaitīties valstij. No ienākumu deklarācijām izrietēja, ka viņš pelnījis daudz naudas; diemžēl viņa klienti galvenokārt bija anonīmi Šveicē vai līdzīgās zemēs izvietoti uzņēmumi. Tātad īsti nevarēja pierādīt, ka tas ir blefs.

Toties fon Rotingers nekad nebija spēris kāju birojā, kurā viņam būtu jāstrādā Londonā. 1973. gadā šī biroju ēka patiesībā bija nojaukta, jo tās vietā uzcēla Kingskrosas stacijas piebūvi. Acīmredzot leģendas autors bija kļūdījies. Pa dienu Figerolas komanda bija sazinājusies ar vairākiem Starptautiskās atomenerģijas aģentūras pensionētajiem darbiniekiem. Neviens no viņiem nekad nebija dzirdējis par Hansu fon Rotingeru.

“Nu tad skaidrs,” Ēdklints sacīja. “Tagad mums vienkārši jāizdibina, ko viņi darīja patiesībā.”

Monika Figerola pamāja ar galvu.

“Ko iesāksim ar Blumkvistu?”

“Kā tu to domā?”

“Mēs apsolījām viņam pastāstīt, ko atradīsim par Klintonu un Rotingeru.”

Ēdklints brīdi domāja.

“Viņš droši vien pats to uzraks, ja turpinās meklēt. Vajadzētu ar viņu pa labam. Vari viņam pastāstīt, bet esi prātīga.”

Monika Figerola apsolīja. Abi dažas minūtes apsprieda nedēļas nogali. Divi no Monikas darbiniekiem turpinās strādāt. Viņai pašai būs brīvdienas.

Pēc tam viņa izgāja no pārvaldes, devās uz sporta zāli Sv. Ērika laukumā un pavadīja tur divas stundas, nikni atgūstot iekavēto. Monika atgriezās mājās ap septiņiem vakarā, nomazgājās dušā, pagatavoja vienkāršas vakariņas un ieslēdza televizoru, lai noskatītos ziņas. Jau ap pusastoņiem viņa sāka justies nemierīga un uzvilka sporta tērpu. Apstājusies pie ārdurvīm, Monika iegrima domās. Sasodītais Blumkvists. Viņa paņēma savu mobilo un piezvanīja uz Mīkaela T10.

“Mums ir mazliet informācijas par Rotingeru un Klintonu.” “Pastāsti,” Mīkaels lūdza.

“Ja atnāksi ciemos, varu pastāstīt.”

“Hmm,” Mīkaels norūca.

“Es tikko uzvilku sporta tērpu, lai mazliet izlādētu uzkrāto enerģiju,” Monika sacīja. “Man doties skriet vai gaidīt tevi?” “Vai tas nekas, ja ieradīšos pēc deviņiem?”

“Nekādas vainas.”

Ap astoņiem piektdienas vakarā Līsbetu Salanderi apciemoja dakteris Anderss Jūnasons. Viņš ērti iekārtojās apmeklētāju krēslā. “Vai jūs mani izmeklēsiet?” Līsbeta jautāja.

“Nē, šovakar ne.”

“Labi.”

“Šodien mēs izvērtējām tavu stāvokli un paziņojām prokuroram, ka esam gatavi tevi izrakstīt.”

“Saprotu.”

“Viņi gribēja aizvest tevi uz Gēteborgas izolatoru jau šovakar.”

“Tik ātri?”

Jūnasons pamāja ar galvu.

“Acīmredzot Stokholma izdara spiedienu. Es sacīju, ka rīt man jāizdara tev vairākas noslēguma pārbaudes un es tevi izrakstīšu tikai svētdien.”

“Kāpēc?”

“Nezinu. Mani nokaitināja viņu uzstājība.”

Līsbeta Salandere pasmaidīja. Ja viņai būtu pāris gadu laika, viņa noteikti varētu pārvērst Jūnasonu par lielisku anarhistu. Katrā ziņā viņam bija nosliece uz pilsonisko nepakļaušanos privātā plānā.

“Frēdriks klintons,” mīkaels Blumkvists sacīja, lūkodamies griestos virs Monikas Figerolas gultas.

“Ja tu aizsmēķēsi cigareti, es to nodzēsīšu tev nabā,” Monika piedraudēja.

Mīkaels pārsteigts paskatījās uz cigareti, ko bija automātiski izņēmis no žaketes kabatas.

“Piedod,” viņš teica. “Vai varu smēķēt uz balkona?”

“Ja pēc tam iztīrīsi zobus.”

Mīkaels pamāja ar galvu un ietinās palagā. Monika sekoja viņam uz virtuvi un ielēja lielu glāzi auksta ūdens. Viņa atspiedās pret balkona durvju stenderi.

“Frēdriks Klintons?”

“Viņš vēl ir dzīvs. Viņš ir saite ar pagātni.”

“Klintons mirst. Viņam vajag jaunu nieri, un lielāko daļu laika viņš pavada, veicot dialīzi vai citas procedūras.”

“Bet viņš vēl ir dzīvs. Mums vajadzētu sazināties ar Klintonu un uzdot jautājumus. Varbūt viņš runās.”

“Nē,” Monika iebilda. “Pirmkārt, šī ir izmeklēšana un to veic policija. Tādā ziņā šajā stāstā nav nekādu “mēs”. Otrkārt, tu saņem informāciju saskaņā ar vienošanos ar Ēdklintu, taču esi apņēmies nekādi netraucēt izmeklēšanu.”

Mīkaels paskatījās uz viņu, pasmaidīja un nospieda cigaretes galu.

“Ui!” viņš noteica. “Drošības policija pievelk grožus.”

Monika piepeši kļuva domīga.

“Mīkael, tas nav nekāds joks.”

Sestdienas rītā Ērika Bergere aizbrauca uz Svenska Morgon-Pos- ten ar šķebinošu sajūtu pakrūtē. Viņa juta, ka ir sākusi pārņemt avīzes izveidi savā kontrolē un patiesībā bija ieplānojusi sev brīvu nedēļas nogali - pirmo, kopš sāka strādāt SMP, - taču atklājums, ka kopā ar Borgšē ziņojumu pazudušas viņas vispersoniskākās un intīmākās atmiņas, neļāva viņai atpūsties.

Bezmiega naktī, kas lielākoties bija pavadīta virtuvē kopā ar Susanni Linderi, Ērika gaidīja, ka Indes spalva ķersies pie lietas un izplatīs ļoti neglaimojošās fotogrāfijas. Internets bija lielisks rīks neliešiem. Ak kungs, stulbs video, kurā es kniebjos ar savu vīru un vēl vienu vīrieti - es nonākšu ikvienā dzeltenajā avīzē visā pasaulē. Tik privātas lietas!

Visu nakti Ēriku mocīja panika un bailes.

Beidzot Susanne piespieda viņu apgulties.

Pulksten astoņos no rīta Ērika piecēlās un aizbrauca uz SMP. Viņa nespēja palikt mājās. Ja tuvojās vētra, viņa gribēja to satikt pirmā.

Taču sestdien pustukšajā redakcijā viss bija kā parasti. Darbinieki laipni sveicināja, kad viņa gāja garām centrālajam galdam. Holmam bija brīvdiena. Par ziņām atbildēja Pēters Frēdriksons.

“Labrīt! Es domāju, ka jums šodien brīvs,” viņš sacīja.

“Es arī. Bet vakar es biju slima, un man šis tas jāpadara. Vai kaut kas notiek?”

“Nē, šorīt nekādu ziņu. Viskarstākais ir tas, ka Dālarnas kokrūpniecība uzrāda augšupeju un Noršēpingā notikusi laupīšana, viens ievainotais.”

“Labi. Es drusciņ pastrādāšu kabinetā.”

Ērika apsēdās, atslēja kruķus pret grāmatplauktu un iegāja internetā. Vispirms viņa pārbaudīja pastu. Bija pienākušas vairākas vēstules, bet nevienas no Indes spalvas. Ērika sarauca uzacis. Kopš ielaušanās bija pagājušas divas dienas, bet viņš vēl nebija izmantojis tādu dārgumu lādi. Kāpēc ne? Vai viņš grasās mainīt taktiku? Šantāža? Vai vienkārši grib turēt mani uz grauda?

Ērikai nebija nekā īpaša, ko darīt, tāpēc viņa atvēra dokumentu, kurā bija sākusi formulēt SMP stratēģiju. Viņa piecpadsmit minūtes skatījās uz ekrānu, neredzēdama burtus.

Ērika bez panākumiem bija mēģinājusi sazvanīt Grēgeru. Viņa pat nezināja, vai vīra mobilais ārzemēs darbojas. Protams, ja papūlētos, viņa varētu Grēgeru sameklēt, taču viņa jutās pilnīgi apātiska. Nē - izmisusi un paralizēta.

Ērika mēģināja piezvanīt Mīkaelam Blumkvistam, lai pateiktu, ka nozagta Borgšē mape. Viņš neatbildēja.

Pulksten desmitos Ērika vēl nebija izdarījusi neko prātīgu un nolēma braukt mājās. Viņa jau pastiepa roku, lai izslēgtu datoru, kad piepeši pamanīja ICQ signālu. Ērika apstulbusi skatījās uz izvēlnes joslu. Viņa zināja, kas ir JCQ, taču reti čatoja un nebija izmantojusi šo programmu, kopš sāka strādāt SMP.

Viņa šaubīdamās noklikšķināja uz Atbildēt.

<Sveika, Ērika! >

< Sveiki. Kas tur ir? >

< Privāti. Vai esi viena? >

Kāds triks? Indes spalva?

<Jā. Kas tu esi?>

<Mēs tikāmies Kalles Blumkvista dzīvoklī, kad viņš atgriezās no Sandhamnas.>

Ērika Bergere blenza uz ekrānu un tikai pēc pāris sekundēm aptvēra saistību. Līsbeta Salandere. Neiespējami.

<Vai tu vēl tur esi?>

<Jā.>

< Nekādus vārdus. Tu zini, kas es esmu?>

<Kā lai es zinu, ka tas nav blefs? >

<Man ir zināms, kā Mīkaels dabūja rētu uz kakla.>

Ērika norija siekalas. Tikai četri cilvēki visā pasaulē zināja, kā tas noticis. Līsbeta Salandere bija viena no viņiem.

<Okei. Bet kā tu vari ar mani čatot?>

<Man labi padodas datori. >

Līsbeta Salandere ir datorģēnijs. Bet kā viņa var rakstīt no Sālgrēna slimnīcas, kur guļ izolēta kopš aprīļa?

< Skaidrs. >

<Vai varu tev uzticēties? >

<Kā tu to domā?>

<Par šo sarunu neviens nedrīkst zināt. >

Vīna negrib, lai policija uzzina, ka viņai ir pieeja internetam. Protams. Tāpēc viņa čato ar galveno redaktori vienā no Zviedrijas lielākajām avīzēm.

< Nekādu problēmu. Ko tu gribi? >

< Samaksāt. >

<Ko tu ar to gribi teikt? >

<Millennium mani atbalstīja.>

<Mēs darījām savu darbu.>

< Citas avīzes ne.>

<Tu neesi vainīga šajās apsūdzībās. >

<Tevi vajā stalkers.>

Piepeši Ērikai Bergerei uznāca sirdsklauves. Viņa brīdi vilcinājās.

<Ko tu par to zini?>

< Nozagts video. Ielaušanās. >

<Jā. Vai tu vari palīdzēt? >

Ērika nespēja noticēt, ka ir uzrakstījusi šo jautājumu. Tas bija pilnīgs neprāts. Līsbeta Salandere ārstējās Sālgrēna slimnīcā, un viņai pašai bija kaudze problēmu. Viņa bija visneiespējamākā kandidatūra, pie kā Ērika varētu vērsties, cerot uz palīdzību.

< Nezinu. Pamēģinašu.>

<Kā?>

<Tas ir jautājums. Tu domā, ka tas draņķis ir no SMP?>

<Es nevaru to pierādīt. >

< Kāpēc tu tā domā?>

Ērika ilgi domāja, pirms atbildēja.

<Tāda sajūta. Tas sākās, kad es atnācu uz SMP. Citi SMP darbinieki ir saņēmuši no Indes spalvas riebīgas vēstules it kā manā vārdā. >

<No Indes spalvas? >

<Tā es to riebekli saucu. >

<Okei. Kāpēc viņš ir izvēlējies tieši tevi?>

< Nezinu. >

<Vai kaut kas norāda, ka tas ir personiski? >

<Ko tu ar to gribi teikt? >

<Cik cilvēku strādā SMP?>

< Apmēram 230, ieskaitot izdevniecību. >

<Cik daudzus tu pazīsti personiski? >

<īsti nezinu. Gadu gaitā dažādos apstākļos esmu satikusi vairākus žurnālistus un citus darbiniekus. >

<Vai esi ar kādu agrāk saķērusies? >

<Nē. Ne gluži.>

<Vai kāds varētu gribēt tev atriebties? >

< Atriebties? Par ko?>

< Atriebība ir spēcīgs dzinulis.>

Ērika skatījās uz ekrānu, cenzdamās izprast, uz ko Līsbeta Salandere mērķē.

<Vai tu tur esi?>

<Jā. Kāpēc tu jautā par atriebību?>

<Es izlasīju Rusīna sarakstu ar visiem incidentiem, ko tu saisti ar Indes spalvu. >

Kāpēc tas mani nepārsteidz?

<Un???>

< Neizskatās pēc stalkera.>

<Ko tu ar to gribi teikt? >

<Stalkers ir cilvēks, kuru dzen seksuāla apmātība. Izskatās, ka šeit kāds atdarina stalkeru. Skrūvgriezis pakaļā… Nu sveiki, tā tak ir tīrā parodija! >

< Tiešām? >

<Esmu redzējusi īstus stalkerus. Viņi ir daudz perversāki, vulgārāki un pretīgāki. Viņi pauž mīlestību un naidu reizē. Šis nešķiet pa īstam.>

<Tu domā, ka tas nav pietiekami vulgāri? >

<Nē. Vēstule Ēvai Kārlsonei ir pilnīgi garām. Kāds grib nokārtot rēķinus. >

<Saprotu. Nebiju to iedomājusies. >

<Tas nav stalkers. Kaut kas personisks pret tevi.>

<Labi. Ko tu ierosini? >

<Tu man uzticies? >

<Varbūt.>

<Man vajag pieeju SMP datortīklam.>

< Lēnām pār tiltu. >

<Tūlīt. Mani drīz pārvedīs, un es zaudēšu internetu.>

Ērika vilcinājās desmit sekundes. Atvērt pieeju SMP tīklam… kam? Jukušajai? Varbūt Līsbeta nebija slepkava, taču viņa pavisam noteikti nebija normāls cilvēks.

Bet ko gan viņa varēja zaudēt?

<Kā?>

<Man jāinstalē tavā datorā viena programma.>

<Mums ir ugunsmūri.>

<Tev jāpalīdz. Atver internetu.>

<Jau atvērts >

<Explorer?>

<Jā.>

<Es uzrakstīšu vienu adresi. Iekopē to Explorer.>

< Darīts. >

<Tagad tu sarakstā redzi vairākas programmas. Noklikšķini uz Asphyxia Server un ielādē.>

Ērika sekoja norādījumiem.

< Gatavs. >

< Ieslēdz Asphyxia. Noklikšķini uz Instalēt un izvēlies Explo- rer. >

Tikai trīs minūtes.

< Gatavs. Labi. Tagad tev jāpārstartē dators. Mēs uz brīdi zaudēsim kontaktu. >

< Skaidrs. >

<Kad mēs atkal savienosimies, es tavu cieto disku pārvietošu uz serveri tīklā. >

< Okei. >

< Pārstartē. Tiksimies pēc brīža. >

Ērika Bergere fascinēti lūkojās uz monitoru, kamēr viņas dators lēnām pārstartējās. Viņa domāja, vai ir pie pilna prāta. Tad atkal parādījās ICQ signāls.

< Sveika vēlreiz! >

< Sveika !>

<Ies ātrāk, ja to darīsi tu. Atver intemetu un iekopē adresi, ko es uzrakstīšu. >

< Gatavs. >

<Tagad tev atvērsies jautājums. Noklikšķini uz Start.>

<Jā.>

<Tev būs kaut kā jānosauc cietais disks. Sauc to par SMP-2.>

<Labi.>

<Aizej pēc kafijas. Tas nebūs tik ātri.>

Sestdienas rītā monika Figerola pamodās ap astoņiem, pāris stundu vēlāk par parasto laiku. Viņa piecēlās gultā sēdus un vēroja Mīkaelu Blumkvistu. Viņš krāca. Well. Nobody is perfect.

Monika iedomājās, kā varētu beigties sakars ar Mīkaelu. Viņš nebija no uzticīgajiem, ar ko varētu ieplānot tālejošākas attiecības - tik daudz viņa bija sapratusi no Mīkaela biogrāfijas. Taču Monika nemaz nebija droša, ka arī pati meklē stabilas attiecības, grib māju un bērnu. Pēc duča neveiksmīgu mēģinājumu kopš pusaudzes gadiem viņa aizvien vairāk sāka ticēt teorijai, ka stabilas attiecības ir pārvērtētas. Viņas visilgākās attiecības bija divu gadu kopdzīve ar kādu kolēģi Upsālā.

Tomēr Monika nebija sieviete, kas uzsāka vienas nakts sakarus, lai gan viņa uzskatīja, ka sekss ir nenovērtēts terapeitiskais līdzeklis teju vai pret visām kaitēm. Un sekss ar Blumkvistu bija gluži labs. Patiesībā vairāk nekā labs. Viņš bija jauks cilvēks. Un viņai gribējās ko vairāk.

Vasaras romāniņš? Iemīlēšanās? Vai viņa bija iemīlējusies?

Monika aizgāja uz vannasistabu, noskaloja seju, iztīrīja zobus, tad uzvilka šortus un plānu jaku un klusītēm izlavījās no dzīvokļa. Viņa izpildīja stiepšanās vingrinājumus un četrdesmit piecās minūtēs apskrēja apli gar Rolambshovas slimnīcu apkārt Frēdhellai un atpakaļ caur Smēdsudenu. Atgriezusies pulksten deviņos, Monika konstatēja, ka Blumkvists vēl guļ. Viņa noliecās un iekoda viņam ausī, Mīkaels apjucis atvēra acis.

“Labrīt, mīļais. Man vajadzētu kādu, kas noberž muguru.”

Mīkaels paskatījās uz Moniku un kaut ko norūca.

“Ko tu teici?”

“Tev nevajag dušu. Tu jau esi cauri slapja.”

“Es apskrēju vienu apli. Tev ari vajadzētu man pievienoties.”

“Ja es uzturētu tavu tempu, tad baidos, ka tev nāktos izsaukt glābšanas dienestu. Infarkts Mēlarena krastmalā.”

“Muļķības. Nāc nu. Laiks mosties.”

Mīkaels noberza Monikai muguru un saziepēja plecus. Un gurnus. Un vēderu. Un krūtis. Un pēc brīža Monika bija pilnībā zaudējusi interesi par dušu un aizvilka Mīkaelu atpakaļ gultā.

Viņi dzēra kafiju ielas kafejnīcā krastmalā tikai ap vienpadsmitiem.

“Tu varētu kļūt par nelāgu paradumu,” Monika sacīja. “Mēs esam pazīstami tikai dažas dienas.”

“Tu man ļoti patīc. Bet to tu laikam jau zini.”

Monika pamāja ar galvu.

“Kāpēc?”

“Sorry. Nespēju atbildēt uz šo jautājumu. Es nekad neesmu sapratis, kāpēc mani pēkšņi piesaista viena sieviete, bet nemaz neinteresē cita.”

Monika domīgi pasmaidīja.

“Man šodien ir brīvdiena,” viņa sacīja.

“Man gan ne. Man ir vesels kalns darbu līdz tiesas sākumam, un pēdējās trīs naktis esmu pavadījis pie tevis, nevis strādājis.” “Žēl.”

Mīkaels piecēlās un noskūpstīja Moniku uz vaiga. Viņa satvēra Mīkaela kreklu.

“Blumkvist, es labprāt turpinātu ar tevi tikties.”

“Es tāpat,” Mīkaels atteica. “Bet, kamēr mēs netiksim galā ar šo stāstu, ies visādi.”

Viņš pazuda Hantverkargātanas virzienā.

Ērika Bergere bija atnesusi kafiju un vēroja ekrānu. Piecdesmit trīs minūtes nekas nenotika, tikai laiku pa laikam iedarbojās ekrānsaudzētājs. Tad atkal uznira ICQ signāls.

<Gatavs. Tavā cietajā diskā ir daudz visādu mēslu, arī divi vīrusi. >

<Sorry. Kāds ir nākamais solis?>

<Kas ir SMP tīkla administrators? >

<Nezinu. Laikam IT nodaļas vadītājs Pēters Flemings.> <Okei.>

<Kas man jādara? >

<Nekas. Ej mājās.>

< Nekas vairāk? >

<Es došu ziņu.>

<Vai atstāt datoru ieslēgtu? >

Bet Līsbeta Salandere jau bija pazudusi no ICQ. Ērika Bergere apjukusi blenza uz ekrānu. Beidzot viņa izslēdza datoru un devās sameklēt kādu kafejnīcu, kur varētu apsēsties un mierīgi padomāt.

20.     nodala

Sestdiena, 4. jūnijs

Mīkaels blumkvists izkāpa no autobusa pie Slusenas, ar Katari- nas liftu uzbrauca uz Mūsebaki un aizsoļoja līdz Fiskargātanai 9. Pārtikas veikaliņā pie Landstinga ēkas viņš bija nopircis maizi, pienu un sieru. Vispirms viņš salika ēdienu ledusskapī un pēc tam ieslēdza Līsbetas Salanderes datoru.

Pēc pārdomu brīža viņš ieslēdza arī Ericsson T10. Savu parasto telefonu viņš atstāja neieslēgtu, jo nevēlējās runāt ne ar vienu, kam nav saistības ar Zalačenko lietu. Mīkaels redzēja, ka aizvadītajā diennaktī ir saņēmis sešus zvanus; trīs bija no Henrija Kortesa, divi no Mālinas Ēriksones un viens no Ērikas Bergeres.

Vispirms Mīkaels piezvanīja Henrijam, kas sēdēja kafejnīcā Vāsastanā un gribēja apspriest vairākus sīkumus, bet neko steidzamu.

Mālina bija piezvanījusi tikai tāpat vien.

Pēc tam viņš piezvanīja Ērikai, bet viņas telefons bija aizņemts.

Mīkaels atvēra Yahoo grupu [Stulbais_Galds] un atrada tur Līsbetas biogrāfijas galīgo versiju. Viņš pasmaidīja, izdrukāja dokumentu un tūlīt sāka lasīt.

Līsbeta salandere darbojās ar savu Palm Tungsten T3. Viņa bija aizvadījusi pusstundu SMP tīklā, izpētot to ar Ērikas Bergeres konta palīdzību. Pētera Flemīnga kontu viņa neaiztika, jo pilnīgas administratora tiesības nemaz nebija nepieciešamas. Līsbetu interesēja pieeja SMP administrācijai ar personu lietām. Un tur Bergerei jau bija pilnvaras.

Līsbetai briesmīgi gribējās, kaut plaukstdatora vietā Mīkaels būtu varējis slepus iesūtīt viņai PowerBook ar īstu tastatūru un 17 collu ekrānu. Viņa lejupielādēja visu SMP darbinieku sarakstu un sāka to pārbaudīt. Tur bija divsimt divdesmit trīs cilvēki, no tiem astoņdesmit divas sievietes.

Vispirms Līsbeta izsvītroja visas sievietes. Viņa pieļāva, ka arī sievietes varētu būt trakas, taču statistika apgalvoja, ka absolūtajā vairumā gadījumu sievietes vajā vīrieši. Tātad atlika simt četrdesmit viens cilvēks.

Statistika arī liecināja, ka lielākā daļa Indes spalvu ir vai nu padsmitnieki, vai pusmūža vīrieši. Tā kā starp SMP darbiniekiem nebija pusaudžu, Līsbeta izveidoja vecuma diagrammu un izsvītroja visus, kas vecāki par piecdesmit pieciem un jaunāki par divdesmit pieciem gadiem. Atlika simt trīs.

Līsbeta bridi domāja. Laika bija maz. Varbūt mazāk par divdesmit četrām stundām. Ātri pieņēmusi lēmumu, viņa apņēmīgi izmeta visus, kas strādāja avīzes izplatīšanā, reklāmā, fotore- dakcijā, saimniecības un IT nodaļā. Viņa pievērsās žurnālistu un redakcijas personāla grupai un ieguva sarakstu ar četrdesmit astoņiem vīriešiem vecumā no divdesmit sešiem līdz piecdesmit četriem gadiem.

Tad nožvadzēja atslēgu saišķis. Līsbeta tūlīt aizvēra datoru un novietoja to zem segas starp ciskām. Bija atnestas viņas pēdējās pusdienas Sālgrēna slimnīcā. Līsbeta skumīgi paskatījās uz kāpostu sautējumu. Viņa zināja, ka pēc pusdienām kādu bridi nevarēs netraucēti strādāt, tāpēc nolika datoru aiz naktsskapīša un gaidīja, kamēr divas sievietes no Eritrejas izsūc putekļus un uzmazgā grīdu.

Vienu no meitenēm sauca Sāra, un viņa šī mēneša laikā regulāri bija slepus ienesusi Līsbetai dažas Marlboro Light cigaretes.

Līsbeta bija dabūjusi ari šķiltavas, ko glabāja aiz naktsskapīša. Viņa ar pateicību pieņēma divas cigaretes, ko grasījās izpīpēt naktī pie vēdlodziņa.

Tikai ap diviem viss atkal bija mierīgi. Līsbeta paņēma datoru un pievienojās tīklam. Viņa bija domājusi iet taisnā ceļā atpakaļ uz SMP administrāciju, bet saprata, ka vajadzētu pievērsties ari savām problēmām. Sākot dienišķo apgaitu, viņa vispirms ielūkojās Yahoo grupā [Stulbais_Galds]. Meitene konstatēja, ka Mīkaels Blumkvists jau trīs dienas tur nav ielicis neko jaunu, un prātoja, diezin ar ko viņš nodarbojas. Tas draņķis noteikti kniebjas ar kādu lielpupainu beibi.

Tālāk viņa devās uz Yahoo grupu [Bruņinieki] un pārbaudīja, vai Plague nav tur neko atstājis. Nekā nebija.

Pēc tam Līsbeta pārbaudīja prokurora Ēkstrema (neinteresanta sarakste par gaidāmo tiesu) un psihiatra Telebūriana cietos diskus.

Katru reizi, ieejot Telebūriana cietajā diskā, Līsbetai šķita, ka viņas temperatūra pazeminās par pāris grādiem.

Viņa atrada psihiatrisko ekspertīzi, ko ārsts jau bija sacerējis, bet vēl nevarēja oficiāli iesniegt, jo nebija guvis iespēju meiteni izmeklēt. Tajā bija veikti daži uzlabojumi, bet visumā nekā jauna. Līsbeta lejupielādēja ziņojumu un aizsūtīja to uz [Stulbais Galdsļ. Viņa pārbaudīja psihiatra e-pastu par pēdējo diennakti, klikšķinādama no vēstules uz vēstuli. īsās ziņas saturs gandrīz paslīdēja viņai garām.

Sestdien, 15:00 pie Apļa centrālajā./Jūnass

Velns! Jūnass. Viņš ir pieminēts daudzās vēstulēs. Raksta no hotmail konta. Personība nav noskaidrota.

Līsbeta Salandere pievērsa skatienu digitālajam pulkstenim uz naktsgaldiņa. 14:28. Viņa tūlīt signalizēja Mīkaelam Blumkvistam uz ICQ. Atbildes nebija.

Mīkaels bija izdrukājis divsimt divdesmit gatavās manuskripta lappuses. Tad viņš izslēdza datoru un apsēdās pie Līsbetas virtuves galda ar korektūras zīmuli rokā.

Mīkaels bija apmierināts ar tekstu, taču joprojām bija palicis pats lielākais baltais laukums. Kā lai atrod pārējos no Sekcijas? Mālinai bija taisnība. Tas ir neiespējami. Viņam vairs nebija laika.

Līsbeta salandere aizkaitinājumā nolamājās un centās izsaukt Plague. Viņš neatbildēja. Viņa ieskatījās pulkstenī. 14.30.

Meitene apsēdās uz gultas malas un atsauca atmiņā citus ICQ kontus. Vispirms viņa izmēģināja Henriju Kortesu un pēc tam Mālinu Ēriksoni. Neviens neatbildēja. Sestdiena. Visiem brīvdiena. Viņa ieskatījās pulkstenī. 14:32.

Tad viņa mēģināja dabūt rokā Ēriku Bergeri. Bez panākumiem. Es viņai liku iet mājās. Velns! 14:33.

Varētu aizsūtīt īsziņu uz Mīkaela mobilo… Bet to noklausījās. Līsbeta iekoda apakšlūpā.

Beidzot viņa izmisumā pagriezās pret naktsskapīti un izsauca māsiņu. Bija 14.35, kad durvīs pagriezās atslēga un pie viņas ienāca māsiņa Agnēta.

“Sveika. Vai tev ir kāda problēma?”

“Vai dakteris Jūnasons ir nodaļā?”

“Vai tu nejūties labi?”

“Es jūtos labi, bet man vajadzētu parunāt ar viņu. Ja tas ir iespējams.”

“Es viņu redzēju pirms neilga brīža. Kas par vainu?”

“Man jārunā ar viņu.”

Māsiņa Agnēta sarauca uzacis. Paciente Līsbeta Salandere izsauca māsiņas tikai gadījumos, ja viņai bija stipras galvassāpes vai kāda cita akūta problēma. Viņa nekad nebija apgrūtinājusi personālu vai gribējusi runāt ar kādu konkrētu ārstu. Māsiņa Agnēta gan bija ievērojusi, ka Jūnasons ilgāk uzkavējas pie apcietinātās pacientes, kas parasti ir pilnīgi noslēgta pret ārpasauli. Varbūt viņam bija izdevies nodibināt ar meiteni kontaktu.

“Labi. Es pajautāšu, vai viņam ir laiks,” māsiņa Agnēta laipni atteica un aizvēra durvis. Un aizslēdza tās. Pulkstenis rādīja 14:36 un tūlīt pārlēca uz 14:37.

Līsbeta piecēlās no gultas un piegāja pie loga. Viņa ik pa brīdim ieskatījās pulkstenī. 14:39. 14:40.

Pulksten 14:44 viņa izdzirdēja gaitenī soļus un apsarga atslēgu šķindu. Anderss Jūnasons uzmeta Līsbetai jautājošu skatienu un apstājās, ieraudzījis viņas acīs izmisumu.

“Vai kaut kas noticis?”

“Kaut kas notiek tieši šobrīd. Vai jums ir līdzi mobilais telefons?”

“Kas?”

“Mobilais. Man jāpiezvana.”

Anderss Jūnasons šaubīdamies pašķielēja uz durvīm.

“Anders… man vajag mobilo. Tūlīt!”

Sadzirdējis izmisumu meitenes balsī, dakteris iebāza roku kabatā un iedeva viņai savu Motorola. Līsbeta to gandrīz izrāva viņam no rokām. Viņa nevarēja zvanīt Blumkvistam, jo viņu acīmredzot noklausījās ienaidnieks. Nelaime tā, ka Mīkaels nebija viņai iedevis sava anonīmā telefona numuru. Tas arī nebija aktuāli, jo viņš nedomāja, ka Līsbeta varēs piezvanīt viņam no sava ieslodzījuma. Sekundes desmitdaļu vilcinājusies, viņa nospieda Ērikas Bergeres numuru. Atskanēja trīs signāli, iekams Ērika atbildēja.

Ērika bergere atradās savā BMW kādu kilometru no mājām Saltšēbādenā, kad saņēma negaidītu zvanu. Bet Līsbeta Salandere bija viņu pārsteigusi jau no rīta.

“Bergere.”

“Salandere. Nav laika skaidrot. Vai tev ir Mīkaela anonīmā telefona numurs? Tā, kuru nenoklausās.”

“Jā.”

“Piezvani viņam. Tūlīt! Telebūrians tiekas ar Jūnasu pie Apļa Centrālajā stacijā pulksten 15:00.”

“Ko tas…”

“Pasteidzies! Telebūrians. Jūnass. Aplis Centrālajā stacijā. 15:00. Viņam ir piecpadsmit minūtes laika.”

Līsbeta pārtrauca sarunu, lai Ērikai nerastos kārdinājums izšķiest laiku nevajadzīgiem jautājumiem. Viņa ieskatījās pulkstenī, kur cipari displejā šajā mirklī pārlēca uz 14:46.

Ērika Bergere nobremzēja ceļa malā. Viņa pasniedzās pēc telefonu grāmatiņas somā un atšķīra numuru, ko Mīkaels bija iedevis viņai tovakar, kad abi tikās Samīra restorāniņā.

Mīkaels blumkvists izdzirdēja mobilā telefona pīkstoņu. Viņš piecēlās no virtuves galda, aizgāja atpakaļ uz Līsbetas kabinetu un paņēma telefonu no rakstāmgalda.

“Jā?”

“Te Ērika.”

“Sveika.”

“Telebūrians tiekas ar Jūnasu pie Apļa Centrālajā stacijā pulksten 15:00. Tev ir dažas minūtes laika.”

“Ko? Kas?”

“Telebūrians…”

“Es dzirdēju. Kā tu to zini?”

“Beidz runāt un skrien!”

Mīkaels ieskatījās pulkstenī. 14:47.

“Paldies. Atā.”

Viņš paķēra savu datorsomu un metās lejā pa kāpnēm, negaidīdams liftu. Skriedams viņš nospieda Henrija zilā T10 numuru. “Kortess.”

“Kur tu esi?”

“Akadēmiskajā grāmatnīcā.”

“Telebūrians tiekas ar Jūnasu pie Apļa Centrālajā stacijā pulksten 15:00. Es esmu ceļā, bet tu atrodies tuvāk.”

“Oi, velns! Es skrienu.”

Mīkaels aizskrēja līdz Jētgātanai un uzņēma ātrumu uz Slu- senas pusi. Sasniedzis laukumu, viņš aizelsies ieskatījās pulkstenī.

Varbūt Monikai Figerolai bija taisnība un viņam vajadzētu sākt trenēties. 14:56. Viņš nepaspēs. Mīkaels sāka lūkoties pēc taksometra.

Līsbeta salandere atdeva telefonu Andersam Jūnasonam.

“Paldies,” viņa sacīja.

“Telebūrians?” Jūnasons vaicāja. Šis vārds viņam nebija paslīdējis garām.

Līsbeta pamāja ar galvu un paskatījās dakterim acīs.

“Viņš ir vienkārši drausmīgs nelietis. Jūs pat nenojaušat.”

“Nē. Bet es nojaušu, ka šobrīd notiek kaut kas tāds, kā dēļ tu tagad esi satraukusies vairāk nekā visā šajā laikā, kopš atrodies manā gādībā. Ceru, ka tu zini, ko dari.”

Līsbeta uzsmaidīja viņam greizu smaidu.

“Atbildi jūs uzzināsiet visdrīzākajā laikā,” viņa noteica.

Henrijs kortess kā jucis izskrēja no Akadēmiskās grāmatnīcas. Viņš šķērsoja Svēavēgenu pa Mestersāmuelsgātanas viaduktu un turpināja ceļu lejup līdz Klāra Norra, tur nogriezās uz Klārabergas viaduktu un šķērsoja Vāsagātanu. Klārabergsgātanu viņš šķērsoja starp autobusu un divām mašīnām, kas viņam drudžaini signalizēja, un tad ieslīdēja pa Centrālās stacijas durvīm tieši pulksten 15:00.

Lēkdams pāri trim pakāpieniem reizē, Henrijs ar eskalatoru nobrauca līdz galvenajai zālei, paskrēja garām Pocketshop veikaliņam un tikai tad samazināja ātrumu, lai nepievērstu sev uzmanību. Viņš uzmanīgi aplūkoja cilvēkus Apļa tuvumā.

Neredzēja ne Telebūrianu, ne vīrieti, kuru Kristers Malms bija nofotografējis pie Copacabana un kuru viņi uzskatīja par Jūnasu. Henrijs ieskatījās pulkstenī. 15:01. Viņš elpoja tā, it kā būtu noskrējis Stokholmas maratonu.

Tad Henrijs uz labu laimi izskrēja cauri zālei un izgāja pa durvīm, kas veda uz Vāsagātanu. Viņš apstājās, paskatījās apkārt un aplūkoja cilvēku pēc cilvēka, cik tālu vien varēja saskatīt. Ne Telebūriana, ne Jūnasa.

Viņš apgriezās un atkal ieskrēja stacijā. 15:03. Pie Apļa bija tukšs.

Tad Henrijs pacēla skatienu, un uz sekundi viņa acu priekšā pavīdēja Telebūriana izspūrušais profils un bārdiņa, kad psihiatrs iznāca no kioska zāles otrā galā. Nākamajā mirklī viņam blakus materializējās vīrietis no Kristera fotogrāfijām. Jūnass. Viņi šķērsoja centrālo zāli un pa ziemeļu izeju nozuda Vāsagātanā.

Henrijs Kortess uzelpoja. Viņš ar plaukstu noslaucīja sviedrus no pieres un sāka sekot abiem vīriešiem.

Mīkaels blumkvists ieradās Stokholmas Centrālajā stacijā ar taksometru pulksten 15:07. Viņš ieskrēja galvenajā zālē, bet neredzēja ne Telebūrianu, ne Jūnasu. Ne arī Kortesu.

Mīkaels paņēma savu T10 un jau grasījās zvanīt Kortesam, kad telefons viņa plaukstā iepīkstējās.

“Es viņus redzu. Viņi sēž krogā Trīs kausi Vāsagātanā pie kāpnēm uz Alkallas vilcienu līniju.”

“Paldies, Henrij. Kur tu esi?”

“Es stāvu pie bāra un dzeru alu. Esmu to nopelnījis.”

“Okei. Viņi mani pazīst, tāpēc es palikšu ārā. Tu droši vien nevari saklausīt, ko viņi runā.”

“Nav ne mazākās iespējas. Es redzu Jūnasa muguru, un tas nolādētais dakteris tikai murmina, tā ka es nevaru neko nolasīt viņam no lūpām.”

“Skaidrs.”

“Bet mums varētu rasties problēma.”

“Kāda?”

“Jūnass ir uzlicis uz galda savu maku un mobilo. Bet uz maka mašīnas atslēgas.”

“Labi. Es to atrisināšu.”

Monikas figerolas mobilais telefons iezvanījās ar polifonisku signālu - motīvu no filmas Reiz Rietumos. Viņa nolika grāmatu par Dieva izpratni antīkajā laikmetā, kuru viņai nekādi neizdevās pabeigt.

“Sveika. Te Mīkaels. Ko tu dari?”

“Sēžu mājās un šķiroju vecu mīļāko bildes. Mani šodien nekrietni pameta.”

“Piedod. Vai tev ir tuvumā mašīna?”

“Pēdējoreiz, kad pārbaudīju, tā bija stāvvietā pie mājas.” “Labi. Vai gribi izmest likumu pa pilsētu?”

“Ne īpaši. Kas notiek?”

“Pēters Telebūrians dzer alu ar Jūnasu Vāsagātanā. Un, tā kā es sadarbojos ar Stāsi birokrātiem Drošības policijā, man šķita, ka tev varbūt patiktu pievienoties.”

Monika jau bija piecēlusies no dīvāna un sniedzās pēc mašīnas atslēgām.

“Tu nejoko?”

“Nemaz. Un Jūnasam priekšā uz galdiņa ir mašīnas atslēgas.”

“Es braucu.”

Mālina ēriksone necēla telefonu, bet Mīkaelam paveicās dabūt rokā Lotu Kārimu, kas tobrīd Āhlēns veikalā meklēja dzimšanas dienas dāvanu vīram. Mīkaels paziņoja, ka būs jāpastrādā virsstundas, un lūdza viņu steigšus doties uz krogu palīgā Henrijam Kortesam. Pēc tam viņš piezvanīja Kortesam.

“Plāns ir šāds. Pēc piecām minūtēm es piebraukšu mašīnā. Mēs apstāsimies Jernvergsgātanā turpat netālu.”

“Okei.”

“Pēc dažām minūtēm tev palīgos ieradīsies Lotija.”

“Labi.”

“Kad viņi dosies prom, tu ej pakaļ Jūnasam. Seko viņam kājām un pa telefonu ziņo, kur atrodaties. Tiklīdz tu ieraudzīsi, ka viņš tuvojas mašīnai, mums tas jāzina. Lotija ies nopakaļ Telebūria- nam. Ja mēs nepaspēsim ierasties, pieraksti mašīnas numuru.”

“Okei.”

Monika Figerola apturēja mašīnu pie Nordic Light viesnīcas blakus Ārlandas ekspresim. Jau pēc minūtes Mīkaels Blumkvists atvēra durvis vadītāja pusē.

“Kurā krogā viņi sēž?”

Mīkaels pastāstīja.

“Man jāizsauc papildspēki.”

“Neuztraucies. Mēs viņus novērojam. Daudzi pavāri var sabojāt zupu.”

Monika Figerola palūkojās uz viņu ar aizdomām.

“Un kā tu uzzināji par šo tikšanos?”

“Piedod. Avotu aizsardzība.”

“Vai jums Mūlennim ir pašiem savs sasodītais izlūkdienests?” Monika izsaucās.

Mīkaels izskatījās apmierināts. Vienmēr bija patīkami apdzīt Drošības policiju viņu pašu lauciņā.

Patiesībā viņam nebija ne mazākās nojausmas, kā tas gadījās, ka Ērika viņam piezvanīja kā zibens no skaidrām debesīm un paziņoja, ka Telebūrians un Jūnass satiksies. Viņa neko nezināja par Millennium redakcijas darbu kopš 10. aprīļa. Par psihiatru viņa, protams, zināja, bet Jūnass šajos notikumos uzradās tikai maijā, un, cik Mīkaelam zināms, Ērika pat nenojauta par viņa eksistenci un vēl jo mazāk zināja, ka viņš ir dažādu minējumu objekts gan Millennium, gan Drošības policijā.

Viņam vajadzēs kārtīgi aprunāties ar Ēriku Bergen vistuvākajā nākotnē.

Līsbeta salandere savilka lūpas un vēroja plaukstdatora ekrānu. Pēc sarunas ar Andersu Jūnasonu viņa bija atstūmusi domas par Sekciju un pievērsusies Ērikas Bergeres problēmai. Pēc krietnām pārdomām Līsbeta no atlasītās vecuma grupas bija izsvītrojusi visus precētos vīriešus. Viņa zināja, ka tas ir ļoti riskanti un diezin vai šo lēmumu pamato racionāli statistiski vai zinātniski spriedumi. Indes spalva gluži mierīgi varēja būt precēts vīrs ar pieciem bērniem un suni. Tas varēja būt arī kāds no saimniecības daļas. Tā varēja būt arī sieviete, lai gan Līsbeta tam neticēja.

Viņa gluži vienkārši gribēja samazināt vārdu skaitu sarakstā, un līdz ar pēdējo lēmumu grupa bija samazinājusies no četrdesmit astoņiem līdz astoņpadsmit indivīdiem. Līsbeta konstatēja, ka šajā izlasē galvenokārt ietilpst slaveni žurnālisti, priekšnieki un vidējā līmeņa vadītāji, vecāki par trīsdesmit pieciem gadiem. Ja viņa neatrastu neko interesantu, tad meklējumu tīklu varētu atkal paplašināt.

Pulksten četros pēcpusdienā Līsbeta iegāja Hakeru republikas lapā un nosūtīja šo sarakstu Plague. Viņš uzradās pēc dažām minūtēm.

<18 vārdu. Kas tas ir?>

<Mazs blakusprojekts. Uzskati to par vingrinājumu.> <Okei.>

<Viens no viņiem ir nelietis. Atrodi viņu.>

<Kādi kritēriji? >

cjāstrādā ātri. Rīt viņi man izraus štepseli. Līdz tam mums viņš jāatrod. >

Līsbeta pastāstīja par Ērikas Bergeres vajātāju.

<Okei. Vai te gaidāma kāda peļņa? >

Līsbeta brīdi domāja.

<Jā. Es neieradīšos Purvā un neaizdedzināšu tavu migu.> <Vai tu gribēji to darīt? >

<Es tev maksāju katru reizi, kad lūdzu kaut ko izdarīt. Šis darbiņš nav man. Uzskati to par nodokļu nomaksu. >

<Tu sāc izrādīt sociālās kompetences pazīmes. >

<Nu?>

<Okei.>

Līsbeta nosūtīja SMP redakcijas piekļuves kodus un aizvēra 7CQ.

Pulkstenis bija jau 16:20, kad Mīkaelam beidzot piezvanīja Henrijs Kortess.

“Izskatās, ka viņi sāks kustēties.”

“Labi. Mēs esam gatavi.”

Klusums.

“Viņi šķiras pie kroga. Jūnass dodas uz ziemeļiem. Lotija iet pakaļ Telebūrianam uz dienvidiem.”

Mīkaels pacēla pirkstu un norādīja, kad uz Vāsagātanas garām pazibēja Jūnass. Monika Figerola pamāja ar galvu. Pēc dažām sekundēm Mīkaels pamanīja arī Henriju Kortesu. Monika iedarbināja motoru.

“Viņš šķērso Vāsagātanu un iet uz Kungsgātanu,” Henrijs ziņoja telefonā.

“Paliec iepakaļ, lai viņš tevi nepamana.”

“Te ir diezgan daudz cilvēku.”

Klusums.

“Viņš iet uz ziemeļiem pa Kungsgātanu.”

“Uz ziemeļiem pa Kungsgātanu,” Mīkaels atkārtoja.

Monika ieslēdza pārnesumu un izgriezās uz Vāsagātanas. Viņi uz brīdi palika pie sarkanās gaismas.

“Kur jūs tagad esat?” Mīkaels jautāja, kad viņi iegriezās Kungs- gātanā.

“Pie PUB veikala. Viņš iet ātrā tempā. Hallo, viņš pagriežas pa Drotninggātanu ziemeļu virzienā.”

“Drotninggātana ziemeļu virzienā,” Mīkaels atkārtoja.

“Labi,” atteica Monika, veikdama neatļautu pagriezienu uz Klara Norra, un aizbrauca līdz Ūlova Palmes ielai. Viņa pagriezās un nobremzēja pie SIF ēkas. Jūnass šķērsoja Palmes ielu un devās uz Svēavēgenu. Henrijs viņam sekoja pa ielas otru pusi.

“Viņš pagriezās uz austrumiem…”

“Viss kārtībā. Mēs redzam jūs abus.”

“Viņš iegriežas Holendergātanā… Hallo… Mašīna. Sarkans audi.”

“Mašīna,” sacīja Mīkaels, pierakstīdams Kortesa steidzīgi nolasīto numuru.

“Kurā pusē viņš ir noparkojies?” jautāja Monika.

“Priekšā uz dienvidiem,” Kortess ziņoja. “Viņš izgriezīsies uz Palmes ielas jums priekšā… tūlīt.”

Monika Figerola jau bija sākusi kustību un brauca pāri Drot- ninggātanai. Viņa uzpīpināja un iztramdīja pāris gājēju, kas centās pāršmaukt pāri ielai pie sarkanās gaismas.

“Paldies, Henrij. Tālāk mēs viņu pārņemsim.”

Sarkanais audi brauca pa Svēavēgenu dienvidu virzienā. Monika tam sekoja, reizē ar kreiso roku spiežot kādu numuru savā mobilajā telefonā.

“Man vajag ziņas par kādu mašīnu, sarkans audi,” viņa sacīja un nobēra klausulē Kortesa nosaukto numuru.

“Jūnass Sandbergs, dzimis 1971. gadā. Kā jūs teicāt… Helsin- gērsgātana, Šista. Paldies.”

Mīkaels pierakstīja Monikas iegūtās ziņas.

Viņi sekoja sarkanajam audi pa Hamngātanu līdz Strandvē- genam un tālāk uz Artillerigātanu. Jūnass Sandbergs novietoja mašīnu vienu kvartālu no Armijas muzeja. Viņš šķērsoja ielu un nozuda kādā gadsimtu mijā celtā ēkā.

“Hmm,” novilka Monika, palūkodamās uz Mīkaelu.

Viņš pamāja ar galvu. Jūnass Sandbergs bija atbraucis uz kādu ēku, kas atradās tikai vienu kvartālu no mājas, kur premjerministrs bija palienējis dzīvokli privātai tikšanās vietai.

“Glīti nostrādāts,” Monika sacīja.

Šajā pašā mirklī piezvanīja Lota Kārima un pastāstīja, ka Pēters Telebūrians, pa Centrālās stacijas eskalatoru uzbraucis līdz Klā- rabergsgātanai, devās uz policijas pārvaldi Kungsholmenā.

“Policijas pārvalde. Pulksten piecos sestdienas vakarā?” Mīkaels nobrīnījās.

Monika un Mīkaels, šaubu pārņemti, saskatījās. Monika dažas sekundes spraigi domāja, tad paņēma mobilo telefonu un piezvanīja kriminālinspektoram Janam Bublanskim.

“Labdien. Te Monika no VPP/DN. Mēs pirms kāda laika tikāmies Mēlarstrandā.”

“Ko jūs vēlaties?” Bublanskis jautāja.

“Vai jums kāds brīvdienās dežurē?”

“Sonja Mūdiga,” Bublanskis atbildēja.

“Man vajadzētu vienu pakalpojumu. Vai viņa atrodas pārvaldē?” “Šaubos. Ir tik jauks laiks un sestdienas vakars.”

“Skaidrs. Vai jūs varētu palūgt, lai viņa vai kāds cits no izmeklēšanas grupas aiziet uz gaiteni pie Ēkstrema kabineta? Es gribētu zināt, vai šobrīd pie viņa notiek kāda apspriede.”

“Apspriede?”

“Man nav laika skaidrot. Man vajadzētu zināt, vai viņš šobrīd ar kādu tiekas. Un, ja tiekas, tad - ar ko.”

“Jūs gribat, lai es izspiegoju prokuroru, kurš ir mans priekšnieks?”

Monika Figerola sarauca uzacis, bet pēc tam paraustīja plecus.

“Jā,” viņa atbildēja.

“Labi,” Bublanskis atteica un nolika klausuli.

Patiesībā sonja mūdiga atradās tuvāk policijas pārvaldei, nekā Bublanskis domājis. Viņa kopā ar vīru dzēra kafiju uz balkona pie draudzenes Vāsastanā. Viņiem bija brīvdiena, jo Sonjas vecāki uz nedēļu bija paņēmuši bērnus pie sevis, un viņi plānoja darīt kaut ko tik vecmodīgu kā paēst un aiziet uz kino.

Bublanskis pastāstīja savu vajadzību.

“Un kāds man būs aizbildinājums ielauzties pie Ēkstrema?” “Es vakar apsolīju aizsūtīt viņam jaunāko informāciju par Nīdermani, bet aizmirsu to atdot. Papīri stāv uz mana rakstāmgalda.”

“Labi,” Sonja atteica.

Viņa paskatījās uz vīru un draudzeni.

“Man jāaizbrauc uz pārvaldi. Es paņemšu mašīnu un, ja paveiksies, būšu atpakaļ aptuveni pēc stundas.”

Vīrs nopūtās. Ari draudzene nopūtās.

“Man patiesībā ir dežūra,” Sonja atgādināja.

Viņa atstāja mašīnu Bergsgātanā, ar liftu uzbrauca līdz Bub- lanska kabinetam un paņēma trīs A4 mapes, kurās bija apkopoti trūcīgie policista slepkavas Ronalda Nīdermaņa meklēšanas rezultāti. Nav daudz, viņa nodomāja.

Tad Sonja uzkāpa vienu stāvu augstāk. Viņa apstājās pie gaiteņa durvīm. Šajā vasaras vakarā policijas pārvalde bija gandrīz tukša. Sonja nelavījās pa gaiteni, viņa vienkārši gāja ļoti klusiem soļiem. Viņa apstājās pie Ēkstrema aizvērtajām durvīm un iekoda apakšlūpā, izdzirdusi iekšā balsis.

Piepeši drosme pazuda un Sonja sajutās muļķīgi. Parastā situācijā viņa pieklauvētu pie durvīm, atvērtu tās, izsaukdamās: Sveiki, jūs vēl te? - un iegāztos iekšā. Tagad tas šķita aplam.

Sonja paskatījās apkārt.

Kāpēc Bublanskis bija viņai zvanījis? Kas tā par apspriedi?

Sonja palūkojās pāri gaitenim. Iepretim Ēkstrema kabinetam atradās neliela konferenču zāle desmit personām. Tur viņa pati bija sēdējusi daudzās lekcijās.

Sonja iegāja zālē un klusi aizvēra durvis. Žalūzijas bija nolaistas, un stikla sienu uz gaiteni klāja aizkari. Telpā valdīja krēsla. Sonja paņēma krēslu, apsēdās un pavilka aizkarus tā, lai pavērtos šaura sprauga uz gaiteni.

Viņa jutās nelāgi. Ja kāds atvērtu durvis, būtu ļoti grūti izskaidrot, ko viņa te dara. Sonja paņēma telefonu un palūkojās uz pulksteni displejā. Gandrīz seši. Viņa izslēdza zvana signālu, atspiedās pret atzveltni un vēroja Ēkstrema kabineta aizvērtās durvis.

Pulksten septiņos vakarā Plague izsauca Līsbetu Salanderi.

<Okei. Tagad es esmu SMP admins.>

<Kur?>

Plague uzrakstīja kādu http adresi.

<Mēs nepaspēsim 24 stundu laikā. Lai ari mums ir visu 18 e-pasti, paies vairākas dienas, kamēr uzlauzīsim viņu mājas datorus. Lielākā daļa sestdienas vakarā droši vien nav tiklā. >

<Plague, tu koncentrējies uz viņu mājas datoriem, es pārbaudīšu SMP datorus. >

<Ta jau es domāju. Tava mazā kastīte ir mazliet ierobežota. Vai gribi, lai kādam pievēršu īpašu uzmanību? >

<Nē. Tas var būt jebkurš. >

<Okei.>

<Plague?>

<Jā.>

<Ja mēs neko neatradīsim līdz rītdienai, es gribu, lai tu turpini^

<Okei.>

<Tad es tev samaksāšu. >

<Nu ko tu. Tas taču ir forši! >

Līsbeta aizvēra ICQ un aizgāja uz http adresi, kur Plague bija lejupielādējis visas SMP administratoru pilnvaras. Vispirms viņa pārbaudīja, vai Pēters Flemings ir tiešsaistē un atrodas SMP. Viņa tur nebija. Pēc tam Līsbeta aizņēmās viņa pilnvaras un iegāja SMP e-pasta serverī. Līdz ar to viņa varēja izlasīt visas vēstules, kas jebkad nonākušas serverī, arī tās, kas jau sen izdzēstas no atsevišķiem kontiem.

Viņa sāka ar četrdesmit trīs gadus veco Emstu Teodoru Bilingu, vienu no SMP naktsmaiņu vadītājiem. Viņa atvēra Bilinga e-pastu un sāka pārlūkot arvien vecākas vēstules. Katrai no tām Līsbeta veltīja divas sekundes - pietiekami, lai aptvertu, kas vēstuli sūtījis un kas tajā rakstīts. Pēc dažām minūtēm viņa bija uzzinājusi, kas ir rutīnas vēstules - ikdienas ziņojumi, grafiki un citi neinteresanti jautājumi. Viņa tās vairs nelasīja.

Līsbeta pārskatīja trīs mēnešus vecas vēstules. Pēc tam pārlēca no mēneša uz mēnesi, izlasīja vēstuļu tematus un atvēra tikai tās vēstules, kas viņu ieinteresēja. Viņa uzzināja, ka Emsts Bilings satiekas ar kādu sievieti, vārdā Sofija, un uzrunā viņu riebīgā tonī. Meitene konstatēja, ka tas nav nekas neparasts, jo Bilings riebīgā tonī uzrunāja visus, kam rakstīja kaut ko personisku, - korespondentus, maketētājus un citus. Tomēr zināmā mērā tas bija savādi, ka vīrietis tā vienkārši nosauc savu draudzeni par resnuli, stulbeni vai kuci.

Izpētījusi gadu senas vēstules, Līsbeta meta mieru. Viņa iegāja Bilinga Explorer un sāka pētīt, kā viņš sērfo tīklā. Atklājās, ka, līdzīgi vairumam vīriešu viņa vecuma grupā, ari Bilings regulāri ielūkojas pornolapās, tomēr lielākā daļa viņa meklējumu bija saistīti ar darbu. Līsbeta secināja, ka Bilings interesējas par mašīnām un bieži apmeklē lapas, kur var apskatīt jaunākos auto- modeļus.

Pēc apmēram stundu ilgas rakņāšanās Līsbeta izsvītroja Bilin- gu no saraksta. Pēc tam viņa pievērsās piecdesmit vienu gadu vecajam tieslietu nodaļas veterānam Lārsam Ērjanam Volbergam.

Torstens Ēdklints ieradās policijas pārvaldē Kungsholmenā ap pusastoņiem vakarā. Viņu gaidīja Monika Figerola un Mīkaels Blumkvists. Visi apsēdās pie tā paša galda, kur Blumkvists bija sēdējis iepriekšējā dienā.

Ēdklints secināja, ka viņš ļoti riskē un ir pārkāpis vairākus iekšējās kārtības noteikumus, atļaujot Blumkvistam ienākt šajā gaitenī. Monikai noteikti nebija tiesību pēc savas iniciatīvas aicināt viņu šurp. Parasti pat sievas vai vīri nedrīkstēja ienākt VPP/ DN slepenajos gaiteņos - viņiem bija jāgaida dzīvesbiedrs kāpņu telpā. Turklāt Blumkvists galu galā bija žurnālists. Turpmāk viņš drīkstēs ierasties tikai pagaidu birojā Frīdhemsplanā.

Tomēr pēc īpaša ielūguma šajos gaiteņos drīkstēja atrasties arī nepiederošie. Ārvalstu viesi, zinātnieki, akadēmiķi, pagaidu konsultanti… Ēdklints ievietoja Blumkvistu pagaidu konsultantu kategorijā. Visas šīs muļķības par slepenību patiesībā bija tikai tukši vārdi. Kāds cilvēks nolēma, ka citam būs noteikts pielaides līmenis. Ēdklints bija nolēmis pārmetumu gadījumā apgalvot, ka pats piešķīris Blumkvistam pielaidi.

Tas ir - ja viņiem neradīsies kādas nesaskaņas. Ēdklints apsēdās un paskatījās uz Figerolu.

“Kā tu uzzināji par tikšanos?”

“Man ap četriem piezvanīja Blumkvists,” viņa smaidot atbildēja.

“Un kā jūs to uzzinājāt?”

“Avots pateica,” paziņoja Mīkaels.

“Vai man būtu jāsecina, ka jūs novērojat Telebūrianu?” Monika papurināja galvu.

“Tā bija arī mana pirmā doma,” viņa noteica priecīgā balsī, it kā Mīkaela nemaz nebūtu klāt. “Bet tas nevar būt. Pat ja kāds izseko Telebūrianu Blumkvista uzdevumā, šī persona nevarētu iepriekš izskaitļot, ka viņš tiksies tieši ar Jūnasu Sandbergu.” Ēdklints lēnām pamāja ar galvu.

“Tātad… kas atliek? Nelikumīga noklausīšanās vai kas cits?” “Es varu jums apgalvot, ka neveicu nelikumīgu noklausīšanos un neesmu dzirdējis, ka kaut kas tāds vispār notiktu,” Mīkaels sacīja, lai atgādinātu par savu klātbūtni. “Esiet reāli. Ar nelikumīgu noklausīšanos nodarbojas varas iestādes.”

Ēdklints savilka lūpas.

“Tātad jūs nestāstīsiet, kā ieguvāt informāciju par tikšanos?” “Nē. Es jau pastāstīju. Kāds avots pateica. Avotam ir nodrošināta anonimitāte. Kā būtu, ja mēs pievērstos ziņas saturam?” “Man nepatīk nepabeigtas lietas,” Ēdklints sacīja. “Nu labi. Kas mums ir?”

“Viņu sauc Jūnass Sandbergs,” Monika informēja. “Pēc izglītības jūras spēku ūdenslīdējs, deviņdesmito gadu sākumā mācījās policijas skolā. Strādāja vispirms Upsālā un pēc tam Sēderteljē."

“Tu esi no Upsālas.”

“Jā, bet mēs tur nebijām vienā laikā. Es sāku tur strādāt, kad viņš aizbrauca uz Sēdertelji.”

“Skaidrs.”

“VPP/DN viņu pieņēma darbā pretizlūkošanā 1998. gadā. 2000. gadā viņš devās slepenā uzdevumā uz ārzemēm. Saskaņā ar mūsu papīriem oficiāli viņš patiesībā atrodas vēstniecībā Madridē. Es painteresējos vēstniecībā. Viņiem nav ne jausmas, kas ir Jūnass Sandbergs.”

“Tāpat kā Mortensons. Oficiāli pārvietots uz nodaļu, kurā viņa nav.”

“Tikai kancelejas vadītājam ir iespēja darīt kaut ko tādu sistemātiski.”

“Un parastos gadījumos visu norakstītu uz nekārtībām papīros. Mēs to pamanām tāpēc, ka īpaši meklējam. Un, ja kāds sāk uzdot jautājumus, tad viņi vienkārši pasaka slepeni vai ka tam ir kāda saistība ar terorismu.”

“Vēl jāpārbauda budžets.”

“Finanšu direktors?”

“Varbūt.”

“Labi. Vēl?”

“Jūnass Sandbergs dzīvo Sollentūnā. Viņš nav precējies, bet viņam un kādai skolotājai no Sēderteljes ir kopīgs bērns. Nekādu pārkāpumu. Licence diviem šaujamieročiem. Bez kaitīgiem ieradumiem un pilnīgs atturībnieks. Neparastais ir tikai tas, ka viņš laikam ir ticīgs un deviņdesmitajos gados bija iesaistījies Dzīvības vārdā.”

“Kur tu to ņēmi?”

“Es parunāju ar savu veco priekšnieku no Upsālas. Viņš Sandbergu labi atceras.”

“Skaidrs. Kristīgs armijas ūdenslīdējs ar diviem ieročiem un bērnu Sēderteljē. Vēl kas?”

“Mēs noskaidrojām viņa personību tikai pirms trim stundām. Tas jebkurā gadījumā ir ātri.”

“Piedod. Ko mēs zinām par māju Artillerigātanā?”

“Vēl neko daudz. Stefans sameklēja kādu no būvvaldes. Mums ir ēkas plāns. Kooperatīva māja no iepriekšējās gadsimtu mijas. Seši stāvi ar divdesmit diviem dzīvokļiem un vēl astoņi dzīvokļi nelielā sētas mājā. Es pārbaudīju īrniekus, bet neatradu neko ievērības cienīgu. Divi no īrniekiem ir tiesāti.”

“Kas viņi ir?”

“Kāds Lindstrems pirmajā stāvā. Sešdesmit trīs gadus vecs. Tiesāts par krāpšanos ar apdrošināšanu septiņdesmitajos gados. Un Vitfelts no trešā stāva, četrdesmit septiņus gadus vecs. Divreiz tiesāts par vardarbību pret bijušo sievu.”

“Hmm.”

“Tur dzīvo dažādi vidusšķiras pārstāvji. Tikai viens dzīvoklis šķiet neparasts.”

“Kurš?”

“Dzīvoklis augšstāvā. Vienpadsmit istabas, tāds kā reprezentācijas dzīvoklis. Pieder firmai ar nosaukumu AS Bellona."

“Un ar ko viņi nodarbojas?”

“Dievs vien zina. Viņi veic tirgus izpēti, un gadā viņiem ir aptuveni trīsdesmit miljonu kronu apgrozījums. Visi Bellona īpašnieki dzīvo ārzemēs.”

“Ahā.”

“Ko nozīmē ahā?”

“Vienkārši ahā. Izpētiet to firmu kārtīgi.”

Šajā mirklī pa durvīm ienāca darbinieks, kuru Mīkaels pazina tikai pēc vārda Stefans.

“Labdien, šef,” viņš sveicināja Torstenu Ēdklintu. “Te ir kas interesants. Es pārbaudīju Bellona dzīvokļa vēsturi.”

“Un?” jautāja Monika Figerola.

“Bellona tika nodibināta septiņdesmitajos un nopirka dzīvokli pēc tā iepriekšējās īpašnieces nāves. Tā bija kāda sieviete, vārdā Kristīna Sēderholma, dzimusi 1917. gadā.”

“Lūk, kā?”

“Viņa bija precējusies ar Hansu Vilhelmu Franki, kovboju, kurš saķērās ar P. G. Vingi, kad nodibināja VPP/DN.”

“Labi,” sacīja Ēdklints. “Ļoti labi. Monika, šī ēka ir jānovēro visu diennakti. Noskaidro, kādi tur ir telefoni. Es gribu zināt, kas dzīvokli apmeklē, kādas mašīnas tur piebrauc. Visu kā parasti.”

Ēdklints pašķielēja uz Blumkvistu. Izskatījās, ka viņš grasās kaut ko sacīt, bet apraujas. Mīkaels sarauca uzacis.

“Vai esat apmierināts ar informācijas plūsmu?” Ēdklints beidzot vaicāja.

“Pilnībā. Vai esat apmierināts ar Millennium pienesumu?”

Ēdklints lēnām pamāja ar galvu.

“Jūs apzināties, ka par to es varu dabūt pa galvu?” viņš jautāja.

“Ne jau manis dēļ. Šeit saņemto informāciju es pakļauju avotu aizsardzības principam. Es atstāstīšu faktus, bet neminēšu, kā esmu tos ieguvis. Pirms publicēšanas es jūs formāli intervēšu. Ja nevēlēsieties atbildēt, varat vienkārši sacīt “Bez komentāriem”. Vai arī varat izklāstīt, ko domājat par Speciālās analīzes sekciju. Jūs pats izlemsiet.”

Ēdklints pamāja.

Mīkaels jutās apmierināts. Dažu stundu laikā Sekcija piepeši bija ieguvusi fizisku veidolu. Tas bija īsts apvērsums.

Sonjai mudīgai par sarūgtinājumu sapulce prokurora Ēkstrema kabinetā ieilga. Uz galda kāds bija aizmirsis minerālūdens pudeli. Sonja bija divas reizes piezvanījusi vīram, lai pateiktu, ka aizkavēsies, un apsolītu kompensēt viņam to ar jauku vakaru, tiklīdz atgriezīsies mājās. Viņa sāka nervozēt un justies kā iebrucēja.

Sapulce beidzās tikai ap pusastoņiem. Sonjai pilnīgi negaidot, durvis atvērās, un gaitenī iznāca Hanss Faste. Viņam sekoja dakteris Telebūrians. Aiz viņiem nāca kāds pavecs sirms vīrietis, kuru Sonja agrāk nebija redzējusi. Visbeidzot parādījās prokurors Ēkstrems un, vilkdams mugurā žaketi, izslēdza gaismu un aizslēdza durvis.

Sonja Mūdiga pacēla savu mobilo telefonu pie aizkaru spraugas un uzņēma divus zemas izšķirtspējas attēlus, nofotografēdama kompāniju pie Ēkstrema durvīm. Pakavējušies dažas sekundes, viņi devās prom pa gaiteni.

Kad viņi gāja garām konferenču zālei, Sonja aizturēja elpu. Beidzot izdzirdusi aizveramies kāpņu telpas durvis, viņa aptvēra, ka ir nosvīdusi aukstiem sviedriem, un piecēlās drebošiem ceļgaliem.

Bublanskis piezvanīja monikai Figerolai tūlīt pēc astoņiem vakarā.

“Jūs gribējāt zināt, vai Ēkstremam ir apspriede.”

“Jā,” Monika atbildēja.

“Tā beidzās pavisam nesen. Ēkstrems tikās ar dakteri Telebūrianu un manu bijušo kolēģi kriminālinspektoru Hansu Fasti, kā arī vienu vecāku kungu, ko mēs nepazīstam.”

“Mirklīti,” Monika Figerola sacīja, uzlika klausulei plaukstu un pagriezās pret pārējiem. “Mūsu ideja izrādījās auglīga. Telebūrians devās taisnā ceļā pie Ēkstrema.”

“Vai jūs tur vēl esat?”

“Atvainojiet. Vai mums ir nepazīstamā vīrieša pazīmes?”

“Vēl labāk. Es aizsūtīšu viņa fotogrāfiju.”

“Fotogrāfiju? Skaisti, es būšu jums pakalpojumu parādā.”

“Es justos atvieglots, ja zinātu, kas notiek.”

“Es pēc brīža piezvanīšu.”

Visi pie galda kādu brīdi sēdēja klusēdami.

“Labi,” Ēdklints beidzot noteica. “Telebūrians tiekas ar Sekciju un pēc tam taisnā ceļā dodas pie prokurora Ēkstrema. Es daudz atdotu, lai uzzinātu, ko viņi apsprieda.”

“Jūs taču varat pajautāt man,” ierosināja Mīkaels Blumkvists. Ēdklints un Figerola paskatījās uz viņu.

“Viņi tikās, lai noslīpētu detaļas savai stratēģijai, kā iegāzt Līsbetu Salanderi pēc mēneša gaidāmajā tiesā.”

Monika uzmanīgi paraudzījās uz Mīkaelu, tad lēnām pamāja ar galvu.

“Tas ir pieņēmums,” Ēdklints sacīja. “Ja vien jums nav para- normālas spējas.”

“Tas nav pieņēmums,” Mīkaels iebilda. “Viņi tikās, lai apspriestu detaļas Salanderes psihiatriskajai ekspertīzei. Telebūrians to tikko ir pabeidzis.”

“Muļķības. Salandere vēl nemaz nav izmeklēta.”

Mīkaels paraustīja plecus un atvēra savu datorsomu.

“Agrāk tas dakterim netraucēja. Te ir pēdējā ekspertīzes slēdziena versija. Kā redzat, tā ir datēta ar nedēļu, kad jāsākas tiesai.” Ēdklints un Figerola izpētīja papīrus sev priekšā. Beidzot viņi lēnām saskatījās un pēc tam palūkojās uz Blumkvistu.

“Un kā jūs to dabūjāt?” Ēdklints jautāja.

“Sorry. Avotu aizsardzība,” Mīkaels atteica.

“Blumkvist… mums nepieciešama savstarpēja uzticēšanās. Jūs neatklājat informāciju. Vai jums ir vēl līdzīgi pārsteigumi?”

“Jā. Protams, man ir noslēpumi. Turklāt esmu pārliecināts, ka jūs neesat devis man iespēju piekļūt visam, kas jums ir Drošības policijā. Vai ne?”

“Tas nav viens un tas pats.”

