Lārsons Stīgs

Meitene, kas spēlējās ar uguni

Stīgs Lārsons

Meitene, kas spēlējās ar uguni

PROLOGS

Viņa gulēja, ar ādas siksnām piesprādzēta pie šauras kušetes ar rūdītā tērauda rāmi. Siksnas žņaudza krūškurvi. Viņa gulēja uz muguras. Rokas bija piesprādzētas blakus gurniem pie gultas malām.

Viņa jau sen vairs necentās atbrīvoties. Viņa bija nomodā, taču gulēja aizvērtām acīm. Ja atvērtu acis, viņa atrastos tumsā un vienīgais gaismas avots būtu vāja strēle, kas vīdēja virs durvīm. Mutē bija nepatīkama garša, un gribējās iztīrīt zobus.

Daļa viņas apziņas ieklausījās, cenšoties sadzirdēt soļus, kas nozīmētu, ka viņš nāk. Viņai nebija ne jausmas, cik vēls vakars jau ir, tikai radās sajūta, ka viņa apciemojumam jau ir par vēlu. Piepeša vibrācija gultā lika viņai atvērt acis. Šķita, ka ēkā kaut kur iedarbināta kāda mašīna. Pēc dažām sekundēm viņa vairs nebija pārliecināta, vai to iztēlojas vai ari skaņa ir īsta.

Viņa atzīmēja prātā vēl vienu dienu.

Tā bija gūsta četrdesmit trešā diena.

Deguns niezēja, un viņa pagrieza galvu, lai varētu paberzēt degunu pret spilvenu. Viņa svīda. Telpā bija karsti un smacīgi. Viņa bija ģērbusies vienkāršā naktskreklā, kas savilcies uz augšu. Pakustinot gūžu, viņai izdevās aizķert naktskreklu ar rādītājpirkstu un vidējo pirkstu un pavilkt to uz leju vienā pusē pa centimetram reizē. Viņa atkārtoja procedūru ar otru roku. Tomēr naktskrekls joprojām bija ielocījies zem krustiem. Matracis bija nelīdzens un neērts. Pilnīgā izolācija stipri saasināja visas sīkākās sajūtas, kam viņa citādi nepievērstu uzmanību. Siksna bija pietiekami vaļīga, lai viņa varētu mainīt pozu un apgulties uz sāniem, taču tas bija neērti, jo vienu roku vajadzēja turēt aiz muguras, tādēļ tā visu laiku tirpa.

Viņai nebija bail. Toties niknums auga aizvien lielāks.

Viņu mocīja arī domas, kas aizvien pārauga nepatīkamās fantāzijās par to, kas ar viņu notiks. Viņa ienīda šo uzspiesto bezpalīdzību. Lai kā viņa censtos pievērst uzmanību kam citam, īsināt laiku un nedomāt par savu stāvokli, šausmas tomēr izlauzās cauri. Tās slīga ap viņu kā gāzu mākonis un draudēja iesūkties porās un saindēt dzīvi. Viņa bija atklājusi, ka vislabāk šausmas var turēt pa gabalu, iztēlojoties kaut ko tādu, kas rada viņā spēka sajūtu. Viņa aizvēra acis un iedomājās benzīna dvaku.

Viņš sēdēja mašīnā ar nolaistu logu. Viņa pieskrēja klāt, caur logu ielēja benzīnu un uzšķīla sērkociņu. Tas notika zibenīgi. Tūlīt uzšāvās liesmas. Viņš locījās sāpēs, un viņa dzirdēja šausmu un sāpju kliedzienus. Viņa sajuta degušas miesas smārdu un citu, asāku dvaku, kad sēdeklī pārogļojās plastmasa un polsterējums.

Viņa acīmredzot bija iesnaudusies, jo nebija dzirdējusi soļus, bet acumirklī pamodās, kad durvis atvērās. Gaisma durvju ailā viņu apžilbināja.

Viņš tomēr bija atnācis.

Viņš bija garš. Viņa nezināja, cik viņam gadu, taču viņš bija pieaudzis. Rūsgani brūni, izspūruši mati, brilles melnā ietvarā un reta bārdiņa. Viņš oda pēc skūšanās losjona.

Viņa ienīda šo smaržu.

Viņš klusēdams stāvēja kušetes kājgalī un ilgi vēroja viņu.

Vīna ienīda šo klusēšanu.

Viņa seja atradās ēnā pret durvju ailas gaismu, un viņa redzēja tikai siluetu. Piepeši viņš ierunājās. Viņam bija zema, skaidra balss, kas pedantiski uzsvēra katru vārdu.

Viņa ienīda šo balsi.

Viņš pastāstīja, ka šodien ir viņas dzimšanas diena un viņš nāk ar apsveikumu. Balss nebija nelaipna vai ironiska. Tā bija neitrāla. Viņa nojauta, ka viņš smaida.

Viņa ienīda viņu.

Viņš pienāca tuvāk un gar kušeti aizgāja līdz galvgalim. Viņš uzlika viņai uz pieres miklu plaukstas virspusi un novilka pirkstus gar matiem žestā, kas laikam bija jāuztver draudzīgi. Tā bija viņa dzimšanas dienas dāvana.

Viņa ienīda šo pieskārienu.

Viņš uzrunāja viņu. Viņa redzēja, kā mute kustas, taču izslēdza balss skaņu. Viņa negribēja klausīties. Negribēja atbildēt. Viņa dzirdēja, kā viņš paaugstina balsi. Tajā ieskanējās viegls aizvainojums par atbildes trūkumu. Viņš runāja par abpusēju uzticēšanos. Pēc vairākām minūtēm viņš apklusa. Viņa ignorēja šo skatienu. Tad viņš paraustīja plecus un sāka regulēt siksnas. Mazliet pievilka siksnu uz krūtīm un noliecās pār viņu.

Viņa piepeši parāvās pa kreisi, projām no viņa, cik asi vien spēja un cik tālu siksna ļāva. Pievilka ceļus pie zoda un stipri spēra viņam pa galvu. Viņa mērķēja uz ādamābolu un ar pirkstgalu trāpīja kaut kur zem zoda, taču viņš bija tam gatavs, izvairījās un saņēma tikai vieglu, tikko manāmu triecienu. Viņa mēģināja spert vēlreiz, taču viņš vairs nebija sasniedzamā attālumā.

Viņa nolaida kājas uz kušetes.

Palags pār gultas malu bija noslīdējis līdz grīdai. Naktskrekls uzrāvies augstu virs gurniem.

Viņš ilgi stāvēja nekustīgi un neteica ne vārda. Tad apgāja ap kušeti un uzlika kāju siksnas. Viņa mēģināja pieraut kājas sev klāt, taču viņš satvēra vienu potīti, ar otru roku piespieda ceļgalu un piesprādzēja kāju ar ādas siksnu. Tad apgāja ap kušeti un piesprādzēja otru kāju.

Tagad viņa bija pilnīgi bezspēcīga.

Viņš pacēla palagu no grīdas un apsedza viņu. Klusēdams vēroja viņu divas minūtes. Tumsā bija sajūtams viņa uzbudinājums, lai gan viņš nelikās to manām un neizrādīja. Viņam noteikti bija erekcija. Viņa zināja, ka viņš vēlas pastiept roku un pieskarties viņai.

Tad viņš pagriezās, izgāja ārā un aizvēra durvis. Viņa dzirdēja, ka tās tiek aizslēgtas, kas bija pavisam nevajadzīgi, jo viņai taču nebija iespēju izkļūt no gultas.

Viņa vairākas minūtes gulēja, lūkodamās uz šauro gaismas strēli virs durvīm. Tad pakustējās un mēģināja sajust, cik stipri savilktas siksnas. Viņa varēja mazliet saliekt ceļgalu, taču siksnas tūlīt nostiepās. Viņa atslāba. Gulēja pavisam mierīgi un raudzījās tukšumā.

Viņa gaidīja. Fantazēja par benzīna kannu un sērkociņu.

Viņa redzēja, ka viņš ir izmircis benzīnā. Fiziski sajuta sērkociņu kārbiņu sev plaukstā. Viņa to pakratīja. Tā grabēja. Viņa atvēra kārbiņu un izvēlējās sērkociņu. Dzirdēja, kā viņš kaut ko saka, taču aizspieda ausis un neklausījās vārdos. Redzēja viņa sejas izteiksmi, kad pietuvināja sērkociņu kārbiņas malai. Dzirdēja sēra švirkstu. Tas izklausījās pēc ilga pērkona dārda. Redzēja, kā iedegas liesma.

Viņa skarbi pasmaidīja un nocietinājās.

Tajā naktī viņai apritēja trīspadsmit gadu.

I DALA

NEREGULĀRI VIENĀDOJUMI

16.- 20. decembris

Vienādojumā nosaukumu nosaka tajā ietilpstošo nezināmo lielumu augstākā pakāpe (eksponenta vērtiba). la tā ir viens, tad tas ir pirmās pakāpes vienādojums; ja pakāpe ir divi, - tas ir otrās pakāpes vienādojums utt. Vienādojumos, kuru pakāpe ir augstāka par pirmo, nezināmajiem lielumiem ir vairākas vērtības. Šis vērtības sauc par saknēm.

Pirmās pakāpes vienādojums (lineārais vienādojums):

3x-9=0 (sakne: x=3)

I.    NODALA

Ceturtdiena, 16. decembris-piektdiena, 17. decembris

Līsbeta Salandere novilka saulesbrilles lidz degungalam un palūrēja gar cepures malu. Viņa redzēja, kā pa viesnīcas sān- durvīm iznāk sieviete no 32. istabas un dodas pie viena no zaļi balti svītrainajiem guļamkrēsliem pie baseina. Sieviete nepacēla skatienu no zemes, un viņas kājas šķita grīļīgas.

Līsbeta Salandere iepriekš bija redzējusi sievieti tikai pa gabalu. Viņa nosprieda, ka sieviete ir aptuveni trīsdesmit piecus gadus veca, taču pēc izskata viņai varētu dot jebkādu gadu skaitu no divdesmit pieciem līdz piecdesmit. Sievietei bija brūni mati garumā līdz pleciem, iegarena seja un nobriedis augums, gluži kā izgriezts no dāmu apakšveļas pasta kataloga. Kājās viņai bija sandales, mugurā - melns bikini, bet uz deguna - violeti tonētas saulesbrilles. Sieviete bija amerikāniete un runāja ar dienvidnieku akcentu. Dzelteno saules cepuri viņa nometa zemē pie krēsla, pirms deva zīmi bārmenim Ellas Kārmaiklas bārā.

Līsbeta Salandere nolika grāmatu uz ceļgaliem un no glāzes iedzēra malciņu kafijas, tad pasniedzās pēc cigarešu paciņas. Nepagriežot galvu, viņa pievērsa skatienu apvārsnim. No savas vietas uz terases pie baseina viņa varēja saskatīt gabaliņu Kārību jūras starp palmām un rododendriem pie vārtiem viesnīcas mūrī.

Kādu gabalu tālāk jūrā vīdēja jahta, kas devās ziemeļu virzienā, uz Sentlūsiju vai Dominiku. Vēl tālāk Līsbeta pamanīja pelēka kravas kuģa kontūras, tas devās dienvidu virzienā uz Gajānu vai kādu no kaimiņvalstīm. Viegla brīze mazināja priekšpusdienas tveici, tomēr viņa juta, kā līdz uzacij lēnām norit sviedru lāse. Līsbetai Salanderei nepatika cepināties saulē. Viņa bija aizvadījusi dienas, pēc iespējas vairāk turoties ēnā, un joprojām sēdēja zem saulessarga. Tomēr bija brūna kā rieksts. Viņai kājās bija haki krāsas šorti un mugurā - melns krekliņš.

Līsbeta ieklausījās dīvainajās tērauda bungu skaņās, kas plūda no pastiprinātāja pie bāra. Viņa nekad nebija interesējusies par mūziku un nespēja atšķirt grupu Sven Ingvars no Nika Keiva, taču šīs bungas viņu fascinēja. Šķita pilnīgi neticami, ka cilvēks varētu spēlēt uz degvielas mucas, un vēl neticamāk, ka tā varētu izdot kontrolējamas skaņas, kas nelīdzinās nekam citam. Šīs skaņas šķita maģiskas.

Piepeši Līsbetu pārņēma aizkaitinājums, un viņa atkal paskatījās uz sievieti, kas tikko bija dabūjusi glāzi ar apelsīnu krāsas dzērienu.

Tā nebija Līsbetas Salanderes problēma. Viņa tikai nespēja saprast, kāpēc sieviete te paliek. Visas četras naktis kopš pāra ierašanās Līsbeta bija klausījusies klusinātajā terorā, kas norisinājās kaimiņu istabā. Viņa bija dzirdējusi raudāšanu, klusas, uzbudinātas balsis un dažkārt arī pļauku skaņas. Vīrietim, kurš sita, - Līsbeta pieņēma, ka tas ir sievietes vīrs, - bija ap četrdesmit. Viņam bija tumši, taisni mati, vecmodīgi saķemmēti ar celiņu galvvidū, un šķita, ka viņš Grenādā ieradies darīšanās. Līsbetai nebija ne jausmas, kas tas ir par biznesu, taču katru ritu vīrietis, uzcirties uzvalkā un kaklasaitē, padzēra kafiju viesnīcas bārā, tad paņēma savu portfeli un devās uz taksometru.

Viesnīcā viņš atgriezās vēlā pēcpusdienā, pēc tam devās peldēties un kopā ar sievu sēdēja pie baseina. Viņi parasti ēda pusdienas kopā, šķietami ļoti klusā un mīlīgā divvientulībā. Sieviete varbūt izdzēra glāzi vai divas par daudz, taču viņas reibums nedz kādu traucēja, nedz piesaistīja uzmanību.

Strīds kaimiņu istabā parasti sākās starp desmitiem un vienpadsmitiem vakarā, aptuveni laikā, kad Līsbeta ielīda gultā, paņēmusi grāmatu par matemātikas noslēpumiem. Tā nebija izteikta vardarbība. Cik Līsbeta varēja spriest caur sienu, istabā norisinājās ieildzis, vienmuļš strīds. Iepriekšējā naktī viņa, nespējot pretoties ziņkārībai, bija izgājusi uz balkona, lai pa laulātā pāra atvērtajām balkona durvīm dzirdētu, par ko īsti ir runa. Vairāk nekā stundu vīrietis staigāja šurpu turpu pa istabu un stāstīja, ka ir nožēlojams cilvēks, kurš nav pelnījis tādu sievu. Viņš atkal un atkal atkārtoja: viņa noteikti domājot, ka vīrs ir liekulis. Katru reizi sieviete atbildēja, ka tā nedomā, un centās vīru nomierināt. Viņš kļuva aizvien uzstājīgāks, līdz sāka sievu purināt. Beidzot viņa atbildēja tā, kā vīrs to gribēja… jā, tu esi liekulis. Izspiesto atzīšanos viņš tūlīt izmantoja par ieganstu uzbrukumam sievas raksturam un dzīvesveidam. Nosauca sievu par padauzu, un šis vārds Līsbetai Salanderei nešaubīgi liktu spert zināmus soļus, ja apsūdzība tiktu vērsta pret viņu. Taču tā nebija, līdz ar to būtībā tā nebija viņas problēma, un viņai bija grūti izlemt, vai te vajadzētu kaut ko pasākt.

Līsbeta apmulsusi klausījās vīrieša malšanā, kas piepeši beidzās ar kaut ko līdzīgu pļaukai. Līsbeta jau bija izlēmusi iziet gaitenī un izspert kaimiņu durvis, kad istabā iestājās klusums.

Tagad, nopētīdama sievieti pie baseina, viņa pamanīja vieglu zilumu uz pleca un nobrāzumu uz gūžas, taču nekādu ievērojamu savainojumu nebija.

Pirms deviņiem mēnešiem Līsbeta bija izlasījusi kādu rakstu žurnālā Popular Science, kas aizmirsts gulēja uz krēsla Leonardo da Vinči lidostā Romā, un piepeši sajutusi nenoteiktu interesi par tik mīklainu jautājumu kā sfēriskā astronomija. Pavisam impulsīvi viņa Romā iegāja akadēmiskajā grāmatnīcā un nopirka dažas no svarīgākajām grāmatām par šo tematu. Tomēr, lai izprastu sfērisko astronomiju, Līsbeta bija spiesta iepazīties ar matemātikas sarežģītākajiem noslēpumiem. Ceļojumu laikā aizvadītajos mēnešos viņa bieži bija apmeklējusi akadēmiskās grāmatnīcas, lai sameklētu vēl citas grāmatas par šo tematu.

Grāmatas lielākoties gulēja sakravātas somā, studijas bija nesistemātiskas un bez īstena mērķa, līdz brīdim, kad Līsbeta iegriezās akadēmiskajā grāmatnīcā Maiami un iznāca no tās, nopirkusi dr. L. K. Parno sarakstīto grāmatu Dimensions in Mathe- matics (Harvvard University, 1999). Viņa bija atradusi šo grāmatu, kad ieradās Floridā un sāka ceļot pa Kārību salām.

Līsbeta bija apskatījusi Gvadelupu (divas diennaktis baisā caurumā), Dominiku (patīkami un relaksēti, piecas dienas), Barbadosu (viena diena amerikāņu viesnīcā, kur viņa jutās ļoti nevēlama) un Sentlūsiju (deviņas dienas). Sentlūsijā viņa būtu gribējusi palikt ilgāk, ja nebūtu saķērusies ar kādu neaptēstu vietējo huligānu, kas bija apsēdis viņas lētās viesnīcas bāru. Pēdīgi Līsbeta zaudēja pacietību un gāza viņam pa galvu ar ķieģeli, izrakstījās no viesnīcas un nopirka biļeti uz prāmi, kas devās uz Grenādas galvaspilsētu Sentdžordžesu. Par šo valsti viņa vispār neko nebija dzirdējusi, pirms uzkāpa uz klāja.

Ap desmitiem kādā novembra rītā nokāpusi Grenādas krastā, Līsbeta nokļuva tropiskā lietusgāzē. No ceļveža The Carribean Tra- veller viņa bija uzzinājusi, ka Grenāda ir pazīstama kā Spice Island, garšvielu sala, un ir viena no pasaulē lielākajiem muskatriekstu ražotājiem. Salā bija simt divdesmit tūkstoši iedzīvotāju, bet vēl aptuveni divsimt tūkstoši grenādiešu mitinājās ASV, Kanādā vai Anglijā, un šis fakts raksturoja darba tirgu valstī. Kalnainās ainavas viducī slēpās apdzisušais Grand Etang vulkāns.

Vēsturiski Grenāda bija viena no daudzām neievērojamām bijušajām Lielbritānijas kolonijām. 1795. gadā Grenāda bija pievērsusi sev uzmanību politiskā ziņā, jo kāds brīvlaists vergs, vārdā

Džūlians Fedons, iespaidojies no Franču revolūcijas, bija sācis sacelšanos; Anglijas kronis tūlīt nosūtīja uz Grenādu karaspēku, kas nodūra, nošāva, pakāra un sakropļoja lielu daudzumu dumpinieku. Taču visvairāk koloniālo režīmu satrieca tas, ka Fedona nemieriem bija pievienojies arī liels skaits nabadzīgu balto, kam daudz nerūpēja etiķete un rasu atšķirības. Dumpi sakāva, taču Fedonu tā arī neapcietināja, viņš pazuda Grand Etang kalnu masīvā un kļuva par vietējo gluži robinhudiska mēroga leģendu.

Vēl pēc kādiem divsimt gadiem, 1979. gadā, advokāts Moriss Bišops bija aizsācis jaunu revolūciju; ceļvedis stāstīja, ka to iedvesmojušas the communist dictatorships in Cuba and Nicaragua, taču Līsbetai Salanderei par to radās pavisam cits priekšstats, kad viņa sastapa Filipu Kempbelu - skolotāju, bibliotekāru un baptistu sludinātāju -, kura viesu mājā viņa apmetās pirmajās dienās. Patiesībā Bišops bija ļoti populārs tautas vadonis, kas gāza jukušu diktatoru, kurš bija aizrāvies ar NLO un izmantoja daļu liesā valsts budžeta, lai medītu lidojošos šķīvīšus. Bišops aizstāvēja ekonomikas demokrātiju un ieviesa valstī pirmo dzimumu līdztiesības likumu, iekams viņu nogalināja 1983. gadā.

Pēc slepkavības sākās slaktiņš, kurā nogalināja aptuveni simt divdesmit cilvēku, ieskaitot ārlietu ministru, sieviešu lietu ministri un dažus ietekmīgus arodbiedrību vadītājus. ASV iebruka valstī un ieviesa demokrātiju. Grenādai tas nozīmēja to, ka bezdarbs pieauga no sešiem līdz gandrīz piecdesmit procentiem un par nozīmīgāko ienākumu avotu atkal kļuva kokaīna tirdzniecība. Filips Kempbels bija grozījis galvu par aprakstu Līsbetas ceļvedī un devis vērtīgus padomus par to, no kādiem cilvēkiem un kvartāliem jāizvairās pēc tumsas iestāšanās.

Līsbetas Salanderes gadījumā šādi padomi bija diezgan bezjēdzīgi. Tomēr viņa bija izvairījusies no iepazīšanās ar Grenādas kriminālo vidi, jo iemīlējās Grand Anse pludmalē uz dienvidiem no Sentdžordžesas. Tas bija kilometriem garš un visai tukšs smilšu liedags, kur viņa varēja klīst stundām ilgi, nebūdama spiesta sarunāties vai pat nesatikdama nevienu cilvēku. Līsbeta bija pārcēlusies uz Keys, vienu no nedaudzajām amerikāņu viesnīcām pie Grand Anse, un nodzīvojusi tur septiņas nedēļas, nedarīdama neko citu kā vien staigādama pa pludmali un ēzdama vietējos augļus, sauktus par chin-ups, kas pēc garšas atgādināja sīvas zviedru ērkšķogas un viņai bija ļoti iegaršojušies.

Šī nebija tūrisma sezona, un tikai nepilna trešā daļa no Keys Hotel istabiņām bija apdzīvotas. Vienīgā nelaime tā, ka viņas mieru un izklaidīgās matemātikas studijas piepeši iztraucēja klusinātais terors blakusistabā.

MIkaels Blumkvists uzlika rādītājpirkstu uz Līsbetas Salanderes durvju zvana pogas Lundagātanā. Viņš necerēja, ka meitene atvērs, taču bija iesācis pāris reižu mēnesī nobraukt gar viņas dzīvokli, lai pārbaudītu, vai ir kas mainījies. Pacēlis vēstuļsprau- gas aizvaru, viņš varēja saskatīt reklāmlapu kaudzi. Bija pāri

desmitiem vakarā un pārāk tumšs, lai viņš varētu noteikt, cik stipri šī kaudze pieaugusi kopš iepriekšējās reizes.