“Ir gan. Mūsu vienošanās nozīmē sadarbību. Kā jau jūs teicāt - mums nepieciešama savstarpēja uzticēšanās. Es neslēpju neko, kas varētu palīdzēt jūsu izmeklēšanai atklāt Sekciju vai noskaidrot izdarītos noziegumus. Es jau esmu iedevis jums materiālus, kas rāda, kā Telebūrians 1991. gadā izdarīja noziegumu kopā ar Bjerku, un esmu pastāstījis, ka šobrīd viņš grasās darīt to pašu. Un šis dokuments apliecina, ka tā ir taisnība.”

“Bet jums ir noslēpumi.”

“Protams. Jūs varat pārtraukt sadarbību vai sadzīvot ar to.” Monika Figerola diplomātiski pacēla roku.

“Piedod, bet vai tas nozīmē, ka prokurors Ēkstrems strādā Sekcijai?”

Mīkaels sarauca uzacis.

“Es nezinu. Man šķiet, ka viņš drīzāk ir noderīgs idiots, kuru Sekcija vienkārši izmanto. Ēkstrems ir karjerists, taču man viņš šķiet godīgs un mazliet pastulbs. Turklāt viens avots pastāstīja, ka Ēkstrems noticējis visam, ko Telebūrians konsultācijā stāstīja par Līsbetu Salanderi, kamēr meitene bija izsludināta meklēšanā.” “Jūs domājat, ka ar viņu nav grūti manipulēt?”

“Tieši tā. Un Hanss Faste ir idiots, kurš uzskata, ka Salandere ir lesbiete sātaniste.”

Ērika Bergere viena pati sēdēja savās mājās Saltšēbādenā. Viņa jutās paralizēta un nespēja koncentrēties jēdzīgam darbam. Viņa visu laiku gaidīja telefona zvanu, kas paziņos, ka viņas fotogrāfijas ir izliktas kaut kur internetā.

Ērika atkal un atkal pieķēra sevi domājam par Līsbetu Salanderi un saprata, ka lolojusi veltas cerības. Salandere gulēja ieslēgta Sālgrēna slimnīcā. Pie viņas neielaida apmeklētājus, un viņa pat nevarēja lasīt avīzes. Tomēr viņa bija neparasti stipra meitene. Par spīti izolācijai, Salandere bija sazinājusies ar Ēriku ICQ un pēc tam piezvanījusi pa telefonu. Un pirms diviem gadiem viņa viena pati bija iznīcinājusi Vennerstrema impēriju un izglābusi Millennium.

Pulksten astoņos vakarā pie durvīm pieklauvēja Susanne Lindere. Ērika sarāvās, it kā istabā kāds būtu izšāvis ar pistoli. “Labvakar! Tu sēdi tumsā ar drūmu seju.”

Ērika pamāja un ieslēdza gaismu.

“Sveika. Es uzlikšu kafiju…”

“Nē. Ļauj man. Vai ir kādi jaunumi?”

Kā nu ne. Parādījās Līsbeta Salandere un okupēja manu datoru. Un piezvanīja, lai pateiktu, ka Telebūrians un kaut kāds Jūnass pēcpusdienā tiksies Centrālajā stacijā.

“Nē, nekā jauna,” viņa atteica. “Bet es gribētu kaut ko pārbaudīt uz tevi.”

“Pārbaudi.”

“Ko tu domā par iespēju, ka tas nav stalkers, bet kāds no mana paziņu loka, kurš vēlas atriebties?”

“Kāda ir atšķirība?”

“Stalkers ir kāds svešais, kurš ir apsēsts ar mani. Otrais variants ir cilvēks, kurš vēlas man atriebties vai sabojāt man dzīvi personisku iemeslu dēļ.”

“Interesanta doma. Kā tā radusies?”

“Es… šodien apspriedu situāciju ar kādu cilvēku. Nevaru saukt viņu vārdā, bet viņa izteicās, ka īsta stalkera draudi izskatītos citādi. Pirmām kārtām tāds nekad nerakstītu vēstuli Ēvai Kārlso- nei no kultūras nodaļas. Tā ir pavisam netipiska rīcība.” Susanne Lindere lēnām pamāja ar galvu.

“Tur kaut kas ir. Zini, es patiesībā neesmu lasījusi tās vēstules. Vai varu apskatīties?”

Ērika atnesa savu klēpjdatoru un uzlika uz virtuves galda.

Monika figerola izvadīja Mīkaelu Blumkvistu no policijas pārvaldes ap desmitiem vakarā. Viņi apstājās tajā pašā vietā parkā, kur iepriekšējā dienā.

“Te nu mēs atkal esam. Vai tu gribi nozust un strādāt vai arī nāksi pie manis un mēs mīlēsimies?”

“Nu…”

“Mīkael, es tevi nespiežu. Ja tev jāstrādā, tu pasaki.”

“Zini, Figerola, tu izraisi baigo atkarību.”

“Un tu negribi būt ne no viena atkarīgs. Vai tā tu to domā?” “Nē, ne tā. Bet man šonakt jāparunā ar kādu cilvēku, un tas prasīs laiku. Kamēr es tikšu galā, tu jau gulēsi.”

Monika pamāja.

“Tad pagaidām atā.”

Mīkaels noskūpstīja viņu uz vaiga un devās uz autobusu pieturu pie Frīdhemsplana.

“Blumkvist!” Monika iesaucās.

“Jā?”

“Es būšu brīva arī rit no rīta. Atnāc uz brokastīm, ja paspēsi.”

21.   nodala

Sestdiena, 4. jūnijs-pirmdiena, 6. jūnijs

Sākot pārbaudīt ziņu redaktoru Andersu Holmu, Līsbetai uzmācās nelāgas nojautas. Holms bija piecdesmit astoņus gadus vecs un patiesībā neietilpa prognozētajā vecuma grupā, tomēr Līsbeta katram gadījumam bija viņu tur iekļāvusi, jo viņš naidojās ar Ēriku Bergeri. Holms pina intrigas un izsūtīja e-pastus, stāstīdams, kā dažs labs ir slikti padarījis savu darbu.

Līsbeta redzēja, ka Holmam Ērika nepatīk un viņš atvēl daudz laika piezīmēm, ka tas sievišķis pateicis to vai izdarījis šito. Internetā viņš apmeklēja tikai ar darbu saistītas vietnes. Ja viņam bija citas intereses, ar tām viņš nodarbojās brīvajā laikā un uz kāda cita datora.

Līsbeta paturēja Holmu kā Indes spalvas kandidātu, taču viņš neizskatījās visai ticams. Brīdi prātojusi, kāpēc īsti netic viņa kandidatūrai, Līsbeta nosprieda, ka Holms ir pārāk iedomīgs, lai ietu apkārtceļu ar anonīmām vēstulēm. Ja viņš gribētu nosaukt Ēriku Bergeri par mauku, viņš to izdarītu atklāti. Turklāt viņš neizskatījās pēc tipa, kas uzņemtos pūles ielavīties Ērikas mājā nakts vidū.

Ap desmitiem Līsbeta paņēma pauzi, iegāja [Stulbā_Galda] grupā un secināja, ka Mīkaels vēl nav atgriezies. Viņa viegli saērcināta domāja, diezin ar ko viņš nodarbojas un vai viņš ir paspējis uz Telebūriana tikšanos.

Tad viņa atgriezās SMP serveri.

Nākamais vārds sarakstā bija divdesmit deviņus gadus vecais sporta nodaļas sekretārs Klāss Lundīns. Līsbeta jau bija atvērusi Lundīna e-pastu, kad apstājās un iekoda apakšlūpā. Viņa aizvēra Lundīna kontu un atgriezās pie Ērikas Bergeres.

Līsbeta ritināja atpakaļ pagātnē. Sūtījumu nebija īpaši daudz, jo Ērikas konts bija atvērts tikai otrajā maijā. Pati pirmā vēstule bija rīta ziņojums, ko nosūtījis atbildīgais sekretārs Pēters Frēdriksons. Pirmajā dienā vairāki cilvēki bija apsveikuši Ēriku ar ierašanos SMP.

Līsbeta uzmanīgi izlasīja visas vēstules Ērikas pastkastītē. Sarakstē ar ziņu redaktoru Holmu jau no pirmās dienas bija manāms naidīgs tonis. Šķita, ka viņi nespēj vienoties nevienā jautājumā, un Līsbeta redzēja, ka Holms apgrūtina Ērikas darbu, sūtīdams divas trīs vēstules arī par dažādiem sīkumiem.

Viņa pārlēca pāri reklāmai, "mēstulēm" un dienesta ziņojumiem. Toties pievērsās visai personiskajai sarakstei. Līsbeta izlasīja budžeta aprēķinus, reklāmu un tirgus rezultātus un nedēļas garumā ieilgušo saraksti ar finanšu direktoru Kristeru Selbergu; tā izskatījās pēc liela strīda par štatu samazināšanu. No juridiskās nodaļas Ērika saņēma niknas vēstules par kādu praktikantu Juhannesu Frisku, kuru viņa acīmredzot bija norīkojusi strādāt pie kāda neapstiprināta materiāla. Ja neskaita pirmās apsveikuma vēstules, šķita, ka neviens vadības līmeņa darbinieks neredz neko pozitīvu Ērikas argumentos vai ierosinājumos.

Pēc kāda laika Līsbeta aizritināja atpakaļ uz sākumu un galvā veica statistisku aprēķinu. Viņa secināja, ka no visiem SMP vadošajiem darbiniekiem tikai četri cilvēki necentās graut Ērikas pozīcijas. Tie bija valdes priekšsēdētājs Borgšē, atbildīgais sekretārs Frēdriksons, ievadrakstu lappuses redaktors Gunnars Magnusons un kultūras nodaļas redaktors Sebastians Strandlunds.

Vai viņi SMP vispār nav dzirdējuši par sievietēm? Visi vadītāji tikai vīrieši.

Ar kultūras nodaļas redaktoru Ērikai Bergerei bija vismazāk darīšanu. Visā šajā laikā viņa bija apmainījusies ar Strandlundu tikai divām vēstulēm. Visdraudzīgākās un acīmredzami simpātiju pilnās vēstules pienāca no ievadrakstu redaktora Magnusona. Borgšē bija lakonisks un sauss. Visi pārējie vadītāji nodevās neatļautiem paņēmieniem.

Kāda velna pēc šī veču banda vispār ir pieņēmusi Ēriku Bergeri darbā, ja viņu vienīgā vēlme ir Ēriku saplosīt?

Izskatījās, ka visvairāk darīšanu Ērikai ir ar Pēteru Frēdriksonu. Viņš kā ēna piedalījās visās sapulcēs. Viņš gatavoja ziņojumus, informēja Ēriku par dažādiem rakstiem un problēmām un organizēja darbu.

Frēdriksons katru dienu rakstīja Ērikai desmitiem reižu.

Līsbeta savāca visas viņa vēstules vienkopus un izlasīja tās citu pēc citas. Vairākos gadījumos viņam bija iebildumi pret Ērikas lēmumiem. Viņš pamatoja šos iebildumus. Šķita, ka Ērika Frēd- riksonam uzticas, jo viņa bieži mainīja lēmumu vai pieņēma sekretāra argumentus. Viņš nekad neuzvedās naidīgi. Toties nebija arī ne mazākā mājiena uz kaut kādu personisku attieksmi.

Līsbeta aizvēra Ērikas pastkasti un brīdi domāja.

Viņa atvēra Frēdriksona kontu.

PLAGUE BEZ lieliem panākumiem bija visu vakaru noņēmies ar dažādu SMP darbinieku mājas datoriem. Viņam bija izdevies iekļūt pie ziņu redaktora Andersa Holma, jo Holmam bija atvērta līnija uz rakstāmgaldu darbā, lai viņš jebkurā diennakts laikā varētu piekļūt darba materiāliem. Holma privātais dators bija viens no garlaicīgākajiem, kādu Plague jebkad uzlauzis. Ar pārējiem astoņpadsmit vārdiem Līsbetas sarakstā viņam nebija veicies. Neviens no viņiem sestdienas vakarā nebija tiešsaistē. Viņam jau sāka apnikt šis neiespējamais uzdevums, kad Līsbeta izsauca viņu pusvienpadsmitos vakarā.

<Kas ir? >

< Pēters Frēdriksons. >

<Okei.>

<Met mieru citiem. Pievērsies viņam. >

<Kāpēc?>

< Intuīcija. >

<Tam vajadzēs laiku. >

<Ir īsāks ceļš. Frēdriksons ir atbildīgais sekretārs un strādā ar programmu Integrator, lai no mājām varētu pārbaudīt, kas notiek viņa datorā SMP >

<Es neko nezinu par Integrator.>

<Maza programmiņa, kas parādījās pirms pāris gadiem. Tagad pilnīgi novecojusi. Integrator ir viena kļūda. Atrodama Hacker Rep. arhīvā. Teorētiski tu vari programmu apgriezt otrādi un no darba ieiet viņa mājas datorā. >

Plague nopūtās. Līsbeta, kas reiz bija viņa skolniece, tagad pārspēja viņu.

<Okei. Pamēģināšu. >

<Ja kaut ko atradīsi - nodod to Kāliem Blumkvistam, ja es vairs nebūšu onlainā.>

Mīkaels blumkvists atgriezās Līsbetas Salanderes dzīvoklī Mūse- bakē neilgi pirms divpadsmitiem. Viņš bija noguris, tāpēc sāka ar dušu un kafijas automāta ieslēgšanu. Tad viņš atvēra Līsbetas datoru un izsauca viņu ICQ.

<Bija jau laiks.>

<Sorry.>

<Kur tu biji pazudis pēdējās dienās?>

<Gulēju ar slepeno aģenti un medīju Jūnasu. >

<Vai paspēji uz tikšanos? >

<Jā. Tu pateici Ērikai??? >

<Vienīgais veids, kā dabūt tevi rokā.>

< Smalki. >

< Rīt mani pārvedīs uz izolatoru. >

<Es zinu.>

< Plague palīdzēs ar tīklu. >

< Lieliski. >

< Atliek tikai fināls. >

Mīkaels pamāja pie sevis.

<Sallij… mēs izdarīsim to, kas jādara.>

<Zinu. Tu esi tik paredzams. >

<Tu, kā allaž, esi apburoša.>

<Vai man vēl kaut kas būtu jāzina?>

<Nē.>

<Tādā gadījumā man vēl jāpadara pēdējie darbi tīklā.> <Okei. Lai tev labi klājas!>

Susanne lindere pamodās, kad viņai austiņā kaut kas iepīkstējās. Signalizēja kustību detektors, kas bija novietots priekšnamā Ērikas Bergeres mājas pirmajā stāvā. Paslējusies uz elkoņa, viņa ieraudzīja, ka ir 05:23 svētdienas rītā. Susanne klusi izslīdēja no gultas un uzvilka džinsus, T kreklu un krosenes. Viņa iebāza kabatā asaru gāzes baloniņu un paņēma līdzi steku.

Susanne bez skaņas pagāja garām Ērikas guļamistabas durvīm un redzēja, ka tās ir aizvērtas - tātad slēgtas.

Pēc tam viņa apstājās pie kāpnēm un ieklausījās. Pirmajā stāvā bija dzirdami klusi klikšķi; tur kāds bija. Viņa lēnām nokāpa pa kāpnēm, atkal apstājās priekšnamā un ieklausījās.

Virtuvē kāds pavilka krēslu. Stingri turēdama steku, Susanne klusi piegāja pie virtuves durvīm un ieraudzīja, ka pie galda ar apelsīnu sulas glāzi rokā sēž plikpaurains, neskuvies vīrietis un lasa SMP. Viņš sajuta Susannes klātbūtni un pacēla acis.

“Kas jūs tāda?” viņš jautāja.

Susanne atslāba un atbalstījās pret stenderi.

“Jūs laikam esat Grēgers Bekmans? Sveiki. Mani sauc Susanne Lindere.”

“Ak tā? Vai jūs ar to steku zvelsiet man pa galvu vai varbūt gribat glāzi sulas?”

“Labprāt,” atteica Susanne, nolikdama steku. “Sulu.”

Grēgers Bekmans pasniedzās pēc glāzes trauku statīvā un ielēja sulu no tetrapakas.

“Es strādāju Milton Security," Susanne sacīja. “Domāju, būs labāk, ja sieva jums izskaidros manu klātbūtni.”

Grēgers piecēlās.

“Vai ar Ēriku kaut kas noticis?”

“Ar jūsu sievu viss kārtībā. Bet bija nelielas nepatikšanas. Mēs jūs meklējām Parīzē.”

“Parīzē? Velns parāvis, es biju Helsinkos!”

“Tiešām? Piedodiet, jūsu sieva domāja, ka Parīzē.”

“Tas būs nākammēnes.”

Grēgers devās uz durvīm.

“Guļamistabas durvis ir aizslēgtas. Lai tās atvērtu, jums vajadzēs kodu,” Susanne sacīja.

“Kodu?”

Viņa nosauca Grēgeram trīs ciparus, kas jānospiež, lai atvērtu guļamistabas durvis. Grēgers metās augšā pa kāpnēm. Susanne pasniedzās pār galdu un paņēma viņa atstāto SMP.

Pulksten desmitos svētdienas ritā pie Līsbetas Salanderes ienāca dakteris Anderss Jūnasons.

“Sveika, Līsbet.”

“Sveiki.”

“Gribēju tikai brīdināt, ka policija būs klāt ap pusdienlaiku.” “Skaidrs.”

“Neizskatās, ka tu īpaši uztrauktos.”

“Nē.”

“Man tev ir dāvana.”

“Dāvana? Kāpēc?”

“Tu esi viena no maniem interesantākajiem pacientiem kopš ilgiem laikiem.”

“Ak tā,” Līsbeta aizdomu pilna novilka.

“Es sapratu, ka tu aizraujies ar DNS un ģenētiku.”

“Kurš tad ir izpļāpājies… Laikam tā psiholoģiene.”

Anderss Jūnasons pamāja ar galvu.

“Ja tev izolatorā būs garlaicīgi… te ir pats jaunākais DNS pētniecībā.”

Viņš pasniedza Līsbetai "ķieģeli" ar nosaukumu Spirals - Myste- ries ofDNA, ko sarakstījis profesors Jošito Takamura no Tokijas Universitātes. Līsbeta Salandere atvēra grāmatu un izpētīja saturu.

“Skaisti,” viņa noteica.

“Būtu interesanti kādreiz dzirdēt, kā tas nākas, ka tu lasi tādus darbus, ko pat es nesaprotu.”

Tiklīdz Jūnasons bija atstājis palātu, Līsbeta izņēma datoru. Pēdējais piegājiens. No SMP personāla daļas Līsbeta bija izdibinājusi, ka Pēters Frēdriksons sešus gadus ir bijis avīzes darbinieks. Pa šo laiku viņam ir bijuši divi garāki slimības atvaļinājumi. Divi mēneši 2003. gadā un trīs mēneši 2004. gadā. No personas lietas Līsbeta secināja, ka abos gadījumos iemesls bijusi pārpūle. Bergeres priekštecis Hokans Mūranders vienā reizē bija pacēlis jautājumu par Frēdriksona palikšanu atbildīgā sekretāra amatā.

Runas. Runas. Runas. Nekā konkrēta.

Bez piecpadsmit divpadsmitos viņu izsauca Plague.

<Kas ir?>

<Vai tu vēl slimnīcā? >

<Un kā tu domā?>

<Tas ir viņš.>

<Esi drošs? >

<Viņš pirms pusstundas no mājām iegāja savā darba datorā. Es ielīdu viņa mājas kompī. Viņam uz cietā diska ir ieskenētas Bergeres fotogrāfijas.>

< Paldies !>

<Viņa ir ļoti smukiņa. >

< Plague. >

<Es zinu. Kas man jādara? >

<Vai viņš ir izlicis bildes tīklā? >

<Cik saprotu, nē.>

<Vai vari mīnēt viņa datoru? >

<Jau izdarīts. Ja viņš mēģinās bildes nosūtīt pa pastu vai ielādēt tīklā kaut ko lielāku par divdesmit kilobaitiem, tad viņa disks avarēs. >

< Forši. >

<Tagad gribu pagulēt. Tu tiksi galā pati?>

<Kā vienmēr. >

Līsbeta aizvēra ICQ. Uzmetusi skatienu pulkstenim, viņa ieraudzīja, ka tūlīt būs pusdienas. Viņa ātri uzrakstīja ziņu, ko adresēja Yahoo grupai [Stulbais_Galds],

Mīkael! Svarīgi. Tūlīt piezvani Ērikai Bergerei un pasaki, ka Indes spalva ir Pēters Frēdriksons.

Mirklī, kad Līsbeta nosūtīja šo ziņu, gaitenī bija dzirdama kustība. Viņa pacēla savu Palm Tungsten T3 un noskūpstīja tā ekrānu. Tad izslēdza datoru un novietoja to tukšajā nišā aiz naktsskapīša.

“Labdien, Līsbeta,” durvīs sacīja viņas advokāte Annika Džannīni.

“Labdien.”

“Policija pēc brīža ieradīsies tev pakaļ. Es atnesu tev drēbes. Ceru, ka izmērs derēs.”

Līsbeta ar aizdomām aplūkoja glītu tumšu bikšu un gaišu blūzīšu kaudzi.

Līsbetai salanderei pakaļ atnāca divas policistes no Gēteborgas policijas. Uz apcietinājumu viņu pavadīja advokāte.

Kad viņas visas no palātas devās cauri gaitenim, Līsbeta pamanīja, ka vairāki slimnīcas darbinieki ziņkārīgi viņu vēro. Līsbeta laipni pamāja personālam, un daži pamāja viņai pretī. Pie dežūrposteņa it kā gluži nejauši bija nostājies Anderss Jūnasons. Viņi saskatījās un pamāja ar galvu. Pirms viņas bija paguvušas nogriezties ap stūri, Līsbeta ievēroja, ka Jūnasons ir uzņēmis kursu uz viņas plātu.

Visā pārvešanas laikā Līsbeta nebilda policistēm ne vārda.

Mīkaels blumkvists aizvēra iBook un beidza darbu pulksten septiņos svētdienas rītā. Viņš brīdi sēdēja pie Līsbetas rakstāmgalda un tukši blenza tālumā.

Tad viņš aizgāja uz meitenes guļamistabu un palūkojās uz milzīgo divguļamo gultu. Pēc brīža viņš atgriezās kabinetā, paņēma telefonu un piezvanīja Monikai Figerolai.

“Sveika. Te Mīkaels.”

“Sveiks. Tu jau augšā?”

“Es tikko beidzu darbu un taisos iet gulēt. Gribēju tikai apsveicināties.”

“Vīriešiem, kas piezvana, lai apsveicinātos, ir apslēpti nodomi.”

Mīkaels iesmējās.

“Blumkvist, ja gribi, vari nākt gulēt te.”

“Es būšu garlaicīga sabiedrība.”

“Es to pārdzīvošu.”

Mīkaels ar taksometru aizbrauca uz Pontonjergātanu.

Ērika bergere svētdienu pavadīja gultā ar Grēgeru. Viņi gulēja un pļāpāja vai snauduļoja. Pēcpusdienā abi apģērbās un izgāja garā pastaigā līdz piestātnei.

“SMP bija kļūda,” Ērika sacīja, kad viņi bija atgriezušies mājās. “Tā nesaki. Šobrīd ir smagi, bet tu to zināji. Kad iestrādāsies, viss nokārtosies.”

“Ne jau darbs. Ar to es tieku galā. Tā ir attieksme.”

“Hmm.”

“Es nejūtos labi. Bet nevaru aiziet pēc pāris nedēļām.”

Ērika drūmi apsedas pie virtuves galda un apātiski raudzījas tālumā. Grēgers vēl nekad nebija redzējis sievu tik nomāktu.

Kriminālinspektors hanss faste pirmo reizi satika Līsbetu Salanderi svētdien ap pusvieniem, kad Gēteborgas policiste ieveda viņu Markusa Ērlandera kabinetā.

“Tevi gan bija ellīgi grūti noķert,” Faste sacīja.

Līsbeta Salandere nopētīja viņu ar caururbjošu skatienu un nosprieda, ka Faste ir idiots un viņa negrasās šķiest laiku, satraucoties par viņa eksistenci.

“Inspektore Gunilla Vēringa pavadīs jūs uz Stokholmu,” Ērlanders sacīja.

“Labi,” Faste noteica. “Tad brauksim tūlīt. Daudzi cilvēki grib ar tevi nopietni parunāt, Salandere.”

Ērlanders atvadījās no Līsbetas. Viņa inspektoru ignorēja.

Vienkāršības labad viņi bija nolēmuši pārvest apcietināto uz Stokholmu ar dienesta mašīnu. Pie stūres sēdēja Gunilla Vēringa. Sākumā Hanss Faste sēdēja viņai blakus, pagriezis galvu atpakaļ, un centās uzsākt sarunu ar Līsbetu. Ap Alingsosu viņam sāka sāpēt sprands, un viņš padevās.

Līsbeta vēroja ainavu aiz sānu loga. Šķita, ka Faste viņas pasaulē vispār neeksistē.

Telebūrianam ir taisnība. Viņa tiešām ir atpalikusi, Faste nodomāja. Gan jau Stokholmā mēs tiksim ar to galā.

Viņš palaikam pašķielēja uz Līsbetu, cenzdamies izveidot priekšstatu par sievieti, kurai tik ilgi dzinis pēdas. Pat viņam radās zināmas šaubas, ieraugot trauslo meitenīti. Faste prātoja, diezin cik gan viņa sver, un atgādināja sev, ka viņa ir lesbiete, tātad nav īsta sieviete.

Bet tas sātanisms varbūt tomēr bija pārspīlējums. Viņa neizskatījās īpaši sātaniska.

Ironiskā kārtā Faste saprata, ka daudz labprātāk būtu arestējis Salanderi par trim sākotnējām slepkavībām, taču izmeklēšana bija saskārusies ar realitāti. Ar pistoli var šaut ari trausla meitene, bet tagad viņa bija aizturēta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu Svāvelšes motokluba dūžiem. Salandere nešaubīgi bija vainīga, un viņiem bija lietiskie pierādījumi, ja viņa iedomātos to noliegt.

Monika figerola pamodināja Mīkaelu Blumkvistu ap vieniem pēcpusdienā. Sēžot uz balkona, viņa bija pabeigusi lasīt grāmatu par Dieva izpratni antīkajā laikmetā, klausīdamās Mīkaela krākšanā no guļamistabas. Tā bija tik mierpilna aina. Iegājusi istabā un paskatījusies uz viņu, Monika aptvēra, ka Mīkaels viņu pievelk vairāk nekā jebkurš cits vīrietis pēdējo gadu laikā.

Tā bija patīkama un reizē satraucoša sajūta. Nešķita, ka Blumkvists varētu kļūt par stabilu elementu viņas dzīvē.

Kad Mīkaels pamodās, abi devās uz krastmalu padzert kafiju. Pēc tam Monika aizveda Mīkaelu mājās un mīlējās ar viņu visu pēcpusdienu. Mīkaels pameta viņu ap septiņiem vakarā. Monika sāka ilgoties pēc viņa jau tajā pašā brīdī, kad Mīkaels noskūpstīja viņu uz vaiga un aizvēra ārdurvis.

Ap astoņiem svētdienas vakarā pie Ērikas Bergeres durvīm pieklauvēja Susanne Lindere. Kopš Grēgera atgriešanās viņai vairs nebija jānakšņo pie Bergeres, tā ka apciemojums nebija saistīts ar darbu. Taču pāris dienās, kamēr viņa nakšņoja pie Ērikas, abas bija satuvinājušās garajās sarunās virtuvē. Susanne juta simpātijas pret Ēriku un redzēja izmisušu sievieti, kas maskējās un spītīgi brauca uz darbu, lai gan patiesībā bija staigājošs baiļu kamols.

Susannei bija aizdomas, ka šo baiļu avots nav tikai Indes spalva. Taču viņa nebija sociālā darbiniece, un Ērikas Bergeres dzīve un problēmas nebija viņas darīšana. Susanne bija aizbraukusi turp tikai tāpēc, lai apsveicinātos un pajautātu, vai viss ir kārtībā. Viņa atrada Ēriku un Grēgeru klusus un nomāktus virtuvē. Šķita, ka viņi pavadījuši svētdienu nopietnās sarunās.

Grēgers uzlika vārīties kafiju. Susanne bija nosēdējusi tur tikai dažas minūtes, kad iezvanījās Ērikas mobilais telefons.

Katru reizi, kad iezvanījās telefons, Ēriku Bergeri pārņēma neatvairāmas bojāejas sajūta.

“Bergere.”

“Sveika, Rikij.”

Mīkaels. Velns! Es neesmu pastāstījusi, ka pazudusi Borgšē mape. “Sveiks, Mik.”

“Salanderi šovakar aizveda uz izolatoru Gēteborgā, gaidīt pārvešanu uz Stokholmu.”

“Skaidrs.”

“Viņa tev… sūta ziņu.”

“Jā?”

“Tā ir ļoti noslēpumaina.”

“Kāda?”

“Viņa saka: Indes spalva ir Pēters Frēdriksons.”

Ērika Bergere sēdēja klusēdama desmit sekundes, kamēr domas joņoja pa galvu. Neiespējami. Pēters nav tāds. Salandere noteikti kļūdās.

“Vēl kas?”

“Nē. Tas ir viss. Vai tu saproti, par ko ir runa?”

“Jā.”

“Rikij, ko jūs ar Līsbetu tur darāt? Viņa tev piezvanīja, lai paziņotu man par Telebūrianu un…”

“Paldies, Mik. Parunāsim citreiz.”

Ērika aizvēra mobilo telefonu un palūkojās uz Susanni Linderi pavisam neprātīgu skatienu.

“Stāsti,” Susanne sacīja.

Susannei linderei radās pretrunīgas izjūtas. Ērika Bergere piepeši bija saņēmusi ziņu, ka Indes spalva ir viņas atbildīgais sekretārs. Šie vārdi gandrīz izsprāga viņai no mutes. Tad Susanne pajautāja, kā viņa zina, ka vajātājs ir Frēdriksons.

Ērika tūlīt apklusa. Susanne pamanīja, ka viņas acīs un attieksmē kaut kas mainās. Ērika pēkšņi izskatījās pilnīgi apjukusi. “Es nevaru stāstīt…”

“Kāpēc?”

“Susanne, es zinu, ka tas ir Frēdriksons. Bet es nevaru stāstīt, kā ieguvu šo informāciju. Ko lai es iesāku?”

“Tev jāpastāsta man, lai es varētu tev palīdzēt.”

“Es… es nedrīkstu. Tu nesaproti.”

Ērika piecēlās un nostājās pie virtuves loga ar muguru pret Susanni. Beidzot viņa pagriezās.

“Es aizbraukšu pie tā nelieša.”

“Nekā tamlīdzīga! Tu nekur nebrauksi, vismazāk jau pie cilvēka, kurš tevi briesmīgi ienīst.”

Ērika mocījās šaubās.

“Apsēdies. Pastāsti, kas noticis. Vai zvanīja Blumkvists?” Ērika pamāja ar galvu.

“Es… šodien palūdzu kādam hakerim pārbaudīt darbinieku mājas datorus.”

“Ahā. Tātad tu acīmredzot esi vainojama datu aizsardzības likuma pārkāpšanā. Un tu nestāstīsi, kas ir hakeris.”

“Esmu apsolījusi to nestāstīt… Tur ir iejaukti citi cilvēki. Pie tā strādā Mīkaels.”

“Vai Blumkvists pazīst Indes spalvu?”

“Nē, viņš tikai nodeva ziņu.”

Susanne Lindere piešķieba galvu un nopētīja Ēriku. Piepeši viņai galvā izveidojās asociāciju ķēdīte.

Ērika Bergere. Mīkaels Blumkvists. Millennium. Nelietīgi policisti, kas ielaužas Blumkvista dzīvokli un to noklausās. Lindere izseko izsekotājus. Blumkvists kā apsēsts strādā pie reportāžas par Līsbetu Salanderi.

Milton Security visi zināja, ka Salandere ir datorģēnijs. Neviens nesaprata, kur viņa ieguvusi šīs zināšanas, bet Susanne nekad nebija dzirdējusi baumas, ka Salandere būtu hakere. Taču Dragans

Armanskis reiz bija izteicies, ka, pētot personu informāciju, Salandere nodod pārsteidzošus ziņojumus. Hakere…

Bet Salandere taču ir izolēta Gēteborgā.

Tas bija absurds.

“Vai mēs runājam par Salanderi?” Susanne pajautāja.

Ērika Bergere izskatījās tā, it kā viņai būtu iespēris zibens.

“Es nevaru apspriest informācijas avotu. Nedrīkstu teikt ne vārda.”

Susanne piepeši iespurdzās.

Tā ir Salandere. Bergere nevarētu to apstiprināt skaidrāk. Viņa ir pilnīgi satriekta.

Bet tas taču nav iespējams.

Kas, ellē, te īsti notiek?

Tātad Salandere apcietinājuma laikā būtu apņēmusies noskaidrot, kas ir Indes spalva? Pilnīgs vājprāts.

Susanne Lindere spraigi domāja.

Viņai nebija ne jausmas, kas ir kas stāstā par Līsbetu Salanderi. Abas bija tikušās varbūt kādas piecas reizes visu šo gadu laikā, kamēr meitene strādāja Milton Security, un nekad nebija runājušas neko personisku. Salandere viņai šķita drūms un noraidošs cilvēks ar tik cietu čaulu, ka to nespētu pārsist pat triecienurbis. Viņa arī manīja, ka Dragans Armanskis ir ņēmis meiteni savā paspārnē. Tā kā Susanne cienīja Armanski, viņa pieņēma, ka priekšniekam ir pamatots iemesls tā izturēties pret spītīgo skuķi.

Indes spalva ir Pēters Frēdriksons.

Vai viņai varēja būt taisnība? Vai tam ir kādi pierādījumi?

Pēc tam Susanne divas stundas izklaušināja Ēriku par visu, ko viņa zināja par Frēdriksonu, kāda ir viņa loma SMP un kādas bijušas abu attiecības šajā laikā. Tomēr viņa neuzzināja neko, kas palīdzētu.

Ērika Bergere šķita kaitinoši neizlēmīga. Viņa svārstījās starp vēlmi aizbraukt pie Frēdriksona un noskaidrot patiesību un šaubām, vai tas varētu būt taisnība. Beidzot Susanne pārliecināja

Ēriku, ka viņa nevar ielauzties pie Frēdriksona ar apvainojumiem, - ja viņš nebūs vainīgs, tad viņa izskatīsies pēc pilnīgas idiotes.

Galu galā Susanne apsolīja pati papētīt šo lietu. Šo solījumu viņa nožēloja jau mirklī, kad bija to izteikusi, jo viņai nebija ne jausmas, kā to izpildīt.

Taču tagad viņa novietoja savu paveco Fiat Strada pēc iespējas tuvu Pētera Frēdriksona īrētajam dzīvoklim Fisksetrā. Viņa aizslēdza durvis un paskatījās apkārt. Susanne īsti nesaprata, ko dara, taču pieņēma, ka būs spiesta pieklauvēt pie Frēdriksona durvīm un kaut kā piespiest viņu atbildēt uz vairākiem jautājumiem. Viņa labi apzinājās, ka tas neietilpst viņas darba pienākumos Milton Security un Dragans Armanskis pārskaistos, ja to uzzinātu.

Tas nebija labs plāns. Turklāt izjuka, pirms viņa bija paspējusi to īstenot.

Mirklī, kad viņa bija iegājusi pagalmā un tuvojās Frēdriksona mājas durvīm, tās atvērās. Susanne Lindere tūlīt pazina Frēd- riksonu no mazās fotogrāfijas, ko bija redzējusi viņa personas lietā Bergeres datorā. Viņa turpināja soļot uz priekšu, un abi pagāja viens otram garām. Frēdriksons nozuda autostāvvietas virzienā. Susanne šaubīdamās apstājās un nolūkojās viņam pakaļ. Tad ieskatījās pulkstenī un konstatēja, ka tūlīt būs vienpadsmit vakarā un Frēdriksons ir kaut kur saposies. Nezinādama, kas notiek, Susanne aizskrēja atpakaļ uz savu mašīnu.

Kad Ērika bergere bija pārtraukusi sarunu, Mīkaels Blumkvists ilgi sēdēja un skatījās uz savu mobilo telefonu. Viņš nesaprata, kas notiek. Mīkaels aizkaitināti palūkojās uz Līsbetas datoru, taču šobrīd viņa jau bija aizvesta uz izolatoru un viņam nebija iespējas meitenei neko pajautāt.

Tad viņš atvēra savu zilo T10 un piezvanīja Idrisam Gidi uz Angerēdu.

“Labdien. Te Mīkaels Blumkvists.”

“Labdien,” Idriss Gidi atbildēja.

“Es tikai gribēju pateikt, ka jūs varat pārtraukt mana uzdevuma izpildi.”

Idriss klusēdams pamāja. Viņš jau bija gaidījis, ka Blumkvists piezvanīs, jo Salandere bija aizvesta no slimnīcas.

“Es saprotu,” viņš sacīja.

“Jūs varat paturēt telefonu, kā mēs vienojāmies. Es šonedēļ nosūtīšu pēdējo daļu no samaksas.”

“Paldies.”

“Tieši man jums jāpateicas par palīdzību.”

Mīkaels atvēra iBook un ķērās pie darba. Pēdējo dienu notikumu dēļ bija jāpārstrādā krietna daļa manuskripta un jāpievieno tam pavisam jauns materiāls.

Mīkaels nopūtās.

Ceturksni pāri vienpadsmitiem Pēters Frēdriksons novietoja mašīnu trīs kvartālus no Ērikas Bergeres mājas. Susanne Lindere jau zināja, kurp viņš dodas, un bija palikusi iepakaļ, lai nepievērstu uzmanību. Viņa pabrauca garām Frēdriksona mašīnai vairāk nekā divas minūtes pēc tam, kad viņš bija apstājies. Susanne redzēja, ka mašīna ir tukša. Viņa pabrauca garām Ērikas Bergeres mājai un novietoja mašīnu gabaliņu tālāk. Viņai bija nosvīdušas plaukstas.

Susanne atvēra kārbiņu Catch Dry un paņēma košļājamās tabakas paciņu.

Tad viņa atvēra mašīnas durvis un paskatījās apkārt. Aptvērusi, ka Frēdriksons dodas uz Saltšēbādenu, viņa saprata, ka Salanderes informācija ir pareiza. Susanne nezināja, kā Salandere to dabūjusi gatavu, taču vairs nešaubījās, ka Frēdriksons ir Indes spalva. Viņa pieņēma, ka Frēdriksons nav atbraucis šurp joka pēc, te kaut kas brieda.

Tas bija lieliski, jo tagad viņu varēs pieķert nozieguma vietā.

No kabatas mašīnas durvīs Susanne izņēma teleskopisko steku un mirkli pasvārstīja rokā. Viņa nospieda pogu rokturī, izšāva smago tērauda atsperi un sakoda zobus.

Tieši tāpēc viņa bija pametusi darbu Sēdermalmes policijas vienībā.

Vienu vienīgu reizi Susannei bija uznākusi briesmīga niknuma lēkme, kad vienība jau trešo reizi triju dienu laikā devās uz kādu adresi Hegeštenā - sieviete bija piezvanījusi policijai un lūgusi palīdzību, jo vīrs viņu piekāvis. Un tagad, tieši tāpat kā divās iepriekšējās reizēs, situācija bija atrisinājusies, pirms policisti paspēja ierasties.

Viņi, kā parasti, izveda vīrieti ārpusē, kamēr nopratināja sievieti. Nē, viņa negrib rakstīt iesniegumu. Nē, tā bija kļūda. Nē, viņš ir jauks… patiesībā tā ir viņas kļūda. Viņa izprovocēja…

Un tas nelietis visu laiku stāvēja un ņirdza Susannei tieši acīs.

Susanne nespēja izskaidrot savu rīcību. Taču piepeši kaut kas viņā pārtrūka, viņa pacēla steku un iesita vīrietim pa muti. Pirmais sitiens nebija stiprs. Lūpa uztūka, un vīrietis noslīga zemē. Turpmākajās desmit sekundēs - līdz kolēģi Susanni satvēra un ar spēku izvilka no kāpņu telpas - viņa ar steku nozibināja sitienu krusu pār vīrieša muguru, nierēm, gurniem un pleciem.

Susannei neizvirzīja apsūdzību. Viņa uzrakstīja atlūgumu jau tajā pašā vakarā, aizbrauca mājās un veselu nedēļu raudāja. Tad saņēmās un aizgāja pie Dragana Armanska. Viņa pastāstīja Armanskim, ko izdarījusi un kāpēc pametusi policiju. Viņai vajadzēja darbu. Armanskis, šaubu mākts, paziņoja, ka padomāšot. Susanne jau bija atmetusi cerības, kad pēc sešām nedēļām viņš piezvanīja un pateica, ka ir gatavs viņu pārbaudīt.

Susanne Lindere savilka seju rūgtā grimasē un pabāza steku mugurpusē zem jostas. Viņa pārbaudīja, vai jakas labajā kabatā ir asaru gāze un kroseņu saites kārtīgi sasietas. Tad aizgāja uz Ērikas Bergeres māju un ieslīdēja pagalmā.

Viņa zināja, ka pagalmā vēl nav uzstādīts kustību detektors, un klusītēm gāja pa zālienu gar žogu. Frēdriksonu nekur neredzēja. Susanne apgāja ap māju un apstājās. Piepeši viņa ieraudzīja Frēdriksonu kā ēnu tumsā pie Grēgera darbnīcas.

Viņš nesaprot, cik stulbi ir šeit atgriezties. Viņš nespēj atturēties.

Frēdriksons pietupēs un pa aizkaru spraugu centās ielūkoties viesistabā blakus dzīvojamai istabai. Pēc tam aizgāja uz terasi un lūrēja pa nolaisto žalūziju spraugām blakus lielajam logam, ko joprojām sedza finieris.

Susanne Lindere piepeši pasmaidīja.

Kamēr Frēdriksons bija uzgriezis muguru, viņa pār pagalmu aizlavījās līdz mājas stūrim, paslēpās aiz dažiem jāņogu krūmiem mājas galā un gaidīja. Viņa varēja saskatīt Frēdriksonu caur zariem. No savas vietas viņš droši vien varēja novērot priekšnamu un daļu no virtuves. Frēdriksons bija ieraudzījis kaut ko interesantu, un tikai pēc desmit minūtēm viņš atkal sakustējās. Viņš tuvojās Susannei.

Kad viņš pagriezās ap stūri un gāja viņai garām, Susanne Lindere piecēlās un klusā balsī ierunājās:

“Sveicināti, Frēdrikson.”

Frēdriksons spēji apstājās un pagriezās pret viņu.

Susanne ieraudzīja viņa acis pazibam tumsā. Viņa nevarēja saskatīt vīrieša sejas izteiksmi, taču dzirdēja, ka viņš pārbīlī aiztur elpu.

“Mēs to varam darīt vienkārši vai sarežģīti,” viņa sacīja. “Mēs aiziesim uz jūsu mašīnu un…”

Frēdriksons pagriezās un sāka skriet.

Susanne Lindere pacēla steku un ļoti sāpīgi iesita viņam pa kreiso ceļgalu.

Vīrietis saļima ar apslāpētu vaidu.

Susanne pacēla steku vēl vienam sitienam, taču apstājās. Viņa juta pakausī Dragana Armanska acis.

Viņa pieliecās, apvēla Frēdriksonu uz vēdera un iespieda ceļgalu viņam krustos. Tad satvēra viņa labo roku, atlauza to uz muguras un uzlika roku dzelžus. Frēdriksons nemaz nepretojās.

Ērika bergere nodzēsa lampu dzīvojamā istabā un uzkliboja augšā. Viņai vairs nevajadzēja kruķus, taču papēdis joprojām sāpēja, kad viņa nostājās uz pilnas pēdas. Grēgers nodzēsa gaismu virtuvē un sekoja sievai. Viņš nekad agrāk nebija redzējis Ēriku tik nelaimīgu. Šķita, ka nekas nespēj viņu mierināt vai mazināt viņas bailes.

Ērika izģērbās un ielīda gultā, uzgriezusi vīram muguru.

“Tā nav tava vaina, Grēger,” viņa sacīja, izdzirdējusi, ka viņš iekāpj gultā.

“Tu nejūties labi,” Grēgers sacīja. “Es gribētu, lai tu pāris dienu paliec mājās.”

Viņš apskāva Ērikas plecus. Viņa necentās vīru atgrūst, taču gulēja pavisam nekustīga. Grēgers paliecās uz priekšu, piesardzīgi noskūpstīja viņu uz kakla un cieši apskāva.

“Tu nekādi nevari atvieglot šo situāciju. Es zinu, ka man vajag pauzi. Jūtos tā, it kā būtu iekāpusi ātrvilcienā un atklājusi, ka sajaucu platformas.”

“Mēs varam dažas dienas pavadīt uz jahtas. Aizbraukt prom no visa.”

“Nē. Es nevaru aizbraukt.”

Ērika pagriezās pret vīru.

“Šobrīd visļaunākais būtu aizbēgt. Man jāatrisina problēma. Tad varēsim braukt.”

“Labi,” Grēgers atteica. “No manis laikam nav lielas jēgas.” Ērika viegli pasmaidīja.

“Nē. Nav gan. Bet paldies par to, ka tu te esi. Tu zini, ka es tevi neprātīgi mīlu.”

Grēgers pamāja ar galvu.

“Nespēju noticēt, ka tas ir Frēdriksons,” Ērika sacīja. “Es nekad neesmu sajutusi no viņa puses nekādu naidīgumu.”

Susanne lindere apsvēra, vai nevajadzētu piezvanīt pie Ērikas durvīm, bet ieraudzīja, ka augšstāvā nodziest gaisma. Viņa palūkojās lejup uz Frēdriksonu. Viņš nebija teicis ne vārda un gulēja pavisam mierīgi. Susanne ilgi domāja, līdz izlēma.

Viņa noliecās, satvēra roku dzelžus, uzvilka vīrieti kājās un atstutēja pret mājas galu.

“Vai vari nostāvēt?” viņa jautāja.

Frēdriksons neatbildēja.

“Labi, tad rīkosimies vienkārši. Ja tu pretosies, tādu pašu sitienu dabūsi pa labo kāju. Ja pretosies vēl, es tev salauzīšu rokas. Vai tu saproti, ko es saku?”

Viņa dzirdēja, ka Frēdriksons smagi elpo. Nobijies?

Susanne pastūma viņu uz priekšu un pa ielu aizveda līdz mašīnai trīs kvartālus tālāk. Frēdriksons kliboja. Susanne viņu atbalstīja. Nonākuši pie mašīnas, viņi sastapa vīrieti, kas bija izvedis pastaigā suni. Viņš apstājās un vēroja roku dzelžos saslēgto Frēdriksonu.

“Policijas operācija,” Susanne Lindere sacīja noteiktā balsī. “Ejiet mājās.”

Viņa iestūma Frēdriksonu aizmugurējā sēdeklī un aizveda uz Fisksetru. Bija pusviens naktī, un ceļā līdz mājas durvīm viņi nesatika nevienu cilvēku. Susanne izvilka Frēdriksonam no kabatas atslēgas un uzveda viņu augšā līdz dzīvoklim trešajā stāvā.

“Jūs nevarat iet iekšā manā dzīvoklī,” Pēters Frēdriksons sacīja.

Tie bija pirmie vārdi, ko viņš izrunāja.

Susanne atvēra dzīvokļa durvis un iestūma viņu iekšā.

“Jums nav tiesību. Jums jāuzrāda kratīšanas orderis…”

“Es neesmu policiste,” Susanne atteica klusā balsī.

Frēdriksons neticīgi blenza uz viņu.

Susanne satvēra viņu aiz krekla, sev pa priekšu iestūma dzīvojamā istabā un nogrūda uz dīvāna. Tas bija glīti iekārtots trīs- istabu dzīvoklis. Guļamistaba pa kreisi no dzīvojamās istabas, virtuve otrpus priekšnamam un maza darbistaba blakus dzīvojamai istabai.

Ielūkojusies darbistabā, Susanne atviegloti nopūtās. The smo- king gun. Viņa tūlīt ieraudzīja bildes no Ērikas Bergeres fotoalbuma, izkaisītas pa galdu blakus datoram. Aptuveni trīsdesmit fotogrāfijas viņš bija piespraudis pie sienas. Susanne izbrīnā vēroja šo izstādi. Bergere bija sasodīti skaista sieviete. Un viņai bija krietni jautrāka seksuālā dzīve nekā Susannei.

Viņa dzirdēja Frēdriksonu sakustamies, aizgāja uz dzīvojamo istabu un uzvilka viņu kājās. Tad iedunkāja, aizvilka uz darbistabu un nosēdināja uz grīdas.

“Sēdi mierīgi!” viņa sacīja.

Susanne aizgāja uz virtuvi un atrada tur Konsum veikala papes kasti. Viņa citu pēc citas noņēma fotogrāfijas no sienas, bet pēc tam sameklēja sapluinīto fotoalbumu un Ērikas dienasgrāmatas.

“Kur video?” viņa jautāja.

Pēters Frēdriksons neatbildēja. Susanne iegāja dzīvojamā istabā un ieslēdza televizoru. Videomagnetofonā bija kasete, taču pagāja kāds brīdis, kamēr viņa sameklēja videokanālu uz pults.

Susanne izņēma filmu un ilgi pārbaudīja, vai Frēdriksons nav uztaisījis kopijas.

Viņa atrada Bergeres mīlestības vēstules un materiālus par Borgšē. Pēc tam pievērsās Frēdriksona datoram. Viņam bija Microtek skeneris un IBM dators. Pacēlusi skenera vāku, Susanne tur atrada aizmirstu fotogrāfiju ar Ēriku Bergeri kādā ballītē Club Xtreme - plakāts pie sienas novēlēja laimīgu 1986. gadu.

Susanne ieslēdza datoru un atklāja, ka tas ir aizsargāts ar paroli.

“Kāda ir parole?” viņa jautāja.

Pēters Frēdriksons sēdēja uz grīdas, spītīgi klusēdams, un atteicās atbildēt.

Piepeši Susanne Lindere sajutās pavisam mierīga. Viņa apzinājās, ka no juridiskā viedokļa šovakar ir izdarījusi noziegumu pēc nozieguma, ieskaitot nelikumīgu piespiešanu un pat cilvēka nolaupīšanu. Tas viņu neuztrauca. Gluži pretēji - viņa jutās gandrīz pacilāta.

Paraustījusi plecus, Susanne parakājās kabatā un izņēma Šveices armijas nazi. Tad izrāva no datora visus kabeļus, pagrieza to ar aizmuguri pret sevi un atskrūvēja ar naža skrūvgriezi. Pagāja piecpadsmit minūtes, kamēr viņa izjauca datoru un izņēma cieto disku.

Susanne paskatījās apkārt. Viņa bija savākusi visu, taču drošības dēļ pamatīgi pārbaudīja rakstāmgalda atvilktnes, papīru kaudzes un plauktus. Piepeši viņas skatiens pievērsās vecam skolas albumam, kas gulēja uz palodzes. Viņa pamanīja, ka tas ir Jūšholmas ģimnāzijas 1978. gada albums. Vai Ērika Bergere nenāk no Jūšholmas augstākajām aprindām… Susanne atvēra albumu un sāka pārskatīt izlaiduma klases.

Viņa atrada astoņpadsmitgadīgu Ēriku Bergeri ar absolventa cepurīti galvā, saulainu smaidu un smieklu bedrītēm. Viņa bija ģērbusies plānā, baltā kokvilnas kleitā un rokā turēja puķu pušķi. Ērika izskatījās kā pats nevainīgas teicamnieces iemiesojums.

Susanne gandrīz palaida garām saistību, kas bija atrodama nākamajā lappusē. Fotogrāfijā viņu nevarēja pazīt, taču teksts neatstāja šaubu. Pēters Frēdriksons. Viņš bija mācījies paralēl- klasē. Susanne redzēja iedegušu zēnu ar nopietnu seju, viņš lūkojās objektīvā no cepurītes naga apakšas.

Viņa ieskatījās Frēdriksonam acīs.

“Viņa jau tolaik bija mauka.”

“Aizraujoši,” Susanne Lindere atteica.

“Viņa drāzās ar visiem čaļiem skolā.”

“Par to nu gan es šaubos.”

“Viņa bija…”

“Neturpini. Kas notika? Vai tev neizdevās ielīst viņai biksītēs?” “Viņa izturējās pret mani kā pret tukšu gaisu. Smējās par mani. Bet, atnākusi uz SMP, viņa mani pat nepazina.”

“Jā, jā,” Susanne garlaikoti atteica. “Tev noteikti bija grūta bērnība. Vai tagad parunāsim nopietni?”

“Ko jūs gribat?”

“Es neesmu policiste,” Susanne Lindere sacīja. “Esmu no ļaudīm, kas nodarbojas ar tādiem kā tu.”

Viņa nogaidīja, kamēr iedarbojas Frēdriksona fantāzija.

“Es gribu zināt, vai tu esi izlicis viņas fotogrāfijas kaut kur intemetā.”

Frēdriksons papurināja galvu.

“Pavisam droši?”

Viņš pamāja.

“Ērika Bergere pati varēs izlemt, vai rakstīt iesniegumu policijai par vajāšanu, draudiem un mājokļa neaizskaramības pārkāpšanu vai arī piekrist mierizlīgumam.”

Frēdriksons neko neteica.

“Ja viņa nolems nospļauties uz tevi - un man šķiet, ka tu nemaz vairāk neesi vērts, - tad es tevi paturēšu acīs.”

Viņa pacēla steku.

“Ja tu vēl reizi tuvosies Ērikas Bergeres mājai, sūtīsi viņai vēstules vai citādi neliksi mierā, es pie tevis atgriezīšos. Es tevi sadauzīšu tā, ka pat miesīgā māte nepazīs. Vai skaidrs?” Frēdriksons klusēja.

“Tātad tev ir iespēja ietekmēt šī stāsta noslēgumu. Vai tas tevi interesē?”

Viņš lēnām pamāja.

“Tādā gadījumā es ieteikšu Bergerei laist tevi vaļā. Turpmāk vari neierasties darbā. Tu esi atlaists uz vietas.”

Frēdriksons pamāja.

“Tu pazudīsi no viņas dzīves un no Stokholmas. Man vienalga, ko tu dari un kurp tu dodies. Meklē darbu Gēteborgā vai Malmē. Paņem atkal slimības lapu. Dari, ko gribi. Bet liec mierā Ēriku Bergeri.”

Viņš pamāja.

“Vai esam vienojušies?”

Piepeši Pēters Frēdriksons sāka raudāt.

“Es negribēju neko ļaunu,” viņš sacīja. “Es tikai…”

“Tu tikai gribēji pārvērst viņas dzīvi par elli, un tas tev izdevās. Vai tu dod savu godavārdu?”

Frēdriksons pamāja.

Susanne paliecās uz priekšu, pagrieza viņu uz vēdera un atslēdza roku dzelžus. Viņa paņēma kartona kasti ar Ērikas Bergeres dzīvi un atstāja Frēdriksonu uz grīdas.

Bija pustrīs pirmdienas naktī, kad Susanne Lindere izgāja pa Frēdriksona mājas durvīm. Viņa apsvēra, vai nepagaidīt līdz pirmdienas rītam, taču saprata - ja runa būtu par viņu pašu, viņa vēlētos visu uzzināt jau tūlīt. Turklāt viņas mašīna joprojām stāvēja Saltšēbādenā. Susanne izsauca taksometru.

Grēgers Bekmans atvēra durvis, pirms viņa bija paspējusi nospiest zvana pogu. Viņš bija uzvilcis džinsus un neizskatījās samiegojies.

“Vai Ērika ir nomodā?” Susanne jautāja.

Grēgers pamāja.

“Vai kaut kas noticis?” viņš vaicāja.

Susanne pamāja ar galvu un pasmaidīja.

“Nāc iekšā. Mēs sēžam virtuvē un pļāpājam.”

Viņi iegāja mājā.

“Sveika, Bergere,” Susanne Lindere sacīja. “Tev vajadzētu iemācīties šad tad pagulēt.”

“Kas noticis?”

Susanne pastiepa uz priekšu kasti.

“Pēters Frēdriksons ir apsolījis turpmāk likt tevi mierā. Dievs vien zina, vai uz to var paļauties, taču, ja viņš turēs vārdu, tas būs nesāpīgāk nekā noņemties ar policiju un tiesu. Tev pašai jāizlemj.”

“Tas ir viņš?”

Susanne Lindere pamāja ar galvu. Grēgers piedāvāja kafiju, bet Susanne atteicās, jo pēdējās dienās bija izdzērusi pārāk daudz kafijas. Viņa apsēdās un pastāstīja, kas šonakt noticis pie mājas.

Ērika ilgi klusēja. Tad piecēlās, uzkāpa augšstāvā un atgriezās ar savu skolas albumu. Viņa ilgi pētīja Pētera Frēdriksona seju.

“Es viņu atceros,” viņa pēdīgi sacīja. “Bet man nebija ne jausmas, ka viņš ir tas pats Pēters Frēdriksons, kurš strādā SMP. Es pat neatcerējos viņa vārdu.”

“Kas notika?” Susanne Lindere jautāja.

“Nekas. Pilnīgi nekas. Viņš bija kluss un pavisam neinteresants puisis no paralēlklases. Man šķiet, ka viens priekšmets mums bija kopīgs. Ja pareizi atceros, franču valoda.”

“Viņš sacīja, ka tu pret viņu izturējies kā pret tukšu gaisu.” Ērika pamāja.

“Droši vien. Es viņu nepazinu, un viņš nebija mūsu barā.” “Jūs viņu ķircinājāt vai kaut kā tamlīdzīgi?”

“Nē, Dievs pasarg! Man nekad nav patikusi ķircināšana. Mums ģimnāzijā bija kampaņas pret mobingu, un es vadīju skolēnu padomi. Es pat neatceros, ka viņš jebkad būtu mani uzrunājis vai es būtu pārmijusi ar viņu kādu vārdu.”

“Skaidrs,” Susanne Lindere sacīja. “Jebkurā gadījumā viņam acīmredzot bija zobs uz tevi. Viņš divas reizes ir bijis slimības atvaļinājumā stresa un pārpūles dēļ. Varbūt slimības lapām ir vēl citi iemesli, kurus mēs nezinām.”

Viņa piecēlās un uzvilka ādas jaku.

“Es paturēšu viņa cieto disku pie sevis. Tehniski raugoties, tā ir zagta manta un tai nevajadzētu atrasties pie tevis. Tev nav jāuztraucas, es to iznīcināšu, tiklīdz pārradīšos mājās.”

“Pagaidi, Susanne… Kā lai es tev pateicos?”

“Nu - tu varētu mani atbalstīt, kad Armanska dusmas nāks pār mani kā negaiss.”

Ērika viņu nopietni uzlūkoja.

“Vai tev par to būs nepatikšanas?”

“Nezinu… patiesībā es nezinu.”

“Vai mēs varam tev samaksāt…”

“Nē. Bet Armanskis varētu izrakstīt rēķinu par šo nakti. Es ceru, ka viņš to darīs, jo tas nozīmētu, ka viņš apstiprina manu rīcību un līdz ar to nevar mani atlaist.”

“Es parūpēšos, lai viņš izraksta rēķinu.”

Ērika Bergere piecēlās un apskāva Susanni.

“Paldies! Ja tev jebkad būs nepieciešama palīdzība, vari uz mani paļauties. Lai kas tev būtu vajadzīgs.”

“Paldies. Nemētā šīs bildes apkārt. Starp citu, Milton Security var uzstādīt ļoti drošu seifu.”

Ērika Bergere pasmaidīja.

22.     nodala

Pirmdiena, 6. jūnijs

Pirmdienas rītā Ērika Bergere pamodās pulksten sešos. Lai gan nebija gulējusi ilgāk par stundu, viņa jutās savādi moža. Ērika pieņēma, ka tā ir kāda organisma reakcija. Pirmo reizi vairāku mēnešu laikā viņa uzvilka sporta tērpu un niknā tempā izskrēja apli līdz tvaikoņu piestātnei. Temps gan bija nikns tikai aptuveni simt metrus, tad sāka sāpēt savainotais papēdis un viņa samazināja ātrumu. Katrs solis viņai radīja sāpes papēdī.

Ērika jutās kā no jauna piedzimusi. Itin kā nāve būtu pienākusi pie viņas durvīm, bet pēdējā brīdī pārdomājusi un devusies uz kaimiņu māju. Ērika nespēja aptvert savu veiksmi: viņas fotogrāfijas vairākas dienas bija Frēdriksona rīcībā, bet viņš neko nebija darījis. Ieskenētie attēli norādīja, ka viņš kaut ko bija ieplānojis, bet nepaspēja savu ieceri īstenot.

Lai nu kā, viņa šogad uzdāvinās Susannei Linderei dārgu un pārsteidzošu Ziemassvētku dāvanu. Izdomās kaut ko īpašu.

Pusastoņos Ērika atstāja Grēgeru guļam, iesēdās savā BMW un aizbrauca uz SMP redakciju Nortullā. Viņa atstāja mašīnu garāžā, ar liftu uzbrauca uz redakciju un apsēdās stikla būri. Vispirms viņa piezvanīja saimniecības pārzinim.

“Pēters Frēdriksons ar šodienu ir aizgājis no darba SMP,” viņa sacīja. “Paņemiet kartona kasti, izvāciet no viņa rakstāmgalda personiskās mantas un ar kurjeru aizsūtiet tās viņam uz mājām jau līdz pusdienlaikam.”

Ērika vēroja ziņu galdu. Anderss Holms tikko bija ienācis. Viņš sastapa Ērikas skatienu un pamāja viņai ar galvu.

Viņa pamāja pretī.

Holms bija maitasgabals, taču pēc abu saķeršanās pirms dažām nedēļām viņš bija pārstājis spītēties. Ja viņš turpinās ar tikpat pozitīvu attieksmi, tad varbūt varēs palikt ziņu redaktora amatā. Varbūt.

Ērika juta, ka viņa varētu mainīt kuģa kursu.

Pulksten 08:45 viņa pamanīja Borgšē, kad valdes priekšsēdētājs iznāca no lifta un nozuda iekšējās kāpnēs uz savu kabinetu stāvu augstāk. Man jāparunā ar viņu jau šodien.

Ērika atnesa kafiju un kādu brīdi veltīja rīta ziņojumam. Šorīt bija maz jaunumu. Viņas interesi piesaistīja tikai neliela ziņa, kas lietišķi pavēstīja, ka Līsbeta Salandere svētdien pārvesta uz cietumu. Ērika apstiprināja tekstu un nosūtīja to Andersam Holmam.

Pulksten 08:59 piezvanīja Borgšē.

“Bergere. Tūlīt ierodies manā kabinetā!”

Viņš nolika klausuli.

Kad Ērika atvēra kabineta durvis, Magnusa Borgšē seja bija pilnīgi balta. Viņš piecēlās, pagriezās pret Ēriku un nometa uz rakstāmgalda papīru kaudzi.

“Velns parāvis, kas tas ir?” viņš ieaurojās.

Ērikas sirds sastinga. Pietika uzmest skatienu vāciņam, lai saprastu, ko Borgšē ir atradis rīta pastā.

Frēdriksons nebija paspējis neko izdarīt ar fotogrāfijām, taču bija nosūtījis Borgšē Henrija Kortesa rakstu.

Ērika mierīgi apsēdās viņam iepretim.

“Tas ir žurnālista Henrija Kortesa raksts, kuru žurnāls Millen- nium bija ieplānojis publicēt iepriekšējā numurā.”

Borgšē seja bija izmisuma pilna.

“Velns un elle, kā tu uzdrošinies? Es tevi atvedu uz SMP, bet tu tūlīt sāc intrigot! Tu esi kaut kāda mediju mauka?”

Ērikas Bergeres acis samiedzās, un viņa kļuva salta kā ledus. Vārds “mauka” viņai bija jau apriebies.

“Vai tu patiešām domā, ka tas kādu interesēs? Tu domā, ka vari mani iegāzt ar tādu drazu? Un kāda velna pēc sūtīt to man anonīmi?”

“Tas nemaz nav tā, Magnus.”

“Tad pastāsti, kā tas ir.”

“Šo rakstu anonīmi nosūtīja Pēters Frēdriksons. Viņš vakar tika atlaists no SMP.”

“Ko tu tur runā?”

“Garš stāsts. Šis raksts ir pie manis jau divas nedēļas, un es centos izdomāt, kā ar tevi to izrunāt.”

“Tu esi aiz tā raksta?”

“Nē. Henrijs Kortess savāca materiālus un uzrakstīja tekstu. Man par to nebija ne jausmas.”

“Un tu gribi, lai es tam ticu?”

“Līdzko mani kolēģi no Millennium ieraudzīja, ka tekstā parādies tu, Mīkaels Blumkvists apturēja publicēšanu. Viņš piezvanīja un iedeva man kopiju, rūpējoties par mani. Materiālus man nozaga, un tagad tie ir nonākuši šeit. Millennium gribēja dot man izdevību parunāt ar tevi, pirms viņi rakstu publicē. To viņi grasās darīt augusta numurā.”

“Nekad vēl neesmu saticis tik bezkaunīgu žurnālisti. Tu saņem galveno balvu.”

“Labi. Tagad tu esi izlasījis reportāžu, varbūt pārskatījis arī izpētes materiālus. Kortesa stāsts ir pilnībā pamatots. Tu to zini.”

“Ko tas nozīmē?”

“Ja brīdī, kad Millennium to publicēs, tu joprojām būsi valdes priekšsēdētājs, tas kaitēs SMP. Es ilgi lauzīju galvu un mēģināju atrast izeju, bet man tas neizdevās.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Tev jāatkāpjas.”

“Tu joko? Es neesmu izdarījis neko pretlikumīgu.”

“Magnus, vai tu tiešām neaptver šī atklājuma mērogu? Neliec man sasaukt valdi. Tas būs nepatīkami.”

“Tu neko nesasauksi. Tu pazudīsi no SMP."

“Piedod, bet mani var atlaist tikai valde. Tu vari sasaukt viņus uz ārkārtas sēdi. Es ierosinātu jau šo pēcpusdienu.”

Borgšē apgāja ap rakstāmgaldu un nostājās tik tuvu Ērikai, ka viņa sajuta Borgšē elpu.

“Bergere… tev ir viena iespēja izdzīvot. Tu dosies pie saviem sasodītajiem drauģeļiem uz Millennium un parūpēsies, lai šis raksts netiktu publicēts. Ja tu visu smuki nokārtosi, es aizmirsīšu, ko tu esi izdarījusi.”

Ērika Bergere nopūtās.

“Magnus, tu vienkārši nesaproti lietas nopietnību. Man nav nekādas ietekmes uz Millennium lēmumiem. Šis stāsts nāks gaismā, lai ko es sacītu. Man rūp tikai sekas, ko tas radīs SMP. Tāpēc tev jāatkāpjas.”

Borgšē nolika plaukstas uz krēsla atzveltnes un noliecās pār viņu.

“Varbūt tavi drauģeļi no Millennium apdomāsies, ja zinās, ka tu izlidosi no šejienes mirklī, kad viņi publiskos tās tenkas.” Borgšē izslējās.

“Es šodien dodos uz tikšanos Noršēpingā.” Viņš ieskatījās pulkstenī un ar uzsvaru piebilda: “Ar SveaBygg.”

“Ak tā.”

“Kad es rīt atgriezīšos, tu ziņosi man, ka lieta ir nokārtota. Vai saprati?”

Borgšē uzvilka žaketi. Ērika vēroja viņu piemiegtām acīm.

“Ja visu nokārtosi, tu varbūt paliksi SMP. Tagad pazūdi no mana kabineta.”

Ērika piecēlās, aizgāja atpakaļ uz stikla būri un divdesmit minūtes pavisam nekustīgi sēdēja savā krēslā. Tad viņa pacēla klausuli un palūdza Andersu Holmu atnākt uz viņas kabinetu. Viņš bija mācījies no savām kļūdām un ieradās minūtes laikā.

“Apsēdieties.”

Holms izbrīnā savilka uzaci un apsēdās.

“Ko tad es atkal esmu izdarījis aplam?” viņš jautāja.

“Anders, šī ir mana pēdējā darba diena SMP. Es tūlīt iesniegšu atlūgumu. Pusdienlaikā aicināšu priekšsēdētāja vietnieku un pārējo valdi uz sapulci.”

Holms blenza uz viņu neslēptā izbrīnā.

“Es ieteikšu jūs par galvenā redaktora vietas izpildītāju.”

“Ko?”

“Vai jūs piekrītat?”

Anderss Holms atgāzās krēslā un vēroja Ēriku Bergeri.

“Es nekad neesmu gribējis kļūt par galveno redaktoru,” viņš sacīja.

“Zinu. Bet jums ir pietiekami stingrs tvēriens. Un jūs ejat pāri līķiem, lai publicētu labu materiālu. Man tikai gribētos, lai jums būtu vairāk saprāta.”

“Kas īsti noticis?”

“Man ir cits stils. Mēs allaž esam strīdējušies par to, kā pasniegt materiālu, un nekad nebūsim vienisprātis.”

“Nē,” Holms atteica. “Nebūsim vis. Bet, iespējams, mans stils ir vecmodīgs.”

“Es nezinu, vai vecmodīgs ir īstais vārds. Jūs esat izcili labs ziņu speciālists, bet uzvedaties kā maitasgabals. Tas ir pilnīgi lieki. Taču visvairāk mēs strīdējāmies par jūsu ieskatu, ka jūs kā ziņu redaktors nevarat ļaut personiskam viedoklim ietekmēt ziņu vērtējumu.”

Piepeši Ērika Bergere indīgi pasmīnēja. Viņa atvēra somu un izņēma no tās Borgšē materiālu oriģinālu.

“Pārbaudīsim jūsu viedokli par ziņu vērtējumu. Man ir viens stāsts, ko esam dabūjuši no Millennium žurnālista Henrija Kortesa.

Esmu izlēmusi tā: mēs šo tekstu publicēsim kā dienas galveno rakstu.”

Viņa iemeta mapi Holmam klēpī.

“Jūs esat ziņu redaktors. Būs interesanti dzirdēt, vai jūs piekrītat manam vērtējumam.”

Anderss Holms atvēra mapi un sāka lasīt. Jau ievadā viņa acis iepletās. Viņš izslējās krēslā taisni un paskatījās uz Ēriku Bergeri. Tad nolaida skatienu un izlasīja tekstu no sākuma līdz beigām. Viņš atvēra arī pielikumu ar pierādījumiem un rūpīgi to izlasīja. Pagāja desmit minūtes. Pēc tam viņš lēnām nolika mapi.

“Tas nu gan būs skandāls.”

“Zinu. Tāpēc šī ir mana pēdējā darba diena. Millennium gribēja nodrukāt rakstu jūnija numurā, bet Mīkaels Blumkvists to apturēja. Viņš iedeva tekstu man, lai es varētu parunāt ar Borgšē, pirms viņi to publicē.”

“Un?”

“Borgšē man pavēlēja to noklusēt.”

“Skaidrs. Un jūs par spīti gribat to nodrukāt SMP?”

“Nē, ne jau par spīti. Nav citas izejas. Ja to nodrukās SMP, mums vēl būs iespēja iziet no situācijas ar godu. Borgšē ir jāaiziet. Bet tas nozīmē, ka arī es vairs nevaru te palikt.”

Holms klusēja divas minūtes.

“Sasodīts, Bergere… Es nedomāju, ka jūs esat tik stipra. Nemūžam nebūtu ticējis, ka tā sacīšu, bet, ja jums ir tādas aknas, tad man patiešām žēl, ka jūs aizejat.”

“Jūs varētu apturēt publicēšanu, bet, ja mēs abi to apstiprinām… Jūs atļausiet?”

“Protams, mēs drukāsim. Tas nāks gaismā jebkurā gadījumā.”

“Tieši tā.”

Anderss Holms piecēlās un vilcinādamies apstājās pie viņas rakstāmgalda.

“Pie darba,” Ērika Bergere sacīja.

Kad holms bija atstājis kabinetu, Ērika pagaidīja piecas minūtes, iekams pacēla klausuli un piezvanīja Mālinai Ēriksonei uz Millennium.

“Sveika, Mālina! Vai Henrijs ir tuvumā?”

“Jā. Sēž pie sava galda.”

“Vai vari uzaicināt viņu uz savu kabinetu un ieslēgt skaļruni? Mums jāapspriežas.”

Henrijs Kortess ieradās pēc piecpadsmit sekundēm.

“Kas notiek?”

“Henrij, šodien es esmu izdarījusi kaut ko amorālu.”

“Ko tad?”

“Esmu iedevusi tavu materiālu par Vitavara mūsu ziņu redaktoram Andersam Holmam.”

“Ā…”

“Es uzdevu viņam publicēt materiālu rītdienas SMP. Ar tavu vārdu. Un tu, protams, saņemsi honorāru. Vari noteikt savu cenu.” “Ērika… kas, pie joda, te notiek?”

Viņa dažos teikumos apkopoja aizvadīto nedēļu notikumus un pastāstīja, kā Pēters Frēdriksons viņu gandrīz iznicinājis.

“Ak kungs!” Henrijs Kortess noteica.

“Es zinu, ka tas ir tavs raksts, Henrij. Man vienkārši nav izvēles. Vai tu piekriti?”

Henrijs dažas sekundes klusēja.

“Paldies, ka piezvanīji, Ērika. Piekritu, ja rakstu publicē ar manu vārdu. Tas ir, ja Mālina piekrīt.”

“Es piekrītu,” Mālina noteica.

“Labi,” sacīja Ērika. “Pastāstiet Mīkaelam, viņš droši vien vēl nav darbā.”

“Es parunāšu ar Mīkaelu,” Mālina sacīja. “Bet, Ērika, vai tas nozīmē, ka tu no šīs dienas esi bezdarbniece?”

Ērika iesmējās.

“Esmu nolēmusi paņemt atvaļinājumu līdz gada beigām. Tici man, ar dažām nedēļām SMP pilnīgi pietika.”

“Man šķiet, ka tev nevajadzētu sākt plānot atvaļinājumu,” Mālina iebilda.

“Kāpēc ne?”

“Vai vari pēcpusdienā atnākt uz Millennium?”

“Kāpēc?”

“Man vajadzīga palīdzība. Ja tu gribi atgriezties galvenās redaktores amatā, vari sākt darbu rit no rīta.”

“Mālina, tu esi Millennium galvenā redaktore. Nevar būt ne runas par kaut ko citu.”

“Labi. Tad vari strādāt par atbildīgo sekretāri.” Mālina iesmējās.

“Tu to domā nopietni?”

“Velns parāvis, Ērika, man tevis tā pietrūkst, ka es beidzos nost! Es atnācu uz Millennium ari tāpēc, lai man būtu iespēja strādāt kopā ar tevi. Un piepeši tu esi nepareizā avīzē.”

Ērika Bergere minūti klusēja. Viņa pat nebija paguvusi apdomāt iespēju atgriezties Millennium.

“Vai jūs mani pieņemtu atpakaļ?” viņa lēnām jautāja.

“Un kā tu domā? Man ir aizdomas, ka mēs sāktu ar kārtīgu ballīti un to organizētu es pati. Tu atgriezīsies tieši brīdī, kad mēs publicēsim - tu jau zini, ko.”

Ērika ieskatījās pulkstenī uz rakstāmgalda. Bez piecām minūtēm desmit. Stundas laikā visa viņas pasaule bija apgriezusies kājām gaisā. Piepeši viņa sajuta, cik ļoti ilgojas atkal uzkāpt pa Millennium kāpnēm.

“Man tuvākajās stundās vēl šis tas jānokārto SMP. Vai būs labi, ja iegriezīšos ap četriem?”

Atstāstīdama nakts notikumus, Susanne Lindere lūkojās Draga- nam Armanskim tieši acīs. Viņa nepieminēja tikai savu piepešo pārliecību, ka Frēdriksona datora uzlaušanai ir saistība ar Līsbetu Salanderi. To viņa darīja divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, tas izklausījās pārāk neticami. Otrkārt, viņa zināja, ka Armanskis ir dziļi iesaistījies Salanderes lietā kopā ar Mīkaelu Blumkvistu.

Armanskis uzmanīgi klausījās. Pabeigusi stāstu, Susanne sēdēja klusi un gaidīja viņa reakciju.

“Pirms stundas zvanīja Grēgers Bekmans,” Armanskis sacīja. “Ak tā?”

“Viņš un Ērika Bergere šonedēļ ieradīsies parakstīt līgumu. Viņi vēlas pateikties par Milton Security un it īpaši par tavām pūlēm.”

“Jā. Patīkami, ja klienti ir apmierināti.”

“Viņš vēlas arī pasūtīt seifu. Mēs uzstādīsim seifu un pabeigsim visu signalizācijas komplektu līdz nedēļas beigām.” “Lieliski.”

“Viņš grib, lai mēs izrakstām rēķinu par tavu darbu nedēļas nogalē.”

“Hmm.”

“Citiem vārdiem sakot, mēs viņiem nosūtīsim pamatīgu rēķinu.”

“Jā.”

Armanskis nopūtās.

“Susanne, vai tu saproti, ka Frēdriksons var doties uz policiju un apsūdzēt tevi par daudziem pārkāpumiem?”

Viņa pamāja ar galvu.

“Viņš gan pats tad iesēdīsies aiz restēm, bet varbūt tas viņam liksies tā vērts.”

“Nedomāju, ka viņam pietiek dūšas, lai ietu uz policiju.”

“Lai tā būtu, bet tu esi darbojusies pretrunā ar visiem maniem norādījumiem.”

“Es zinu,” Susanne atteica.

“Un kā lai es, tavuprāt, reaģēju?”

“Tas jāizlemj tev.”

“Bet kā man vajadzētu reaģēt?”

“Manas domas nav svarīgas. Tu taču vienmēr vari mani atlaist.”

“Diezin vai. Es nevaru atļauties zaudēt tāda līmeņa darbinieku.”

“Paldies.”

“Bet, ja kaut kas tāds atkārtosies, es kļūšu ļoti dusmīgs.”

Susanne Lindere pamāja.

“Ko tu izdarīji ar cieto disku?”

“Tas ir iznīcināts. Es šorīt to ieliku skrūvspīlēs un saspiedu gabalos.”

“Labi. Aizmirsīsim to.”

Priekšpusdienu Ērika bergere pavadīja, zvanot SMP valdes locekļiem. Priekšsēdētāja vietnieku viņa atrada vasarnīcā Vaksholmā un pierunāja tūlīt sēsties mašīnā un ātri ierasties redakcijā. Pēc pusdienām valde sanāca kopā stipri samazinātā sastāvā. Ērika stundu stāstīja, kur radusies Kortesa mape un kādas sekas tā izraisījusi.

Kad viņa bija beigusi runāt, atskanēja gaidītie priekšlikumi par to, ka varbūt varētu atrast alternatīvu risinājumu. Ērika paskaidroja, ka SMP nodrukās rakstu nākamajā numurā. Viņa arī paziņoja, ka šī ir viņas pēdējā darba diena un lēmums ir negrozāms.

Ērika panāca, ka valde pieņem un ieprotokolē divus lēmumus. Magnusu Borgšē lūgs nekavējoties atstāt amatu, un Anderss Holms tiks izraudzīts par galvenā redaktora vietas izpildītāju. Pēc tam viņa atvainojās un atstāja valdi, lai tā apspriestu situāciju slēgtā lokā.

Pulksten divos Ērika nokāpa uz personāldaļu, lai sagatavotu kādu līgumu. Tad devās uz kultūras nodaļu un paaicināja uz sarunu kultūras redaktoru Sebastianu Strandlundu un žurnālisti Ēvu Kārlsoni.

“Cik saprotu, kultūras nodaļa uzskata Ēvu par talantīgu žurnālisti.”

“Tas tiesa,” atbildēja redaktors Strandlunds.

“Un jūs pēdējos divus gadus esat lūguši iespēju papildināt nodaļu ar vismaz diviem cilvēkiem.”

“Jā.”

“Ēva, ja atceramies tās vēstules, ko jūs saņēmāt, var gadīties, ka radīsies nepatīkamas baumas, ja es piešķiršu jums pastāvīgu darbu. Vai tas jūs joprojām interesē?”

“Protams.”

“Tādā gadījumā mans pēdējais lēmums SMP būs parakstīt šo līgumu.”

“Pēdējais?”

“Garš stāsts. Es šodien aizeju. Lūdzu, esiet tik mīļi un paturiet to slepenībā vēl aptuveni stundu.”

“Kas…”

“Pēc brīža tiks izsūtīts dienesta ziņojums.”

Ērika parakstīja līgumu un pastūma to pār galdu Ēvai Kārl- sonei.

“Lai veicas!” viņa smaidot noteica.

“Vecais vīrs, kurš sestdien piedalījās Ēkstrema apspriedē, ir komisārs Georgs Nīstrems,” sacīja Monika Figerola, nolikdama fotogrāfijas Torstenam Ēdklintam priekšā uz galda.

“Komisārs,” Ēdklints nomurmināja.

“Stefans viņu identificēja vakar vakarā. Viņš apmeklēja Artil- lerigātanas dzīvokli un brauca ar mašīnu.”

“Ko mēs par viņu zinām?”

“Nīstrems nāk no policijas un strādā VPP/DN kopš 1983. gada. Kopš 1996. gada viņš ir izmeklētājs ar personisko atbildību - veic iekšējās kontroles un pārbauda DN pabeigtās lietas.”

“Skaidrs.”

“Kopš sestdienas pa šīm durvīm ir iegājuši seši interesanti cilvēki. Bez Jūnasa Sandberga un Georga Nīstrema ēkā atrodas arī Frēdriks Klintons. Viņš šorīt ar slimnīcas transportu devās uz dialīzi.”

“Kas ir pārējie trīs?”

“Kāds kungs, vārdā Oto Halbergs. Viņš strādāja VPP/DN astoņdesmitajos gados, bet patiesībā ir saistīts ar Aizsardzības štābu. Viņš pieder pie flotes un militārā izlūkdienesta.

“Ahā! Kāpēc es nejūtos pārsteigts?”

Monika Figerola nolika uz galda citu fotogrāfiju.

“Šo puisi mēs neesam atšifrējuši. Viņš devās pusdienās kopā ar Halbergu. Redzēsim, vai mums izdosies noskaidrot viņa personību, kad viņš vakarā dosies mājās.”

“Labi.”

“Tomēr visinteresantākais ir šis.”

Monika nolika uz rakstāmgalda vēl vienu fotogrāfiju.

“Viņu es pazīstu,” Ēdklints sacīja.

“Viņu sauc Vādenše.”

“Tieši tā. Pirms piecpadsmit gadiem viņš strādāja terorisma nodaļā. Kantora žurka. Vādenše bija viens no kandidātiem uz firmas lielā priekšnieka amatu. Es nezinu, kas ar viņu pēc tam notika.”

“Viņš 1991. gadā aizgāja no darba. Uzminiet, ar ko kopā viņš pirms stundas pusdienoja?”

Monika nolika uz galda pēdējo fotogrāfiju.

“Ar kancelejas vadītāju Albertu Šenki un finanšu direktoru Gustavu Aterbomu. Es gribu šos cilvēkus novērot visu diennakti. Gribu zināt, ar ko viņi tiekas.”

“Tas nav iespējams. Manā rīcībā ir tikai četri cilvēki. Un dažiem ir jāstrādā ar papīriem.”

Ēdklints domīgi iekoda apakšlūpā. Pēc brīža viņš palūkojās uz Moniku.

“Mums vajag vairāk cilvēku,” viņš sacīja. “Tu varētu diskrēti sazināties ar kriminālinspektoru Janu Bublanski un pajautāt, vai viņš šovakar pēc darba negrib kopā ar mani pavakariņot? Teiksim, ap septiņiem.”

Ēdklints pasniedzās pēc telefona klausules un sastādīja numuru, ko zināja no galvas.

“Sveiks, Armanski. Te Ēdklints. Es gribētu tev atlīdzināt par jaukajām vakariņām… nē, es uzstāju. Teiksim, ap septiņiem?”

Līsbeta salandere bija pavadījusi nakti cietumā, aptuveni divus reiz četrus metrus lielā kamerā. Par mēbelēm te īpaši nebija ko runāt. Viņa bija aizmigusi piecu minūšu laikā pēc ieslēgšanas kamerā, pamodusies agri pirmdienas rītā un apzinīgi izpildījusi stiepšanās vingrinājumus, ko viņai nozīmēja Sālgrēna slimnīcas fizioterapeite. Pēc tam viņa paēda brokastis un vēlāk mierīgi sēdēja uz lāviņas un raudzījās tālumā.

Pusdesmitos Līsbetu aizveda uz nopratināšanas telpu gaiteņa otrā galā. Sargs bija maza auguma plikpaurains večuks ar apaļu seju un raga brillēm. Viņš pret meiteni izturējās korekti un labvēlīgi.

Annika Džannīni draudzīgi sasveicinājās. Hansu Fasti Līsbeta ignorēja. Tad viņa pirmo reizi sastapa prokuroru Rikardu Ēkstremu un turpmāko pusstundu pavadīja, sēžot uz krēsla un blenžot kādā punktā uz sienas Ēkstremam mazliet virs galvas. Viņa neteica ne vārda un nepakustināja ne vaibstu.

Pulksten desmitos Ēkstrems pārtrauca neizdevušos nopratināšanu. Viņš jutās saērcināts par to, ka nav spējis izvilināt no Līsbetas ne mazāko reakciju. Vērojot tieviņo, lellei līdzīgo meiteni, viņu pirmo reizi pārņēma šaubas. Kā tas bija iespējams, ka viņai izdevās pamatīgi apstrādāt Magi Lundīnu un Soniju Nieminenu Stallarholmenā? Vai tiesa tam ticēs, pat ja viņam būs pārliecinoši pierādījumi?

Pulksten divpadsmitos Līsbetai atnesa vienkāršas pusdienas, un turpmāko stundu viņa galvā risināja vienādojumus. Viņa pievērsās kādai nodaļai no grāmatas par sfērisko astronomiju, ko bija lasījusi pirms diviem gadiem.

Pulksten 14:30 viņu aizveda atpakaļ uz nopratināšanas telpu. Šoreiz viņu pavadīja jauna sieviete. Telpa bija tukša. Līsbeta apsēdās uz krēsla un turpināja meditēt par kādu īpaši sarežģītu vienādojumu.

Pēc desmit minūtēm atvērās durvis.

“Labdien, Līsbeta,” laipni sveicināja Pēters Telebūrians.

Viņš smaidīja. Līsbeta Salandere sastinga. Vienādojuma sastāvdaļas, ko viņa bija konstruējusi gaisā sev priekšā, sabira uz grīdas. Viņa dzirdēja, kā cipari un zīmes saduras un grab, it kā tiem būtu fizisks veidols.

Pēters Telebūrians dažas minūtes mierīgi stāvēja un vēroja meiteni, iekams apsēdās viņai iepretim. Līsbeta turpināja blenzt sienā.

Pēc brīža viņa pārvietoja skatienu un ielūkojās psihiatram acīs.

“Man žēl, ka tu esi nonākusi šādā situācijā,” Telebūrians sacīja. “Es centīšos tev visādi palīdzēt. Ceru, ka mēs varēsim uzticēties viens otram.”

Līsbeta nopētīja viņu centimetru pēc centimetra. Cirtainie mati. Bārda. Mazā spraudziņa starp priekšzobiem. Plānās lūpas. Brūnā žakete. Atpogāta krekla apkaklīte. Viņa dzirdēja psihiatra maigo un nodevīgi laipno balsi.

“Es arī ceru, ka varēšu palīdzēt tev labāk nekā iepriekšējā reizē.”

Telebūrians nolika uz galda sev priekšā mazu piezīmju bloknotu un pildspalvu. Līsbeta nolaida acis un aplūkoja pildspalvu. Tā bija asa sudraba krāsas caurulīte.

Seku analīze.

Līsbeta apspieda impulsu pastiept roku un pagrābt pildspalvu.

Viņas acis uzmeklēja psihiatra kreisās rokas mazo pirkstiņu. Tur vīdēja maza, balta svītriņa vietā, kur viņa pirms piecpadsmit gadiem bija iecirtuši zobus, sakožot žokļus tik cieši, ka gandrīz nokoda viņam pirkstu. Trīs sanitāri viņu turēja un ar spēku atlauza žokļus.

Toreiz es biju maza, nobijusies meitenīte, tik tikko pusaudze. Tagad esmu pieaugusi. Es varu tevi nogalināt, ja vēlos.

Līsbeta atkal pievērsa skatienu punktam sienā aiz Telebūriana muguras, pacēla uz grīdas nokritušos ciparus un matemātiskās zīmes un no jauna sāka risināt vienādojumu.

Pēters Telebūrians vēroja Līsbetu ar neitrālu sejas izteiksmi. Ne jau velti viņš bija kļuvis par starptautiski atzītu psihiatru. Viņš labi prata noteikt jūtas un dvēseles stāvokļus. Tagad šķita, ka caur telpu izslīd vēsa ēna, taču ārsts šo sajūtu skaidroja kā pacientes bailes un kaunu, ko slēpa nesatricināmā āriene. Tas, ka Līsbeta tomēr reaģē uz viņa klātbūtni, šķita pozitīva zīme. Labi bija arī tas, ka meitene nebija mainījusi uzvedību. Viņa pati sev parakstīs spriedumu.

Pirms aiziešanas no SMP Ērikai Bergerei vajadzēja paveikt pēdējo darbu - apsēsties stikla būrī un uzrakstīt vēstuli avīzes darbiniekiem. Viņa to iesāka diezgan aizkaitināta un galu galā pierakstīja divas pilnas A4 lapas, skaidrodama, kāpēc pamet SMP, un izteikdama savas domas par vairākiem cilvēkiem. Tad viņa izdzēsa tekstu un sāka no jauna lietišķākā tonī.

Ērika nepieminēja Pēteru Frēdriksonu. Ja viņa to izdarītu, visa publikas interese pievērstos Frēdriksonam un īstie iemesli noslīktu ziņās par seksuālu vajāšanu.

Ērika minēja divus iemeslus. Svarīgākais bija tas, ka viņa sastapusies ar stipru vadības pretestību ierosinājumam samazināt algas un bonusus vadībai un īpašniekiem. Tā vietā viņa bijusi spiesta uzsākt darbu SMP, pamatīgi samazinot štatus; šāda rīcība ne tikai pārkāpa iepriekšējos solījumus, ar kādiem viņa pieņēma darba piedāvājumu, bet arī padarīja neiespējamus visus centienus veikt tālejošas izmaiņas un stiprināt avīzi.

Otrais iemesls bija atklājumi par Borgšē. Ērika paskaidroja, ka viņai pavēlēts šo materiālu noklusēt, taču to viņa kā žurnāliste nevar darīt. Tātad viņai nav citas izvēles kā vien pamest redakciju.

Vēstuli Ērika noslēdza ar secinājumu, ka SMP problēma ir nevis darbinieki, bet vadība.

Viņa vēlreiz izlasīja vēstuli, izlaboja drukas kļūdas un nosūtīja to visiem koncerna darbiniekiem. Kopiju viņa nosūtīja arī Preses žurnālam un arodbiedrības izdevumam Žurnālists. Tad viņa paņēma klēpjdatoru un aizgāja pie Andersa Holma.

“Nu tad sveiki,” viņa sacīja.

“Visu labu, Bergere. Strādāt ar jums kopā bija briesmīgi.”

Viņi uzsmaidīja viens otram.

“Man ir vēl pēdējā lieta,” Ērika sacīja.

“Kas?”

“Juhanness Frisks pēc mana rīkojuma strādā pie kāda materiāla.”

“Un neviens velns nezina, ar ko viņš nodarbojas.”

“Atbalstiet viņu. Viņš jau ir tālu ticis, un es uzturēšu ar viņu kontaktus. Ļaujiet viņam pabeigt darbu. Es apsolu, ka jūs no tā tikai iegūsiet.”

Holms izskatījās domīgs. Tad viņš pamāja ar galvu.

Viņi nepaspieda viens otram roku. Ērika atstāja redakcijas caurlaidi uz Holma rakstāmgalda, ar liftu nobrauca uz garāžu un paņēma savu BMW. Neilgi pēc četriem viņa novietoja mašīnu netālu no Millennium redakcijas.

4. DALA

W

REB00T1NG SYSTEM

I. julijs-7. oktobris

Par spīti bagātīgajam amazoņu leģendu klāstam no Senās Grieķijas, Dienvidamerikas, Āfrikas un citām vietām, ir tikai viens vēsturiski dokumentēts piemērs, kas pierāda sieviešu karotāju eksistenci. Tā ir sieviešu armija, kas pastāvēja Dahomejas fonu tautā Rietumāfrikā, mūsdienu Beninā.

Šīs sievietes netiek pieminētas oficiālajā militārajā vēsturē, par viņām neuzņem romantiskas filmas, un šodien viņas lielākoties pavīd tikai vēstures zemsvītras piezīmēs. Par šīm sievietēm ir uzrakstīts tikai viens zinātnisks darbs - vēsturnieka Stenlija B. Alperna grāmata Amazons of Black Sparta (Hurst & Co Ltd, Londona, 1998). Taču šī armija bija līdzvērtīga jebkuram tālaika okupācijas varas elites karaspēkam.

Nav skaidrs, kad tieši tika izveidota šī sieviešu armija, taču vairāki avoti norāda uz 17. gadsimtu. Sākotnēji tā bija karaļa gvarde, bet vēlāk pārvērtās par militāru korpusu, kas sastāvēja no seštūkstoš karotājām ar gandrīz dievišķu statusu. Viņas nebija tikai dekorācija. Aptuveni divsimt gadu šīs karotājas bija fonu tautas galvenais spēks cīņā pret eiropiešu kolonizatoriem. No viņām baidījās vairākās kaujās sagrautie franču militāristi. Sieviešu armiju izdevās sakaut tikai 1892. gadā, kad Francija nogādāja turp modernu armiju ar artilēriju, ārvalstu leģionāriem, jūras kājnieku pulku un kavalēriju.

Nav zināms, cik daudz karotāju krita. Izdzīvojušās vairākus gadus turpināja partizānu karu, un armijas veterānes tika intervētas un fotografētas vēl 20. gadsimta četrdesmitajos gados.

23.    NODALA

Piektdiena 1. julijs-svetdiena, 10. jūlijs

Divas nedēļas pirms Līsbetas Salanderes tiesas prāvas Kristers Malms pabeidza maketēt trīssimt sešdesmit četras lappuses biezo grāmatu ar kodolīgo nosaukumu Sekcija. Vāks bija zilā krāsā, teksts uz tā - dzeltenā. Pašā apakšā Kristers bija novietojis septiņus melnbaltus Zviedrijas premjerministru portretus pastmarkas lielumā. Virs viņiem bija liels Zalačenko attēls. Kristers ilustrācijai bija izmantojis Zalačenko pases fotogrāfiju, saasinot kontrastu, lai tumšākās portreta daļas kā ēnas vīdētu pa visu vāku. Tas nebija nekāds izsmalcinātais dizains, taču izskatījās efektīgi. Grāmatas autori bija Mīkaels Blumkvists, Henrijs Kortess un Mālina Ēriksone.

Pulkstenis rādīja pusseši no rīta, un Kristers bija strādājis visu nakti. Viņš juta vieglu nelabumu un briesmīgi vēlējās doties mājās un izgulēties. Mālina bija nosēdējusi kopā ar viņu visu nakti, veikdama pēdējo korektūru lappusi pēc lappuses, ko Kristers apstiprināja un izdrukāja. Viņa jau bija aizmigusi uz dīvāna redakcijā.

Tekstu kopā ar attēliem un šrifta paraugiem Kristers apkopoja vienā mapē. Viņš atvēra programmu Toast un ierakstīja visu divos kompaktdiskos. Vienu no tiem viņš ielika redakcijas seifā. Otru tūlīt pēc septiņiem savāca samiegojies Mīkaels Blumkvists.

“Ej mājās un izgulies,” viņš sacīja.

“Es jau eju,” Kristers atteica.

Viņi atstāja Mālinu guļam un aizejot ieslēdza signalizāciju. Henrijs Kortess pulksten astoņos ieradīsies uz nākamo maiņu. Abi sasita plaukstas uzvaras žestā un šķīrās pie ārdurvīm.

Mīkaels blumkvists devās uz Lundagātanu, kur atkal bez atļaujas aizņēmās Līsbetas Salanderes pamesto hondu. Viņš pats personiski aizveda kompaktdisku Hallviga reklāmu tipogrāfijas direktoram Janam Šēbinam. Tipogrāfija atradās necilā ķieģeļu ēkā blakus dzelzceļam Morgongovā netālu no Sāļas. Šo piegādi viņš negribēja uzticēt pastam.

Mīkaels brauca lēnām un mierīgi. Viņš kādu brīdi uzkavējās tipogrāfijā, kamēr tur pārbaudīja, vai ar kompaktdisku viss kārtībā. Viņš gribēja būt drošs, ka grāmata patiešām būs gatava dienā, kad sāksies tiesa. Problēmas sagādāja nevis drukāšana, bet gan iesiešana, kas varēja ieilgt. Taču Jans Šēbins apsolīja, ka noteiktajā datumā tiks piegādāti vismaz piecsimt eksemplāri no desmit tūkstošu metiena. Grāmatu bija paredzēts izdot mīkstajos vākos.

Mīkaels arī pārliecinājās, vai visi apzinās nepieciešamību ievērot vislielāko slepenību. Atgādinājumi droši vien bija lieki. Šī tipogrāfija pirms diviem gadiem līdzīgos apstākļos bija nodrukājusi Mīkaela grāmatu par finansistu Hansu Ēriku Vennerstremu. Darbinieki zināja, ka mazā Millennium apgāda grāmatas ir kaut kas īpašs.

Pēc tam Mīkaels nesteidzīgi atgriezās Stokholmā. Atstājis mašīnu pie savas mājas Bellmansgātanā, viņš uz brīdi uzkāpa augšā, lai paņemtu somu, kurā ielika rezerves drēbju kārtu, skuvekli un zobu suku. Tad viņš aizbrauca līdz Stavsnesas piestātnei Vermdē, kur atstāja mašīnu un ar prāmi devās uz Sandhamnu.

Vasarnīcu Mīkaels apciemoja pirmo reizi kopš Ziemassvētkiem. Viņš atvēra slēģus, ielaida svaigu gaisu un izdzēra pudeli minerālūdens. Viņš jutās iztukšots kā vienmēr, kad darbs bija pabeigts, teksts aizvests uz tipogrāfiju un neko vairs nevarēja mainīt.

Pēc tam Mīkaels stundu uzkopa vasarnīcu, slaucīja putekļus, izberza dušu, ieslēdza ledusskapi, pārbaudīja ūdens padevi un nomainīja gultas veļu bēniņos. Viņš aizgāja uz veikalu un nopirka visu, kas nepieciešams nedēļas nogalei. Pēc tam ieslēdza kafijas automātu, apsēdās uz lieveņa un izsmēķēja cigareti, nedomādams neko īpašu.

Neilgi pirms pieciem viņš devās uz tvaikoņu piestātni sagaidīt Moniku Figerolu.

“Es jau domāju, ka tu nedabūsi brīvdienu,” Mīkaels sacīja, noskūpstīdams Moniku uz vaiga.

“Es arī. Bet es pateicu Ēdklintam visu, kā ir. Pēdējās nedēļās esmu strādājusi gandrīz visu diennakti un sāku zaudēt efektivitāti. Man nepieciešamas divas brīvdienas, lai uzlādētos.” “Sandhamnā?”

“Es nepateicu, kurp grasos doties,” Monika smaidot sacīja. Viņa kādu brīdi apskatīja Mīkaela divdesmit piecus kvadrātmetrus lielo namiņu. Kritiski nopētīja virtuves stūrīti, dušas telpu un guļamistabu bēniņos un tad atzinīgi pamāja ar galvu. Kamēr Mīkaels izcepa jēra karbonādes sarkanvīna mērcē un uzklāja galdu uz lieveņa, Monika nomazgājās un uzvilka plānu vasaras kleitu. Abi ēda klusēdami un vēroja daudzās jahtas, kas braukāja šurpu turpu pa Sandhamnas ostu. Viņi izdzēra pudeli vīna.

“Brīnišķīga vasarnīca. Vai tu ved šurp visas savas draudzenes?” Monika Figerola piepeši ievaicājās.

“Visas ne. Tikai svarīgākās.”

“Vai Ērika Bergere te ir bijusi?”

“Vairākas reizes.”

“Un Līsbeta Salandere?”

“Viņa te nodzīvoja dažas nedēļas, kamēr es rakstīju grāmatu par Vennerstremu. Un pirms diviem gadiem mēs te pavadījām Ziemassvētkus.”

“Tātad Bergere un Salandere ir svarīgas tavā dzīvē?"

“Ērika ir mans labākais draugs. Mēs draudzējamies jau vismaz divdesmit piecus gadus. Līsbeta ir pavisam cits stāsts. Viņa ir ļoti neparasta un visnesabiedriskākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapis. Var teikt, ka jau pirmajā tikšanās reizē viņa atstāja uz mani spēcīgu iespaidu. Man viņa patīk. Viņa ir draugs.”

“Tev viņas ir žēl?”

“Nē. Viņa pati ir vainojama lielā daļā savu problēmu. Bet es jūtu pret viņu lielas simpātijas un dvēseļu radniecību.”

“Bet tu neesi iemīlējies ne viņā, ne Bergerē?”

Mīkaels paraustīja plecus. Monika vēroja aizkavējušos Amigo 23, kas ar spožām gaitas ugunīm aizducināja garām ceļā uz ostu.

“Ja mīlestība nozīmē, ka man kāds ļoti patīk, tad es droši vien mīlu vairākus cilvēkus,” Mīkaels sacīja.

“Un tagad mani?”

Mīkaels pamāja ar galvu. Monika uzlūkoja viņu sarauktām uzacīm.

“Vai tas tevi satrauc?” Mīkaels jautāja.

“Ka tev te ir bijušas citas sievietes? Nē. Bet mani satrauc tas, ka es īsti nesaprotu, kas starp mums notiek. Un es nedomāju, ka man var būt attiecības ar vīrieti, kurš kniebjas, ar ko vien sadomā…” “Es nedomāju atvainoties par to, kā dzīvoju.”

“Un es pieņemu, ka tu mani saisti tieši tāpēc, ka esi tāds, kāds esi. Ar tevi ir tik vienkārši mīlēties, jo nav jādomā ne par kādām muļķībām, un es ar tevi jūtos droši. Taču viss sākās tāpēc, ka es padevos neprātīgam impulsam. Tā nenotiek īpaši bieži, un es to nebiju ieplānojusi. Un nu mēs esam nonākuši līdz stadijai, kad esmu viena no meitenēm, kas uzaicināta šurp.”

Mīkaels brīdi klusēja.

“Tu varēji nebraukt.”

“Nevarēju vis. Eh, Mīkael…”

“Es zinu.”

“Es jūtos nelaimīga. Negribu tevī iemīlēties. Būs pārāk sāpīgi, kad tas beigsies.”

“Es dabūju šo vasarnīcu, kad mans paps nomira, bet mamma pārcēlās atpakaļ uz Norlandi. Mēs sadalījām mantu tā, ka māsai tika mūsu dzīvoklis, bet man namiņš. Tas man pieder gandrīz divdesmit piecus gadus.”

“Ak tā?”

“Ja neskaita dažas paviršas paziņas astoņdesmito gadu sākumā, šeit pirms tevis ir bijušas tieši piecas sievietes: Ērika, Līsbeta un mana bijusī sieva, ar kuru es biju kopā astoņdesmitajos. Kāda meitene, ar kuru man bija ļoti nopietnas attiecības deviņdesmito gadu beigās, un kāda sieviete, mazliet vecāka par mani, ar kuru es iepazinos pirms diviem gadiem un kuru šad tad satieku. Tie ir tādi īpaši apstākļi…”

“Protams.”

“Šo vasarnīcu esmu paturējis tāpēc, lai man būtu vieta, kur aizbēgt no pilsētas un atslābināties. Es gandrīz vienmēr esmu šeit viens. Es lasu grāmatas, rakstu, atpūšos, sēžu piestātnē un skatos uz laivām. Tā nav vecpuiša slepenā mīlas ligzdiņa.” Mīkaels piecēlās un paņēma vīna pudeli, ko bija nolicis ēnā uz lieveņa aiz namiņa durvīm.

“Es negrasos neko solīt,” viņš sacīja. “Man laulība izjuka tāpēc, ka mēs ar Ēriku nespējām atturēties viens no otra. Been there, done that, got the t-shirt.”

Viņš piepildīja vīna glāzes.

“Taču tu esi interesantākais cilvēks, kādu kopš laba laika esmu saticis. Itin kā mūsu attiecības būtu uzņēmušas apgriezienus jau kopš pirmās dienas. Tu laikam man iepatikies jau tad, kad sagaidīji mani kāpņu telpā. Kopš tā laika retajās naktīs, ko pavadu mājās, es pamostos nakts vidū un gribu tevi. Es nezinu, vai vēlos pastāvīgas attiecības, bet es ļoti baidos tevi zaudēt.”

Mīkaels paskatījās uz Moniku.

“Un kā tev šķiet, ko mēs iesāksim?”

“Apdomāsim to,” Monika atteica. “Tu man arī liecies sasodīti pievilcīgs.”

“Tas sāk kļūt nopietni,” Mīkaels sacīja.

Monika pamāja ar galvu, piepeši izjuzdama lielas skumjas. Pēc tam abi ilgi klusēja. Kad satumsa, viņi novāca galdu, iegāja iekšā un aizvēra durvis.

Piektdienā nedēļu pirms tiesas Mīkaels Blumkvists apstājās pie kioska Slusenā un aplūkoja rīta avīžu virsrakstus. Svenska Morgon-Posten valdes priekšsēdētājs Magnuss Borgšē bija kapitulējis un paziņoja par savu atkāpšanos. Mīkaels nopirka avīzes un devās uz kafejnīcu Java Hornsgātanā paēst vēlas brokastis. Par savas piepešās atkāpšanās iemeslu Borgšē minēja ģimenes apstākļus. Viņš nevēlējās komentēt apgalvojumu, ka Ērika Bergere ir pametusi SMP, jo viņš pavēlējis noklusēt stāstu par viņa saistību ar vairumtirdzniecības uzņēmumu Vitavara. Kādā nelielā ziņā gan bija lasāms, ka Darba devēju savienības Svenskt Nāringsliv priekšsēdētājs ir nolēmis izveidot ētikas komisiju, kas pārbaudītu zviedru uzņēmumu saistību ar Dienvidaustrumu Āzijas firmām, kurās izmanto bērnu darbu.

Mīkaels Blumkvists pēkšņi iesmējās.

Pēc tam viņš salocīja avīzes, paņēma savu Ericcson T10, piezvanīja draudzenei no TV4 un pārsteidza viņu, ēdot pusdienu sviestmaizi.

“Sveika, mīļā,” Mīkaels sacīja. “Tu droši vien joprojām negribēsi kādu vakaru atnākt uz randiņu.”

“Sveiks, Mīkael!” iesmējās meitene no TV4. “Sorry, bet tu nepavisam neesi mans tips. Tomēr visādā ziņā diezgan jauks.”

“Vai tu vismaz nevēlētos paēst kopā ar mani vakariņas, lai šovakar parunātu par darbu?”

“Kas tev padomā?”

“Ērika Bergere pirms diviem gadiem noslēdza ar tevi vienošanos par Vennerstrema lietu. Rezultāts bija labs. Es arī gribētu noslēgt līdzīgu vienošanos.”

“Stāsti.”

“Tikai tad, kad abi būsim piekrituši nosacījumiem. Tieši tāpat kā Vennerstrema gadījumā mēs publicēsim kādu grāmatu kopā ar žurnāla tematisko numuru. Šim materiālam būs liela rezonanse. Es tev piedāvāju ekskluzīvu iespēju iepazīties ar materiālu iepriekš, ja apsolīsi neizpaust informāciju, pirms mēs to publicējam. Šajā gadījumā tas ir sevišķi sarežģīti, jo tam jānotiek īpašā dienā.”

“Cik skaļš ir tas stāsts?”

“Skaļāks par Vennerstremu,” Mīkaels sacīja. “Vai tas tevi interesē?”

“Tu joko? Kur tiksimies?”

“Ko tu teiktu par Samīra restorāniņu? Ērika arī piedalīsies.” “Kas ir ar Bergeri? Vai viņa ir atgriezusies Millennium, kopš tika izmesta no SMP?”

“Viņu neizmeta. Viņa aizgāja uzreiz pēc strīda ar Borgšē.” “Šķiet, ka viņš ir pilnīgs idiots.”

“Ir gan,” Mīkaels Blumkvists atteica.

Frēdriks klintons austiņās klausījās Verdi. Mūzika būtībā bija vienīgais, kas vēl spēja novērst viņa domas no dialīzes aparāta un arvien spēcīgākām sāpēm krustos. Klintons nedungoja. Viņš aizvēra acis un sekoja notīm ar labo roku, kas lidoja gaisā un šķita dzīvojam pati savu dzīvi blakus viņa sabrūkošajai miesai.

Tā tas ir. Mēs piedzimstam. Dzīvojam. Novecojam. Mirstam. Viņš bija savu padarījis. Atlika tikai sabrukums.

Klintons jutās savādi apmierināts ar dzīvi.

Viņš spēlēja savam draugam Ēvertam Gulbergam.

Bija sestdiena, 9. jūlijs. Mazāk nekā nedēļa, līdz sāksies tiesa un Sekcija varēs nolikt šo nelāgo stāstu arhīvā. Ziņu Klintons bija saņēmis no rīta. Gulbergs izrādījās neparasti sīksts. Pirms iešauj sev deniņos deviņu milimetru pilnapvalka lodi, cilvēks domā, ka mirs. Tomēr tikai pēc trim mēnešiem Gulberga ķermenis padevās; to gan varbūt vairāk noteica nejaušība, nevis spītība, ar kādu dakteris Anderss Jūnasons bija atteicies atzīt kauju par zaudētu. Iznākumu galu galā noteica vēzis, nevis lode.

Tomēr nāve bija saistīta ar sāpēm, un tas Klintonu ļoti skumdināja. Gulbergs nespēja sazināties ar ārpasauli, taču lāgiem nāca pie apziņas. Viņš spēja uztvert apkārt notiekošo. Slimnīcas darbinieki pamanīja, ka viņš pasmaida, ja kāds noglāsta viņam vaigu, vai ierūcas, ja sajūt kaut ko nepatīkamu. Dažkārt viņš mēģināja sazināties ar mediķiem, cenzdamies izrunāt vārdus, ko neviens īsti nesaprata.

Gulbergam nebija tuvinieku, un neviens no draugiem neapciemoja viņu slimnīcā. Viņa pēdējā saikne ar dzīvi bija nakts dežūrmāsiņa Sāra Kitama no Eritrejas, kas sēdēja pie viņa gultas un turēja viņa roku, kad Gulbergs aizmiga uz mūžu.

Frēdriks Klintons saprata, ka drīz sekos savam vecajam ieroču biedram. Par to nebija nekādu šaubu. Iespēja, ka viņš pārcietīs nieres transplantāciju, ko tik izmisīgi gaidīja, ar katru dienu mazinājās, un viņa miesa arvien vairāk sabruka. Izmeklējumi rādīja, ka aknu un zarnu funkcijas pasliktinās.

Klintons cerēja, ka sagaidīs Ziemassvētkus.

Tomēr viņš jutās apmierināts. Tas bija gandrīz transcendentāli uzbudinošs apmierinājums, ka pēdējās dzīves dienās viņam tik pārsteidzoši izdevies atgriezties dienestā.

Šādu privilēģiju Klintons nebija gaidījis.

Verdi pēdējās notis atskanēja tieši mirklī, kad Birgers Vādenše atvēra durvis uz Klintona mazo atpūtas telpu Sekcijas štābā Artil- lerigātanā.

Klintons atvēra acis.

Viņš bija sapratis, ka Vādenše ir apgrūtinājums. Vādenše bija absolūti nepiemērots Zviedrijas aizsardzības avangarda vadītāja amatam. Klintons nespēja aptvert, kā gan viņš pats un fon Rotingers reiz bija varējuši tik pamatīgi kļūdīties un uzskatīt Vādenši par piemērotu pēcteci.

Vādenše bija karotājs, kam vajadzīgs ceļavējš. Krīzes brīdī viņš kļuva vājš un nespēja pieņemt lēmumus. Bailīgs apgrūtinājums, kam trūka mugurkaula. Ja viņam būtu jāpieņem lēmumi, viņš sēdētu kā sālsstabs un ļautu Sekcijai nogrimt.

Tik vienkārši.

Daži to spēja. Citi vienmēr pievīla atbildīgākajā mirklī.

“Jūs gribējāt runāt ar mani?” Vādenše jautāja.

“Apsēdies,” teica Klintons.

Vādenše apsēdās.

“Es jau esmu tādā vecumā, kad vairs nav laika ilgi minstināties. Ķeršos tieši pie lietas. Kad viss būs galā, es gribu, lai tu pamet Sekcijas vadību.”

“Tiešām?”

Klintons mīkstināja toni.

“Tu esi labs cilvēks, Vādenše. Diemžēl pilnīgi nepiemērots, lai aizvietotu Gulbergu. Mums nevajadzēja tev uzkraut šo atbildību. Tā bija mana un Rotingera kļūda, ka mēs kārtīgi neizrunājām troņa mantošanu toreiz, kad es saslimu.”

“Es jums nekad neesmu paticis.”

“Tu kļūdies. Tu biji ļoti labs administrators, kad Sekciju vadījām mēs ar Rotingeru. Bez tevis mēs netiktu galā, un es pilnībā ticu tavam patriotismam. Taču apšaubu tavu spēju pieņemt lēmumus.”

Vādenše piepeši rūgti pasmaidīja.

“Pēc visa dzirdētā es nemaz nezinu, vai gribu palikt Sekcijā.”

“Tagad, kad Gulbergs un Rotingers ir miruši, man jāpieņem izšķirīgie lēmumi vienam. Tu esi konsekventi licis šķēršļus katram lēmumam, ko esmu pieņēmis aizvadīto mēnešu laikā.”

“Un es atkārtoju, ka jūsu lēmumi ir neprātīgi. Tas beigsies ar katastrofu.”

“Iespējams. Taču tavs izlēmības trūkums garantēja bojāeju. Tagad mums vismaz ir iespēja, un izskatās, ka viss izdosies. Millennium ir paralizēts. Varbūt viņiem ir aizdomas, ka mēs kaut kur esam, taču trūkst pierādījumu, un viņi nespēj atrast ne pierādījumus, ne mūs. Mēs viņus pilnīgi kontrolējam.”

Vādenše palūkojās ārā pa logu. Viņš redzēja kaimiņmāju jumta kores.

“Paliek tikai Zalačenko meita. Ja kāds sāks rakņāties viņas pagātnē un ieklausīties viņas sacītajā, var notikt jebkas. Taču tiesa sāksies pēc dažām dienām, un tad viss būs galā. Šoreiz mums Salandere jāaprok tik dziļi, lai viņa nekad vairs neatgriežas spokoties.”

Vādenše pašūpoja galvu.

“Es nesaprotu tavu attieksmi,” Klintons sacīja.

“Jā. Es redzu, ka nesaprotat. Jums tikko apritēja sešdesmit astoņi. Jūs mirstat. Jūsu lēmumi nav racionāli, tomēr šķiet, ka jums ir izdevies apvārdot Nlstremu un Sandbergu. Viņi jums klausa kā Dievam.”

“Es esmu Dievs visā, kas saistīts ar Sekciju. Mēs strādājam saskaņā ar plānu. Mūsu izlēmība ir sagādājusi Sekcijai iespēju. Un es ar lielu apņēmību apgalvoju, ka Sekcija nekad vairs nenonāks tik smagā situācijā. Kad viss beigsies, mēs pilnībā pārskatīsim savu darbību.”

“Skaidrs.”

“Jaunais vadītājs būs Georgs Nīstrems. Patiesībā viņš ir par vecu, taču ir vienīgais kandidāts un ir apsolījis strādāt vēl vismaz sešus gadus. Sandbergs ir par jaunu un tava vadības stila dēļ pārāk nepieredzējis. Šobrīd viņam vajadzēja būt jau pilnībā apmācītam.”

“Klinton, vai jūs nesaprotat, ko esat izdarījis? Jūs esat noslepkavojis cilvēku. Bjerks bija strādājis Sekcijā trīsdesmit piecus gadus, bet jūs likāt viņu nogalināt. Vai jūs nesaprotat…”

“Tu ļoti labi zini, ka tas bija nepieciešams. Viņš mūs nodeva un nemūžam neizturētu spiedienu, kad policija savilktu cilpu.” Vādenše piecēlās.

“Es vēl neesmu beidzis.”

“Tad parunāsim vēlāk. Man ir jāstrādā, kamēr jūs te guļat un fantazējat par savu visvarenību.”

Vādenše devās uz durvīm.

“Ja esi tik morāli sašutis, kāpēc neej pie Bublanska un neatzīsties savos noziegumos?”

Vādenše pagriezās pret slimo večuku.

“Tas man ir ienācis prātā. Bet, lai ko jūs domātu, es aizstāvu Sekciju, cik vien ir manos spēkos.”

Atvērdams durvis, Vādenše sadūrās ar Georgu Nīstremu un Jūnasu Sandbergu.

“Sveiks, Klinton,” Nīstrems sacīja. “Mums jāparunā.”

“Nāc iekšā. Vādenše jau grasījās iet.”

Nīstrems pagaidīja, līdz durvis aizvērās.

“Frēdrik, es ļoti uztraucos,” Nīstrems sacīja.

“Kāpēc?"

“Mēs ar Sandbergu te tā padomājām. Notiek kaut kas neizprotams. Šorīt Salanderes advokāte nodeva prokuroram viņas autobiogrāfiju.”

“Ko?"

Kriminālinspektors hanss faste vēroja Anniku Džannīni, kamēr prokurors Rikards Ēkstrems ielēja kafiju no termokrūzes. Ēkstremu bija apmulsinājis dokuments, ko viņš saņēma, ieradies darbā no rīta. Viņi abi ar Fasti izlasīja Līsbetas Salanderes četrdesmit lappušu garo stāstu un pēc tam ilgi apsprieda savādo dokumentu. Beidzot Ēkstrems jutās spiests lūgt, lai Annika Džannīni ierodas uz neformālu sarunu.

Viņi apsēdās pie neliela apspriežu galda prokurora kabinetā. “Paldies, ka atnācāt,” Ēkstrems iesāka. “Es izlasīju šo… hmm… paskaidrojumu, ko jūs šorīt iesniedzāt, un man ir nepieciešamas atbildes uz dažiem jautājumiem…”

“Jā?” Annika Džannīni izpalīdzīgi atsaucās.

“Es patiesībā nezinu, ar ko sākt. Varbūt vispirms vajadzētu paskaidrot, ka mēs abi ar inspektoru Fasti esam ļoti apmulsuši.” “Tiešām?”

“Es cenšos izprast jūsu nolūkus.”

“Kā jūs to domājat?”

“Šī autobiogrāfija - vai kā to nosaukt… kāds ir tās nolūks?” “Tam vajadzētu būt pilnīgi skaidram. Mana kliente vēlas izstāstīt savu versiju par notikušo.”

Ēkstrems labdabīgi iesmējās un noglauda bārdiņu ar labi pazīstamo žestu, kas Anniku kaut kāda iemesla dēļ jau sāka kaitināt.

“Jā, bet jūsu klientei ir bijuši vairāki mēneši laika, lai visu pastāstītu. Viņa nav teikusi ne vārda nopratināšanās, ko centās veikt Faste.”

“Cik man zināms, nav tāda likuma, kas varētu piespiest viņu runāt, kad tas labpatīk inspektoram Fastem.”

“Nē, bet es domāju… pēc divām dienām sāksies Salanderes prāva, taču viņa pēdējā brīdī atsūta šo. Es savā ziņā jūtos atbildīgs ārpus saviem prokurora uzdevuma ietvariem.”

“Tiešām?”

“Es nekādā gadījumā nevēlos izteikties aizvainojoši. Tāds nav mans nolūks. Bet mums šajā valstī ir procesuālās normas. Jūs, Džannīni kundze, esat sieviešu tiesību advokāte un nekad neesat pārstāvējusi kādu klientu krimināllietā. Esmu izvirzījis apsūdzību Līsbetai Salanderei nevis tāpēc, ka viņa ir sieviete, bet gan tāpēc, ka viņa ir izdarījusi smagus likumpārkāpumus. Es domāju, ka arī jūs esat sapratusi, ka viņa ir nopietni psihiski slima un viņai nepieciešama ārstēšana un sabiedrības palīdzība.”

“Ļaujiet man nākt jums talkā,” Annika Džannīni laipni sacīja. “Jūs baidāties, ka es nespēšu sniegt Līsbetai Salanderei pilnvērtīgu aizstāvību.”

“Tur nav nekā noniecinoša,” Ēkstrems sacīja. “Es neapšaubu jūsu kompetenci. Es tikai norādu, ka jūs esat nepieredzējusi.”

“Es saprotu. Tad ļaujiet sacīt, ka es jums pilnībā piekrītu. Esmu nepieredzējusi krimināllietās.”

“Un tomēr jūs esat konsekventi atteikusies no palīdzības, ko piedāvājuši daudz pieredzējušāki advokāti…”

“Tā ir manas klientes vēlēšanās. Līsbeta Salandere vēlas, lai es būtu viņas advokāte, un pēc divām dienām es viņu pārstāvēšu tiesā.”

Annika Džannīni pieklājīgi pasmaidīja.

“Labi. Bet es gribētu zināt, vai jūs visā nopietnībā grasāties atklāt šī sacerējuma saturu tiesā?”

“Protams. Tas ir Līsbetas Salanderes stāsts.”

Ēkstrems un Faste saskatījās. Faste pacēla uzacis. Viņš nesaprata, pret ko Ēkstrems īsti iebilst. Ja Džannīni neapjēdza, ka pilnībā nogremdēs savu klienti, tad tā, velns ar ārā, nebija prokurora darīšana. To vajadzēja ar pateicību pieņemt un pielikt šai lietai punktu.

Viņam nebija nekādu šaubu, ka Salandere ir pilnīgi jukusi. Izmantojot visas savas prasmes, viņš bija centies piespiest meiteni vismaz pateikt, kur viņa dzīvo. Taču tā nolādētā skuķe pratināšanā pēc pratināšanas bija sēdējusi klusa kā kaps un vērojusi sienu viņam aiz muguras. Viņa nepadevās ne par milimetru. Pat atteicās pieņemt piedāvātās cigaretes, kafiju vai dzērienus. Salandere neizrādīja nekādu reakciju ne uz viņa lūgumiem, ne uz lielās dusmās paceltu balsi.

Tās laikam bija viskaitinošākās nopratināšanas, kādas kriminālinspektors Hanss Faste savā mūžā bija pieredzējis.

Viņš nopūtās.

“Džannīni kundze,” Ēkstrems beidzot sacīja. “Es uzskatu, ka jūsu klientei vajadzētu aiztaupīt šo tiesu. Viņa ir slima. Es balstos uz ļoti kvalificētas psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu. Salanderei vajadzētu saņemt psihiatrisko ārstēšanu, kas viņai bijusi nepieciešama jau daudzus gadus.”

“Tādā gadījumā es pieņemu, ka jūs to izklāstīsiet tiesā.”

“Es to darīšu. Man nav jums jāmāca, kā veidot viņas aizstāvību. Bet, ja jūs visā nopietnībā pieturēsieties pie šīs līnijas, tad situācija kļūs pavisam absurda. Šajā biogrāfijā taču ir pilnīgi nejēdzīgi un nepamatoti apvainoti daudzi cilvēki… it īpaši viņas bijušais aizbildnis advokāts Bjūrmans un psihiatrs Pēters Telebūrians. Es ceru, jūs nedomājat nopietni, ka tiesa pieņems argumentus, kas bez jebkādiem pierādījumiem apvaino Telebūrianu. Šis dokuments taču būs - atvainojiet par salīdzinājumu - pēdējā nagla jūsu klientes zārkā.”

“Es saprotu.”

“Jūs tiesā varat noliegt, ka viņa ir slima, un pieprasīt papildu psihiatrisko izmeklēšanu, un lietu var nodot Tiesu medicīnas pārvaldes izvērtēšanai. Bet, godīgi sakot, pēc šī Salanderes sacerējuma vairs nav nekādu šaubu, ka visi pārējie tiesu psihiatri nonāks pie tāda paša slēdziena kā Telebūrians. Viņas stāstījums taču apstiprina visus pierādījumus, ka viņai ir paranojāla šizofrēnija.”

Annika Džannīni pieklājīgi pasmaidīja.

“Pastāv arī alternatīva,” viņa sacīja.

“Kāda?” Ēkstrems jautāja.

“Ka viņas skaidrojums ir pilnīgi patiess un tiesa izvēlēsies tam ticēt.”

Prokurors Ēkstrems izskatījās apmulsis. Tad viņš pieklājīgi pasmaidīja un noglauda bārdiņu.

Apsēdies pie mazā galdiņa blakus logam, Frēdriks Klintons uzmanīgi uzklausīja Georgu Nīstremu un Jūnasu Sandbergu. Viņa seja bija grumbu izvagota, taču piparu graudiņiem līdzīgās acis - modras un apņēmīgas.

“Mēs kopš aprīļa kontrolējam Millennium galveno darbinieku telefonsarunas un e-pastu,” Klintons sacīja. “Konstatējām, ka Blumkvists, Ēriksone un tas Kortess ir tuvu izmisumam. Mēs esam izlasījuši Millennium nākamā numura maketa versiju. Šķiet,

Blumkvists pats ir aptvēris, ka Salandere tomēr ir jukusi. Žurnālā ir lasāma Līsbetas Salanderes aizstāvība ar sociālu pamatojumu - viņš uzstāj, ka Salandere nav saņēmusi nepieciešamo sabiedrības atbalstu un tāpēc nav vainojama mēģinājumā nogalināt savu tēvu… Bet šādam viedoklim nav nekāda svara. Tur nav ne vārda par ielaušanos viņa dzīvoklī vai uzbrukumu viņa māsai Gēteborgā un pazudušajiem ziņojumiem. Viņš zina, ka neko nevar pierādīt.” “Tieši tur jau tā problēma,” Jūnass Sandbergs sacīja. “Blumkvists noteikti zina, ka te kaut kas nav lāgā, taču pilnībā ignorē šādus jautājumus. Piedodiet, bet tas nepavisam nav Millennium stilā. Turklāt redakcijā ir atgriezusies Ērika Bergere. Šis Millen- nium numurs ir tik tukšs un bezsaturīgs, ka gandrīz izskatās pēc izsmiekla.”

“Tātad tu domā… ka tas ir viltojums?”

Sandbergs pamāja ar galvu.

“Millennium vasaras numuram patiesībā vajadzēja iznākt jau jūnija pēdējā nedēļā. Cik varam spriest no Ēriksones e-pasta Blumkvistam, šis numurs tiks drukāts kādā firmā Sēderteljē. Taču, kad es šodien ar firmu sazinājos, atklājās, ka viņi nav saņēmuši pat oriģinālu drukāšanai. Viņiem ir tikai pirms mēneša piesūtītā cenu aptauja.”

“Hm,” Frēdriks Klintons norūca.

“Kur viņi ir drukājuši agrāk?”

“Kaut kādā firmā ar nosaukumu Hallviga reklāmu tipogrāfija Morgongovā. Es piezvanīju, izlikos par Millennium darbinieku un apjautājos, cik tālu viņi tikuši ar drukāšanu. Viņu šefs negribēja teikt ne vārda. Šovakar esmu nolēmis aizbraukt turp un paskatīties.”

“Skaidrs. Georg?”

“Es pārskatīju visus iespējamos telefona zvanus pēdējā nedēļā,” sacīja Georgs Nīstrems. “Tas ir dīvaini, bet neviens no Millennium darbiniekiem neapspriež itin neko saistībā ar tiesu vai Zalačenko.”

“Neko?”

“Nē. Šos jautājumus piemin tikai sarunās ar kādu ārpus Millennium. Paklausieties, piemēram, šo. Blumkvistam piezvana kāds Aftonbladet korespondents un lūdz komentārus par gaidāmo tiesu.”

Nīstrems ieslēdza magnetofonu.

“Piedodiet, bet man nav komentāru."

“Jūs taču esat bijis iesaistīts šajā lietā jau no paša sākuma. Jūs atradāt Salanderi Goseberjā. Un vēl neesat publicējis ne vārda. Kad jūs grasāties to darīt?”

“Kad būs piemērots brīdis. Ja man būs kaut kas, ko teikt."

“Vai jums būs?”

“Nu - nopirksiet Millennium un uzzināsiet."

Nīstrems izslēdza magnetofonu.

“Mēs par to nebijām iedomājušies, bet es patinu atpakaļ un šur tur paklausījos. Un tā visu laiku. Blumkvists apspriež Zalačenko lietu tikai ļoti vispārīgi. Viņš par to nerunā pat ar savu māsu, kas ir Salanderes advokāte.”

“Varbūt viņam nav nekā, ko teikt.”

“Viņš konsekventi atsakās izteikt minējumus. Šķiet, ka viņš gandrīz vai dzīvo redakcijā un tikpat kā nemaz neiegriežas mājās Bellmansgātanā. Ja jau Blumkvists strādā augu diennakti, tad viņam vajadzēja radīt kaut ko labāku par to, kas lasāms nākamajā Millennium numurā.”

“Un mums joprojām nav iespējas noklausīties redakciju?”

“Nē,” iejaucās Jūnass Sandbergs. “Redakcijā visu laiku kāds ir. Arī tas ir zīmīgi.”

“Hmm?”

“Kopš mēs iekļuvām Blumkvista dzīvoklī, redakcijā visu laiku kāds uzturas. Blumkvists nozūd redakcijā, un viņa kabinetā nepārtraukti deg gaisma. Ja tur nav viņa, tad ierodas Kortess vai Ēriksone, vai tas pediņš… ē… Kristers Malms.”

Klintons nobraucīja zodu. Viņš brīdi domāja.

“Labi. Secinājumi?”

Georgs Nīstrems mirkli vilcinājās.

“Nu… ja es nebūtu tik drošs, es teiktu, ka viņi mums spēlē teātri.”

Klintons sajuta aukstu dvesmu pakausī.

“Kāpēc mēs neesam to pamanījuši agrāk?”

“Mēs klausījāmies, ko viņi runā, nevis to, ko nerunā. Mēs jutāmies apmierināti, kad saklausījām viņu apjukumu telefonsarunās vai nopratām to, pārbaudot viņu e-pastu. Blumkvists zina, ka viņam un viņa māsai kāds nozaga 1991. gada ziņojumu. Bet ko viņš iesāk?”

“Viņi par uzbrukumu nav ziņojuši policijai?”

Nīstrems papurināja galvu.

“Džannīni sēž Salanderes nopratināšanās. Viņa ir pieklājīga, bet nesaka neko svarīgu. Un Salandere vispār neko nesaka.” “Bet tas jau nāk mums par labu. Jo vairāk viņa tur muti, jo labāk. Ko Ēkstrems?”

“Es tikos ar viņu pirms divām stundām. Viņš tobrīd bija saņēmis to Salanderes sacerējumu.”

Nīstrems norādīja uz kopiju, kas gulēja Klintonam klēpī. “Ēkstrems ir apjucis. Par laimi, Salandere nespēj izteikties rakstiski. Neiesaistītam cilvēkam šis sacerējums liksies pilnīgi vājprātīga sazvērestības teorija ar pornogrāfiskiem elementiem. Tomēr viņa šauj ļoti tuvu mērķim. Precīzi pastāsta, kā tas gadījās, ka viņu ievietoja klīnikā, apgalvo, ka Zalačenko strādāja Drošības policijai un tamlīdzīgi. Viņa uzskata, ka runa ir par mazu sektu Drošības policijas ietvaros, un tas nozīmē, ka viņai ir aizdomas par Sekcijai līdzīgas grupas eksistenci. Visā visumā tas ir diezgan precīzs apraksts. Bet, kā jau teicu, tas nešķiet ticami. Ēkstrems ir apjucis, jo šķiet, ka šī būs Džannīni aizstāvības stratēģija tiesā.”

“Velns!” Klintons izsaucās.

Viņš nolieca galvu un dažas minūtes spraigi domāja. Pēdīgi viņš pacēla acis.

“Jūnas, šovakar aizbrauc uz Morgongovu un pārbaudi, vai tur kaut kas perinās. Ja viņi drukā Millennium, es gribu kopiju.”

“Es paņemšu līdzi Fālunu.”

“Lieliski. Georg, pēcpusdienā aizej pie Ēkstrema un pārbaudi viņu. Līdz šim viss ir ritējis kā pa diedziņu, bet es nevaru neņemt vērā jūsu stāstīto.”

“Labi.”

Klintons vēl brīdi sēdēja klusēdams.

“Vislabāk būtu, ja tiesa nemaz nenotiktu…” viņš beidzot sacīja.

Viņš pacēla skatienu un ielūkojās Nīstremam acis. Nīstrems pamāja ar galvu. Ari Sandbergs pamāja. Viņu vidū valdīja klusa vienprātība.

“Nīstrem, pārbaudi, kādas ir iespējas.”

Jūnass sandbergs un atslēgu meistars Lārss Faulsons, plašāk pazīstams kā Fāluns, atstāja mašīnu netālu no dzelzceļa un izgāja cauri Morgongovai. Bija pusdeviņi vakarā. Pārāk gaišs un pārāk agrs, lai kaut ko uzsāktu, taču viņi gribēja izlūkot apkārtni un izveidot priekšstatu par situāciju.

“Ja tur ir signalizācija, es nepiedalos,” Fāluns sacīja.

Sandbergs pamāja ar galvu.

“Labāk paskatīsimies pa logu. Ja tur kaut kas būs, tu iemet ar akmeni pa stiklu, paķer to, kas tev vajadzīgs, un skrien, ko kājas nes.”

“Tas der,” Sandbergs atteica.

“Ja tev vajag tikai žurnāla eksemplāru, mēs varam pārbaudīt, vai sētas pusē nav atkritumu konteineru. Jābūt taču brāķiem, testa drukai vai kaut kam tamlīdzīgam.”

Hallviga tipogrāfija atradās zemā ķieģeļu ēkā. Viņi pa ielas pretējo pusi tuvojās tai no dienvidiem. Sandbergs jau grasījās šķērsot ielu, kad Fāluns saķēra viņu aiz elkoņa.

“Ej uz priekšu,” viņš sacīja.

“Ko?”

“Turpini iet, it kā mēs dotos vakara pastaigā.”

Viņi pagāja garām tipogrāfijai un apmeta loku pa kvartālu.

“Kas par lietu?” Sandbergs brīnījās.

“Vai tev nav acu pierē! Tur ir ne tikai signalizācija. Pie ēkas stāvēja mašīna.”

“Tu domā, ka tur kāds ir?”

“Tā bija Milton Security mašīna. Tipogrāfija ir stingri apsargāta.”

“Milton security!” izsaucās Frēdriks Klintons. Viņš juta kamolu pakrūtē.

“Ja nebūtu Fāluna, es būtu ieskrējis viņiem taisni nagos,” sacīja Jūnass Sandbergs.

“Tur briest kaut kas nelāgs,” piebilda Georgs Nīstrems. “Nav nekāda saprātīga iemesla, kāpēc lai maza lauku tipogrāfija pastāvīgai apsardzei nolīgtu Milton Security."

Klintons pamāja ar galvu. Viņa lūpas sakniebās šaurā svītrā. Bija jau vienpadsmit vakarā, un viņam ļoti vajadzēja atpūsties.

“Tas nozīmē, ka Millennium kaut ko perina,” Sandbergs sacīja.

“Esmu to aptvēris,” Klintons atteica. “Labi. Analizēsim situāciju. Kāds ir ļaunākais iespējamais scenārijs? Ko viņi var zināt?”

Viņš pamudinoši palūkojās uz Nīstremu.

“Tas noteikti ir 1991. gada ziņojums,” Nīstrems sacīja. “Viņi pastiprināja drošību, kad mēs nozagām kopijas. Viņi noteikti uzminēja, ka viņus novēro. Ļaunākajā gadījumā viņiem ir vēl kāda ziņojuma kopija.”

“Bet Blumkvists taču krita izmisumā, kad viņi zaudēja ziņojumu.”

“Es zinu. Bet varbūt mēs noticējām blefam? Nevaram izslēgt šādu iespēju.”

Klintons pamāja ar galvu.

“Vadīsimies no tā. Sandberg?”

“Mēs zinām, kāda būs Salanderes aizstāvība. Viņa stāstīs patiesību, kādu to redz. Es vēlreiz izlasīju tā saukto autobiogrāfiju. Šis vēstījums būtībā spēlē mums par labu. Tur ir tik smagi apvainojumi par izvarošanu un viņas tiesību pārkāpšanu, ka tas gluži vienkārši izskatās pēc mītomānes fantāzijām.”

Nīstrems pamāja.

“Turklāt viņa nekādi nevar pierādīt savus apgalvojumus. Ēkstrems to izmantos pret viņu. Viņš iznicinās Salanderi.”

“Labi. Telebūriana jaunais slēdziens ir lielisks. Vēl, protams, pastāv iespēja, ka Džannīni sameklēs savu ekspertu, kurš apgalvos, ka Salandere nav traka, un lieta nonāks Tiesu medicīnas pārvaldē. Bet, ja Salandere joprojām nemainīs taktiku un atteiksies runāt arī tur, viņi nospriedīs, ka Telebūrianam ir taisnība un viņa ir jukusi. Salanderes ļaunākais ienaidnieks ir viņa pati.”

“Tomēr būtu mierīgāk, ja tiesas nemaz nebūtu,” Klintons sacīja.

Nīstrems pašūpoja galvu.

“Tas ir gandrīz neiespējami. Salandere sēž izolatorā, un viņai nav kontaktu ar citiem ieslodzītajiem. Viņai katru dienu ir stundu ilga pastaiga uz jumta, bet mēs netiekam viņai klāt. Un mums nav savējo cietumsargu vidū.”

“Skaidrs.”

“Ja mēs gribējām tikt no viņas vaļā, to vajadzēja darīt Sālgrēna slimnīcā. Tagad jādarbojas atklāti. Iespēja, ka slepkava nonāks aiz restēm, ir gandrīz simtprocentīga. Un kur mēs atradīsim šāvēju, kas tam piekritīs? Turklāt tik ātri nevar noorganizēt ari pašnāvību vai nelaimes gadījumu.”

“Tā jau man šķita. Un negaidīta nāve rada jautājumus. Labi, redzēsim, kā ies tiesā. Būtībā jau nekas nav mainījies. Mēs visu laiku gaidījām viņu atbildes gājienu, un acīmredzot tā ir tā sauktā autobiogrāfija.”

“Problēma ir Millennium,” sacīja Jūnass Sandbergs.

Visi piekrītoši pamāja.

“Millennium un Milton Security,” Klintons domīgi piebilda “Salandere strādāja pie Armanska, un Blumkvistam ar viņu bija tuvas attiecības. Vai izdarīsim secinājumu, ka viņi ir apvienojušies?”

“Tas nav neiespējami, ja jau Milton Security apsargā tipogrāfiju, kurā drukā Millennium. Tā nevar būt sagadīšanās.”

“Labi. Kad viņi domā materiālu publicēt? Sandberg, tu teici, ka termiņš ir nokavēts gandrīz par divām nedēļām. Un mēs pieņemam, ka Milton Security sargā tipogrāfiju, lai neviens pirms laika netiktu klāt žurnālam. Tātad tas nozīmē gan to, ka viņi grasās publicēt kaut ko tādu, ko nevēlas atklāt iepriekš, gan to, ka žurnāls varbūt jau ir nodrukāts.”

“Uz tiesas sākumu,” sacīja Sandbergs. “Vienīgais loģiskais izskaidrojums.”

Klintons pamāja.

“Kas būs žurnālā? Kāds ir ļaunākais scenārijs?”

Visi trīs ilgi domāja. Klusumu pārtrauca Nīstrems.

“Kā jau teicu, ļaunākajā gadījumā viņiem ir vēl viena 1991. gada ziņojuma kopija.”

Klintons un Sandbergs pamāja. Viņi bija nonākuši pie tāda paša secinājuma.

“Jautājums, cik daudz viņi ar to var izdarīt,” piebilda Sandbergs. “Ziņojums izgaismo Bjerku un Telebūrianu. Bjerks ir miris. Telebūrianam ies smagi, bet viņš var apgalvot, ka vienkārši veica parastu psihiatrisko izmeklēšanu. Vārdi pret vārdiem, un viņš, protams, nesapratīs, par ko viņu apsūdz.”

“Kā mēs rīkosimies, ja viņi publicēs ziņojumu?” Nīstrems jautāja.

“Domāju, ka mums ir trumpis,” Klintons atbildēja. “Ja sāksies tracis ar ziņojumu, uzmanība tiks pievērsta Drošības policijai, nevis Sekcijai. Un, ja žurnālisti sāks uzdot jautājumus, Drošības policija izņems to no arhīva…”

“Un tas, protams, ir cits ziņojums,” Sandbergs sacīja.