īsu mirkli viņš neizlēmīgi stāvēja kāpņu telpā, iekams neapmierināts apgriezās un pameta šo namu. Viņš lēnā solī devās uz savu dzīvokli Bellmansgātanā, ieslēdza kafijas automātu un atvēra vakara avīzes pirms Rapport vēlā ziņu izlaiduma. Mīkaels sadrūmis prātoja, diezin kur Līsbeta Salandere šobrīd atrodas. Viņš juta vieglu nemieru un tūkstošo reizi lauzīja galvu par to, kas gan īsti noticis.

Pirms gada Ziemassvētku brīvdienās viņš bija uzaicinājis Līs- betu uz savu vasarnīcu Sandhamnā. Abi devās garās pastaigās un apsprieda atskaņas no dramatiskajiem notikumiem, kuros paši bija iejaukti aizvadītajā gadā, kad Mīkaela dzīve sagriezās īstā virpulī, ko viņš vēlāk sāka uzskatīt par personības krīzi. Mīkaelu  ' bija notiesājuši par apmelošanu, un viņš pāris mēnešus pava- ' dīja cietumā, žurnālista karjera bija pilnīgā tintē, un viņš ar asti kājstarpē bija aizbēdzis no atbildīgā izdevēja posteņa žurnālā Millennium. Taču piepeši viss mainījās. Uzdevums sarakstīt rūpnieka Henrika Vangera biogrāfiju, ko viņš uztvēra kā neprātīgi labi apmaksātu terapiju, piepeši pārvērtās izmisīgās viltīga un nezināma sērijslepkavas medībās.

Šo medību laikā viņš bija sastapis Līsbetu Salanderi. Mīkaels izklaidīgi aptaustīja vieglo rētu, ko cilpa bija atstājusi zem viņa kreisās auss. Līsbeta ne tikai palīdzēja medīt slepkavu - viņa burtiski izglāba Mīkaela dzīvību.

Līsbeta atkal un atkal bija pārsteigusi viņu ar savām dīvainajām spējām - fotogrāfisko atmiņu un fenomenālajām dator- prasmēm. Mīkaels Blumkvists uzskatīja, ka viņš pats pārzina datoru vidējā līmenī, taču Līsbeta rīkojās ar datoriem tā, it kā būtu noslēgusi līgumu ar pašu nelabo. Mīkaels lēnām aptvēra, ka meitene ir pasaules līmeņa hakere un īsta leģenda ekskluzīvajā starptautiskajā klubā, kas nodarbojās ar datu uzlaušanu augstākajā līmenī, lai gan pazīstama tur tikai ar pseidonīmu Wasp.

Tieši Līsbetas spēja netraucēti iekļūt citu cilvēku datoros sagādāja MIkaelam nepieciešamos materiālus, lai savu sakāvi Ven- nerstrema afērā viņš pārvērstu sensācijā, ko vēl pēc gada izmeklēja starptautiskas policijas institūcijas cīņai ar ekonomisko noziedzību un kas deva viņam iespēju regulāri apmeklēt TV studijas.

Pirms gada viņš bija uztvēris šo sensāciju ar milzīgu apmierinājumu - kā atriebību un augšāmcelšanos no žurnālistikas rensteles. Taču apmierinājums drīz izgaisa. Dažu nedēļu laikā viņam jau bija apnicis atbildēt uz vieniem un tiem pašiem žurnālistu un izmeklētāju jautājumiem. Man žēl, bet es nevaru atklāt savus avotus. Kad angļu valodā rakstošās avīzes Azerbajdzjan Times žurnālists bija uzņēmies pūles doties uz Stokholmu tikai tādēļ, lai uzdotu tos pašus vientiesīgos jautājumus, Mīkaela mērs bija pilns. Viņš samazināja interviju skaitu līdz minimumam un pēdējos mēnešos būtībā bija piekritis uzstāties tikai tad, kad viņam piezvanīja senā draudzene no TV4 un pierunāja viņu, un tas notika vien tajos gadījumos, kad izmeklēšanā bija sācies kāds jauns posms.

Turklāt Mīkaela sadarbībai ar draudzeni no TV4 bija vēl kāds aspekts. Viņa bija pirmā žurnāliste, kas uzķēra Mīkaela atradumu, un bez viņas sižeta tovakar, kad Millennium tikko bija publicējis savu sensāciju, šis stāsts diezin vai iegūtu tādu efektu. Tikai vēlāk Mīkaels uzzināja, ka viņa ar zobiem un nagiem cīnījusies, lai pārliecinātu redakciju atrast sižetam vietu. Daudzi nevēlējās popularizēt Millennium bezgodi, un līdz pat mirklim, kad žurnāliste izgāja ēterā, viņai nebija pārliecības, ka televīzijas advokātu bars laidīs šo stāstu cauri. Vairāki no viņas vecākajiem kolēģiem bija rādījuši noraidošus signālus un pareģojuši - ja viņa kļūdīsies, tad ar viņas karjeru būs cauri. Žurnāliste palika pie sava un ieguva savā kontā gada labāko sižetu.

Mīkaela draudzene ziņoja par Vennerstrema afēru pirmajā nedēļā - viņa taču bija vienīgā žurnāliste, kas patiesi iedziļinājusies šajā tematā, - bet neilgi pirms Ziemassvētkiem Mīkaels pamanīja, ka visi komentāri un jaunie pavērsieni bija nodoti viņas kolēģiem vīriešiem. Ap Jauno gadu Mīkaels netiešā ceļā uzzināja, ka viņa gluži vienkārši atstumta no šīs lietas ar pamatojumu, ka tik svarīgs temats jārisina nopietniem ekonomikas apskatniekiem, nevis tādai meitenītei no provinces, laukiem vai velns viņu zina kāda nostūra. Nākamajā reizē, kad Mīkaelam piezvanīja un lūdza sniegt komentāru TV4, viņš pavisam atklāti paskaidroja, ka runās ar TV4 tikai tad, ja jautājumus uzdos viņa draudzene. Pagāja vairākas īgnas klusēšanas pilnas dienas, iekams TV4 vecie zēni padevās.

Mīkaela zudusī interese par Vennerstrema lietu sakrita ar Līsbetas Salanderes pazušanu no viņa dzīves. Viņš joprojām nespēja aptvert, kas noticis.

Abi bija šķīrušies Otrajos Ziemassvētkos, un starpsvētku dienās viņš nebija Līsbetu saticis. Vēlu 30. decembra vakarā viņš piezvanīja Līsbetai, taču viņa neatbildēja.

Vecgada vakarā Mīkaels aizstaigāja līdz Līsbetas dzīvoklim divas reizes. Pirmajā reizē, kad viņš zvanīja pie durvīm, meitenes dzīvoklī dega gaisma, taču viņa neatvēra. Otrajā reizē tur bija tumšs. Pirmajā janvārī Mīkaels vēlreiz veltīgi mēģināja viņai piezvanīt. Pēc tam viņš dzirēja tikai atbildi, ka abonents nav sasniedzams.

Turpmākajās dienās Mīkaels redzēja Līsbetu divas reizes. Nespēdams meiteni sazvanīt, viņš devās pie Līsbetas janvāra sākumā un apsēdās gaidīt uz kāpnēm pie viņas dzīvokļa durvīm. Mīkaels bija paņēmis līdzi grāmatu un spītīgi gaidīja četras stundas, līdz viņa ienāca pa ārdurvīm īsi pirms vienpadsmitiem vakarā. Līsbeta nesa brūnu kartona kasti un spēji apstājās, pamanījusi Mīkaelu.

“Sveika, Līsbet!” viņš sveicināja un aizvēra grāmatu.

Līsbeta nopētīja viņu bez kādas izteiksmes sejā, skatienā nebija ne siltuma, ne draudzības. Tad viņa pagāja garām un iebāza atslēgu savās durvīs.

“Vai piedāvāsi tasīti kafijas?” Mīkaels jautāja.

Līsbeta pagriezās pret viņu un klusā balsī sacīja:

“Ej prom! Es negribu tevi vairs redzēt.”

Tad viņa aizcirta durvis ļoti apstulbušā Mīkaela Blumkvista deguna priekšā, un viņš dzirdēja, kā meitene ieslēdzas.

Otro reizi Mīkaels redzēja Līsbetu pēc trim dienām. Viņš ar metro brauca no Slusenas uz Centrālo staciju, un, kad vilciens apstājās Vecpilsētā, viņš palūkojās pa logu un ieraudzīja Līsbetu uz perona mazāk nekā divu metru attālumā. Mīkaels pamanīja meiteni mirklī, kad durvis aizvērās. Piecas sekundes viņa blenza Mīkaelam cauri, itin kā viņš būtu tukšs gaiss, tad pagriezās un izgāja no viņa redzesloka brīdī, kad vilciens sāka kustēties.

Šo ziņu nevarēja pārprast. Līsbeta Salandere nevēlējās ielaisties nekādās darīšanās ar Mīkaelu Blumkvistu. Viņa bija izmetusi Mīkaelu no savas dzīves tikpat efektīvi, kā izdzēsa kādu failu no sava datora, bez paskaidrojumiem. Līsbeta bija nomainījusi mobilā telefona numuru un neatbildēja uz e-pasta vēstulēm.

Mīkaels nopūtās, izslēdza televizoru, piegāja pie loga un vēroja Rātsnamu.

Viņš prātoja, vai dara aplam, ar spītīgu regularitāti apciemodams viņas dzīvokli. Ja kāda sieviete deva tik skaidru signālu, ka nevēlas Mīkaelu redzēt, viņš parasti atkāpās. Nerespektēt šādu ziņu, viņaprāt, nozīmēja nerespektēt sievieti pašu.

Mīkaels un Līsbeta bija pārgulējuši, taču tas notika pēc Līsbetas iniciatīvas, un šīs attiecības ilga pusgadu. Ja viņa bija nolēmusi tās pārtraukt tikpat pārsteidzošā veidā, kā uzsāka, tad Mīkaelam tur nebija ko iebilst. Tas bija viņas lēmums. Mīkaelam nebija nekādu problēmu pieņemt bijušā drauga lomu - ja nu viņš tāds bija taču Līsbetas pilnīgā norobežošanās viņu pārsteidza.

Mīkaels nebija iemīlējies - viņi bija tik atšķirīgi, cik vien divi cilvēki vispār var būt, - taču Mīkaelam meitene patika, viņam ļoti pietrūka šī dullā, sarežģītā skuķa. Viņš bija domājis, ka draudzība ir abpusēja. īsi sakot, viņš jutās kā idiots.

Mīkaels ilgi stāvēja pie loga.

Beidzot viņš pieņēma galīgo lēmumu.

Ja viņš Līsbetai nepatika tik ļoti, ka viņa pat nespēja sasveicināties, ieraugot Mīkaelu metro, tad šī draudzība acīmredzot bija galā un kaitējums nelabojams. Turpmāk viņš vairs necentīsies ar meiteni sazināties.

Līsbeta Salandere paskatījās savā rokaspulkstenī un konstatēja, ka ir nosvīdusi cauri slapja, lai gan sēž ēnā. Bija pusvienpadsmit priekšpusdienā. Viņa iegaumēja trīs rindiņas garu matemātisku formulu un aizvēra grāmatu Dimensions in Mathematics. Pēc tam paņēma no galdiņa savas istabas atslēgu un cigarešu paciņu.

Līsbetas istaba atradās otrajā stāvā, kas bija arī viesnīcas augšējais stāvs. Viņa izģērbās un iegāja dušā.

Sastingusi pie sienas netālu no griestiem, uz viņu blenza aptuveni divdesmit centimetru gara, zaļa ķirzaka. Līsbeta blenza tai pretī, taču nemēģināja ķirzaku aizdzīt. Ķirzakas salā bija visur, tās ielīda istabā caur žalūzijām pa atvērto logu, pa durvju apakšu vai vannas istabas ventilācijas lūku. Līsbetai patika sabiedrība, kas viņu netraucēja. Ūdens bija vēss, bet ne ledaini auksts, un viņa piecas minūtes stāvēja zem dušas, lai atvēsinātos.

Atkal iznākusi istabā, Līsbeta kaila apstājās pie spoguļa un izbrīnā nopētīja savu augumu. Viņa joprojām svēra tikai aptuveni četrdesmit kilogramu un bija metru piecdesmit centimetrus gara. Tur neko daudz nevarēja līdzēt. Viņai bija smalki lelles locekļi, mazas plaukstas un neizteikti gurni.

Taču tagad viņai bija krūtis.

Visu dzīvi Līsbeta bija bijusi plakana kā dēlis, itin kā vēl nebūtu sasniegusi pubertāti. Tas gluži vienkārši izskatījās smieklīgi, un viņai vienmēr bija neērti rādīties kādam kailai.

Piepeši viņa bija ieguvusi krūtis. Runa nebija par lielām bumbām (ko viņa nemaz negribētu un kas izskatītos vēl smieklīgāk pie viņas trauslā auguma), tomēr tās bija divas stingras, apaļas vidēja lieluma krūtis. Pārmaiņas bija piesardzīgas, un proporcijas - atbilstošas. Tomēr atšķirība bija dramatiska gan izskata, gan personiskās labsajūtas ziņā.

Līsbeta bija pavadījusi piecas nedēļas kādā klīnikā Dženovas pievārtē un sagādājusi sev implantus, kas tagad veidoja viņas jaunās krūtis. Viņa bija izvēlējusies klīniku un ārstus, kam Eiropā bija vislabākā un nopietnākā slava. Ārste, šarmanta un skarba sieviete, vārdā Alesandra Perrīni, konstatēja, ka Līsbetas krūtis ir fiziski neattīstītas, tāpēc krūšu palielināšanu var veikt medicīnisku iemeslu dēļ.

Operācija nebija gluži nesāpīga, taču krūtis izskatījās un šķita pilnīgi dabiskas un rētas nu jau gandrīz vairs nebija redzamas. Līsbeta ne mirkli nebija nožēlojusi savu lēmumu. Viņa jutās apmierināta. Arī tagad, vēl pēc pusgada, viņa nevarēja puskaila mierīgi paiet garām nevienam spogulim, ik reizi viņa izbrīnījās un ar prieku konstatēja, ka ir paaugstinājusi savu dzīves kvalitāti.

Dženovas klīnikā viņa bija arī likvidējusi vienu no saviem deviņiem tetovējumiem - divus centimetrus garu lapseni - uz kakla labajā pusē. Līsbetai patika savi tetovējumi, visvairāk - lielais pūķis no lāpstiņas līdz gumam, tomēr viņa bija nolēmusi atbrīvoties tikai no lapsenes. Tā bija tik redzamā vietā un tik uzkrītoša, ka ļāva viņu viegli iegaumēt un identificēt. Līsbeta Salandere negribēja, lai viņu iegaumē un identificē. Tetovējumu noņēma ar lāzeru, un, ar rādītājpirkstu novilkdama pār kaklu, viņa juta vieglu sarētojumu. Tuvāka apskate atklāja, ka viņas iedegusī āda ir mazliet gaišāka vietā, kur atradies tetovējums, taču, tikai uzmetot skatienu, nebija redzams nekas. Kopumā uzturēšanās Dženovas klīnikā viņai izmaksāja simt deviņdesmit tūkstošus kronu.

Viņa to varēja atļauties.

Līsbeta beidza sapņot spoguļa priekšā un uzvilka biksītes un krūšturi. Divas dienas pēc tam, kad bija atstājusi Dženovas klīniku, viņa pirmo reizi savā divdesmit piecus gadus garajā mūžā apmeklēja dāmu apakšveļas veikalu un iegādājās apģērba gabalu, pēc kura viņai agrāk nebija vajadzības. Kopš tā laika bija pagājusi viņas divdesmit sestā dzimšanas diena, un tagad viņa nēsāja krūšturi ar zināmu apmierinājuma izjūtu.

Līsbeta uzvilka džinsus un melnu T kreklu ar uzrakstu Consider this afair vvarning. Viņa sameklēja sandales un saules cepuri un uzkāra plecā melnu neilona somu.

Ceļā uz izeju viņa saklausīja murdoņu, ko radīja mazs viesu pulciņš pie reģistratūras. Viņa palēnināja soli un sasprindzināja dzirdi.

“Cik bīstama tā ir?” skaļā balsī ar eiropeisku akcentu jautāja melnādaina sieviete. Līsbeta atcerējās, ka šī sieviete pirms desmit dienām bija ieradusies ar čārterreisu no Londonas.

Iesirmais viesnīcas darbinieks Fredijs Makbeins, kas vienmēr sveicināja Līsbetu ar draudzīgu smaidu, izskatījās noraizējies. Viņš paskaidroja, ka visi viesnīcas iemītnieki saņems norādījumus un nav nekāda pamata satraukumam, ja viesi punktuāli tos izpildīs. Pēc viņa atbildes sākās jautājumu plūdi.

Līsbeta Salandere sarauca uzacis un piegāja pie bāra, kur aiz letes stāvēja Ella Ķārmaikla.

“Kas notiek?” Līsbeta jautāja un ar īkšķi norādīja uz reģistratūru.

“Mūs draud apciemot Matilda.”

“Matilda?”

“Matilda ir orkāns, kas pirms pāris nedēļām izveidojās pie Brazīlijas un šorīt šķērsoja Surinamas galvaspilsētu Paramaribo. Nav zināms, kādā virzienā viņa dosies tālāk, - iespējams, ziemeļu virzienā uz ASV. Taču, ja viņa turpinās pārvietoties gar krastu uz rietumiem, tad Trinidāda un Grenāda atradīsies tieši pa ceļam. Var sanākt pūtiens.”

“Es domāju, ka orkānu sezona ir cauri.”

“Ir jau arī. Brīdinājumi par orkāniem mums pienāk septembrī un oktobrī. Taču šobrīd ir iestājies tāds sajukums ar klimatu, sil- tumnlcefektu un visu pārējo, ka neko vairs nevar droši zināt.”

“Skaidrs. Un kad Matilda ir gaidāma?”

“Drīz.”

“Vai man vajadzētu kaut ko pasākt?”

“Līsbet, ar orkāniem nejoko. Septiņdesmitajos gados kāds orkāns te, Grenādā, izraisīja milzīgus postījumus. Man bija vienpadsmit gadu, es tolaik dzīvoju augšā Grand Etang, vienā ciematā pa ceļam uz Grenvilu, un nekad neaizmirsīšu to nakti.”

“Hm.”

“Bet tev nav jāuztraucas. Sestdien turies viesnīcas tuvumā. Sakravā somā visu, ko tu negribētu zaudēt, - piemēram, to datoru, ar ko tu tur spēlējies, - un esi gatava ņemt to līdzi, kad atskanēs rīkojums doties lejā uz pagrabu. Tas ir viss.”

“Labi.”

“Vai gribi ko iedzert?”

“Nē.”

Līsbeta Salandere devās prom neatvadījusies. Ella Kārmaikla bezcerīgi pasmaidīja viņai nopakaļ. Bija pagājušas pāris nedēļas, iekams viņa pierada pie dīvainās meitenes manierēm un saprata, ka Līsbeta Salandere nav iedomīga - viņa vienkārši ir ļoti neparasta. Taču viņa bez ierunām maksāja par saviem dzērieniem, nemēdza piedzerties, turējās pati par sevi un nekad necēla traci.

Grenādas vietējā satiksme sastāvēja lielākoties no bagātīgi izrotātiem minibusiem, kas kursēja, īpaši neņemot vērā sarakstus un citas formalitātes. Diennakts gaišajās stundās tie nepārtraukti braukāja šurpu turpu. Toties pēc tumsas iestāšanās pārvietoties bez sava auto būtībā bija neiespējami.

Līsbetai pie Sentdžordžesas ceļa vajadzēja pagaidīt tikai dažas minūtes, līdz blakus nobremzēja kāds autobuss. Šoferis bija rastafarietis, un autobusa magnetola uz visskaļāko atskaņoja No Woman No Cry. Līsbeta aizbāza ausis, samaksāja dolāru un iespraucās starp korpulentu sirmu kundzi un diviem puišeļiem skolēnu formastērpos.

Sentdžordžesa bija izvietojusies gar U veida līci, kur atradās The Carenage, iekšējā osta. Ap ostu slējās stāvi kalni ar dzīvojamām mājām, vecām koloniālā stila celtnēm, bet pašā galā, uz kraujas klints zemesragā - cietoksnis Fort Rupert.

Sentdžordžesa bija ļoti kompakta un sablīvēta pilsētiņa ar šaurām ieliņām un daudzām šķērsielām. Mājas kāpa augšup pakalnos, un vienīgā horizontālā virsma te laikam bija tikai apvienotais kriketa laukums un skrejceliņš pilsētas ziemeļu nomalē.

Līsbeta izkāpa no autobusa ostas vidū un devās uz Maclntyre’s Electronics veikalu īsas, stāvas nogāzes galā. Visas preces, ko pārdeva Grenādā, lielākoties bija importētas no ASV vai Anglijas un tātad maksāja divkārt vairāk nekā citur, toties veikalā bija gaisa kondicionētājs.

Beidzot bija atvestas rezerves baterijas, ko viņa pasūtījusi savam Apple PowerBook (G4 Titanium un 17 collu ekrāns). Maiami Līsbeta bija nopirkusi Palm plaukstdatoru ar nolokāmu tastatūru, tajā viņa varēja izlasīt savu e-pastu un viegli paķert to līdzi neilona somā, lai nebūtu jāstaipa apkārt PovverBook, taču tas bija nožēlojams 17 collu ekrāna aizstājējs. Tomēr oriģinālās baterijas bija nosēdušās un izvilka tikai kādu pusstundu, līdz tās vajadzēja uzlādēt, kas bija tīrā sodība, - viņa vēlējās sēdēt uz terases pie baseina, un strāvas padeve Grenādā bija problemātiska. Šeit pavadītajās nedēļās Līsbeta bija piedzīvojusi divus ilgākus strāvas padeves pārrāvumus. Viņa samaksāja ar Wasp Enterprises piederošu kredītkarti, iebāza baterijas somā un atkal izgāja pusdienas karstumā.

Līsbeta iegriezās Barclays bankā un izņēma trīssimt dolāru skaidrā naudā, bet pēc tam devās uz tirgu un nopirka saišķi burkānu, sešus mango un pusotra litra minerālūdens pudeli. Neilona soma kļuva ievērojami smagāka, un, kad Līsbeta atkal nonāca ostā, viņa jutās gan izsalkusi, gan izslāpusi. Vispirms viņa iedomājās par restorānu The Nutmeg, taču izskatījās, ka tā ieeju pilnībā aizsprostojuši apmeklētāji. Viņa devās uz klusāko restorānu The Turtleback ostas galā, apsēdās verandā un pasūtīja kalmārus ar ceptiem kartupeļiem un pudeli vietējā alus Carib. Līsbeta paņēma kādu pamestu vietējās avīzes Grenadian Voice eksemplāru un divās minūtēs to pārskatīja. Vienīgais interesantais raksts bija dramatiskais brīdinājums par iespējamo Matildas. ierašanos. Tekstu ilustrēja attēls, kurā redzama nopostīta māja un atgādinājums par postījumiem pēc pēdējā lielā orkāna, kas piemeklēja valsti.