“Šenke ir ielicis arhīvā modificēto versiju, kuru izlasīja Ēkstrems. Tai tagad ir reģistra numurs. Mēs diezgan ātri varam izplatīt presē dezinformāciju… Mums taču ir oriģināls, kuru dabūja Bjūrmans, bet Millennium ir tikai kopija. Mēs pat varam izplatīt informāciju, ka Blumkvists pats ir viltojis oriģinālo ziņojumu.”

“Labi. Ko vēl Millennium var zināt?”

“Viņi nevar zināt neko par Sekciju. Tas ir neiespējami. Tātad viņi pievērsīsies Drošības policijai, un tas nozīmē, ka Blumkvists izskatīsies pēc sazvērestību teorētiķa, bet Drošības policija apgalvos, ka viņš ir jucis.”

“Viņš ir diezgan slavens,” Klintons lēnām iebilda. “Pēc Vennerstrema lietas viņam ļoti uzticas.”

Nīstrems pamāja ar galvu.

“Vai šo uzticību var kaut kā sagraut?” jautāja Sandbergs.

Nīstrems un Klintons saskatījās, un abi pamāja. Klintons palūkojās uz Nīstremu.

“Kā tu domā, vai tu varētu sadabūt… teiksim, piecdesmit gramus kokaina?”

“Varbūt no dienvidslāviem.”

“Labi. Pamēģini. Bet tas ir steidzami. Tiesa sāksies pēc divām dienām.”

“Es nesaprotu…” sacīja Sandbergs.

“Šis triks ir tikpat vecs kā mūsu profesija. Bet joprojām ļoti efektīvs.”

“Morgongova?” saraucis uzacis, pārjautāja Torstens Ēdklints. Viņš rītasvārkos sēdēja mājās uz dīvāna un trešo reizi pārlasīja Salanderes autobiogrāfiju, kad viņam piezvanīja Monika Figerola. Tā kā tas notika labu bridi pēc pusnakts, Ēdklints saprata, ka notiek kaut kas nelāgs.

“Morgongova,” atkārtoja Monika. “Sandbergs un Lārss Faulsons devās turp šovakar ap septiņiem. Kurts Svensons no Bublanska komandas sekoja viņiem visu ceļu; uzdevumu atviegloja tas, ka mums ir raidītājs Sandberga mašīnā. Viņi atstāja mašīnu vecās dzelzceļa stacijas tuvumā un pēc tam kājām aizgāja dažus kvartālus, tad atnāca atpakaļ pie mašīnas un atgriezās Stokholmā.” “Skaidrs. Vai viņi ar kādu satikās vai…”

“Nē. Tieši tas jau ir tik dīvaini. Viņi izkāpa no mašīnas, apgāja riņķi, tad atgriezās un aizbrauca uz Stokholmu.”

“Ak tā? Un tu man zvani pusvienos naktī, lai to pastāstītu?” “Mēs jau arī uzreiz nesapratām. Viņi pagāja garām ēkai, kur atrodas Hallviga tipogrāfija. Es runāju ar Blumkvistu. Tur drukā Millennium."

“Velns ar ārā!” Ēdklints noteica.

Viņš tūlīt saprata saistību.

“Tā kā Fāluns bija līdzi, es pieņemu, ka viņi vēlējās apciemot tipogrāfiju, bet pārtrauca savu ekspedīciju,” Monika sacīja. “Kāpēc?”

“Tāpēc, ka Blumkvists ir lūdzis Draganu Armanski apsargāt tipogrāfiju līdz žurnāla izplatīšanai. Viņi droši vien ieraudzīja Milton Security mašīnu. Es nolēmu, ka tu vēlēsies nekavējoties uzzināt šos jaunumus.”

“Tev taisnība. Tas nozīmē, ka viņi sāk nojaust kaut ko nelabu…” “Ja ne citādi, tad viņi kaut ko noprata, ieraudzījuši Milton mašīnu. Sandbergs izlaida Faulsonu pilsētā un pēc tam atgriezās Artillerigātanā. Mēs zinām, ka tur ir Frēdriks Klintons. Aptuveni tajā laikā tur ieradās arī Georgs Nīstrems. Jautājums: ko viņi iesāks?”

“Tiesa sākas trešdien… Piezvani Blumkvistam un lūdz pastiprināt Millennium drošības pasākumus. Katram gadījumam.” “Viņiem jau ir diezgan laba apsardze. Un tas, kā viņi ir jaukuši pēdas ar saviem telefoniem, vispār ir profesionāli. Blumkvists ir īsts paranoiķis, viņš izstrādā tādas maldinošu manevru metodes, kas noderētu arī mums.”

“Labi. Bet tik un tā piezvani viņam.”

Monika figerola izslēdza savu mobilo telefonu un nolika to uz naktsskapīša. Viņa pacēla acis un uzlūkoja Mīkaelu Blumkvistu, kurš kails gulēja, atspiedies pret gultas kājgali.

“Man jāpiezvana tev un jāliek priekšā, lai tu pastiprini Millennium drošības pasākumus,” Monika sacīja.

“Paldies par padomu,” Mīkaels sausi atteica.

“Es to domāju nopietni. Ja viņi sāks nojaust ko nelabu, pastāv risks, ka viņi rīkosies nepārdomāti. Un tad var notikt ielaušanās.”

“Šonakt tur guļ Henrijs Kortess. Un mums ir signalizācija ar tiešo vadu uz Milton Security, kas atrodas trīs minūšu brauciena attālumā.”

Mīkaels brīdi klusēja.

“Paranoiķis,” viņš nomurmināja.

24.    NODALA

Pirmdiena, II. jūlijs

Bija seši pirmdienas rītā, kad uz Mīkaela Blumkvista zilo TIO piezvanīja Susanne Lindere no Milton Security.

“Vai tu nekad neguli?” Mīkaels samiegojies jautāja.

Viņš pašķielēja uz Moniku Figerolu, kas jau bija piecēlusies un uzvilkusi sporta šortus, bet vēl nebija paspējusi uzvilkt T kreklu.

“Guļu. Bet mani pamodināja nakts dežuranti. Klusā signalizācija, ko uzstādījām tavā dzīvoklī, nostrādāja šonakt pulksten trijos.”

“Tiešām?”

“Tāpēc es aizbraucu paskatīties, kas noticis. Tas ir neparasti. Vai vari no rīta ienākt Milton Security? Ļoti steidzami.”

“Tas jau ir nopietni,” sacīja Dragans Armanskis.

Bija mazliet pāri astoņiem, kad viņi satikās pie monitora Milton Security apspriežu telpā. Tur bija Armanskis, Mīkaels Blumkvists un Susanne Lindere. Armanskis bija uzaicinājis arī sešdesmit divus gadus veco Juhanu Frēklundu, bijušo Solnas policijas kri- minālinspektoru, kas tagad vadīja Milton operatīvo vienību, un četrdesmit astoņus gadus veco bijušo kriminālinspektoru Soniju Būmanu, kas bija sekojis Salanderes lietai no paša sākuma. Visi pārdomāja novērošanas kameru ierakstu, ko Susanne tikko bija viņiem parādījusi.

“Mēs redzam, ka Jūnass Sandbergs pulksten 03:17 naktī atver Blumkvista dzīvokļa durvis. Viņam ir savas atslēgas… Jūs atceraties, ka pirms pāris nedēļām Faulsons noņēma nospiedumu no Blumkvista rezerves atslēgām, kad viņi abi ar Mortensonu iekļuva dzīvoklī.”

Armanskis drūmi pamāja.

“Sandbergs uzturas dzīvoklī aptuveni astoņas minūtes. Šajā laikā viņš veic vairākas darbības. Vispirms no virtuves atnes mazu plastmasas maisiņu un piepilda to. Tad atskrūvē aizmugures plāksni skandai, kas stāv dzīvojamā istabā. Tur viņš ievieto maisiņu.” “Hm,” Mīkaels norūca.

“Zīmīgi, ka viņš paņem maisiņu no virtuves.”

“Tas ir Konsum maisiņš, kur man bija mazās bagetes,” Mīkaels sacīja. “Es krāju tos maisiņus, lai glabātu tur sieru vai kaut ko citu.”

“Es mājās daru tāpat. Un zīmīgi, protams, ir tas, ka uz maisiņa ir tavi pirkstu nospiedumi. Tad viņš paņem vecu SMP no atkritumu kastes priekšnamā. Vienā avīzes lapā viņš ietin kādu priekšmetu un novieto to skapī pašā augšā.”

“Hm,” Mīkaels atkal norūca.

“Tieši tas pats. Uz avīzes ir tavi pirkstu nospiedumi.”

“Es saprotu,” Mīkaels sacīja.

“Es aizbraucu uz dzīvokli ap pieciem. Atradu šo: skandā tagad stāv aptuveni simt astoņdesmit gramu kokaīna. Es paņēmu gramu paraugam, tas ir šeit.”

Susanne nolika uz galda nelielu pierādījumu maisiņu.

“Kas ir skapī?” Mīkaels jautāja.

“Aptuveni simt divdesmit tūkstoši kronu skaidrā naudā.” Armanskis deva Linderei zīmi izslēgt televizoru. Viņš paskatījās uz Frēklundu.

“Tātad Mīkaels Blumkvists ir iesaistīts kokaīna tirdzniecībā,” Frēklunds rāmi sacīja. “Acīmredzot viņi sāk uztraukties par Blumkvista darbošanos.”

“Tas ir atbildes gājiens,” noteica Mīkaels.

“Atbildes gājiens?”

“Vakar vakarā viņi pamanīja Milton apsardzi Morgongovā.” Mīkaels pastāstīja, ko no Monikas Figerolas uzzinājis par Sandberga izbraukumu uz Morgongovu.

“Uzcītīgs nelietis,” Sonijs Būmans sacīja.

“Bet kāpēc tieši tagad?”

“Viņi acīmredzot baidās no tā, ko Millennium izstrādās, kad sāksies tiesa,” Frēklunds sacīja. “Ja Blumkvistu aizturēs par kokaīna tirdzniecību, viņa reputācija smagi cietīs.”

Susanne Lindere pamāja. Mīkaela sejā vīdēja šaubas.

“Tad ko mēs tagad iesāksim?” Armanskis jautāja.

“Šobrīd nedarīsim neko,” ierosināja Frēklunds. “Mums rokā ir trumpis. Mums ir izcili pierādījumi tam, kā Sandbergs novieto narkotikas jūsu dzīvoklī, Mīkael. Lai slazds aizcērtas. Mēs varēsim nekavējoties pierādīt jūsu nevainību, un tas būs vēl viens pierādījums Sekcijas noziedzīgajai darbībai. Es labprāt būtu prokurors, kad šie ziķeri stāsies tiesas priekšā.”

“Es nezinu,” Mīkaels lēni sacīja. “Tiesa sāksies parīt. Millennium iznāks piektdien, tiesas trešajā dienā. Ja viņi grib iesēdināt mani par kokaīna tirdzniecību, tam jānotiek pirms tiesas… un līdz žurnāla iznākšanai es nespēšu to izskaidrot. Tas nozīmē, ka es riskēju nokļūt apcietinājumā un palaist garām tiesas sākumu.” “Citiem vārdiem sakot, tev šonedēļ vajadzētu nozust,” Armanskis ierosināja.

“Njā… Man jāstrādā ar TV4 un jāveic citi sagatavošanās darbi. Tas būtu pavisam nelaikā…”

“Kāpēc tieši tagad?” piepeši jautāja Susanne Lindere.

“Ko tu gribi teikt?” vaicāja Armanskis.

“Viņiem bija trīs mēneši laika, lai apmelotu Blumkvistu. Kāpēc viņi rīkojas tieši tagad? Lai ko viņi darītu, tas neizkavēs žurnāla iznākšanu.”

Visi pie galda uz brīdi apklusa.

“Varbūt viņi nav sapratuši, ko tu publicēsi, Mīkael,” Armanskis lēnām sacīja. “Viņi zina, ka tu kaut ko gatavo… bet varbūt domā, ka tev ir tikai Bjerka ziņojums.”

Mīkaels šaubīdamies pamāja ar galvu.

“Viņi nezina, ka tu grasies nodot atklātībai visu Sekciju. Ja runa ir tikai par Bjerka ziņojumu, tad pietiek aptraipīt tavu reputāciju. Iespējamie atklājumi paliks neievēroti, kad tevi aizturēs un apsūdzēs. Liels skandāls. Slavenais žurnālists Mīkaels Blumkvists aizturēts par smagiem narkotiku noziegumiem. Sešu līdz astoņu gadu cietumsods.”

“Vai varu dabūt divas kameru ierakstu kopijas?” Mīkaels palūdza.

“Ko tu ar tām iesāksi?”

“Vienu kopiju Ēdklintam. Un pēc trim stundām es tikšos ar TV4. Domāju, būs labāk laikus sagatavot to demonstrēšanai televīzijā, kad viss ies vaļā.”

Monika figerola izslēdza DVD atskaņotāju un nolika pulti uz galda. Viņi tikās pagaidu birojā Frīdhemsplanā.

“Kokaīns,” Ēdklints sacīja. “Viņi spēlē netīru spēli.”

Monika domīgi paskatījās uz Mīkaelu.

“Man šķita, ka labāk jūs informēt,” viņš atteica, paraustījis plecus.

“Tas man nepatīk,” Monika sacīja. “Tas norāda uz izmisīgu un īsti nepārdomātu rīcību. Viņi taču saprot: ja tevi arestēs par noziegumiem, kas saistīti ar narkotikām, tu nepieļausi, ka tevi tā vienkārši iesloga cietumā.”

“Protams,” Mīkaels atteica.

“Pat ja tevi notiesātu, pastāv risks, ka cilvēki noticēs tavam stāstam. Un tavi kolēģi Millennium neklusēs.”

“Turklāt tas dārgi maksā,” piebilda Ēdklints. “Tātad viņu budžets ļauj, aci nepamirkšķinot, nolikt simt divdesmit tūkstošus kronu un vēl to, cik vērts ir kokaīns.”

“Es zinu,” Mīkaels sacīja. “Bet patiesībā plāns ir ļoti labs. Viņi rēķinās ar to, ka Līsbeta Salandere nonāks psihiatriskajā slimnīcā, bet es pazudīšu aizdomu ēnā. Turklāt viņi uzskata, ka visa uzmanība tiks pievērsta Drošības policijai, nevis Sekcijai. Viņiem ir ļoti laba izejas pozīcija.”

“Bet kā viņi pierunās narkotiku apkarošanas nodaļu veikt kratīšanu jūsu mājās? Es domāju: lai policija uzlauztu slavena žurnālista dzīvokļa durvis, nepietiek ar anonīmu ziņojumu. Un, lai tas izdotos, aizdomām jākrīt uz jums jau tuvāko dienu laikā.” “Nu - mēs jau neko nezinām par viņu ieplānoto grafiku,” Mīkaels sacīja.

Viņš jutās pārguris un vēlējās, kaut viss ātrāk būtu garām. Tad viņš piecēlās.

“Kur tu iesi?” Monika vaicāja. “Es gribētu zināt, kur tu atradīsies tuvākajā laikā.”

“Pusdienlaikā tikšos ar TV4. Pēc tam mēs ar Ēriku Bergeri sešos ēdīsim jēra sautējumu Samīra restorānā. Mums jāpabeidz paziņojums presei. Pārējo vakara daļu laikam pavadīšu redakcijā.”

Kad Mīkaels pieminēja Ēriku Bergeri, Monikas acis mazliet samiedzās.

“Es gribu, lai tu visu dienu sazinies ar mani. Vislabāk būtu, ja mēs uzturētu sakarus līdz tiesas sākumam.”

“Labi. Varbūt es uz pāris dienām varu pārcelties pie tevis,” Mīkaels ierosināja, pasmaidīdams, it kā būtu izteicis joku. Monika sadrūma un žigli pašķielēja uz Ēdklintu.

“Monikai taisnība,” Ēdklints sacīja. “Domāju, ka vislabāk būtu, ja jūs īpaši nerēgotos, līdz viss būs galā. Ja jūs arestēs narkotiku apkarošanas vienība, jums būs jāklusē līdz tiesas sākumam.”

“Neuztraucieties,” Mīkaels atteica. “Es nedomāju ļauties panikai un šajā situācijā kaut ko izgāzt. Dariet savu darbu, un es darīšu savējo.”

Mīkaela draudzene no TV4 tik tikko spēja apslēpt savu sajūsmu par jauno videomateriālu. Mīkaels pasmaidīja par viņas aizrautību. Visu nedēļu viņi bija smagi strādājuši, lai izveidotu viegli saprotamu materiālu par Sekciju televīzijas pārraidei. Gan producents, gan TV4 ziņu redaktors bija sapratuši, kāda sensācija būs šis stāsts. To veidoja pilnīgā slepenībā, iesaistot tikai dažus cilvēkus. Mīkaels izvirzīja nosacījumu, ka reportāžu pirmo reizi drīkst pārraidīt tikai tiesas trešās dienas vakarā. Viņi nolēma izveidot stundu ilgu ziņu speciālizlaidumu.

Mīkaels bija iedevis savai draudzenei lielu skaitu fotogrāfiju, taču nekas nespēj līdzināties kustīgām ainām. Skaidrs videoieraksts, kas parādīja, kā konkrēts policists noslēpj kokaīnu Mīkaela Blumkvista dzīvoklī, noveda žurnālisti gandrīz līdz ekstāzei.

“Tas ir izcils materiāls,” viņa sacīja. “Drošības policija paslēpj kokaīnu žurnālista dzīvoklī.”

“Ne jau Drošības policija… Sekcija,” Mīkaels izlaboja. “Nejauc tās divas.”

“Sandbergs taču strādā Drošības policijā,” žurnāliste protestēja.

“Jā, taču praktiski viņu var uztvert kā iefiltrējušos aģentu. Robeža jānovelk skaidri.”

“Okei. Stāsts ir par Sekciju, nevis Drošības policiju. Mīkael, vai tu vari paskaidrot, kā tas gadās, ka tu allaž iepinies tādos skandālos? Tev ir taisnība. Šī lieta būs skaļāka par Vennerstrema afēru.” “Laikam jau man ir talants. Ironiskā kārtā arī šis stāsts sākās ar Vennerstrema lietu. Ar to spiegu sešdesmitajos gados.” Pulksten četros pēcpusdienā piezvanīja Ērika Bergere. Viņa bija devusies uz tikšanos Preses izdevēju savienībā, lai tur izteiktu savu viedokli par plānoto štatu samazināšanu SMP. Pēc viņas aiziešanas no darba nozarē bija sācies ass konflikts. Ērika paziņoja, ka nokavēs norunātās vakariņas un ieradīsies ne ātrāk par pusseptiņiem.

Jūnass sandbergs palīdzēja Frēdrikam Klintonam pārvietoties no ratiņkrēsla uz kušeti atpūtas telpā, kas bija viņa komandpunkts Sekcijas štābā Artillerigātanā. Klintons nupat bija atgriezies no dialīzes, kas ilga visu priekšpusdienu. Viņš jutās briesmīgi vecs un bezgala noguris. Pēdējās dienās viņš gandrīz nebija gulējis un vēlējās, lai viss beidzot būtu galā. Klintons tikko bija paspējis ērti iekāroties gultā, kad viņiem pievienojās Georgs Nīstrems.

Klintons saņēma spēkus.

“Vai viss gatavs?” viņš jautāja.

Nīstrems pamāja.

“Es nupat tikos ar brāļiem Nikoličiem,” viņš sacīja. “Tas maksās piecdesmit tūkstošus.”

“Mēs to varam atļauties,” Klintons atteica.

Ak kungs, kaut es atkal būtu jauns!

Viņš pagrieza galvu un pēc kārtas nopētīja Nīstremu un Sandbergu.

“Nekādu sirdsapziņas pārmetumu?” viņš noprasīja.

Tie abi papurināja galvu.

“Kad?” Klintons jautāja.

“Divdesmit četru stundu laikā,” Nīstrems sacīja. “Ir šausmīgi grūti izošņāt, kur Blumkvists atrodas, bet ļaunākajā gadījumā viņi to izdarīs pie redakcijas.”

Klintons pamāja.

“Mums ir viena iespēja jau šovakar, pēc divām stundām,” sacīja Jūnass Sandbergs.

“Jā?”

“Pirms brīža viņam piezvanīja Ērika Bergere. Viņi šovakar ēdīs vakariņas Samīra restorānā. Tas ir krodziņš netālu no Bellmansgātanas.”

“Bergere…” Klintons lēni novilka.

“Ak kungs, es ceru, ka viņa ne…” ieteicās Nīstrems.

“Tas nebūtu nemaz tik slikti,” viņu pārtrauca Jūnass Sandbergs.

Klintons un Nīstrems paskatījās uz Sandbergu.

“Mēs esam vienisprātis, ka Blumkvists mums ir lielākais drauds un, visticamāk, viņš kaut ko publicēs nākamajā Millennium numurā. Publikāciju mēs nevaram aizkavēt. Tātad mums jāiznīcina viņa reputācija. Ja viņu nogalinās šķietamā kriminālās pasaules rēķinu kārtošanā un policija pēc tam atradīs viņa dzīvoklī narkotikas un naudu, tad izmeklētāji izdarīs zināmus secinājumus. Katrā ziņā viņi pirmām kārtām nemeklēs sazvērestības saistībā ar Drošības policiju.”

Klintons pamāja.

“Ērika Bergere patiesībā ir Blumkvista mīļākā,” Sandbergs ar uzsvaru sacīja. “Viņa ir precējusies un pārkāpj laulību. Ja arī viņa piepeši ies bojā, būs daudz citu baumu.”

Klintons un Nīstrems saskatījās. Sandbergs bija ļoti talantīgs dažādu manevru gatavošanā un ātri visu apguva. Tomēr gan Klintonam, gan Nīstremam mirkli uzmācās šaubas. Sandbergs bija pārāk bezrūpīgs, lemjot par dzīvību un nāvi. Tas nebija labi. Tik ekstrēms pasākums kā slepkavība nebija jāizmanto vienkārši tāpēc, ka rodas izdevība. Tas nebija universāls risinājums, bet solis, kas jāsper tikai gadījumā, ja nav citas izvēles.

Klintons papurināja galvu.

Collateral damage [2] , viņš nodomāja. Piepeši viņš izjuta nepatiku pret šo operāciju.

Pavadījuši mūžu, kalpojot valstij, tagad mēs te sēžam kā vienkārši slepkavas. Zalačenko bija nepieciešamība. Bjerks… žēl, bet Gulbergam bija taisnība. Bjerks nebūtu izturējis. Blumkvists ir… laikam jau nepieciešamība. Taču Ērika Bergere ir tikai nevainīga skatītāja.

Klintons paskatījās uz Sandbergu. Viņš cerēja, ka jaunais vīrietis nepārvērtīsies par psihopātu.

“Cik daudz brāļi Nikoliči zina?”

“Neko. Tas ir - par mums neko. Ar viņiem tiekos tikai es, esmu nosaucis citu vārdu, un viņi nevar man sadzīt pēdas. Nikoliči domā, ka slepkavībai ir kāds sakars ar sieviešu tirdzniecību.” “Kas ar viņiem notiks pēc slepkavības?”

“Viņi tūlīt pametīs Zviedriju,” Nīstrems sacīja. “Tieši tāpat kā pēc Bjerka. Ja policijas izmeklēšanai nebūs nekādu rezultātu, viņi pēc dažām nedēļām varēs klusi atgriezties.”

“Un plāns?”

“Sicīliešu stils. Viņi vienkārši pieies pie Blumkvista, iztukšos aptveri un nozudīs.”

“Ierocis?”

“Viņiem ir automāts. Nezinu, kāda veida.”

“Es ceru, ka viņi nedomā nopļaut visu restorānu…” “Nebaidies. Viņi ir aukstasinīgi un zina, kas jādara. Bet ja Bergere sēdēs pie viena galdiņa ar Blumkvistu…”

Collateral damage.

“Paklausieties,” Klintons sacīja. “Ir svarīgi, lai Vādenše neuzzina, ka mums ar to ir kāda saistība. It īpaši, ja par upuri kritīs Ērika Bergere. Viņš jau tagad ir sasprindzis līdz pēdējam. Baidos, ka mums vajadzēs viņu atvaļināt, kad viss būs galā.”

Nīstrems pamāja.

“Tas nozīmē, ka, saņemot ziņu par Blumkvista nāvi, mums jāspēlē teātris. Mēs sasauksim krīzes sanāksmi un izliksimies ļoti pārsteigti par notikumu attīstību. Sāksim apspriest, kas varētu stāvēt aiz šīs slepkavības, bet neteiksim ne vārda par narkotikām, iekams policija nebūs atradusi pierādījumus.”

No TV4 žurnālistes Mīkaels Blumkvists šķīrās neilgi pirms pieciem. Viņi visu pēcpusdienu bija pārskatījuši neskaidros punktus materiālā, bet pēc tam Mīkaelu nogrimēja un viņš sniedza plašu interviju.

Viņam bija uzdots kāds jautājums, uz kuru bija grūti sniegt saprotamu atbildi, un repliku vajadzēja ierakstīt vairākas reizes.

Kā tas varēja notikt, ka Zviedrijas valsts pārvaldes darbinieki ir ķērušies pie slepkavošanas?

Mīkaels bija domājis par šo jautājumu jau ilgi, pirms to uzdeva viņa draudzene no TV4. Sekcija droši vien uzskatīja Zalačenko par ārkārtēju apdraudējumu, taču tā nebija apmierinoša atbilde. Arī galīgā atbilde viņu neapmierināja.

“Vienīgais loģiskais izskaidrojums ir tāds, ka Sekcija gadu gaitā ir pārvērtusies par sektu šī vārda burtiskajā nozīmē. Gluži kā Knutbī sekta vai mācītāja Džima Džonsa sekotāji. Viņi raksta paši savus likumus, kuros vairs nepastāv jēdzieni “pareizi” un “nepareizi”, un šķiet, ka viņi ir pilnībā izolēti no normālās sabiedrības.” “Izklausās gluži vai pēc psihiskas novirzes?”

“Tas nemaz nav tik aplams vērtējums.”

Mīkaels ar metro aizbrauca uz Slusenu un konstatēja, ka ir par agru doties uz restorānu. Viņš īsu brīdi stāvēja Sēdermalmes laukumā. Mīkaelu mocīja nemiers, tomēr piepeši dzīve atkal šķita pareiza. Tikai brīdī, kad Ērika bija atgriezusies Millennium, viņš saprata, cik ļoti viņam draudzenes trūcis. Turklāt fakts, ka Ērika atkal pārņēma vadības stūri, neizraisīja nekādu konfliktu, kad Mālina Ēriksone atgriezās atbildīgās sekretāres amatā. Gluži pretēji - Mālina bija bezgala priecīga par to, ka dzīvē (kā viņa pati izteicās) atkal ir kārtība.

Ērikas atgriešanās arī palīdzēja visiem aptvert, cik smaga situācija redakcijā valdījusi aizvadītajos trijos mēnešos. Ērika steidzīgi ķērās pie saviem pienākumiem, un kopā ar Mālinu viņai bija izdevies tikt galā ar lielu daļu organizatorisko jautājumu. Viņi arī sasauca redakcijas sapulci, kurā nolēma, ka Millennium paplašināsies un pieņems vismaz vienu vai varbūt divus jaunus darbiniekus. Viņiem gan nebija ne jausmas, kur ņemt nepieciešamo finansējumu.

Beidzot Mīkaels aizgāja nopirkt vakara avīzes un iedzert kafiju kafejnīcā Java, lai kaut kā nosistu laiku līdz vakariņām krodziņā.

Prokurore ragnhilda gustafsone no ģenerālprokuratūras nolika savas lasāmbrilles uz galda un uzlūkoja sanākušos. Gustafsone bija piecdesmit astoņus gadus veca, ar grumbainu seju, apaļiem vaigiem un īsiem, iesirmiem matiem. Pavadījusi prokurores amatā divdesmit piecus gadus, viņa kopš deviņdesmito gadu sākuma strādāja ģenerālprokuratūrā.

Bija pagājušas tikai trīs nedēļas, kopš viņu piepeši uzaicināja uz Valsts prokurora kabinetu tikties ar Torstenu Ēdklintu. Tajā dienā viņa bija grasījusies pabeigt dažus ikdienišķus darbus un doties sešu nedēļu atvaļinājumā uz vasarnīcu Hūsarē. Tā vietā Gustafsone bija saņēmusi uzdevumu vadīt izmeklēšanu pret valsts varas pārstāvjiem, kas darbojās grupā ar nosaukumu Sekcija. Atvaļinājuma plāni tika steidzami aizmirsti. Gustafsone uzzināja, ka tas būs viņas galvenais darba uzdevums tuvākajā nākotnē, un bija saņēmusi atļauju gandrīz pilnīgi brīvi organizēt savu darbu un pieņemt nepieciešamos lēmumus.

“Šī būs viena no ievērojamākajām izmeklēšanām Zviedrijas vēsturē,” bija teicis Valsts prokurors.

Ragnhilda Gustafsone sliecās viņam piekrist.

Viņa aizvien pieaugošā izbrīnā bija klausījusies, kā Torstens Ēdklints dažos teikumos apkopo lietas būtību un izmeklēšanu, ko veicis premjerministra uzdevumā. Izmeklēšana nebija pabeigta, taču Ēdklints uzskatīja, ka ir ticis tik tālu, lai varētu lietu nodot prokuroram.

Vispirms Gustafsone bija iepazinusies ar Ēdklinta sagādātajiem materiāliem. Kad kļuva skaidri noziegumu mērogi, viņa saprata, ka viss, ko viņa darīs, un visi lēmumi, ko viņa pieņems, tiks sīki izvētīti vēstures grāmatās. Kopš tā brīža katru nomoda minūti viņa bija pavadījusi, cenšoties apzināt gandrīz neaptveramo noziegumu sarakstu, ar kuru viņai bija jātiek galā. Šis gadījums Zviedrijas tiesu vēsturē bija unikāls, un, tā kā bija jāizpēta noziegumi, kas notikuši vismaz trīsdesmit gadu laikā, viņa saprata, ka būs nepieciešama īpaša darba organizācija. Prokurore iedomājās par mafijas noziegumu izmeklētājiem Itālijā, kuri septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados bija spiesti strādāt gandrīz pagrīdē, lai paliktu dzīvi. Viņa saprata, kāpēc Ēdklints bija darbojies slepenībā. Viņš nezināja, kam drīkst uzticēties.

Vispirms Ragnhilda Gustafsone uzaicināja pie sevis trīs prokuratūras darbiniekus. Viņa izvēlējās cilvēkus, ko pazina jau daudzus gadus. Pēc tam viņa uzmeklēja pazīstamu vēsturnieku no Noziedzības novēršanas padomes, lai viņš palīdzētu ar informāciju par Drošības policijas darbību gadu gaitā. Visbeidzot viņa formāli iecēla Moniku Figerolu par izmeklēšanas vadītāju.

Līdz ar to Sekcijas darbības izmeklēšana bija ieguvusi konstitucionālu formu. Tagad tā līdzinājās jebkurai citai izmeklēšanai, lai gan notika pilnīgā slepenībā.

Aizvadīto divu nedēļu laikā prokurore Gustafsone bija izsaukusi lielu skaitu cilvēku uz formālu, bet ļoti slepenu nopratināšanu. Nopratināja ne tikai Ēdklintu un Figerolu, bet ari kriminālinspek- toru Bublanski, Sonju Mūdigu, Kurtu Svensonu un Jerkeru Holm- bergu. Pēc tam prokurore pie sevis uzaicināja Mīkaelu Blumkvistu, Mālinu Ēriksoni, Henriju Kortesu, Kristeru Malmu, Anniku Džannīni, Draganu Armanski, Susanni Linderi un Holgeru Palmgrēnu. Atskaitot Millennium pārstāvjus, kas principiāli neatbildēja uz jautājumiem par informācijas avotiem, visi citi labprāt sniedza prokurorei izsmeļošas liecības un pierādījumus.

Ragnhilda Gustafsone nepavisam nebija sajūsmā par Millennium noteikto grafiku, kas nozīmēja, ka viņa būs spiesta vairākus cilvēkus apcietināt noteiktā datumā. Viņa domāja, ka līdz šādai izmeklēšanas stadijai būtu vajadzīga vairākus mēnešus ilga sagatavošanās, taču šajā gadījumā viņai nebija izvēles. Mīkaels Blumkvists no žurnāla Millennium bija nepielūdzams. Viņš nepakļāvās nekādiem valsts rīkojumiem vai reglamentiem un bija nolēmis publicēt savu reportāžu Līsbetas Salanderes tiesas prāvas trešajā dienā. Tāpēc Ragnhilda Gustafsone bija spiesta piemēroties un rīkoties reizē ar viņu, lai aizdomās turētie nepaspētu nozust ar iespējamiem pierādījumu materiāliem. Blumkvistu dīvainā kārtā atbalstīja arī Ēdklints un Figerola, un pamazām prokurore sāka saprast, ka Blumkvista modelim ir zināmas priekšrocības. Kā prokurore viņa iegūs labi režisētu preses atbalstu, kas nepieciešams kriminālprocesa ierosināšanai. Turklāt tas norisināsies tik ātri, ka informācija par sarežģīto izmeklēšanu nepaspēs noplūst birokrātijas gaiteņos un nepastāvēs risks, ka tā nonāks Sekcijā.

“Blumkvists galvenokārt grib reabilitēt Līsbetu Salanderi. Sekcijas iznīcināšana ir tikai sekas,” norādīja Monika Figerola.

Līsbetas Salanderes tiesai bija jāsākas trešdien, pēc divām dienām, un pirmdienas sapulcē visi pārskatīja pieejamos materiālus un sadalīja darba uzdevumus.

Apspriedē piedalījās trīspadsmit cilvēki. Ragnhilda Gustafsone bija paaicinājusi divus tuvākos līdzstrādniekus no prokuratūras. Konstitūcijas aizsardzības nodaļu pārstāvēja izmeklēšanas vadītāja Monika Figerola un viņas darbinieki Stefans Blads un Anderss Berglunds. Nodaļas vadītājs Torstens Ēdklints piedalījās kā novērotājs.

Tomēr prokurore bija nolēmusi, ka šāda mēroga lietu nevar ierobežot ar VPP/DN. Tāpēc viņa no policijas bija uzaicinājusi kri- minālinspektoru Janu Bublanski un viņa grupu - Sonju Mūdigu, Jerkeru Holmbergu un Kurtu Svensonu. Viņi taču bija strādājuši pie Salanderes lietas kopš Lieldienām un labi pārzināja visas detaļas. No Gēteborgas bija ieradusies prokurore Agnēta Jervasa un kriminālinspektors Markuss Ērlanders. Sekcijas lietai bija tieša saistība ar Aleksandra Zalačenko slepkavības izmeklēšanu.

Kad Monika Figerola pieminēja, ka liecinieka statusā vajadzētu nopratināt bijušo premjerministru Tūrbjērnu Feldīnu, Jerkers Holmbergs un Sonja Mūdiga nemierīgi sagrozījās. Sanākušie piecas stundas sīki apsprieda visas personas, ko uzskatīja par Sekcijas darbiniekiem, konstatēja viņu noziegumus un lēma par apcietināšanu. Ar Artillerigātanas dzīvokli bija saistīti septiņi cilvēki. Bija noskaidroti vēl deviņi citi, kam bija saistība ar Sekciju, bet kas neapmeklēja tās biroju. Viņi galvenokārt strādāja VPP/DN Kungsholmenā, bet tikās ar Sekcijas darbiniekiem.

“Joprojām nav iespējams noteikt, cik plaši ir šīs sazvērestības mērogi. Mēs nezinām, kādos apstākļos šie cilvēki tiekas ar Vādenši vai kādu citu. Viņi varētu būt informatori vai domāt, ka strādā iekšējai izmeklēšanai vai kaut kam tamlīdzīgam. Tātad nav pilnīgas pārliecības par viņu līdzdalību un mēs to varam noskaidrot, vienīgi nopratinot šīs personas. Turklāt tie ir tikai cilvēki, ko esam pamanījuši izmeklēšanas nedēļu laikā; pieļauju, ka ir citi, par kuriem mēs pagaidām nezinām neko.”

“Bet kancelejas vadītājs un finanšu direktors…”

“Mēs varam pavisam droši apgalvot, ka viņi strādā Sekcijai.” Pulksten sešos pirmdienas vakarā Ragnhilda Gustafsone pasludināja stundu ilgu pusdienu pārtraukumu, pēc kura sanāksme turpināsies.

Mirklī, kad visi piecēlās un sāka izklīst, ieradās Monikas Figerolas kolēģis Jespers Tūms no operatīvās vienības, lai ziņotu par pēdējās stundās iegūtajiem rezultātiem.

“Klintons lielāko dienas daļu pavadīja, veicot dialīzi, un ap trijiem atgriezās Artillerigātanā. Interesanti šodien uzvedās vienīgi Georgs Nīstrems, lai gan mēs īsti nezinām, ko viņš darīja.” “Labi,” sacīja Monika Figerola.

“Pusdivos Nīstrems aizbrauca uz Centrālo staciju un satikās ar diviem cilvēkiem. Viņi devās uz viesnīcu Sheraton un dzēra kafiju bārā. Tikšanās ilga aptuveni divdesmit minūtes, pēc tam Nīstrems atgriezās Artillerigātanā.”

“Ar ko viņš tikās?”

“Mēs nezinām. Tās ir jaunas sejas. Divi aptuveni trīsdesmit piecus gadus veci vīrieši, pēc izskata austrumeiropieši. Diemžēl mūsu novērotāji pazaudēja viņus metro.”

“Skaidrs,” Monika gurdi noteica.

“Te būs foto,” sacīja Jespers Tūms un iedeva viņai vairākas fotogrāfijas.

Monika aplūkoja palielinātās sejas, ko nekad iepriekš nebija redzējusi.

“Labi, paldies,” viņa sacīja, nolika fotogrāfijas uz galda un piecēlās, lai ietu kaut ko apēst.

Kurts Svensons nostājās viņai blakus un aplūkoja fotogrāfijas.

“Oi, velns!” viņš iesaucās. “Kas tad brāļiem Nikoličiem te darāms?”

Monika Figerola apstājās.

“Kam?”

“Tie abi ir bīstami zeļļi,” Svensons sacīja. “Tomijs un Miro Nikoliči.”

“Tu zini, kas viņi ir?”

“Jā. Divi brāļi no Hudinges. Serbi. Mēs viņus pāris reižu novērojām, kad viņiem bija ap divdesmit un es strādāju Organizētās noziedzības nodaļā. Miro Nikoličs ir bīstamākais. Viņš vairākus gadus ir izsludināts meklēšanā par smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Es jau domāju, ka viņi būs aizlaidušies uz Serbiju un kļuvuši par politiķiem vai kaut kā tamlīdzīgi.”

“Politiķiem?”

“Jā. Deviņdesmito gadu pirmajā pusē viņi devās uz Dienvidslāviju un palīdzēja veikt etniskās tīrīšanas. Viņi strādāja mafijas vadonim Arkanam, kuram bija kaut kāda privāta fašistiska milicija. Klīda baumas, ka viņi esot shooters."

“Shooters?"

“Jā. Algotie slepkavas. Viņi bieži lido starp Belgradu un Stokholmu. Nikoliču tēvabrālim pieder krogs Normalmē, kur viņi laiku pa laikam strādā oficiāli. Mums vairākkārt ir ziņots, ka viņi esot iesaistīti vismaz divās slepkavībās saistībā ar iekšējo izrēķināšanos tā sauktajā “cigarešu karā” dienvidslāvu aprindās, bet mums nekad nav izdevies viņus par kaut ko iesēdināt.”

Monika klusēdama vēroja fotogrāfijas. Piepeši viņa kļuva bāla kā līķis un paraudzījās uz Ēdklintu.

“Blumkvists!” viņa panikā iesaucās. “Viņi negrib tikai radīt skandālu. Viņi grib Blumkvistu nogalināt, lai policija izmeklēšanā atrod kokainu un izdara savus secinājumus.”

Ēdklints apmulsis nenolaida no viņas skatienu.

“Viņam bija norunāts tikties ar Ēriku Bergeri Samlra restorānā,” Monika sacīja. Viņa satvēra Kurtu Svensonu aiz pleca. “Vai esi bruņots?”

“Jā…”

“Seko man!”

Monika izskrēja no telpas. Viņas kabinets atradās trīs durvis tālāk šajā pašā gaitenī. Viņa atslēdza durvis un paķēra no atvilktnes dienesta ieroci. Pretēji reglamentam atstājusi durvis plaši vaļā, Monika metās uz liftu. Kurts Svensons dažas sekundes neizlēmīgi stāvēja.

“Ej!” Bublanskis uzsauca Svensonam. “Sonja… seko viņiem.”

Mīkaels blumkvists ieradās Samīra restorānā pulksten sešos divdesmit minūtēs. Ērika Bergere jau bija atnākusi un atradusi brīvu galdiņu blakus bāra letei netālu no ieejas. Mīkaels noskūpstīja viņu uz vaiga. Abi pasūtīja stipro alu un jēra sautējumu. Alus kausus viņiem atnesa tūlīt.

“Kā tava draudzene no TV4?” Ērika apjautājās.

“Tikpat vēsa kā vienmēr.”

Ērika iesmējās.

“Ja neuzmanīsies, viņa kļūs par apsēstību. Iedomājieties tik, ir kāda meitene, kura nepadodas Blumkvista šarmam!”

“Patiesībā gadu gaitā ir bijušas vairākas tādas meitenes,” Mīkaels atteica. “Kā pagāja tava diena?”

“Izniekota. Bet esmu piekritusi piedalīties debatēs par SMP Publicistu klubā. Tā būs mana pēdējā uzstāšanās par šo tematu.” “Skaisti.”

“Ir tik forši būt atpakaļ Millennium," Ērika sacīja.

“Tev nav ne jausmas, kā es priecājos, ka tu esi atgriezusies. Vēl nespēju to aptvert.”

“Atkal ir jauki doties uz darbu.”

“Mhm.”

“Es jūtos laimīga.”

“Man vajag uz tualeti,” Mīkaels sacīja un piecēlās.

Viņš paspēra dažus soļus un gandrīz saskrējās ar aptuveni trīsdesmit piecus gadus vecu vīrieti, kurš tobrīd nāca iekšā pa durvīm. Mīkaels ievēroja viņa austrumeiropeisko izskatu. Tad viņš pamanīja automātu.

Kad viņi brauca garām Ridarholmenai, piezvanīja Torstens Ēdklints un paziņoja, ka ne Blumkvists, ne Bergere neatbild uz telefona zvaniem. Droši vien viņi telefonus izslēguši.

Monika Figerola nolamājās un pabrauca garām Sēdermalmes laukumam ar gandrīz astoņdesmit kilometru ātrumu stundā. Uzspiedusi uz signāltaures, viņa asi iegriezās Hornsgātanā. Kurtam Svensonam vajadzēja ar roku atspiesties pret durvīm. Viņš bija izņēmis savu dienesta ieroci un pārbaudīja, vai tas ir pielādēts. Sonja Mūdiga to pašu darīja aizmugurējā sēdeklī.

“Mums jāpieprasa pastiprinājums,” sacīja Svensons. “Ar brāļiem Nikoličiem nevar jokot.”

Monika pamāja ar galvu.

“Darīsim tā,” viņa teica. “Mēs ar Sonju iesim iekšā un cerēsim, ka viņi tur sēž. Tu, Kurt, pazīsti Nikoličus, tāpēc paliksi ārā un novērosi.”

“Labi.”

“Ja viss būs mierīgi, mēs tūlīt savāksim Blumkvistu un Bergeri uz mašīnu un aizvedīsim uz Kungsholmenu. Ja nojautīsim kaut ko nelāgu, paliksim restorānā un pieprasīsim pastiprinājumu.”

“Labi,” sacīja Sonja Mūdiga.

Monika Figerola joprojām atradās Hornsgātanā, kad zem instrumentu paneļa iečerkstējās policijas rācija.

Visām vienībām. Trauksme - apšaude Tāvastgātanā, Sēdermalmē. Restorāns Samirs gryta.

Piepeši Monikai sažņaudzās pakrūtē.

Ērika bergere redzēja, ka Mīkaels ceļā uz tualeti saskrienas ar kādu vīrieti. Viņa sarauca uzacis, īsti nezinādama, kāpēc. Šķita, ka svešais vīrietis paraugās uz Mīkaelu ar izbrīnītu sejas izteiksmi. Viņa nodomāja, ka tas varbūt ir kāds Mīkaela paziņa.

Tad Ērika pamanīja, ka vīrietis pasper soli atpakaļ un noliek zemē somu. Sākumā viņa neaptvēra, ko redz. Viņa sastingusi noskatījās, kā vīrietis paceļ ieroci pret Mīkaelu.

Mīkaels blumkvists reaģēja neapdomājoties. Viņš pacēla kreiso roku, sagrāba stobru un pavērsa to pret griestiem. Sekundes simtdaļas laikā stobra caurums pašāvās garām viņa sejai.

Mazajā zālē apdullinoši norībēja automāta šāviens. Pār Mīkaelu nobira apmetums un lampu lauskas, kad Miro Nikoličs vienpadsmit reizes izšāva. īsu brīdi Mīkaels raudzījās uzbrucējam tieši acīs.

Tad Miro Nikoličs paspēra soli atpakaļ un parāva ieroci pie sevis. Mīkaels tam nebija gatavs un palaida stobru vaļā. Viņš tūlīt saprata, ka atrodas nāves briesmās. Nedomādams viņš metās uzbrucējam virsū, nevis meklēja patvērumu. Vēlāk Mīkaels saprata - ja būtu reaģējis citādi, ja būtu pietupies vai kāpies atpakaļ, tad viņu nošautu uz vietas. Viņš no jauna satvēra automāta stobru un ar visu savu svaru spieda uzbrucēju pret sienu. Mīkaels dzirdēja vēl sešus vai septiņus šāvienus un izmisīgi cīnījās, lai pavērstu stobra caurumu pret grīdu.

Kad atskanēja otrā šāvienu sērija, Ērika Bergere instinktīvi pie- tupās. Viņa paklupa un sasita galvu pret krēslu. Sarāvusies čokurā uz grīdas, viņa pacēla acis un ieraudzīja trīs ložu caurumus sienā tieši vietā, kur tikko bija sēdējusi.

Viņa šokēta pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Mīkaels cīnās ar vīrieti pie ieejas. Mīkaels bija noslīdējis uz ceļiem un abām rokām centās izraut automātu. Ērika redzēja, ka uzbrucējs mēģina atbrīvoties. Viņš atkal un atkal trieca dūri Mīkaelam sejā.

Monika figerola strauji nobremzēja pie Samirs gryta, atrāva mašīnas durvis un metās uz restorānu. Turēdama rokā ieroci, viņa nospieda drošinātāju, pamanījusi kādu mašīnu pie pašas ieejas.

Pie stūres viņa ieraudzīja Tomiju Nikoliču un caur logu pavērsa ieroci pret viņa seju.

“Policija. Rokas augšā!” viņa iesaucās.

Tomijs Nikoličs pacēla rokas.

“Kāp ārā un gulies zemē!” Monika kliedza briesmīgās dusmās. Viņa pagrieza galvu un uzmeta ātru skatienu Kurtam Svensonam. “Restorāns,” viņa sacīja.

Kurts Svensons un Sonja Mūdiga metās pāri ielai.

Sonja iedomājās par saviem bērniem. Tas bija pret dienesta instrukcijām - mesties iekšā kādā ēkā ar paceltu ieroci bez pastiprinājuma, bez bruņuvestes un kārtīgi nepārzinot situāciju…

Tad viņa izdzirda, ka restorānā šauj.

Kad miro nikoličs atkal sāka šaut, Mīkaels iebāza vidējo pirkstu aiz mēlītes sarga. Viņš dzirdēja, ka aiz muguras šķīst stikli. Pirksts briesmīgi sāpēja, kad uzbrucējs atkal un atkal centās nospiest mēlīti, bet, kamēr Mīkaela pirksts bija tur iesprūdis, viņš nevarēja izšaut. Pār Mīkaela galvu bira sitieni, un piepeši viņš aptvēra, ka ir četrdesmit piecus gadus vecs un pārāk sliktā formā.

Vairs nevaru. Jātiek galā, viņš nodomāja.

Tā bija viņa pirmā racionālā doma kopš brīža, kad viņš pamanīja vīrieti ar automātu.

Mīkaels sakoda zobus un iebāza pirkstu vēl dziļāk aiz mēlītes sarga.

Tad viņš atspērās, piespieda plecu uzbrucēja ķermenim un pieslējās kājās. Viņš atlaida vaļā labo roku un pacēla uz augšu elkoni, aizsargādamies no sitieniem. Tagad Miro Nikoličs sita viņam pa padusi un ribām. Mirkli viņi atkal stāvēja aci pret aci.

Nākamajā brīdī Mīkaels juta, kā uzbrucēju atrauj no viņa. Viņš sajuta briesmīgas sāpes pirkstā un ieraudzīja Kurta Svensona milzīgo stāvu. Satvēris Nikoliču aiz skausta, Svensons burtiski pacēla viņu augšup un ar galvu trieca pret sienu blakus durvju stenderei. Miro Nikoličs sabruka kā kāršu namiņš.

“Guli!” Sonja Mūdiga iesaucās. “Policija! Nekusties!”

Mīkaels pagrieza galvu un ieraudzīja, ka Mūdiga stāv, satvērusi ieroci abām rokām, un cenšas aptvert situāciju. Beidzot viņa pavērsa ieroci pret griestiem un paskatījās uz Mīkaelu.

“Vai esat ievainots?” viņa jautāja.

Mīkaels apdullis lūkojās uz Sonju. Viņam asiņoja uzacs un deguns.

“Laikam salauzu pirkstu,” viņš sacīja un apsēdās uz grīdas.

Sēdermalmes patruļvienība ieradās palīgā Monikai Figerolai nepilnu minūti pēc tam, kad viņa bija piespiedusi Tomiju Nikoliču nogulties uz ietves. Viņa parādīja apliecību, atstāja serbu policistu ziņā un ieskrēja restorānā. Apstājusies durvīs, Monika centās saprast, kas tur notiek.

Mīkaels Blumkvists un Ērika Bergere sēdēja uz grīdas. Mīkaela seja bija asiņaina, un šķita, ka viņš atrodas šoka stāvoklī. Monika uzelpoja. Viņš vismaz bija dzīvs. Pēc tam viņa sarauca uzacis, kad Bergere aplika roku Mīkaelam ap pleciem.

Sonja Mūdiga notupās un apskatīja Blumkvista roku. Kurts Svensons uzlika roku dzelžus Miro Nikoličam, kurš izskatījās tā, it kā būtu saskrējies ar ekspresvilcienu. Uz grīdas Monika pamanīja Zviedrijas armijas mašīnpistoli.

Viņa pacēla skatienu un ieraudzīja šokēto restorāna personālu un pārbiedētos viesus, visapkārt bija redzami šāvienu postījumi - sašķīduši trauki, apgāzti krēsli un galdi. Viņa sajuta pulvera dvaku, taču restorānā neredzēja nevienu mirušo vai ievainoto. Ar paceltiem ieročiem telpā ienāca patruļvienības policisti. Monika pastiepa roku un pieskārās Kurta Svensona plecam. Viņš piecēlās.

“Tu teici, ka Miro Nikoličs bija izsludināts meklēšanā?”

“Tieši tā. Smagu miesas bojājumu nodarīšana pirms pāris gadiem. Kautiņš Hallundā.”

“Labi, darīsim tā. Es veikli nozudīšu ar Blumkvistu un Bergeri. Tu paliec te. Tātad - jūs abi ar Sonju Mūdigu atnācāt paēst vakariņas un tu atpazini Nikoliču. Kad tu centies viņu aizturēt, viņš izvilka ieroci un sāka šaut. Tu viņu savaldīji.”

Kurts Svensons pārsteigts lūkojās uz viņu.

“Tas neies cauri… Ir liecinieki.”

“Liecinieki stāstīs, ka te kāds kāvās un šāva. Galvenais, lai to rīt publicē avīzes. Tātad brāļus Nikoličus notvēra tikai sagadīšanās pēc, jo tu viņus pazini.”

Svensons palūkojās apkārt haosā un īsi pamāja ar galvu.

Caur policistu grupu izlauzusies līdz ielai, Monika Figerola iesēdināja Mīkaelu Blumkvistu un Ēriku Bergeri savas mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Viņa pagriezās pret vienības vadītāju un klusā balsī viņam kaut ko pateica, ar galvu pamādama uz mašīnu, kur sēdēja Mīkaels un Ērika. Vienības vadītājs izskatījās apjucis, bet visbeidzot pamāja. Monika aizbrauca uz Sinkensdammu, apturēja mašīnu un pagriezās atpakaļ.

“Cik smagi tu esi cietis?”

“Dabūju pāris reižu pa degunu. Visi zobi vietā. Man ir savainots pirksts.”

“Aizbrauksim uz Sv. Jura slimnīcas uzņemšanu.”

“Kas notika?” jautāja Ērika Bergere. “Un kas jūs esat?” “Piedod,” Mīkaels sacīja. “Ērika, tā ir Monika Figerola. Viņa strādā Drošības policijā. Monika, tā ir Ērika Bergere.”

“Es jau tā sapratu,” Monika sacīja neitrālā balsī. Viņa neskatījās uz Ēriku.

“Mēs ar Moniku iepazināmies izmeklēšanas laikā. Viņa ir mana kontaktpersona Drošības nodaļā.”

“Skaidrs,” atteica Ērika un piepeši sāka trīcēt - viņu beidzot pārņēma šoks.

Monika nenovērsdamās lūkojās uz Ēriku.

“Kas notika?” Mīkaels vaicāja.

“Mēs kļūdījāmies par kokaīnu,” Monika atbildēja. “Domājām, ka tas ir slazds, lai ievilktu tevi skandālā. Patiesībā viņi gribēja tevi nogalināt un ļaut, lai policija atrod narkotikas, pārmeklējot tavu dzīvokli.”

“Kādas narkotikas?” izbrīnījās Ērika.

Mīkaels uz mirkli aizvēra acis.

“Aizved mani uz slimnīcu,” viņš teica.

“Aizturēti?” izsaucās frēdriks Klintons. Viņš sajuta vieglu spiedienu sirdī.

“Mēs domājam, ka nav iemesla uztraukumam,” atbildēja Georgs Nīstrems. “Izskatās, ka tā ir sagadīšanās.” “Sagadīšanās?”

“Miro Nikoličs bija meklēšanā par vecu lietu. Kāds kruķis no Vardarbīgo noziegumu nodaļas viņu atpazina un aizturēja, kad Miro iegāja krogā. Nikoliču pārņēma panika, un viņš mēģināja atšaudīties.”

“Blumkvists?”

“Viņš tur nebija iejaukts. Mēs pat nezinām, vai viņš atradās krogā, kad notika aizturēšana.”

“Velns parāvis, tas taču nevar būt!” sacīja Klintons. “Ko Nikoliči zina?”

“Par mums? Neko. Viņi domā, ka Bjerks un Blumkvists ir saistīti ar sieviešu tirdzniecību.”

“Bet viņi zina, ka Blumkvists bija mērķis.”

“Protams, bet diezin vai viņi pļāpās, ka saņēmuši pasūtījumu slepkavībai. Viņi noteikti turēs muti līdz pat tiesai. Viņus ietupinās par nelikumīgu ieroču glabāšanu un, iespējams, par pretošanos policijai.”

“Stulbie lempji,” Klintons noteica.

“Jā, viņi izgāzās. Šobrīd mēs liksim Blumkvistu mierā, bet nekāds ļaunums jau nav nodarīts.”

Pulksten vienpadsmitos vakarā Susanne Lindere un divi plecīgi Milton Security miesassargi atbrauca uz Kungsholmenu pakaļ Mīkaelam Blumkvistam un Ērikai Bergerei.

“Nu gan tu dod!” Susanne sacīja Ērikai.

“Sorry," Ērika drūmi atteica.

Ceļā uz slimnīcu Ērikai mašīnā bija sācies šoks. Viņa piepeši aptvēra, ka viņu un Mīkaelu varēja nogalināt.

Mīkaels pavadīja vienu stundu neatliekamās palīdzības nodaļā, kur viņam apkopa skrambas sejā, uztaisīja rentgenu un ieģipsēja kreisās rokas vidējo pirkstu. Pirksta augšējā falanga bija stipri cietusi, un droši vien viņš zaudēs nagu. Ironiskā kārtā visnopietnāko ievainojumu sagādāja tieši Kurta Svensona iejaukšanās, kad viņš atrāva Nikoliču no Mīkaela. Tobrīd Mīkaela vidējais pirksts bija iesprūdis aiz mašīnpistoles mēlītes, un Svensons netīšām bija pirkstu salauzis. Sāpes bija briesmīgas, taču ievainojums nekādi neapdraudēja dzīvību.

Mīkaelu šoks pārņēma tikai pēc divām stundām, kad viņš jau bija ieradies Konstitūcijas aizsardzības nodaļā un stāstīja par notikušo kriminālinspektoram Bublanskim un prokurorei Gustaf- sonei. Viņu piepeši pārņēma auksti drebuļi un briesmīgs nogurums, un starp jautājumiem viņš gandrīz iemiga. Pēc tam sākās nevienprātība.

“Mēs nezinām, ko viņi plāno,” sacīja Monika Figerola. “Nezinām, vai Blumkvists bija vienīgais mērķis vai varbūt jāmirst bija arī Bergerei. Mēs nezinām, vai viņi to nedomā atkārtot un vai nav apdraudēts arī kāds cits no Millennium… Un kāpēc nenogalināt Salanderi, kas ir visnopietnākais Sekcijas apdraudējums?”

“Es jau apzvanīju un informēju redakcijas darbiniekus, kamēr Mīkaelam lika ģipsi,” sacīja Ērika Bergere. “Visi būs ļoti piesardzīgi, līdz iznāks žurnāls. Redakcijā neviena nebūs.”

Sākumā Torstens Ēdklints vēlējās tūlīt sagādāt Blumkvistam un Bergerei miesassargus. Pēc tam viņš un Monika nosprieda, ka varbūt nav gudri piesaistīt uzmanību, vēršoties pie Drošības policijas apsardzes vienības.

Ērika Bergere atrisināja problēmu, atteikdamās no policijas aizsardzības. Viņa piezvanīja Draganam Armanskim un paskaidroja, kas noticis. Tāpēc Susanne Lindere vēlu vakarā tika steidzami izsaukta uz darbu.

Mīkaelu blumkvistu un Ēriku Bergeri izmitināja otrajā stāvā kādā safe house, kas atradās netālu aiz Drotningholmas ceļā uz Ēkeres centru. Tā bija liela trīsdesmito gadu savrupmāja ar skatu uz ezeru, iespaidīgu dārzu, saimniecības ēku un zemi. Šis īpašums piederēja Milton Security, taču tajā dzīvoja sešdesmit astoņus gadus vecā Martina Šēgrēna, ilggadējā Milton darbinieka Hansa Šēgrēna atraitne. Pats Šēgrēns bija gājis bojā pirms piecpadsmit gadiem, kad, izpildīdams kādu uzdevumu, izkrita caur sapuvušu grīdu pamestā mājā aiz Sāļas. Pēc bērēm Dragans Armanskis bija uzrunājis Martīnu Šēgrēnu un pieņēmis viņu darbā par īpašuma pārvaldnieci. Viņa bez maksas apdzīvoja piebūvi pirmajā stāvā un turēja otro stāvu gatavībā gadījumiem, kad pāris reižu gadā Milton Security steidzami vajadzēja paslēpt kādu cilvēku, kas īstu vai iedomātu iemeslu dēļ baidījās par savu drošību.

Monika Figerola devās viņiem līdzi. Viņa noslīga uz krēsla virtuvē un ļāva, lai Martina Šēgrēna pasniedz viņai kafiju, kamēr Ērika Bergere un Mīkaels Blumkvists iekārtojas augšstāvā, bet Susanne Lindere pārbauda signalizācijas un elektroniskās novērošanas ierīces ap māju.

“Kumodē blakus vannasistabai ir zobu sukas un higiēnas piederumi,” Martina Šēgrēna uzsauca augšup pa kāpnēm.

Susanne Lindere un abi Milton Security miesassargi iekārtojās pirmajā stāvā.

“Esmu uz kājām, kopš mani pamodināja pulksten četros no rīta,” Susanne sacīja. “Jūs varat izveidot dežūrgrafiku, bet, lūdzu, ļaujiet man gulēt vismaz līdz pieciem no rīta.”

“Tu vari gulēt visu nakti, mēs tiksim galā,” atteica viens no miesassargiem.

Susanne pateicās un aizgāja gulēt.

Monika Figerola izklaidīgi klausījās, kā abi miesassargi ieslēdz kustību sensoru dārzā un izlozē, kurš dežurēs pirmais. Zaudētājs pagatavoja sviestmaizi un apsēdās televizora istabā blakus virtuvei. Monika pētīja puķainās kafijas tasītes. Arī viņa bija kājās jau kopš agra rīta un jutās diezgan nogurusi. Viņa domāja par došanos mājās, kad no augšstāva nokāpa Ērika Bergere. Ielējusi sev kafiju, Ērika apsēdās otrpus galdam.

“Mīkaels aizmiga, līdzko bija ticis gultā.”

“Reakcija uz adrenalīnu,” Monika atteica.

“Kas tagad notiks?”

“Jums pāris dienu būs jāpadzīvo te. Nedēļas laikā viss būs galā, lai kādas būtu beigas. Kā jūs jūtaties?”

“Nekas. Joprojām mazliet drebu. Kaut ko tādu jau nepiedzīvo katru dienu. Es tikko piezvanīju vīram un paskaidroju, kāpēc šovakar nebūšu mājās.”

“Hmm.”

“Esmu precējusies ar…”

“Es zinu, ar ko.”

Klusums. Monika saberzēja acis un nožāvājās.

“Jābrauc mājās un jāliekas gulēt,” viņa sacīja.

“Dieva dēļ, beidz muļķoties un ej pie Mīkaela!” Ērika sacīja.

Monika paskatījās uz viņu.

“Vai tad tas ir tik skaidri redzams?” viņa jautāja.

Ērika pamāja.

“Vai Mīkaels ir kaut ko teicis…”

“Ne vārda. Viņš vienmēr ir ļoti diskrēts attiecībā uz savām sievietēm. Taču reizēm viņu var lasīt kā atvērtu grāmatu. Un tu skaties uz mani naidīgi. Jūs abi kaut ko slēpjat.”

“Mana priekšnieka dēļ,” Monika sacīja.

“Priekšnieka dēļ?”

“Jā, Ēdklints pārskaistos, ja uzzinātu, ka mēs ar Mīkaelu…” “Saprotu.”

Klusums.

“Es nezinu, kas notiek starp jums ar Mīkaelu, bet es neesmu tava sāncense,” Ērika sacīja.

“Tiešām?”

“Mīkaels šad un tad ir mans mīļākais. Bet viņš nav mans vīrs.” “Es sapratu, ka jums ir īpašas attiecības. Viņš to pastāstīja, kad bijām Sandhamnā.”

“Vai esi bijusi pie viņa Sandhamnā? Tad tas ir nopietni.” “Nejoko.”

“Monika… es ceru, ka jūs ar Mīkaelu… Es centīšos nemaisīties pa kājām.”

“Un ja tu to nespēsi?”

Ērika Bergere paraustīja plecus.

“Viņa bijusī sieva uzsprāga aiz dusmām, kad Mīkaels kļuva neuzticīgs. Viņa izmeta Mīkaelu pa durvīm. Tā bija mana vaina. Kamēr Mīkaels ir brīvs un pieejams, man nav nekādu sirdsapziņas pārmetumu. Bet esmu sev apsolījusi turēties tālāk, ja viņam būs nopietnas attiecības.”

“Es nezinu, vai uzdrošināšos veidot attiecības.”

“Mīkaels ir īpašs. Vai esi iemīlējusies?”

“Laikam gan.”

“Nu re. Nepārmet viņam pagātni. Tagad ej gulēt.”

Monika brīdi padomāja. Tad viņa uzkāpa augšstāvā, noģērbās un ielīda gultā blakus Mīkaelam. Viņš kaut ko nomurmināja un apskāva viņu ap vidukli.

Ērika Bergere palika virtuvē viena un ilgi domāja. Piepeši viņa jutās briesmīgi nelaimīga.

25.    NODALA

Trešdiena, 13. jūlijs-ceturtdiena, 14. jūlijs

Mīkaels blumkvists allaž bija brīnījies par to, kāpēc skaļruņi tiesās vienmēr skan tik klusi un diskrēti. Viņš tik tikko saklausīja vārdus, kad atskanēja paziņojums, ka sēde Līsbetas Salanderes lietā sāksies piektajā zālē pulksten 10:00. Viņš gan bija ieradies laicīgi un apsēdies pie tiesas zāles ieejas. Viņu ielaida vienu no pirmajiem. Mīkaels apsēdās publikai paredzētajā vietā zāles kreisajā pusē, no kuras vislabāk varēja saskatīt atbildētāja galdu. Klausītāju vietas ātri tika aizņemtas. Preses interese pirms tiesas pamazām bija pieaugusi, un pēdējā nedēļā prokuroru Rikardu Ēkstremu intervēja katru dienu.

Ēkstrems bija uzcītīgs.

Līsbeta Salandere bija apsūdzēta par smagu miesas bojājumu nodarīšanu Kārlam Magnusam Lundīnam; par draudu izteikšanu, slepkavības mēģinājumu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu mirušā Kārla Aksela Budlna alias Aleksandra Zalačenko lietā; par divām ielaušanās epizodēm - gan mirušā advokāta Nilsa Bjūrmana vasarnīcā, gan viņa dzīvesvietā Odina laukumā; par transporta līdzekļa zādzību - šajā gadījumā tas bija Svāvelšes motokluba loceklim Sonijam Nieminenam piederošais Harley Davidson; par trim nelikumīgas ieroču glabāšanas gadījumiem - asaru gāze, elektrošoks un poļu pistole P-83 Wanad, ko atrada Goseberjā; par pierādījumu zādzību vai slēpšanu - formulējums bija neskaidrs, taču mērķēja uz dokumentiem, ko viņa atradusi Bjūrmana vasarnīcā; kā ari par vairākiem nenozīmīgākiem pārkāpumiem. Kopumā pret Līsbetu Salanderi bija izvirzīti sešpadsmit apsūdzības punkti.

Ēkstrems bija arī noplūdinājis informāciju, ka ar Līsbetas Salanderes psihisko stāvokli nav īsti labi. Viņš piesauca gan Dr. Jespera H. Lēdermana psihiatrisko ekspertīzi, kas tika veikta saistībā ar Salanderes pilngadību, gan slēdzienu, ko pēc apgabaltiesas lēmuma bija uzrakstījis psihiatrs Pēters Telebūrians. Tā kā jukusī meitene, būdama principiāla, kategoriski atteicās runāt ar psihiatriem, analīze bija veikta, vadoties no “novērojumiem”, kas izdariti pēc viņas ievietošanas izolatorā Stokholmā mēnesi pirms tiesas. Vadoties no savas ilggadējās pieredzes ar šo pacienti, Telebūrians apgalvoja, ka Līsbetai Salanderei ir nopietni psihiski traucējumi, un piesauca psihopātiju, patoloģisku narcismu un paranojālo šizofrēniju.

Prese bija arī ziņojusi, ka Salandere ir pratināta septiņas reizes. Visās reizēs apsūdzētā bija atteikusies pat sasveicināties ar pratinātājiem. Pirmās nopratināšanas veica Gēteborgas policija, bet pārējās notika Stokholmas policijas pārvaldē. Pratināšanas protokola skaņu ieraksti atklāja gan pierunāšanu, gan atkārtotus uzstājīgus jautājumus, bet tajos nebija nevienas vienīgas atbildes.

Pat ne nokremšļošanās.

Pāris reižu lentē bija dzirdama Annikas Džannīni balss, kad advokāte konstatēja, ka viņas kliente negrasās atbildēt uz jautājumiem. Tātad apsūdzības pret Līsbetu Salanderi balstījās tikai uz tehniskiem pierādījumiem un faktiem, ko noskaidrojusi izmeklēšana.

Līsbetas klusēšana palaikam bija nostādījusi viņas advokāti neērtā situācijā, jo Džannīni bija spiesta klusēt tāpat kā viņas aizstāvamā. Viss, ko Džannīni un Salandere apsprieda divatā, bija konfidenciāls.

Ēkstrems ari neslēpa, ka pirmām kārtām ir nodomājis pieprasīt Līsbetai Salanderei psihiatrisko ārstēšanu slēgtā iestādē un tikai otrām kārtām - nopietnu cietumsodu. Parasti kārtība bija pretēja, taču viņš uzskatīja, ka Salanderes gadījumā ir tik izteikti psihiski traucējumi un tik skaidrs psihiatra eksperta slēdziens, ka viņam nav citas iespējas. Būtu ārkārtīgi neparasti, ja tiesa rīkotos pretēji psihiatra rekomendācijām.

Ēkstrems arī uzskatīja, ka Salanderei nevajag atdot rīcībspēju. Kādā intervijā viņš ar raižpilnu sejas izteiksmi bija norādījis, ka Zviedrijā ir daudz sociopātu ar tik smagiem psihiskiem traucējumiem, ka viņi apdraud gan sevī, gan citus, un zinātnei nav citas alternatīvas kā vien turēt šos cilvēkus aiz atslēgas. Prokurors pieminēja Anetes gadījumu - šīs agresīvās meitenes lieta septiņdesmitajos gados bija plaši aprakstīta presē, un viņa vēl pēc trīsdesmit gadiem ārstējās slēgtā iestādē. Jebkurš mēģinājums mīkstināt ierobežojumus beidzās ar to, ka Anete neprātīgi un agresīvi uzbruka tuviniekiem un mediķiem vai mēģināja kaitēt pati sev. Ēkstrems uzskatīja, ka Līsbeta Salandere cieš no līdzīgiem psihopātiskiem traucējumiem.

Žurnālistu interese bija palielinājusies arī tā vienkāršā iemesla dēļ, ka Līsbetas Salanderes advokāte Annika Džannīni nebija izteikusies presē. Viņa konsekventi atteicās no intervijām un iespējas izklāstīt pretējās puses viedokli. Tāpēc žurnālisti bija sarežģītā situācijā, jo apsūdzības puse bārstījās ar informāciju, bet aizstāvības puse neparastā kārtā nebija devusi ne mazāko mājienu par to, kā Salandere uztver apsūdzību un kādu stratēģiju aizstāvība izmantos.

Situāciju komentēja juridiskais eksperts, kuru viena no vakara avīzēm bija pieaicinājusi vērot šo prāvu. Eksperts savā slejā konstatēja, ka Annika Džannīni ir cienīta sieviešu tiesību advokāte, taču viņai trūkst pieredzes kriminālnoziegumos ārpus šīs jomas;

viņš secināja, ka Džannīni nav piemērota Salanderes aizstāvēšanai. Mīkaels Blumkvists no māsas bija uzzinājis, ka vairāki pazīstami advokāti sazinājušies ar viņu un piedāvājuši savus pakalpojumus. Annika savas klientes uzdevumā bija pieklājīgi atteikusies.