Līsbeta salocīja avīzi, iedzēra malku alus tieši no pudeles un atslīga krēslā, kad piepeši ieraudzīja verandā iznākam vīrieti no 32. istabas. Vienā rokā viņš nesa savu brūno portfeli, bet otrā - lielu glāzi kokakolas. Vīrieša skatiens pārslīdēja Līsbetai, viņu nepazīstot, tad viņš apsēdās verandas pretējā pusē un pievērsa skatienu ūdenim aiz sienas.

Līsbeta Salandere nopētīja vīrieti, kas sēdēja, pagriezies profilā. Viņš šķita iegrimis domās un nekustējās septiņas minūtes, tad piepeši pacēla glāzi un iedzēra trīs lielus malkus. Vīrietis nolika glāzi un atkal raudzījās uz jūru. Pēc brīža Līsbeta atvēra somu un izņēma Dimensions in Mathematics.

Visu dzīvi Līsbetai bija patikuši āķīgi uzdevumi un mīklas. Deviņu gadu vecumā viņa no mātes saņēma Rubika kubu. Tā salikšana pārbaudīja viņas loģisko domāšanu gandrīz četrdesmit nervozas minūtes, iekams viņa beidzot saprata, kā tas darbojas. Pēc tam vairs nebija nekādu grūtību sagrozīt kubiku pareizi. Līsbeta nekad nebija ne reizi kļūdījusies avīžu atjautības uzdevumos - piecas dīvaina izskata figūras un jautājums: kā jāizskatās sestajai. Atbilde vienmēr bija acīm redzama.

Pirmajās klasēs viņa bija apguvusi plusus un mīnusus. Reizināšana, dalīšana un ģeometrija bija dabisks turpinājums. Viņa prata saskaitīt summu restorānā, sastādīt rēķinu un aplēst artilērijas granātas trajektoriju, ja to izšauj noteiktā ātrumā un noteiktā leņķī. Tas bija pašsaprotami. Pirms Līsbeta izlasīja rakstu žurnālā

Popular Science, viņu ne mirkli nebija aizrāvusi matemātika, viņa pat neiedomājās, ka reizināšanas tabula vispār ir matemātika. Reizināšanas tabulu Līsbeta skolā iegaumēja vienā pēcpusdienā un nespēja saprast, kāpēc skolotājs turpina par to vāvuļot veselu gadu.

Tagad viņa piepeši bija apjautusi nesatricināmo loģiku, kas acīmredzot slēpās aiz spriedumiem un formulām, un tā aizveda viņu uz akadēmisko grāmatnīcu. Tomēr, tikai atverot Dimensions in Mathematics, Līsbetai pavērās vesela jauna pasaule. Matemātika patiesībā bija loģisks uzdevums ar neskaitāmām variācijām - atrisināmām mīklām. Galvenais nebija izrēķināt uzdevumu. Piecreiz pieci vienmēr būs divdesmit pieci. Galvenais bija saprast sakarību starp dažādajiem likumiem, kas palīdzēja atrisināt jebkuru matemātisku problēmu.

Dimensions in Mathematics nebija strikta matemātikas mācību grāmata, bet gan tūkstoš divsimt lappušu biezs ķieģelis par matemātikas vēsturi no senajiem grieķiem līdz mūsdienu centieniem izprast sfērisko astronomiju. Grāmata bija gluži vai Bībeles statusā, tā nozīmēja to pašu, ko nopietniem matemātiķiem reiz (un joprojām) nozīmēja Diofanta Aritmētika. Pirmo reizi atvērusi Dimensions viesnīcas terasē pie Grand Anse pludmales, Līsbeta piepeši nonāca apburtā ciparu pasaulē, grāmatā, kuras autors gan izglītoja, gan spēja uzjautrināt lasītāju ar anekdotēm un pārsteidzošām problēmām. Līsbeta varēja izsekot matemātikas attīstībai no Arhimēda līdz mūslaiku Reaktīvās kustības laboratorijai Kalifornijā. Viņa izprata problēmu risināšanas metodes.

Pitagora teorēma (x2 +y2 =z2 ), formulēta ap 500. gadu pirms Kristus, viņai kļuva par īstu atklāsmi. Līsbeta piepeši izprata jēgu tam, ko bija iegaumējusi jau nedaudzajās apmeklētajās stundās pamatskolā. Taisnleņķa trijstūrī hipotenūzas kvadrāts ir vienāds ar katešu kvadrātu summu. Viņu fascinēja Eiklīda atklājums 300. gadā pirms Kristus: pilnīgs skaitlis vienmēr ir divu skaitļu reizinājums, kurā viens no skaitļiem ir 2 kādā pakāpē, bet otro skaitli veido starpība starp 2 nākamajā pakāpē un 1. Tas bija Pitagora teorēmas uzlabojums, un Līsbeta ieraudzīja nebeidzamas kombinācijas.

Viņa varētu turpināt bezgalīgi ilgi, neatrodot nevienu skaitli, kas pārkāpj likumu. Šī loģika valdzināja Līsbetas absolūtā izjūtu. Viņa ar prieku izstudēja Arhimēda, Ņūtona, Martina Gārdnera un daudzu citu klasisko matemātiķu darbus.

Pēc tam viņa nonāca līdz nodaļai par Pjēru Fermā, kura matemātiskā mīkla Fermā teorēma bija likusi viņai lauzīt galvu septiņas nedēļas. Būtībā tas bija gluži necils laika periods, ņemot vērā to, ka Fermā bija tracinājis matemātiķus gandrīz četrsimt gadu, līdz anglim Endrū Vailsam tikai 1993. gadā izdevās viņa mīklu atminēt.

Fermā teorēma bija šķietami vienkāršs uzdevums.

Pjērs Fermā piedzima 1601. gadā Bomonādelomaņā Francijas dienvidrietumos. Patiesībā Fermā pat nebija matemātiķis, viņš bija valsts ierēdnis un matemātika bija viņa dīvainais vaļasprieks brīvajā laikā. Tomēr viņu uzskata par vienu no apdāvinātākajiem matemātiķiem autodidaktiem, kāds jebkad dzīvojis. Tāpat kā Līs- betai, ari Fermā patika risināt āķīgus uzdevumus un mīklas. Šķita, ka jo īpaši viņam patīk ķircināt citus matemātiķus, izgudrojot problēmu, bet neietverot tajā risinājumu. Filozofs Renē Dekarts apveltīja Fermā ar vairākiem nicīgiem epitetiem, bet angļu kolēģis Džons Voliss viņu dēvēja par “to nolādēto francūzi”.

15. gadsimta trīsdesmitajos gados klajā nāca Diofanta Aritmētikas tulkojums franču valodā, tajā bija pilnībā apkopotas Pitagora, Eiklīda un pārējo senatnes matemātiķu formulētās skaitļu

teorijas. Tieši studējot Pitagora teorēmu, Fermā pilnīgas ģenialitātes uzplūdā radīja savu nemirstīgo problēmu. Viņš formulēja Pitagora teorēmas variantu. Kvadrāta (x2 +y2 =z2 ) vietā Fermā izmantoja kubu (x3 +y3 =z3 ).

Nelaime tā, ka jaunajam vienādojumam šķietami nebija atrisinājuma veselos skaitļos. Tādējādi ar nelielu akadēmisku izmaiņu palīdzību Fermā šo formulu, kam bija bezgalīgs skaits ideālu risinājumu, pārveidoja strupceļā, kuram vispār nav atrisinājuma. Viņa teorēma bija tieši šāda: Fermā apgalvoja, ka nekur skaitļu nebeidzamajā rindā nav neviena vesela skaitļa, kura kubs būtu divu kubu summa, un tas attiecas uz visiem skaitļiem, kuru pakāpe ir augstāka par 2, tātad Pitagora teorēma.

Citi matemātiķi drīz bija vienisprātis, ka tieši tā arī ir. Ar mēģinājumu un kļūdu metodes palīdzību viņi konstatēja, ka nevar atrast nevienu skaitli, kas apgāztu Fermā apgalvojumu. Nelaime tā, ka viņi, pat ja rēķinātu līdz pasaules galam, nespētu izmēģināt visus eksistējošos skaitļus - to taču ir nebeidzami daudz -, tātad matemātiķi nevarēja būt pilnīgi droši, ka nākamais skaitlis neapgāztu Fermā teorēmu. Matemātikā kādu apgalvojumu vajadzēja pierādīt matemātiski un izteikt universālā un zinātniski korektā formulā. Matemātiķim jāspēj kāpt tribīnē un izrunāt vārdus: “Tas ir tāpēc, ka…”

Fermā, uzticīgs savam paradumam, paķircināja kolēģus. Sava Aritmētikas eksemplāra lappuses malā ģēnijs uzskrīpāja problēmas izvirzījumu un beidza to ar pāris rindiņām. Cuius rei demonstra- tionem mirabilem sane detexi hanc marginis exiquitas non caperet. Šīs rindas matemātikas vēsturē kļuva nemirstīgas: Esmu atradis šim apgalvojumam patiesi brīnišķīgu pierādījumu, taču lapas malā tam ir par maz vietas.

Ja Fermā nolūks bija pamatīgi saniknot kolēģus, tad viņam tas izdevās. Kopš 1637. gada būtībā ikviens ar pašcieņu apveltīts matemātiķis ir pavadījis daudz laika, dažkārt pat ievērojami daudz laika, lai mēģinātu atrast Fermā pierādījumu. Veselas domātāju paaudzes cieta neveiksmi, līdz Endrū Vailss 1993. gadā atrada galīgo atrisinājumu. Viņš bija lauzījis galvu par šo problēmu divdesmit piecus gadus, pēdējos desmit no tiem gandrīz nepārtraukti.

Līsbeta Salandere bija pamatīgi apjukusi.

Patiesībā viņu neinteresēja atbilde. Svarīgākais bija problēmas risināšana. Ja kāds nolika viņai priekšā mīklu, viņa to atminēja. Iekams Līsbeta aptvēra spriešanas principus, skaitļu mīklu risināšana prasīja ilgu laiku, tomēr viņa vienmēr nonāca pie pareizās atbildes, pirms ielūkojās atrisinājumā.

Izlasījusi Fermā teorēmu, viņa paņēma papīra lapu un sāka kricelēt skaitļus. Taču atrast mīklas pierādījumu neizdevās.

Līsbeta negribēja skatīties atbildi, tāpēc pāršķīra nodaļu, kurā tika aplūkots Endrū Vailsa risinājums. Viņa pabeidza lasīt Dimensions un konstatēja, ka neviena no pārējām grāmatā formulētajām problēmām nesagādā viņai lielas grūtības. Pēc tam viņa dienu no dienas aizvien pieaugošā aizkaitinājumā atgriezās pie Fermā mīklas un prātoja, kādu “brīnišķīgu pierādījumu” Fermā būtu varējis atrast. Viņa klīda no strupceļa strupceļā.

Līsbeta pacēla acis, kad vīrietis no 32. istabas piepeši piecēlās un devās uz izeju. Viņa pašķielēja rokaspulkstenī un konstatēja, ka vīrietis ir nekustīgi sēdējis divas stundas un desmit minūtes.

Ella KArmaikla nolika glāzi uz bāra letes priekšā Līsbetai Salanderei un secināja, ka šī meitene neniekojas ar rozā krāsas dzērieniem un muļķīgiem lietussardziņiem. Salandere vienmēr pasūtīja vienu un to pašu - rumu ar kolu. Atskaitot vienu vienīgu vakaru, kad Līsbeta bija dīvainā garastāvoklī un tā pietempās, ka Ella bija spiesta lūgt kādu palīgu uznest meiteni augšā uz istabu; viņa parasti dzēra tikai caffe latte, pa vienam stiprajam dzērienam vai vietējo Carib alu. Viņa, kā allaž, apmetās nomaļus pašā bāra letes galā labajā pusē un atvēra grāmatu ar dīvainām matemātikas formulām, kas Ellas Kārmaiklas acis bija neparasta literatūras izvēle meitenei viņas vecumā.

Viņa ari konstatēja, ka Līsbeta Salandere neizrāda ne mazāko vēlmi, lai viņu kāds aplido. Tos nedaudzos vientuļos vīriešus, kuri viņai tuvojās, meitene laipni, taču noteikti atraidīja, un vienā gadījumā tas pat nenotika īpaši laipni. Bet skarbi atšūtais Kriss Makallens jau ari bija vietējais dīkdienis un pelnījis dabūt pa degunu. Tāpēc Ella nebija sevišķi sašutusi, kad viņš kaut kādā dīvainā veidā paklupa un iegāzās baseinā, visu vakaru ecējies ar Līsbetu Salanderi. Makallenam par labu jāatzīst, ka viņš nebija ļaunatminīgs. Nākamajā vakarā viņš atgriezās skaidrā prātā un uzsauca Salanderei alu, ko viņa pēc īsas šaubīšanās pieņēma. Pēc tam viņi vienmēr pieklājīgi sasveicinājās, nejauši saskrējušies bārā.

“Viss kārtībā?” Ella pajautāja.

Līsbeta pamāja ar galvu un paņēma glāzi.

“Kādi jaunumi par Matildu?” viņa gribēja zināt.

“Joprojām virzās uz mūsu pusi. Var iznākt pagalam briesmīga nedēļas nogale.”

“Kad mēs to zināsim?”

“Patiesībā tikai tad, kad viņa būs garām. Viņa var doties taisni uz Grenādu un tad pēkšņi nolemt pagriezties uz ziemeļiem.”

“Vai pie jums bieži plosās orkāni?”

“Tie nāk un iet. Biežāk paiet mums garām - citādi salas vairs nemaz nebūtu. Bet tev nav jāuztraucas.”

“Es neuztraucos.”

Pēkšņi viņas izdzirdēja mazliet pārāk skaļus smieklus un pagrieza galvu pret dāmu no 32. istabas, kas šķita uzjautrināmies par vīra stāstu.

“Kas tie tādi?”

“Dr. Forbss ar sievu? Viņi ir amerikāņi no Ostinas Teksasā.”

Ella Kārmaikla vārdu “amerikāņi” izrunāja ar zināmu nepatiku.

“Zinu, ka viņi ir amerikāņi. Ko viņi te dara? Viņš ir ārsts?” “Nē, ne jau tāds doktors. Viņš ir atbraucis uz Santa Maria fondu.”

“Kas tas tāds?”

“Viņi apmaksā apdāvinātu bērnu izglītošanos. Viņš ir cienījams vīrs. Risina sarunas ar izglītības ministriju par jaunas vidusskolas celtniecību Sentdžordžesā.”

“Cienījams vīrs, kurš sit savu sievu,” Līsbeta Salandere noteica.

Ella Kārmaikla apklusa un uzmeta Līsbetai asu skatienu, pirms devās uz otru bāra galu, lai pasniegtu Carib dažiem vietējiem klientiem.

Līsbeta vēl desmit minūtes sēdēja bārā, iebāzusi degunu Dimensions. Jau pirms pubertātes viņa bija aptvērusi, ka viņai ir fotogrāfiskā atmiņa un līdz ar to viņa stipri atšķiras no saviem klasesbiedriem. Šo īpašību Līsbeta nebija atklājusi nevienam - tikai vājuma brīdī Mīkaelam Blumkvistam. Viņa jau zināja Dimensions tekstu no galvas un lielākoties staipīja grāmatu līdzi tāpēc, ka tā bija vizuāla saikne ar Fermā, itin kā grāmata būtu talismans.

Taču šajā vakarā viņai neizdevās koncentrēties ne uz Fermā, ne viņa teorēmu. Toties acu priekšā kavējās aina, kā Dr. Forbss nekustīgi sēž, pievērsis skatienu kādam punktam ostas ūdeņos.

Līsbeta nespēja izskaidrot, kāpēc viņai piepeši šķita, ka te kaut kas nav lāgā.

Pēdīgi viņa aizvēra grāmatu un devās atpakaļ uz savu istabu, kur ieslēdza PowerBook. Sērfošana internetā te nebija iedomājama. Viesnīcai nebija platjoslas pieslēguma, taču viņas datorā bija modems, ko varēja savienot ar Panasonic mobilo telefonu un tādējādi nosūtīt un saņemt e-pastus. Viņa ātri sacerēja vēstuli PZague_xyz_666@hotmail.com

Man nav platjoslas. Vajag informāciju par Dr. Forbsu no Santa Maria fonda un par viņa sievu. Abi dzīvo Ostinā Teksasā. Maksāšu 500 dolāru tam, kurš to izpētīs. Wasp.

Viņa pievienoja savu publisko PGP atslēgu, aizšifrēja vēstuli ar Plague PGP atslēgu un nosūtīja. Pēc tam paskatījās pulkstenī un konstatēja, ka ir pāri pusastoņiem vakarā.

Līsbeta izslēdza datoru, aizslēdza istabas durvis un aizsoļoja četrsimt metru pa liedagu, tad šķērsoja Sentdžordžesas ceļu un pieklauvēja pie kādas būdiņas aiz bāra The Coconut. Džordžs Blends bija sešpadsmit gadus vecs un mācījās vidusskolā. Viņš vēlējās kļūt par ārstu vai advokātu, vai varbūt astronautu, bija aptuveni tikpat kaulains kā Līsbeta un gandrīz tikpat maza auguma.

Līsbeta bija satikusi Džordžu pludmalē savā pirmajā nedēļā Grenādā, dienu pēc pārvākšanās uz Grand Anse. Viņa pastaigājās pa liedagu, apmetās ēnā zem palmām un nolūkojās uz bērniem, kas spēlēja futbolu ūdensmalā. Viņa atvēra Dimensions un sēdēja iegrimusi grāmatā, kad Džordžs atnāca un apsēdās tikai dažus metrus viņai priekšā, šķietami nemanīdams viņas klātbūtni. Līsbeta vēroja viņu klusēdama. Tieviņš melns zēns sandalēs, melnās biksēs un baltā kreklā.

Tāpat kā viņa, arī zēns bija atvēris grāmatu un iedziļinājies tajā. Tāpat kā viņa, zēns studēja matemātikas grāmatu - Basics 4. Viņš uzmanīgi lasīja un sāka rakstīt burtnīcā. Tikai tad, kad Līsbeta pēc piecām minūtēm nokremšļojās, zēns pamanīja viņas klātbūtni un panikā pielēca kājās. Viņš atvainojās par traucējumu un jau grasījās iet, kad Līsbeta apjautājās, vai viņam tur ir sarežģīti skaitļi.

Algebra. Pēc divām minūtēm viņa parādīja fundamentālu kļūdu zēna aprēķinos. Pēc pusstundas abi bija atrisinājuši viņa mājas uzdevumus. Pēc stundas - izgājuši cauri nākamajai nodaļai matemātikas grāmatā, un Līsbeta pedagoģiski izskaidroja rēķināšanas paņēmienus. Zēns viņu vēroja ar godbijīgu cieņu. Pēc divām stundām Džordžs bija pastāstījis, ka viņa māte dzīvo Toronto Kanādā, tēvs - Grenvilā salas otrā pusē, bet viņš pats - būdiņā tālāk pludmalē. Viņš bija jaunākais bērnu bariņā, un viņam bija trīs vecākas māsas.

Līsbetai Salanderei zēna sabiedrība šķita savādi relaksējoša. Situācija bija neparasta. Viņa tikpat kā nemēdza uzsākt sarunu ar citiem cilvēkiem tikai runāšanas pēc. Tas nebija kautrības dēļ. Līsbeta sarunās redzēja praktisku funkciju: kā atrast aptieku vai cik maksā viesnīcas istaba. Sarunām piemita arī profesionāla funkcija. Strādājot pie Dragana Armanska firmā Milton Security, viņai nebija problēmu risināt garas sarunas, lai izzinātu faktus.

Toties Līsbetai riebās personiskas sarunas, kas, viņasprāt, vienmēr noveda līdz deguna bāšanai privātās lietās. Cik tev gadu - uzmini. Vai tev patīk Britnija Spīrsa - kas tā tāda? Vai tev patīk Kārla Lāršona gleznas - nekad neesmu par to domājusi. Vai tu esi lesbiete - tā nav tava darīšana.

Džordžs Blends bija neveikls un kautrīgs, taču pieklājīgs un centās risināt pieklājīgu sarunu, nesacenšoties ar Līsbetu un neurķējoties viņas privātajā dzīvē. Arī viņš šķita vientuļš. Dīvainā kārtā viņš laikam pieņēma, ka Grand Anse pludmalē ir nokāpusi matemātikas dieviete, un likās priecīgs, ka Līsbeta sēž viņa kompānijā. Pavadījuši vairākas stundas pludmalē, viņi devās projām, kad saule tuvojās apvārsnim. Viņi kopā aizgāja līdz Līsbetas viesnīcai. Džordžs parādīja būdiņu, kas bija viņa miteklis, un kautrīgi apjautājās, vai drīkst piedāvāt Līsbetai tēju. Viņa piedāvājumu pieņēma, un zēns izskatījās pārsteigts.

Džordža miteklis bija ļoti vienkāršs: būdiņā bija nobružāts galds, divi krēsli, gulta un skapis drēbēm un gultasveļai. Vienīgais apgaismojums bija neliela galda lampa ar kabeli, kas sniedzās līdz bāram The Coconut. Plīts vietā bija tūristu plītiņa. Džordžs uzcienāja ar pusdienām - rīsiem un dārzeņiem, ko viņš pasniedza uz plastmasas šķīvjiem. Viņš pat pārdroši piedāvāja Līsbetai uzsmēķēt vietējo aizliegto vielu, un viņa pieņēma arī šo piedāvājumu.

Līsbetai nebija grūti aptvert, ka zēnu mulsina viņas klātbūtne un viņš īsti nezina, kā uzvesties. Viņa bija impulsīvi izlēmusi ļaut, lai Džordžs viņu pavedina. Tas izvērtās par mokoši garu procedūru, kad viņš nešaubīgi uztvēra Līsbetas signālus, taču nesaprata, kā ķerties pie lietas. Puisis staigāja kā kaķis ap krē- jumpodu, līdz Līsbeta zaudēja pacietību, apņēmīgi ievilka viņu gultā un nometa drēbes.

Tā bija pirmā reize, kad viņa pēc operācijas Dženovā kādam parādījās kaila. Līsbeta bija pametusi klīniku, sajūtot vieglu paniku. Tikai labu laiku vēlāk viņa apjauta, ka neviens uz viņu neblenž. Līsbetai Salanderei parasti nerūpēja, ko citi par viņu domā, un viņa prātoja, kāpēc piepeši jūtas tik nedroša.

Džordžs Blends bija ideāla debija viņas jaunajam “es”. Kad zēnam (pēc zināmas uzmundrināšanas) beidzot izdevās atāķēt viņas krūšturi, viņš tūlīt nodzēsa lampu pie gultas, pirms pats sāka izģērbties. Līsbeta saprata, ka viņš kautrējas, un ieslēdza lampu. Viņa uzmanīgi vēroja Džordža reakciju, kad zēns viņai mulsi pieskārās. Tikai daudz vēlāk vakarā viņa atslāba un secināja, ka Džordžs viņas krūtis uzskata par pilnīgi dabiskām. Taču šķita, ka viņam arī nav daudz ar ko salīdzināt.

Līsbeta nebija plānojusi Grenādā sagādāt sev padsmitgadīgu mīļāko. Tas bija piepešs impulss, un, pametusi Džordžu vēlu naktī, viņa nedomāja atgriezties. Taču jau nākamajā dienā atkal satika Džordžu pludmalē un patiesībā juta, ka biklais zēns ir patīkama sabiedrība. Septiņās Grenādā pavadītajās nedēļās Džordžs Blends bija kļuvis par stabilu punktu Līsbetas dzīvē. Dienā viņi netikās, taču pēcpusdienas pirms saulrieta viņš pavadīja pludmalē un vakarus - viens savā būdiņā.

Līsbeta nosprieda, ka savās pastaigās abi izskatās pēc padsmitniekiem. Sweet sixteen.

Džordžs laikam uzskatīja, ka dzīve ir kļuvusi interesantāka. Viņš bija saticis sievieti, kas izglītoja viņu matemātikā un erotikā.

Viņš atvēra durvis un priecīgi uzsmaidīja Līsbetai.

“Vai gribi kompāniju?” viņa jautāja.

Līsbeta Salandere pameta Džordžu Blendu tūlīt pēc diviem naktī. Visā augumā virmoja silta sajūta, un viņa devās pastaigā pa liedagu, nevis taisnā ceļā uz Keys Hotel. Viņa gāja viena tumsā, zinādama, ka Džordžs seko viņai kādus simt metrus nopakaļ.

Viņš to darīja vienmēr. Līsbeta nekad nebija palikusi pie viņa pa nakti, bet Džordžs kaismīgi iebilda pret to, ka viņa pavisam viena naktī dodas uz savu viesnīcu, un uzstāja, ka viņa pienākums ir Līsbetu pavadīt. īpaši - ja bija ļoti vēls. Līsbeta parasti uzklausīja viņa iebildumus un tad pārtrauca diskusiju ar vienkāršu “nē”. Es eju, kur gribu un kad gribu. End of discussion. Nē, mani nevajag pavadīt. Pirmajā reizē sapratusi, ka zēns viņai seko, Līsbeta pamatīgi pārskaitās. Taču tagad viņai šķita, ka šis aizstāvja instinkts ir visai apburošs, un viņa izlikās, ka nemana sekotāju un to, ka viņš pagriezīsies mājup tikai brīdī, kad viņa ieies pa viesnīcas durvīm.

Līsbeta prātoja, ko Džordžs darītu, ja viņai piepeši kāds uzbruktu.

Viņa pati grasījās likt lietā āmuru, ko bija nopirkusi Maclntyres dzelzslietu veikalā un glabāja somas ārējā nodalījumā. Līsbeta uzskatīja, ka ir maz fizisku draudu, ar ko nevarētu tikt galā, izmantojot kārtīgu āmuru.

Debesīs mirdzēja zvaigznes un spīdēja pilnmēness. Līsbeta pacēla skatienu un sameklēja pie apvāršņa Regulu Lauvas zvaigznājā. Viņa bija nonākusi gandrīz līdz viesnīcai, kad piepeši strauji apstājās. Tālāk liedagā, ūdensmalā netālu no viesnīcas, viņa pamanīja cilvēka apveidu. Tā bija pirmā reize, kad viņa pēc tumsas iestāšanās redzēja pludmalē kādu dzīvu dvēseli. Lai gan attālums bija gandrīz simt metru, Līsbetai nebija grūti mēnes- gaismā pazīt šo vīrieti.

Tas bija cienījamais Dr. Forbss no 32. istabas.

Līsbeta paspēra dažus ātrus soļus sāņus un nekustīgi stāvēja zem kokiem. Pagriezusi galvu, viņa nemanīja ari Džordžu Blendu. Stāvs ūdens malā lēni staigāja šurpu turpu. Viņš smēķēja cigareti.

Vīrietis regulāri apstājās un noliecās, it kā pētītu smiltis. Pantomīma turpinājās divdesmit minūtes, līdz viņš pēkšņi mainīja virzienu, ātriem soļiem devās uz viesnīcas ieeju liedaga pusē un nozuda.

Līsbeta pagaidīja dažas minūtes, iekams devās uz vietu, kur bija staigājis Dr. Forbss. Viņa lēnām apmeta pusloku, pētīdama zemi. Redzēja tikai smiltis, dažus akmentiņus un gliemežvākus. Pēc divām minūtēm viņa mitējās pētīt liedagu un devās augšā uz viesnīcu.

Līsbeta izgāja uz sava balkona, pārliecās pār margām un pašķielēja uz kaimiņu balkonu. Tur bija klusi un mierīgi. Vakara strīds acīmredzot bija galā. Pēc brīža Līsbeta paņēma plecu somu, izņēma papīru un uztina kāsīti no krājumiem, ar ko viņu bija apgādājis Džordžs Blends. Viņa apsēdās krēslā uz balkona un lūkojās uz tumšo Kārību jūras ūdeni smēķēdama un domādama.

Līsbeta jutās kā radars trauksmes stāvoklī.

2.    NODALA

Piektdiena, 17. decembris

Piecdesmit piecus gadus vecais advokāts Nilss Ēriks Bjūrmans nolika kafijas tasīti un vēroja cilvēku straumi aiz Cafe Hedon loga Lielajā laukumā. Viņš redzēja visus, kas aizplūda garām šajā straumē, bet neievēroja nevienu.

Viņš domāja par Līsbetu Salanderi. Viņš bieži domāja par Līsbetu Salanderi.

Šīs domas lika viņam vārīties aiz dusmām.

Līsbeta Salandere bija viņu sagrāvusi. Šo mirkli viņš neaizmirsa nekad. Viņa bija pārņēmusi kontroli un viņu pazemojusi. Uzbrukusi viņam, atstādama, burtiski runājot, neizdzēšamas pēdas viņam uz miesas. Precīzāk sakot, uz vairāk nekā divus kvad- rātdecimetrus liela laukuma uz vēdera tieši virs dzimumlocekļa. Salandere bija pieķēdējusi viņu paša gultā, izrēķinājusies ar viņu un ietetovējusi vēstījumu, ko nevarēja pārprast un tik vienkārši izdzēst: ES ESMU SADISTISKS LOPS, RIEBEKLIS UN IZVAROTĀJS.

Līsbetu Salanderi Stokholmas pilsētas tiesa bija pasludinājusi par juridiski rīcībnespējīgu. Bjūrmanam bija uzdots kļūt par viņas aizbildni, kas meiteni visaugstākajā mērā nostādīja tiešas pakļautības stāvoklī. Jau pirmajā reizē, saticis Salanderi, advokāts bija sācis par viņu fantazēt. Bjūrmans nespēja to izskaidrot, taču meitene viņu pievilka.

No tīri intelektuāla viedokļa advokāts Nilss Bjūrmans zināja, ka izdarījis kaut ko sabiedriski neatļautu un nepieņemamu. Viņš zināja, ka rīkojies aplam. Viņš arī zināja, ka rīkojies neattaisnojami juridiskā ziņā.

No emocionālā viedokļa šīs intelektuālās zināšanas nespēlēja nekādu lomu. Kopš brīža, kad pirms diviem gadiem decembrī sastapa Līsbetu Salanderi, viņš nespēja turēties pretī vilinājumam. Likumiem, noteikumiem, morālei un atbildībai nebija nekādas nozīmes.

Salandere bija dīvaina meitene - pilnīgi pieaugusi, taču izskata ziņā līdzīga mazgadīgam bērnam. Bjūrmans kontrolēja viņas dzīvi - meitene bija viņa rīcībā. Šādam kārdinājumam nevarēja pretoties.

Līsbetai Salanderei bija atņemta rīcībspēja un tāda biogrāfija, ka neviens viņai neticētu, ja viņa iedomātos protestēt. Tā arī nebija nekāda nevainīga bērna izvarošana - viņas lietā bija teikts, ka Salanderei ir pietiekami daudz seksuālās pieredzes un viņu pat varētu dēvēt par izlaidīgu. Kāds sociālais darbinieks savā ziņojumā norādīja uz iespēju, ka septiņpadsmit gadu vecumā Līsbeta Salandere ir piedāvājusi seksuālus pakalpojumus par naudu. Šā ziņojuma iemesls bija fakts, ka policijas patruļa uz parka soliņa Tantolundenā bija ievērojusi kādu iereibušu veci jaunas meitenes sabiedrībā. Policisti apturēja mašīnu un piegāja abiem klāt; meitene bija atteikusies atbildēt uz viņu jautājumiem, bet piedzērušais vecis bija pārāk apreibis, lai ko apjēgtu.

Advokāta Bjūrmana acīs secinājums bija pašsaprotams: Līsbeta Salandere ir mauka no sociālo kāpņu zemākā pakāpiena. Viņa varā. Nekāda riska. Pat ja viņa vērstos bāriņtiesā, viņš, izmantojot savu reputāciju un nopelnus, varētu atspēkot meitenes vārdus, saucot tos par meliem.

Viņa bija ideāla rotaļlieta - pieaugusi, izlaidīga, sociāli aprobežota un nodota viņa varā.

la bija pirmā reize, kad Bjūrmans izmantoja kādu savu klientu. Agrāk viņš nebija uzdrošinājies pat tuvoties kādam, ar ko viņu saistīja profesionālas attiecības. Lai apmierinātu savas īpašās vēlmes attiecībā uz seksuālajām spēlēm, viņš vērsās pie prostitūtām. Bjūrmans bija diskrēts, piesardzīgs un labi maksāja; tikai nelaime tā, ka ar prostitūtām tas nebija pa īstam, tā bija tikai izlikšanās. Tas bija pakalpojums, ko viņš pirka no sievietes, kura stenēja, vaidēja un spēlēja savu lomu, taču bija tikpat falšs kā diletanta glezna.

Bjūrmans bija centies izspēlēt dominēšanas fantāzijas ar savu sievu, kamēr abi vēl bija precējušies, taču viņa to darīja labprātīgi, un arī tā bija tikai spēle.

Līsbeta Salandere bija ideāla. Viņa nevarēja aizstāvēties. Viņai nebija radu un draugu. Viņa bija īsts upuris, pilnīgi bezpalīdzīga. Izdevība rada zagli.

Un piepeši Salandere bija viņu uzvarējusi.

Viņa bija atspēlējusies ar tādu spēku un apņēmību, par ko viņam nebija bijis ne jausmas. Meitene bija viņu pazemojusi. Mocījusi. Gandrīz iznīcinājusi.

Šajos divos gados Nilsa Bjūrmana dzīve bija dramatiski mainījusies. Pirmajā laikā pēc Salanderes naksnīgā apciemojuma viņa dzīvoklī Bjūrmans jutās gandrīz kā paralizēts - nespējīgs domāt un rīkoties. Viņš ieslēdzās savās mājās, neatbildēja uz telefona zvaniem un nespēja uzturēt sakarus ar saviem parastajiem klientiem. Tikai pēc divām nedēļām viņš paņēma slimības lapu. Viņa sekretārei bija uzdots parūpēties par aktuālo korespondenci birojā, atsaukt tikšanās un censties atbildēt uz aizkaitināto klientu jautājumiem.

Katru dienu Bjūrmans bija spiests aplūkot savu ķermeni spogulī pie vannas istabas durvīm. Beidzot viņš spoguli noņēma.

Tikai vasaras sākumā Bjūrmans atgriezās birojā. Viņš izšķiroja savus klientus un lielāko daļu atdeva kolēģiem. Paturēja tikai dažus uzņēmumus, kuros rūpējās par biznesa juridisko saraksti, bet nebija spiests aktīvi iesaistīties to darbā. Viņa vienīgais atlikušais aktīvais klients bija Līsbeta Salandere - katru mēnesi viņš sagatavoja bāriņtiesai atskaiti un ziņojumu. Viņš darīja tieši to, ko meitene likusi, - ziņojumi bija fantāzijas augļi, kas apstiprināja, ka viņai nemaz nav vajadzīgs aizbildnis.

Katrs ziņojums svilināja un atgādināja par Salanderes eksistenci, taču Bjūrmanam nebija izvēles.

Visu vasaru un rudeni Bjūrmans bija aizvadījis pārdomās, nespējīgs rīkoties. Decembrī viņš beidzot saņēmās un rezervēja biļetes uz Franciju. Viņš bija pieteicis vizīti kādā kosmētiskās ķirurģijas klīnikā Marseļas apkaimē, kur konsultējās ar ārstu par to, kā labāk atbrīvoties no tetovējuma.

Ārsts bija izbrīnīti aplūkojis viņa sakropļoto vēderu. Beidzot viņš piedāvāja ārstēšanas plānu. Vienkāršākais paņēmiens būtu vairākkārtēja apstrāde ar lāzeru, taču tetovējums bija tik liels un adata durta tik dziļi, ka, pēc ārsta domām, vienīgais reālais variants bija vairākas ādas pārstādīšanas. Tas būs dārgi un prasīs laiku.

Aizvadītajos divos gados Bjūrmans bija saticis Līsbetu Salanderi vienu vienīgu reizi.

Naktī, kad meitene viņam uzbruka un pārņēma kontroli pār viņa dzīvi, viņa bija arī savākusi biroja un dzīvokļa rezerves atslēgas. Viņa apgalvoja, ka vēros advokātu un ieradīsies ciemos, kad viņš to vismazāk gaidīs. Aizvadītajos desmit mēnešos Bjūrmans gandrīz bija sācis domāt, ka tie ir tukši draudi, tomēr neuzdrošinājās nomainīt atslēgu. Draudus nevarēja pārprast - ja viņa kādreiz atradīs advokātu gultā ar sievieti, tad nodos atklātībai deviņdesmit minūtes garo filmu, kas dokumentēja izvarošanu.

Kādu nakti janvāra vidū gandrīz pirms gada Bjūrmans piepeši pamodās pulksten trijos no rīta, īsti nezinādams, kāpēc. Viņš iededza naktslampiņu uz skapīša un gandrīz iebrēcās aiz šausmām, ieraudzījis Salanderi gultas kājgalī. Viņa bija kā spoks, kas

piepeši materializējies advokāta guļamistabā. Meitenes seja bija bāla un bez izteiksmes. Rokās viņa turēja nolādēto elektrošoku.

“Labrīt, advokāt Bjūrman!” viņa pēdīgi sacīja. “Piedod, ka šoreiz tevi pamodināju.”

Ak Dievs, vai viņa te ir bijusi jau iepriekš? Kamēr es gulēju? Advokāts nespēja izšķirt, vai meitene blefo. Nilss Bjūrmans nokremšļojās un atvēra muti. Salandere ar žestu viņu pārtrauca.

“Es pamodināju tevi tikai viena iemesla dēļ. Es drīz uz ilgāku laiku aizbraukšu. Tu katru mēnesi turpināsi rakstīt ziņojumus par manu uzvedību, taču kopiju sūtīsi nevis man uz mājām, bet uz hotmail adresi.”

No jakas kabatas meitene izņēma salocītu papīra lapu un nolika to uz gultas malas.

“Ja ar mani vēlēsies tikties Bāriņtiesa vai atgadīsies kas cits un būs nepieciešama man klātbūtne, tu uzrakstīsi man uz šo adresi. Vai saprati?”

Viņš pamāja ar galvu.

“Es sap…”

“Klusē! Es negribu dzirdēt tavu balsi.”

Advokāts sakoda zobus. Viņš nebija uzdrošinājies uzmeklēt Salanderi, jo viņa bija draudējusi nosūtīt ierakstu varas iestādēm. Toties viņš vairākus mēnešus bija domājis, ko viņai sacīt, kad meitene to uzmeklēs. Bjūrmans saprata, ka patiesībā viņam nav ko teikt savai aizstāvībai. Viņš varēja tikai apelēt pie Salanderes žēlsirdības. Ja vien meitene dotu viņam iespēju runāt, viņš censtos viņu pārliecināt, ka rīkojies nejaušā prāta aptumsumā - ka viņš nožēlo un vēlas labot izdarīto. Bjūrmans bija gatavs zemoties, lai viņu aizkustinātu un tādējādi mazinātu draudus, ko Salandere iemiesoja.

“Man jārunā,” viņš teica nožēlojamā balsī. “Es gribu lūgt piedošanu…”

Līsbeta nogaidoši klausījās viņa pārsteidzošajā lūgumā. Pēdīgi viņa atspiedās pret gultas galvgali un uzmeta viņam ļaunu skatienu.

“Paklausies - tu esi lops! Es tev nekad nepiedošu. Bet, ja tu uzvedīsies labi, es palaidīšu tevi vaļā tajā dienā, kad man būs atdota rīcībspēja.”

Viņa pagaidīja, līdz advokāts nodūra acis. Viņa piespiež mani pazemoties.

“Tas, ko es teicu pirms gada, ir spēkā joprojām. Ja tev neizdosies, es publiskošu to ierakstu. Ja uzmeklēsi mani pats, nevis gaidīsi manu lēmumu, es publiskošu ierakstu. Ja es iešu bojā nelaimes gadījumā, ieraksts tiks publiskots. Ja tu man vēl reizi pieskarsies, es tevi nogalināšu.”

Bjūrmans viņai ticēja. Te nebija vietas šaubām vai diedelēšanai. “Vēl kas. Dienā, kad es palaidīšu tevi brīvībā, tu varēsi darīt, ko vēlies. Bet līdz tam laikam vairs nespersi kāju tajā Marseļas klīnikā. Ja tu tur aizbrauksi un uzsāksi ārstēšanos, es tevi atkal notetovēšu. Bet nākamreiz tetovēšu uz pieres.”

Velns un elle! Kā viņa to uzzinājusi…

Nākamajā mirklī viņa bija prom. Advokāts dzirdēja vieglu klikšķi ārdurvīs, kad Salandere pagrieza atslēgu. Itin kā viņu būtu apciemojis spoks.

Šajā brīdī Bjūrmans bija sācis ienīst Līsbetu Salanderi ar tādu spēku, kas kvēloja viņa smadzenēs kā nokaitēta dzelzs un pārvērta viņa dzīvi apsēstā vēlmē meiteni iznīcināt. Viņš fantazēja par Salanderes nāvi. Viņš fantazēja, ka piespiedīs meiteni krist ceļos un lūgties žēlastību. Viņš būs nežēlīgs. Viņš sapņoja, ka apliks rokas viņai ap kaklu un žņaugs, līdz viņai sāks trūkt gaisa. Viņš gribēja izraut viņai acis no dobumiem un sirdi no krūtīm. Gribēja iznīdēt viņu no zemes virsas.

Paradoksālā kārtā tieši šajā mirklī Bjūrmans juta, ka atkal sāk funkcionēt un atrod savādu dvēseles līdzsvaru. Viņš joprojām bija apsēsts ar Līsbetu Salanderi un katru nomoda minūti apzinājās viņas eksistenci. Taču Bjūrmans ievēroja, ka atkal spēj domāt racionāli. Lai viņam izdotos Salanderi iznīcināt, vajadzēja atgūt kontroli pār prātu. Viņa dzīve ieguva jaunu mērķi.

Tieši šajā dienā viņš pārstāja fantazēt par Līsbetas navi un sāka to plānot.

Mīkaels Blumkvists, cenšoties noturēt divas dedzinoši karstas caffe latte glāzes rokā, ceļā uz galvenās redaktores Ērikas Bergeres galdiņu CafeHedon pagāja garām advokātam Nilsam Bjūrmanam, mazāk nekā divus metrus viņam aiz muguras. Ne viņš, ne Ērika nekad nebija dzirdējuši par advokātu Nilsu Bjūrmanu un nepievērsa viņam nekādu uzmanību.

Ērika sarauca degunu un pastūma sāņus pelnutrauku, lai atbrīvotu vietu glāzēm. Mīkaels pakāra jaku uz krēsla atzveltnes, pavilka pelnutrauku savā galda pusē un aizsmēķēja cigareti. Ērika necieta tabakas dūmus un uzlūkoja viņu ar pārmetošu skatienu. Mīkaels kā atvainodamies pūta dūmus prom no Ērikas.

“Es domāju, ka tu esi atmetis.”

“Uz laiku atsāku.”

“Es vairs negulēšu ar vīriešiem, kas smird pēc dūmiem,” Ērika sacīja, ķircinoši smaidīdama.

“No problem. Citas meitenes nav tik izvēlīgas,” Mīkaels atteica un pasmaidīja pretī.

Ērika novaibstījās.

“Kas par lietu? Man pēc divdesmit minūtēm jāsatiekas ar Šār- liju. Mēs iesim uz teātri.”

Šārlija bija Šarlota Rūsenberga, Ērikas bērnības draudzene. “Mūsu praktikante krīt man uz nerviem. Viņa ir kaut kādas tavas draudzenes meita. Strādā pie mums divas nedēļas un paliks vēl astoņas. Es drīz vairs nespēšu viņu izturēt.”

“Esmu manījusi, ka viņa uzlūko tevi ar kāru skatienu. Es, protams, pieņemu, ka tu uzvedies kā džentlmenis.”

“Ērika, tai meičai ir septiņpadsmit gadu, bet garīgais briedums kavējas desmit gadu vecumā, un tas vēl ir augstsirdīgi teikts!” “Viņa vienkārši jūtas apmulsusi, tevi ieraugot. Iespējams, ka tu esi viņas elks.”

“Vakar pusvienpadsmitos vakarā viņa piezvanīja lejā pie durvīm un gribēja uzkāpt pie manis ar vīna pudeli.”

“Oho!” Ērika Bergere iesaucās.

“Tāds oho!” Mīkaels atcirta. “Ja es būt divdesmit gadu jaunāks, tad droši vien nevilcinātos ne mirkli. Bet paklausies - viņai ir septiņpadsmit! Man drīz būs četrdesmit pieci.”

“Neatgādini man to. Mēs esam vienos gados.”

Mīkaels Blumkvists atgāzās krēslā un notrausa cigaretei pelnus.