Gaidot sēdes sākumu, Mīkaels skatījās uz pārējiem klausītājiem. Viņš piepeši pamanīja Draganu Armanski sēžam pie pašām durvīm.

Abu skatieni uz mirkli sastapās.

Uz Ēkstrema galda bija pamatīga papīru kaudze. Viņš pamāja ar galvu dažiem žurnālistiem.

Annika Džannīni sēdēja pie sava galda iepretim Ēkstremam. Viņa šķiroja papīrus un neskatījās apkārt. Mīkaelam šķita, ka māsa mazliet nervozē. Laikam lampu drudzis, viņš nodomāja.

Pēc tam zālē ienāca tiesas priekšsēdētājs, viņa palīgs un piesēdētāji. Priekšsēdētājs bija tiesnesis Jergens īversens, piecdesmit septiņus gadus vecs vīrietis ar kalsnu seju un atsperīgu gaitu. Izpētot īversena biogrāfiju, Mīkaels bija konstatējis, ka viņš ir ļoti pieredzējis un korekts tiesnesis, kas ir iztiesājis vairākas ievērojamas prāvas.

Visbeidzot tiesas zālē ieveda Līsbetu Salanderi.

Lai gan Mīkaels bija pieradis pie Līsbetas šokējošā ģērbšanās stila, viņu pārsteidza tas, ka Annika bija atļāvusi meitenei ierasties tiesā īsos, melnos ādas svārciņos ar skrandainu malu un melnā kreklā ar uzrakstu I am irritated, kas īpaši neapslēpa viņas tetovējumus. Līsbetai bija zābaki, josta ar kniedēm un melni lillā svītrotas pusgarās zeķes. Apmēram desmit pīrsinga adatas ausīs un rīņķīši lūpā un uzacī. Trīs mēnešus pēc operācijas ataugušie mati spurojās uz visām pusēm. Turklāt Līsbeta bija neparasti spilgti uzkrāsojusies. Pelēka lūpu krāsa, izzīmētas uzacis un melnākā skropstu tuša, kādu Mīkaelam jebkad gadījies redzēt. Kamēr viņi abi strādāja kopā, Līsbeta tikpat kā nebija interesējusies par kosmētiku.

Diplomātiski izsakoties, meitene izskatījās mazliet vulgāra. Gandrīz gotiska. Viņa atgādināja vampīru no kādas mākslinieciskas sešdesmito gadu popārta filmas. Mīkaels manīja, ka daži žurnālisti publikā pārsteigumā ievelk elpu un uzjautrināti pasmaida, kad Līsbeta ienāca zālē. Beidzot viņi ieraudzīja skandāliem apvīto meiteni, par kuru tik daudz rakstījuši, un viņa pilnībā attaisnoja visu cerības.

Tad Mīkaels aptvēra, ka tas ir Līsbetas Salanderes skatuves tērps. Parasti viņa ģērbās pavirši un diezgan bezgaumīgi. Mīkaels vienmēr bija pieņēmis, ka viņa neinteresējas par modi, bet cenšas uzsvērt savu individualitāti. Līsbeta iezīmēja savu privāto telpu kā naidīgu teritoriju. Mīkaels uzskatīja, ka kniedes viņas ādas jakā ir eža adatām līdzīgs aizsargmehānisms. Tas bija signāls apkārtējiem. Nemēģiniet mani paglaudīt. Tas būs sāpīgi.

Tomēr, ienākot tiesas zālē, viņa bija akcentējusi savu ģērbšanās stilu gandrīz līdz parodiskam pārspīlējumam.

Mīkaels piepeši saprata, ka tā nav nejaušība, bet gan Annikas stratēģija.

Ja Līsbeta Salandere būtu ieradusies pieglaustiem matiem, blūzītē ar sasienamu lenti un pieklājīgās kurpēs, viņa izskatītos pēc krāpnieces, kas cenšas iesmērēt tiesai savu versiju. Tas bija ticamības jautājums. Tagad Līsbeta bija viņa pati. Skaidrības labā mazliet pārspīlētā veidolā. Viņa neizlikās par to, kas nav. Šis signāls tiesai lika saprast, ka viņai nav iemesla kaunēties vai izlikties. Ja tiesai nepatika viņas izskats, tā nebija viņas problēma. Sabiedrība bija viņu apsūdzējusi, un prokurors bija atvilcis viņu uz tiesu. Jau ar savu parādīšanos meitene demonstrēja, ka grasās noraidīt prokurora argumentus kā pilnīgas muļķības.

Līsbeta kustējās pašpārliecināti un apsēdās norādītajā vietā blakus savai advokātei. Viņa pārlaida acis klātesošajiem. Skatienā nebija ziņkārības. Drīzāk izskatījās, ka viņa spītīgi meklē un iegaumē cilvēkus, kas jau notiesājuši viņu preses ziņu lapās.

Šī bija pirmā reize, kad Mīkaels ieraudzīja Līsbetu, kopš bija atradis viņu guļam kā asiņainu lupatu lelli uz dīvāna Goseberjas virtuvē, un vairāk nekā pusotru gadu kopš brīža, kad bija saticis meiteni normālos apstākļos. Ja vien frāzi “normālos apstākļos” vispār varēja lietot saistībā ar Līsbetu Salanderi. Abu skatieni uz mirkli sastapās. Līsbetas acis brīdi pakavējās pie Mīkaela, bet nelikās viņu pazīstam. Toties viņa nopētīja zilumus viņam uz vaiga un deniņiem un plāksteri, kas sedza viņa labo uzaci. Mīkaelam šķita, ka viņš uz mirkli pamana meitenes acīs smaida atblāzmu, bet nebija drošs, ka nav to iztēlojies. Tad tiesnesis īversens uzsita pa galdu un iesāka sēdi.

Klausītāji tiesas zālē nosēdēja kopumā trīsdesmit minūtes. Viņi noklausījās Ēkstrema ievadrunu, kurā prokurors uzskaitīja apsūdzības punktus.

Visi žurnālisti, atskaitot Mīkaelu Blumkvistu, to cītīgi pierakstīja, lai gan jau zināja, par ko Ēkstrems grasās meiteni apsūdzēt. Mīkaels jau bija uzrakstījis savu stāstu un atnācis uz tiesu tikai tādēļ, lai atgādinātu par sevi un ieskatītos Līsbetai Salanderei acīs.

Ēkstrema uzstāšanās aizņēma divdesmit divas minūtes. Pēc tam bija Annikas Džannīni kārta runāt. Viņas atbilde ilga pusminūti. Advokātes balss skanēja stingri.

“Aizstāvības puse noraida visus apsūdzības punktus, atskaitot vienu. Mana aizstāvamā atzīst vainu par nelikumīgu ieroču glabāšanu asaru gāzes veidā. Visos pārējos punktos mana aizstāvamā neatzīst savu vainu vai noziedzīgu nodomu. Mēs pierādīsim, ka prokurora apgalvojumi nav pareizi un mana aizstāvamā ir cietusi no smagiem viņas tiesību pārkāpumiem. Es pieprasīšu, lai viņu attaisno, viņai atdod rīcībspēju un viņu nekavējoties atbrīvo.”

Žurnālistu bloknoti čabēja. Beidzot tika atklāta advokātes Džannīni stratēģija. To viņi nebija gaidījuši. Visi minēja, ka Džannīni piesauks savas klientes psihisko saslimšanu un izmantos to sev par labu. Mīkaels piepeši pasmaidīja.

“Labi,” sacīja tiesnesis īversens, kaut ko pierakstīdams. Viņš paskatījās uz Anniku Džannīni. “Vai pabeidzāt?”

“Tas ir mans izklāsts.”

“Vai prokurors vēlas kaut ko piebilst?” īversens jautāja.

Šajā bridi prokurors Ēkstrems pieprasīja, lai sēde notiktu aiz slēgtām durvīm. Viņš paziņoja, ka runa ir par nelaimīga cilvēka psihisko stāvokli un labklājību, kā arī detaļām, kas var apdraudēt valsts drošību.

“Es pieņemu, ka jūs runājat par tā saukto Zalačenko lietu,” īversens sacīja.

“Jā. Aleksandrs Zalačenko ieradās Zviedrijā kā politiskais bēglis un meklēja patvērumu no briesmīgas diktatūras. Lai gan Zalačenko kungs ir miris, vairākas detaļas, vārdi un tamlīdzīga informācija vēl joprojām ir slepena. Tāpēc es pieprasu, lai sēde notiktu aiz slēgtām durvīm un uz īpaši delikātām procesa epizodēm attiektos konfidencialitātes nosacījums.”

“Saprotu,” sacīja īversens, savilkdams pieri dziļās grumbās.

“Turklāt liela daļa iztiesāšanas skars apsūdzētās aizbildnību. Šie jautājumi visos parastos gadījumos gandrīz automātiski kļūst konfidenciāli, un aiz līdzjūtības pret apsūdzēto es pieprasu slēgtu sēdi.”

“Ko advokāte Džannīni domā par prokurora pieprasījumu?”

“No mūsu viedokļa tam nav nekādas nozīmes.”

Tiesnesis īversens bridi domāja. Viņš apspriedās ar palīgu un pēc tam, klātesošajiem žurnālistiem par aizkaitinājumu, paziņoja, ka pieņem prokurora prasību. Tāpēc Mīkaels Blumkvists atstāja zāli.

Dragans armanskis gaidīja Mīkaelu pie tiesas kāpnēm. Valdīja neciešams jūlija karstums, un Mīkaels sajuta, ka padusēs tūlīt sāk plesties sviedru plankumi. Kad viņš iznāca no tiesas ēkas, viņam pievienojās divi miesassargi. Viņi pamāja Armanskim un sāka pētīt apkārtni.

“Ir tik jocīgi staigāt apkārt kopā ar miesassargiem,” Mīkaels sacīja. “Cik tas viss maksās?”

“Firma uzsauc,” Armanskis atbildēja. “Man ir personiska interese uzturēt tevi pie dzīvības. Bet pēdējos mēnešos mēs pro bono esam izdevuši divsimt piecdesmit tūkstošus kronu.”

Mīkaels pamāja.

“Kafiju?” viņš jautāja, norādīdams uz itāļu kafejnīcu Bergs- gātanā.

Armanskis pamāja. Mīkaels pasūtīja caffe latte, bet Armanskis izvēlējās dubulto espreso ar tējkaroti piena. Viņi apsēdās ēnā āra kafejnīcā. Miesassargi apmetās pie blakusgaldiņa. Viņi dzēra kolu.

“Aiz slēgtām durvīm,” Armanskis noteica.

“Tas jau bija gaidāms. Un tas ir labi, jo mēs varēsim vadīt informācijas plūsmu.”

“Jā, tam nav nozīmes, tomēr prokurors Ēkstrems man patīk aizvien mazāk.”

Mīkaels piekrita. Viņi dzēra kafiju un skatījās uz tiesas namu, kur izšķīrās Līsbetas Salanderes nākotne.

“Custer's last stand [3] ,” mīkaels sacīja.

“Viņa ir labi sagatavojusies,” mierināja Armanskis. “Un man jāteic, ka tava māsa mani pārsteidz. Kad viņa sāka izklāstīt stratēģiju, man šķita, ka viņa joko, bet, jo vairāk es par to domāju, jo saprātīgāk tas izskatās.”

“Šīs tiesas iznākums neizšķirsies tur iekšā,” sacīja Mīkaels.

Šos vārdus viņš kā mantru bija atkārtojis vairākus mēnešus.

“Tevi izsauks kā liecinieku,” teica Armanskis.

“Zinu. Esmu gatavs. Bet tas notiks tikai parit. Vismaz mēs tā ceram.”

Prokurors rikards ēkstrems bija aizmirsis mājās savas bifokālās brilles un bija spiests atbīdīt parastās brilles uz pieres un samiegt acis, lai izlasītu sīkā drukā rakstītās piezīmes. Viņš steidzīgi noglauda bārdiņu, tad uzlika brilles un paskatījās apkārt.

Līsbeta Salandere sēdēja taisnu muguru un vēroja prokuroru ar neizdibināmu skatienu. Viņas seja un acis bija nekustīgas. Nešķita, ka viņa iedziļinātos notiekošajā. Prokuroram bija pienācis laiks uzsākt viņas nopratināšanu.

“Es vēlos atgādināt Salanderes jaunkundzei, ka jūs runājat zem zvēresta,” Ēkstrems pēdīgi sacīja.

Līsbetai Salanderei nepakustējās ne vaibsts. Šķita, ka prokurors gaida kaut kādu atbildi un dažas sekundes vilcinās. Viņš sarauca uzacis.

“Jūs runājat zem zvēresta,” viņš atkārtoja.

Līsbeta Salandere mazliet piešķieba galvu. Annika Džannīni lasīja kaut ko izmeklēšanas protokolā, un izskatījās, ka prokurora teiktais viņu neinteresē. Ēkstrems savāca savus papīrus. Pēc neveikla klusuma brīža viņš nokremšļojās.

“Nu tad tā,” viņš prātīgi sacīja. “Sāksim ar notikumiem nelaiķa advokāta Bjūrmana vasarnīcā pie Stallarholmenas šīgada 6. aprīli, kas bija izejas punkts manam lietas izklāstam šorīt. Mēs centīsimies noskaidrot, kā tas notika, ka jūs aizbraucāt uz Stallarhol- menu un sašāvāt Kārlu Magnusu Lundīnu.”

Ēkstrems pamudinoši paskatījās uz Līsbetu Salanderi. Viņas sejā joprojām nepakustējās ne vaibsts. Piepeši prokurors šķita izmisis. Viņš noplātīja rokas un pievērsa skatienu tiesas priekšsēdētājam. Tiesnesis Jergens īversens izskatījās domīgs. Viņš palūkojās uz Anniku Džannīni, kas joprojām sēdēja, iegrimusi dokumentos, un nepievērsa uzmanību tiesas zālē notiekošajam.

Tiesnesis īversens nokremšļojās. Viņš paskatījās uz Salanderi.

“Vai jūsu klusēšana jāuztver kā nevēlēšanās atbildēt uz jautājumu?” viņš vaicāja.

Līsbeta pagrieza galvu un ielūkojās tiesnesim acīs.

“Es labprāt atbildēšu uz jautājumiem,” viņa sacīja.

Tiesnesis īversens pamāja ar galvu.

“Tad varbūt jūs varat atbildēt uz šo jautājumu,” iejaucās prokurors Ēkstrems.

Līsbeta atkal pievērsa skatienu Ēkstremam. Viņa klusēja. “Esiet tik laipna un atbildiet uz jautājumu,” sacīja tiesnesis. Līsbeta atkal pagrieza galvu pret tiesas priekšsēdētāju un pacēla uzacis. Viņas balss bija dzidra un skaidra.

“Kādu jautājumu? Līdz šim viņš tur,” viņa pamāja ar galvu uz Ēkstrema pusi, “ir izteicis tikai virkni nepamatotu apgalvojumu. Es neesmu dzirdējusi nekādu jautājumu.”

Annika Džannīni pacēla acis. Viņa uzlika uz galda elkoni un atspieda seju plaukstā ar piepešu interesi skatienā.

Prokurors Ēkstrems uz mirkli zaudēja sarunas pavedienu. “Esiet tik laipns un atkārtojiet jautājumu,” sacīja tiesnesis īversens.

“Es jautāju, vai… jūs aizbraucāt uz advokāta Bjūrmana vasarnīcu Stallarholmenā ar nolūku sašaut Kārlu Magnusu Lundīnu?” “Nē, jūs sacījāt, ka gribat noskaidrot, kā tas notika, ka es aizbraucu uz Stallarholmenu un sašāvu Kārlu Magnusu Lundīnu. Tas nebija jautājums. Tas bija vispārējs apgalvojums, kas aizsteidzās priekšā manai atbildei. Es neesmu atbildīga par jūsu apgalvojumiem.”

“Nepiesienieties vārdiem. Atbildiet uz jautājumu.”

“Nē.”

Klusums.

“Ko nozīmē nē?”

“Tā ir atbilde uz jautājumu.”

Prokurors Rikards Ēkstrems nopūtās. Šī būs gara diena. Līsbeta Salandere ziņkārīgi viņu vēroja.

“Varbūt labāk būs, ja sāksim no sākuma,” prokurors sacīja. “Vai jūs šīgada 6. aprīlī atradāties mirušā advokāta Bjūrmana vasarnīcā Stallarholmenā?”

“Jā.”

“Kā jūs tur nokļuvāt?”

“Es ar vilcienu aizbraucu līdz Sēderteljei un iekāpu Strengnē- sas autobusā.”

“Kāpēc jūs braucāt uz Stallarholmenu? Vai jūs tur bijāt norunājusi tikšanos ar Kārlu Magnusu Lundīnu un viņa draugu Soniju Nieminenu?”

“Nē.”

“Kā tad viņi tur gadījās?”

“Par to jums jājautā viņiem pašiem.”

“Tagad es jautāju jums.”

Līsbeta Salandere neatbildēja.

Tiesnesis īversens nokremšļojās.

“Es pieņemu, ka Salanderes jaunkundze neatbild tāpēc, ka jūs tīri semantiski atkal izteicāt apgalvojumu,” viņš izpalīdzīgi sacīja.

Annika Džannīni piepeši iespurdzās tik skaļi, ka visi to sadzirdēja. Viņa tūlīt apklusa un atkal iedziļinājās papīros. Ēkstrems uzmeta viņai aizkaitinātu skatienu.

“Kā jums šķiet, kāpēc Lundīns un Nieminens devās uz Bjūrmana vasarnīcu?

“Es nezinu. Pieņemu, ka viņi devās turp, lai vasarnīcu nodedzinātu. Lundīna HarleyDavidson seglu somā bija litrs benzīna plastmasas pudelē.”

Ēkstrems savilka lūpas.

“Kāpēc jūs braucāt uz advokāta Bjūrmana vasarnīcu?”

“Es meklēju informāciju.”

“Kādu informāciju?”

“To, kuru Lundīns un Nieminens acīmredzot bija ieradušies iznīcināt un kura varēja palīdzēt noskaidrot, kas to nelieti nogalināja.”

“Jūs uzskatāt, ka advokāts Bjūrmans bija nelietis? Vai es pareizi sapratu?”

“Jā.”

“Un kāpēc jūs tā uzskatāt?”

“Viņš bija sadistisks lops, riebeklis un izvarotājs, tātad nelietis.”

Līsbeta citēja tekstu, ko bija uztetovējusi uz nelaiķa advokāta Bjūrmana vēdera, līdz ar to netieši atzīdama, ka ir par to atbildīga. Taču šī epizode neietilpa viņas apsūdzībā. Bjūrmans nebija vērsies policijā ar iesniegumu par miesas bojājumu nodarīšanu, un nebija iespējams noskaidrot, vai viņš labprātīgi ļāvies tetovēšanai vai piespiests ar varu.

“Citiem vārdiem sakot, jūs apgalvojat, ka jūs aizbildnis jums ir seksuāli uzbrucis? Vai varat pastāstīt, kad šie uzbrukumi notika?”

“Tie notika otrdienā 2003. gada 18. februārī un vēlreiz piektdienā tā paša gada 7. martā.”

“Jūs esat atteikusies atbildēt uz visiem jautājumiem, ko jums uzdevuši izmeklētāji. Kāpēc?”

“Man viņiem nebija ko teikt.”

“Esmu izlasījis tā saukto autobiogrāfiju, kuru jūsu advokāte piepeši iesniedza man pirms dažām dienām. Man jāsaka, tas ir dīvains dokuments, bet pie tā mēs atgriezīsimies. Taču jūs tajā apgalvojat, ka advokāts Bjūrmans pirmajā gadījumā ir piespiedis jūs uz orālo seksu, bet otrajā gadījumā visu nakti pakļāvis izvarošanai un smagai spīdzināšanai.”

Līsbeta neatbildēja.

“Vai tas ir pareizi?”

“Jā.”

“Vai jūs par izvarošanu ziņojāt policijai?”

“Nē.”

“Kāpēc ne?”

“Policisti agrāk nekad manī neklausījās, kad es centos viņiem kaut ko pastāstīt. Tātad nebija jēgas doties uz policiju.”

“Vai jūs apspriedāt uzbrukumus ar kādu paziņu? Kādu draudzeni?”

“Nē.”

“Kāpēc ne?”

“Tāpēc, ka tā nav citu darīšana.”

“Labi. Vai jūs uzmeklējāt advokātu?”

“Nē.”

“Vai jūs vērsāties pie ārsta, lai saņemtu medicīnisko palīdzību ievainojumiem, ko viņš, pēc jūsu vārdiem, bija jums sagādājis?” “Nē.”

“Un jūs nevērsāties sieviešu krīzes centrā.”

“Jūs atkal izvirzāt apgalvojumu.”

“Piedodiet. Vai jūs vērsāties sieviešu krīzes centrā?”

“Nē.”

Ēkstrems pagriezās pret tiesas priekšsēdētāju.

“Es vēlos pievērst tiesas uzmanību apsūdzētās paziņojumam, ka viņa ir cietusi divās seksuālās vardarbības epizodēs, no kurām vienu vajadzētu uzskatīt par ārkārtīgi smagu. Viņa apgalvo, ka vainīgais ir viņas aizbildnis, nelaiķis advokāts Nils Bjūrmans. Te vajadzētu ņemt vērā šādus faktus…”

Ēkstrems parakājās savos papīros.

“Vardarbīgo noziegumu nodaļa izmeklēšanā nav atklājusi advokāta Bjūrmana pagātnē nekādus faktus, kas apstiprinātu Līsbetas Salanderes stāsta ticamību. Bjūrmans nekad nav bijis tiesāts. Par viņu nekad nav bijis ziņots policijai un nav bijis nekādu izmeklēšanu. Viņš iepriekš ir bijis aizbildnis vai aizgādnis vairākiem citiem jauniešiem, un neviens no viņiem neapgalvo, ka advokāts būtu pieļāvis kādu vardarbību. Gluži pretēji - viņi stingri apliecina, ka Bjūrmans allaž izturējās korekti un draudzīgi.” Ēkstrems pagrieza papīra lapu.

“Man arī jāatgādina, ka Līsbetai Salanderei ir uzstādīta parano- jālās šizofrēnijas diagnoze. Šai jaunajai sievietei ir dokumentēta nosliece uz vardarbību, un viņai jau kopš agrīnajiem pusaudža gadiem ir bijušas nopietnas problēmas saskarsmē ar sabiedrību. Viņa vairākus gadus ir pavadījusi bērnu psihiatriskajā klīnikā un kopš astoņpadsmit gadu vecuma atradusies aizbildnībā. Diemžēl tam ir pamats. Līsbeta Salandere apdraud pati sevi un apkārtējos. Esmu pārliecināts, ka viņai nevajag piespriest cietumsodu. Viņai nepieciešama ārstēšana.”

Ēkstrems ieturēja mākslīgu pauzi.

“Apspriest jauna cilvēka garīgo stāvokli ir nepatīkams uzdevums. Ir ļoti viegli pārkāpt privātuma robežas, un viņas psihiskais stāvoklis kļūst par interpretāciju objektu. Šajā gadījumā mums ir jānovērtē Līsbetas Salanderes kroplais pasaules skatījums. Tas ļoti skaidri atklājas tā sauktajā autobiogrāfijā. Nekur citur nav redzams tik pilnīgs realitātes izjūtas trūkums. Šajā gadījumā mums nevajag nekādus lieciniekus vai interpretācijas. Mums ir viņas pašas vārdi. Mēs varam izvērtēt viņas apgalvojumu patiesumu.”

Viņa skatiens pievērsās Līsbetai Salanderei. Abu acis satikās. Salandere piepeši pasmaidīja. Viņa izskatījās ļauna. Ēkstrems sarauca pieri.

“Vai Džannīni kundze vēlas ko teikt?” jautāja tiesnesis īversens.

“Nē,” atbildēja Annika Džannīni. “Tikai to, ka prokurora Ēkstrema secinājumi ir muļķības.”

Pēcpusdiena iesākās ar bāriņtiesas pārstāves Ulrikas fon Līben- štālas liecību. Ēkstrems bija viņu izsaucis, lai noskaidrotu, vai par advokātu Bjūrmanu ir saņemtas kādas sūdzības. Fon Lībenštāla to kategoriski noliedza. Viņa uzskatīja, ka šādi apgalvojumi ir aizvainojoši.

“Aizbildņu darbs tiek stingri kontrolēts. Advokāts Bjūrmans gandrīz divdesmit gadus izpildīja bāriņtiesas uzdevumus, līdz viņu tik nekrietni noslepkavoja.”

Fon Lībenštāla uzlūkoja Līsbetu Salanderi ar iznīcinošu skatienu, lai gan meitene nebija apsūdzēta slepkavībā un jau bija noskaidrots, ka Bjūrmanu ir nogalinājis Ronalds Nīdermanis.

“Visu šo gadu laikā nav bijis nevienas sūdzības par advokātu Bjūrmanu. Viņš bija ļoti apzinīgs cilvēks, kurš ārkārtīgi rūpējās par saviem klientiem.”

“Tātad jūs neuzskatāt par ticamu, ka viņš būtu pakļāvis Līsbetu Salanderi smagai seksuālai vardarbībai?”

“Es šo apgalvojumu uzskatu par absurdu. Mēs no advokāta Bjūrmana saņēmām ikmēneša atskaites, un es vairākas reizes personiski tikos ar viņu, lai pārrunātu darba uzdevumu.”

“Advokāte Džannīni ir pieprasījusi, lai Līsbetai Salanderei tūlīt tiktu atcelta aizbildnība.”

“Neviens nepriecājas par aizbildnības atcelšanu vairāk kā mēs bāriņtiesā. Diemžēl atbildība gulst uz mūsu pleciem, un tas liek ievērot spēkā esošos likumus. Mēs no savas puses esam izvirzījuši prasību, lai Līsbetu Salanderi psihiatriskā ekspertīze parastā kārtībā atzīst par veselu, iekams varēs runāt par aizbildnības statusa izmaiņām.”

“Es saprotu.”

“Tas nozīmē, ka viņai jāveic psihiatriskā izmeklēšana. Bet viņa, kā zināms, atsakās to darīt.”

Ulrikas fon Lībenštālas nopratināšana ilga aptuveni četrdesmit minūtes, kamēr tika izpētītas Bjūrmana ikmēneša atskaites.

Annika Džannīni uzdeva vienu vienīgu jautājumu pirms pašām nopratināšanas beigām.

“Vai jūs naktī no 2003. gada 7. uz 8. martu atradāties advokāta Bjūrmana guļamistabā?”

“Protams, ne.”

“Tātad, citiem vārdiem sakot, jums nav ne jausmas, ciktāl manas klientes apgalvojumi ir patiesi vai nepatiesi.” “Apsūdzības pret advokātu Bjūrmanu ir absurdas.”

“Tās ir jūsu domas. Vai varat sagādāt viņam alibi vai citā veidā pierādīt, ka viņš nav uzbrucis manai klientei?”

“To es, protams, nevaru. Bet tāda iespējamība…”

“Paldies. Tas ir viss,” sacīja Annika Džannīni.

Ap septiņiem vakarā Mīkaels Blumkvists satikās ar māsu Milton Security birojā pie Slusenas, lai apkopotu dienas notikumus.

“Viss notika apmēram tā, kā plānots,” Annika sacīja. “Ēkstrems ir uzķēries uz Salanderes biogrāfijas.”

“Lieliski. Kā viņa turas?”

Annika piepeši iesmējās.

“Viņa turas lieliski un izskatās pēc pilnīgas psihopātes. Gluži vienkārši uzvedas dabiski.”

“Hmm.”

“Šodien runa galvenokārt bija par Stallarholmenu. Rīt būs Go- seberja, krimināltehniskās grupas nopratināšana un tamlīdzīgi. Ēkstrems centīsies pierādīt, ka Salandere turp devās ar nolūku nogalināt tēvu.”

“Skaidrs.”

“Bet mums ir kāda tehniska problēma. Pēcpusdienā Ēkstrems bija izsaucis kaut kādu Ulriku fon Lībenštālu no bāriņtiesas. Viņa sāka burkšķēt, ka man neesot tiesību pārstāvēt Līsbetu.”

“Kā tā?”

“Viņa uzskata, ka Līsbeta ir aizbildnībā un nav tiesīga pati izvēlēties advokātu.”

“Tiešām?”

“Tātad tīri tehniski es nevaru būt viņas advokāte, ja bāriņtiesa nav to apstiprinājusi.”

“Un?”

“Tiesnesis īversens pieņems lēmumu rit no rīta. Es ar viņu mazliet parunāju pēc sēdes beigām, bet domāju, ka viņš atļaus man turpināt Līsbetas aizstāvību. Es sacīju, ka bāriņtiesai ir bijuši trīs mēneši laika protestēt un ir diezgan nekaunīgi nākt klajā ar tādu paziņojumu, kad tiesa jau sākusies.”

“Piektdien liecinās Telebūrians. Tev noteikti jābūt tai, kas viņu nopratinās.”

Izpētījis kartes, fotogrāfijas un noklausījies izvērstus tehniskās eksepertīzes secinājumus par Goseberjas notikumiem, prokurors

Ēkstrems ceturtdien paziņoja: visi pierādījumi liecina par to, ka Līsbeta Salandere ir uzmeklējusi savu tēvu ar nodomu viņu nogalināt. Stiprākais posms pierādījumu ķēdē bija fakts, ka viņa līdzi paņēmusi šaujamieroci - poļu pistoli P-83 Wanad.

Fakts, ka Aleksandrs Zalačenko (saskaņā ar Līsbetas Salanderes stāstu) vai varbūt policista slepkava Ronalds Nīdermanis (saskaņā ar liecību, ko Zalačenko sniedza, pirms viņu noslepkavoja Sālgrēna slimnīcā) savukārt ir mēģinājis nogalināt Līsbetu Salanderi un aprakt viņu bedrē mežā, nekādā ziņā nemīkstināja faktu, ka Salandere sameklējusi tēvu Goseberjā ar nodomu viņu nogalināt. Turklāt tas viņai bija gandrīz izdevies, kad viņa iegāza ar cirvi tēvam pa seju. Ēkstrems pieprasīja, lai Līsbetu tiesā par slepkavības mēģinājumu vai gatavošanos slepkavībai un jebkurā gadījumā par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Līsbeta Salandere pati stāstīja, ka devusies uz Goseberju, lai satiktu tēvu un piespiestu viņu atzīties Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavībā. Šis paziņojums bija ļoti nozīmīgs jautājumam par noziedzīgo nodomu.

Kad Ēkstrems bija beidzis nopratināt liecinieku Melkeru Han- sonu no Gēteborgas policijas krimināltehniskās nodaļas, advokāte Annika Džannīni uzdeva viņam dažus kodolīgus jautājumus.

“Hansona kungs, vai jūsu izmeklēšanā un visā tehniskajā dokumentācijā, ko esat apkopojis, ir kaut kas tāds, kas ļautu apgalvot, ka Līsbeta Salandere melo par savu Goseberjas apciemojuma nolūku? Vai varat pierādīt, ka viņa devās turp ar mērķi nogalināt tēvu?”

Melkers Hansons brīdi domāja.

“Nē,” viņš pēdīgi atbildēja.

“Tātad jūs neko nevarat pateikt par viņas nolūku?”

“Nē.”

“Tātad prokurora Ēkstrema secinājums, lai arī daiļrunīgs un izvērsts, ir tikai pieņēmums?”

“Tā es domāju.”

“Vai ir kādi lietiskie pierādījumi, kas ir pretrunā ar Līsbetas Salanderes liecību, ka viņa šo poļu ieroci P-83 Wanad paņēma līdzi nejauši, jo tas atradās viņas somā, kopš viņa to iepriekšējā dienā bija atņēmusi Sonijam Nieminenam Stallarholmenā?”

“Nē.”

“Paldies,” sacīja Annika Džannīni un apsēdās. Tie bija viņas vienīgie vārdi Hansona nopratināšanā, kas ilga tieši stundu.

Ap sešiem ceturtdienas vakarā Birgers Vādenše atstāja Sekcijas telpas Artillerigātanā ar sajūtu, ka viņu ieskauj draudīgi negaisa mākoņi un tuvojas bojāeja. Viņš jau vairākas nedēļas saprata, ka viņa Speciālās analīzes sekcijas direktora tituls ir tukša skaņa. Viņa domas, protestus un lūgumus neviens neņēma vērā. Komandēšanu bija pārņēmis Frēdriks Klintons. Ja Sekcija būtu atklāta un publiska institūcija, tam nebūtu tik lielas nozīmes - Vādenše vērstos pie tuvākās priekšniecības un iesniegtu savu protestu.

Šajā situācijā viņam nebija neviena, kam sūdzēties. Viņš bija viens un atstāts tāda cilvēka varā, kuru pats uzskatīja par jukušu. Visļaunākais - Klintona autoritāte bija absolūta. Zaļknābis Jūnass Sandbergs, uzticamais darbinieks Georgs Nīstrems - visi šķita nostājamies ierindā un paklausām slimā neprāša mazākajam mājienam.

Vādenše atzina, ka Klintons ir klusa autoritāte, kas nestrādā savam labumam. Viņš pat varēja atzīt, ka Klintons darbojas Sekcijas interesēs vai vismaz pats tā uzskata. Šķita, ka visa organizācija atrodas brīvajā kritienā, kolektīvās suģestijas stāvoklī, kur pieredzējuši darbinieki atteicās saprast, ka ar katru soli, ar katru pieņemto un izpildīto lēmumu viņi aizvien vairāk tuvojas bezdibenim.

Netālu no Linnēgātanas, kur šodien bija atradis stāvvietu, Vādenše sajuta krūtīs spiedienu. Viņš atslēdza signalizāciju, izņēma atslēgas un jau grasījās atvērt mašīnas durvis, kad izdzirda aiz muguras kustību. Viņš pagriezās, samiedzis acis pret gaismu.

Pagāja dažas sekundes, iekams viņš pazina stalto vīru uz ietves.

“Labvakar, Vādenšes kungs,” sacīja Konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītājs Torstens Ēdklints. “Es desmit gadus neesmu piedalījies operatīvajā darbā, bet šodien man šķita, ka noderētu mana klātbūtne.”

Vādenše apjucis lūkojās uz diviem civilā ģērbtiem policistiem, kas bija nostājušies abās pusēs Ēdklintam. Tie bija Jans Bublanskis un Markuss Ērlanders.

Piepeši Vādenše saprata, kas tagad notiks.

“Man ir tas skumjais pienākums paziņot, ka Valsts prokurors ir nolēmis jūs apcietināt par tik daudziem noziegumiem, kurus pilnībā pārskatīt droši vien varēs tikai pēc vairāku nedēļu ilga darba.”

“Ko tas nozīmē?” Vādenše satraukts jautāja.

“Tas nozīmē, ka jūs šajā mirklī tiekat apcietināts uz aizdomu pamata par līdzdalību slepkavībā. Jūs tiekat turēts aizdomās arī par šantāžu, kukuļdošanu, nelikumīgu noklausīšanos, vairākiem dokumentu viltošanas gadījumiem, ielaušanos, dienesta pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu, spiegošanu un daudziem citiem nodarījumiem. Tagad mēs abi dosimies uz Kungsholmenu un šovakar mierīgos apstākļos ļoti nopietni parunāsim.”

“Es neesmu izdarījis nevienu slepkavību,” Vādenše bez elpas izdvesa.

“To noskaidros izmeklēšana.”

“Tas bija Klintons. Tikai Klintons!” Vādenše izsaucās.

Torstens Ēdklints atvieglots pamāja ar galvu.

Ikviens policists labi zina, ka ir divas klasiskas metodes aizdomās turamā nopratināšanai. Ļaunais policists un labais policists. Ļaunais policists draud, lamājas, triec dūri galdā un vispār izturas rupji, lai aizturētais nobītos, padotos un atzītos. Labais policists, visbiežāk mazliet iesirms tēvocis, piedāvā cigaretes un kafiju, iejūtīgi māj ar galvu un runā saprātīgi.

Lielākā daļa policistu - lai gan ne visi - arī zina, ka labā policista tehnika ir krietni pārāka rezultativitātes ziņā. Rūdītu recidīvistu ļaunais policists nekādi neiespaido. Bet nedrošais amatieris, no kura ļaunais policists izspiež atzīšanos ar draudiem, visticamāk, atzītos jebkurā gadījumā neatkarīgi no pratināšanas tehnikas.

Mīkaels Blumkvists klausījās Birgera Vādenšes pratināšanā no blakustelpas. Viņa klātbūtne sākumā izraisīja strīdu, līdz Ēdklints nolēma, ka viņam varētu noderēt Blumkvista novērojumi.

Mīkaels ievēroja, ka Torstens Ēdklints izmanto trešo pratināšanas variantu - neieinteresētā policista lomu, kas šajā gadījumā derēja vēl labāk. Ēdklints iegāja nopratināšanas telpā, ielēja kafiju porcelāna krūzītēs, ieslēdza magnetofonu un atgāzās krēslā.

“Mums jau ir visi iespējamie lietiskie pierādījumi jūsu apsūdzēšanai. Mūs vispār neinteresē jūsu versija, ja nu vienīgi kā apstiprinājums tam, ko mēs jau zinām. Bet ir jautājums, uz kuru mēs vēlētos saņemt atbildi, un tas ir: kāpēc? Kā jūs varējāt būt tik stulbi un pieņemt lēmumu likvidēt cilvēkus Zviedrijā gluži kā Čīlē Pinočeta diktatūras laikā? Magnetofons ir ieslēgts. Ja gribat kaut ko sacīt, ir īstais brīdis to darīt. Ja negribat runāt, es to izslēgšu un mēs atņemsim jums kaklasaiti un kurpju auklas un iesēdināsim izolatorā, lai varat gaidīt advokātu, tiesu un spriedumu.”

Pēc tam Ēdklints iedzēra malku kafijas un sēdēja klusēdams. Kad divu minūšu laikā nebija izteikts neviens vārds, viņš pastiepa roku un izslēdza magnetofonu. Tad viņš piecēlās.

“Es likšu, lai jums atnāk pakaļ pāris minūšu laikā. Arlabva- karu.”

“Es nevienu neesmu nogalinājis,” Vādenše sacīja, kad Ēdklints jau bija atvēris durvis. Komisārs apstājās uz sliekšņa.

“Mani neinteresē spriedelēšana. Ja gribat paskaidrot, es apsēdīšos un ieslēgšu magnetofonu. Visas Zviedrijas varas iestādes - it īpaši premjerministrs - nepacietīgi grib dzirdēt, kas jums sakāms. Ja jūs to pastāstīsiet, es aizbraukšu pie premjerministra jau šovakar un darīšu viņam zināmu jūsu versiju par notikušo. Ja nestāstīsiet, jūs jebkurā gadījumā apsūdzēs un tiesās.”

“Apsēdieties,” Vādenše lūdza.

Visi saprata, ka viņš jau ir padevies. Mīkaels uzelpoja. Viņam blakus sēdēja Monika Figerola, prokurore Ragnhilda Gustafsone, anonīmais Drošības policijas darbinieks Stefans un vēl divas pavisam anonīmas personas. Mīkaelam bija aizdomas, ka vismaz viena no šīm nepazīstamajām personām pārstāv tieslietu ministru.

“Man nav nekāda sakara ar slepkavībām,” Vādenše sacīja, kad Ēdklints atkal bija ieslēdzis magnetofonu.

“Slepkavībām,” Mīkaels norādīja Monikai.

“Kuš!” viņa atteica.

“Tie bija Klintons un Gulbergs. Man nebija ne jausmas, ko viņi grasās darīt. Es zvēru. Es biju pilnīgā šokā, kad uzzināju, ka Gulbergs nošāvis Zalačenko. Nespēju tam noticēt… nespēju. Un, kad uzzināju par Bjerku, man gandrīz uznāca sirdslēkme.”

“Pastāstiet par Bjerka slepkavību,” Ēdklints sacīja nemainīgā balss tonī. “Kā tas notika?”

“Klintons nolīga kaut kādus cilvēkus. Es nemaz nezinu, kā tas notika, bet tie bija divi dienvidslāvi. Serbi, ja nemaldos. Georgs Nīstrems deva viņiem norādījumus un samaksāja. To uzzinājis, es sapratu, ka viss beigsies ar katastrofu.”

“Vai sāksim no sākuma?” Ēdklints sacīja. “Kad jūs sākāt strādāt Sekcijā?”

Kad Vādenše bija sācis stāstīt, viņu vairs nevarēja apturēt. Nopratināšana ilga gandrīz piecas stundas.

26.    NODALA

Piektdiena, 15. jūlijs

Psihiatrs pēters telebūrians piektdienas rītā liecinieka tribīnē uzstājās pārliecinoši. Prokurors Ēkstrems viņu pratināja aptuveni deviņdesmit minūtes, un ārsts ar rāmu autoritāti atbildēja uz visiem jautājumiem. Viņa sejas izteiksme brīžiem pauda raizes, brīžiem uzjautrinājumu.

“Apkoposim…” sacīja Ēkstrems, pārlapodams saVu manuskriptu. “Jūs ar savu ilggadējo psihiatra pieredzi apgalvojat, ka Līsbeta Salandere cieš no paranojālās šizofrēnijas.”

“Es visu laiku esmu atkārtojis, ka ir ārkārtīgi grūti precīzi novērtēt viņas stāvokli. Paciente, kā zināms, ir gandrīz autiska attiecībās ar ārstiem un varas pārstāvjiem. Es uzskatu, ka viņa cieš no smagas psihiskas saslimšanas, taču šobrīd nevaru noteikt precīzu diagnozi. Bez plašākas izmeklēšanas es arī nevaru noteikt, kādā psihozes stadijā viņa atrodas.”

“Tomēr jūs jebkurā gadījumā uzskatāt, ka viņa nav psihiski vesela.”

“Visa viņas biogrāfija ir ļoti daiļrunīgs pierādījums.”

“Jums bija iespēja izlasīt tā saukto autobiogrāfiju, ko Līsbeta Salandere ir uzrakstījusi un iesniegusi tiesai kā paskaidrojumu. Kā jūs to komentētu?”

Pēters Telebūrians noplātīja rokas un paraustīja plecus.

“Bet kā jūs vērtējat šī stāsta ticamību?”

“Tam nav nekādas ticamības. Tur ir virkne apgalvojumu par dažādiem cilvēkiem, viens atgadījums fantastiskāks par otru. Visā visumā Līsbetas Salanderes rakstiskais paskaidrojums stiprina aizdomas, ka viņa cieš no paranojālās šizofrēnijas.”

“Vai varat minēt kādu piemēru?”

“Visizteiktākais taču ir tā sauktās izvarošanas apraksts, kurā viņa apvaino savu aizbildni Bjūrmanu.”

“Vai varat paskaidrot sīkāk?”

“Viss stāsts ir neparasti detalizēts. Tā ir klasiska groteska fantāzija, kādu var sacerēt bērns. Ir pietiekami daudz līdzīgu gadījumu labi zināmās incesta prāvās, kad bērna paskaidrojumi ir tik neticami, ka viņš iegāž pats sevi, un pilnībā trūkst lietisku pierādījumu. Tās ir erotiskas fantāzijas, kādas spēj iztēloties arī mazi bērni… Itin kā viņi skatītos šausmu filmu televīzijā.”

“Bet Līsbeta Salandere vairs nav bērns, viņa ir pieaugusi sieviete,” Ēkstrems sacīja.

“Jā, lai gan vēl atliek noteikt, kādu garīgās attīstības līmeni viņa ir sasniegusi. Bet šajā ziņā jums ir taisnība. Viņa ir pieaugusi un droši vien tic savam sacerējumam.”

“Jūs uzskatāt, ka tie ir meli.”

“Nē, ja viņa tic saviem vārdiem, tad tie nav meli. Šis stāsts parāda, ka viņa neatšķir fantāziju no realitātes.”

“Tātad advokāts Bjūrmans nav viņu izvarojis?”

“Nē. Tas ir tikpat kā neiespējami. Viņai ir nepieciešama kvalificēta ārstēšana.”

“Jūs pats arī figurējat Līsbetas Salanderes stāstā…”

“Jā, un tas ir diezgan pikanti. Taču tā atkal ir viņas fantāzijas izpausme. Ja mēs ticētu nabaga meitenei, tad es esmu gandrīz vai pedofils…”

Psihiatrs pasmaidīja un turpināja:

“Taču tas atspoguļo tieši to, uz ko es visu laiku norādu. Salanderes biogrāfijā mēs uzzinām, ka lielāko daļu Sv. Stefana klīnikā pavadītā laika viņa ir bijusi piesprādzēta pie gultas un es esmu nācis uz viņas palātu naktīs. Tas ir gandrīz klasisks piemērs viņas nespējai izprast realitāti vai, pareizāk sakot, tam, kā viņa skaidro realitāti.”

“Paldies. Es dodu vārdu aizstāvībai, ja Džannīni kundzei ir kādi jautājumi.”

Tā kā Annika Džannīni divās pirmajās tiesas procesa dienās tikpat kā nebija uzdevusi jautājumus vai izteikusi iebildumus, visi gaidīja, ka viņa atkal uzdos dažus formālus jautājumus un pēc tam pārtrauks nopratināšanu. Tā taču ir nožēlojama aizstāvība, Ēkstrems nodomāja.

“Jā. Man ir jautājumi,” Annika Džannīni sacīja. “Man patiesībā ir diezgan daudz jautājumu, un tas varētu ieilgt. Šobrīd ir pusdiv- padsmit. Ierosinu pasludināt pusdienu pārtraukumu, lai es varētu veikt nepārtrauktu liecinieka nopratināšanu pēc pusdienām.” Tiesnesis īversens pasludināja pusdienu pārtraukumu.

Kurtu svensonu pavadīja divi policisti formas tērpā, kad viņš tieši pulksten divpadsmitos uzlika savu milzīgo plaukstu uz komisāra Georga Nīstrema pleca pie Māster Anders restorāna Hantver- kargātanā. Nīstrems apjucis palūkojās uz Svensonu, kurš pabāza viņam zem deguna savu apliecību.

“Labdien. Jūs tiekat apcietināts uz aizdomu pamata par līdzdalību slepkavībās un slepkavības mēģinājumā. Apsūdzības punktus jums pēc tiesas lēmuma pēcpusdienā paziņos Valsts prokurors. Es ierosinu nākt līdzi labprātīgi,” Kurts Svensons sacīja.

Izskatījās, ka Georgs Nīstrems īsti nesaprot valodu, kādā Svensons runā. Tomēr viņš secināja, ka Svensons ir cilvēks, kuram jādodas līdzi bez iebildumiem.

Kriminālinspektoru janu bublanski pavadīja Sonja Mūdiga un septiņi policisti formas tērpā, kad Konstitūcijas aizsardzības nodaļas darbinieks Stefans Blads tieši pulksten divpadsmitos ielaida viņus slēgtajā nodaļā, kur Kungsholmenā bija izvietojušās Drošības policijas struktūras. Viņi soļoja pa gaiteņiem, līdz Stefans apstājās un norādīja uz kādām durvīm. Kancelejas vadītāja sekretāre izskatījās pavisam apmulsusi, kad Bublanskis parādīja viņai savu apliecību.

“Esiet tik laipna un sēdiet mierīgi. Šī ir policijas operācija.”

Viņš aizgāja līdz kabineta durvīm un pārtrauca kancelejas vadītāju Albertu Šenki telefona sarunas vidū.

“Kas te notiek?” jautāja Šenke.

“Es esmu kriminālinspektors Jans Bublanskis. Jūs tiekat apcietināts par noziegumiem pret Zviedrijas Konstitūciju. Pēcpusdienā jums nolasīs atsevišķos apsūdzības punktus.”

“Tas taču ir kaut kas nedzirdēts!” Šenke sacīja.

“Ir gan,” Bublanskis atteica.

Viņš lika aizzīmogot Šenkes kabinetu un nolika sardzē pie durvīm divus policistus ar norādījumu nelaist nevienu pār slieksni. Viņiem bija atļauts izmantot stekus un pat izvilkt dienesta ieročus, ja kāds centīsies ielauzties.

Viņi turpināja ceļu pa gaiteņiem, līdz Stefans norādīja uz vēl kādām durvīm, un šī procedūra tika atkārtota finanšu direktora Gustava Aterboma kabinetā.

Jerkeru holmbergu pavadīja Sēdermalmes īpašo uzdevumu vienība, kad viņš tieši pulksten divpadsmitos pieklauvēja pie pagaidu biroja durvīm trešajā stāvā pāri ielai pretī Millennium redakcijas telpām Jētgātanā.

Tā kā neviens nevēra vaļā durvis, Jerkers Holmbergs pavēlēja Sēdermalmes vienībai tās atlauzt, taču, pirms lauznis paspēja ķerties pie darba, durvīs pavērās sprauga.

“Policija,” Jerkers Holmbergs sacīja. “Nāciet ārā ar paceltām rokām.”

“Es pats esmu policists,” iebilda inspektors Jērans Mortensons.

“Es zinu. Un jums ir licences veselai kaudzei ieroču.”

“Jā, bet es izpildu dienesta uzdevumu.”

“Tas mani neinteresē,” Holmbergs atteica.

Viņš ar palīgiem nostādīja Mortensonu pie sienas un atņēma viņam dienesta ieroci.

“Jūs tiekat aizturēts par nelikumīgu noklausīšanos, dienesta stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, atkārtotu žurnālista Mīkaela Blumkvista dzīvesvietas neaizskaramības pārkāpšanu Bellmans- gātanā un, iespējams, vēl citiem apsūdzības punktiem. Uzlieciet viņam roku dzelžus.”

Jerkers Holmbergs ātri apskatīja biroja telpas un secināja, ka tur ir pietiekami daudz elektroniskās aparatūras, lai iekārtotu skaņu studiju. Viņš par sargu atstāja kādu policistu, devis norādījumus mierīgi sēdēt uz krēsla un neatstāt pirkstu nospiedumus.

Kad Mortensonu izveda pa mājas durvīm, Henrijs Kortess pacēla savu digitālo Nikon un uzņēma divdesmit divus kadrus. Viņš gan nebija nekāds preses fotogrāfs, attēlu kvalitāte varēja būt labāka, taču kadrus viņš nākamajā dienā pārdeva kādai vakara avīzei par, atklāti sakot, nekaunīgi lielu summu.

Monika figerola bija vienīgā, kas šīsdienas operācijā piedzīvoja neplānotu incidentu. Viņu pavadīja Normalmes īpašo uzdevumu vienība un trīs kolēģi no VPP/DN, kad viņa tieši pulksten divpadsmitos iegāja pa parādes durvīm Artillerigātanā un pa kāpnēm uzkāpa līdz augšējā stāva dzīvoklim, kas piederēja firmai Bellona.

Operācija bija izplānota īsā laikā. Tiklīdz vienība bija sapulcējusies pie dzīvokļa durvīm, Monika deva zīmi. Divi spēcīgi Normalmes vienības policisti pacēla četrdesmit kilogramus smagu tērauda mūru dragājamo ierīci un uzlauza durvis ar diviem labi mērķētiem triecieniem. Vienības vīri, ģērbušies bruņuvestēs un bruņojušies ar papildu ieročiem, ieņēma dzīvokli aptuveni desmit sekunžu laikā pēc durvju uzlaušanas.

Kopš rītausmā uzsāktās novērošanas pa ēkas durvīm bija iegājuši pieci cilvēki, kas uzskatāmi par Sekcijas darbiniekiem. Visus piecus aizturēja pāris sekunžu laikā un saslēdza roku dzelžos.

Monika Figerola bija uzvilkusi bruņuvesti. Viņa gāja pa dzīvokli, kas bija kalpojis par Sekcijas štābu kopš sešdesmitajiem gadiem, un vēra vaļā durvis citu pēc citas. Viņa sprieda, ka būs vajadzīga arheologa palīdzība, lai izšķirotu milzīgo papīru daudzumu, kas piepildīja šīs telpas.

Burtiski pāris sekunžu pēc tam, kad bija iegājusi pa ārdurvīm, Monika atvēra durvis uz nelielu palīgtelpu pašā dzīvokļa tālākajā galā un atklāja, ka tā ir guļamtelpa. Viņa piepeši stāvēja aci pret aci ar Jūnasu Sandbergu. Šīrīta uzdevumu sadalē Sandbergs bija jautājuma zīme. Iepriekšējā vakarā novērotāji bija Sandbergu pazaudējuši. Viņa mašīna stāvēja Kungsholmenā, un nakti viņš nepavadīja savā dzīvoklī. No rīta viņi nezināja, kā Sandbergu atrast un aizturēt.

Drošības apsvērumu dēļ viņi naktī neatstāj telpas tukšas. Protams. Un Sandbergs guļ pēc naktsdežūras.

Jūnass Sandbergs stāvēja tikai apakšbiksēs un izskatījās samiegojies. Viņš pasniedzās pēc dienesta ieroča uz naktsgaldiņa. Monika Figerola paliecās uz priekšu un nogrūda ieroci uz grīdas, prom no Sandberga.

“Jūnas Sandberg, jūs tiekat aizturēts uz aizdomu pamata par līdzdalību Gunnara Bjerka un Aleksandra Zalačenko slepkavībā, kā arī par līdzdalību Mīkaela Blumkvista un Ērikas Bergeres slepkavības mēģinājumā. Uzvelciet bikses.”

Sandbergs sita Monikai ar dūri. Viņa gandrīz refleksīvi izvairījās.

“Tu joko?” viņa noteica, sagrāba Sandbergu aiz rokas un pagrieza plaukstas locītavu tik stipri, ka viņš atmuguriski noslīga uz grīdas. Monika apvēla viņu uz vēdera, novietoja ceļgalu viņam uz krustiem un uzlika roku dzelžus. Šī bija pirmā reize, kad visā

VPP/DN nostrādātajā laikā viņa izmantoja roku dzelžus, veicot dienesta pienākumus.

Atdevusi Sandbergu kādam policistam, Monika gāja tālāk. Beidzot viņa atvēra pēdējās durvis vistālāk gaitenī. Saskaņā ar būvvaldē iegūto plānu pagalma pusē atradās neliela istabiņa. Monika apstājās uz sliekšņa un lūkojās uz viskārnāko putnubie- dēkli, kādu jebkad redzējusi. Ne mirkli neradās šaubas, ka viņas priekšā patiešām atrodas uz nāvi slims cilvēks.

“Frēdrik Klinton, jūs tiekat aizturēts par līdzdalību slepkavībās, slepkavības mēģinājumā un daudziem citiem noziegumiem,” viņa sacīja. “Guliet mierīgi. Mēs esam izsaukuši slimnīcas mašīnu, lai nogādātu jūs uz Kungsholmenu.”

Kristers malms bija nostājies tieši pie Artillerigātanas nama ieejas. Atšķirībā no Henrija Kortesa viņš prata apieties ar savu digitālo Nikon. Viņš izmantoja īsu teleobjektīvu, un fotogrāfijas bija profesionālas.

Tajās bija redzams, kā Sekcijas darbiniekus citu pēc cita izved pa durvīm un iesēdina policijas mašīnās. Visbeidzot slimnīcas mašīna atbrauca pakaļ Frēdrikam Klintonam. Viņa acis palūkojās uz kameras objektīvu tieši mirklī, kad Kristers nospieda pogu. Klintons izskatījās nervozs un apjucis.

Vēlāk šī fotogrāfija ieguva Gada balvu.

27.    NODALA

Piektdiena, 15. jūlijs

Pulksten 12:30 tiesnesis īversens uzsita ar āmuriņu pa galdu un paziņoja, ka tiesas sēde ir atsākta. Viņš nevarēja nepamanīt, ka pie Annikas Džannīni galda piepeši parādījies trešais cilvēks. Holgers Palmgrēns sēdēja ratiņkrēslā.

“Labdien, Holger,” īversens sacīja. “Sen neesat redzēts tiesas zālē.”

“Labdien, tiesnesi īversen. Dažas prāvas ir tik sarežģītas, ka jaunatnei vajag drusku palīdzības.”

“Es domāju, ka esat beidzis aktīvu advokāta darbu.”

“Es biju slims. Bet advokāte Džannīni ir pieņēmusi mani par palīgu šajā lietā.”

“Saprotu.”

Annika Džannīni nokremšļojās.

“Jāpiemin arī tas, ka Holgers Palmgrēns daudzus gadus pārstāvēja Līsbetu Salanderi.”

“To es nedomāju apspriest,” tiesnesis īversens atteica.

Viņš pamāja ar galvu Annikai Džannīni, dodams zīmi sākt. Advokāte piecēlās. Viņai nekad nebija paticis zviedru paradums risināt tiesas procesu neformālā manierē, sēžot ap galdu, itin kā tās būtu kaut kādas saviesīgas vakariņas. Viņa jutās daudz labāk, ja varēja runāt, stāvot kājās.

“Domāju, ka laikam vajadzētu sākt ar rīta sēdes noslēdzošajiem komentāriem. Telebūriana kungs, kāpēc jūs tik konsekventi noraidāt visus Līsbetas Salanderes izteikumus?”

“Tāpēc, ka tie acīm redzami nav patiesi,” Pēters Telebūrians atbildēja.

Viņš izturējās mierīgi un relaksēti. Annika Džannīni pamāja ar galvu un vērsās pie tiesneša īversena.

“Tiesneša kungs, Pēters Telebūrians apgalvo, ka Līsbeta Salandere melo un fantazē. Tagad aizstāvība pierādīs, ka ikviens vārds Līsbetas Salanderes autobiogrāfijā ir patiess. Mēs sniegsim pierādījumus. Gan vizuālus, gan rakstiskus, gan ar liecinieku liecībām. Šobrīd mēs tiesas procesā esam nonākuši līdz brīdim, kad prokurors ir izklāstījis pamatpunktus savā runā. Mēs tos noklausījāmies un tagad precīzi zinām, kādas ir Līsbetai Salanderei izvirzītās apsūdzības.”

Piepeši Annika sajuta, ka viņai ir izkaltusi mute un trīc rokas. Viņa dziļi ievilka elpu un iedzēra malku minerālūdens. Pēc tam viņa stingri satvēra krēsla atzveltni, lai rokas nenodotu nervozitāti.

“No prokurora izklāsta mēs varam secināt, ka viņam ir daudz viedokļu, bet ārkārtīgi maz pierādījumu. Viņš domā, ka Līsbeta Salandere sašāva Kārlu Magnusu Lundīnu Stallarholmenā. Viņš apgalvo, ka Salandere aizbrauca uz Goseberju, lai nošautu savu tēvu. Viņš pieņem, ka mana kliente ir paranojāla šizofrēniķe un visādā ziņā garīgi slima. Šo pieņēmumu viņš balsta uz ziņām, ko ieguvis no viena vienīga avota, proti, ārsta Pētera Telebūriana.” Annika Džannīni ieturēja pauzi un atguva elpu. Viņa piespieda sevi runāt lēnām.

“Situācija ar pierādījumiem šobrīd ir tāda, ka prokurora prasība balstās tikai un vienīgi uz Pētera Telebūriana apgalvojumiem. Ja viņam ir taisnība, tad viss ir kārtībā un manai aizstāvamajai vislabāk noderētu kvalificēta psihiatriskā ārstēšana, kādu pieprasa gan ārsts, gan prokurors.”

Pauze.

“Bet, ja dakterim Telebūrianam nav taisnība, tad situācija ir pavisam citāda. Un, ja viņš vēl ari apzināti melo, tad runa ir par to, ka manas klientes tiesības šobrīd tiek pārkāptas, turklāt šīs pretlikumīgās darbības ir ilgušas daudzus gadus.”

Advokāte pagriezās pret Ēkstremu.

“Šajā pēcpusdienā mēs parādīsim, ka jūsu liecinieks kļūdās un jūs kā prokurors esat maldināts ar šiem nepatiesajiem secinājumiem.”

Telebūrians uzjautrināts pasmaidīja, noplātīja rokas un aicinoši pamāja ar galvu Annikai Džannīni. Advokāte atkal vērsās pie tiesneša īversena.

“Tiesneša kungs, es pierādīšu, ka Pētera Telebūriana tā sauktā psihiatriskā ekspertīze ir krāpšana no sākuma līdz beigām. Es pierādīšu, ka viņš apzināti apmelo Līsbetu Salanderi. Es pierādīšu, ka pret manu aizstāvamo ir izdarīti smagi likumpārkāpumi. Un es pierādīšu, ka viņa ir tikpat gudra un saprātīga kā visi citi šajā zālē.”

“Piedodiet, bet…” Ēkstrems iesāka.

“Mirklīti!” Annika pacēla pirkstu. “Esmu ļāvusi jums netraucēti runāt divas dienas. Tagad ir mana kārta.”

Viņa atkal vērsās pie īversena.

“Es neizteiktu tik nopietnu apsūdzību tiesā, ja man nebūtu pārliecinošu pierādījumu.”

“Turpiniet,” īversens sacīja. “Bet es negribu uzklausīt nekādas daiļrunīgas sazvērestību teorijas. Paturiet prātā, ka jūs var apsūdzēt par goda un cieņas aizskaršanu, kā ari arī par apgalvojumiem, kas izteikti tiesā.”

“Paldies. Es paturēšu to prātā.”

Annika Džannīni vērsās pie Telebūriana. Šķita, ka psihiatru šī situācija joprojām uzjautrina.

“Aizstāvība ir atkārtoti lūgusi iespēju iepazīties ar Līsbetas Salanderes slimības vēsturi no laika, kad viņa pusaudzes gados ārstējās pie jums Sv. Stefana slimnīcā. Kāpēc mēs to neesam saņēmuši?”

“Tāpēc, ka tā ar tiesas lēmumu ir klasificēta kā slepena. Šis lēmums ir pieņemts rūpēs par Līsbetu Salanderi, bet, ja augstākās instances tiesa šo lēmumu atcels, es, protams, to iesniegšu.” “Paldies. Cik daudzas naktis divu gadu laikā Sv. Stefana slimnīcā Līsbeta Salandere pavadīja piesprādzēta pie gultas?”

“To nu es tā uzreiz nevaru pateikt.”

“Viņa pati apgalvo, ka runa ir par trīssimt astoņdesmit no kopumā septiņsimt astoņdesmit sešām diennaktīm, ko viņa pavadīja slimnīcā.”

“Es nevaru nosaukt precīzu dienu skaitu, bet tas ir fantastisks pārspīlējums. Kur jūs ņēmāt šo skaitli?”

“No viņas autobiogrāfijas.”

“Un jūs uzskatāt, ka viņa šodien varētu atcerēties katru nakti, ko pavadīja piesprādzēta? Tas taču nav reāli.”

“Tiešām? Cik daudz nakšu jūs atceraties?”

“Līsbeta Salandere bija ļoti agresīva un uz vardarbību tendēta paciente. Viņu nenoliedzami vairākos gadījumos vajadzēja ievietot palātā, kas atbrīvota no stimuliem. Varbūt man vajadzētu paskaidrot, kāds ir šādu telpu nolūks…”

“Pateicos, bet tas nav nepieciešams. Saskaņā ar teoriju tā ir telpa, kurā pacients negūst nekādus fiziskus iespaidus, kas varētu viņu satraukt. Cik dienas trīspadsmit gadus vecā Līsbeta Salandere nogulēja piesprādzēta šādā palātā?”

“Tie varētu būt… aptuveni trīsdesmit gadījumi visā tajā laikā, kamēr viņa atradās slimnīcā.”

“Trīsdesmit. Tā ir tikai niecīga daļa no trīssimt astoņdesmit gadījumiem, ko min viņa pati.”

“Neapšaubāmi.”

“Mazāk nekā desmit procenti no Līsbetas Salanderes minētā skaitļa.”

“Jā.”

“Vai viņas slimības vēsture varētu sniegt precīzāku informāciju?”

“Iespējams.”

“Lieliski!” sacīja Annika Džannīni un izņēma no sava portfeļa lielu papīru žūksni. “Tad es lūgšu atļauju nodot tiesai Līsbetas Salanderes slimības vēstures kopiju no Sv. Stefana slimnīcas. Esmu saskaitījusi visas piezīmes par piesprādzēšanu, un man iznāk skaitlis trīssimt astoņdesmit viens, tātad pat vairāk, nekā apgalvo mana kliente.”

Pētera Telebūriana acis iepletās.

“Stop… tā ir slepena informācija. Kur jūs to dabūjāt?”

“Es to dabūju no kāda žurnālista, kurš strādā žurnālā Millennium. Tātad tā ir tik ļoti slepena, ka mētājas pa žurnālu redakcijām. Varbūt man vajadzētu pieminēt, ka fragmenti no šī dokumenta šodien ir publicēti jaunākajā žurnāla Millennium numurā. Tātad es domāju, ka arī tiesai jādod iespēja to apskatīt.”

“Tas ir nelikumīgi…”

“Nē. Līsbeta Salandere ir devusi atļauju fragmentus publicēt. Manai klientei nekas nav slēpjams.”

“Jūsu klientei ir atņemta rīcībspēja, un viņai nav tiesību pašai pieņemt šādus lēmumus.”

“Pie rīcībspējas mēs vēl atgriezīsimies. Bet vispirms izpētīsim, kas ar viņu notika Sv. Stefana slimnīcā.”

Tiesnesis īversens sarauca uzacis un paņēma slimības vēsturi, ko viņam sniedza Annika Džannīni.

“Es neizgatavoju kopiju prokuroram. Viņš šo personiskās dzīves neaizskaramību pārkāpjošo materiālu ieguva jau pirms mēneša.”

“Kā tā?” īversens jautāja.

“Prokurors Ēkstrems saņēma šī slepenā dokumenta kopiju no Telebūriana, tiekoties ar viņu savā kabinetā sestdienā, šī gada 4. jūnijā, pulksten 17:00.”

“Vai tā ir taisnība?” īversens jautāja.

Vispirms Rikards Ēkstrems gribēja to noliegt, bet tad aptvēra, ka Annikai Džannīni varētu būt pierādījumi.

“Es lūdzu atļauju izlasīt daļu no slimības vēstures, apņemoties saglabāt dienesta noslēpumu,” Ēkstrems atzinās. “Biju spiests pārliecināties, vai Salanderes biogrāfija atbilst patiesībai.” “Paldies,” sacīja Annika Džannīni. “Tas nozīmē, ka mēs esam guvuši apstiprinājumu tam, ka psihiatrs Telebūrians ne tikai runā nepatiesību, bet ir arī pārkāpis likumu, nododot kādam slimības vēsturi, par kuru pats apgalvo, ka tā esot slepena.”

“To mēs atzīmēsim,” īversens sacīja.

Tiesnesis īversens piepeši kļuva modrs. Annika Džannīni nupat ļoti neparastā veidā bija asi uzbrukusi lieciniekam un jau sagrāvusi svarīgu daļu viņa liecības. Un viņa apgalvo, ka varot pierādīt visu, ko saka. īversens sakārtoja brilles.

“Dakteri Telebūrian, vai jūs, vadoties no paša rakstītās slimības vēstures, tagad varat man pateikt, cik dienu Līsbeta Salandere pavadīja piesprādzēta?”

“Es neatceros, ka to būtu bijis tik daudz, bet, ja tur tā minēts, tad man jātic.”

“Trīssimt astoņdesmit viena diena. Vai tas nav neparasti daudz?”

“Jā, tas ir neparasti daudz.”

“Kā jūs to uztvertu, ja jūs būtu trīspadsmit gadus vecs un kāds jūs ilgāk nekā gadu turētu piesprādzētu pie gultas ar metāla rāmi? Kā spīdzināšanu?”

“Jums jāsaprot, ka paciente apdraudēja sevi un citus…”

“Labi. Apdraudēja sevi. Vai Līsbeta Salandere jebkad ir sevi savainojusi?”

“Pastāvēja tādas bažas…”

“Es atkārtoju jautājumu: vai Līsbeta Salandere jebkad ir sevi savainojusi? Jā vai nē?”

“Kā psihiatriem mums jāiemācās arī interpretēt kopējo ainu. Ja runa ir par Līsbetu Salanderi, jūs, piemēram, uz viņas ķermeņa redzat daudz tetovējumu un pīrsingu; tā arī ir pašdestruktīva uzvedība un veids, kā kaitēt savam ķermenim. Mēs varētu skaidrot, ka šādi viņa izpauž naidu pret sevi.”

Annika Džannīni vērsās pie Līsbetas Salanderes.

“Vai tetovējumi izpauž jūsu naidu pret sevi?” viņa jautāja. “Nē,” Līsbeta atbildēja.

Advokāte atkal vērsās pie Telebūriana.

“Tātad jūs uzskatāt, ka es apdraudu sevi, ja man ir auskari un patiesībā man ir arī tetovējums ļoti intīmā vietā?”

Holgers Palmgrēns iespurdzās, taču tad izlikās, ka klepo.

“Nē, ne jau tā… tetovējumi var būt arī daļa no sociāla rituāla.” “Tātad jūs domājat, ka Līsbeta Salandere neiekļaujas šajā sociālajā rituālā?”

“Jūs pati redzat, ka viņas tetovējumi ir groteski un sedz lielu daļu viņas ķermeņa. Tas nav normāls skaistuma fetišisms vai ķermeņa rotājums.”

“Cik procentu?”

“Piedodiet?”

“Cik procentu ķermeņa virsmas jātetovē, lai tas būtu nevis skaistuma fetišisms, bet psihiska slimība?”

“Jūs izkropļojat manus apgalvojumus.”

“Tiešām? Kā tas nākas, ka, pēc jūsu domām, tetovēšanās ir daļa no pilnīgi pieņemama sociālā rituāla, ja attiecas uz mani vai citiem jauniem cilvēkiem, bet nāk par ļaunu manai aizstāvamajai, izvērtējot viņas psihisko stāvokli?”

“Kā jau teicu, man kā psihiatram jālūkojas uz kopējo ainu. Tetovējumi ir tikai signāls, viens no daudziem signāliem, kas man jāņem vērā, izvērtējot Salanderes stāvokli.”

Annika Džannīni uz dažām sekundēm apklusa un pievērsa psihiatram ciešu skatienu. Tad viņa lēnām ierunājās:

“Bet, Telebūriana kungs, jūs sākāt piesprādzēt manu klienti, kad viņa bija divpadsmit vai gandrīz trīspadsmit gadus veca. Tolaik viņai nebija neviena tetovējuma, vai ne?”

Pēters Telebūrians dažas sekundes vilcinājās. Annika turpināja:

“Es pieņemu: tam par iemeslu nebija paredzējums, ka viņa reiz nākotnē sāks tetovēties.”

“Nē, protams, ne. Salanderes tetovējumiem nav nekādas saistības ar viņas stāvokli 1991. gadā.”