Mīkaelam Blumkvistam nebija paslīdējis garām nepamanīts, ka Vennerstrema lieta viņam ir sagādājusi dīvainu zvaigznes statusu. Aizvadītajā gadā viņš bija saņēmis ielūgumus uz ballītēm un pasākumiem no visneiedomājamākiem cilvēkiem.

Nebija nekādu šaubu, ka Mīkaelu ielūdza vien tāpēc, ka labprāt vēlējās redzēt viņu savā paziņu lokā; apsveikuma buča uz vaiga no cilvēkiem, ar kuriem viņš iepriekš diezin vai vispār bija sasveicinājies, bet kuri labprāt vēlējās izskatīties pēc viņa tuviem draugiem un uzticības personām. Tie lielākoties nebija kolēģi no plašsaziņas līdzekļiem - tos viņš jau pazina un ar tiem bija izveidojušās labas vai sliktas attiecības -, bet tā sauktās kultūras personības, aktieri, viduvēji sabiedriskie darbinieki un pussla- venības. Tas gluži vienkārši bija statuss, ja tavā prezentācijas ballītē vai privātās vakariņās ieradās Mīkaels Blumkvists. Aizvadītā gada laikā pār viņu bija nolijuši ielūgumi un uzaicinājumi uz dažnedažādiem pasākumiem. Viņam jau kļuva par ieradumu atbildēt uz šiem ielūgumiem ar frāzi “būtu ļoti jauki, diemžēl esmu jau aizņemts” utt.

Pie popularitātes ēnas pusēm piederēja arī aizvien pieaugošs tenku apjoms. Kāds paziņa satraukts apvaicājās par Mīkaela veselību, padzirdējis, ka viņš meklējis palīdzību narkoloģiskajā klīnikā. Patiesībā Mīkaela kopējais narkotiku patēriņš kopš pusaudža gadiem bija dažas marihuānas cigaretes un vienā vienīgā gadījumā kokaīns, ko viņš pirms piecpadsmit gadiem nomēģināja kopā ar kādu holandiešu meiteni, rokgrupas dziedātāju. Alkohola patēriņš bija lielāks, taču joprojām aprobežojās ar atsevišķiem acīmredzama skurbuļa gadījumiem kādās vakariņās vai ballītē. Krogos viņš reti izdzēra vairāk par vienu lielu glāzi un parasti iztika ar vidēji stipru alu. Viņa mājas bāriņā glabājās degvīns un dažas dāvinātas laba viskija pudeles, kas tika atvērtas smieklīgi reti.

Gan viņa paziņu lokā, gan ārpus tā bija labi zināms, ka Mīkaels nav precējies un viņam ir daudz gadījuma sakaru un mīlas dēku, kas radīja jaunas baumas. Viņa attiecības ar Ēriku Bergeri daudzu gadu garumā vienmēr bija dažādu tenku objekts. Pēdējos gados tās papildināja apgalvojumi, ka viņš ceļojot no gultas uz gultu, piecērtot visām sievietēm un izmantojot savu popularitāti, lai pārgulētu ar visām Stokholmas krodziņu apmeklētājām. Kāds pavirši pazīstams žurnālists reiz pat bija apjautājies, vai Mīkaelam nevajadzētu ārstēt atkarību no seksa. Par šā komentāra iemeslu kalpoja ziņa, ka slavens amerikāņu aktieris iestājies klīnikā, lai ārstētu šādu kaiti.

Mīkaelam, protams, bija daudz īslaicīgu sakaru, un gadījās, ka tie norisinājās vienlaikus. Viņš pats īsti nevarēja saprast, kāpēc tā. Mīkaels zināja, ka izskatās diezgan labi, taču nekad nebija uzskatījis sevi par īpaši pievilcīgu. Toties bieži dabūja dzirdēt, ka viņā ir kas tāds, kas pievelk sievietes. Ērika Bergere bija skaidrojusi, ka viņš reizē izstarojot pašpārliecinātību un drošību un viņam piemītot spēja likt sievietēm justies atbrīvoti un nepiespiesti. Likties gultā ar viņu neesot ne grūti, ne bīstami, ne sarežģīti - toties nepretenciozi un erotiski baudāmi. Kas (pēc Mīkaela domām) bija tieši tā, kā tam jābūt.

Lai gan lielākā daļa viņa paziņu domāja citādi, Mīkaels nekad nebija veltījis laiku aplidošanai. Labākajā gadījumā viņš lika manīt, ka ir gatavs, taču iniciatīvu vienmēr atstāja sievietes ziņā. Sekss bieži bija dabisks turpinājums. Sievietes, kas nokļuva viņa gultā, reti bija anonīmi one night stands - protams, bija arī tādas, bet rezultāts visbiežāk iznāca neapmierinošs. Vislabākās attiecības Mīkaelam bija ar sievietēm, ko viņš bija iepazinis un kas viņam ļoti simpatizēja. Tāpēc tā nebija nejaušība, ka pirms divdesmit gadiem viņš uzsāka dēku ar Ēriku Bergeri - abi bija draugi un juta savstarpēju pievilkšanos.

Tomēr pēdējā laika slava neizprotamā un dīvainā veidā bija vairojusi Mīkaela popularitāti sieviešu vidū. Vispārsteidzošākais bija tas, ka jaunās sievietes impulsīvi tuvojās visnegaidītākajos brīžos.

Taču Mīkaelu valdzināja pavisam cita tipa sievietes, ne jau kaismīgas padsmitgadnieces ļoti īsos minisvārkos un labi veidotiem augumiem. Kad Mīkaels bija jaunāks, viņa sievietes bieži bija vecākas un dažos gadījumos pat krietni vecākas un piere- dzējušākas par viņu pašu. Kad viņš pats kļuva vecāks, šī starpība izlīdzinājās. Divdesmit piecus gadus vecā Līsbeta Salandere noteikti bija liels solis lejup vecuma skalā.

Kas arī bija iemesls steidzīgajam randiņam ar Ēriku.

Millennium, pakalpojot kādai no Ērikas paziņām, bija pieņēmis praktikanti no ģimnāzijas ar mediju novirzienu. Tas nebija nekas neparasts, viņiem katru gadu bija vairāki praktikanti. Mīkaels pieklājīgi sasveicinājās ar septiņpadsmit gadus veco meiteni un pavisam ātri secināja, ka viņai ir visai vāja interese par žurnālistiku, ja neskaita to, ka viņa grib “parādīties televīzijā”, un (Mīkaelam radās aizdomas) darbs Millennium šobrīd ir savā ziņā statusa simbols.

Viņš drīz saprata, ka meitene nelaidīs garām izdevību nodibināt tuvāku kontaktu. Mīkaels izlikās, ka neuztver viņas visai skaidros mēģinājumus, taču meitene tikai divkāršoja pūles. Tas gluži vienkārši kļuva apgrūtinoši.

Ērika Bergere piepeši iesmējās.

“Ak debess, tu ciet no seksuālas uzmākšanās darbavietā!”

“Rikij, tas ir apgrūtinoši. Es nekādā gadījumā negribu viņu aizvainot vai samulsināt. Taču viņa ir aptuveni tikpat delikāta kā ķēve meklēšanās laikā. Mani sāk mākt bailes par to, ko viņa var nostrādāt.”

“Mīkael, viņa ir tevi iemīlējusies un vienkārši ir par jaunu, lai saprastu, kā to izpaust.”

“Piedod, te nu tu kļūdies. Viņa ļoti labi zina, kā to izpaust. Viņas uzvedība ir dīvaina, un viņa sāk dusmoties par to, ka es neuzķeros uz āķa. Un man nu nemaz nevajag jaunas tenkas, kas attēlotu mani kā neķītru Miku Džegeru, kurš medī svaigu miesu.”

“Labi. Es sapratu problēmu. Tātad vakar vakarā viņa zvanīja pie tavām durvīm.”

“Ar pudeli vīna. Viņa teica, ka bijusi ballītē pie kāda “paziņas” manā kvartālā, un mēģināja panākt, lai tas izskatās pēc nejaušības.”

“Ko tu viņai teici?”

“Es viņu nelaidu iekšā. Es sameloju, ka viņa nāk nelaikā, jo pie manis ciemos ir kāda dāma.”

“Kā viņa to uztvēra?”

“Viņa ļoti noskaitās, tomēr aizgāja.”

“Ko tu gribi, lai es daru?”

“Get her off my back. Pirmdien es domāju ar viņu nopietni parunāt. Vai nu viņa liksies mierā, vai es izmetīšu viņu no redakcijas.”

Ērika Bergere brīdi domāja.

“Nē,” viņa teica. “Nesaki neko. Es ar viņu parunāšu.”

“Man nav izvēles.”

“Viņa meklē draugu, nevis mīļāko.”

“Es nezinu, ko viņa meklē, bet…”

“Mīkael, esmu bijusi tādā situācijā. Es parunāšu ar viņu.”

Tāpat kā visi citi, kas skatās televīziju vai lasa avīzes, Nilss Bjūrmans pēdējā gada laikā bija dzirdējis par Mīkaelu Blumk- vistu, taču nepazina viņu un, pat ja būtu pazinis, tad nereaģētu.

Viņš nezināja, ka Millennium redakcijai ir kāda saistība ar Līsbetu Salanderi.

Turklāt viņš bija pārāk iegrimis domās, lai pievērstu uzmanību apkārtnei.

Kopš advokāta intelektuālā paralīze beidzot bija atkāpusies, viņš lēnām bija sācis analizēt savu stāvokli un prātoja, kā rīkoties, lai iznīcinātu Līsbetu Salanderi.

Problēma riņķoja ap vienu un to pašu klupšanas akmeni.

Līsbetas Salanderes rīcībā bija vairāk nekā deviņdesmit minūšu garš ieraksts, ko viņa uzņēmusi ar slēpto kameru un kas detalizēti parādīja, kā viņš meiteni izvaro. Viņš bija redzējis ierakstu. Tur nevarēja būt nekādu citu interpretāciju. Ja tas jebkad nonāks prokuratūras rīcībā vai - vēl ļaunāk - ja tas nonāks plašsazi- ņas līdzekļu nagos, tad viņa dzīvei, karjerai un brīvībai būs beigas. Zinot soda mērus par izvarošanu, atkarīgā stāvoklī esošas personas izmantošanu, vardarbību un smagu miesas bojājumu nodarīšanu, viņš rēķināja, ka varētu saņemt kādu sešu gadu cietumsodu. Centīgs prokurors pat varētu izmantot vienu filmas fragmentu, lai izvirzītu apsūdzību slepkavības mēģinājumā.

Izvarodams Līsbetu, Bjūrmans bija meiteni gandrīz nosmacējis, kad iekarsis spieda spilvenu viņai uz sejas. Viņš vēlējās, kaut būtu to izdarījis.

Viņi nesaprastu, ka Salandere visu laiku spēlēja kaut kādu spēli. Viņa provocēja, tēloja ar savām mīlīgajām bērna acīm un pavedināja ar augumu, kas varēja piederēt divpadsmitgadīgai meitenei. Viņa (āva sevi izvarot. Tā bija viņas vaina. Viņi nekad nesaprastu, ka patiesībā viņa iestudējusi izrādi. Viņa bija izplānojusi…

Lai kā viņš rīkotos, galvenais bija iegūt ierakstu savā rīcībā un pārliecināties, ka tam nav kopiju. Tas bija problēmas atrisinājums.

Nebija nekādu šaubu, ka tāda ragana kā Līsbeta Salandere gadu gaitā ir iemantojusi daudz ienaidnieku. Taču advokātam Bjūrmanam bija liela priekšrocība. Atšķirībā no visiem pārējiem, kas kaut kāda iemesla dēļ dusmojās uz meiteni, viņam bija neierobežota pieeja viņas slimības vēsturei, sociālā dienesta ziņojumiem un psihiatru atzinumiem. Viņš bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem Zviedrijā, kas zināja Salanderes dziļākos noslēpumus.

Personas lieta, ko bāriņtiesa viņam nodeva dienā, kad viņš apņēmās kļūt par meitenes aizbildni, bija īsa un pārskatāma - kādas piecpadsmit lappuses, kas galvenokārt aplūkoja viņas dzīvi pieaugušā vecumā, apkopoja psihiatriskās ekspertīzes slēdzienus, tiesas lēmumu iecelt viņai aizbildni un iepriekšējo gadu finanšu pārskatus.

Bjūrmans bija pārlasījis šo lietu atkal un atkal. Pēc tam viņš sistemātiski sāka vākt informāciju par Līsbetas Salanderes pagātni.

Būdams advokāts, viņš ļoti labi zināja, kā iegūt informāciju no publiskiem valsts reģistriem. Kā Salanderes aizbildnim viņam nebija problēmu apiet ārsta noslēpumu, kas attiecās uz viņas slimības vēsturi. Bjūrmans bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kas varēja iegūt jebkuru dokumentu, ja tas bija saistīts ar Līsbetu Salanderi.

Tomēr pagāja vairāki mēneši, iekams viņš apkopoja meitenes dzīvi detaļu pēc detaļas, no visagrākajām piezīmēm sākumskolā līdz sociālā dienesta ziņojumiem, policijas protokoliem un tiesas spriedumam. Lai apspriestu Salanderes stāvokli, viņš bija personiski apciemojis Dr. Jesperu H. Lēdermanu, psihiatru, kurš saistībā ar pilngadības sasniegšanu bija rekomendējis ievietot Līsbetu psihiatriskajā klīnikā. Psihiatrs detalizēti izklāstīja savus argumentus. Visi palīdzēja Bjūrmanam. Kāda sieviete no sociālā dienesta pat uzslavēja advokātu par to, ka viņš izrāda lielāku ieinteresētību nekā parasti, cenšoties izprast visus Līsbetas Salanderes dzīves aspektus.

Tomēr īsto informācijas zelta bedri viņš atrada divās iesietās piezīmju grāmatiņās kartona kastē, kas krāja putekļus pie kāda bāriņtiesas atbildīgā ierēdņa. Šīs grāmatiņas bija pierakstījis

Bjūrmana priekštecis, advokāts Holgers Palmgrēns, kas acīmredzot bija iepazinis Līsbetu labāk par visiem pārējiem. Palmgrēns katru gadu bija apzinīgi iesniedzis ziņojumu bāriņtiesai, taču Bjūrmans pieņēma, ka, Līsbetai Salanderei nezinot, Palmgrēns ir arī cītīgi pierakstījis savus vērojumus dienasgrāmatas formā. Tas acīmredzot bija aizbildņa darba materiāls, un, kad viņu pirms diviem gadiem piemeklēja insults, tas nonāca bāriņtiesā, kur neviens to neatvēra un neizlasīja.

Tas bija oriģināls. Bez kopijām.

Lieliski.

Palmgrēns par Līsbetu Salanderi sniedza pavisam citu ainu, atšķirīgu no tās, ko varēja lasīt sociālā dienesta ziņojumos. Viņš bija sekojis Līsbetas grūtajam ceļam no neregulējamas pusaudzes līdz jaunai sievietei, kas strādāja drošības pakalpojumu firmā Mil- ton Security - šo darbu viņa bija ieguvusi ar Palmgrēna palīdzību. Aizvien pieaugošā izbrīnā Bjūrmans aptvēra, ka Līsbeta Salandere nepavisam nav garīgi atpalikusi izpalīdze, kas apkalpo kopējamo mašīnu un gatavo kafiju, bet - gluži pretēji - viņai bija kvalificēts darbs, kas nozīmēja, ka viņa veic informācijas izpēti Milton direktora Dragana Armanska uzdevumā. Tāpat kļuva skaidrs, ka Armanskis un Palmgrēns ir pazīstami un palaikam apmainās ar informāciju par savu aizbilstamo.

Nilss Bjūrmans iegaumēja Dragana Armanska vārdu. No visiem cilvēkiem, kas figurējuši Līsbetas Salanderes dzīvē, tikai divi kaut kādā mērā šķita esam viņas draugi, un abi acīmredzot uzskatīja meiteni par savu aizbilstamo. Palmgrēns bija svītrots no saraksta. Armanskis bija vienīgais atlikušais, kas varēja kļūt par potenciālu draudu. Bjūrmans nolēma turēties tālāk no Armanska un neuzmeklēt viņu.

Mapes bija daudz ko izskaidrojušas. Bjūrmans piepeši saprata, kā Līsbeta Salandere varēja tik daudz zināt par viņu. Advokāts gan joprojām neaptvēra, kā meitene uzzinājusi, ka viņš ļoti diskrēti apmeklējis plastiskās ķirurģijas klīniku Francijā, taču liela daļa mistikas pazuda. Viņas darbs bija urķēties citu cilvēku privātajā dzīvē. Bjūrmans tūlīt sāka ievērot piesardzību savā izmeklēšanā un nolēma: tā kā Salanderei ir pieeja viņa dzīvoklim, tad nebūtu prātīgi tur glabāt dokumentus par viņu. Advokāts savāca visus papīrus un aizveda kasti uz vasarnīcu pie Stallarholmenas, kur pavadīja aizvien vairāk laika, ieslīdzis vientuļos prātojumos.

Jo vairāk viņš lasīja par Līsbetu Salanderi, jo vairāk pārliecinājās, ka viņa ir patoloģiski slims cilvēks. Bjūrmans nodrebēja, iedomājies, ka Salandere bija ar roku dzelžiem pieķēdējusi viņu paša gultā. Viņš toreiz bija pilnībā meitenes varā un tagad nešaubījās, ka Līsbeta izpildītu savus draudus viņu nogalināt, ja viņš kaut kādā veidā to izprovocētu.

Viņai trūka sociālu barjeru. Viņa bija slima un bīstama trakā. Rokas granāta bez drošinājuma. Mauka.

Holgera Palmgrēna pieraksti bija sagādājuši arī pēdējo atslēgu. Palmgrēns vairākas reizes bija veicis ļoti personiskus ierakstus par sarunām ar Līsbetu Salanderi. Prātu izkūkojis vecis. Divos no tiem viņš bija pieminējis frāzi “kad notika Viss Ļaunais”. Palmgrēns acīmredzot bija tieši aizguvis Salanderes izteicienu, taču nebija saprotams, uz ko tas mērķē.

Bjūrmans pārsteigts atzīmēja vārdus “Viss Ļaunais”. Gadi audžuģimenē? Kāds īpašs incidents? Visam vajadzētu būt minētam apjomīgajos materiālos, kas jau bija viņa rīcībā.

Viņš atvēra psihiatriskās ekspertīzes slēdzienu, kas bija izdots, kad meitene sasniedza pilngadību, un uzmanīgi pārlasīja to piekto vai sesto reizi. Šajā mirklī advokāts saprata, ka viņa zināšanās par Salanderi ir kāds baltais plankums.

Viņa rīcībā bija izraksti no skolas žurnāla, slēdziens, kas apliecināja, ka Līsbetas Salanderes māte nespēj meitu aprūpēt, ziņojumi no dažādām audžuģimenēm pusaudzes gados un psihiatriskā ekspertīze astoņpadsmit gadu vecumā.

Kaut kas bija izraisījis vājprātu, kad meitene bija divpadsmit gadus veca.

Viņas biogrāfijā bija arī citi baltie plankumi.

Vispirms Bjūrmans ar lielu pārsteigumu atklāja, ka Līsbetai Salanderei ir dvīņumāsa, kas nebija pieminēta materiālos, kuri pirms tam nonākuši viņa rīcībā. Ak Dievs, viņas ir divas! Taču viņam neizdevās atrast nekādas ziņas par to, kas noticis ar māsu.

Tēvs nebija zināms, un lietā nebija arī paskaidrojuma, kāpēc māte vairs nevar meitu aprūpēt. Bjūrmans agrāk bija pieņēmis, ka māte ir saslimusi un tieši tāpēc meitene nonākusi bērnu psihiatriskajā klīnikā. Tagad viņš bija pārliecināts, ka ar Līsbetu Salanderi divpadsmit trīspadsmit gadu vecumā kaut kas noticis. Viss Ļaunais. Kaut kāda trauma. Taču nekur nebija minēts, kas ir Viss Ļaunais.

Psihiatriskajā ekspertīzē viņš beidzot atrada norādi uz iztrūkstošu pielikumu - reģistrācijas numuru izmeklēšanai, kas datēta ar 1991. gada 3. decembri. Numurs ar roku bija pierakstīts uz kopijas, ko viņš dabūja no sociālā dienesta krājumiem. Taču mēģinājumi materiālus pasūtīt sadūrās ar šķēršļiem. Šie izmeklēšanas dokumenti bija klasificēti kā slepeni. Lēmumu varēja pārsūdzēt valdībā.

Nilss Bjūrmans apjuka. Tas, ka izmeklēšanas materiāli saistībā ar divpadsmitgadīgu meiteni ir slepeni, nebūtu pārsteidzoši - tas parasti notika diskrēcijas dēļ. Taču viņš bija Līsbetas Salanderes aizbildnis un viņam bija tiesības pieprasīt par viņu jebkuru dokumentu. Advokāts nespēja aptvert, kāpēc izmeklēšanas materiāli jāslepeno tādā mērā, ka viņam jāraksta iesniegums valdībai, lai tiem piekļūtu.

Bjūrmans automātiski uzrakstīja iesniegumu. To apstrādāja divus mēnešus. Sev par lielu izbrīnu, viņš saņēma atteikumu. Bjūrmans nespēja saprast, kas tik dramatisks varētu slēpties piecpadsmit gadus senos izmeklēšanas materiālos par divpadsmitgadīgu meiteni, lai tiem piešķirtu tādu konfidencialitātes pakāpi, it kā tie būtu premjerministra rezidences atslēga.

Bjūrmans atgriezās pie Holgera Palmgrēna dienasgrāmatas, vēlreiz uzmanīgi to izlasīja un centās saprast, kas domāts ar Visu Ļauno. Taču teksts nedeva norādes. Acīmredzot Palmgrēns un Salandere bija apsprieduši šo jautājumu, bet viņš to nebija pierakstījis. Piezīmes par Visu Ļauno parādījās arī dienasgrāmatas noslēgumā. Iespējams, ka Palmgrēns vienkārši nebija paspējis visu kārtīgi uzrakstīt, pirms viņu piemeklēja insults.

Tas aizveda advokāta Bjūrmana domas jaunos ceļos. Holgers Palmgrēns bija Līsbetas Salanderes aizgādnis kopš brīža, kad viņai apritēja trīspadsmit, un viņas aizbildnis pēc pilngadības sasniegšanas. Citiem vārdiem sakot, Palmgrēns ienāca meitenes dzīvē īsi pēc tam, kad notika Viss Ļaunais un Salanderi ievietoja psihiatriskajā klīnikā. Tātad pastāvēja liela varbūtība, ka viņš zināja, kas noticis.