“Līdz ar to mēs atgriežamies pie mana sākotnējā jautājuma. Vai Līsbeta Salandere jebkad ir nodarījusi sev tādu kaitējumu, kas varētu jūs motivēt turēt viņu piesprādzētu pie gultas veselu gadu? Vai viņa, piemēram, ir sagraizījusi sevi ar nazi, žileti vai kaut ko tamlīdzīgu?”

Telebūrians mirkli izskatījās apjucis.

“Nē, bet mums bija pamats domāt, ka viņa apdraud sevi.” “Pamats domāt. Tātad jūs gribat teikt, ka piesprādzējāt viņu savu minējumu dēļ…”

“Mēs izvērtējām situāciju.”

“Es šobrīd uzdodu vienu un to pašu jautājumu jau aptuveni piecas minūtes. Jūs apgalvojat, ka manas klientes pašdestruktīvā uzvedība bija iemesls, kāpēc jūs viņu turējāt piesprādzētu vairāk nekā gadu no kopumā diviem gadiem, ko viņa pavadīja jūsu aprūpē. Varbūt jūs būtu tik laipns un beidzot minētu man kādu piemēru, kas ilustrē viņas pašdestruktīvo uzvedību divpadsmit gadu vecumā?”

“Nu, piemēram, meitene bija ārkārtīgi vājina. Daļēji arī tāpēc, ka viņa atteicās no ēdiena. Mums bija aizdomas par anoreksiju. Mēs vairākas reizes bijām spiesti barot viņu ar varu.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka viņa atteicās ēst.”

Annika Džannīni vērsās pie savas klientes.

“Līsbeta, vai tā ir taisnība, ka jūs Sv. Stefana slimnīcā atteicāties no ēdiena?”

“Jā.”

“Kāpēc?”

“Tāpēc, ka tas nelietis iejauca manā ēdienā psihotropos medikamentus.”

“Skaidrs. Tātad dakteris Telebūrians gribēja iedot jums zāles. Kāpēc jūs tās negribējāt lietot?”

“Man nepatika zāles, ko man deva. Es jutos trula. Es nespēju domāt un lielāko daļu dienas gulēju kā nemaņā. Tas bija nepatīkami. Un tas nelietis atteicās man stāstīt, kas tās ir par zālēm.” “Tātad jūs atteicāties lietot zāles?”

“Jā. Tad viņš sāka to draņķi bāzt manā ēdienā. Tāpēc es pārstāju ēst. Pēc katras tādas reizes, kad manam ēdienam kaut kas bija pievienots, es atteicos ēst piecas dienas.”

“Tātad jūs bijāt izsalkusi?”

“Visu laiku ne. Daži sanitāri slepus ienesa man sviestmaizes. Kāda sanitāre deva man ēst vēlu vakaros. Tas notika bieži.” “Tātad jūs gribat teikt, ka slimnīcas personāls redzēja, ka esat izsalkusi, un nesa jums ēst, lai jums nebūtu jābadojas?”

“Tas notika tajā periodā, kad es cīnījos ar to nelieti sakarā ar psihotropajām zālēm.”

“Tātad pastāv pavisam racionāls pamatojums tam, kāpēc jūs atteicāties ēst?”

“Jā.”

“Tas nebija tāpēc, ka jūs negribētu ēst?”

“Nē. Es bieži jutos izsalkusi.”

“Vai var apgalvot, ka starp jums un dakteri Telebūrianu izcēlās konflikts?”

“Tā var teikt.”

“Jūs nonācāt slimnīcā tāpēc, ka aplējāt savu tēvu ar benzīnu un aizdedzinājāt viņu.”

“Jā.”

“Kāpēc jūs tā darījāt?”

“Tāpēc, ka viņš sita manu māti.”

“Vai jūs to kādam izstāstījāt?”

“Jā.”

“Kam?”

“Es pastāstīju to policistiem, kas mani nopratināja, sociālajiem darbiniekiem, bāriņtiesai, ārstiem, mācītājam un tam nelietim.”

“Ar to nelieti jūs domājat…?”

“To tur.”

Līsbeta norādīja uz Pēteru Telebūrianu.

“Kāpēc jūs saucat viņu par nelieti?”

“Kad nokļuvu slimnīcā, es sākumā centos viņam paskaidrot, kas noticis.”

“Un ko sacīja dakteris Telebūrians?”

“Viņš negribēja mani uzklausīt. Viņš uzstāja, ka es fantazēju. Un par sodu lika mani piesprādzēt, līdz es beigšu fantazēt. Un pēc tam viņš centās man iebarot psihotropās zāles.”

“Tās ir muļķības,” sacīja Pēters Telebūrians.

“Vai tāpēc jūs nerunājat ar viņu?”

“Es neesmu viņam bildusi ne vārda kopš nakts, kad man apritēja trīspadsmit gadu. Arī tonakt es gulēju piesprādzēta. Tā bija mana dzimšanas dienas dāvana pašai sev.”

Annika Džannīni atkal vērsās pie psihiatra.

“Dakteri Telebūrian, izklausās, ka mana kliente atteicās no ēdiena tāpēc, ka nevēlējās, lai jūs dotu viņai psihotropos preparātus.”

“Iespējams, ka viņa to tā uztver.”

“Un kā to uztverat jūs?”

“Man bija ārkārtīgi sarežģīta paciente. Es apgalvoju: viņas uzvedība liecināja, ka viņa sevi apdraud, taču iespējams, ka tas ir interpretācijas jautājums. Toties viņa bija agresīva un demonstrēja psihotisku uzvedību. Nav nekādu šaubu, ka viņa apdraudēja citus. Slimnīcā taču viņa nokļuva pēc tam, kad bija mēģinājusi nogalināt savu tēvu.”

“Mēs pie tā nonāksim. Jūs divus gadus atbildējāt par viņas ārstēšanu. No tiem trīssimt astoņdesmit vienu dienu turējāt viņu piesprādzētu. Vai ir iespējams, ka jūs izmantojāt piesprādzēšanu kā soda metodi, ja mana kliente nedarīja to, ko jūs likāt?”

“Tās ir muļķības.”

“Vai tiešām? Esmu pamanījusi, ka saskaņā ar slimības vēsturi lielākā daļa piesprādzēšanas epizožu notika pirmā gada laikā… trīssimt divdesmit no trīssimt astoņdesmit viena gadījuma. Kāpēc tā?”

“Paciente attīstījās un kļuva mierīgāka.”

“Vai nav tā, ka pārējais personāls uzskatīja jūsu metodes par pārlieku brutālām?”

“Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Vai tā ir taisnība, ka personāls iesniedza sūdzības, piemēram, par Līsbetas Salanderes piespiedu ēdināšanu?”

“Protams, vienmēr pastāv dažādi vērtējumi. Tas nav nekas neparasts. Taču piespiedu ēdināšana bija apgrūtinoša, jo viņa ļoti agresīvi pretojās…”

“Tāpēc, ka atteicās lietot psihotropos līdzekļus, kas padarīja viņu trulu un pasīvu. Viņai nebija nekādu ēšanas traucējumu, kad viņa nebija sazāļota. Vai tad nebūtu saprātīgāk nogaidīt ar piespiedu pasākumiem?”

“Ja drīkstu piezīmēt, Džannīni kundze, es tomēr esmu ārsts. Man ir aizdomas, ka mana medicīniskā kompetence ir mazliet lielāka par jūsējo. Tas ir mans uzdevums - izlemt, kādus medicīniskos līdzekļus izmantot.”

“Jums taisnība, Telebūriana kungs, es neesmu ārste. Taču kompetences man gluži netrūkst. Esmu ieguvusi ne tikai advokātes kvalifikāciju, bet arī psihologa izglītību Stokholmas Universitātē. Tās ir manā profesijā nepieciešamas zināšanas.”

Tiesas zālē iestājās pilnīgs klusums. Ēkstrems un Telebūrians pārsteigti raudzījās uz Anniku Džannīni. Viņa nepielūdzami turpināja:

“Vai tā ir taisnība, ka metodes, ar kādām jūs ārstējāt manu klienti, pamazām aizsāka lielas nesaskaņas starp jums un jūsu priekšnieku, toreizējo galveno ārstu Juhannesu Kaldinu?”

“Nē… tā nav taisnība.”

“Juhanness Kaldīns pirms vairākiem gadiem nomira un nevar liecināt. Taču tiesas zālē šodien ir cilvēks, kurš ir vairākkārt ticies ar Kaldinu. Tas ir mans palīgs Holgers Palmgrēns.”

Annika Džannīni vērsās pie Palmgrēna.

“Vai varat pastāstīt, kā tas notika?”

Holgers Palmgrēns nokremšļojās. Viņš joprojām izjuta insulta sekas un bija spiests koncentrēties, lai runātu skaidri.

“Mani iecēla par Līsbetas aizgādni, kad meitenes tēvs bija tik smagi piekāvis māti, ka viņa vairs nevarēja parūpēties par meitu. Māte guva smadzeņu bojājumus, un viņai bija atkārtoti asinsizplūdumi smadzenēs.”

“Jūs runājat par Aleksandru Zalačenko?”

Prokurors Ēkstrems modri paliecās uz priekšu.

“Tieši tā,” Palmgrēns atbildēja.

Ēkstrems nokremšļojās.

“Es lūdzu atcerēties, ka mēs šobrīd skaram ārkārtīgi slepenu lietu.”

“Tas nu diezin vai ir noslēpums, ka Aleksandrs Zalačenko daudzus gadus sita Līsbetas Salanderes māti,” sacīja Annika Džannīni.

Pēters Telebūrians pacēla roku.

“Lieta gan nav gluži tik pašsaprotama, kā to attēlo Džannīni kundze.”

“Ko jūs ar to gribat teikt?”

“Nav šaubu, ka Līsbeta Salandere bija lieciniece ģimenes traģēdijai, un 1991. gadā kaut kas izraisīja smagu vardarbību. Taču patiesībā nav nekādu pierādījumu, kas apliecinātu, ka šī situācija ir turpinājusies daudzus gadus, kā apgalvo Džannīni kundze. Tas varēja būt viens atsevišķs gadījums vai strīds, kas pārkāpa visas robežas. Patiesību sakot, nav pat pierādījumu, ka Salanderes māti būtu piekāvis Zalačenko kungs. Mums ir ziņas, ka viņa bija prostitūta, un varētu būt arī citi vainīgie.”

Annika džannīni pārsteigta paskatījās uz Pēteru Telebūrianu un uz mirkli šķita zaudējusi valodu. Tad viņas skatiens atkal kļuva apņēmīgs.

“Vai varat pastāstīt sīkāk?” viņa jautāja.

“Es gribu teikt, ka patiesībā mums ir tikai Līsbetas Salanderes apgalvojumi.”

“Un?”

“Pirmkārt, māsas bija divas. Līsbetas māsa Kamilla Salandere nekad nav izteikusi tādus apgalvojumus. Viņa noliedza, ka tā būtu noticis. Otrkārt, ja patiešām ir notikusi tik smaga vardarbība, kā stāsta jūsu kliente, to, protams, ievērotu sociālais dienests un tamlīdzīgas iestādes.”

“Vai ir kāda Kamillas Salanderes nopratināšana, ar ko mēs varētu iepazīties?”

“Nopratināšana?”

“Vai jums ir dokumenti, kas pierāda, ka Kamillai Salanderei vispār ir jautāts, kas notika viņu mājās?”

Kad tika pieminēta viņas māsa, Līsbeta saausījās. Viņa pašķielēja uz Anniku Džannīni.

“Es pieņemu, ka sociālais dienests veica pārbaudi…”

“Jūs tikko paziņojāt, ka Kamilla Salandere nekad nav apgalvojusi, ka Aleksandrs Zalačenko būtu piekāvis viņu māti, gluži pretēji - viņa ir to noliegusi. Tas bija kategorisks izteikums. Kur jūs ņēmāt šādu informāciju?”

Pēters Telebūrians dažas sekundes klusēja. Annika Džannīni redzēja, ka psihiatra skatiens pārvēršas, kad viņš aptvēra, ka pieļāvis kļūdu. Telebūrians saprata, uz ko advokāte tēmē, taču nevarēja izvairīties no jautājuma.

“Es tā kā atminos, ka tas parādījās policijas izmeklēšanas materiālos,” viņš pēdīgi sacīja.

“Jūs tā kā atminaties… Es pati esmu jo cītīgi meklējusi policijas izmeklēšanas materiālus par notikumiem Lundagātanā, kad

Aleksandrs Zalačenko guva stiprus apdegumus. Ir pieejami tikai skopie ziņojumi, ko policisti uzrakstīja notikuma vietā.” “Iespējams…”

“Tad es gribētu zināt, kā tas gadījies, ka jūs esat lasījis policijas izmeklēšanas materiālus, kas nav pieejami aizstāvībai?”

“Uz šo jautājumu es nevaru atbildēt,” Telebūrians sacīja. “Es ar tiem iepazinos, kad 1991. gadā veicu Salanderei psihiatrisko ekspertīzi pēc tam, kad viņa bija mēģinājusi noslepkavot savu tēvu.” “Vai prokurors Ēkstrems ir iepazinies ar šiem materiāliem?” Ēkstrems sagrozījās un noglauda bārdiņu. Viņš jau bija aptvēris, ka ir par zemu novērtējis Anniku Džannīni. Toties viņam nebija nekāda iemesla melot.

“Jā, esmu.”

“Kāpēc šie materiāli nav pieejami aizstāvībai?”

“Es neuzskatīju, ka tie būtu interesanti tiesvedībai.”

“Vai jūs varētu būt tik laipns un paskaidrotu, kā jūs tikāt pie šiem materiāliem? Kad es vērsos policijā, man atbildēja, ka tādu nemaz nav.”

“Izmeklēšanu veica Drošības policija. Tā ir slepena.”

“Tātad Drošības policija ir izmeklējusi smagu vardarbību pret sievieti un nolēmusi to noslepenot?”

“Tas ir saistīts ar vainīgo… Aleksandru Zalačenko. Viņš bija politiskais bēglis.”

“Kas uzrakstīja šo ziņojumu?”

Klusums.

“Es nedzirdu atbildi. Kā vārds ir rakstīts titullapā?”

“To uzrakstīja Gunnars Bjerks no VPP/DN ārvalstnieku nodaļas.” “Paldies. Vai tas pats Gunnars Bjerks, par kuru mana kliente apgalvo, ka viņš 1991. gadā ir sadarbojies ar Pēteru Telebūrianu, lai safabricētu psihiatrisko ekspertīzi?”

“Es tā pieņemu.”

Annika džannīni atkal pievērsās psihiatram.

“1991. gadā tiesa nolēma ievietot Līsbetu Salanderi bērnu psihiatriskajā klīnikā. Kāpēc tiesa pieņēma tādu lēmumu?”

“Tiesa rūpīgi izvērtēja jūsu klientes nodarījumus un psihisko stāvokli - viņa galu galā bija mēģinājusi nogalināt savu tēvu ar degbumbu. Normāli pusaudži ar to nenodarbojas, vienalga, tetovēti vai ne.”

Pēters Telebūrians laipni pasmaidīja.

“Un uz ko tiesa balstīja savu spriedumu? Ja saprotu pareizi, tad bija tikai viena tiesu medicīnas ekspertīze. To bijāt sarakstījis jūs un policists, vārdā Gunnars Bjerks.”

“Runa ir par Salanderes jaunkundzes sazvērestību teorijām, Džannīni kundze. Man jāteic…”

“Atvainojiet, bet es vēl neesmu uzdevusi nevienu jautājumu,” sacīja Annika Džannīni un vēlreiz pagriezās pret Holgeru Palmgrēnu. “Holger, mēs runājām par to, ka jūs tikāties ar daktera Telebūriana priekšnieku, galveno ārstu Kaldīnu.”

“Jā. Es taču biju iecelts par Līsbetas Salanderes aizgādni. Toreiz es meiteni biju saticis tikai uz pavisam īsu brīdi. Man, tāpat kā visiem pārējiem, bija radies iespaids, ka viņa ir psihiski slima. Bet, tā kā biju kļuvis par viņas aizgādni, es ievācu ziņas par viņas vispārējo veselības stāvokli.”

“Un ko sacīja dakteris Kaldīns?”

“Salandere taču bija Telebūriana paciente, un Kaldīns nebija pievērsis viņai īpašu uzmanību, ja neskaita vispārējo stāvokļa novērtējumu un tamlīdzīgi. Tikai vairāk nekā pēc gada es sāku apspriest jautājumu, kā Salanderi varētu rehabilitēt un izlaist atpakaļ sabiedrībā. Es ierosināju audžuģimeni. Precīzi nezinu, kas notika slimnīcā, taču, kad Līsbeta bija tur atradusies aptuveni gadu, dakteris Kaldīns sāka par viņu interesēties.”

“Kā tas izpaudās?”

“Es redzēju, ka viņa vērtējums atšķiras no Telebūriana viedokļa. Kaldīns man reiz pastāstīja, ka nolēmis mainīt meitenes ārstēšanas metodes. Tikai vēlāk es sapratu, ka runa bija par tā saukto piesprādzēšanu. Kaldīns gluži vienkārši bija nolēmis, ka viņu nedrīkst piesprādzēt. Viņš uzskatīja, ka tam nav nekāda iemesla.”

“Tātad viņš nostājās pret Telebūrianu?”

“Piedodiet, bet tās ir tikai baumas,” Ēkstrems protestēja. “Nav vis,” atteica Palmgrēns. “Ne tikai. Es pieprasīju priekšlikumus par to, kā Līsbetu Salanderi varētu atkal iekļaut sabiedrībā. Dakteris Kaldīns uzrakstīja šos priekšlikumus. Esmu tos saglabājis.”

Viņš iedeva Annikai Džannīni kādu dokumentu.

“Vai varat pastāstīt, kas tur rakstīts?”

“Tā ir Kaldina vēstule man. Datēta ar 1992. gada oktobri, tātad laiku, kad Līsbeta bija pavadījusi slimnīcā divdesmit mēnešus. Kaldīns skaidri raksta: “Mans lēmums aizliegt pacienti piesprādzēt un ēdināt ar varu ir devis acīm redzamu efektu - viņa izturas mierīgi. Nav nekādas nepieciešamības pēc psihotropajiem preparātiem. Tomēr paciente ir ārkārtīgi noslēgta un introverta un viņai nepieciešams turpmāks atbalsts.””

“Tātad viņš skaidri raksta, ka tas bija viņa lēmums?”

“Pareizi. Dakteris Kaldīns pats personiski ari pieņēma lēmumu, ka Līsbetu var iekļaut sabiedrībā ar audžuģimenes palīdzību.” Līsbeta pamāja ar galvu. Viņa atcerējās Kaldīnu tikpat labi kā visas citas detaļas no Sv. Stefana slimnīcas. Līsbeta bija atteikusies runāt ar Kaldīnu, viņš bija psihdakteris, vēl viens no baltajiem virsvalkiem, kas gribēja rakņāties viņas jūtās. Tomēr Kaldīns bija laipns un labsirdīgs. Līsbeta sēdēja viņa kabinetā un klausījās daktera stāstījumā par viņu.

Kaldīns šķita apbēdināts par to, ka meitene nevēlas ar viņu runāt. Pēdīgi Līsbeta paskatījās viņam acīs un izskaidroja savu lēmumu. “Es nekad nerunāšu ne ar jums, ne kādu citu psihdak- teri. Jūs nekad neklausāties, ko es saku. Jūs varat turēt mani te ieslodzītu, līdz nomiršu. Tas neko nemainīs. Es nerunāšu ar jums." Kaldīns bija uzlūkojis viņu ar izbrīnu. Tad viņš pamāja ar galvu, it kā būtu kaut ko sapratis.

“Telebūriana kungs… Es konstatēju, ka jūs ievietojāt Lisbetu Salanderi bērnu psihiatriskajā klīnikā. Jūs sagatavojāt tiesai ekspertīzes slēdzienu, kas kļuva par lēmuma vienīgo pamatojumu. Vai pareizi?”

“Pareizi. Bet es domāju…”

“Jums pietiks laika pastāstīt, ko jūsu domājat. Kad Līsbetai Salanderei apritēja astoņpadsmit gadu, jūs atkal iejaucāties viņas dzīvē un centāties no jauna ieslodzīt viņu klīnikā.”

“Toreiz psihiatrisko ekspertīzi neveicu es…”

“Nē, to veica kāds ārsts Jespers H. Lēdermans, kurš sagadīšanās dēļ toreiz bija jūsu doktorants. Jūs bijāt viņa disertācijas vadītājs. Tātad no jūsu vērtējuma bija atkarīgs, vai viņa slēdzienu pieņems.”

“Šajās ekspertīzēs nav nekā neētiska vai nepareiza. Tās ir veiktas pēc visiem noteikumiem.”

“Tagad Līsbeta Salandere ir divdesmit septiņus gadus veca un mēs no jauna piedzīvojam situāciju, kad jūs cenšaties pārliecināt tiesu, ka viņa ir psihiski slima un ārstējama slēgtā psihiatriskajā klīnikā.”

Pēters telebūrians dziļi ievilka elpu. Džannīni bija labi sagatavojusies. Advokātei bija izdevies viņu pārsteigt ar vairākiem viltīgiem jautājumiem un izkropļot viņa atbildes. Džannīni neuzķērās uz viņa šarmu un pilnībā ignorēja viņa autoritāti. Telebūrians bija pieradis, ka visi piekrītoši māj ar galvu, klausoties viņā.

Cik daudz viņa zina?

Ārsts paskatījās uz prokuroru Ēkstremu, bet secināja, ka no viņa nevar gaidīt palīdzību. Jātiek galā pašam. Psihiatrs sev atgādināja, ka viņš galu galā ir autoritāte.

Nav nozīmes tam, ko saka viņa. Svarīgs ir tikai mans vērtējums.

Annika Džannīni pacēla no galda viņa psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu.

“Aplūkosim tuvāk pēdējo ekspertīzi. Jūs veltāt daudz enerģijas Līsbetas Salanderes jūtu pasaules analīzei. Jūs interpretējat viņas personību, uzvedību un seksuālos paradumus.”

“Es šajā ekspertīzē centos sniegt kopainu.”

“Labi. Un, vadoties no šīs kopainas, jūs nonākat pie secinājuma, ka Līsbeta Salandere slimo ar paranojālo šizofrēniju.”

“Es nevēlētos saistīt sev rokas ar konkrētu diagnozi.”

“Bet pie šāda secinājuma jūs neesat nonācis sarunās ar Līsbetu Salanderi, vai ne?”

“Jūs ļoti labi zināt, ka jūsu kliente konsekventi atsakās atbildēt uz jautājumiem, ja ar viņu runāju es vai kāds varas pārstāvis. Jau šī uzvedība vien ir ļoti zīmīga. To var iztulkot kā pacientes paranojālo iezīmju spēcīgu izpausmi: viņa nespēj risināt pat vienkāršu sarunu ar varas pārstāvjiem. Viņa uzskata, ka visi vēlas viņai kaitēt, un jūt tik lielu apdraudējumu, ka noslēdzas necaursitamā čaulā un burtiski kļūst mēma.”

“Es ņemu vērā, ka jūs izsakāties ļoti piesardzīgi. Jūs sakāt, ka to var iztulkot kā…”

“Jā, pareizi. Es izsakos piesardzīgi. Psihiatrija nav eksakta zinātne, un man jābūt piesardzīgam ar secinājumiem. Taču mēs, psihiatri, neizdarām nepamatotus pieņēmumus.”

“Jūs ļoti uzmanīgi nodrošināties. Bet patiesībā jūs ar manu aizstāvamo neesat pārmijis ne vārda kopš nakts, kad viņai apritēja trīspadsmit gadu, jo viņa konsekventi atteicās ar jums runāt.” “Ne tikai ar mani. Viņa nespēj risināt sarunu ne ar vienu psihiatru.”

“Tātad - kā jūs te rakstāt - jūsu secinājumi balstās uz pieredzi un manas aizstāvamās novērošanu.”

“Pareizi.”

“Ko var uzzināt, pētot meiteni, kas sakrustotām rokām sēž uz krēsla un atsakās runāt?”

Pēters Telebūrians nopūtās un ar savu sejas izteiksmi norādīja, cik apnicīgi ir skaidrot pašsaprotamo. Viņš pasmaidīja.

“No pacientes, kas sēž klusēdama, var uzzināt tikai to, ka šai pacientei labi padodas klusēšana. Tā ir zīmīga uzvedība, taču ne jau uz to es balstu savus secinājumus.”

“Es šodien uzaicināšu kādu citu psihiatru. Svante Brandēns ir Tiesu medicīnas pārvaldes galvenais ārsts un tiesu psihiatrijas speciālists. Vai jūs viņu pazīstat?”

Telebūrians atkal atguva pašpārliecinātību un pasmaidīja. Viņš jau bija gaidījis, ka Džannīni uzaicinās kādu citu psihiatru, lai mēģinātu apšaubīt viņa secinājumus. Viņš bija gatavs šādai situācijai un bez problēmām varētu atspēkot katru iebildumu. Ar akadēmisku kolēģi zinātniskā strīdā būtu vieglāk tikt galā nekā ar advokāti, kam nav nekādu kompleksu un kas allaž gatava ironizēt par viņa vārdiem.

“Jā. Viņš ir atzīts tiesu psihiatrijas eksperts. Bet, redziet, Džannīni kundze, šādas ekspertīzes sagatavošana ir akadēmisks un zinātnisks process. Jūs varat nepiekrist maniem secinājumiem, un cits psihiatrs var izskaidrot kādu rīcību vai notikumu citādi nekā es. Tādā gadījumā runa ir par atšķirīgām pieejām vai varbūt pat to, cik labi ārsts pazīst savu pacientu. Iespējams, viņa secinājumi par Līsbetu Salanderi būs pavisam citādi. Psihiatrijā tas nav nekas neparasts.”

“Ne jau tāpēc es viņu uzaicināju. Viņš nav saticis un izmeklējis Līsbetu Salanderi un neizdarīs nekādus secinājumus par viņas psihisko stāvokli.”

“Ak tā…”

“Esmu viņam lūgusi izlasīt jūsu ziņojumu un visus dokumentus, ko esat rakstījis par Salanderi, kā arī izpētīt viņas slimības vēsturi par gadiem, kad viņa atradās Sv. Stefana slimnīcā. Es lūdzu izvērtēt nevis manas klientes veselības stāvokli, bet to, vai no tīri zinātniska viedokļa šajos materiālos ir rodams pietiekams pamats jūsu secinājumiem.”

Pēters Telebūrians paraustīja plecus.

“Visu cieņu… taču es domāju, ka par Līsbetu Salanderi zinu vairāk nekā jebkurš cits psihiatrs valstī. Esmu sekojis viņas attīstībai kopš divpadsmit gadu vecuma, un viņas uzvedība diemžēl ir allaž apstiprinājusi manus secinājumus.”

“Labi,” noteica Annika Džannīni. “Tad apskatīsim jūsu secinājumus. Savā ziņojumā jūs rakstāt, ka ārstēšana tika pārtraukta, kad Salanderi piecpadsmit gadu vecumā nodeva audžuģimenē.” “Pareizi. Tā bija nopietna kļūda. Ja mēs būtu pabeiguši ārstēšanu, tad šodien varbūt te nesēdētu.”

“Jūs gribat teikt - ja jums būtu iespēja paturēt viņu piesprādzētu vēl kādu gadu, tad viņa taptu pakļāvīgāka?”

“Tas ir diezgan rupjš komentārs.”

“Piedodiet. Jūs izsmeļoši citējat slēdzienu, ko sarakstīja jūsu doktorants Jespers Lēdermans, kad Līsbetai Salanderei apritēja astoņpadsmit gadu. Jūs rakstāt: “Viņas pašdestruktīvo un antisociālo uzvedību apstiprina narkotiku lietošana un promiskuitāte, kas bijusi vērojama, kopš viņu izrakstīja no Sv. Stefana slimnīcas.” Ko jūs ar to domājat?”

Pēters Telebūrians dažas sekundes sēdēja klusēdams.

“Nu… man nedaudz jāatgriežas pagātnē. Kad Līsbetu Salanderi izlaida no slimnīcas, viņai - kā es jau paredzēju - sākās problēmas ar alkoholu un narkotikām. Salanderi atkārtoti aizturēja policija. Ari sociālā dienesta pārbaude apstiprināja, ka viņai ir nekontrolētas seksuālas attiecības ar vecākiem vīriešiem un viņa, visticamāk, nodarbojas ar prostitūciju.”

“Papētīsim to sīkāk. Jūs apgalvojat, ka viņai bija problēmas ar alkoholu. Cik bieži viņa piedzērās?”

“Piedodiet?”

“Vai viņa piedzērās katru dienu, kopš viņu izlaida no slimnīcas līdz pat astoņpadsmitajai dzimšanas dienai? Vai varbūt reizi nedēļā?”

“Uz šo jautājumu es, protams, nevaru atbildēt.”

“Bet jūs taču apgalvojāt, ka viņai bija problēmas ar alkoholu.” “Līsbeta Salandere bija nepilngadīga, un policija viņu atkārtoti aizturēja par atrašanos reibumā.”

“Jūs jau otro reizi pieminat, ka viņu atkārtoti aizturēja. Cik bieži tas notika? Vai tas bija reizi nedēļā vai reizi divās nedēļās…?”

“Nē, tik daudz atsevišķu gadījumu nebija…”

“Līsbetu Salanderi par atrašanos reibuma stāvoklī aizturēja divas reizes - vienreiz sešpadsmit un otrreiz septiņpadsmit gadu vecumā. Vienā no šiem gadījumiem viņa bija tā piedzērusies, ka viņu aizveda uz slimnīcu. Tātad tie ir tie atkārtotie gadījumi, kurus jūs pieminat. Vai viņa bija piedzērusies arī citos gadījumos?”

“Es nezinu, bet baidos, ka viņas uzvedība…”

“Atvainojiet, vai es saklausīju pareizi? Tātad jūs nezināt, vai viņa pusaudzes gados bija piedzērusies vairāk nekā divas reizes, taču baidāties, ka tā notika. Tomēr jūs apgalvojat, ka Līsbetai Salanderei bija problēmas ar alkoholu un narkotikām?”

“Tās ir sociālā dienesta ziņas, nevis manas. Runa bija par Salanderes dzīves situāciju kopumā. Kopš ārstēšanās tika pārtraukta, meitenes dzīves prognozes bija drūmas, sākās alkohola, arestu un nekontrolētas promiskuitātes apburtais loks.”

“Jūs sakāt: nekontrolēta promiskuitāte.”

“Jā… šis termins norāda, ka viņa nekontrolēja savu dzīvi. Viņai bija seksuālas attiecības ar vecākiem vīriešiem.”

“Tas nav likumpārkāpums.”

“Nē, taču tā nav normālas sešpadsmitgadīgas meitenes uzvedība. Var uzdot jautājumu: vai viņa iesaistījās šajās attiecībās aiz brīvas gribas vai arī piespiedu kārtā?”

“Jūs taču apgalvojāt, ka viņa bija prostitūta.”

“Tās varbūt bija dabiskas sekas faktam, ka Līsbeta bija palikusi bez izglītības, nespēja pabeigt skolu un turpināt mācības un tāpēc nevarēja dabūt darbu. Iespējams, viņa vecākos vīriešos saskatīja tēva figūru un finansiālā atlīdzība par seksuāliem pakalpojumiem bija tikai sekundāra. Jebkurā gadījumā es to uzskatu par neirotisku uzvedību.”

“Jūs uzskatāt, ka sešpadsmitgadīga meitene, kurai ir sekss, būtu uzskatāma par neirotisku?”

“Jūs sagrozāt manus vārdus.”

“Bet jūs nezināt, vai viņa jebkad saņēma finansiālu atlīdzību par seksuāliem pakalpojumiem?”

“Viņa nekad nav aizturēta par prostitūciju.”

“Par to diezin vai vispār varētu aizturēt, jo tas nav likumpārkāpums.”

“Nūjā, tas tiesa. Bet viņas gadījumā runa ir par uzmācīgu neirotisku uzvedību.”

“Un tik nepārbaudāmi apgalvojumi nekavēja jūs secināt, ka Līsbeta Salandere ir garīgi slima? Kad man bija sešpadsmit gadu, es piedzēros līdz nemaņai, nočiepusi savam tēvam puspudeli vod- kas. Vai jūs uzskatāt, ka es tāpēc esmu psihiski slima?”

“Nē, protams, ne.”

“Vai tā ir taisnība, ka jūs pats septiņpadsmit gadu vecumā apmeklējāt kādu ballīti, kur tik briesmīgi piedzērāties, ka devāties uz pilsētu un dauzījāt logus ap laukumu Upsālā? Policija jūs arestēja un paturēja līdz atskurbšanai, bet pēc tam uzlika administratīvu naudas sodu.”

Pēters Telebūrians apstulba.

“Vai tā bija?”

“Jā… septiņpadsmit gadu vecumā pastrādā daudz muļķību. Bet…”

“Bet tas neliek izdarīt secinājumu, ka jums būtu nopietna psihiska slimība.”

Pēters telebūrians noskaitās. Tā nolādētā… advokāte visu laiku sagrozīja viņa vārdus un piesējās atsevišķām detaļām. Viņa atteicās saskatīt kopējo ainu. Piesauca ar lietu nesaistītus argumentus, ka viņš pats ir bijis piedzēries… Pie velna, kā viņa ieguvusi šo informāciju?!

Psihiatrs nokremšļojās un pacēla balsi.

“Sociālā dienesta ziņojumi bija viennozīmīgi un visos galvenajos punktos apstiprināja, ka Līsbetas Salanderes dzīvesveids ir saistīts ar alkoholu, narkotikām un promiskuitāti. Sociālais dienests arī apgalvoja, ka Līsbeta Salandere ir prostitūta.”

“Nē. Sociālais dienests nekad nav apgalvojis, ka viņa ir prostitūta.”

“Viņu aizturēja…”

“Nē. Līsbetu Salanderi neaizturēja. Viņu septiņpadsmit gadu vecumā vienreiz pārmeklēja Tantolundenas parkā, kur viņa atradās krietni vecāka vīrieša sabiedrībā. Tajā pašā gadā viņu aizturēja par atrašanos reibumā. Arī vecāka vīrieša sabiedrībā. Sociālais dienests bažījās, ka viņa varbūt nodarbojas ar prostitūciju. Taču šīs aizdomas nekad nav pierādītas.”

“Viņai bija ļoti izlaidīgas seksuālās attiecības ar lielu skaitu cilvēku - gan vīriešiem, gan sievietēm.”

“Jūs savā ziņojumā - es citēju no ceturtās lappuses - apcerat Līsbetas Salanderes seksuālos paradumus. Jūs apgalvojat, ka viņas attiecības ar draudzeni Mirjamu Vu apstiprina bažas par seksuālo psihopātiju. Kādā veidā?”

Psihiatrs klusēja.

“Es tiešām ceru - jūs negribat apgalvot, ka homoseksualitāte ir psihiska saslimšana. Tas ir krimināli sodāms apgalvojums.” “Nē, protams, ne. Es norādu uz seksuālā sadisma elementiem šajās attiecībās.”

“Jūs domājat, ka viņa ir sadiste?”

“Es…”

“Mums ir Mirjamas Vu liecība policijai. Viņu attiecībās nav vardarbības.”

“Viņas nodarbojās ar sadomazohistisku seksu un…”

“Tagad es patiešām domāju, ka jūs esat pārlasījies dzelteno presi. Līsbeta Salandere un Mirjama Vu dažkārt nodevās seksuālām rotaļām, kuru laikā Mirjama Vu sasēja manu klienti un sniedza viņai seksuālu apmierinājumu. Tas nav nedz kaut kas neparasts, nedz aizliegts. Vai tāpēc jūs gribat manu klienti ieslodzīt?”

Pēters Telebūrians noraidoši pamāja ar roku.

“Ja drīkstu kļūt mazliet personiska - sešpadsmit gadu vecumā es piedzēros līdz nemaņai. Ģimnāzijas laikā es piedzēros vēl vairākas reizes. Esmu izmēģinājusi narkotikas. Esmu smēķējusi marihuānu un pirms divdesmit gadiem vienu reizi pat nomēģinājusi kokaīnu. Mana seksuālā debija notika piecpadsmit gadu vecumā ar kādu klasesbiedru, un divdesmit gadu vecumā man bija attiecības ar puisi, kurš piesēja manas rokas pie gultas galvgaļa. Divdesmit divu gadu vecumā man bija vairākus mēnešus ilgas attiecības ar četrdesmit septiņus gadus vecu vīrieti. Tātad es esmu psihiski slima?”

“Džannīni kundze… jūs ironizējat, bet jūsu seksuālā pieredze šajā gadījumā nav svarīga.”

“Kāpēc ne? Jūsu tā sauktajā Līsbetas Salanderes psihiatriskajā izvērtējumā es atrodu daudzus punktus, kas, izraujot tos no konteksta, atbilst arī man. Kāpēc es esmu vesela, bet Līsbeta Salandere ir sabiedrībai bīstama sadiste?”

“Ne jau detaļas to nosaka. Jūs neesat divas reizes mēģinājusi nogalināt savu tēvu…”

“Telebūriana kungs, patiesībā tā nav jūsu darīšana, ar ko Līsbetai Salanderei ir sekss. Nedz viņas partneru dzimums, nedz seksuālo attiecību forma uz jums neattiecas. Tomēr jūs izraujat no viņas dzīves atsevišķas detaļas un izmantojat tās kā pierādījumu, ka viņa ir slima.”

“Visā Salanderes dzīvē kopš sākumskolas ir daudzi nemotivēti vardarbīgu dusmu uzliesmojumi pret skolotājiem un klasesbiedriem.”

“Mirklīti…”

Annikas Džannīni balss piepeši skanēja kā ledus skrāpis pret automašīnas stiklu.

“Paskatieties uz manu aizstāvamo!”

Visi paskatījās uz Līsbetu.

“Mana aizstāvamā ir uzaugusi ļoti nelabvēlīgā ģimenē, kur tēvs vairākus gadus pakļāva smagai vardarbībai meitenes māti.”

“Tas ir…”

“Ļaujiet man pabeigt. Līsbetas māte nāvīgi baidījās no Aleksandra Zalačenko. Viņa neuzdrošinājās protestēt. Neuzdrošinājās iet pie ārsta. Neuzdrošinājās vērsties sieviešu krīzes centrā. Beigās viņu piekāva tik smagi, ka viņai bija neatgriezeniski smadzeņu bojājumi. Cilvēks, kurš centās uzņemties atbildību par ģimeni vēl pirms pusaudža vecuma sasniegšanas, bija Līsbeta Salandere. Šī atbildība viņai bija jāuzņemas vienai, jo spiegs Zalačenko bija svarīgāks par Līsbetas māti.”

“Es nevaru…”

“Šajā situācijā sabiedrība pievīla māti un bērnus. Jūs izbrīna tas, ka Līsbetai skolā bija problēmas? Paskatieties uz viņu. Viņa ir sīka un trausla. Viņa vienmēr ir bijusi mazākā klasē. Meitene bija noslēgta un savāda, un viņai nebija draugu. Vai jūs zināt, kā klasesbiedri izturas pret bērniem, kas ir atšķirīgi?”

Pēters Telebūrians nopūtās.

“Es varu atgriezties pie skolas žurnāliem un izskatīt situāciju pēc situācijas, kad Līsbeta kļuva agresīva,” Annika Džannīni sacīja. “Pirms tām allaž bija provokācijas. Es skaidri redzu mobinga pazīmes. Vai ziniet, ko es teikšu?”

“Ko tad?”

“Es apbrīnoju Līsbetu Salanderi. Viņa ir stiprāka par mani. Ja es trīspadsmit gadu vecumā gadu būtu nogulējusi piesprādzēta, es noteikti būtu pilnīgi sabrukusi. Viņa atbildēja ar vienīgo ieroci, kas bija viņas rīcībā, - savu nicinājumu. Viņa atteicās ar jums runāt.”

Annika džannīni pacēla balsi. Nervozitāte jau sen bija pagaisusi. Viņa juta, ka kontrolē situāciju.

“Savā liecībā jūs šodien daudz runājāt par fantāzijām, piemēram, apgalvojāt, ka šāda fantāzija ir Līsbetas stāsts par to, kā advokāts Bjūrmans viņu izvarojis.”

“Jā.”

“Uz ko jūs balstāt šādu secinājumu?”

“Mana pieredze rāda, ka viņa mēdz fantazēt.”

“Jūsu pieredze rāda, ka viņa mēdz fantazēt… Kā jūs nosakāt, ka viņa fantazē? Kad viņa stāsta, ka gulējusi piesprādzēta trīssimt astoņdesmit dienas, tad, jūsuprāt, tā ir fantāzija, lai gan jūsu paša rakstītā Līsbetas Salanderes slimības vēsture liecina, ka tā ir īstenība.”

“Tas ir pavisam kas cits. Nav itin ne mazāko lietisko pierādījumu tam, ka Bjūrmans būtu Salanderi izvarojis. Es domāju - adatas krūtsgalā un tik smagas vardarbības pēdu, ka meiteni pavisam noteikti ar neatliekamo palīdzību būtu jāved uz slimnīcu… Tas vien jau pierāda, ka tā nevarēja notikt.”

Annika Džannīni pagriezās pret tiesnesi īversenu. “Es šodien lūdzu atnest projektoru kompaktdiska demonstrācijai…”

“Te tas ir,” īversens sacīja.

“Lūdzu, aizvelciet aizkarus.”

Annika Džannīni atvēra savu PovverBook un iesprauda projektora vadu. Viņa pagriezās pret savu klienti.

“Līsbeta, mēs noskatīsimies vienu ierakstu. Vai esat tam gatava?”

“Es to jau esmu piedzīvojusi,” Līsbeta Salandere sausi atbildēja. “Un jūs atļaujat to rādīt?”

Līsbeta pamāja ar galvu. Viņas skatiens visu laiku bija pievērsts Pēteram Telebūrianam.

“Vai varat pastāstīt, kad tika veikts šis ieraksts?”

“2003. gada 7. martā.”

“Kurš to ierakstīja?”

“Es. Es izmantoju slēpto kameru, kas ir Milton Security standarta aprīkojumā.”

“Vienu mirklīti!” iesaucās prokurors Ēkstrems. “Tas jau sāk izskatīties pēc cirka!”

“Ko mēs skatīsimies?” tiesnesis īversens jautāja asā balsī. “Pēters Telebūrians apgalvo, ka Līsbetas Salanderes stāsts ir fantāzija. Es pierādīšu, ka tajā katrs vārds ir patiess. Ieraksts ir deviņdesmit minūtes garš, es parādīšu vairākus fragmentus. Brīdinu, ka tur būs daudz nepatīkamu ainu.”

“Vai tas ir kaut kāds triks?” Ēkstrems jautāja.

“Ir tikai viens veids, kā to noskaidrot,” Annika Džannīni atteica un ielika kompaktdisku datorā.

“Vai tu nepazīsti pulksteni?" advokāts Bjūrmans strupi noprasīja. Kamera ieveda viņa dzīvoklī.

Pēc deviņām minūtēm tiesnesis īversens uzsita ar āmuriņu pa galdu mirklī, kad advokāts Bjūrmans bija iemūžināts iespiežam mākslīgo dzimumlocekli Līsbetas Salanderes anālajā atverē. Annika Džannīni bija uzgriezusi pamatīgu skaļumu. Līsbetas apslāpētais kliedziens caur līmlenti uz mutes bija dzirdams visā tiesas zālē. “Apturiet filmu!” īversens sacīja ļoti skaļā un noteiktā balsī. Annika Džannīni nospieda stop. Tika iedegts griestu apgaismojums. Tiesneša īversena seja bija piesārtusi. Prokurors Ēkstrems sēdēja kā pārakmeņojies. Pēters Telebūrians bija līķa bālumā.

“Advokāte Džannīni, kā jūs teicāt - cik garš ir šis ieraksts?” tiesnesis jautāja.

“Deviņdesmit minūtes. Pati izvarošana turpinājās aptuveni piecas sešas stundas, bet manai klientei ir tikai miglainas atmiņas par pēdējām vardarbības stundām.” Annika Džannīni pagriezās pret Telebūrianu. “Toties tur ir aina, kurā Bjūrmans iedur adatu manai klientei krūtsgalā, lai gan dakteris Telebūrians apgalvo, ka tā esot Līsbetas Salanderes nevaldāmās fantāzijas izpausme. Tas notiek septiņdesmit otrajā minūtē, un es piedāvāju parādīt šo epizodi tūlīt.”

“Paldies, tas nav nepieciešams,” īversens sacīja. “Salanderes jaunkundz…”

Viņš uz sekundi saminstinājās un nezināja, kā turpināt. “Salanderes jaunkundz, kāpēc jūs veicāt šo ierakstu?” “Bjūrmans jau reizi bija mani izvarojis un gribēja vēl. Pirmajā reizē man vajadzēja tam preteklim atsūkāt. Es domāju, ka tā notiks atkal un varēšu sagādāt labus pierādījumus, lai ar šantāžu varētu piespiest viņu turēties no manis pa gabalu. Es biju viņu nepareizi novērtējusi.”

“Bet kāpēc jūs neziņojāt policijai par smagu izvarošanu ar tik… pārliecinošiem pierādījumiem?”

“Es nerunāju ar policistiem,” Līsbeta Salandere bezkaislīgi atbildēja.

Piepeši no ratiņkrēsla piecēlās Holgers Palmgrēns. Viņš atbalstījās pret galda malu. Palmgrēna balss skanēja ļoti skaidri.

“Mūsu aizstāvamā principā nerunā ar policistiem vai citām amatpersonām un vismazāk jau ar psihiatriem. Iemesls ir vienkāršs. Kopš bērnības viņa atkal un atkal centās pastāstīt policistiem, sociālajiem darbiniekiem un citiem varas pārstāvjiem, ka Aleksandrs Zalačenko sit viņas māti. Katru reizi viņa tika sodīta, jo valsts darbinieki bija izlēmuši, ka Zalačenko ir svarīgāks par Salanderi.”

Palmgrēns nokremšļojās un turpināja:

“Beidzot sapratusi, ka neviens viņu neuzklausīs, meitene nolēma, ka vienīgā iespēja pasargāt māti ir uzbrukt Zalačenko. Un tad tas nelietis, kurš sauc sevi par ārstu,” Palmgrēns norādīja uz Telebūrianu, “safabricēja psihiatrisko ekspertīzi, kas pasludināja meiteni par jukušu un ļāva viņu turēt piesprādzētu slimnīcā trīssimt astoņdesmit dienas. Lai velns viņu parauj!”

Palmgrēns apsēdās. īversens izskatījās pārsteigts par šo dusmu izvirdumu. Viņš vērsās pie Līsbetas Salanderes.

“Varbūt jūs vēlētos pārtraukumu…”

“Kāpēc gan?” Līsbeta izbrīnījās.

“A, nu tad turpināsim. Advokāte Džannīni, ieraksts tiks izpētīts, un es pieprasīšu tehnisku ekspertīzi tā autentiskumam. Bet tagad turpināsim lietas izskatīšanu.”

“Labprāt. Ari man tas šķiet nepatīkami, taču fakts ir tāds, ka mana kliente ir cietusi no fiziskas un psihiskas vardarbības un prettiesiskas rīcības. Un visvairāk tajā var vainot Pēteru Telebūrianu. Viņš pārkāpa savu ārsta zvērestu un pievīla savu pacienti. Kopā ar Drošības policijas nelegālas grupas dalībnieku Gunnaru Bjerku viņš sacerēja psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu ar nolūku ieslodzīt slimnīcā apgrūtinošu liecinieci. Es domāju, ka šāds gadījums Zviedrijas tiesu vēsturē ir unikāls.”

“Tie ir nedzirdēti apvainojumi,” sacīja Pēters Telebūrians. “Esmu centies pēc labākās sirdsapziņas palīdzēt Līsbetai Salanderei. Viņa mēģināja nogalināt savu tēvu. Tas taču ir acīm redzams, ka ar meiteni kaut kas nebija kārtībā…”

Annika Džannīni viņu pārtrauca:

“Es tagad vēlētos pievērst tiesas uzmanību Telebūriana otrajam ekspertīzes slēdzienam. Slēdzienam, kurš tika apskatīts šīsdienas sēdē. Es apgalvoju, ka tie ir meli gluži tāpat kā 1991. gada safabricējums.”

“Bet tas taču ir…”

“Tiesnesi īversen, vai jūs varētu palūgt liecinieku mani nepārtraukt?”

“Telebūriana kungs…”

“Es klusēšu. Bet tie ir nedzirdēti apvainojumi. Nav nekāds brīnums, ka es satraucos…”

“Telebūriana kungs, lūdzu, klusējiet, līdz jums uzdos jautājumu. Turpiniet, Džannīni kundze.”

“Šis ir tiesu psihiatriskās ekspertīzes slēdziens, ko Telebūrians iesniedzis tiesai. Tas balstās uz tā saukto “novērošanu”, kas esot notikusi no 6. jūnija, kad manu aizstāvamo pārveda uz cietumu, līdz 5. jūlijam, kad beidzās izmeklēšana.”

“Jā, tā es sapratu,” tiesnesis īversens sacīja.

“Telebūriana kungs, vai tā ir taisnība, ka jums nebija iespējas izmeklēt vai novērot manu aizstāvamo pirms 6. jūnija? Līdz tam viņa, kā zināms, gulēja izolācijā Sālgrēna slimnīcā.”

“Jā,” psihiatrs atbildēja.

“Jūs divas reizes mēģinājāt piekļūt manai klientei slimnīcā. Abas reizes jums to neatļāva. Vai pareizi?”

“Jā.”

Annika Džannīni atvēra savu portfeli un izņēma kādu dokumentu. Viņa apgāja ap galdu un iedeva to tiesnesim īversenam.

“Ahā,” īversens sacīja. “Tā ir Telebūriana slēdziena kopija. Ko tā pierāda?”

“Es vēlos izsaukt divus lieciniekus, kas gaida aiz zāles durvīm.”

“Kas ir šie liecinieki?”

“Mīkaels Blumkvists no žurnāla Millennium un komisārs Torstens Ēdklints, Drošības policijas Konstitūcijas aizsardzības nodaļas vadītājs.”

“Viņi gaida ārpusē?”

“Jā.”

“Aiciniet viņus iekšā,” tiesnesis īversens sacīja.

“Tas ir pret noteikumiem,” iebilda prokurors Ēkstrems, kas ilgi bija sēdējis pavisam klusu.

Ekstrēms satriekts saprata, ka Annika Džannīni saplosa viņa galveno liecinieku. Filma bija iznīcinoša. īversens ignorēja Ēkstremu un pamāja, lai apsargs atver durvis. Ienāca Mīkaels Blumkvists un Torstens Ēdklints.

“Vispirms es vēlētos uzaicināt Mīkaelu Blumkvistu.”

“Tad es lūgšu Pēteru Telebūrianu uz brīdi paiet malā.”

“Vai jūs esat beigusi mani iztaujāt?” psihiatrs jautāja.

“Nepavisam ne,” Annika Džannīni atbildēja.

Mīkaels ieņēma liecinieka vietu. Tiesnesis īversens ātri izskatīja formalitātes, un Mīkaels apzvērēja runāt patiesību.

Annika Džannīni piegāja pie tiesneša un palūdza psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu, ko tikko bija viņam iedevusi. Viņa pasniedza to Mīkaelam.

“Vai esat iepriekš redzējis šo dokumentu?”

“Jā, esmu. Manā rīcībā ir trīs tā versijas. Pirmo es ieguvu 12. maijā, otro - 19. maijā, bet trešo, tieši šo - 3. jūnijā.”

“Vai varat pastāstīt, kā jūs tikāt pie šīm kopijām?”

“Es tās saņēmu kā žurnālists no kāda avota, kuru nevaru nosaukt vārdā.”

Līsbeta Salandere pievērsa skatienu Pēteram Telebūrianam. Viņš piepeši nobālēja.

“Ko jūs darījāt ar šo dokumentu?”

“Es to nodevu Torstenam Ēdklintam no Konstitūcijas aizsardzības nodaļas.”

“Paldies, Mīkael. Tagad es gribētu uzaicināt Torstenu Ēdklintu,” Annika Džannīni sacīja, paņēmusi atpakaļ slēdzienu. Viņa iedeva dokumentu īversenam, un tiesnesis to domīgi paturēja rokā. Atkārtojās zvēresta procedūra.

“Komisār Ēdklint, vai tā ir taisnība, ka jūs no Mīkaela Blumkvista saņēmāt Līsbetas Salanderes psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu?”

“Jā.”

“Kad jūs to saņēmāt?”

“Saņemšana ir reģistrēta VPP/DN 4. jūnijā.”

“Un tas ir tas pats slēdziens, ko es tikko iedevu tiesnesim īversenam?”

“Ja slēdziena otrā pusē ir mans paraksts, tad tas ir tas pats.” īversens pagrieza dokumentu un secināja, ka tur ir Torstena Ēdklinta paraksts.

“Komisār Ēdklint, vai varat paskaidrot, kā jūsu rokās varēja nonākt psihiatriskā ekspertīze, kas veikta cilvēkam, kurš vēl guļ izolācijā Sālgrēna slimnīcā?”

“Varu gan.”

“Pastāstiet.”

“Pētera Telebūriana psihiatriskās ekspertīzes slēdziens ir safab- ricējums, ko viņš sacerēja kopā ar kādu Jūnasu Sandbergu tieši tāpat, kā 1991. gadā viņš sacerēja līdzīgu ziņojumu ar Gunnaru Bjerku.”

“Tie ir meli,” psihiatrs vārgi protestēja.

“Vai tiešām meli?” Annika Džannīni jautāja.

“Nē, tie nav meli. Man varbūt vajadzētu pieminēt, ka Jūnass Sandbergs ir viens no vairākiem cilvēkiem, kas šodien aizturēti ar Valsts prokurora izdotu orderi. Viņš ir apcietināts par līdzdalību Gunnara Bjerka slepkavībā. Viņš ir iesaistījies nelegālā grupā, kas darbojās Drošības policijā un kopš septiņdesmitajiem gadiem piesedza Aleksandru Zalačenko. Šī pati grupa ir atbildīga par lēmumu 1991. gadā ievietot Līsbetu Salanderi psihiatriskajā klīnikā. Mums pietiek pierādījumu, un arī grupas vadītājs ir atzinies.”

Tiesas zālē iestājās kapa klusums.

“Vai Pēters Telebūrians vēlas komentēt teikto?” tiesnesis īversens jautāja.

Psihiatrs papurināja galvu.

“Tādā gadījumā es varu paziņot, ka jūs riskējat tikt apsūdzēts par nepatiesas liecības sniegšanu un varbūt arī citiem punktiem,” tiesnesis piebilda.

“Atvainojiet…” ierunājās Mīkaels Blumkvists.

“Jā?” īversens jautāja.

“Telebūrianam ir vēl lielākas problēmas. Aiz durvīm stāv divi policisti, kas vēlas aizvest viņu uz nopratināšanu.”

“Jūs domājat, ka man vajadzētu viņus aicināt iekšā?” īversens vaicāja.

“Jā gan.”

īversens pamāja apsargam, kas ielaida kriminālinspektori Sonju Mūdigu un kādu sievieti, kuru prokurors Ēkstrems tūlīt pazina. Tā bija Līsa Kolšē, īpašo uzdevumu nodaļas kriminālinspektore.

Šīs vienības uzdevums Valsts policijā bija izmeklēt noziegumus, kas saistīti ar seksuālu vardarbību pret bērniem un bērnu pornogrāfiju.

“Kādā uzdevumā jūs nākat?” īversens jautāja.

“Mēs esam ieradušās aizturēt Pēteru Telebūrianu, līdzko tas vairs netraucēs lietas izskatīšanu.”

īversens paskatījās uz Anniku Džannīni.

“Es vēl neesmu īsti beigusi, bet lai viņš iet.”

“Lūdzu,” tiesnesis sacīja.

Līsa Kolšē piegāja pie Pētera Telebūriana.

“Jūs tiekat aizturēts par bērnu pornogrāfijas likuma pārkāpšanu.”

Psihiatrs sēdēja aizturētu elpu. Annika Džannīni pamanīja, ka viņa skatiens šķiet apdzisis.

“Precīzāk - par aptuveni astoņiem tūkstošiem bērnu pornogrāfijas attēlu, kas glabājas jūsu datorā.”

Līsa Kolšē noliecās un paņēma psihiatra datorsomu, ko viņš bija atnesis sev līdzi.

“Tas tiek konfiscēts,” viņa paziņoja.

Kad Pēteru Telebūrianu veda ārā no tiesas zāles, Līsbetas Salanderes skatiens svilināja viņa muguru kā liesma.

28.    NODALA

Piektdiena 15. jūlijs-sestdiena 16. jūlijs

Tiesnesis jergens īversens padauzīja ar pildspalvu pa galda malu, lai apklusinātu murdoņu zālē, kas bija izcēlusies pēc Pētera Telebūriana aizvešanas. Pēc tam viņš ilgi sēdēja klusēdams, acīmredzot neziņā, kā turpināt procesu. Viņš pagriezās pret prokuroru Ēkstremu.

“Vai jums ir kas sakāms par aizvadītajā stundā notikušo?”

Rikardam Ēkstremam nebija ne jausmas, ko sacīt. Viņš piecēlās, paskatījās uz īversenu un pēc tam uz Torstenu Ēdklintu, tad pagrieza galvu un sastapa Līsbetas Salanderes nesaudzīgo skatienu. Viņš saprata, ka šī kauja jau ir zaudēta. Pievērsis skatienu Mīkaelam Blumkvistam, prokurors piepeši ar šausmām aptvēra, ka pats riskē nonākt žurnālā Millennium… Tā būtu iznīcinoša katastrofa.

Toties viņš nesaprata, kas ir noticis. Viņš bija uzsācis tiesvedību, būdams pārliecināts, ka zina, kas šeit ir kas.

Pēc daudzajām vaļsirdīgajām sarunām ar komisāru Georgu Nīstremu viņš bija sapratis, kādu delikātu pieeju prasa valsts drošība. Viņam taču apgalvoja, ka Bjerka 1991. gada ziņojums ir viltots. Viņš bija saņēmis nepieciešamo konfidenciālo informāciju. Viņš bija uzdevis jautājumus - simtiem jautājumu - un saņēmis atbildes uz visiem. Un tagad, kā apgalvoja advokāte Džannīni,

Nīstrems bija apcietināts. Viņš bija paļāvies uz psihiatru Telebūrianu, kas šķita tik… tik kompetents un zinošs. Tik pārliecinošs.

Ak kungs! Kādos mēslos es esmu iekūlies?

Un pēc tam.

Kā lai es no tiem izkuļos?

Ēkstrems noglauda bārdiņu. Viņš nokremšļojās un lēnām noņēma brilles.

“Diemžēl mani laikam ir maldinājuši vairākos svarīgos šīs izmeklēšanas punktos.”

Ēkstrems apsvēra, vai nenogrūst vainu uz policijas izmeklētājiem, bet piepeši iedomājās par kriminālinspektoru Bublanski. Bublanskis nekad viņu neatbalstītu. Viens kļūmīgs solis, un Bublanskis sasauktu preses konferenci un viņu nogremdētu.

Ēkstrems sastapa Līsbetas Salanderes skatienu. Viņa sēdēja un pacietīgi nogaidīja, bet viņas acīs bija lasāma gan ziņkāre, gan alkas atriebties.

Nekādu kompromisu.

Viņš joprojām varēja pieprasīt Salanderei sodu par smagu miesas bojājumu nodarīšanu Stallarholmenā. Droši vien arī par tēva slepkavības mēģinājumu Goseberjā. Tas nozīmē, ka viņam nekavējoties jāmaina stratēģija un jāatsakās no visa, kas saistīts ar psihiatru Telebūrianu. Tātad nebūs spēkā visi apgalvojumi, ka meitene ir psihopāte, un viņas stāsts apstiprināsies līdz pat 1991. gadam. Tad rīcībspējas atņemšana būs juridiski nepamatota un…

Un viņai ir tā nolādētā filma, kas…

Pēc tam pār prokuroru nāca atklāsme.

Ak kungs! Viņa nav vainīga.

“Tiesneša kungs… Es nezinu, kas ir noticis, bet saprotu, ka vairs nevaru paļauties uz dokumentiem, kas ir manā rīcībā.”

“Laikam gan,” sausi noteica īversens.

“Domāju, ka man jāpieprasa pārtraukums vai lietas izskatīšana jāatliek, līdz spēšu noskaidrot, kas īsti noticis.”

“Džannīni kundze?” īversens jautāja.

“Es pieprasu, lai manu aizstāvamo attaisno visos apsūdzības punktos un nekavējoties atbrīvo. Es ari pieprasu, lai tiesa pieņem lēmumu jautājumā par Salanderes jaunkundzes rīcībspēju. Es uzskatu, ka viņai jāsaņem kompensācija par nodarītajiem kaitējumiem.”

Līsbeta pievērsa skatienu tiesnesim īversenam.

Nekādu kompromisu.

īversens lūkojās uz Līsbetas autobiogrāfiju. Tad paskatījās uz prokuroru Ēkstremu.

“Man arī šķiet, ka vajadzētu noskaidrot, kas tieši noticis. Bet es baidos, ka jūs neesat īstais cilvēks šī uzdevuma veikšanai.”

Tiesnesis brīdi domāja.

“Visu šo gadu laikā jurista un tiesneša darbā es nekad neesmu piedalījies līdzīga mēroga tiesas prāvā. Man jāatzīst, ka jūtos apjucis. Nekad neesmu pieredzējis, ka prokurora galveno liecinieku apcietinātu tiesas priekšā un šķietami pārliecinoši pierādījumi izrādītos safabricējums. Godīgi sakot, es nezinu, kas šajā situācijā vēl paliek pāri no prokurora prasībām.”

Holgers Palmgrēns nokremšļojās.

“Jā?” īversens sacīja.

“Kā aizstāvības pārstāvis es varu tikai piekrist jūsu izjūtām. Dažkārt ir jāpasper solis atpakaļ un jāļauj saprātam ņemt virsroku pār formalitātēm. Es gribu uzsvērt, ka jūs kā tiesnesis esat redzējis tikai sākumu lietai, kas satricinās Zviedrijas varas iestādes. Šodien ir arestēti vismaz desmit Drošības policijas darbinieki. Viņus apsūdzēs slepkavībās un tik daudzos noziegumos, ka izmeklēšana prasīs ievērojamu laiku.”

“Es pieņemu, ka man vajadzētu izsludināt tiesas sēdes pārtraukumu.”

“Piedodiet, bet es domāju, ka tas nebūtu veiksmīgs lēmums.”

“Es jūs klausos.”

Palmgrēnam acīmredzot bija grūti formulēt domas. Taču viņš runāja lēnām un nestostījās.

“Līsbeta Salandere nav vainīga. Viņas fantāziju pilnā biogrāfija, kā prokurors Ekstrēms to nicīgi nodēvēja, ir patiesa. Un to var pierādīt. Viņa ir cietusi no skandaloziem tiesību pārkāpumiem. Kā tiesa mēs varam cieši ievērot formalitātes un kādu laiku turpināt procesu līdz attaisnošanai. Taču pastāv arī acīm redzama alternatīva. Ļaut, lai pilnīgi jauna izmeklēšana pārņem visu, kas saistīts ar Līsbetu Salanderi. Šāda izmeklēšana jau notiek, un ar to nodarbosies Valsts prokurors.”

“Es saprotu, ko jūs gribat teikt.”

“Kā tiesnesis jūs varat izdarīt izvēli. Gudri šajā gadījumā būtu noraidīt prokurora veikto izmeklēšanu un uzdot viņam pārstrādāt mājasdarbu.”

Tiesnesis īversens domīgi vēroja Ekstrēmu.

“Taču taisnīgi būtu atbrīvot mūsu aizstāvamo jau tiesas zālē. Turklāt viņa ir pelnījusi atvainošanos; taču kaitējuma atlīdzināšana prasīs laiku un būs atkarīga no pārējās izmeklēšanas.”

“Es izprotu jūsu argumentus, advokāt Palmgrēn. Bet, pirms varu pasludināt jūsu aizstāvamo par nevainīgu, man pašam jānoskaidro šī situācija. Tas prasīs mazliet laika…”

īversens vilcinādamies uzlūkoja Anniku Džannīni.

“Ja es pasludināšu tiesas pārtraukumu līdz pirmdienai un iešu jums pretī, pieņemdams lēmumu, ka nav pamata turēt jūsu aizstāvamo apcietinājumā, - un tas nozīmētu, ka viņai visādā ziņā nepiespriedīs cietumsodu, - vai jūs varat garantēt, ka viņa pēc uzaicinājuma ieradīsies uz turpmākajām sēdēm?”

“Protams,” Holgers Palmgrēns ātri atbildēja.

“Nē,” asā balsī sacīja Līsbeta Salandere.

Visu skatieni pievērsās drāmas galvenajai varonei.

“Ko jūs ar to gribat teikt?” vaicāja tiesnesis.

“Līdzko jūs palaidīsiet mani vaļā, es pametīšu valsti. Es nedomāju veltīt šai prāvai ne minūti sava laika.”

Tiesnesis īversens apmulsis skatījās uz Līsbetu.

“Jūs atsakāties ierasties?”

“Tieši tā. Ja gribat, lai atbildu uz jautājumiem, jums jāpatur mani apcietinājumā. Mirkli, kad mani atbrīvosiet, šis stāsts man būs beidzies. Un tas nozīmē arī to, ka es nedomāju būt uz nenoteiktu laiku pieejama ne Ēkstremam, ne citiem policistiem.” Tiesnesis īversens nopūtās. Holgers Palmgrēns izskatījās apjucis.

“Esmu vienisprātis ar savu aizstāvamo,” sacīja Annika Džannīni. “Valsts un varas iestādes ir noziegušās pret Līsbetu Salanderi, nevis otrādi. Viņa ir pelnījusi iziet pa šīm durvīm attaisnota un atstāt šo stāstu pagātnē.”

Nekādu kompromisu.

Tiesnesis īversens ieskatījās rokaspulkstenī.

“Ir mazliet pāri trijiem. Tas nozīmē, ka jūs mani piespiežat paturēt jūsu aizstāvamo apcietinājumā.”

“Ja tāds ir jūsu lēmums, mēs to nepieņemam. Kā Līsbetas Salanderes pārstāve es pieprasu, lai viņa tiktu attaisnota noziegumos, kuros viņu apsūdz prokurors Ēkstrems. Es pieprasu, lai jūs atbrīvojat manu aizstāvamo bez nosacījumiem un nekavējoties. Un pieprasu, lai tiktu atcelts agrākais spriedums par rīcībspējas atņemšanu un viņa tūlīt atgūtu savas pilsoņa tiesības.”

“Jautājums par rīcībspēju ir ievērojami ilgstošāks process. Man nepieciešams psihiatriskās ekspertīzes atzinums pēc viņas izmeklēšanas. To es nevaru izlemt uz līdzenas vietas.”

“Nē,” Annika Džannīni iebilda. “Tas mums nav pieņemami.” “Kāpēc?”

“Līsbetai Salanderei ir tādas pašas pilsoņa tiesības kā visiem pārējiem zviedriem. Pret viņu ir izdarīts noziegums. Viņai ir nepamatoti atņemta rīcībspēja. Šo falsifikāciju var pierādīt. Līdz ar to lēmumam nodot viņu aizbildnībā nav juridiska pamata un tas ir jāatceļ bez ierunām. Nevienam cilvēkam nav jāpierāda, ka viņš nav jucis, ja pret viņu ir izdarīts noziegums.” īversens brīdi domāja.

“Džannīni kundze, es saprotu, ka šī ir ārkārtas situācija,” viņš sacīja. “Esmu nolēmis izsludināt piecpadsmit minūšu pārtraukumu, lai varam izlocīt kājas un mazliet savākties. Man nav vēlēšanās šonakt paturēt jūsu aizstāvamo apcietinājumā, ja viņa nav vainīga, bet tas nozīmē, ka sēde turpināsies, līdz būsim beiguši.” “Lieliski,” atteica Annika Džannīni.

Mīkaels blumkvists PĀRTRAUKUMĀ noskūpstīja māsu uz vaiga. “Kā gāja?”

“Mīkael, es biju spoža pret Telebūrianu. Es viņu pilnīgi iznīcināju.”

“Es taču teicu, ka tu šajā prāvā būsi neuzvarama. Galu galā šis stāsts pirmām kārtām ir nevis par spiegiem un valsts sektām, bet par parastu vardarbību pret sievietēm un par vīriešiem, kas to pieļauj. No tā mazumiņa, ko redzēju, tu biji fantastiska. Līsbetu atbrīvos?”

“Jā. Par to vairs nav šaubu.”

Pēc pārtraukuma tiesnesis īversens uzsita pa galdu.

“Lūdzu, esiet tik laipna un izstāstiet visu no sākuma līdz beigām, lai es varu saprast, kas īsti ir noticis.”

“Labprāt,” Annika Džannīni sacīja. “Vai sāksim ar pārsteidzošo stāstu par Drošības policijas darbinieku grupu, kas dēvē sevi par Sekciju un septiņdesmito gadu vidū ņēma savā gādībā pārbēgušu padomju spiegu? Šis stāsts ir publicēts šodien iznākušajā žurnāla Millennium numurā. Droši vien tas būs galvenais jaunums visās šīvakara ziņu pārraidēs.”

Ap sešiem vakarā tiesnesis īversens nolēma atbrīvot Līsbetu Salanderi un atdot viņai rīcībspēju.

Lēmums tika pieņemts ar vienu nosacījumu. Tiesnesis Jer- gens īversens pieprasīja, lai Līsbeta ierastos uz nopratināšanu, kurā formāli sniegs liecību par Zalačenko lietu. Sākumā Līsbeta kategoriski atteicās. Šī atteikšanās izraisīja nelielu strīdu, līdz tiesnesis pacēla balsi. Viņš paliecās uz priekšu un cieši pievērsa skatienu Līsbetai.

“Salanderes jaunkundz, ja es atceļu jums aizbildnību, tas nozīmē, ka jums ir tādas pašas tiesības kā pārējiem pilsoņiem. Bet tas nozīmē arī to, ka jums ir tādi paši pienākumi. Līdz ar to jums ir pienākums rūpēties par savām finansēm, maksāt nodokļus, pakļauties likumam un palīdzēt policijai smagu noziegumu izmeklēšanā. Tātad jūs tiksiet izsaukta uz nopratināšanu tāpat kā jebkurš cits pilsonis, kam ir attiecīgā informācija.”

Šķita, ka šis arguments Līsbetu pārliecināja. Viņa ar neapmierinātu izteiksmi atšieba apakšlūpu, tomēr mitējās strīdēties.