Bjūrmans atgriezās bāriņtiesas arhīvā. Šoreiz viņš nevis lūdza materiālus par Līsbetu Salanderi, bet pieprasīja Palmgrēna uzdevuma aprakstu - sociālā dienesta lēmumu. Viņš saņēma dokumentus un pirmajā mirklī jutās vīlies. Divas lappuses ar īsu informāciju. Līsbetas Salanderes māte vairs nespēja parūpēties par meitām. īpašu apstākļu dēļ meitenes vajadzēja izšķirt. Kamillu Salanderi nodeva audžuģimenē. Līsbetu Salanderi ievietoja Sv. Stefana bērnu psihiatriskajā klīnikā. Nekāda alternatīva netika apspriesta.

Kāpēc? Tikai mīklains formulējums: 1991. gada 3. decembra notikumu dēļ Sociālais dienests nolemj… Pēc tam atkal atsauce uz noslēpumainās un slepenās izmeklēšanas dokumentu reģistrācijas numuru. Taču šoreiz vēl kāda detaļa - izmeklētāja vārds. Advokāts Nilss Bjūrmans apstulbis blenza uz šo vārdu. Viņš to pazina. Ļoti labi pazina.

Tas visu parādīja gluži jaunā gaismā.

Bjūrmanam pagāja vēl divi mēneši, iekams viņš pa citiem ceļiem ieguva izmeklēšanas materiālus - īsu un saturīgu dokumentāciju, kuru veidoja četrdesmit septiņas lapas A4 formāta mapē un papildinājumi piezīmju veidā uz aptuveni sešdesmit lappusēm, kas pievienotas sešu gadu ilgā periodā.

Sākumā Bjūrmans neuztvēra saistību.

Pēc tam sameklēja tiesu medicīniskās ekspertīzes fotogrāfijas un pārbaudīja šo vārdu vēlreiz.

Ak Dievs, tas nav iespējams!

Viņš piepeši saprata, kāpēc šī lieta ir slepena. Advokāts Nilss Bjūrmans bija laimējis džekpotu.

Vēlāk, uzmanīgi pārlasīdams dokumentus, viņš saprata, ka pasaulē ir vēl kāds cilvēks, kuram ir iemesls ienīst Līsbetu Salanderi tikpat stipri kā viņam.

Bjūrmans nebija vientuļš.

Viņam bija sabiedrotais. Visneiedomājamākais sabiedrotais, kādu varētu iztēloties.

Advokāts lēnām sāka sacerēt plānu.

Nilss Bjūrmans atmodās no saviem prātojumiem, kad pār Cafē Hedon galdiņu nogūla ēna. Viņš palūkojās augšup un ieraudzīja blondu… milzis. Tas bija vārds, pie kura viņš beigās apstājās. Sekundes desmitdaļu advokāts parāvās atpakaļ, līdz atguva savaldīšanos.

Uz viņu nolūkojās vairāk nekā divus metrus garš spēcīgas miesasbūves vīrietis. Ļoti spēcīgas miesasbūves. Pavisam noteikti kultūrists. Bjūrmans nemanīja ne mazāko tauku vai ļenganuma ēnu. Visā visumā vīrietis atstāja biedējoši spēcīgu iespaidu.

Milzim bija gaiši, uz pieres īsi apcirpti mati un izdzīti deniņi. Ovāla, savādi maiga, gandrīz bērnišķīga seja. Toties ledaini zilās acis nebija maigas. Viņš bija ģērbies īsā, melnā ādas jakā, zilā kreklā ar melnu kaklasaiti un melnās biksēs. Pēdējās advokāts Bjūrmans ievēroja milža rokas. Vīrietis pats jau bija liela auguma, bet viņa plaukstas bija neparasti lielas.

“Advokāts Bjūrmans?”

Vīrietis runāja ar izteiktu akcentu, taču balss bija tik pārsteidzoši dzidra, ka Bjūrmanam uz mirkli gandrīz pavērās mute. Viņš pamāja ar galvu.

“Mēs saņēmām jūsu vēstuli.”

“Kas jūs esat? Es gribēju satikt…”

Vīrietis ar milzīgajām plaukstām ignorēja jautājumu, apsēdās iepretim Bjūrmanam un pārtrauca viņu.

“Jūs tiksieties ar mani. Pastāstiet, ko jūs vēlaties.”

Advokāts Nilss Ēriks Bjūrmans mirkli vilcinājās. Viņam riebās doma, ka tagad jāatklājas pilnīgam svešiniekam. Taču tas bija nepieciešams. Viņš atgādināja sev, ka nav vienīgais, kurš ienīst Līsbetu Salanderi. Vajadzēja atrast sabiedroto. Viņš klusā balsī sāka stāstīt.

3.    NODALA

Piektdiena, 17. decembris-sestdiena, 18. decembris

Līsbeta Salandere pamodās septiņos no rīta, nomazgājās dušā, nokāpa lejā pie Fredija Makbeina reģistratūrā un apjautājās, vai nebūtu kāds brīvs bagijs, ko viņa varētu šodien iznomāt. Pēc desmit minūtēm viņa bija iemaksājusi depozītu, noregulējusi sēdekli un atpakaļskata spoguli, izmēģinājusi iedarbināt motoru un pārbaudījusi, vai bākā ir benzīns. Tad Līsbeta iegāja bārā, brokastīs pasūtīja caffe latte un sviestmaizi ar sieru un nopirka pudeli minerālūdens līdzņemšanai. Ēzdama brokastis, viņa uz salvetes kricelēja ciparus un lauzīja galvu par Fermā teorēmu (x3+y3=z3).

Tūlīt pēc astoņiem bārā ienāca Dr. Forbss. Viņš bija svaigi skuvies un ģērbies tumšā uzvalkā, baltā kreklā ar zilu kaklasaiti. Forbss pasūtīja olu, grauzdētu maizi, apelsīnu sulu un melnu kafiju. Pusdeviņos viņš piecēlās un devās uz taksometru, kas viņu jau gaidīja.

Līsbeta sekoja pa gabaliņu. Dr. Forbss izkāpa no taksometra zem skatu laukuma ostas sākumā un soļoja gar ūdens malu. Līsbeta pabrauca viņam garām, novietoja bagiju ostas promenādes malā un pacietīgi gaidīja, kad Forbss paies viņai garām, lai tad sekotu viņam.

Pulksten vienos Līsbeta bija izmirkusi sviedros un viņas kājas - uztūkušas. Četras stundas viņa bija staigājusi šurpu turpu pa Sentdžordžesas ielām. Pastaigas temps bija lēns, taču bez pauzēm, un daudzie stāvie pakalni sāka nogurdināt muskuļus. Dzerdama pēdējās minerālūdens lāses, meitene brīnījās par Forbsa enerģiju. Viņa tikko bija sākusi apsvērt iespēju izbeigt šo projektu, kad Forbss piepeši sāka soļot The Turtleback virzienā. Līsbeta deva viņam desmit minūtes laika, tad iegāja restorānā un apsēdās verandā. Viņi sēdēja tieši tajās pašās vietās kā iepriekšējā dienā, un Forbss tieši tāpat dzēra kolu un blenza uz ūdeni ostā.

Forbss bija viens no nedaudzajiem cilvēkiem Grenādā, kas staigāja ģērbušies uzvalkā un kaklasaitē. Līsbeta pamanīja, ka viņu šķietami neietekmē karstums.

Pulksten trijos Forbss iztraucēja Līsbetu no domām, samaksādams un atstādams restorānu. Viņš soļoja gar ostmalu un ielēca vienā no minibusiņiem, kas devās uz Grand Anse. Līsbeta piebrauca pie Keys Hotel, un pēc piecām minūtēm autobuss izlaida Forbsu. Meitene uzkāpa savā istabā, atgrieza aukstā ūdens krānu un izstiepās vannā. Viņai smeldza pēdas. Pierē ievilkās dziļas rievas.

Šīs dienas vingrinājumi runāja skaidru valodu. Dr. Forbss katru rītu, svaigi skuvies un pieklājīgi ģērbies, ar portfeli rokā atstāja viesnīcu. Viņš bija pavadījis šo dienu, gluži vienkārši nosizdams laiku. Lai ko viņš darītu Grenādā, tā nebija jaunas skolas plānošana, taču kaut kāda iemesla dēļ vīrietis gribēja izlikties, ka uz salu viņu atvedušas darīšanas.

Kāpēc šis teātris?

Vienīgais cilvēks, no kura Dr. Forbss varētu vēlēties kaut ko noslēpt, bija viņa sieva - viņai būtu jādomā, ka vīrs pa dienu ir ļoti aizņemts. Bet kāpēc? Vai darījumi bija izgāzušies un viņš bija par lepnu, lai to atzītu? Vai Grenādas apmeklējumam bija pavisam cits mērķis? Vai viņš kaut ko vai kādu gaidīja?

Pārbaudot savu hotmail pastkastīti, Līsbeta Salandere atrada četras vēstules. Pirmā bija no Plague un nosūtīta aptuveni stundu pēc tam, kad meitene viņam aizrakstīja. Ziņa bija šifrēta, un trīs vārdi lakoniski uzdeva jautājumu: “Tu esi dzīva?” Plague nekad nemēdza rakstīt garas, emocionālas vēstules. Līsbeta arī ne.

Divas nākamās vēstules bija nosūtītas ap diviem naktī. Vienā Plague sūtīja šifrētu informāciju par kādu tikla paziņu ar segvārdu Bilbo, kurš dzīvojot Teksasā un izpildīšot viņas lūgumu. Plague pievienoja Bilbo adresi un PGP atslēgu. Dažas minūtes vēlāk Bilbo bija atrakstījis Līsbetai no kādas hotmail adreses. Ziņa bija īsa: tikai informācija, ka Bilbo nosūtīs datus par Dr. Forbsu tuvākās diennakts laikā.

Arī ceturtā vēstule bija no Bilbo, nosūtīta vēlu pēcpusdienā. Tajā bija šifrēts bankas konta numurs un FTP adrese. Līsbeta atvēra šo adresi un atrada 390 kB zip failu, ko viņa noglabāja un atvēra savā datorā. Mapē bija četri zemas izšķirtspējas attēli jpg formātā un pieci Word faili.

Divas fotogrāfijas bija Dr. Forbsa portreti, trešais foto bija uzņemts kādā pirmizrādē, un tajā Forbss bija redzams kopā ar sievu. Ceturtajā fotogrāfijā Forbss stāvēja kancelē baznīcā.

Pirmajā failā bija vienpadsmit lappuses teksta, tas bija Bilbo ziņojums. Otrajā failā astoņdesmit četras lappuses bija lejupielādētas no intemeta. Divi nākamie faili bija ieskenēti izgriezumi no vietējās avīzes Austiņ American-Statesman, bet pēdējais - pārskats par Dr. Forbsa draudzi, Dienvidostinas Prezbiteriešu baznīcu.

Lai gon Līsbeta Salandere zināja no galvas Trešo Mozus grāmatu - iepriekšējā gadā viņai bija radies iemesls izstudēt bib- liskos soda likumus -, viņas zināšanas reliģijas vēsturē bija pieticīgas. Līsbetai bija vāja izpratne par to, kāda ir atšķirība starp jūdaisko, prezbiteriešu un katoļu baznīcu, viņa zināja tikai to, ka jūdu baznīcu sauc par sinagogu. īsu mirkli viņa izbijās, ka būs spiesta iedziļināties teoloģiskās detaļās. Tad saprata, ka viņai nospļauties par to, kādai draudzei pieder Dr. Forbss.

Dr. Ričards Forbss, dažkārt pieminēts kā Reverends Ričards Forbss, bija četrdesmit divus gadus vecs. Dienvidostinas draudzes mājas lapa internētā ziņoja, ka baznīcā ir septiņi darbinieki. Saraksta augšgalā atradās Reverends Dankans Klegs, kas norādīja, ka viņš ir baznīcas teoloģiskā priekšplāna figūra. Kādā fotogrāfijā bija redzams spēcīgs vīrs ar kupliem sirmiem matiem un labi koptu sirmu bārdu.

Ričards Forbss bija trešais sarakstā un atbildēja par izglītības jautājumiem. Blakus viņa vārdam iekavās bija rakstīts arī Svētā ūdens fonds.

Līsbeta izlasīja baznīcas vēsts ievadu.

Ar lūgšanām un pateicībām mēs kalposim Dienvidostinas ļaudīm, dāvājot viņiem stabilitāti, teoloģiju un cerību pilno ideoloģiju, ko sargā Amerikas prezbiteriešu baznīca. Kā Kristus kalpi mēs piedāvājam patvērumu grūtībās nonākušajiem un apsolījumu par izlīgumu caur lūgšanām un baptisko svētību. Priecāsimies par Dieva mīlestību! Mūsu pienākums ir nojaukt mūrus starp cilvēkiem un likvidēt šķēršļus Dieva mīlestības vēsts izpratnei.

Tūlīt pēc ievada sekoja baznīcas bankas konta numurs un mudinājums mīlestību uz Dievu pārvērst rīcībā.

Bilbo bija apkopojis lielisku, īsu Ričarda Forbsa biogrāfiju. Tajā Līsbeta varēja izlasīt, ka Forbss ir dzimis Sīdarblafā Nevadā un strādājis par laukstrādnieku, pārdevēju, skolas saimniecības pārzini, kādas Ņūmeksikas avīzes vietējo korespondentu un kristīgas rokgrupas menedžeri, līdz trīsdesmit viena gada vecumā pievienojās Dienvidostinas draudzei. Forbsam bija revidenta izglītība, un viņš bija studējis arī arheoloģiju. Taču Bilbo nebija atradis oficiālu doktora grādu.

Draudzē Forbss bija saticis Džeraldīni Naitu, rančo īpašnieka Viljama F. Naita vienīgo meitu. Arī Naits bija ietekmīgs draudzes loceklis. Ričards un Džeraldīne apprecējās 1997. gadā, un pēc tam Ričarda Forbsa karjera baznīcā uzņēma apgriezienus. Viņš kļuva par Santa Maria fonda vadītāju, kura uzdevums bija “ieguldīt Dieva naudu izglītības projektos trūkumcietējiem”.

Forbss bija divas reizes arestēts. 1987. gadā divdesmit piecu gadu vecumā viņu apsūdzēja par smagu miesas bojājumu nodarīšanu saistībā ar autokatastrofu. Tiesa viņu attaisnoja. Cik Līsbeta varēja spriest no avīžu izgriezumiem, viņš tiešām nebija vainīgs. 1995. gadā Forbsu apsūdzēja par to, ka viņš piesavinājies kristīgās rokgrupas naudu, būdams tās menedžeris. Arī šajā reizē viņu attaisnoja.

Ostinā viņš bija kļuvis plaši pazīstams, turklāt bija pilsētas izglītības komitejas loceklis. Viņš bija arī Demokrātu partijas biedrs, cītīgi piedalījās labdarības pasākumos un vāca naudu, lai apmaksātu mazturīgo ģimeņu atvašu skolas gaitas. Dienvidostinas baznīca lielu daļu sava misijas darba veltīja spāniski runājošām ģimenēm.

2001. gadā Forbsu apsūdzēja finansiālos pārkāpumos saistībā ar Santa Maria fondu. Spriežot pēc avīzes raksta, Forbsu turēja aizdomās par to, ka viņš ieguldījis obligāciju fondos vairāk naudas, nekā to pieļauj statūti. Baznīca atspēkoja šīs apsūdzības, un mācītājs Klegs skaidri nostājās Forbsa pusē. Lieta netika ierosināta, un revīzija neko neuzrādīja.

Līsbeta domīgi izpētīja ziņojumu par Forbsa privātajām finansēm. Viņam bija ikgadēji ienākumi sešdesmit tūkstošu dolāru apmērā, ko varēja uzskatīt par pieklājīgu algu, taču nebija personisko uzkrājumu. Finansiālo stabilitāti ģimenē uzturēja viņa sieva Džeraldīne Forbsa. 2002. gadā bija nomiris viņas tēvs. Meita bija vienīgā mantiniece aptuveni četrdesmit miljonu dolāru lielai bagātībai. Pārim nebija bērnu.

Tātad Ričards Forbss bija atkarīgs no savas dzīvesbiedres. Līsbeta sarauca uzacis. Tas nebija labs izejas punkts vardarbībai pret sievu.

Līsbeta pieslēdzās internetam, nosūtīja Bilbo īsu šifrētu ziņu un pateicās par darbu. Viņa pārskaitīja uz Bilbo kontu piecsimt dolārus.

Tad Līsbeta izgāja uz balkona un atspiedās pret margām. Rietēja saule. Palmu lapotnes pie mūra pludmales pusē purināja aizvien spēcīgāks vējš. Grenāda atradās Matildas nomalē. Līsbeta sekoja

Ellas Kārmaiklas padomam, sakravāja somā datoru, Dimensions in Mathematics, dažas personiskās mantas un rezerves drēbju kārtu un nolika to uz grīdas pie gultas. Pēc tam nokāpa lejā uz bāru un pusdienās pasūtīja zivi un pudeli Carib.

Vienīgais interesantais notikums bija tas, ka Dr. Forbss, pārģērbies krosenēs, gaišā tenisa kreklā un šortos, pie bāra letes uzdeva Ellai Kārmaiklai ziņkārīgus jautājumus par Matildas gai- tām. Nešķita, ka viņš būtu satraukts. Viņš bija aplicis ap kaklu krustiņu zelta ķēdītē un izskatījās mundrs un pievilcīgs.

Līsbeta Salandere bija pārgurusi pēc dienas bezcerīgajiem klejojumiem Sentdžordžesā. Pēc pusdienām viņa izgāja īsā pastaigā, taču pūta stiprs vējš un temperatūra bija ievērojami kritusies. Tāpēc viņa devās atpakaļ uz savu istabu un jau deviņos ielīda gultā. Aiz loga grabinājās vējš. Viņa bija nodomājusi brīdi palasīt, bet gandrīz tūlīt iemiga.

Līsbeta piepeši pamodās no pamatīga trokšņa. Viņa uzmeta skatienu rokaspulkstenim. Ceturksnis pāri vienpadsmitiem vakarā. Viņa izrausās no gultas un atvēra balkona durvis. Sejā sitās vēja brāzmas, kas lika soli atkāpties. Līsbeta atbalstījās pret durvju aplodu, piesardzīgi izgāja uz balkona un palūkojās apkārt.

Virs baseina piekārtās lampas šūpojās šurpu turpu un pagalmā radīja dramatisku ēnu spēli. Līsbeta redzēja, ka vairāki viesnīcas iemītnieki ir pamodušies, stāv pie vārtiem mūrī un vēro liedagu. Citi turējās bāra tuvumā. Paskatoties ziemeļu virzienā, Līsbeta redzēja Sentdžordžesas ugunis. Debesis klāja mākoņi, taču lietus nelija. Viņa nevarēja tumsā saskatīt jūru, taču viļņu šalkas bija krietni skaļākas nekā parasti. Temperatūra bija nokritusies vēl zemāk. Pirmo reizi kopš ierašanās Kārību salās Līsbeta piepeši juta, ka nodreb.

Viņai stāvot uz balkona, pie durvīm skaļi pieklauvēja. Līsbeta ietinās palagā un atvēra. Fredijs Makbeins izskatījās nopietns.

“Piedod, ka iztraucēju, bet šķiet, ka būs vētra.”

“Matilda?”

“Matilda,” Makbeins apstiprināja. “Šovakar tā plosījās pie Tobāgo, un mēs esam saņēmuši ziņas par lieliem postījumiem.” Līsbeta pārlūkoja savas zināšanas ģeogrāfijā un meteoroloģijā. Trinidāda un Tobāgo atradās aptuveni divsimt kilometru uz dienvidaustrumiem no Grenādas. Tropu vētra varēja pavisam vienkārši izplesties simt kilometru rādiusā un pārvietot savu centru ar trīsdesmit četrdesmit kilometru ātrumu stundā. Tas nozīmēja, ka pavisam drīz Matilda var klauvēt pie Grenādas durvīm. Visu noteiks virziens, kādā tā dosies.

“Šobrīd briesmas nedraud,” Makbeins turpināja, “bet mēs nodrošināmies. Es ieteiktu tev sakravāt vērtīgākās mantas somā un nākt lejā uz reģistratūru. Viesnīca piedāvā kafiju un sviestmaizes.” Līsbeta sekoja viņa padomam. Viņa noskaloja seju, lai pilnīgi pamostos. Uzvilka džinsus, zābakus un flaneļa kreklu un uzkāra plecā somu. Pirms atstāt istabu, viņa pagriezās atpakaļ, atvēra vannas istabas durvis un ieslēdza gaismu. Zaļā ķirzaka nebija redzama, droši vien ielīdusi kādā caurumā. Gudra meitene.

Bārā Līsbeta devās uz savu parasto vietu un vēroja, kā Ella Kārmaikla norīko savu personālu piepildīt termosus ar karstu dzērienu. Pēc brīža viņa atnāca uz Līsbetas stūri.

“Sveika! Tu izskaties tikko pamodusies.”

“Biju aizmigusi. Kas tagad notiks?”

“Mēs nogaidām. Jūrā ir liela vētra, un no Trinidādas esam saņēmuši brīdinājumu par orkānu. Ja situācija pasliktināsies un Matilda nāks uz šo pusi, mēs dosimies lejā uz pagrabu. Vai vari palīdzēt?”

“Kas man jādara?”

“Reģistratūrā mums ir simt sešdesmit segas, kas jānones pagrabā. Un ir daudz mantu, kas jānobēdzina.”

Turpmāko stundu Līsbeta palīdzēja nest uz pagrabu segas un novākt puķu podus, galdiņus, sauļošanās krēslus un citas mantas ap baseinu. Kad Ella bija apmierināta un palaida viņu, Līsbeta devās pie vārtiem mūri un spēra dažus soļus tumsā. Jūra draudīgi dunēja, un vēja brāzmas raustīja meiteni tik spēcīgi, ka viņa bija spiesta stingri atsperties, lai nostāvētu. Palmas pie mūra stipri locījās.

Līsbeta devās atpakaļ uz bāru, pasūtīja cajfe latte un apsēdās pie letes. Bija pāri pusnaktij. Viesu un personāla vidū jautās izteikti nervoza gaisotne. Ap galdiņiem risinājās klusas sarunas, un cilvēki ik pa brīdim pacēla skatienu uz debesim. Viesnīcā šobrīd bija trīsdesmit divi viesi un aptuveni desmit darbinieki. Līsbeta piepeši pamanīja Džeraldlni Forbsu pie kāda galdiņa netālu no reģistratūras. Viņai bija saspringta sejas izteiksme un rokā dzēriena glāze. Viņas viru nekur nemanīja.

Līsbeta dzēra kafiju un atkal bija sākusi meditēt par Fermā teorēmu, kad no kabineta iznāca Fredijs Makbeins un nostājās vestibila vidū.

“Lūdzu uzmanību! Es tikko saņēmu ziņu, ka Mazo Martiniku skārusi vētra ar orkāna spēku. Es lūdzu visus nekavējoties doties uz pagrabu!”