“Kad policija būs ieguvusi jūsu liecību, tad iepriekšējās izmeklēšanas vadītājs - šajā gadījumā Valsts prokurors - izvērtēs, vai uzaicināt jūs par liecinieci iespējamā tiesas prāvā. Tāpat kā visi pārējie Zviedrijas pilsoņi, jūs varat nepakļauties šādam uzaicinājumam. Tā nav mana darīšana, kā jūs rīkosieties, taču jums nav nekādas brīvbiļetes. Ja jūs atteiksieties ierasties, tad jūs, tāpat kā visus citus rīcībspējīgus cilvēkus, var apsūdzēt par tiesvedības traucēšanu vai nepatiesas liecības sniegšanu. Izņēmumu nav.”

Līsbeta Salandere vēl vairāk sadrūma.

Pēc minūtes apdomāšanās viņa īsi pamāja ar galvu.

Nu labi. Mazu kompromisu.

Pēcpusdienā izklāstot Zalačenko lietu, Annika Džannīni asi uzbruka prokuroram Ekstrēmam. Pamazām Ekstrēms atzinās, ka viss ir noticis aptuveni tā, kā skaidro Džannīni. Viņš bija izmantojis komisāra Georga Nīstrema palīdzību un saņēmis informāciju no psihiatra Telebūriana. Ekstrēma gadījumā sazvērestības nebija. Kā izmeklēšanas vadītājs viņš bija labticīgi strādājis Sekcijas uzdevumā. Visā nopietnībā aptvēris notikušo, prokurors nolēma izbeigt Līsbetas Salanderes kriminālvajāšanu. Šis lēmums nozīmēja, ka iespējams neievērot lielu daļu birokrātisku formalitāšu, īversens izskatījās atvieglots.

Diena tiesā pēc vairāku gadu pārtraukuma bija nogurdinājusi Holgeru Palmgrēnu. Viņš bija spiests atgriezties gultā Eštas rehabilitācijas centrā. Advokātu aizveda formā tērpts apsargs no Milton Security. Pirms aiziešanas Palmgrēns uzlika roku Līsbetai Salanderei uz pleca. Abi saskatījās. Pēc brīža Līsbeta pamāja ar galvu un viegli pasmaidīja.

Pulksten septiņos vakarā Annika Džannīni steidzīgi piezvanīja Mīkaelam un paziņoja, ka Līsbeta Salandere attaisnota visos apsūdzības punktos, bet vēl dažas stundas paliks policijas pārvaldē uz nopratināšanu.

Ziņa pienāca mirklī, kad Millennium redakcijā atradās visi žurnāla darbinieki. Telefons bija zvanījis nepārtraukti, kopš kurjeri ap pusdienlaiku sāka nogādāt pirmos eksemplārus uz citu preses izdevumu redakcijām Stokholmā. Pēcpusdienā TV4 pārraidīja pirmos ārkārtas izlaidumus par Zalačenko un Sekciju. Žurnālistiem tas bija īsts pļaujas laiks.

Mīkaels nostājās istabas vidū, iebāza pirkstus mutē un īsi iesvilpās.

“Es tikko saņēmu ziņu, ka Līsbeta ir attaisnota visos apsūdzības punktos.”

Atskanēja spontāni aplausi. Tad visi turpināja runāt pa saviem telefoniem, itin kā nekas nebūtu noticis.

Mīkaels pacēla skatienu un palūkojās uz ieslēgto televizoru. Šobrīd sākās TV4 ziņas. Ziņu pieteikumā parādīja īsu fragmentu no ieraksta, kā Jūnass Sandbergs novieto kokaīnu viņa dzīvoklī Bellmansgātanā.

"Drošības policijas darbinieks noslēpj kokaīnu Millennium žurnālista Mīkaela Blumkvista dzīvoklī."

Tad ekrānā parādījās ziņu moderators.

“Vairāki Drošības policijas darbinieki šodien ir aizturēti par līdzdalību smagos noziegumos, to skaitā slepkavībās. Esiet sveicināti ziņu speciālizlaidumā!”

Ieraudzījis ekrānā savu draudzeni no TV4 un pats sevi uz studijas dīvāna, Mīkaels izslēdza skaņu. Viņš zināja, ko ir teicis. Mī- kaels pievērsa skatienu galdam, pie kura reiz bija strādājis Dāgs Svensons. No tā bija pazuduši viņa cilvēktirdzniecības pētījuma materiāli, un galds atkal pamazām kļuva par izgāztuvi avīzēm un nesašķirotām papīru kaudzēm, ko neviens neatzina par savām.

Pie šī galda Mīkaelam bija sākusies Zalačenko lieta. Viņš piepeši vēlējās, kaut Dāgs būtu piedzīvojis tās noslēgumu. Daži viņa jaunās grāmatas eksemplāri bija izstādīti redakcijā kopā ar grāmatu par Sekciju.

Tev tas būtu paticis.

Mīkaels dzirdēja, ka viņa kabinetā iezvanās telefons, taču nevēlējās atbildēt. Viņš aizvēra durvis, iegāja pie Ērikas Bergeres un nosliga ērtajā krēslā pie mazā galdiņa. Ērika runāja pa telefonu. Mikaels skatījās apkārt. Ērika bija atpakaļ jau mēnesi, bet vēl nebija paspējusi piepildīt telpu ar visām personiskajām mantām, ko bija izvākusi, aizejot no redakcijas aprīlī. Grāmatu plaukts joprojām bija patukšs, un viņa nebija piekārusi nevienu gleznu.

“Kāda ir sajūta?” Ērika jautāja, nolikusi klausuli.

“Domāju, ka esmu laimīgs,” Mīkaels atteica.

Ērika iesmējās.

“Sekcija kļūs par bestselleru. Visas redakcijas jau jūk prātā. Vai tu gribētu aizbraukt un parunāt ziņās pulksten deviņos?”

“Nē.”

“Tā jau man šķita.”

“Mēs varēsim par to runāt vairākus mēnešus. Nav nekādas steigas.”

Ērika pamāja.

“Ko tu darīsi vakarā?”

“Es nezinu.”

Mīkaels iekoda apakšlūpā.

“Ērika… es…”

“Figerola,” Ērika ar smaidu noteica.

Mīkaels pamāja.

“Vai tas ir nopietni?”

“Es nezinu.”

“Viņa ir samīlējusies tevī līdz ausīm.”

“Man šķiet, ka arī es esmu iemīlējies,” Mīkaels atteica. “Turēšos pa gabalu, līdz tu zināsi skaidri.”

Mīkaels pamāja.

“Varbūt,” Ērika piebilda.

Pulksten astoņos pie redakcijas durvīm pieklauvēja Dragans Armanskis un Susanne Lindere. Viņi uzskatīja, ka par godu šim notikumam vajadzīgs šampanietis, un bija atnesuši veselu kasti. Ērika Bergere apskāva Susanni un izrādīja viņai redakciju, bet Armanskis apmetās Mīkaela kabinetā.

Viņi iedzēra. Neviens labu brīdi neko neteica. Beidzot klusumu pārtrauca Armanskis.

“Zini ko, Blumkvist? Kad mēs pirmo reizi tikāmies saistībā ar Hēdestades lietu, tu man ļoti nepatiki.”

“Ak tā?”

“Tu atnāci parakstīt līgumu par Līsbetas palīdzību izpētē.” “Es atceros.”

“Laikam biju uz tevi greizsirdīgs. Tu viņu pazini tikai pāris stundu, bet viņa jau smējās kopā ar tevi. Es vairākus gadus biju centies kļūt par Līsbetas draugu, taču viņa ne reizi nebija pat pasmaidījusi.”

“Nu… man jau arī nav īpaši veicies.”

Viņi brīdi klusēja.

“Jauki, ka viss ir galā,” Armanskis sacīja.

“Āmen,” Mīkaels piebilda.

Līsbetu salanderi formāli nopratināja kriminālinspektori Jans Bublanskis un Sonja Mūdiga. Tikko paspējuši pārrasties mājās pēc īpaši garas darbadienas, viņi gandrīz nekavējoties bija spiesti atgriezties policijas pārvaldē.

Salanderi pavadīja Annika Džannīni, kurai gan nebija jāsniedz īpaši daudz norādījumu. Līsbeta precīzos formulējumos atbildēja uz visiem Bublanska un Mūdigas jautājumiem.

Viņa konsekventi meloja divos galvenajos punktos. Runājot par notikumiem Stallarholmenā, viņa uzstājīgi apgalvoja, ka Sonijs Nieminens netīšām iešāvis kājā Kārlam Magnusam “Magem” Lundīnam brīdī, kad viņa Nieminenam devusi triecienu ar elek- trošoku. Kur viņa to dabūjusi? Līsbeta paskaidroja, ka atņēmusi to Lundīnam.

Bublanska un Mūdigas sejās bija lasāmas šaubas, taču nebija ne pierādījumu, ne liecinieku, kas runātu pretī Salanderes skaidrojumam. Varbūt Sonijs Nieminens varētu protestēt, taču viņš atteicās runāt par šo incidentu. Patiesībā viņam nebija ne jausmas par to, kas notika mirklī, kad viņš saļima no šoka.

Par braucienu uz Goseberju Līsbeta paskaidroja, ka devusies turp ar nolūku satikt tēvu un pierunāt viņu padoties policijai.

Neviens nevarēja noteikt, vai meitene runā patiesību. Annikai Džannīni nebija viedokļa par šo jautājumu.

Vienīgais, kurš pavisam droši zināja, ka Līsbeta ir devusies uz Goseberju nokārtot ar tēvu visus rēķinus, bija Mīkaels Blumkvists. Taču viņš bija izraidīts no tiesas zāles neilgi pēc sēdes atsākšanās. Neviens nezināja, ka viņš un Līsbeta bija risinājuši garas naksnīgas sarunas tīklā, kamēr viņa gulēja izolēta Sālgrēna slimnīcā.

Prese pilnībā palaida garām Līsbetas Salanderes atbrīvošanu. Ja būtu zināms precīzs tās brīdis, tad policijas ēku okupētu liels žurnālistu bars. Taču visi korespondenti bija pārguruši pēc haosa, kas aizsākās jau pēcpusdienā, kad iznāca Millennium un vairākus Drošības policijas darbiniekus aizturēja citi Drošības policijas darbinieki.

Mīkaela draudzene no TV4, kā parasti, bija vienīgā žurnāliste, kas zināja, par ko īsti ir šis stāsts. Viņas stundu ilgā reportāža kļuva par klasiku, kas dažus mēnešus vēlāk ieguva Gada balvu kā labākā ziņu pārraide televīzijā.

No policijas pārvaldes Līsbetu Salanderi izveda Sonja Mūdiga. Viņa vienkārši nobrauca ar Līsbetu un Anniku lejā uz garāžu un aizveda viņas uz advokātes biroju Kungsholmas Baznīcas laukumā. Tur viņas pārsēdās Annikas mašīnā. Annika pagaidīja līdz brīdim, kad Sonja Mūdiga bija nozudusi, tad ieslēdza motoru un stūrēja uz Sēdermalmi. Viņa pārtrauca klusumu, kad abas bija pabraukušas garām parlamenta ēkai.

“Kur?” viņa jautāja.

Līsbeta mirkli domāja.

“Vari izlaist mani kaut kur Lundagātanā.”

“Mirjamas tur nav.”

Līsbeta pašķielēja uz Anniku.

“Viņa devās uz Franciju neilgi pēc tam, kad bija iznākusi no slimnīcas. Mirjama dzīvo pie saviem vecākiem, ja tu gribi ar viņu sazināties.”

“Kāpēc tu nestāstīji?”

“Tu nejautāji.”

“Hmm.”

“Viņa gribēja tikt prom no šejienes. Mīkaels man šorīt iedeva šīs, teikdams, ka tu droši vien gribēšot tās atpakaļ.”

Annika iedeva meitenei atslēgu saišķi. Līsbeta klusējot to paņēma.

“Paldies. Tad izlaid mani kaut kur Folkungagātanā.”

“Tu pat man nestāstīsi, kur dzīvo?”

“Vēlāk. Tagad gribu tikai mieru.”

“Labi.”

Annika bija ieslēgusi savu mobilo telefonu, kad viņas pēc pratināšanas atstāja policijas pārvaldi. Tas sāka pīkstēt, kad viņa brauca pār Slusenu. Annika paskatījās uz displeju.

“Mīkaels. Pēdējās stundās viņš ir zvanījis ik pa desmit minūtēm.”

“Es negribu ar viņu runāt.”

“Labi. Bet vai es drīkstu tev uzdot personisku jautājumu?”

“Jā?”

“Ko īsti Mīkaels tev ir nodarījis, ka tu viņu tik traki ienīsti? Es domāju - ja nebūtu viņa, tevi šovakar droši vien iespundētu trako namā.”

“Es neienīstu Mīkaelu. Viņš man neko nav nodarījis. Es vienkārši šobrīd negribu viņu satikt.”

Annika Džannīni paskatījās uz savu klienti.

“Es nedomāju jaukties jūsu attiecībās, bet vai tu viņā iemīlējies?”

Līsbeta skatījās ārā pa logu un neatbildēja.

“Mans brālis attiecībās ir briesmīgi bezatbildīgs. Viņš visu dzīvi kniebjas pa labi un pa kreisi, neaptverdams, cik ļoti tas var sāpināt sievietes, kuras viņā saskata ko vairāk par nejaušu sakaru.”

Līsbeta ieskatījās Annikai acīs.

“Es negribu ar tevi apspriest Mīkaelu.”

“Skaidrs,” Annika atteica. Viņa apstājās ietves malā pirms Eštagātanas. “Vai te būs labi?”

“Jā.”

Viņas bridi sēdēja klusēdamas. Līsbeta netaisīja vaļā durvis. Pēc brīža Annika izslēdza motoru.

“Kas tagad notiks?” Līsbeta pēdīgi jautāja.

“Tagad notiks tas, ka, sākot no šīs dienas, tu vairs neesi nodota aizbildnībā. Tu vari darīt, ko vēlies. Lai gan mēs šodien tiesā panācām savu, patiesībā vēl paliek daudz formalitāšu. Tiks izvērtēta bāriņtiesas atbildība un kļūs aktuāls jautājums par kompensāciju. Turpināsies arī kriminālizmeklēšana.”

“Man nevajag nekādu kompensāciju. Es gribu, lai mani liek mierā.”

“Es saprotu. Bet šajā ziņā tavām vēlmēm nav nekādas nozīmes. Šis process ir ārpus tavas kompetences. Es tev ierosinātu sameklēt advokātu, kas var tevi pārstāvēt.”

“Vai tu vairs negribi būt mana advokāte?”

Annika saberzēja acis. Pēc smagās dienas viņa jutās pilnīgi iztukšota. Viņai gribējās braukt mājās, ieiet dušā un ļaut, lai vīrs pamasē muguru.

“Es nezinu. Tu man neuzticies. Un es tev neuzticos. Man nav vēlēšanās tikt iesaistītai garā tiesvedībā, ja sastopu tikai kaitinošu klusēšanu, kad izsaku kādu priekšlikumu vai gribu kaut ko apspriest.”

Līsbeta ilgi klusēja.

“Man… man lāgā nepadodas attiecības. Bet es patiesībā tev uzticos.”

Tas izklausījās gandrīz pēc atvainošanās.

“Iespējams. Bet tā nav mana problēma, ka tev ir grūtības ar attiecībām. Tā kļūst par manu problēmu, ja man tevi jāpārstāv.” Klusums.

“Vai gribi, lai es arī turpmāk būtu tava advokāte?”

Līsbeta pamāja ar galvu. Annika nopūtās.

“Es dzīvoju Fiskargātanā 9. Pie Mūsebakes laukuma. Vai vari mani turp aizvest?”

Annika pašķielēja uz savu klienti. Beidzot viņa ieslēdza motoru un ļāva Līsbetai rādīt ceļu. Viņas apstājās gabaliņu no mājas.

“Labi,” Annika sacīja. “Pamēģināsim. Te būs mani nosacījumi. Es tevi pārstāvēšu. Es gribu, lai tu atsaucies, kad man vajadzēs tevi sameklēt. Es gribu skaidru atbildi, kad man vajadzēs zināt, kā lai es rīkojos. Ja es piezvanīšu un teikšu, ka tev jārunā ar kādu policistu, prokuroru vai citu izmeklēšanas pārstāvi, tas nozīmēs, ka, manuprāt, tas ir svarīgi. Es pieprasu, lai tu ierastos norunātajā vietā un laikā un nespītētos.”

“Okei.”

“Ja tu sāksi stīvēties, es vairs nebūšu tava advokāte. Vai tu saprati?”

Līsbeta pamāja.

“Vēl viena lieta. Es negribu nonākt nekādā drāmā starp tevi un savu brāli. Ja tev ar viņu ir problēmas, tad atrisini tās pati. Bet Mīkaels patiesībā nav tavs ienaidnieks.”

“Zinu. Es tikšu galā. Bet man vajag laiku.”

“Ko tu tagad domā darīt?”

“Nezinu. Tu vari sazināties ar mani pa e-pastu. Apsolu atbildēt, cik drīz vien varēšu, bet varbūt es to nepārbaudīšu katru dienu…”

“Tu jau nekļūsti par dzimtcilvēku tikai tāpēc, ka esi sagādājusi sev advokātu. Pagaidām ar to pietiks. Tagad pazūdi no manas mašīnas. Esmu nogurusi līdz nāvei un gribu braukt mājās izgulēties.”

Līsbeta atvēra durvis un izkāpa uz ietves. Grasīdamās durvis aizvērt, viņa uz brīdi apstājās. Izskatījās, ka viņa mēģina kaut ko pateikt, bet neatrod vārdus. Annikai mirkli šķita, ka meitene izskatās ļoti neaizsargāta.

“Viss ir labi,” Annika sacīja. “Ej mājās un izgulies. Un tuvākajā laikā neko neievāri.”

Līsbeta palika stāvam ietves malā un noskatījās pakaļ Annikai Džannīni, līdz aizmugurējie lukturi nozuda ap stūri.

“Paldies,” viņa pēdīgi noteica.

29. NODALA

Sestdiena, 16. jūlijs-piektdiena, 7. oktobris

Uz kumodes priekšnamā Līsbeta atrada savu Palm Tungsten T3. Tur gulēja arī viņas mašīnas atslēgas un plecu soma, ko viņa bija pazaudējusi, kad pie Lundagātanas nama durvīm viņai uzbruka Mage Lundīns. Tur stāvēja atvērtas un neatvērtas vēstules, kas izņemtas no pastkastītes Hornsgātanā. Mīkaels Blumkvists.

Līsbeta lēnām izstaigāja mēbelēto dzīvokļa daļu. Visur viņa atrada Mīkaela pēdas. Viņš bija gulējis viņas gultā un strādājis pie viņas rakstāmgalda. Viņš bija izmantojis viņas printeri, un papīrgrozā viņa atrada Sekcijas manuskripta melnrakstus, izmestas piezīmes un visādus ķeburus.

Viņš ir nopircis litru piena, maizi, sieru, kaviāru un desmit pakas Billy’s Pan picas un visu salicis ledusskapī.

Uz virtuves galda Līsbeta ieraudzīja mazu, baltu aploksni ar savu vārdu. Tur bija lapiņa no Mīkaela. Ziņa bija īsa. Viņa mobilā telefona numurs. Nekā cita.

Līsbeta Salandere piepeši aptvēra, ka bumbiņa ir viņas tīkla pusē. Mīkaels nedomāja ar viņu sazināties. Viņš bija pabeidzis stāstu, atdevis viņai dzīvokļa atslēgas un negrasījās viņu uzmeklēt. Ja Līsbeta vēlas, viņa var piezvanīt. Sasodītais spītnieks.

Līsbeta uzlika kafijkannu, pagatavoja četras sviestmaizes, apsēdās uz palodzes un skatījās uz Djūrgordenu. Viņa aizsmēķēja cigareti un domāja.

Viss bija beidzies, tomēr viņas dzīve piepeši šķita vēl lielāks ieslodzījums nekā agrāk.

Mirjama Vu bija aizbraukusi uz Franciju. Tā bija mana vaina, ka tu gandrīz nomiri. Līsbeta baidījās no mirkļa, kad vajadzēs satikt Mirjamu, un bija nolēmusi, ka pēc atbrīvošanas vispirms dosies pie viņas. Bet Mirjama bija aizbraukusi uz Franciju.

Piepeši Līsbeta bija parādā tik daudziem.

Holgeram Palmgrēnam. Draganam Armanskim. Vajadzētu piezvanīt un pateikties. Paolo Roberto. Plague un Trinity. Pat tie nolāpītie policisti Bublanskis un Mūdiga tīri objektīvi bija nostājušies viņas pusē. Līsbetai nepatika būt parādā. Viņa jutās kā kauliņš spēlē, kuru nespēja kontrolēt.

Parādā Stulbajam Kāliem Blumkvistam. Un varbūt pat sasodītajai Ērikai Bergerei ar smieklu bedrītēm, skaistajām drēbēm un pašpārliecināto uzvedību.

Viss ir beidzies, bija teikusi Annika Džannīni, kad viņas atstāja policijas pārvaldi. Jā. Tiesa bija beigusies. Tā bija beigusies Annikai. Un tā bija beigusies Mīkaelam Blumkvistam, kas bija publicējis savu tekstu un tagad nonāks televīzijā un droši vien dabūs arī kaut kādu stulbu balvu.

Taču tā nebija beigusies Līsbetai Salanderi. Šī bija tikai pirmā diena viņas atlikušajā dzīvē.

Pulksten četros no rīta Līsbeta mitējās domāt. Viņa nometa savu panka kostīmu uz grīdas guļamistabā, aizgāja uz vannasis- tabu un nomazgājās dušā. Viņa notīrīja grimu, ko bija uzkrāsojusi tiesai, un uzvilka tumšas, brīvas lina bikses, baltu kreklu un plānu jaku. Pēc tam sakravāja somu ar rezerves drēbēm, apakšveļu un pāris krekliņiem un uzvilka vienkāršas kurpes.

Paņēmusi līdzi ari Palm, Līsbeta izsauca taksometru uz Mūse- bakes laukumu. Viņa aizbrauca uz Arlandu un nokļuva galā mazliet pirms sešiem.

Izpētījusi izlidošanas sarakstu, viņa nopirka biļeti uz pirmo vietu, kas viņai iekrita acīs. Līsbeta izmantoja pati savu pasi. Viņa izbrīnījās, kad neviens aviokompānijas birojā vai reģistrācijā viņu nepazina un nereaģēja uz viņas vārdu.

Dabūjusi vietu rīta lidmašīnā uz Malagu, Līsbeta dienas vidū nolaidās cepinošā svelmē. Viņa kādu brīdi nedroši stāvēja terminālī, līdz beidzot piegāja pie kartes un domāja, ko varētu darīt Spānijā. Pēc dažām minūtēm viņa izlēma. Viņai nebija spēka meklēt informāciju par autobusu līnijām vai tamlīdzīgiem transporta veidiem. Kādā lidostas veikalā nopirkusi saulesbrilles, viņa aizgāja uz taksometru stāvvietu un apsēdās pirmās brīvās mašīnas aizmugurējā sēdeklī.

“Gibraltārs. Es maksāšu ar kredītkarti.”

Brauciens pa jauno autostrādi gar krastu ilga trīs stundas. Taksometrs izlaida viņu pie pasu kontroles uz britu teritorijas robežas, un no turienes viņa kājām aizgāja līdz viesnīcai The Rock Hotel četrsimt divdesmit piecus metrus augstās klints nogāzes augšējā daļā. Viņa apjautājās par brīvu istabu. Varēja dabūt dubultnumuru. Līsbeta ar kredītkarti rezervēja divas nedēļas.

Nomazgājusies dušā, viņa ietinās dvielī, apsēdās uz balkona un nolūkojās uz Gibraltāra šaurumu. Viņa redzēja kravas kuģus un dažas jahtas. Caur dūmaku otrā krastā varēja saskatīt neskaidras Marokas aprises. Bija tik mierīgi.

Pēc brīža Līsbeta iegāja istabā, ielīda gultā un aizmiga.

Nākamajā rItā līsbeta Salandere pamodās pussešos. Viņa piecēlās, nomazgājās un padzēra kafiju viesnīcas bārā pirmajā stāvā. Pulksten septiņos viņa pameta viesnīcu, nopirka mango un apelsīnus, ar taksometru aizbrauca līdz The Peak un devās pie pērtiķiem. Viņa bija ieradusies tik agri, ka tūristu vēl bija pavisam maz, un viņa pie dzīvniekiem bija gandrīz viena.

Līsbetai patika Gibraltārs. Tā bija trešā reize, kad viņa bija uz dīvainās Vidusjūras klints ar absurdi pārapdzīvoto angļu pilsētu. Gibraltārs nelīdzinājās nevienai citai vietai. Pilsēta gadu desmitiem ilgi atradās izolācijā, kolonija spītīgi atteicās pievienoties Spānijai. Spāņi, protams, protestēja pret okupāciju. (Līsbeta gan uzskatīja, ka spāņiem vajadzētu turēt muti, kamēr viņi paši ir okupējuši Seutas anklāvu Marokas teritorijā Gibraltāra šauruma otrā krastā.) Šī bija no pārējās pasaules patīkami norobežota vieta: pilsēta uz ērmīgas klints aptuveni divu kvadrātkilometru platībā un lidlauks, kas sākās un beidzās jūrā. Kolonija bija tik maza, ka te izmantoja ik kvadrātcentimetru, un paplašināšanās varēja notikt tikai uz jūras pusi. Lai iekļūtu pilsētā, ciemiņi bija spiesti šķērsot lidostas skrejceļu.

Gibraltārs piešķīra jaunu saturu jēdzienam compact living.

Līsbeta redzēja, kā spēcīgs pērtiķu tēviņš uzlien uz mūra pie promenādes un blenž uz viņu. Tas bija berberu makaks. Līsbeta zināja, ka šos dzīvniekus nedrīkst glaudīt.

“Sveiks, draugs,” viņa sacīja. “Esmu atgriezusies.”

Pirmo reizi ieradusies Gibraltārā, Līsbeta neko nezināja par šiem pērtiķiem. Viņa vienkārši uzbrauca līdz virsotnei, lai papriecātos par skatu, un bija pamatīgi pārsteigta, kad, sekodama tūristu grupai, piepeši nokļuva pērtiķu barā, kas rāpaļāja abās pusēs ceļam.

Tā bija īpaša sajūta - iet pa taku un pēkšņi atrasties pārdesmit pērtiķu ielenkumā. Līsbeta vēroja tos ar lielām aizdomām. Tie nebija bīstami vai agresīvi, tomēr varēja nelāgi iekost, ja jutās aizskarti vai apdraudēti.

Līsbeta sameklēja kādu no uzraugiem, parādīja savu maisiņu un pajautāja, vai drīkst iedot augļus pērtiķiem. Uzraugs atļāva.

Līsbeta paņēma mango un nolika to uz mūra gabaliņu no pērtiķa.

“Brokastis,” viņa sacīja, atspiedās pret mūri un iekodās ābolā.

Pērtiķis palūkojās uz viņu, parādīja zobus un apmierināts paķēra mango.

PĒC piecām dienām ap četriem pēcpusdienā Līsbeta Salandere nokrita no krēsla Harija bārā kādā sānieliņā pie Meinstritas, divus kvartālus no savas viesnīcas. Kopš pametusi pērtiķu kalnu, viņa pavadīja laiku pastāvīgā reibumā un lielākoties dzēra pie Harija O’Konela. Bāra īpašnieks runāja ar mākslotu Iru akcentu, lai gan nekad savā mūžā nebija spēris kāju Īrijā. Viņš noraizējies vēroja Līsbetu.

Kad viņa pirms četrām dienām pēcpusdienā bija pasūtījusi pirmo dzērienu, Harijs pieprasīja meitenei dokumentus, jo viņa izskatījās krietni jaunāka par saviem gadiem. Viņš zināja, ka meitenes vārds ir Līsbeta, un sauca viņu par Lizu. Meitene parasti ieradās pēc pusdienām, apsēdās uz augsta soliņa pašā bāra galā un atspiedās pret sienu. Pēc tam viņa patērēja milzīgu daudzumu alus vai viskija.

Alu Līsbeta dzēra, neinteresējoties par mārku vai šķirni; viņa ņēma to, ko Harijs ielēja. Toties, pasūtot viskiju, viņa allaž izvēlējās Tullamore Dew, izņemot vienu reizi, kad, nopētījusi pudeles aiz letes, pasūtīja Lagavulin. Paņēmusi glāzi, Līsbeta to paostīja. Viņa pacēla uzacis un iedzēra Ļoti Mazu Malciņu. Tad nolika glāzi un minūti blenza uz to ar tādu sejas izteiksmi, kas lika domāt, ka viņa uzskata glāzes saturu par draudīgu ienaidnieku.

Visbeidzot meitene atstūma glāzi un palūdza Hariju iedot viņai kaut ko, kas nav domāts laivu darvošanai. Viņš atkal ielēja Tullamore Dew, un Līsbeta atsāka dzert. Aizvadītajās četrās dienās viņa vienatnē bija iztukšojusi visu pudeli. Alu Harijs nemaz neuzskaitīja. Viņš, maigi izsakoties, jutās pārsteigts par to, ka meitene ar tik niecīgiem ķermeņa apmēriem spēj tik daudz izdzert, taču viņš sprieda: ja viņa gribēs piedzerties, tad to arī darīs, vienalga, Harija bārā vai kaut kur citur.

Meitene dzēra lēnām, ne ar vienu nerunāja un neiesaistījās strīdos. Viņas vienīgā nodarbošanās, ja neskaita alkohola patērēšanu, bija rotaļas ar plaukstdatoru, ko viņa šad un tad pieslēdza mobilajam telefonam. Harijs pāris reižu bija mēģinājis uzsākt sarunu, taču sastapa drūmu klusēšanu. Šķita, ka meitene izvairās no sabiedrības. Reizēm, kad bārā sanāca pārāk daudz ļaužu, viņa pārvietojās uz āra galdiņiem, bet citreiz devās uz kādu itāļu restorānu divas durvis tālāk un paēda pusdienas, bet pēc tam atgriezās pie Harija un atkal pasūtīja Tullamore Dew. Bāru viņa parasti atstāja ap desmitiem un aizlīgoja uz ziemeļpusi.

Šajā dienā viņa dzēra vairāk un ātrāk nekā citkārt, un Harijs bija sācis viņu uzmanīt. Kad meitene divu stundu laikā bija iztem- pusi septiņas glāzes Tullamore Dew, Harijs nolēma vairāk viņai neliet. Vēl nepaspējis īstenot savu lēmumu, viņš izdzirda blīkšķi, kad Līsbeta nogāzās no soliņa.

Harijs nolika glāzi, ko tobrīd slaucīja, apgāja ap leti un piecēla meiteni. Viņa izskatījās aizvainota.

“Man šķiet, ka tev pietiek,” Harijs sacīja.

Līsbeta blenza uz viņu ar miglainu skatienu.

“Man šķiet, ka tev taisnība,” viņa atteica pārsteidzoši skaidrā balsī.

Ar vienu roku turēdamās pie bāra letes, viņa izvilka no krūšu kabatas naudaszīmes un aizstreipuļoja uz durvju pusi. Harijs maigi satvēra viņu aiz pleca.

“Pagaidi brītiņu. Kā būtu, ja tu ieietu tualetē, izvemtu to, ko tikko izdzēri, un vēl mazliet pasēdētu bārā? Es negribu tevi laist prom šādā stāvoklī.”

Līsbeta neprotestēja, kad Harijs aizveda viņu uz tualeti. Viņa iebāza pirkstus rīklē un izdarīja, kā viņš bija ieteicis. Kad meitene atkal parādījās bārā, Harijs ielēja viņai lielu glāzi zeltera. Līsbeta visu izdzēra un atraugājās. Harijs ielēja vēl vienu glāzi.

“Rīt tev būs baigi sūdīgi,” viņš sacīja.

Meitene pamāja.

“Tā nav mana darīšana, bet tavā vietā es pāris dienu padzīvotu skaidrā.”

Viņa atkal pamāja. Tad aizgāja uz tualeti un izvēmās. Meitene palika Harija bārā vēl aptuveni stundu, līdz bija pietiekami atžirgusi, lai Harijs uzdrošinātos viņu laist prom. Viņa atstāja bāru grīļīgiem soļiem, aizgāja līdz lidlaukam un pa liedagu devās uz jahtu ostu. Viņa pastaigājās, līdz pienāca pusdeviņi un zeme bija mitējusies šūpoties zem kājām. Tikai tad viņa atgriezās viesnīcā. Uzkāpusi savā istabā, Līsbeta iztīrīja zobus, noskaloja seju, pārģērbās un nokāpa lejā uz viesnīcas bāru vestibilā, kur pasūtīja melnu kafiju un pudeli minerālūdens.

Viņa klusa un nemanīta sēdēja pie kādas kolonnas un pētīja cilvēkus bārā. Kāds trīsdesmitgadnieku pāris bija iegrimis klusā sarunā. Sieviete bija ģērbusies gaišā vasaras kleitā. Vīrietis zem galda turēja viņas roku. Divus galdiņus tālāk sēdēja melnādaino ģimene - vīrietis ar iesirmiem deniņiem, sieviete skaistā, košā kleitā, kurā savijās dzeltenā, melnā un sarkanā krāsa. Viņiem bija divi bērni, kas vēl nebija sasnieguši pusaudža vecumu. Līsbeta nopētīja bariņu biznesmeņu baltos kreklos un kaklasaitēs, žaketes viņi bija uzmetuši uz krēslu atzveltnēm. Biznesmeņi dzēra alu. Viņa redzēja pensionāru pulciņu, kas pavisam noteikti bija amerikāņu tūristi. Vīriešiem - beisbola cepurītes, tenisa krekli un brīvas bikses. Sievietēm - dizaineru džinsi, sarkani topiņi un ķēdītē iekārtas saulesbrilles. Līsbeta pamanīja vīrieti, kas, ģērbies gaišā lina žaketē, pelēkā kreklā un tumšā kaklasaitē, ienāca no ielas, recepcijā paņēma atslēgas un tad piegāja pie bāra un pasūtīja alu. Līsbeta sēdēja trīs metrus no viņa un pievērsa viņam ieinteresētu skatienu, kad vīrietis paņēma mobilo telefonu un sāka runāt vācu valodā.

“Sveika… vai viss kārtībā?… man viss ir labi, nākamā tikšanās rīt pēcpusdienā… nē, es domāju, ka viss nokārtosies… es vēl palikšu vismaz piecas vai sešas dienas, bet pēc tam braukšu uz Madridi…

nē, būšu mājās tikai nākamās nedēļas beigās… es arī… mīlu tevi… protams… piezvanīšu vēlāk… buča."

Vīrietis bija aptuveni metru astoņdesmit piecus centimetrus garš, varbūt piecdesmit vai piecdesmit piecus gadus vecs, blondiem, iesirmiem, pagariem matiem, neizteiksmīgu zodu un izplūdušu vidukli. Tomēr visai labā formā. Viņš lasīja Financial Times. Kad vīrietis, izdzēris savu alu, devās uz liftu, Līsbeta Salandere piecēlās un sekoja viņam.

Vīrietis nospieda sestā stāva pogu. Līsbeta nostājās viņam blakus un atspieda pakausi pret sienu.

“Esmu piedzērusies,” viņa sacīja.

Vīrietis paskatījās uz viņu.

“Tiešām?”

“Redzi, tāda nedēļa. Ļauj minēt. Tu esi kaut kāds biznesmenis no Hannoveres vai kādas citas vietas Ziemeļvācijā. Tu esi precējies un mīli savu sievu. Un tev vēl dažas dienas jāpaliek Gibraltārā. Tik daudz es sapratu no tavas telefona sarunas bārā.”

Vīrietis apmulsis skatījās uz viņu.

“Es pati esmu no Zviedrijas. Un man ir nepārvarama vajadzība pēc seksa. Man nospļauties par to, ka tu esi precējies, un man nevajag tavu telefona numuru.”

Vīrietis sarauca uzacis.

“Es dzīvoju septiņsimt vienpadsmitajā istabā, vienu stāvu augstāk. Tagad es iešu uz savu istabu, izģērbšos, nomazgāšos un līdīšu gultā. Ja gribi man piebiedroties, pieklauvē pēc pusstundas. Citādi es aizmigšu.”

“Vai tas ir kāds joks?” vīrietis jautāja, kad lifts apstājās.

“Nē. Man nav vēlēšanās iet uz krogu kādu nocopēt. Vai nu tu piekāpsi, vai nekā.” Pēc divdesmit piecām minūtēm pie Līsbetas durvīm pieklauvēja. Viņa atvēra durvis, ietinusies dvielī.

“Nāc iekšā,” viņa sacīja.

Vīrietis iegāja istabā un aizdomīgi palūkojās apkārt.

“Es esmu viena,” Līsbeta sacīja.

“Cik tev īsti gadu?”

Meitene pastiepa roku, paņēma no kumodes pasi un iedeva viņam.

“Tu izskaties jaunāka.”

“Zinu,” Līsbeta atteica, noņēma dvieli un nometa to uz krēsla. Viņa piegāja pie gultas un norāva pārklāju.

Vīrietis blenza uz viņas tetovējumiem. Līsbeta pašķielēja pār plecu.

“Tās nav nekādas lamatas. Esmu vientuļa meitene un pavadīšu te dažas dienas. Man vairākus mēnešus nav bijis seksa.”

“Kāpēc tu izvēlējies tieši mani?”

“Tāpēc, ka tu vienīgais bārā biji bez kompānijas.”

“Es esmu precējies.”

“Un es negribu zināt, kas ir viņa vai kas esi tu pats. Es nediskutēšu par socioloģiju. Gribu nokniebties. Ģērbies nost vai ej atpakaļ uz savu istabu.”

“Tik vienkārši?”

“Kāpēc ne? Tu esi pieaudzis un zini, kas jādara.”

Vīrietis pusminūti domāja. Izskatījās, ka viņš grasās iet. Līsbeta apsēdās uz gultas malas un gaidīja. Vīrietis iekoda apakšlūpā. Tad viņš novilka bikses un kreklu un neizlēmīgi palika stāvam apakšbiksēs.

“Visu,” Līsbeta Salandere sacīja. “Es netaisos kniebties ar kādu apakšbiksēs. Un tev vajadzēs prezervatīvu. Es zinu, kur es esmu bijusi, bet nezinu, kur esi bijis tu.”

Vīrietis novilka apakšbikses, piegāja viņai klāt un uzlika roku uz pleca. Līsbeta aizvēra acis, kad viņš pieliecās un viņu noskūpstīja. Viņš garšoja labi. Līsbeta ļāva, lai viņš nogulda viņu gultā. Viņš bija smags.

Atvēris sava biroja durvis Buchanan House Kvīnsvejā pretim jahtu ostai, Džeremijs Stjuarts Makmilans juta, ka viņam pakausī saslejas matiņi. Viņš saoda tabakas dūmus un izdzirdēja krēsla čīkstoņu. Bija mazliet pirms septiņiem rītā, un viņš sākumā nodomāja, ka ir pārsteidzis zagli.

Tad viņš sajuta kafijas smaržu no automāta virtuvītē. Pēc dažām sekundēm viņš vilcinādamies pārkāpa pār slieksni, izgāja caur priekšnamu un ielūkojās savā plašajā un eleganti mēbelētajā kabinetā. Viņa krēslā, uzgriezusi muguru un saslējusi kājas uz palodzes, sēdēja Līsbeta Salandere. Dators bija ieslēgts, un paroles uzlaušana viņai acīmredzot nebija sagādājusi nekādas problēmas. Tieši tāpat problēmas nebija sagādājis arī seifs. Klēpī Līsbeta turēja advokāta privāto saraksti un grāmatvedību.

“Labrīt, Salanderes jaunkundz,” viņš sacīja.

“Mmm,” Līsbeta atrūca. “Virtuvē ir svaiga kafija un kruasāni.”

Advokāts gan bija nopircis biroju par viņas naudu un pēc viņas pamudinājuma, tomēr negaidīja, ka viņa materializēsies bez iepriekšēja brīdinājuma. Turklāt viņa bija atradusi un acīmredzot arī apskatījusi geju pornožurnālu, ko viņš bija noslēpis vienā rakstāmgalda atvilktnē.

Cik neveikli!

Bet varbūt arī ne?

Līsbeta Salandere bija visnosodošākais cilvēks, kādu viņš jebkad bija sastapis, ja runa bija par cilvēkiem, kas meiteni kaitināja, toties viņa pat nesarauca uzacis par cilvēku vājībām. Salandere zināja, ka oficiāli viņš ir heteroseksuāls, taču visā slepenībā aizraujas ar vīriešiem un kopš šķiršanās pirms piecpadsmit gadiem ir īstenojis savas visintīmākās fantāzijas.

Dīvaini. Es jūtos droši kopā ar viņu.

TA kā līsbeta galu galā atradās Gibraltārā, viņa bija nolēmusi apciemot advokātu Džeremiju Makmilanu, kas rūpējās par viņas finansēm. Līsbeta nebija sazinājusies ar viņu kopš gadumijas un gribēja zināt, vai advokāts prombūtnes laikā nav viņu izputinājis.

Taču tas nebija steidzami, un ne jau šī iemesla dēļ viņa pēc atbrīvošanas bija devusies uz Gibraltāru. Viņai ļoti gribējās aizmukt no visa, un tam Gibraltārs bija ļoti piemērots. Gandriz nedēļu Līsbeta bija aizvadījusi reibumā un pēc tam pāris dienu gulējusi ar vācu biznesmeni, kas beigās nosauca savu vārdu - Dīters. Līsbeta šaubījās, ka tas ir viņa īstais vārds, taču nepārbaudīja to. Dienas vācietis pavadīja savās sanāksmēs, bet vakaros ēda kopā ar viņu vakariņas, un vēlāk abi devās uz viņa vai Līsbetas istabu.

Līsbeta konstatēja, ka gultā viņš nemaz nav tik slikts. Varbūt mazliet nepieredzējis un brīžiem nevajadzīgi skarbs.

Dīters šķita patiesi izbrīnīts, ka viņa, tīrā impulsa vadīta, ir nocopējusi korpulentu vācu biznesmeni, kas pat nebija izgājis medībās. Viņš tiešām bija precējies un nemēdza spert sānsoļus vai darījumu braucienos meklēt sieviešu sabiedrību. Bet, ja jau liktenis uz paplātes pasniedza šādu izdevību trauslas un tetovētas meitenes veidolā, viņš nespēja pretoties kārdinājumam. Tā viņš teica.

Līsbetu Salanderi īpaši neinteresēja, ko viņš saka. Viņa negaidīja neko vairāk par izklaidējošu seksu, tāpēc jutās pārsteigta, kad vācietis patiesībā pūlējās viņu apmierināt. Tikai ceturtajā - viņu pēdējā naktī Dīteru pārņēma panika, un viņš sāka prātot, ko teiktu viņa sieva. Līsbeta uzskatīja, ka viņam vajadzētu turēt muti un sievai neko nestāstīt.

Taču viņa neteica to skaļi.

Dīters bija pieaudzis un varēja noraidīt viņas uzaicinājumu. Tā nebija Līsbetas problēma, ja viņu pārņēma vainas izjūta vai viņš atzinās sievai. Viņa piecpadsmit minūtes gulēja, uzgriezusi muguru, un klausījās vācieša runās, līdz aizkaitināta saviebās, pagriezās un jāteniski uzsēdās viņam virsū.

“Vai tu nevarētu paņemt pārtraukumu - beigt vaimanāt un apmierināt mani vēlreiz?” viņa pajautāja.

Džeremijs Makmilans bija pavisam cits stāsts. Viņš Līsbetai nemaz nešķita erotiski pievilcīgs. Makmilans bija blēdis. Ironiskā kārtā pēc izskata diezgan līdzīgs Dīteram. Viņš bija četrdesmit astoņus gadus vecs, šarmants, mazliet korpulents, ar iesirmiem, tumši blondiem, cirtainiem matiem, kas atķemmēti atpakaļ pār augstu pakausi. Uz acīm smalkas brilles zeltītā ietvarā.

Pagātnē viņš bija Oksbridžā izglītojies biznesa jurists un investīciju menedžeris Londonā. Makmilanam pavērās daudzsološa nākotne, un viņš bija kļuvis par partneri advokātu birojā, kas apkalpoja lielos uzņēmumus un bagātus japijus, kuri nodarbojās ar nekustamajiem īpašumiem un nodokļu optimizāciju. Priecīgos astoņdesmitos Makmilans aizvadīja slavenību un jaunbagātnieku lokā. Viņš iedzēra un šņauca kokaīnu kopā ar cilvēkiem, kam nākamajā dienā nevēlējās atmosties blakus. Makmilans nenonāca tiesas priekšā, tomēr zaudēja sievu un divus bērnus un tika izmests no darba, kad pameta novārtā darījumus un uz kādām mierizlīguma sarunām ieradās piedzēries.

Viņš bez lielām pārdomām atskurba un nokaunējies aizbēga no Londonas. Makmilans nezināja, kāpēc izvēlējies tieši Gibraltāru, taču 1991. gadā viņš kopā ar kādu vietējo juristu klusā ieliņā atvēra pieticīgu biroju, kas oficiāli nodarbojās ar daudz necilāku īpašumu aprakstīšanu un testamentiem. Neoficiāli Makmilans & Marks dibināja ofsoru pastkastītes firmas un pārstāvēja dažādus tumšus ļaudis Eiropā. Uzņēmums kaut kā kūlās līdz brīdim, kad Līsbeta Salandere izvēlējās Džeremiju Makmilanu savu 2,4 miljardu dolāru pārvaldīšanai; tos viņa bija nozagusi finansista Hansa Ērika Vennerstrema sabrukušajā impērijā.

Skaidrs, ka Makmilans bija blēdis. Taču Līsbeta uzskatīja viņu par savu blēdi, un advokāts bija viņu pārsteidzis ar nevainojami godīgu uzvedību. Sākumā Līsbeta viņu nolīga pavisam vienkāršam uzdevumam. Par pieticīgu summu viņš nodibināja vairākas pastkastītes firmas, ko Līsbeta varēja izmantot miljons dolāru izvietošanai. Viņa sazinājās ar advokātu pa telefonu un bija tikai balss tālumā. Viņš nekad nejautāja, no kurienes nāk nauda. Viņš izdarīja, ko Līsbeta lūdza, un par to ņēma piecus procentus no summas. Drīz pēc tam viņa bija pārskaitījusi lielāku summu, lai viņš nodibinātu firmu Wasp Enterprises, kas nopirka dzīvokli Stokholmā. Līdz ar to līgums ar Līsbetu Salanderi kļuva ienesīgs, lai gan advokātam tā joprojām bija sīknauda.

Pēc diviem mēnešiem viņa piepeši bija ieradusies Gibraltārā. Viņa piezvanīja Makmilanam un ierosināja privātu tikšanos viņas istabā viesnīcā The Rock, kas bija ja ne lielākā, tad slavenākā viesnīca Gibraltārā. Makmilans īsti nezināja, ko gaidījis, taču nedomāja, ka viņa kliente izrādīsies lellei līdzīga meitene, kas izskatījās pēc pusaudzes. Advokāts nosprieda, ka viņu kāds ļauni izjoko.

Viņš drīz vien mainīja domas. Dīvainā meitene runāja ar viņu nevērīgi, ne reizi nepasmaidīdama un neizrādīdama nekādu personisku siltumu. Vai vēsumu. Makmilans sēdēja kā sastindzis, kad meitene dažu minūšu laikā bija sagrāvusi viņa profesionāļa un cienījama cilvēka tēlu, ko viņš tā centās uzturēt.

“Ko jūs gribat?” viņš jautāja.

“Esmu nozagusi zināmu naudas summu,” meitene nopietni atbildēja. “Man vajag kādu blēdi, kurš to pārvaldītu.”

Makmilans nosprieda, ka viņa nav pie pilna prāta, taču pieklājīgi spēlēja līdzi. Meitene šķita potenciāls upuris veiklai spēlei, kas varētu nest nelielu peļņu. Pēc tam viņš sēdēja kā zibens ķerts, kad viņa paskaidroja, kam naudu nozagusi, kā tas noticis un cik liela ir summa. Vennerstrema lieta bija karstākais sarunu temats starptautiskajās finanšu aprindās.

“Skaidrs.”

Advokāta smadzenes apsvēra iespējas.

“Tu esi veikls biznesa jurists un investīciju menedžeris. Ja tu būtu idiots, tad nebūtu ticis pie uzdevumiem, ko saņēmi astoņdesmitajos. Toties tu uzvedies kā idiots un zaudēji darbu.”

Advokāts izbrīnījās.

“Turpmāk es būšu tava vienīgā kliente.”

Meitene uzlūkoja viņu ar visnevainīgāko skatienu, kādu viņš jebkad bija redzējis.

“Man ir divas prasības. Pirmā, lai tu nedari neko noziedzīgu un neiesaisties dalījumos, kas varētu radīt mums problēmas un pievērst varas iestāžu uzmanību manām firmām un kontiem. Otrā, lai tu man nekad nemelotu. Itin nekad. Ne vienu vienīgu reizi. Un nekādos apstākļos. Ja tu melosi, mūsu bizness tūlīt beigsies, un, ja mani pietiekami nokaitināsi, es tevi iznīcināšu.”

Viņa pacēla vīna glāzi.

“Tev nav iemesla man melot. Es jau zinu visu, ko vērts zināt par tavu dzīvi. Zinu, cik daudz tu nopelni veiksmīgā un cik - neveiksmīgā mēnesī. Zinu, cik daudz tu iztērē. Zinu, ka naudas nekad nepietiek. Zinu, ka esi aizņēmies simt divdesmit tūkstošus mārciņu gan uz garāku, gan īsāku termiņu, un tev pastāvīgi jāriskē un jāsamango nauda kārtējiem kredīta maksājumiem. Tu eleganti ģērbies un centies izskatīties cienījami, taču esi galīgi sausā un vairākus mēnešus nevari nopirkt jaunu žaketi. Turklāt pirms divām nedēļām aiznesi veco žaketi uz darbnīcu, lai salāpītu oderi. Tu agrāk kolekcionēji retas grāmatas, bet pamazām esi tās pārdevis. Pagājušajā mēnesī par septiņsimt sešdesmit mārciņām pārdevi agrīnu Olivera Tvista izdevumu.”

Lisbeta apklusa un pievērsa advokātam ciešu skatienu. Viņš norija siekalas.

“Pagājušajā nedēļā tu guvi peļņu. Diezgan veikli apkrāpi atraitni, kuru pāršāvi, - piesavinājies seštūkstoš mārciņu, kuru iztrūkumu viņa diezin vai pamanīs.”

“Velns parāvis, kā jūs to zināt?”

“Zinu, ka biji precējies un tev Anglijā ir divi bērni, kas negrib tevi satikt, bet kopš šķiršanās esi spēris lielu soli, un tagad tev galvenokārt ir homoseksuālas attiecības. Tu laikam par to kaunies, jo izvairies no geju klubiem un negribi, ka tevi pilsētā redz kopā ar vīrieti, tāpēc bieži brauc pāri robežai uz Spāniju.” Džeremijs Makmilans sēdēja mēms no šoka. Viņš bija sastindzis šausmās. Advokātam nebija ne jausmas, kā meitene ieguvusi visu šo informāciju, taču ar to pietika, lai viņu iznicinātu.

“Es to sacīšu tikai vienu reizi. Man ir pilnīgi nospļauties, ar ko tev ir sekss. Tā nav mana darīšana. Es vienkārši gribu zināt, kas tu esi, bet neizmantošu savas zināšanas. Es nedraudēšu un nešantažēšu.”

Makmilans nebija muļķis. Viņš, protams, saprata, ka šāda informācija ir potenciāls drauds. Meitene viņu kontrolēja. Uz mirkli viņam radās vēlme viņu sagrābt un pārmest pār balkona malu, taču viņš savaldījās. Vēl nekad mūžā viņš nebija izjutis tādas bailes.

“Ko jūs gribat?” viņš izstostīja.

“Gribu tevi par kompanjonu. Tu atteiksies no visām pārējām lietām un strādāsi tikai man. Nopelnīsi vairāk, nekā tev jebkad sapņos rādījies.”

Līsbeta paskaidroja, ko vēlas un kā visam jānotiek.

“Es gribu palikt neredzama,” viņa paskaidroja. “Tu rūpēsies par maniem darījumiem. Visam jānotiek likumīgi. Tas, ar ko nodarbojos es pati, nekad neskars tevi un nebūs saistīts ar mūsu biznesu.”

“Skaidrs.”

“Tātad es būšu tava vienīgā kliente. Tev ir nedēļa laika atbrīvoties no visiem pārējiem klientiem un izbeigt visas sīkās mahinācijas.”

Makmilans saprata, ka saņēmis piedāvājumu, kas tiek izteikts tikai reizi mūžā. Viņš minūti domāja un to pieņēma. Bija tikai viens jautājums.

“Kā jūs zināt, ka es jūs neuzmetīšu?”

“Nemaz nemēģini. Tu to nožēlosi visu atlikušo draņķa dzīvi.”

Blēdīties nebija iemesla. Līsbeta Salandere bija piedāvājusi viņam darbu, kas potenciāli bija tik liela zelta bedre, ka būtu absurdi ar to riskēt sīknaudas dēļ. Ja vien viņš nepievērsa lieku uzmanību un nedarīja muļķības, viņa nākotne bija nodrošināta.

Makmilans negrasījās Salanderi uzmest.

Tātad viņš kļuva tik godīgs, cik nu godīgs var būt pārguris advokāts, kas pārvalda zagtu naudu astronomiskos apmēros.

Līsbetu finanses neinteresēja. Makmilana uzdevums bija ieguldīt viņas naudu un parūpēties, lai tiktu apmaksātas viņas izmantotās kredītkartes. Viņi runāja vairākas stundas. Līsbeta paskaidroja, kā viņas finansēm jādarbojas. Advokāta pienākums bija rūpēties, lai notiktu tā, kā viņa vēlas.

Vienu daļu nozagtās summas advokāts ieguldīja stabilos fondos, kas padarīja Līsbetu finansiāli neatkarīgu uz visu atlikušo mūžu, pat ja viņa dzīvotu ļoti vieglprātīgi un izšķērdīgi. No šiem fondiem uzpildīja viņas kredītkartes.

Ar pārējo naudu Makmilans varēja spēlēties un ieguldīt to pēc savas saprašanas, ja vien tas neradīja nekādas problēmas ar policiju. Līsbeta aizliedza viņam nodarboties ar muļķīgām sīkām mahinācijām un krāpšanām, kas neveiksmes gadījumā varēja kļūt par izmeklēšanas objektu un pievērst viņai uzmanību.

Atlika norunāt, cik viņš ar šo darījumu nopelnīs.

“Es maksāšu piecsimt tūkstošus mārciņu sākuma honorāru. Ar to tu vari samaksāt visus savus parādus, un vēl atliks smuka summiņa. Pēc tam tu pats pelnīsi sev naudu. Nodibināsi uzņēmumu, kurā mēs abi būsim līdzīpašnieki. Tu saņemsi divdesmit procentus uzņēmuma peļņas. Es gribu, lai tu būtu pietiekami bagāts un nekristu kārdinājumā ķerties pie blēdībām, bet ne tik bagāts, lai pārstātu pūlēties.”

Jauno darbu Makmilans uzsāka 1. februārī. Marta beigās viņš bija samaksājis savus parādus un nostabilizējis privātās finanses. Līsbeta uzstāja, lai viņš sākumā saved tās kārtībā un kļūst maksātspējīgs. Maijā viņš izstājās no partnerības ar savu žūpojošo kolēģi Džordžu Marksu, Makmilana &Marksa otru pusi. Advokāts jutās vainīgs, taču Marksu nevarēja iejaukt Līsbetas Salanderes darījumos.

Viņš pārrunāja lietu ar Līsbetu, kad viņa negaidīti apciemoja Gibraltāru jūlija sākumā un atklāja, ka Makmilans strādā savā dzīvoklī, nevis birojā, kur bija darbojies iepriekš.

“Mans partneris ir alkoholiķis un netiks galā. Viņš būtu milzīgs riska faktors. Taču pirms piecpadsmit gadiem viņš man izglāba dzīvību, kad es ierados Gibraltārā, un pieņēma mani savā firmā.”

Līsbeta divas minūtes domāja, pētīdama Makmilana seju.

“Saprotu. Tu esi uzticams blēdis. Iespējams, ka tā ir slavējama īpašība. Es ierosinu uztaisīt nelielu kontu, ar kuru viņš varētu nodarboties. Parūpējies, lai viņš nopelna pāris tūkstošu mēnesi, tad viņš izdzīvos.”

“Vai tu tam piekriti?”

Līsbeta pamāja ar galvu un apskatīja Makmilana vecpuiša mitekli. Viņš dzīvoja vienistabas dzīvoklī ar virtuves stūrīti šķērsielā pie slimnīcas. Patīkams te bija tikai skats. Taču Gibraltārā bija grūti izvairīties no patīkama skata.

“Tev vajag biroju un labāku dzīvokli,” Līsbeta sacīja.

“Man nebija laika,” Makmilans atbildēja.

“Skaidrs,” meitene atteica.

Pēc tam viņa aizgāja un nopirka advokātam biroju, izvēlējusies simt trīsdesmit kvadrātmetru lielu platību ar skatu uz jūru Buc- hanan House Kvīnsvejā, kas Gibraltārā noteikti bija dārgais gals. Biroja renovēšanai un iekārtošanai viņa nolīga dizaineru.

Makmilans atcerējās, ka laikā, kad viņš bija aizņemts ar papīriem, Līsbeta pati uzraudzīja to, kā tika uzstādīta signalizācija, datortehnika un seifs, kura saturu viņa pārsteidzošā kārtā pētīja, kad viņš no rīta ieradās birojā.

“Vai esmu kritis nežēlastībā?” viņš jautāja.

Līsbeta nolika mapi ar saraksti, kurā bija iedziļinājusies.

“Nē, Džeremij. Tu neesi kritis nežēlastībā.”

“Labi,” viņš atteica un devās pēc kafijas. “Tev piemīt talants uzrasties, kad cilvēks vismazāk to gaida.”

“Es pēdējā laikā biju aizņemta. Gribēju tikai apskatīt, kas noticis.”

“Ja pareizi sapratu, tevi meklēja par trīskārtēju slepkavību, sašāva galvā un apsūdzēja daudzos noziegumos. Es kādu brīdi patiešām uztraucos. Domāju, ka tu joprojām sēdi cietumā. Vai tu izbēgi?”

“Nē. Mani attaisnoja visos punktos un atlaida. Cik daudz tu zini?”

Advokāts mirkli vilcinājās.

“Labi. Neslēpšu neko. Kad sapratu, ka tu esi sūdos līdz ausīm, es nolīgu vienu tulkošanas biroju, kas pārskatīja zviedru avīzes un pastāvīgi mani informēja. Es zinu diezgan daudz.”

“Ja tavas zināšanas balstās uz to, kas rakstīts avīzēs, tad tu neko nezini. Bet es pieņemu, ka tu esi atklājis daļu manu noslēpumu.”

Makmilans pamāja.

“Kas tagad notiks?”

Līsbeta izbrīnīta paskatījās uz viņu.

“Nekas. Mēs turpināsim kā iepriekš. Mūsu attiecības nekādi nav saistītas ar manām problēmām Zviedrijā. Pastāsti, kas notika, kamēr es biju prom. Vai tu uzvedies labi?”

“Es nedzeru,” advokāts atbildēja. “Ja to tu domā.”

“Nē. Tava privātā dzīve neattiecas uz mani, kamēr tā netraucē darījumiem. Es gribu zināt, vai esmu bagātāka vai nabadzīgāka nekā pirms gada?”

Makmilans paņēma apmeklētāju krēslu un apsēdās. Viņu nesatrauca tas, ka Līsbeta bija aizņēmusi viņa vietu. Nebija iemesla cīnīties par prestižu.

“Tu man nodevi 2,4 miljardus dolāru. Mēs tev ieguldījām fondos divsimt miljonus. Ar pārējo tu man atļāvi spēlēties.”

“Jā.”

“Tavi personiskie fondi ir mainījušies tikai par procentu summu. Es varu palielināt peļņu, ja…”

“Mani neinteresē peļņas palielināšana.”

“Labi. Tu esi notērējusi niecīgu summu. Vienīgie lielie izdevumi bija dzīvoklis, ko es tev nopirku, un labdarības fonds, ko tu nodibināji tam advokātam Palmgrēnam. Citādi tev ir normāls patēriņš, kas pat nav īpaši izšķērdīgs. Procenti ir bijuši ienesīgi. Tu esi izgājusi aptuveni pa nullēm.”

“Labi.”

“Pārējo es esmu ieguldījis. Pagājušajā gadā mēs nenopelnījām lielas summas. Es biju sliktā formā un veltīju laiku tirgus apgūšanai. Mums bija izdevumi. Tikai šogad esam sākuši gūt peļņu. Kamēr tu sēdēji cietumā, mēs esam ieņēmuši aptuveni septiņus miljonus. Dolāru.”

“Divdesmit procenti no tiem pienākas tev.”

“Divdesmit procenti no tiem pienākas man.”

“Vai esi apmierināts?”

“Esmu nopelnījis vairāk nekā miljonu dolāru pusgada laikā. Jā. Esmu apmierināts.”

“Zini… nekļūsti pārāk alkatīgs. Vari piebremzēt, kad jūti, ka ir gana. Bet šad un tad kādu stundu padarbojies ar manām lietām.”

“Desmit miljoni dolāru,” advokāts sacīja.

“Kas tad?”

“Es metīšu mieru, kad būšu nopelnījis desmit miljonus. Jauki, ka tu ieradies. Mums ir daudz, ko pārrunāt.”

“Stāsti.”

Advokāts noplātīja rokas.

“Naudas ir tik daudz, ka tas mani biedē. Es nezinu, kā tikt galā. Nezinu, kāds ir firmas mērķis, ja nu vien - nopelnīt vēl vairāk naudas. Kam šī nauda tiks izmantota?”

“Es nezinu.”

“Es arī nezinu. Bet nauda var kļūt par pašmērķi. Tas ir traki. Tāpēc esmu nolēmis mest mieru, kad būšu nopelnījis desmit miljonus. Vairs negribu tādu atbildību.”

“Okei.”

“Pirms es atkāpšos, gribu, lai tu izlem, kā šo naudu pārvaldīt nākotnē. Ir jābūt kādam mērķim, vadlīnijām un organizācijai, kam to nodot.”

“Mhm.”

“Vienam cilvēkam nav iespējams veikt šādus darījumus. Esmu sadalījis summu ilgtermiņa ieguldījumos - nekustamajā īpašumā, vērtspapīros un tamlīdzīgi. Datorā ir pilnīgs saraksts.”

“Es to izlasīju.”

“Otro daļu es izmantoju spekulēšanai biržā, bet naudas ir tik daudz, ka es nespēju tikt ar visu galā. Tāpēc esmu nodibinājis ieguldījumu sabiedrību Džērsi. Tagad tev ir seši darbinieki Londonā. Divi prasmīgi jauni investīciju brokeri un biroja darbinieki.”

“Yellow Ballrom Ltd? Es jau nobrīnījos, kas tas tāds.”

“Mūsu kompānija. Te Gibraltārā esmu pieņēmis darbā sekretāri un jaunu, daudzsološu juristu… Starp citu, viņi ieradīsies pēc pusstundas.”

“Jā. Mollija Flinta, četrdesmit vienu gadu veca, un Braians Deleinijs, divdesmit seši gadi.”

“Vai gribi viņus satikt?”

“Nē. Vai Braians ir tavs mīļākais?”

“Ko? Nē.” Makmilans izskatījās šokēts. “Es nejaucu kopā…” “Tas labi.”

“Starp citu… mani neinteresē jauni puiši… Es domāju - nepieredzējuši.”

“Jā, tevi vairāk interesē puiši ar skarbāku attieksmi nekā puņ- ķutapām. Tā joprojām nav mana darīšana, bet, Džeremij…”

“Jā?”

“Esi uzmanīgs.”

Patiesībā līsbeta nebija plānojusi palikt Gibraltārā ilgāk par pāris nedēļām, lai atkal atrastu dzīvei virzienu. Taču viņa piepeši aptvēra, ka viņai nav ne jausmas, ar ko nodarboties vai kurp doties. Viņa palika Gibraltārā trīs mēnešus. Reizi dienā pārbaudīja savu e-pastu un paklausīgi atbildēja uz Annikas Džannīni vēstulēm tajās retajās reizēs, kad advokāte deva ziņu. Līsbeta nestāstīja, kur atrodas. Viņa neatbildēja uz citām vēstulēm.

Meitene joprojām apmeklēja Harija bāru, taču tagad vakaros izdzēra tikai pa alus kausam. Lielāko daļu laika viņa pavadīja viesnīcā vai nu uz balkona, vai gultā. Līsbeta uzsāka vēl vienas īslaicīgas attiecības ar trīsdesmitgadīgu britu flotes virsnieku, taču tas bija one night stand un vispār diezgan neinteresants piedzīvojums.

Līsbeta saprata, ka garlaikojas.

Oktobra sākumā viņa ēda vakariņas kopā ar Džeremiju Mak- milanu. Visā šajā laikā abi bija tikušies tikai dažas reizes. Bija satumsis, un viņi dzēra baltvīnu ar augļu aromātu un apsprieda, kā izmantot Līsbetas miljardus. Pēkšņi Makmilans pārsteidza meiteni, pajautādams, kas viņu nomāc.

Līsbeta domīgi paskatījās uz viņu. Pēc tam tikpat pārsteidzoši atklāti pastāstīja par savām attiecībām ar Mirjamu Vu un par to, kā Mirjamu piekāva un gandrīz nogalināja Ronalds Nīdermanis. Tā bija viņas vaina. Ja neskaita Annikas Džannīni nodoto sveicienu, Līsbeta no Mirjamas nebija dzirdējusi ne vārda. Un tagad Mirjama bija aizbraukusi uz Franciju.

Džeremijs Makmilans ilgi klusēja.

“Vai tu esi viņā iemīlējusies?” viņš piepeši pajautāja.

Līsbeta Salandere apdomāja atbildi. Beidzot viņa papurināja galvu.

“Nē. Nedomāju, ka esmu no tiem, kas iemīlas. Viņa ir draugs. Un labs sekss.”

“Neviens cilvēks nevar izvairīties no iemīlēšanās,” advokāts sacīja. “Varbūt gribas to noliegt, taču draudzība laikam ir visierastākā mīlestības forma.”

Līsbeta pārsteigta viņu uzlūkoja.

“Vai tu sadusmosies, ja kļūšu personisks?”

“Nē.”

“Dieva dēļ, brauc taču uz Parīzi!” viņš sacīja.

Pustrijos pēcpusdienā līsbeta nolaidās de Golla lidostā, ar lidostas ekspresi aizbrauca līdz Triumfa arkai un divas stundas staigāja pa tuvākajiem kvartāliem, meklējot brīvu viesnīcas numuru. Viņa devās dienvidu virzienā uz Sēnu un beidzot sameklēja istabu mazajā Victor Hugo viesnīcā Kopernika ielā.

Līsbeta nomazgājās dušā un piezvanīja Mirjamai Vu. Abas satikās deviņos vakarā kādā bārā netālu no Parīzes Dievmātes katedrāles. Mirjama Vu bija ģērbusies baltā kreklā un žaketē. Viņa izskatījās satriecoši. Līsbeta tūlīt sakautrējās. Viņas noskūpstīja viena otru uz vaiga.

“Piedod, ka nedevu nekādu ziņu un neatbraucu uz tiesu,” Mirjama sacīja.

“Tas nekas. Tiesa tik un tā notika aiz slēgtām durvīm.”

“Es trīs nedēļas nogulēju slimnīcā, un pēc tam, kad atgriezos Lundagātanā, sākās liels haoss. Es nespēju gulēt. Murgoju par to nolādēto Nīdermani. Piezvanīju mammai un pateicu, ka atbraukšu.”

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Piedod man,” Mirjama sacīja

“Nemuļķojies. Tieši man vajadzētu tev atvainoties.”

“Kāpēc?”

“Es nepadomāju. Man neienāca prātā, ka apdraudu tavu dzīvību, atdodot tev dzīvokli, bet paturot tur pierakstu. Tā bija mana vaina, ka tevi gandrīz nogalināja. Tev vajadzētu mani ienīst.” Mirjama Vu bija pārsteigta.

“Man nekas tāds nav ienācis prātā. Mani gribēja nogalināt Nīdermanis, nevis tu.”

Abas brīdi klusēja.

“Nūja,” Līsbeta pēdīgi noteica.

“Kā tad,” Mirjama piebalsoja.

“Es neatbraucu šurp tāpēc, ka būtu tevī iemīlējusies,” Līsbeta sacīja.

Mirjama pamāja ar galvu.

“Sekss ar tevi bija baigi labs, bet es neesmu iemīlējusies,” Līsbeta uzsvēra.

“Līsbet… Man liekas…”

“Es gribēju teikt, ka es ceru… eh!”

“Ko?”

“Man nav daudz draugu…”

Mirjama pamāja. “Es vēl kādu laiku palikšu Parīzē. Manas studijas Stokholmā izjuka, un es iestājos universitātē šeit. Palikšu vismaz gadu.”

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Pēc tam nezinu. Bet es atgriezīšos Stokholmā. Es maksāju īri par Lundagātanu un gribu dzīvokli paturēt. Ja tu piekrīti.”

“Tas ir tavs dzīvoklis. Dari ar to, ko gribi.”

“Līsbet, tu esi ļoti neparasta,” Mirjama sacīja. “Es labprāt arī turpmāk būtu tavs draugs.”

Viņas runāja divas stundas. Līsbetai nebija iemesla slēpt no Mirjamas savu pagātni. Par Zalačenko lietu zināja visi, kam bija pieejamas zviedru avīzes, un Mirjama bija sekojusi šiem notikumiem ar lielu interesi. Viņa sīki izstāstīja, kas notika Nīkvarnā tajā naktī, kad Paolo Roberto izglāba viņai dzīvību.

Tad viņas devās mājās uz Mirjamas studentu istabiņu netālu no universitātes.

Epilogs Inventarizācija

Piektdiena, 2. decembris-svetdiena, 18. decembris

Annika džannīni ieradās uz tikšanos ar Līsbetu Salanderi Dienvidu teātra bārā ap deviņiem vakarā. Līsbeta dzēra stipro alu un šobrīd tukšoja jau otro glāzi.

“Piedod, ka nokavējos,” Annika sacīja, ieskatījusies rokaspulk- stenl. “Man bija sarežģījumi ar citu klientu.”

“Ir jau labi,” Līsbeta noteica.

“Ko tu svini?”

“Neko. Man vienkārši gribas piedzerties.”

Annika skeptiski palūkojās uz meiteni.

“Vai tev bieži to gribas?”

“Kad mani atbrīvoja, es sākumā dzēru līdz nemaņai, bet man nav noslieces uz alkoholismu, ja to tu domā. Es vienkārši aptvēru, ka pirmo reizi mūžā esmu rīcībspējīga un man ir likumīgas tiesības piedzerties Zviedrijā.”