Fredijs Makbeins apņēmīgi pārtrauca visus mēģinājumus uzdot jautājumus un vadīja savus viesus uz pagraba kāpnēm aiz reģistratūras. Mazā Martinika bija neliela sala, kas piederēja Gre- nādai, dažas jūras jūdzes uz ziemeļiem no galvenās salas. Līsbeta pašķielēja uz Ellu Kārmaiklu un sasprindzināja dzirdi, kad Ella piegāja pie Fredija Makbeina.

“Cik ļauni ir?” Ella jautāja.

“Nezinu. Telefona sakari pārtrūka,” Makbeins atbildēja klusā balsī.

Līsbeta nokāpa pagrabā un novietoja savu somu uz segas stūrī. Viņa brīdi domāja, tad pret cilvēku straumi devās atpakaļ uz reģistratūru. Līsbeta notvēra Ellu Kārmaiklu un jautāja, vai var vēl kā palīdzēt. Ella nopietni papurināja galvu.

“Redzēsim, kas notiks. Matilda ir bīstama.”

Līsbeta pamanīja, ka pa ieejas durvīm ienāk bariņš ļaužu - pieci pieaugušie un kādi desmit bērni. Fredijs Makbeins viņus sagaidīja un norādīja uz pagraba kāpnēm.

Piepeši Līsbetai prātā iešāvās satraucoša doma.

“Es pieņemu, ka šobrīd visi cilvēki lien pagrabos?” viņa jautāja klusā balsī.

Ella Kārmaikla nolūkojās uz ģimeni pie pagraba kāpnēm.

“Diemžēl šis ir viens no nedaudzajiem pagrabiem Grand Anse. Te patvērumu noteikti meklēs vēl daudzi citi.”

Līsbeta asi paskatījās uz Ellu.

“Ko darīs pārējie?”

“Tie, kam nav pagrabu?” Ella rūgti iesmējās. “Viņi salīdīs mājās vai meklēs pajumti kādā šķūnītī. Viņiem jāpaļaujas uz Dievu.”

Līsbeta apgriezās un cauri reģistratūrai skriešus devās uz durvīm.

Džordžs Blends.

Līsbeta dzirdēja, kā Ella sauc viņai nopakaļ, taču neapstājās, lai paskaidrotu.

Viņš dzīvo nožēlojamā būdiņā, kas sabruks pie pirmā pūtiena.

Nokļuvusi uz Sentdžordžesas ceļa, Līsbeta šūpojās vēja brāzmās, kas raustīja viņas augumu. Viņa spītīgi sāka skriet. Spēcīgais pretvējš ar brāzmām gāza no kājām. Pagāja gandrīz desmit minūtes, iekams viņa pieveica aptuveni četrsimt metru līdz Džordža Blenda mājai. Pa ceļam viņa nemanīja nevienu dzīvu dvēseli.

Lietus Sāka gāzties kā ledusauksta duša mirklī, kad Līsbeta pagriezās uz Džordža Blenda būdiņu un pa loga spraugu pamanīja viņa lampas atspīdumu. Viņa izmirka cauri slapja pāris sekunžu laikā, un redzamība samazinājās līdz dažiem metriem. Līsbeta piedauzīja pie durvīm. Džordžs atvēra, izbrīnā iepletis acis.

“Ko tu te dari?” viņš sauca, lai pārkliegtu vēju.

“Nāc! Tev jānāk uz viesnīcu. Tur ir pagrabs.”

Džordžs Blends izskatījās apstulbis. Piepeši vējš aizcirta durvis, un pagāja vairākas sekundes, iekams Džordžam izdevās tās atkal atvērt. Līsbeta satvēra viņu aiz T krekla un izvilka ārā. Viņa noslaucīja ūdeni no sejas, sagrāba zēna roku un sāka skriet. Viņš sekoja.

Viņi izvēlējās ceļu gar liedagu, par kādiem simt metriem īsāku nekā iela, kas meta lielu līkumu uz salas centru. Kad viņi bija pusceļā, Līsbeta aptvēra, ka tā laikam bijusi kļūda. Pludmalē nebija nekāda aizsega. Vējš un lietus šaustīja viņus tik stipri, ka abi bija spiesti vairākas reizes apstāties. Pa gaisu lidoja smiltis un zari. Briesmīgi auroja jūra. Pēc mirkļa, kas šķita vesela mūžība, Līsbeta beidzot ieraudzīja, kā priekšā materializējas viesnīcas mūris, un pasteidzināja soļus. Brīdī, kad viņi beidzot bija nonākuši pie vārtiem un drošībā, meitene pār plecu pameta skatienu uz pludmali. Viņa apstājās kā iemieta.

Kādus piecdesmit metrus tālāk pludmalē Līsbeta caur lietusgāzi piepeši ieraudzīja divus gaišus stāvus. Džordžs Blends raustīja viņu aiz rokas, lai ievilktu pa vārtiem. Līsbeta atlaida zēna plaukstu un atbalstījās pret mūri, cenzdamās fokusēt skatienu. Uz dažām sekundēm viņa lietū pazaudēja abus stāvus no redzesloka, bet tad debesis apgaismoja zibens.

Līsbeta uzreiz pazina, ka tie ir Ričards un Džeraldīne Forbsi. Abi atradās aptuveni tajā pašā vietā, kur viņa iepriekšējā vakarā bija redzējusi šurpu turpu staigājam Ričardu Forbsu.

Kad uzliesmoja nākamais zibsnis, Līsbetai izskatījās, ka Ričards Forbss velk savu sievu, kas turas viņam pretī.

Piepeši pužļa gabaliņi sakrita savās vietās. Finansiālā atkarība. Apsūdzības par finansiālajiem pārkāpumiem Ostinā. Forbsa nemierīgā klaiņošana un nekustīgās pārdomas restorānā The Turt- leback.

Viņš ir nolēmis sievu nogalināt. Četrdesmit miljoni kabatā. Vētra noslēps pēdas. Tā ir viņa izdevība.

Līsbeta Salandere iegrūda Džordžu Blendu pa vārtiem, paskatījās apkārt un ieraudzīja ļodzīgo pīto krēslu, uz kura mēdza sēdēt naktssargs un kurš nebija novākts pirms vētras. Viņa satvēra krēslu, ar visu spēku trieca to pret mūri un apbruņojās ar krēsla kāju. Džordžs apstulbis kliedza viņai nopakaļ, kad viņa izskrēja pludmalē.

Vēja brāzmas gandrīz nogāza Līsbetu no kājām, taču viņa saņēmās un soli pa solim cīnījās uz priekšu. Viņa bija gandrīz nonākusi līdz Forbsu pārim, kad nākamais zibsnis apgaismoja pludmali un viņa ieraudzīja Džeraldīni Forbsu uz ceļiem ūdens- malā. Ričards Forbss stāvēja, noliecies pār sievu un pacēlis sitienam roku. Izskatījās, ka viņš satvēris dzelzs cauruli. Līsbeta redzēja, kā viņa roka krīt pār sievas galvu. Džeraldīne pārstāja pretoties.

Ričards Forbss nepaspēja ieraudzīt Līsbetu Salanderi.

Viņa trieca krēsla kāju Forbsam pret pakausi, un viņš saļima uz priekšu.

Līsbeta noliecās un satvēra Džeraldīni Forbsu. Lietusgāzes pātagota, viņa apgrieza ķermeni otrādi. Viņas rokas piepeši bija asiņainas. Džeraldīnei galvvidū bija pamatīga brūce. Viņa bija smaga kā svins, un Līsbeta izmisīgi skatījās apkārt, domādama, kā lai dabū šo augumu līdz viesnīcas mūrim. Nākamajā mirklī viņai blakus parādījās Džordžs Blends. Viņš kaut ko kliedza, taču Līsbeta vētrā to nespēja uztvert.

Līsbeta palūkojās uz Ričardu Forbsu. Viņš ar muguru pret Līsbetu bija pieslējies četrrāpus. Līsbeta satvēra Džeraldīnes kreiso roku un aplika sev ap kaklu, tad deva Džordžam zīmi paņemt Džeraldīnes labo roku. Viņi ar pūlēm sāka vilkt ķermeni pa liedagu.

Pusceļā līdz mūrim Līsbetu pārņēma gurdums, itin kā visi spēki būtu viņu atstājuši. Sirds apmeta kūleni, kad viņa piepeši sajuta kādu roku sev uz pleca. Viņa palaida vaļā Džeraldīni, apgriezās un iespēra Ričardam Forbsam pa kājstarpi. Viņš nokrita ceļos.

Meitene atspērās un iespēra viņam pa seju. Pēc tam ieraudzīja Džordža šausmu pārņemto skatienu. Līsbeta veltīja viņam pusse- kundi uzmanības, iekams atkal satvēra Džeraldīni un sāka viņu vilkt.

Dažas sekundes vēlāk viņa vēlreiz pagrieza galvu. Ričards Forbss streipuļoja desmit soļu aiz viņiem, taču šūpojās vēja brāzmās kā piedzēries.

Debesis pāršķēla jauns zibsnis, un Līsbeta iepleta acis.

Pirmo reizi viņa sajuta paralizējošas šausmas.

Aiz Ričarda Forbsa simt metru tālāk ūdenī viņa ieraudzīja Dieva pirkstu.

Sastindzis mirkļa uzņēmums zibens gaismā, ogļu melns stabs, kas izslējās un pazuda no viņas redzesloka kosmosā.

Matilda.

Tas nav iespējams.

Orkāns - jā.

Tornado - neiespējami.

Grenāda nav tornado zonā.

Stipra vētra teritorijā, kur nemaz nevar rasties tornado.

Tornado nevar veidoties virs ūdens.

Tā ir zinātniska kļūda.

Tas ir kaut kas unikāls.

Tas ir atnācis man pakaļ.

Arī Džordžs Blends bija pamanījis tornado. Viņi abi reizē iekliedzās, nespēdami saklausīt, ko otrs saka.

Vēl divdesmit metru līdz mūrim. Desmit. Līsbeta paklupa un nokrita uz ceļiem. Pieci. Pie vārtiem viņa pameta pēdējo skatienu pār plecu. Ieraudzīja Ričardu Forbsu mirklī, kad viņš, gluži kā neredzamas rokas rauts, pazuda ūdenī. Meitene kopā ar Džordžu ievilka savu nastu pa vārtiem. Viņi streipuļoja pār pagalmu, un caur vētru Līsbeta dzirdēja plīstošu rūšu šķindu un griezīgu skārda skaņu. Kāds dēlis aizlidoja pa gaisu tieši viņai deguna priekšā. Nākamajā mirklī viņa sajuta sāpes, kad kaut kas trāpīja viņai pa muguru. Vēja spiediens mazinājās, kad viņi sasniedza reģistratūru.

Līsbeta apturēja Džordžu un satvēra viņu aiz apkakles. Viņa pievilka zēna galvu sev pie mutes un iekliedza viņam ausi:

“Mēs viņu atradām pludmalē. Mēs neesam redzējuši viņas viru. Skaidrs?”

Džordžs pamāja ar galvu.

Viņi novilka Džeraldīni Forbsu lejā pa kāpnēm, un Līsbeta iespēra pa pagraba durvīm. Fredijs Makbeins tās atvēra un blenza uz viņiem. Tad satvēra viņu nastu un ierāva visus iekšā, pirms aizcirta durvis.

Vētras troksnis sekundes laikā no neizturamiem dārdiem pārvērtās par čīkstoņu un rūkoņu fonā. Līsbeta dziļi ievilka elpu.

Ella Kārmaikla ielēja krūzītē karstu kafiju un pasniedza Līsbetai. Līsbeta bija tā pārgurusi, ka tik tikko jaudāja pacelt roku. Viņa pasīvi sēdēja uz grīdas, atspiedusies pret sienu. Kāds bija viņu un Džordžu ietinis segās. Līsbeta bija cauri slapja, un viņai stipri asiņoja brūce zem ceļgala. Džinsos bija desmit centimetru garš plīsums, bet viņa nespēja atcerēties, kā tas radies. Līsbeta bez intereses vēroja, kā Fredijs Makbeins un daži viesi darbojas ap Džeraldīni Forbsu un apsaitē viņai galvu. Līsbeta uztvēra atsevišķus vārdus un saprata, ka šajā kompānijā ir kāds ārsts. Viņa pamanīja, ka pagrabs ir pilns un viesnīcas iemītniekiem piepulcējušies citi patvēruma meklētāji.

Beidzot Fredijs Makbeins pienāca pie Līsbetas un notupās viņai priekšā.

“Viņa ir dzīva.”

Līsbeta neatbildēja.

“Kas notika?”

“Mēs viņu atradām pludmalē aiz mūra.”

“Skaitot pagrabā viesus, man pietrūka triju cilvēku. Tevis un Forbsu pāra. Ella teica, ka, vētrai sākoties, tu esot aizlikusies prom kā dulla.”

“Es skrēju pakaļ savam draugam Džordžam.” Līsbeta pamāja uz sava biedra pusi. “Viņš te netālu dzīvo būdiņā, kuru droši vien jau noslaucījusi vētra.”

“Tas bija muļķīgi, bet ļoti drosmīgi,” Fredijs Makbeins sacīja un paskatījās uz Džordžu Blendu. “Vai redzējāt viņas vīru Ričardu Forbsu?”

“Nē,” Līsbeta atbildēja ar neitrālu skatienu. Džordžs pašķielēja uz Līsbetu un papurināja galvu.

Ella Kārmaikla piešķieba galvu un uzmeta Līsbetai asu skatienu. Līsbeta uz to atbildēja bez kādas izteiksmes sejā.

Džeraldīne Forbsa atguvās ap trijiem no rīta. Līsbeta tobrīd bija iemigusi, atspiedusi galvu pret Džordža plecu.

Kaut kādā brīnumainā veidā Grenāda bija pārdzīvojusi šo nakti. Kad atausa rīts, vētra bija norimusi un sākusies briesmīgākā lietusgāze, kādu Līsbeta jebkad piedzīvojusi. Fredijs Makbeins izlaida viesus no pagraba.

Keys Hotel tagad bija nepieciešama pamatīga renovācija. Postījumi viesnīcā, tāpat kā visā piekrastē, bija pamatīgi. Ellas Kār- maiklas bārs pie baseina bija pazudis, bet terase pilnībā nopostīta. Logu slēģi norauti gar visu fasādi, un viesnīcas izvirzītās daļas jumts noplēsts. Reģistratūra bija pilna ar visādu drazu.

Līsbeta paņēma Džordžu līdzi un aizstreipuļoja uz savu istabu. Viņa piekāra pie tukšās loga ailas segu, lai istabā nelītu lietus. Džordžs palūkojās uz viņu.

“Būs mazāk jāskaidrojas, ja teiksim, ka neesam redzējuši viņas vīru,” Līsbeta sacīja, pirms zēns paguva uzdot jautājumus.

Viņš pamāja ar galvu. Līsbeta novilka drēbes, nometa tās kaudzē uz grīdas un paplikšķināja pa gultas malu. Džordžs atkal pamāja, izģērbās un ielīda viņai blakus. Viņi gandrīz tūlīt aizmiga.

Kad Līsbeta pamodās dienas vidū, pa mākoņu spraugām spīdēja saule. Viņai smeldza visi muskuļi un celis bija piepampis tik ļoti, ka bija grūti saliekt kāju. Līsbeta izlīda no gultas, iegāja dušā un skatījās uz zaļo ķirzaku, kas bija atgriezusies savā vietā uz sienas. Viņa uzvilka šortus un krekliņu un izkliboja no istabas, nemodinājusi Džordžu.

Ella Kārmaikla joprojām bija kājās. Viņa izskatījās nogurusi, taču bija atvērusi bāru reģistratūrā. Līsbeta apsēdās pie kāda galdiņa netālu no bāra, pasūtīja kafiju un palūdza sviestmaizi. Viņa paskatījās ārā pa izsistajiem logiem un ieraudzīja policijas auto. Līsbeta tikko bija paspējusi izdzert kafiju, kad no kabineta blakus reģistratūras letei iznāca Fredijs Makbeins kopā ar kādu policistu formastērpā. Makbeins pamanīja Līsbetu un kaut ko sacīja policistam, pirms abi pienāca pie viņas galdiņa.

“Tas ir konstebls Fērgusons. Viņš vēlas uzdot dažus jautājumus.”

Līsbeta pieklājīgi pamāja ar galvu. Konstebls Fērgusons izskatījās noguris. Viņš izņēma bloknotu un pildspalvu un pierakstīja Līsbetas vārdu.

“Mis Salandere, es saprotu, ka jūs kopā ar draugu vakarnakt orkāna laikā atradāt Ričarda Forbsa kundzi.”

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Kur jūs viņu atradāt?”

“Pludmalē tūlīt aiz vārtiem,” Līsbeta atbildēja. “Mēs burtiski paklupām pār viņu.”

Fērgusons pierakstīja.

“Vai viņa kaut ko teica?”

Līsbeta papurināja galvu.

“Vai viņa bija bez samaņas?”

Līsbeta saprātīgi pamāja.

“Viņai galvā bija vaļēja brūce.”

Līsbeta atkal pamāja.

“Jūs nezināt, kā viņa to ieguva?”

Līsbeta papurināja galvu. Fērgusons izskatījās mazliet nokaitināts par atbilžu trūkumu.

“Tobrīd gaisā lidoja diezgan daudz atlūzu,” Līsbeta izpalīdzīgi sacīja. “Man pašai dēlis gandrīz trāpīja pa galvu.”

Fērgusons nopietni pamāja.

“Jums savainota kāja?” Fērgusons norādīja uz Līsbetas apsēju. “Kas notika?”

“Nezinu. Es to pamanīju tikai tad, kad nonācu pagrabā.”

“Jūs bijāt kopā ar jaunu vīrieti.”

“Ar Džordžu Blendu.”

“Kur viņš dzīvo?”

“Būdiņā aiz bāra The Coconut, gabaliņu uz lidlauka pusi. Tas ir - ja tā būdiņa joprojām stāv.”

Līsbeta atturējās pastāstīt, ka šobrīd Džordžs Blends guļ viņas gultā vienu stāvu augstāk.

“Vai jūs redzējāt viņas vīru Ričardu Forbsu?”

Līsbeta papurināja galvu.

Konstebls Fēigusons acīmredzot nespēja izdomāt vairs nevienu jautājumu un aizvēra bloknotu.

“Paldies, mis Salandere. Man jāraksta ziņojums par šo nāves gadījumu.”

“Vai viņa ir mirusi?”

“Misis Forbsa…? Nē, viņa ir Sentdžordžesas slimnīcā. Par to, ka palikusi dzīva, viņa laikam var pateikties jums un jūsu draugam. Bet viņas vīrs ir miris. Viņu pirms divām stundām atrada lidostas stāvvietā.”

Kādus sešsimt metrus tālāk uz dienvidiem.

“Viņš bija smagi cietis,” Fērgusons paskaidroja.

“Bēdīgi,” Līsbeta noteica, neizrādīdama citas šoka pazīmes. Kad Makbeins un konstebls Fērgusons bija aizgājuši, Ella Kārmaikla pienāca un apsēdās pie Līsbetas galdiņa. Viņa nolika sev priekšā divas glāzītes ar rumu. Līsbeta jautājoši palūkojās uz Ellu.

“Pēc tādas nakts vajag iestiprināties. Es uzsaucu. Uzsaucu visas brokastis.”

Abas sievietes saskatījās. Tad pacēla glāzes un saskandināja.

Matilda uz ilgu laiku kļuva par zinātnisku pētījumu un strīdu objektu meteoroloģijas institūtos Kārību salās un ASV. Matildas apmēru tornado šajā reģionā praktiski nebija sastopami. To veidošanos virs ūdens uzskatīja par teorētiski neiespējamu. Tāpēc pamazām eksperti vienojās, ka īpaši neparasta atmosfēras fronšu konstelācija ir izraisījusi “pseidotornado” - parādību, kas patiesībā nav īsts tornado, bet izskatās pēc tāda. Disidenti izvirzīja teorijas par siltumnīcefektu un izjauktu ekoloģisko līdzsvaru.

Līsbetai Salanderei nerūpēja teorētiskās diskusijas. Viņa zināja, ko ir redzējusi, un nolēma turpmāk izvairīties nokļūt ceļā kādam no Matildas radiniekiem.

Naktī bija cietuši vairāki cilvēki. Brīnumainā kārtā bojā gājis tikai viens.

Neviens nesaprata, kas licis Ričardam Forbsam doties ārā orkāna laikā, ja nu vienīgi tā vieglprātība, kas allaž raksturīga amerikāņu tūristiem. Džeraldīne Forbsa nespēja neko paskaidrot. Viņai bija smags smadzeņu satricinājums un nesakarīgas atmiņu ainas par nakts notikumiem.

Toties viņa cieta neremdināmas bēdas par to, ka kļuvusi atraitne.

2. DALA

FROM RUSSIA WITH LOVE

10. janvāris-23. marts

Parasti vienādojumā ir viens vai vairāki t.s. nezināmie, bieži apzīmēti ar x, y, z utt. Nezināmo vērtibas, kas padara abas vienādojuma puses patiešām vienādas, apmierina vienādojumu jeb veido tā atrisinājumu.

Piemērs: 3x+4=8x-2 (x=2)

4.     NODALA

Pirmdiena, 10. janvāris-otrdiena, II. janvāris

Līsbeta Salandere nolaidās Arlandā pusseptiņos no rīta. Viņa bija pavadījusi ceļā divdesmit sešas stundas, no kurām veselas deviņas - Grantly Ādams lidostā Barbadosā. British Airways atteicās pacelties gaisā, pirms nebūs novērsti iespējamie terora draudi un nopratināts kāds pasažieris, kurš izskatījās pēc arāba. Kad Līsbeta nolaidās Getvikas lidostā Londonā, viņa bija nokavējusi pēdējo reisu uz Zviedriju un bija spiesta gaidīt stundām ilgi, līdz viņai mainīja rezervāciju uz nākamo rītu.

Līsbeta jutās kā banānu ķekars, kas pārāk ilgi gulējis saulē. Viņai bija tikai rokas bagāža ar PowerBook, Dimensions un pamatīgi samīcītu rezerves drēbju kārtu. Viņa bez problēmām izgāja caur zaļo muitas koridoru. Kad Līsbeta iznāca ārā pie lidostas autobusiem, viņu sagaidīja slapjdraņķis un temperatūra ap nulli.

īsu mirkli Līsbeta vilcinājās. Visu savu dzīvi viņa bija bijusi spiesta izvēlēties lētāko alternatīvu, un joprojām bija grūti aprast ar domu, ka viņai pieder aptuveni trīs miljardi kronu, ko meitene bija pašrocīgi nozagusi, apvienojot kiberuzbrukumu ar veco labo krāpšanu. Pēc pāris minūtēm Līsbeta nospļāvās par noteikumiem un pamāja taksometram. Viņa nosauca Lundagātanas adresi un gandrīz tūlīt iemiga aizmugures sēdeklī.