Annika pasūtīja kampari.

“Labi,” viņa sacīja. “Tu gribi dzert viena vai kompānijā?” “Labāk viena. Bet, ja tu nerunāsi daudz, vari palikt. Es pieņemu, ka tev nav vēlēšanās braukt pie manis uz mājām un nodarboties ar seksu.”

“Ko, lūdzu?” Annika izbrīnījās.

“Jā, tā jau es domāju. Tu esi ļoti heteroseksuāla.”

Annika Džannīni piepeši iesmējās.

“Šī ir pirmā reize, kad klients man piedāvā seksu.”

“Vai tevi tas interesē?”

“Sorry. Itin nemaz. Bet paldies par piedāvājumu.”

“Ko tad tu gribēji, advokāte?”

“Divas lietas. Vai nu es atsakos no tavas advokātes pienākumiem, vai tu sāc atbildēt uz maniem telefona zvaniem. Mēs to jau pārrunājām, kad tevi atbrīvoja.”

Līsbeta paskatījās uz Anniku.

“Es veselu nedēļu centos dabūt tevi rokā. Zvanīju un rakstīju.” “Es biju aizbraukusi.”

“Tevi nevarēja dabūt rokā lielāko daļu rudens. Tā tas neiet. Esmu piekritusi būt par tavu juridisko pārstāvi visā, kas saistīts ar tavām attiecībām ar valsti. Tas nozīmē, ka jātiek galā ar formalitātēm un dokumentiem. Jāparaksta papīri. Jāatbild uz jautājumiem. Man vajadzīga iespēja ar tevi sazināties, un man nav nekādas vēlēšanās sēdēt kā idiotei, nezinot, kur tu esi.”

“Es saprotu. Divas nedēļas biju ārzemēs. Atbraucu vakar un piezvanīju tev, tiklīdz uzzināju, ka esi mani meklējusi.”

“Tas nekur neder. Tev jāinformē mani par to, kur atrodies, un jāsazinās ar mani vismaz reizi nedēļā, līdz būs nokārtoti visi jautājumi par kompensāciju, un tamlīdzīgi.”

“Man nospļauties uz kompensāciju. Es gribu, lai valsts mani liek mierā.”

“Bet valsts neliks tevi mierā, lai kā tu to vēlētos. Tavai attaisnošanai ir tālejošas sekas. Runa nav tikai par tevi. Pēteru Telebūrianu apsūdzēs par visu, ko viņš tev nodarījis. Tas nozīmē, ka tev vajadzēs liecināt. Šobrīd tiek izmeklēta lieta par prokurora Ēkstrema nolaidību, pildot dienesta pienākumus, un viņu arī var apsūdzēt, ja izrādīsies, ka viņš to darījis apzināti Sekcijas uzdevumā.”

Līsbeta sarauca uzacis. Uz mirkli viņa izskatījās gandrīz ieinteresēta.

“Es nedomāju, ka viņam izvirzīs apsūdzību. Viņš uzķērās uz blefa, un patiesībā viņam nav nekādas saistības ar Sekciju. Bet vēl pagājušajā nedēļā kāds prokurors uzsāka izmeklēšanu attiecībā uz bāriņtiesu. Ir vairāki iesniegumi parlamentārajam ombudam un viens iesniegums Tieslietu kancleram.”

“Es neko neesmu rakstījusi.”

“Nē. Bet ir skaidrs, ka te ir izdarīti rupji dienesta pienākumu pārkāpumi, un tas viss jāizmeklē. Tu neesi vienīgais cilvēks, par ko bāriņtiesa ir atbildīga.”

Līsbeta paraustīja plecus.

“Tā nav mana darīšana. Bet es apsolu būt pieejamāka. Pēdējās divas nedēļas bija izņēmums. Es strādāju.”

Annika Džannīni uzlūkoja savu klienti ar aizdomām.

“Ar ko tu nodarbojies?”

“Ar konsultēšanu.”

“Labi,” Annika beidzot noteica. “Otrais ir tas, ka ir pabeigta īpašuma inventarizācija.”

“Kāda inventarizācija?”

“Tava tēva īpašumam. Valsts advokāts sazinājās ar mani, jo neviens nezina, kā tevi atrast. Jūs ar māsu esat vienīgās mantinieces.”

Līsbeta Salandere uzlūkoja Anniku, nepakustinot ne vaibstu. Tad viņa notvēra viesmīles skatienu un norādīja uz savu glāzi. “Es negribu nekādu tēva mantojumu. Dari ar to, ko gribi.” “Nepareizi. Tu vari darīt ar to, ko gribi. Mans darbs ir parūpēties, lai tev būtu tāda iespēja.”

“Es negribu ne graša no tā lopa.”

“Labi. Ziedo naudu Greenpeace vai kaut kam tamlīdzīgam.” “Man nospļauties uz vaļiem.”

Annikas balss piepeši kļuva lietišķa.

“LIsbet, ja tu esi rīcībspējīga, tad tev galu galā jāsāk attiecīgi uzvesties. Man vienalga, ko tu dari ar savu naudu. Paraksties, ka esi to saņēmusi, un varēsi mierīgi dzert tālāk.”

Līsbeta zem matu šķipsnas pašķielēja uz Anniku un pēc tam pievērsa skatienu galdam. Annika pieņēma, ka Līsbetas Salanderes ierobežotajā izteiksmju reģistrā tas ir atvainošanās žests. “Okei. Cik tur ir?”

“Nav slikta summiņa. Tavam tēvam bija aptuveni trīssimt tūkstoši kronu vērtspapīros. Goseberjas īpašumu varēs pārdot par aptuveni pusotru miljonu - tur ir neliels mežiņš. Turklāt tavam tēvam bija vēl trīs īpašumi.”

“īpašumi?”

“Jā. Izskatās, ka viņš daļu naudas ir ieguldījis. Tie nav īpaši vērtīgi objekti. Viņam pieder neliels īres nams Udevallā ar sešiem dzīvokļiem, kas nes zināmu peļņu no īres naudas. Taču īpašums ir sliktā stāvokli, un viņš nav veicis renovāciju. Mājas lieta pat ir izskatīta dzīvokļu komitejā. Tu nekļūsi bagāta, bet pārdošanas gadījumā nams ienesīs nelielu summu. Viņam pieder arī vasarnīca Smolandē, kas novērtēta uz divsimt piecdesmit tūkstošiem.” “Redz, kā.”

“Vēl viņam pieder nolaista rūpnīcas ēka pie Norteljes.”

“Kāda velna pēc viņš ir sapircis visus šos mēslus?”

“Man nav ne jausmas. Pēc iepriekšējiem aprēķiniem, īpašumu pārdošana varētu ienest mazliet vairāk par četriem miljoniem pēc nodokļu nomaksas, bet…”

“Jā?”

“Pēc tam tas jāsadala starp tevi un māsu. Nelaime tā, ka neviens nezina, kur tava māsa atrodas.”

Līsbeta klusēdama vēroja Anniku Džannīni bez kādas izteiksmes sejā.

“Nu?”

“Kas nu?”

“Kur ir tava māsa?”

“Man nav ne jausmas. Neesmu viņu redzējusi desmit gadus.” “Viņas dati ir slepeni, bet esmu noskaidrojusi, ka viņa ir reģistrēta kā izbraukusi no valsts.”

“Ak tā?” Līsbeta noteica ar apvaldītu interesi.

Annika bezcerīgi nopūtās.

“Labi. Tad es ierosinu, ka mums vajadzētu pārdot visus īpašumus un noguldīt pusi summas bankā, līdz būs iespējams tavu māsu atrast. Es varu uzsākt sarunas, ja tu piekrīti.”

Līsbeta paraustīja plecus.

“Es negribu neko no viņa naudas.”

“Es saprotu. Taču jebkurā gadījumā ir jāsastāda bilance. Tā ir daļa no tavas atbildības, ja esi rīcībspējīga.”

“Tad pārdod tos sūdus. Ieliec pusi bankā, bet pārējo atdod, kam gribi.”

Annika Džannīni kļuva domīga. Viņa jau bija sapratusi, ka Līsbetai ir nauda, taču nebija zinājusi, ka viņas kliente ir tik turīga, lai varētu ignorēt mantojumu gandrīz miljons kronu apmērā vai pat vairāk. Annikai arī nebija ne jausmas, kur Līsbeta ņēmusi naudu un cik tās viņai ir.

“Mīļā Līsbeta… Lūdzu, izlasi dokumentu par inventarizāciju un pēc tam dod man ziņu, lai varam virzīt lietu tālāk.”

Līsbeta uz mirkli saīga, bet tad padevās un iebāza mapi somā. Viņa apsolīja to izlasīt un dot norādījumus, kā Annikai rīkoties. Pēc tam viņa pievērsās savai alus glāzei. Annika Džannīni vēl stundu nosēdēja kopā ar viņu, dzerdama galvenokārt minerālūdeni.

Tikai pēc dažām dienām, kad Annika Džannīni piezvanīja Līsbetai un atgādināja par inventarizāciju, meitene izņēma no somas un izgludināja saburzītos papīrus. Viņa apsēdās pie virtuves galda savā Mūsebakes dzīvoklī un izlasīja dokumentus.

Inventarizācija aizņēma vairākas lapas, un tajā bija ziņas par visiem iespējamiem krāmiem - kādi trauki bijuši virtuves skapī Goseberjā, kādi apģērbi atrasti, kāda ir fotoaparātu un citu personisko mantu vērtība. Zalačenko nebija atstājis daudz vērtīga, un šiem priekšmetiem Līsbetas skatījumā nebija ne mazākās sentimentālās vērtības. Bridi padomājusi, viņa nolēma, ka nav mainījusi attieksmi, kopš satika Anniku bārā. Pārdod tos sūdus un atdod kādam naudu. Vai kaut kā tā. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka nevēlas ne graša no sava tēva, taču pamatotu iemeslu dēļ Līsbetai bija aizdomas, ka Zalačenko īstā bagātība ir paslēpta vietā, kur neviena inventarizācija to nemeklētu.

Tad viņa atvēra Norteljes īpašuma dokumentus.

Tā bija rūpnīcas celtne ar trim ēkām un kopumā divdesmit tūkstošiem kvadrātmetru pie Šēderidas starp Nortelji un Rimbu.

Inventarizētājs bija apskatījis īpašumu un konstatējis, ka tā ir pamesta ķieģeļu rūpnīca, kas lielākoties stāvējusi tukša kopš slēgšanas sešdesmitajos gados, bet septiņdesmitajos izmantota par kokmateriālu noliktavu. Inventarizētājs atzīmēja, ka telpas ir ārkārtīgi sliktā stāvoklī un nav renovējamas vai citādi izmantojamas. Ārkārtīgi sliktais stāvoklis ietvēra arī to, ka “ziemeļu ēka” ir cietusi ugunsgrēkā un sabrukusi. “Galvenajā ēkā” gan esot veikti kaut kādi remontdarbi.

Līsbeta nodrebēja, uzmetusi acis īpašuma vēsturei. Aleksandrs Zalačenko to par smiekla naudu bija iegādājies 1984. gada 12. martā, bet pirkumu bija veikusi Agnēta Sofija Salandere.

Tātad tas bija Līsbetas mātes īpašums. Viņa gan to zaudēja jau 1987. gadā, kad Zalačenko atpirka to no viņas par diviem tūkstošiem kronu. Pēc tam īpašums stāvēja neizmantots piecpadsmit gadus. Inventarizācija rādija, ka 2003. gada 17. septembri firma KAB ir nolīgusi būvuzņēmumu NorrBygg veikt renovācijas darbus, kas ietvēra apjomīgu grīdas un jumta remontu, kā ari ūdens un elektrības apgādes uzlabošanu. Remontdarbi ilga divus mēnešus līdz novembrim un pēc tam tika pārtraukti. NorrBygg bija atsūtījis rēķinu un saņēmis samaksu.

No visiem tēva atstātajiem īpašumiem šis bija vienīgais pārsteigums. Līsbeta Salandere sarauca uzacis. Ja tēvs vēlējās radīt iespaidu, ka viņa likumīgā firma KAB veic kaut kādu darbību vai tai kaut kas pieder, tad rūpniecības ēkas iegāde bija saprotama. Bija skaidrs arī tas, ka Līsbetas māti viņš izmantojis par fiktīvu pircēju un pēc tam atņēmis viņai līgumu.

Bet kāda velna pēc viņš 2003. gadā bija samaksājis gandrīz četrdesmit četrus tūkstošus kronu, lai remontētu pussagruvušu graustu, kas saskaņā ar inventarizāciju 2005. gadā joprojām netika izmantots?

Līsbeta Salandere samulsa, bet īpaši nelauzīja galvu. Viņa aizvēra mapi un piezvanīja Annikai Džannīni.

“Es izlasīju inventarizāciju. Mans lēmums paliek tāds pats. Pārdod tos sūdus un dari ar naudu, ko vēlies. Es no viņa neko negribu.”

“Labi. Tad es parūpēšos, lai puse summas tiktu noguldīta tavai māsai. Pēc tam ierosināšu, kādiem mērķiem tu varētu ziedot naudu.”

“Lieliski,” Līsbeta atteica un nolika klausuli.

Nākamajā nedēļā līsbeta Salandere palīdzēja Draganam Armans- kim kādā steidzamā lietā. Pastāvēja aizdomas, ka strīdā par aprūpes tiesībām, kas radies pēc zviedru sievietes šķiršanās no Libānas pilsoņa, kāds nezināms cilvēks ir nolīgts bērna nolaupīšanai. Līsbetai vajadzēja tikai pārbaudīt iespējamā pasūtītāja e-pastu. Darbs beidzās, kad abas puses nonāca pie izlīguma tiesas ceļā.

18. decembris bija pēdējā svētdiena pirms Ziemassvētkiem. Līsbeta pamodās pusseptiņos no rīta un secināja, ka vajadzētu nopirkt Ziemassvētku dāvanu Holgeram Palmgrēnam. Viņa brīdi domāja, vai nevajadzētu nopirkt dāvanu vēl kādam - varbūt Annikai Džannīni. Tad viņa nesteigdamās piecēlās, nomazgājās dušā un paēda brokastis, kas sastāvēja no kafijas un grauzdiņa ar sieru un apelsīnu džemu.

Šai dienai Līsbeta nebija ieplānojusi neko īpašu, tāpēc kādu brīdi šķiroja papīrus un avīzes uz rakstāmgalda. Tad viņas skatiens pievērsās inventarizācijas mapei. Viņa to atvēra un izlasīja

Norteljes īpašuma dokumentus. Pēdīgi viņa nopūtās. Okei. Jānoskaidro, ko viņš tur perināja.

Līsbeta silti apģērbās un uzvilka zābakus. Bija pusdeviņi no rīta, kad viņa ar vīnsarkano hondu izbrauca no pazemes garāžas Fiskargātanā 9. Bija ļoti auksta, bet skaidra diena, saule spīdēja gaišzilās debesīs. Līsbeta šķērsoja Slusenu un pagriezās uz E18 Norteljes virzienā. Nekur nebija jāsteidzas. Bija gandrīz desmit, kad viņa piebrauca pie OfC benzīna uzpildes stacijas dažus kilometrus no Šēderidas, lai pavaicātu ceļu uz veco ķieģeļu fabriku. Apturējusi mašīnu, viņa tūlīt saprata, ka jautāt nemaz nevajadzēs.

Līsbeta atradās nelielā pakalnā ar skatu uz ieplaku otrpus ceļam. Pa kreisi ceļā uz Nortelji viņa redzēja krāsu noliktavu un kaut ko saistītu ar celtniecības materiāliem, kā arī raktuvju tehnikas laukumu. Pa labi pašā rūpniecības zonas malā, aptuveni četrsimt metru no galvenā ceļa, slējās drūma ķieģeļu ēka ar sabrukušu skursteni. Fabrika bija rūpniecības zonas pēdējais priekšpostenis, mazliet nomaļus aiz ceļa un mazas upītes. Līsbeta domīgi vēroja ēku, prātodama, kas gan licis viņai pavadīt dienu ceļā uz Norteljes komūnu.

Pagriezusi galvu, Līsbeta paskatījās uz OiC uzpildes staciju, kur tikko bija apstājusies tālbraucēja mašīna ar TIR karneti. Meitene piepeši aptvēra, ka atrodas uz galvenā ceļa, kas ved uz Kapelšēras prāmju ostu, caur kuru gāja lielākā daļa preču transporta starp Zviedriju un Baltijas valstīm.

Līsbeta iedarbināja mašīnu, aizbrauca atpakaļ uz ceļa un nogriezās uz pamesto ķieģeļu fabriku. Viņa apstājas pagalma vidū un izkāpa no mašīnas. Gaisa temperatūra bija zem nulles, tāpēc viņa uzlika melnu cepurīti un uzvilka melnus ādas cimdus.

Galvenajai ēkai bija divi stāvi. Pirmajā stāvā visi logi bija aizsisti ar finieri. Augšstāvā - daudzi izdauzīti. Ķieģeļu rūpnīca izrādījās daudz lielāka, nekā viņa domājusi. Viss bija briesmīgi noplucis. Nemanīja nekādu remonta pēdu. Līsbeta neredzēja nevienu dzīvu dvēseli, bet ievēroja, ka stāvvietā kāds ir nometis izlietotu prezervatīvu un daļai fasādes uzbrukuši grafīti mākslinieki.

Kāda velna pēc Zalačenko bija vajadzīga šī ēka?

Līsbeta apgāja ap fabriku un aizmugurē atrada sabrukušo spārnu. Viņa konstatēja, ka visas galvenās durvis ir noslēgtas ar ķēdēm un piekaramajām atslēgām. Beidzot viņa aizkaitināta nopētīja durvis mājas galā. Pie visām citām durvīm bija piekaramās atslēgas, nostiprinātas ar smagām dzelzs skrūvēm un plāksnēm. Atslēga mājas galā šķita mazāka, un patiesībā to saturēja tikai liela nagla. Eh, pie velna, tā māja taču pieder man! Līsbeta paskatījās apkārt un lūžņu kaudzē atrada mazu dzelzs cauruli, ko izmantoja par sviru, lai uzlauztu atslēgu.

Viņa nokļuva kāpņu telpā ar durvīm uz telpu pirmajā stāvā. Aizsisto logu dēļ iekšā valdīja gandrīz piķa melna tumsa, ja neskaita dažas gaismas strēlītes, kas iespiedās gar finiera malām. Līsbeta stāvēja nekustīgi vairākas minūtes, kamēr acis pierada pie tumsas un viņa sāka saskatīt lūžņu kaudzes, pamestus koka paliktņus, vecas mašīnu detaļas un kokmateriālus. Zāle bija aptuveni četrdesmit piecus metrus gara un divdesmit metrus plata, bet griestus turēja masīvi stabi. Izskatījās, ka rūpnīcas vecās krāsnis ir izjauktas un aizvestas. Krāšņu pamati bija pārvērtušies par ūdens bedrēm, un uz grīdas bija lielas saglumējuša ūdens peļķes. Te valdīja smacīga puvuma dvaka. Līsbeta sarauca degunu.

Viņa pagriezās un uzkāpa augšā. Otrajā stāvā bija sauss, tur atradās divas aptuveni divdesmit reiz divdesmit metru lielas zāles ar vismaz astoņus metrus augstiem griestiem. Logi bija neaizsniedzamā augstumā pie griestiem. Pa tiem nevarēja neko redzēt, taču ieplūda dzidra gaisma. Tāpat kā pirmajā stāvā, te bija pilns ar lūžņiem. Līsbeta pagāja garām lielam daudzumam metru augstu iepakojuma kastu, kas bija sakrautas cita uz citas. Viņa vienu no tām paraustīja. To nevarēja izkustināt no vietas. Līsbeta izlasīja uzrakstu Machine parts 0-A77. Apakšā tāds pats teksts krievu valodā. Meitene ievēroja atvērtu preču liftu pirmajā zālē pie garākās sienas.

Noliktava tehnikai, kas diezin vai varēja nest kādu peļņu, stāvot un rūsot vecā fabrikā.

Līsbeta iegāja otrā zālē un nokļuva vietā, kur bija veikti remontdarbi. Telpa bija pilna ar lūžņiem, kastēm un vecām biroja mēbelēm, izvietotām kaut kādā labirintveida kārtībā. Daļa grīdas bija atbrīvota, un tajā ielikti jauni dēļi. Līsbeta pamanīja, ka remontdarbi ir pārtraukti steigā. Tur joprojām mētājās darbarīki, galu līdzinātājs un ripzāģis, pneimatiskais naglotājs, naglu viļķis, dzelzs stieņi un darbarīku kastes. Līsbeta sarauca uzacis. Pat ja darbs tika pārtraukts, firmai vajadzēja savākt savus darbarīkus. Taču arī uz šo jautājumu viņa saņēma atbildi, kad, pacēlusi skrūvgriezi, ieraudzīja uz spala tekstu krievu valodā. Zalačenko bija importējis gan darbarīkus, gan varbūt arī darbaspēku.

Līsbeta piegāja pie ripzāģa un pagrieza slēdzi. Iedegās zaļa gaismiņa. Te bija elektrība. Viņa to izslēdza.

Pašā zāles galā bija trīs durvis uz mazākām telpām, varbūt veco kantori. Līsbeta paraustīja durvis ziemeļu pusē. Slēgtas. Viņa paskatījās apkārt, aizgāja pie darbarīkiem un paņēma naglu viļķi. Pagāja kāds brīdis, kamēr viņa atlauza durvis.

Istabā bija pilnīgi tumšs un nepatīkami oda. Pataustījusi ar roku, Līsbeta atrada slēdzi, un iedegās kaila spuldzīte pie griestiem. Līsbeta pārsteigta lūkojās apkārt.

Istabā bija trīs gultas ar plankumainiem matračiem un vēl trīs matrači uz grīdas. Izmētāta netīra gultas veļa. Pa labi bija elektriskā plītiņa un daži katliņi blakus sarūsējušam ūdens krānam. Kaktā skārda spainis un tualetes papīra rullītis.

Kāds te bija dzīvojis. Patiesībā vairāki cilvēki.

Piepeši Līsbeta pamanīja, ka durvīm iekšpusē nav roktura. Pa muguru noskrēja aukstas tirpas.

Istabas dziļumā stāvēja liels drēbju skapis. Līsbeta piegāja un atvēra skapja durvis, tur atradās divas ceļasomas. Viņa izvilka augšējo. Tajā bija drēbes. Parakājusies somā, Līsbeta izņēma svārkus ar etiķeti krievu valodā. Viņa ieraudzīja rokassomiņu un izbēra tās saturu uz grīdas. Starp kosmētiku un citiem sīkumiem atradās pase, kas piederēja aptuveni divdesmit gadus vecai tumšmatei. Teksts bija krievu valodā. Vārds varēja būt Valentīna.

Līsbeta Salandere lēnām izgāja no istabas. Viņu pārņēma dēja vu sajūta. Šādu pašu nozieguma vietu viņa bija apskatījusi pagrabā Hēdebi pirms divarpus gadiem. Sieviešu drēbes. Cietums. Līsbeta ilgi stāvēja un domāja. Viņu satrauca atstātā pase un drēbes. Tas nešķita pareizi.

Tad viņa atgriezās pie darbarīku kolekcijas un rakņājās tik ilgi, līdz atrada spožu kabatas lukturīti. Viņa pārbaudīja, vai tajā ir baterijas, un tad nokāpa lejā un iegāja lielajā zālē. Zābakos sūcās ūdens no peļķēm uz grīdas.

Jo tālāk zālē viņa gāja, jo briesmīgāka kļuva puvuma dvaka. Visšausmīgākā tā šķita zāles vidū. Līsbeta apstājās pie kādas ķieģeļu krāsns pamatiem. Pamati bija pilni ar ūdeni gandrīz līdz malām. Līsbeta apgaismoja melno ūdens virsmu ar lukturīti, bet neko nevarēja saskatīt. Virsmu daļēji sedza aļģes, kas veidoja zaļas gļotas. Līsbeta paskatījās apkārt un sameklēja trīs metrus garu armatūras stieni. Viņa to iebāza bedrē un apmaisīja. Ūdens bija tikai kādu pusmetru dziļš. Gandrīz tūlīt viņa kaut kam uzdūrās. Līsbeta bridi bikstīja, līdz ķermenis uzpeldēja virspusē; vispirms seja - ņirdzīga nāves un sairuma maska. Līsbeta elpoja caur muti un aplūkoja seju lukturīša gaismā: tā bija sieviete, varbūt sieviete, kurai piederēja otrajā stāvā atrastā pase. Līsbeta neko nezināja par trūdēšanu aukstā stāvošā ūdenī, taču šķita, ka ķermenis bedrē atrodas jau ilgi.

Piepeši uz ūdens virsmas kaut kas sakustējās. Kāpuri.

Līsbeta ļāva līķim nogrimt lejā un ar stieni bakstīja tālāk. Bedres malā viņa atdūrās pret kaut ko, kas varēja būt vēl viens līķis. Viņa atstāja līķi guļam, izvilka stieni, nometa to uz grīdas un, domās iegrimusi, palika stāvam pie bedres.

Tad līsbeta salandere atkal uzkāpa otrajā stāvā. Viņa atlauza vidējās durvis. Istaba bija tukša un izskatījās neizmantota.

Viņa piegāja pie pēdējām durvīm un pielika tām naglu viļķi, bet, pirms viņa paspēja likt to lietā, durvis pavērās. Tās nebija aizslēgtas. Līsbeta atgrūda tās vaļā un palūkojās apkārt.

Istaba bija aptuveni trīsdesmit kvadrātmetru liela. Tajā bija normāla augstuma logi ar skatu uz pagalmu fabrikas priekšā. Līsbeta saskatīja benzīna uzpildes staciju pakalnā otrpus ceļam. Te bija gulta, galds un izlietnes skapītis ar traukiem. Tad viņa uz grīdas ieraudzīja atvērtu somu. Tajā bija nauda. Līsbeta pārsteigta paspēra divus soļus, pirms aptvēra, ka telpā ir silti. Skatiens pievērsās sildītājam istabas vidū. Viņa ieraudzīja kafijas automātu. Sarkanā lampiņa dega.

Te kāds dzīvo. Viņa fabrikā nav viena.

Līsbeta strauji pagriezās, ātri izskrēja caur iekšējo zāli un metās uz ārējās zāles izeju. Viņa spēji apstājās piecus soļus no kāpņu telpas, pamanījusi, ka durvis ir aizslēgtas ar piekaramo atslēgu. Viņa bija ieslēgta. Līsbeta lēni pagriezās un paskatījās apkārt. Nevienu neredzēja.

“Sveika, māšel!” blakus atskanēja dzidra balss.

Līsbeta pagrieza galvu un blakus kastēm ar mašīnu detaļām ieraudzīja materializējamies Ronalda Nīdermaņa milzīgo stāvu.

Viņam rokā bija liels nazis.

“Es cerēju tevi vēl kādreiz satikt,” Nīdermanis sacīja. “Pagājušajā reizē mēs šķīrāmies lielā steigā.”

Līsbeta paskatījās apkārt.

“Nemaz nedomā,” Nīdermanis sacīja. “Mēs esam vieni, un vienīgā izeja ir aizslēgta.”

Līsbeta pievērsa skatienu pusbrālim.

“Kā tava roka?” viņa jautāja.

Nīdermanis joprojām smaidīja. Viņš pacēla labo roku un parādīja. Mazā pirkstiņa vairs nebija.

“Sākās infekcija, un man nācās to nocirst.”

Ronalds Nīdermanis cieta no vispārējās analgēzijas un nejuta sāpes. Līsbeta Goseberjā bija iesitusi viņam pa roku ar lāpstu dažas sekundes pirms tam, kad Zalačenko iešāva viņai galvā.

“Vajadzēja mērķēt paurī,” Līsbeta Salandere noteica neitrālā balsī. “Ko tu te dari? Es domāju, ka tu jau pirms pāris mēnešiem aizlaidies uz ārzemēm.”

Nīdermanis viņai uzsmaidīja.

Ja ronalds nīdermanis mēģinātu atbildēt uz Līsbetas Salanderes jautājumu, ko viņš dara pamestajā fabrikā, viņš droši vien to nevarētu, jo nespēja to izskaidrot pats sev.

Nīdermanis bija pametis Goseberju ar atbrīvošanās sajūtu. Viņš sprieda, ka Zalačenko ir miris un firma tagad būs viņa pārziņā. Viņš zināja, ka ir labs organizators.

Alingsosā Nīdermanis nomainīja mašīnu, iebāza bagāžniekā pārbiedēto Anitu Kasperšoni un brauca uz Burošu. Nekāda plāna nebija. Viņš improvizēja. Kasperšones liktenis viņu nesatrauca. Viņam nebija svarīgi, vai sieviete ir dzīva vai beigta, bet viņš pieņēma, ka vajadzēs atbrīvoties no apgrūtinoša liecinieka. Tikai Burosas nomalē Nīdermanis piepeši saprata, ka varētu sievieti izmantot citādi. Viņš aizbrauca dienvidu virzienā un sameklēja neapdzīvotu meža teritoriju pie Sēgloras. Tur viņš Kasperšoni sasēja un atstāja kādā šķūnī. Nīdermanis sprieda, ka pēc pāris stundām sieviete atbrīvosies un līdz ar to aizvedīs policiju uz dienvidiem. Bet, ja sieviete netiks vaļā un tajā šķūnī nosals vai nomirs badā, tad tā vairs nebija viņa bēda.

Patiesībā Nīdermanis aizbrauca atpakaļ uz Burošu un stūrēja austrumu virzienā uz Stokholmu. Viņš devās taisnā ceļā uz Svā- velši, taču izvairījās no pašas kluba ēkas. Nelāgi, ka Mage Lun- dīns bija ietupināts. Toties viņš sameklēja kluba Sergeant atArms Hansu Oki Valtari. Nīdermanis pieprasīja palīdzību un paslēptuvi, ko Valtari arī noorganizēja, aizsūtīdams viņu pie kluba kasiera un finanšu šefa Viktora Jēransona. Tur Nīdermanis palika tikai dažas stundas.

Teorētiski viņam nebija nekādu finansiālu raižu. Viņš gan bija atstājis Goseberjā divsimt tūkstošus kronu, taču ārzemēs fondos bija ieguldītas krietni lielākas summas. Nelaime tā, ka viņam trūka skaidras naudas. Jēransons rūpējās par Svāvelšes motokluba finansēm, un Nīdermanis saprata, ka viņam uzsmaidījusi veiksme. Bija tīrais nieks pierunāt Jēransonu parādīt ceļu uz seifu šķūni un apgādāties ar astoņsimt tūkstošiem kronu skaidrā naudā.

Nīdermanis miglaini atcerējās, ka mājā bijusi ari kāda sieviete, bet īsti nezināja, ko ar viņu izdarījis.

Paņēmis Jēransona mašīnu, ko policija vēl nemeklēja, Nīdermanis brauca uz ziemeļiem. Viņam bija neskaidrs plāns doties uz kādu no Tallink prāmjiem, kas atgāja no Kapelšēras.

Aizbraucis uz Kapelšēru, Nīdermanis apstājās stāvvietā un izslēdza motoru. Viņš pusstundu sēdēja, vērodams apkārtni. Ostā bija ļoti daudz policistu.

Viņš ieslēdza motoru un bezmērķīgi brauca tālāk. Vajadzēja paslēptuvi, kurā kādu laiku patverties. Pie Norteljes viņš atcerējās par veco ķieģeļu fabriku. Nīdermanis nebija par to iedomājies vairāk kā gadu, kopš tur notika remonts. Harijs un Ato Ran- tas fabriku izmantoja par noliktavu precēm no Baltijas, taču abi Rantas jau vairākas nedēļas bija ārzemēs, kopš žurnālists Dāgs Svensons no Millenium bija sācis urķēties prostitūtu tirdzniecībā. Fabrika bija tukša.

Nīdermanis noslēpa Jēransona Saab šķūni aiz fabrikas. Atlauzis durvis pirmajā stāvā, viņš uzreiz izveidoja rezerves izeju aiz vaļīgas finiera plāksnes mājas galā. Vēlāk viņš nomainīja salauzto atslēgu un pēc tam iekārtojās mēbelētajā istabā otrajā stāvā.

Tikai pievakarē Nīdermanis izdzirdēja aiz sienas kaut kādas skaņas. Sākumā viņš nodomāja, ka tie ir parastie rēgi. Viņš stundu saspringti klausījās, tad piecēlās un izgāja lielajā zālē. Viņš neko nedzirdēja, bet pacietīgi palika stāvam, līdz saklausīja skrāpēšanos.

Atslēgu viņš atrada uz izlietnes skapīša.

Ronalds Nīdermanis reti bija piedzīvojis tik lielu pārsteigumu kā mirklī, kad atvēra durvis un atrada abas krievu prostitūtas. Viņas bija pavisam novārgušas, jo, kā viņš saprata, nebija ēdušas jau pāris nedēļu, kopš beidzās rīsu paciņa. Viņas pārtika no tējas un ūdens.

Viena no prostitūtām bija tik bezspēcīga, ka nespēja piecelties no gultas. Otra bija labākā formā. Viņa runāja tikai krievu valodā, taču Nīdermanim pietika zināšanu, lai saprastu, ka sieviete pateicas Dievam par glābšanu. Viņa nokrita ceļos un apkampa Nīder- maņa kājas. Viņš apstulbis atgrūda sievieti, pameta istabu un aizslēdza durvis.

Viņš nezināja, ko ar prostitūtām iesākt. No virtuvē atrastajiem konserviem viņš izvārīja zupu un aiznesa sievietēm. Šķita, ka novārgusī sieviete gultā mazliet atgūstas. Nīdermanis visu vakaru centās viņas iztaujāt. Tikai pēc laba brīža viņš saprata, ka abas sievietes ir nevis prostitūtas, bet studentes, kas samaksājušas brāļiem Rantām par nokļūšanu Zviedrijā. Viņām bija apsolīta darba un uzturēšanās atļauja. Sievietes ieradās Kapelšērā februārī un tūlīt tika aizvestas uz fabriku, kur nonāca ieslodzījumā.

Nīdermanis sadrūma. Sasodītajiem brāļiem Rantām bija bla- kusienākumi, ko viņi slēpa no Zalačenko. Pēc tam viņi gluži vienkārši bija aizmirsuši par šīm sievietēm vai ari apzināti atstājuši viņas likteņa varā, kad lielā steigā pameta Zviedriju.

Jautājums: ko ar viņām iesākt? Nīdermanim nebija nekāda iemesla nodarīt viņām ko ļaunu, bet viņš nevarēja arī palaist sievietes brīvībā, jo viņas, visticamāk, atvestu uz fabriku policiju. Tik vienkārši. Nīdermanis nevarēja nosūtīt viņas atpakaļ uz Krieviju, jo tad viņam vajadzētu doties uz Kapelšēru. Tas bija pārāk sarežģīti. Tumšmatainā meitene, vārdā Valentīna, pret palīdzību piedāvāja viņam seksu. Nīdermani neinteresēja sekss, taču šis piedāvājums pārvērta meiteni par mauku. Visas sievietes bija maukas. Tik vienkārši.

Pēc trim dienām Nīdermanim bija apnikušas viņu nemitīgās lūgšanās, gaudošana un klauvējieni pie sienas. Viņš neredzēja citu izeju. Viņš gribēja tikai mieru. Tāpēc viņš pēdējo reizi atslēdza durvis un ātri atrisināja problēmu. Palūdzis Valentīnai piedošanu, Nīdermanis pastiepa rokas un ar vienu tvērienu pārlauza viņas sprandu starp otro un trešo kakla skriemeli. Pēc tam viņš piegāja pie gaišmates gultā, meitenes vārdu viņš nezināja. Viņa gulēja pavisam pasīvi un nepretojās. Nīdermanis nonesa līķus uz pirmo stāvu un paslēpa ūdens bedrē. Beidzot viņam bija miers.

Nīdermanis nebija domājis palikt ķieģeļu fabrikā. Viņš vēlējās tur patverties tikai līdz brīdim, kad policijas modrība būs noplakusi. Lai mainītu izskatu, viņš nodzina matus un uzaudzēja mazu bārdiņu. Viņš atrada kombinezonu, kas bija piederējis kādam no NorrBygg strādniekiem un viņam gandrīz derēja. Uzvilcis kombinezonu, uzlicis galvā aizmirstu Beckers cepurīti un iebāzis krūšu kabatā metramēru, Nīdermanis aizbrauca iepirkties uz OK benzīna uzpildes staciju. Viņam pietika skaidras naudas no Svāvelšes motoklubā salaupītā. Viņš iepirkās vakaros un izskatījās pēc parasta strādnieka, kas tur piestājis mājupceļā. Šķita, ka neviens nepievērš viņam uzmanību. Parasti viņš devās iepirkties reizi vai divas nedēļā. Pārdevēji vienmēr laipni sveicināja un drīz sāka viņu pazīt.

Sākumā Nīdermanis centās pasargāt sevi no būtnēm, kas apdzīvoja fabriku. Tās mitinājās sienās un izlīda ārā naktīs. Viņš dzirdēja, kā tās klīst pa zāli.

Vīrietis noslēdzās savā istabā, bet pēc vairākām dienām viņa mērs bija pilns. Kādā virtuves atvilktnē sameklējis nazi, viņš devās briesmoņiem pretī. Tam bija jāpieliek punkts.

Pavisam negaidīti viņš atklāja, ka būtnes atkāpjas. Pirmo reizi dzīvē Nīdermanis spēja valdīt pār tām. Tās bēga, kad viņš tuvojās.

Viņš redzēja to astes un kroplos ķermeņus aizlienam aiz kastu kaudzēm un skapjiem. Viņš uz tām kliedza. Būtnes bēga.

Nīdermanis apmulsis atgriezās savā omulīgajā istabā un sēdēja nomodā visu nakti, gaidīdams, ka būtnes atgriezīsies. Tās atkal uzbruka rītausmā, un viņš vēl reizi devās tām pretī. Būtnes bēga.

Nīdermaņa garīgais stāvoklis svārstījās starp paniku un eiforiju.

Šīs tumsas radības bija vajājušas viņu visu dzīvi, un pirmo reizi viņš juta, ka spēj kontrolēt situāciju. Citu neko viņš nedarīja. Viņš ēda. Gulēja. Domāja. Te bija tik mierīgi.

Dienas pārvērtās par nedēļām, un pienāca vasara. Ar radio un avīžu palīdzību viņš varēja sekot tam, kā pieklust Ronalda Nīdermaņa medības. Ar interesi viņš izlasīja ziņu par Aleksandra Zalačenko nāvi. Cik smieklīgi. Zalačenko dzīvei punktu pieliek kāds psihs. Jūlijā viņa interesi piesaistīja Līsbetas Salanderes prāva. Nīdermanis apstulba, kad meiteni piepeši attaisnoja. Tas nebija labi. Viņa bija brīva, bet viņš - spiests slēpties.

Benzīna uzpildes stacijā viņš nopirka Millennium un izlasīja tematisko numuru par Līsbetu Salanderi, Aleksandru Zalačenko un Ronaldu Nīdermani. Kāds žurnālists, vārdā Mīkaels Blumkvists, attēloja Nīdermani kā patoloģisku slepkavu un psihopātu. Viņš sarauca uzacis.

Piepeši pienāca rudens, bet viņš vēl bija tepat. Kad kļuva aukstāks, viņš uzpildes stacijā nopirka elektrisko sildītāju. Nīdermanis nespēja izskaidrot, kāpēc nepamet fabriku.

Dažkārt fabrikas pagalmā iebrauca jaunieši, taču neviens netraucēja viņa mieru un neielauzās ēkā. Septembrī pagalmā pie fabrikas apstājās kāda mašīna un vīrietis zilā vējjakā paraustīja durvis un apstaigāja teritoriju. Nīdermanis viņu vēroja pa logu otrajā stāvā. Vīrietis ik pa brīdim ierakstīja kaut ko bloknotā. Viņš uzkavējās divdesmit minūtes, tad pēdējo reizi paskatījās apkārt, iesēdās mašīnā un pameta fabriku. Nīdermanis uzelpoja. Viņam nebija ne jausmas, kas ir šis vīrietis un ko viņš te dara, taču šķita, ka viņš novērtē īpašumu. Nīdermanim neienāca prātā, ka pēc Zalačenko nāves varētu notikt īpašumu inventarizācija.

Viņš daudz domāja par Līsbetu Salanderi. Viņš necerēja, ka meiteni vēl kādreiz ieraudzīs, tomēr Salandere viņu reizē biedēja un fascinēja. Ronalds Nīdermanis nebaidījās no dzīviem cilvēkiem, bet māsa - pusmāsa - bija atstājusi uz viņu neparastu iespaidu. Neviens cits viņu nekad nebija uzvarējis tādā veidā. Salandere bija atgriezusies, lai gan viņš meiteni apraka kapā. Viņa atgriezās un metās viņam virsū. Nīdermanis sapņoja par viņu katru nakti. Pamodās, aukstiem sviedriem klāts, un saprata, ka Salandere ir aizstājusi viņa parastos rēgus.

Oktobrī viņš izlēma, ka nepametīs Zviedriju, iekams nebūs uzmeklējis māsu un viņu iznīcinājis. Nekāda plāna nebija, taču dzīvei atkal bija radies mērķis. Viņš nezināja, kur Salandere atrodas vai kā viņu sameklēt. Vīrietis palika sēžam istabā ķieģeļu fabrikas otrajā stāvā un blenza pa logu - dienu no dienas, nedēļu pēc nedēļas.

Bet tad pie fabrikas piepeši apstājās vīnsarkana honda un, viņam par milzīgu pārsteigumu, no tās izkāpa Līsbeta Salandere. Dievs ir žēlīgs, viņš nodomāja. Līsbeta Salandere pirmā stāva bedrē pievienosies abām sievietēm, kuru vārdus viņš vairs neatcerējās. Gaidīšanas laiks bija galā, un viņš beidzot varēs turpināt dzīvi.

Novērtējusi situāciju, līsbeta Salandere saprata, ka ir lielās sprukās. Viņas smadzenes saspringti darbojās. Klikš, klikš, klikš. Līsbetai rokā joprojām bija naglu viļķis, taču viņa saprata, ka tas ir vājš ierocis pret cilvēku, kurš nejūt sāpes. Viņa bija ieslēgta tūkstoš kvadrātmetros kopā ar robotveida slepkavu no elles.

Kad Nīdermanis piepeši paspēra soli viņas virzienā, Līsbeta meta viņam ar naglu viļķi. Viņš mierīgi izvairījās. Līsbeta Salandere strauji sakustējās, uzlika kāju uz kādas platformas un uzlēca uz kastes, tad kā zirneklis uzrāpās vēl divas kastes augstāk. Viņa apstājās un skatījās uz Nīdermani četrus metrus zemāk. Viņš stāvēja un nogaidīja.

“Nāc lejā,” viņš mierīgi sacīja. “Tu nevari aizmukt. Beigas ir neizbēgamas.”

Līsbeta prātoja, vai viņam ir kāds šaujamierocis. Tā gan būtu problēma.

Nīdermanis pieliecās, pacēla krēslu un meta. Līsbeta izvairījās.

Piepeši Nīdermanis sadusmojās. Viņš uzlika kāju uz platformas un sāka rāpties viņai pakaļ. Līsbeta pagaidīja, līdz viņš gandrīz bija ticis augšā, tad ar diviem ātriem soļiem atspērās, pārlēca pār viduseju un piezemējās uz kastes dažu metru attālumā. Viņa nolēca uz grīdas un paņēma naglu viļķi.

Nīdermanis nebija neveikls, taču zināja, ka nedrīkst riskēt un lēkt no konteinera un varbūt salauzt kāju. Viņš bija spiests piesardzīgi norāpties lejā un nostāties uz grīdas. Vajadzēja kustēties lēni un pārdomāti - viņš visu dzīvi bija mācījies kontrolēt savu ķermeni. Gandrīz ticis līdz grīdai, Nīdermanis izdzirda aiz muguras soļus un paspēja pagriezties un atvairīt naglu viļķi ar plecu. Viņam no rokām izkrita nazis.

Izdarījusi sitienu, Līsbeta tūlīt palaida naglu viļķi vaļā. Viņai nebija laika pacelt nazi, bet viņa to paspēra zem paliktņiem, izvairījās no Nīdermaņa milzīgās dūres un atkāpās uz kastēm otrpus ejai. Ar acs kaktiņu pamanījusi, kā Nīdermanis sniedzas viņai pakaļ, Līsbeta zibenīgi pievilka kājas un lēca. Kastes stāvēja divās rindās, sakrautas trijos stāvos pie ejas un divos stāvos sienas pusē. Līsbeta nolēca divu kastu augstumā, atspiedās ar muguru pret augšējo kasti un pielika visus spēkus. Kaste droši vien svēra vismaz divsimt kilogramu. Līsbeta juta, kā tā sakustas un nogāžas vidusejā.

Nīdermanis redzēja kasti krītam un paspēja pamukt sāņus. Tās stūris trāpīja viņam pa krūtīm, taču viņu neievainoja. Nīdermanis apstājās. Viņa patiešām pretojas. Viņš rāpās Līsbetai pakaļ.

Tiklīdz viņa galva parādījās trešā stāva augstumā, meitene spēra. Zābaks trāpīja pa pieri. Nīdermanis ieņurdējās un uzlīda uz kastēm. Līsbeta Salandere bēga, pārlēkdama uz kastēm otrpus ejai. Viņa pārvēlās pāri malai un pazuda Nīdermaņa skatienam. Viņš dzirdēja meitenes soļus un ieraudzīja, ka viņa ieskrien pa iekšējās zāles durvīm.

Līsbeta salandere vērīgi raudzījās apkārt. Klikš. Viņa zināja, ka izredžu nav. Viņa varēja izdzīvot tik ilgi, kamēr izvairījās no Nīdermaņa milzīgajām dūrēm un turējās pa gabalu no viņa, bet, līdzko viņa kļūdīsies - un agri vai vēlu tas notiks -, beigas būs klāt. Viņai jāizvairās no Nīdermaņa. Brālim tikai viņa jānoķer, lai cīņa būtu galā.

Vajadzēja ieroci.

Pistoli. Automātu. Prettanku granātu. Kājnieku mīnu.

Jebko.

Bet te nekā tāda nebija.

Līsbeta skatījās apkārt. Te nebija ieroču.

Tikai darbarīki. Klikš. Viņas skatiens pievērsās ripzāģim, bet kā piespiest Nīdermani apgulties uz galda? Klikš. Viņa ieraudzīja dzelzs stieni, ko varētu izmantot kā šķēpu, taču tas bija pārāk smags, lai ar to varētu efektīvi darboties. Klikš. Pametusi skatienu pa durvīm, Līsbeta redzēja, ka Nīdermanis ir norāpies no kastēm piecpadsmit metru attālumā.

Viņš atkal tuvojās. Līsbeta sāka attālināties no durvīm. Viņai bija varbūt piecas sekundes laika, un tad Nīdermanis būs klāt. Līsbeta uzmeta pēdējo skatienu darbarīkiem.

Ierocis… vai paslēptuve. Piepeši viņa apstājās.

Nīdermanis nesteidzās, viņš zināja, ka te nav izejas un agri vai vēlu viņš māsu notvers. Taču viņa pavisam noteikti bija bīstama. Galu galā viņa bija Zalačenko meita. Un Nīdermanis negribēja, lai viņu savaino. Labāk pagaidīt, līdz viņa zaudēs spēkus.

Nīdermanis apstājās uz iekšējās zāles sliekšņa un paskatījās apkārt darbarīku, dēļu un mēbeļu haosā. Līsbeta nebija redzama.

“Es zinu, ka tu te esi. Es tevi atradīšu.”

Ronalds Nīdermanis sastinga un ieklausījās. Viņš dzirdēja tikai savu elpu. Līsbeta slēpās. Viņš pasmaidīja. Māsa meta viņam izaicinājumu. Viņas ierašanās pēkšņi bija pārvērtusies par brāļa un māsas rotaļu.

Tad viņš izdzirdēja nodevīgu čaboņu kaut kur zāles vidū. Nīdermanis pagrieza galvu, bet nespēja noteikt, no kurienes nāk skaņa. Viņš atkal pasmaidīja. Telpas vidū atstatu no pārējiem lūžņiem stāvēja piecus metrus garš koka darbgalds, tā augšpusē rindojās kastes, bet apakšā atradās skapītis ar aizbīdāmām durtiņām.

Viņš piegāja pie darbgalda no sāniem un palūkojās aiz tā, lai pārliecinātos, ka Līsbeta necenšas viņu apmuļķot. Tukšs.

Viņa ir paslēpusies skapītī. Cik dumji.

Nīdermanis atvēra pirmās durtiņas nodalījumā vistālāk pa kreisi.

Viņš tūlīt dzirdēja, ka skapī kāds kustas. Skaņa nāca no vidus nodalījuma. Viņš paspēra divus ātrus soļus un atrāva durtiņas ar triumfālu sejas izteiksmi.

Tukšs.

Tad viņš izdzirdēja virkni asu blīkšķu, kas izklausījās pēc pistoles šāvieniem. Skaņa bija tik tuvu, ka sākumā viņš neaptvēra, no kurienes tā nāk. Nīdermanis pagrieza galvu. Tad sajuta savādu spiedienu kreisajā kājā. Sāpju nebija. Palūkojies lejup, viņš paguva ieraudzīt, kā Līsbetas Salanderes rokas pneimatisko naglotāju pārvieto pie viņa labās kājas.

Viņa ir zem skapja.

Nīdermanis stāvēja kā sastindzis vairākas sekundes, kas Līsbetai bija vajadzīgas, lai pieliktu naglotāja galu pie viņa zābaka un izšautu vēl piecas septiņcollu naglas cauri viņa pēdai.

Nīdermanis mēģināja pakustēties.

Pagāja dārgās sekundes, iekams viņš saprata, ka viņa pēdas ir pienaglotas pie jaunās dēļu grīdas. Līsbetas Salanderes roka ar pneimatisko naglotāju pārvietojās atpakaļ pie viņa kreisās kājas. Skaņa atgādināja automāta kārtas. Līsbeta paspēja izšaut vēl piecas naglas, iekams Nīdermanis aptvēra, ka jāreaģē.

Viņš sāka stiepties uz leju, lai satvertu Līsbetas roku, bet tūlīt zaudēja līdzsvaru un atguva to, tikai atspiežoties pret darbgaldu. Naglotājs atkal šāva ka-blam, ka-blam, ka-blam. Līsbeta bija atgriezusies pie viņa labās kājas. Viņš redzēja, ka meitene iešauj naglas slīpi cauri papēdim līdz grīdai.

Ronalds Nīdermanis ieaurojās pēkšņās dusmās. Viņš atkal sniedzās pēc Līsbetas rokas.

No savas paslēptuves zem skapja Līsbeta redzēja, ka viņa bikšu staras paraujas uz augšu par zīmi, ka viņš pieliecas. Viņa palaida naglotāju vaļā. Nīdermanis redzēja viņas roku ķirzakas ātrumā pazūdam zem skapja tieši mirklī, kad viņš to sasniedza.

Nīdermanis pastiepās pēc naglotāja, bet, tiklīdz viņš to aizsniedza ar pirkstu galiem, Līsbeta parāva auklu zem skapja.

Atstarpe starp grīdu un skapīti bija aptuveni divdesmit centimetri. Pielicis visus spēkus, Nīdermanis apgāza darbgaldu. Līsbeta Salandere uzlūkoja viņu lielām acīm un aizvainotu sejas izteiksmi. Viņa pagrieza naglotāju un izšāva no pusmetra attāluma. Naglas trāpīja apakšstilbā.

Nākamajā mirklī viņa palaida naglotāju vaļā, zibenīgi aizvēlās prom un pielēca kājās Nīdermanim nesasniedzamā attālumā. Atkāpusies divus metrus, viņa apstājās.

Ronalds Nīdermanis mēģināja pārvietoties, atkal zaudēja līdzsvaru un šūpojās šurpu turpu, mētājot rokas pa gaisu. Viņš atguva līdzsvaru un pārskaities pieliecās.

Šoreiz viņš sasniedza naglotāju. Viņš to pacēla un pavērsa pret Līsbetu. Pēc tam nospieda pogu.

Nekas nenotika. Nīdermanis apmulsis skatījās uz naglotāju. Viņš pievērsa skatienu Līsbetai. Viņa ar vienaldzīgu seju parādīja izrauto kontaktdakšu. Nīdermanis dusmās meta viņai ar naglo- tāju. Līsbeta zibenīgi parāvās sāņus.

Tad viņa atkal iesprauda dakšu rozetē un pievilka naglotāju sev klāt.

Nīdermanis ielūkojās Līsbetas bezkaislīgajās acīs, un piepeši viņu pārņēma izbrīns. Viņš jau zināja, ka māsa ir viņu uzvarējusi. Viņa ir pārdabiska. Viņš instinktīvi centās atraut kājas no grīdas. Viņa ir briesmone. Nīdermanim izdevās pacelt pēdas par dažiem milimetriem, līdz naglu galviņas iesprūda. Naglas bija ieurbušās viņa pēdās dažādos leņķos, un, lai atbrīvotos, viņam vajadzētu pēdas burtiski saplosīt. Pat ar visu savu pārcilvēcisko spēku vīrietis nespēja atrauties no grīdas. Dažas sekundes Nīdermanis šūpojās šurpu turpu, it kā grasītos paģībt. Viņš netika vaļā. Starp viņa zābakiem lēnām izauga asiņu peļķīte.

Līsbeta Salandere apsēdās viņam pretī uz krēsla ar nolauztu atzveltni, mēģinādama noteikt, vai viņam izdosies atraut kājas no grīdas. Tā kā Nīdermanis nejuta sāpes, svarīgs bija tikai jautājums, vai viņam pietiks spēka izraut naglu galviņas caur pēdām. Līsbeta nekustīgi sēdēja un vēroja viņa cīņu desmit minūtes. Viņas skatiens joprojām bija bezkaislīgs.

Pēc brīža viņa piecēlās, apgāja Nīdermanim apkārt un pielika naglotāju viņam pie mugurkaula, tieši zem skausta.

Līsbeta salandere spraigi domāja. Vīrietis viņas priekšā bija ievedis valstī sievietes vairumā un mazumā, apdullinājis viņas ar narkotikām, piekāvis un pārdevis. Viņš bija nogalinājis vismaz astoņus cilvēkus, ieskaitot policistu un Svāvelšes motokluba biedru. Līsbetai nebija ne jausmas, cik dzīvību vēl ir uz viņas pusbrāļa sirdsapziņas, bet Nīdermaņa dēļ viņa Zviedrijā bija vajāta kā traks suns, apsūdzēta trijās slepkavībās, kuras bija paveicis viņš.

Līsbetas pirksts joprojām bija uz pogas.

Viņš bija nogalinājis Dāgu Svensonu un Miu Bergmani.

Kopā ar Zalačenko Nīdermanis bija mēģinājis nogalināt viņu pašu un apracis viņu Goseberjā. Un tagad pusbrālis atkal bija atgriezies, lai viņu nogalinātu.

Sadusmoties varēja arī par daudz nenozīmīgākiem nodarījumiem.

Līsbeta neredzēja nevienu iemeslu, kāpēc vajadzētu atstāt viņu dzīvu. Nīdermanis viņu ienīda ar neizprotamu kaislību. Kas notiktu, ja viņa nodotu brāli policijai? Tiesa? Mūža ieslodzījums? Kad viņu izlaistu ārā? Cik ātri viņš izbēgtu? Un tagad, kad tēva beidzot vairs nebija - cik daudzus gadus viņai nemitīgi vajadzētu raudzīties pār plecu un gaidīt dienu, kad brālis atkal uzradīsies? Līsbeta juta naglotāja svaru. Viņa varēja pielikt tam punktu uz visiem laikiem.

Seku analīze.

Viņa iekoda apakšlūpā.

Līsbeta Salandere nebaidījās ne no viena un ne no kā. Viņa saprata, ka viņai trūkst nepieciešamās fantāzijas - tas bija pierādījums, ka viņas smadzenēs kaut kas nav kārtībā.

Ronalds Nīdermanis viņu ienīda, un viņa atbildēja ar tikpat nesamierināmu naidu. Viņš bija viens no vīriešiem, kas, līdzīgi Magem Lundīnam, Martinam Vangeram, Aleksandram Zalačenko un desmitiem citu neliešu, nebija pelnījis atrasties dzīvo vidū. Ja Līsbeta varētu savākt viņus visus uz neapdzīvotas salas un nomest tur atombumbu, viņa justos apmierināta.

Bet slepkavība? Vai tā ir to vērta? Kas ar viņu notiktu, ja viņa Nīdermani nogalinātu? Kāda iespēja, ka viņas vainu neatklātu? Ko viņa bija gatava ziedot savai vēlmei izšaut no naglotāja pēdējo reizi?

Viņa varēja atsaukties uz pašaizsardzību… Nē, diezin vai, tā kā Nīdermaņa kājas ir pienaglotas pie grīdas.

Piepeši Līsbeta iedomājās par Harrietu Vangeri, ko arī bija mocījis tēvs un brālis. Viņa atcerējās vārdu pārmaiņu ar Mīkaelu Blumkvistu, kad pati bija asi nosodījusi Harrietu. Tā bija Harrietas vaina, ka viņas brālis Martins Vangers turpināja nogalināt gadu pēc gada.

“Ko tu būtu darījusi?" Mīkaels toreiz bija jautājis.

"Nogalinājusi to nelieti," Līsbeta bija atbildējusi ar pārliecību, kas nāca no viņas saltās dvēseles dziļumiem.

Un tagad viņa atradās tieši tādā pašā situācijā kā savulaik Harrieta Vangere. Cik sieviešu Ronalds Nīdermanis vēl nogalinās, ja viņam atļaus izsprukt? Līsbeta tagad bija rīcībspējīga un atbildīga par saviem darbiem. Cik gadu no savas dzīves viņa vēlējās upurēt? Cik gadu bija vēlējusies upurēt Harrieta?

Tad viņa vairs nespēja noturēt smago pneimatisko naglotāju pie Nīdermaņa mugurkaula pat ar abām rokām.

Līsbeta nolaida ieroci un juta, ka atgriežas realitātē. Ronalds Nīdermanis kaut ko nesakarīgi murmināja. Viņš runāja vāciski. Vervelēja kaut ko par velnu, kas atnācis viņam pakaļ.

Līsbeta piepeši aptvēra, ka Nīdermanis nerunā ar viņu. Šķita, ka viņš redz kaut ko telpas otrā galā. Līsbeta pagrieza galvu un sekoja viņa skatienam. Tur nekā nebija. Viņa juta, ka matiņi pakausī saslejas.

Līsbeta apgriezās, paņēma dzelzs stieni, devās uz ārējo zāli un sameklēja savu plecu somu. Noliekusies pēc somas, viņa ieraudzīja uz grīdas nazi. Viņa to pacēla, joprojām ar cimdiem rokās.

Brīdi vilcinājusies, Līsbeta nolika to redzamā vietā vidusejā starp konteineriem. Trīs minūtēs viņa atlauza piekaramo atslēgu, kas aizšķērsoja izeju.

Līsbeta ilgi sēdēja mašīnā un domāja. Beidzot viņa paņēma mobilo telefonu. Pagāja divas minūtes, līdz viņa sameklēja Svāvelšes motokluba numuru.

“Jā,” atskanēja balss otrā galā.

“Nieminenu,” viņa sacīja.

Līsbeta gaidīja trīs minūtes, līdz viņai atbildēja Sonijs Nieminens, Svāvelšes kluba acting prezident.

“Kas runā?”

“Tas nav svarīgi,” Līsbeta atteica tik klusā balsī, ka Nieminens tik tikko izšķīra vārdus. Viņš pat nevarēja noteikt, vai zvana vīrietis vai sieviete.

“Ko tad tev vajag?”

“Vai gribi zināt, kur ir Ronalds Nīdermanis?”

“Vai es gribu?”

“Nemuldi. Gribi vai ne?”

“Es klausos.”

Līsbeta pastāstīja ceļu uz pamesto ķieģeļu fabriku aiz Norteljes. Viņa sacīja, ka Nīdermanis tur būs pietiekami ilgi, lai Nieminens paspētu viņu noķert, ja pasteigsies.

Tad viņa izslēdza telefonu, iedarbināja mašīnu un aizbrauca līdz benzīna uzpildes stacijai otrpus ceļam. Mašīnu viņa novietoja tā, lai varētu saskatīt fabriku.

Gaidīt vajadzēja vairāk nekā divas stundas. Bija gandrīz pusdivi pēcpusdienā, kad Līsbeta pamanīja furgonu, kas lēnām brauca pa ceļu viņai garām. Tas apstājās, dažas minūtes nogaidīja, tad pagriezās un nozuda pa fabrikas iebraucamo ceļu. Drīz sāka krēslot.

Līsbeta atvēra cimdu nodalījumu, izņēma Minolta 2X8 tālskati un skatījās, kā furgons apstājas. Viņa ieraudzīja Soniju Niemi- nenu, Hansu Oki Valtari un trīs cilvēkus, ko nepazina. Jauniņie. Viņiem jāatjauno firmas darbība.

Kad Sonijs Nieminens un viņa drauģeļi atrada atvērtās durvis mājas galā, Līsbeta atkal paņēma telefonu. Viņa sastādīja ziņu un nosūtīja to uz policijas pārvaldi Norteljē.

POLICISTA SLEPKAVA R. NĪDERMANIS VECĀ ĶIEĢEĻU FABR.

PIE OK BENZĪNTANKA AIZ ŠĒDERIDAS. VIŅU ŠOBRĪD NOGALINA S. NIEMINENS & SVĀVELŠES MC BIEDRI. 1. STĀVĀ BEDRĒ

MIRUSI SIEVIETE.

Fabrikā neredzēja nekādu kustību.

Līsbeta nesteidzās.

Gaidīdama viņa izņēma no telefona SIM karti un sagrieza to ar nagu šķērītēm. Tad nolaida logu un izmeta kartes gabaliņus ārā. Paņēmusi no maka jaunu SIM karti, viņa to ielika telefonā. LIs- beta izmantoja Comviq priekšapmaksas kartes, ko gandrīz nebija iespējams izsekot. Viņa piezvanīja uz Comviq un ieskaitīja jaunajā kartē piecsimt kronas.

Pagāja vienpadsmit minūtes, līdz no Norteljes puses bez sirēnām, bet ar zilajām bākugunīm fabrikas virzienā aizbrauca pat- ruļvienība. Tā apstājās pie iebraucamā ceļa. Pēc dažām minūtēm tai sekoja divas policijas mašīnas. Viņi apspriedās un tad visi kopā aizbrauca līdz fabrikai un apstājās blakus Nieminena furgonam. Līsbeta pacēla tālskati. Viņa redzēja, ka viens no policistiem paņem rāciju un nolasa furgona numuru. Policisti skatījās apkārt, bet nogaidīja. Pēc divām minūtēm Līsbeta ieraudzīja lielā ātrumā tuvojamies vēl vienu policijas vienību.

Viņa piepeši saprata, ka viss ir beidzies.

Stāsts, kas bija sācies viņas piedzimšanas dienā, beidzās ķieģeļu fabrikā.

Viņa bija brīva.

Kad policisti paņēma ieročus, uzvilka bruņuvestes un sāka izklīst pa fabrikas teritoriju, Līsbeta Salandere iegāja uzpildes stacijā un nopirka kafiju un sviestmaizi celofāna iesaiņojumā. Viņa ēda, stāvēdama pie bāra galdiņa.

Bija jau tumšs, kad viņa atgriezās pie mašīnas. Atvērdama durvis, viņa dzirdēja divus attālus blīkšķus, tie droši vien bija šaujamieroči otrpus ceļam. Līsbeta redzēja vairākas melnas figūras - policistus, kas stāvēja piespiedušies pie sienas netālu no ieejas mājas galā. Viņa dzirdēja sirēnas, kad no Upsālas puses tuvojās vēl viena vienība. Dažas vieglās mašīnas bija apstājušās ceļa malā viņai blakus un vēroja šo izrādi.

Līsbeta iedarbināja vīnsarkano hondu, izgriezās uz E18 un stūrēja mājās uz Stokholmu.

Septiņos vakarā līsbeta Salandere, neizmērojami aizkaitināta, izdzirdēja durvju zvanu. Viņa gulēja vannā, un no ūdens joprojām cēlās garaiņi. Būtībā bija tikai viens cilvēks, kam būtu iemesls pieklauvēt pie viņas durvīm.

Sākumā Līsbeta gribēja zvanu ignorēt, bet pie trešā signāla nopūtās un ietinās dvielī. Atšiebusi apakšlūpu, viņa devās pie durvīm, nopilinot priekšnama grīdu ar ūdeni.

“Sveika!” sacīja Mīkaels Blumkvists, kad viņa atvēra durvis.

Līsbeta neatbildēja.

“Vai tu klausījies ziņas?”

Viņa papurināja galvu.

“Es iedomājos, ka tu varbūt gribēsi zināt. Ronalds Nīdermanis ir miris. Viņu šodien Norteljē nogalināja banda no Svāvelšes kluba.”

“Patiešām?” Līsbeta Salandere savaldīgi noteica.

“Es runāju ar Norteljes dežurantu. Tas izskatoties pēc iekšējas izrēķināšanās. Nīdermanis acīm redzami bija spīdzināts un uzšķērsts ar nazi. Tur atrada somu ar vairākiem simtiem tūkstošu kronu.”

“Redz, kā.”

“Svāvelšes bandu aizturēja. Turklāt viņi pretojās. Sākās apšaude, un policijai vajadzēja izsaukt pastiprinājumu no Stokholmas. Svāvelše kapitulēja ap sešiem vakarā.”

“Aha.”

“Tavs vecais paziņa Sonijs Nieminens no Stallarholmenas ir pagalam. Viņš sāka plosīties un mēģināja atšaudīties.”

“Labi.”

Mīkaels Blumkvists dažas sekundes klusēja. Viņi skatījās viens uz otru pa durvju spraugu.

“Vai es iztraucēju?” Mīkaels jautāja.

Līsbeta paraustīja plecus.

“Es biju vannā.”

“Es redzu. Vai gribi kompāniju?”

Līsbeta uzmeta viņam asu skatienu.

“Ne jau vannā. Es atnesu beigeļus,” viņš sacīja, parādīdams maisiņu. “Turklāt esmu nopircis espreso kafiju. Ja tev virtuvē stāv Jura Impressa X7, tad vajadzētu vismaz iemācīties to izmantot.”

Līsbeta sarauca uzacis. Viņa nezināja, vai vajadzētu izjust sarūgtinājumu vai atvieglojumu.

“Tikai kompāniju?” viņa jautāja.

“Tikai kompāniju,” Mīkaels apstiprināja. “Esmu labs draugs, kurš apciemo labu draugu. Tas ir - ja esmu gaidīts.”

Līsbeta mirkli vilcinājās. Viņa divus gadus bija turējusies pēc iespējas tālāk no Mīkaela Blumkvista. Tomēr šķita, ka viņš visu laiku līp klāt viņas dzīvei kā košļājamā gumija kurpes zolei, vienalga, vai tas notika tīklā vai reālajā dzīvē. Tīklā viss bija labi. Tur viņš bija tikai elektroni un burti. īstajā dzīvē aiz viņas durvīm joprojām stāvēja tas sasodīti pievilcīgais vīrietis. Un viņš zināja viņas noslēpumus, tāpat kā Līsbeta zināja viņējos.

Brīdi lūkojusies uz viņu, Līsbeta secināja, ka viņai vairs nav jūtu pret Mīkaelu. Vismaz ne tādu jūtu.

Patiesībā Mīkaels bija bijis viņas draugs visu aizvadīto gadu.

Viņa Mīkaelam uzticējās. Varbūt. Tas bija kaitinoši, ka viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kam varēja uzticēties, bija vīrietis, kuru viņa aizvien izvairījās sastapt.

Piepeši Līsbeta izlēma. Bija muļķīgi izlikties, ka Mīkaels neeksistē. Viņu redzēt vairs nebija sāpīgi.

Viņa atvēra durvis un atkal ielaida Mīkaelu savā dzīvē.

[1] senie laiki (vācu vai.). (tulk. piez.)

[2] netiešs kaitējums (angļu vai.). (Tulk. piez.)

[3] džordžs Ārmstrongs kasters (george armstrong Custer), amerikāņu kavalērijas ģenerālis. Kļuva slavens ASV pilsoņu karā, taču smagā cīņā ar indiāņu ciltīm piedzīvoja sakāvi.

Content

Lārsons Stigs Meitene, kas izpostīja sirseņu pūzni Triloģijas MILLENNIUM trešā grāmata

1. DALA INTERMECO GAITENI

8.-12. aprīlis

1.   NODALA Piektdiena, 8. aprilis

2.  NODALA Piektdiena, 8. aprīlis

3. NODALA Piektdiena, 8. aprīlis-sestdiena, 9. aprīlis

4. NODALA Sestdiena, 9. aprilis-svētdiena, 10. aprīlis

5. NODALA Svētdiena, 10. aprīlis

6.nodala Pirmdiena, 11. aprīlis

7.nodala Pirmdiena, 11. aprflis-otrdiena, 12. aprīlis

2. DALA HACKER REPUBLIC 1.-22. maijs

8.      NODALA Svētdiena, I. maijs-pirmdiena, 2. maijs

9. NODALA Trešdiena, 4. maijs

10. NODALA Sestdiena, 7. maijs-ceturtdiena, 12. maijs

II.NODALA Piektdiena, 13. maijs-sestdiena, 14. maijs

12.   NODALA Svētdiena, 15. maijs-pirmdiena, 16. maijs

13.   NODALA Otrdiena, 17. maijs

14.   NODALA Trešdiena, 18. maijs

15.   NODALA Ceturtdiena, 19. maijs-svētdiena, 22. maijs

16.   nodala Piektdiena, 27. maijs-otrdiena, 31. maijs

17.   nodala Trešdiena, I. jūnijs

18.   nodala Ceturtdiena, 2. jūnijs

19.   nodala Piektdiena, 3. jūnijs-sestdiena, 4. jūnijs

20.     nodala Sestdiena, 4. jūnijs

21.   nodala Sestdiena, 4. jūnijs-pirmdiena, 6. jūnijs

22.     nodala Pirmdiena, 6. jūnijs

23.    NODALA Piektdiena 1. julijs-svetdiena, 10. jūlijs

24.    NODALA Pirmdiena, II. jūlijs

25.    NODALA Trešdiena, 13. jūlijs-ceturtdiena, 14. jūlijs

26.    NODALA Piektdiena, 15. jūlijs

27.    NODALA Piektdiena, 15. jūlijs

28.    NODALA Piektdiena 15. jūlijs-sestdiena 16. jūlijs

29. NODALA Sestdiena, 16. jūlijs-piektdiena, 7. oktobris

Epilogs Inventarizācija Piektdiena, 2. decembris-svetdiena, 18. decembris

Seku analīze.