Tikai tad, kad taksometrs apstājās Lundagātanā un šoferis pabikstīja Līsbetu, viņa saprata, ka nosaukusi nepareizu adresi. Viņa izlaboja kļūdu un lūdza šoferi braukt uz Jētgātanu, iedeva karalisku dzeramnaudu ASV dolāros un nolamājās, iekāpusi ūdens peļķē ielas malā. Meitene bija ģērbusies džinsos, T kreklā un plānā auduma jakā. Kājās sandales un plānas īsās zeķītes. Līsbeta aizvilkās uz 7-Eleven kiosku un iegādājās šampūnu, zobu pastu, ziepes, jogurtu, pienu, sieru, olas, maizi, saldētas kanēļmaizītes, kafiju, Lipton tēju, marinētus gurķus, ābolus, lielu iepakojumu Billy’s Pan Pizza un visu bloku Marlboro Light. Viņa samaksāja ar Visa karti.

Iznākusi uz ielas, Līsbeta prātoja, pa kuru ceļu iet. Viņa varēja doties pa Svartensgātanu vai pa Hēkensgātanu gabaliņu uz Slusenas pusi. Virzoties pa Hēkensgātanu, viņai vajadzētu iet garām Millennium redakcijas durvīm, tādējādi riskējot saskrieties ar Mīkaelu Blumkvistu. Beidzot Līsbeta nolēma, ka neies apkārtceļus, lai izvairītos no viņa. Tāpēc devās uz Slusenas pusi, lai gan šis ceļš bija mazliet garāks un nogriezās pa labi caur Hēkensgātanu uz Mūsebakes laukumu. Viņa aizsoļoja garām Māsu skulptūrai pie Sēderas teātra un pa kāpnēm uzkāpa līdz Fiskargātanai. Līsbeta apstājās un domīgi vēroja ēku. Nebija sajūtas, ka viņa atgrieztos “mājās”.

Līsbeta palūkojās apkārt. Tas bija izolēts stūrītis Sēdermal- mes viducī. Te nebija caurbraucošas satiksmes plūsmas, un šī vieta ideāli atbilda viņas nolūkiem. Bija viegli novērot, kas notiek apkārtnē. Iespējams, vasarā šis bija populārs pastaigu rajons, taču ziemā pa kvartālu staigāja tikai ļaudis, kam te bija darīšanas. Nebija redzams neviens cilvēks, galvenokārt jau - neviens, kuru Līsbeta pazītu un kurš tātad pazītu viņu. Līsbeta nolika kasti sniegā, lai sameklētu atslēgu. Viņa ar liftu uzbrauca līdz augšstāvam un atslēdza durvis, kuru plāksnīte vēstīja: V. Kulla.

Kad Līsbeta piepeši tika pie lielas naudas un līdz ar to kļuva finansiāli neatkarīga uz visu atlikušo mūžu (vai cik nu ilgi varētu pietikt ar teju trim miljardiem kronu), viņas pirmais darbs bija sagādāt jaunu dzīvesvietu. Darījumi ar dzīvokļiem bija jauna pieredze. Līsbeta nekad agrāk nebija ieguldījusi naudu lielākās lietās kā vien atsevišķos patēriņa priekšmetos, par kuriem varēja maksāt skaidrā naudā vai ar saprātīgu nomaksas grafiku. Lielākie izdevumi viņas grāmatvedībā agrāk bija dažādu veidu datori un vieglais Kavvasaki. Pēdējo viņa bija nopirkusi par septiņiem tūkstošiem kronu - tīro lūžņu cenā. Par aptuveni tikpat lielu summu Līsbeta bija iegādājusies rezerves daļas un vairākus mēnešus pavadījusi, izjaucot un labojot motociklu. Viņa būtu vēlējusies mašīnu, taču vilcinājās to pirkt, jo īsti nezināja, kā tiks galā ar finansēm.

Līsbeta saprata, ka dzīvoklis ir mazliet augstākas klases darījums. Viņa bija sākusi ar sludinājumu lasīšanu avīzes Dagens Nyheter interneta lapā un drīz atklājusi, ka tā ir vesela zinātne.

2 ist. + ēdamist., brīnišķīga vieta pie Dienv. stac. C: 2,7 milj. kr. Maks. 5510 mēn.

3 ist., skats uz parku, Hēgalida. 2,9 milj. kr.

2,5 ist., 47 km2 , renovēta vannas istaba, caurules mainītas 1998. Gotlandsg. 1,8 milj. kr. Mēnesī: 2200.

Līsbeta kasīja pakausi un mēģināja uz labu laimi piezvanīt un painteresēties par dažiem sludinājumiem, taču nezināja, ko vajadzētu jautāt. Drīz vien viņa jutās tik muļķīgi, ka pārtrauca šo nodarbi. Toties pirmajā janvāra svētdienā devās aplūkot divus dzīvokļus. Viens no tiem atradās Vindragarvēgenā, Reimers- holmā, bet otrs - Helēneborgsgātanā netālu no Hornstullas. Rei- mersholmā bija gaišs četristabu dzīvoklis augstceltnē ar skatu uz Longhomenu un Esingeni. Tur viņai patiktu. Helēneborgsgātanas dzīvoklis bija īsts ūķis ar skatu uz kaimiņmāju.

Nelaime tā, ka Līsbeta patiesībā nezināja, kur viņa vēlas dzīvot, kā mājoklim jāizskatās un kādas prasības viņai kā pircējai vajadzētu izvirzīt. Līsbeta vēl nekad nebija apsvērusi alternatīvu četrdesmit septiņiem kvadrātmetriem Lundagātanā - dzīvoklim, kur bija aizvadījusi bērnību un kura īpašumtiesības ar sava toreizējā aizbildņa Holgera Palmgrēna gādību ieguvusi pēc pilngadības sasniegšanas. Līsbeta apsēdās uz noplukušā dīvāna savā ar darbistabu apvienotajā dzīvojamā istabā un iegrima domās.

Lundagātanas dzīvoklis atradās sētas pusē, tas bija šaurs un neomulīgs. No guļamistabas pavērās skats uz brandmūri mājas galā. No virtuves bija redzama galvenās ēkas sētaspuse un ieeja pagrabā. No dzīvojamās istabas varēja saskatīt laternu un dažus bērzu zarus.

Tātad pirmā prasība bija: viņas jaunajam mājoklim nepieciešams skats.

Līsbetai nebija balkona, un viņa vienmēr bija apskaudusi turīgākos augšstāvu kaimiņus, kas pavadīja karstās vasaras dienas, sūkdami aukstu aliņu zem balkona markīzes. Tātad otrā prasība jaunajam miteklim bija balkons.

Kā dzīvoklim jāizskatās? Līsbeta iedomājās par Mīkaela Blum- kvista dzīvokli - sešdesmit pieci kvadrātmetri, kopumā viena vienīga liela telpa pārbūvētajā Bellmansgātanas jumta stāvā ar skatu uz Rātsnamu un Slusenu. Viņai tur patika. Līsbeta vēlējās omulīgu un viegli kopjamu dzīvokli ar vieglām mēbelēm. Tas bija trešais punkts prasību sarakstā.

Daudzus gadus Līsbeta bija nodzīvojusi šaurībā. Viņas virtuve bija aptuveni desmit kvadrātmetrus liela, un vietas tur pietika mazam galdiņam un diviem krēsliem. Dzīvojamā istabā bija divdesmit kvadrātmetru. Guļamistabā - divpadsmit. Ceturtā prasība bija, lai jaunajā mājoklī būtu pietiekami daudz vietas un vairāki skapji. Viņa vēlējās īstu darbistabu un lielu guļamistabu, kur izvērsties.

Līsbetas vannas istaba bija mazs būcenītis bez logiem, ar četrstūrainām pelēka cementa plāksnēm uz grīdas, nejēdzīgu sēžam- vannu un plastikāta tapetēm, kas nekad nekļuva gluži tīras, lai cik stipri viņa tās berztu. Viņa vēlējās flīzes un lielu vannu. Lai veļas mazgājamā mašīna atrastos dzīvoklī, nevis appelējušā pagrabā. Viņa gribēja, lai vannas istaba smaržo svaigi un to ir iespējams izvēdināt.

Pēc tam Līsbeta pieslēdzās intemetam un izpētīja mākleru piedāvājumu. Nākamajā rītā viņa piecēlās agri un devās uz Nobela mākleriem, firmu, kurai Stokholmā bija vislabākā reputācija. Līsbeta bija ģērbusies izdilušos melnos džinsos, zābakos un melnajā ādas jakā. Viņa nostājās pie kāda galdiņa un izklaidīgi vēroja gaišmatainu, apmēram trīsdesmit piecus gadus vecu sievieti, kas tobrīd ielogojās Nobela mākleru mājas lapā internetā un sāka tur ievietot dzīvokļu attēlus. Beidzot pie Līsbetas pienāca mazs un tukls, apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar plāniem, rudiem matiem. Līsbeta apjautājās, kādi dzīvokļi viņam ir piedāvājumā. Vīrietis izbrīnā mirkli skatījās uz meiteni un pēc tam pieņēma uzjautrināti aizbildniecisku toni.

“Klau, jaunā dāma, vai vecāki zina, ka tu grasies doties prom no mājām?”

Līsbeta Salandere klusēdama vēroja vīrieti ar saltu skatienu, līdz viņš beidza ķiķināt.

“Man nepieciešams dzīvoklis,” viņa paskaidroja.

Vīrietis nokremšļojās un pašķielēja uz kolēģi.

“Skaidrs. Un ko tu vēlētos?”

“Es vēlos dzīvokli Sēderā. Tam jābūt ar balkonu un skatu uz ūdeni, vismaz četrām istabām, vannas istabu ar logu un vietu veļas mazgājamai mašīnai. Un man nepieciešama aizslēdzama palīgtelpa, kur varu glabāt motociklu.”

Sieviete pie datora bija pārtraukusi savu darbošanos un, ziņkārīgi pagriezusi galvu, blenza uz Līsbetu.

“Motociklu?” plānmatainais vīrietis pārjautāja.

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Vai drīkstu jautāt… ēē, kā tevi sauc?”

Līsbeta nosauca savu vārdu. Viņa pajautāja, kā sauc mākleri, un vīrietis atbildēja, ka viņa vārds esot Jūakims Pēršons.

“Redzi, dzīvokļa īpašumtiesības Stokholmā maksā naudu…”

Līsbeta viņam neatbildēja. Viņa bija apjautājusies par dzīvokļu piedāvājumu, tāpēc paskaidrojums, ka tie maksā naudu, bija lieks un bezjēdzīgs.

“Kur tu strādā?”

Līsbeta brīdi domāja. Formāli viņa bija pašnodarbinātā. Praktiski viņa strādāja tikai Draganam Armanskim un Milton Security, taču visu aizvadīto gadu tas notika ļoti neregulāri, un viņa nebija strādājusi pēdējos trīs mēnešus.

“Šobrīd neko īpašu nedaru,” viņa patiesīgi atbildēja.

“Nūja… pieņemu, ka tu ej skolā.”

“Nē, es neeju skolā.”

Jūakims Pēršons apgāja ap galdu, draudzīgi aplika Līsbetai roku ap pleciem un saudzīgi pavadīja viņu uz ārdurvīm.

“Vai zini ko, jaunā dāma? Tu būsi laipni gaidīta šeit pēc dažiem gadiem, bet tad tev vajadzēs paņemt līdzi mazliet vairāk naudas par to, kas ietilpst krājkasītē. Redzi, ar kabatas naudu te īsti nepietiek.” Viņš labsirdīgi ieknieba Līsbetai vaigā. “Kad atgriezīsies, mēs noteikti sameklēsim mazu midzinu arī tev.”

Līsbeta Salandere vairākas minūtes palika stāvam uz ielas pie Nobela mākleriem. Viņa domīgi prātoja, ko Jūakims Pēršons teiktu, ja skatlogā ielidotu Molotova kokteilis. Tad viņa devās mājās un ieslēdza PowerBook.

Līsbetai vajadzēja desmit minūtes, lai uzlauztu Nobela mākleru iekšējo tīklu, izmantojot paroles, ko viņa bija izklaidīgi iegaumējusi, kad sieviete aiz letes sāka ievietot mājas lapā fotogrāfijas. Vajadzēja tikai trīs minūtes, lai saprastu, ka dators, pie kura sieviete strādāja, patiesībā bija arī firmas serveris - cik stulbi gan cilvēki var būt! - un vēl trīs minūtes, lai iegūtu pieeju visiem četrpadsmit tīkla datoriem. Pēc divām stundām Līsbeta bija izskatījusi Jūakima Pēršona grāmatvedību un konstatējusi, ka pēdējos divos gados viņš no ieņēmumu dienesta noslēpis gandrīz septiņsimt piecdesmit tūkstošus kronu nedeklarētas naudas.

Līsbeta lejupielādēja visus nepieciešamos failus un nosūtīja tos ieņēmumu dienestam no anonīmas e-pasta adreses kādā ASV serverī. Pēc tam viņa izmeta Jūakimu Pēršonu no galvas.

Atlikušajā dienas daļā Līsbeta pārskatīja Nobela mākleru vērtīgāko objektu piedāvājumu. Visdārgākais no tiem bija neliela pils pie Mariefredas, kur Līsbetai nebija lielas vēlēšanās dzīvot. Aiz tīrās ietiepības viņa izvēlējās otro dārgāko objektu firmas piedāvājumā, lielisku dzīvokli pie Mūsebakes laukuma.

Viņa ilgi pētīja bildes un aplūkoja plānu. Pēdīgi konstatēja, ka dzīvoklis Mūsebakes laukumā piedāvā vairāk par visām tām prasībām, kas iekļautas viņas sarakstā. Iepriekš dzīvoklis bija piederējis kādam ABB direktoram, kurš pazuda no skatuves pēc tam, kad bija sagādājis sev iespaidīgu un skarbi kritizētu “zelta izpletni” pāris miljardu apmērā.

Vakarā Līsbeta pacēla telefona klausuli un piezvanīja Džere- mijam Makmilanam, advokātu biroja MacMillan & Marks līdzīpašniekam Gibraltārā. Līsbeta jau iepriekš bija veikusi darījumus ar Makmilanu. Pret dāsnu atlīdzību viņš bija nodibinājis vairākas pastkastītes firmas, kas kļuva par kontu īpašniecēm; tajos glabājās nauda, ko Līsbeta pirms gada bija nozagusi finansistam Hansam Ērikam Vennerstremam.

Viņa vēlreiz izmantoja Makmilana pakalpojumus. Šoreiz deva advokātam norādījumus uz viņas firmas Wasp Enterprises rēķina uzsākt sarunas ar Nobela mākleriem un iegādāties pievilcīgo dzīvokli Fiskargātanā pie Mūsebakes laukuma. Sarunas ilga četras dienas, un galīgā summa rēķinā lika Līsbetai saraukt uzacis. Plus piecu procentu honorārs Makmilanam. Līdz nedēļas beigām Līsbeta bija pārvietojusi uz jauno dzīvokli matraci, gultasveļu, divas kartona kastes ar drēbēm un nedaudz virtuves piederumu. Viņa bija gulējusi uz matrača trīs nedēļas, kamēr meklēja plastiskās ķirurģijas klīnikas, pabeidza vairākas birokrātiskas lietas (tostarp naksnīgo sarunu ar advokātu Nilsu Bjūrmanu), kā arī samaksāja priekšapmaksu par īri, elektrību un citiem tekošajiem izdevumiem.

PĒC tam Līsbeta rezervēja biļeti uz klīniku Itālijā. Kad ārstēšana bija galā, Līsbeta, izrakstījusies no klīnikas, sēdēja viesnīcas istabā Romā un prātoja, ko tagad iesākt. Viņai vajadzētu atgriezties Zviedrijā un nokārtot savu dzīvi, taču vairāku iemeslu dēļ viņai negribējās pat domāt par Stokholmu.

Līsbetai nebija īstas profesijas. Viņa neredzēja sev nākotni Milton Security. Tā nebija Dragana Armanska vaina. Viņš labprāt gribētu, lai Līsbeta kļūst par pastāvīgu darbinieci un efektīvu firmas skrūvīti, taču divdesmit piecu gadu vecumā viņai trūka izglītības un nebija arī vēlēšanās kādu dienu pēkšņi atklāt, ka drīz apritēs piecdesmit, bet viņa joprojām veic informācijas izpēti par biznesa elites blēžiem. Tas bija uzjautrinošs hobijs - tomēr ne dzīves uzdevums.

Otrs iemesls, kāpēc Līsbeta izvairījās atgriezties Stokholmā, bija Mīkaels Blumkvists. Stokholmā viņa pavisam noteikti riskētu saskrieties ar Stulbo Kaili Blumkvistu, un šobrīd tas bija pats pēdējais, ko viņa vēlētos. Mīkaels bija viņu ievainojis. Patiesības labad Līsbeta atzina, ka viņš to nedarīja tīšām. Mīkaels bija foršs. Tā bija viņas pašas vaina, ka viņa iemīlējās Mīkaelā. Jau šis vārds vien bija pretruna attiecībā uz Stulbo Zosi Līsbetu Salanderi.

Mīkaels Blumkvists bija pazīstams brunču mednieks. Līsbeta labākajā gadījumā bija patīkama izklaide, par kuru Mīkaels apžēlojās brīdī, kad viņam Līsbetu vajadzēja un pie rokas nebija nekā labāka, taču drīz viņš atkal meklēja patīkamāku sabiedrību. Līsbeta pati sevi izlamāja par to, ka zaudējusi modrību un pielaidusi Mīkaelu sev tik tuvu.

Atkal atjēgusies, Līsbeta bija pārtraukusi visus kontaktus ar Mīkaelu. Tas nebija gluži vienkārši, taču viņa nocietinājās. Pēdējo reizi viņa Mīkaelu redzēja toreiz, kad stāvēja uz metrostacijas perona Vecpilsētā, bet Mīkaels sēdēja vagonā ceļā uz centru.

Līsbeta veselu minūti viņu vēroja un nolēma, ka vairs nav palicis nekādu jūtu, jo tas nozīmētu noasiņot. Fuck you. Mīkaels pamanīja meiteni tieši brīdī, kad durvis aizvērās, un pētoši skatījās uz viņu, līdz viņa apgriezās un devās prom, kad vilciens sāka kustēties.

Līsbeta nesaprata, kāpēc Mīkaels bija tik spītīgi turpinājis meklēt kontaktu ar viņu, itin kā viņa būtu kaut kāds stulbs sociālais projekts. Līsbetu kaitināja viņa neapķērība; katru reizi, kad Mīkaels atsūtīja e-pasta vēstuli, viņai bija jāsaņemas, lai izdzēstu to neizlasītu.

Stokholma nemaz nešķita pievilcīga. Ārpus ārštata darba Milton Security, kā arī neskaitot dažus pamestos gultas biedrus un meitenes no bijušās rokgrupas Evil Fingers Līsbeta savā dzimtajā pilsētā nepazina tikpat kā nevienu cilvēku.

Vienīgais, pret kuru viņa juta zināmu cieņu, bija Dragans Armanskis. Līsbetai bija grūti definēt savas jūtas pret viņu. Meitene vienmēr bija mazliet brīnījusies par to, ka Armanskis viņai šķiet gluži pievilcīgs. Ja viņš nebūtu tik ļoti precējies, tik ļoti vecs un tik ļoti konservatīvs savā pasaules uzskatā, tad viņa varbūt pat mēģinātu tuvoties.

Visbeidzot Līsbeta paņēma savu kalendāru un atvēra tajā karti. Viņa nekad nebija bijusi Austrālijā vai Āfrikā. Viņa bija lasījusi par piramīdām un Ankorvatu, bet nebija to redzējusi. Viņa nebija braukusi ar StarFerry starp Koulunu un Viktoriju Hon- kongā, nebija snorkelējusi Kārību jūrā vai sēdējusi pludmalē Taizemē. Ja neskaitīja dažus īsus braucienus uz darbavietas rēķina, kad viņa pāris reižu bija Baltijas valstīs un ziemeļu kaimiņzemēs, un, protams, Cīrihi un Londonu, Līsbeta gandrīz nebija atstājusi Zviedriju. Patiesībā viņa reti izbrauca pat ārpus Stokholmas.

Viņa nebija varējusi to atļauties.

Līsbeta nostājās pie loga viesnīcas istabā un nolūkojās uz Garibaldi ielu Romā. Šī pilsēta izskatījās pēc drupu kaudzes. Tad viņa pieņēma lēmumu, uzvilka jaku, nokāpa lejā uz reģistratūru un apjautājās, vai tuvumā atrodas kāds ceļojumu birojs. Līsbeta rezervēja biļeti uz Telavivu vienā virzienā un pavadīja vairākas dienas, pastaigādamās pa Jeruzalemes vecpilsētu un apskatīdama al-Aksa mošeju un Raudu mūri. Viņa aizdomīgi vēroja bruņotos karavīrus uz ielu stūriem, bet pēc tam aizlidoja uz Bangkoku un turpināja ceļojumu visu atlikušo gadu.

Vajadzēja izdarīt tikai vienu lietu. Viņa divas reizes ieradās Gibraltārā. Pirmo reizi, lai padziļināti izpētītu vīru, kuru bija izraudzījusies savas naudas pārvaldīšanai. Otro reizi, lai pārbaudītu, vai viņš labi uzvedas.

Šķita tik svešādi pēc tik ilga laika pagriezt atslēgu sava dzīvokļa durvīs Fiskargātanā.

Līsbeta nolika pārtikas kasti un somu priekšnamā un nospieda četru ciparu kodu, kas atvienoja signalizāciju. Pēc tam viņa novilka slapjās drēbes un nometa tās uz priekšnama grīdas. Līsbeta kaila iegāja virtuvē, ieslēdza ledusskapi un salika tur pārtiku, pirms devās taisnā ceļā uz vannas istabu un turpmākās desmit minūtes pavadīja dušā. Pēc tam viņa ieturējās ar šķēlītēs sagrieztu ābolu un Būly’s Pan picu, ko uzsildīja mikroviļņu krāsnī. Līsbeta atvēra kādu kartona kasti un sameklēja spilvenu, palagu un segu, gultasveļa mazliet aizdomīgi oda, veselu gadu nogulējusi kastē. Viņa uzklāja sev guļvietu uz matrača istabā blakus virtuvei.

Līsbeta iemiga desmit sekundes pēc tam, kad bija nolikusi galvu uz spilvena, un nogulēja gandrīz divpadsmit stundas līdz pusnaktij. Viņa piecēlās, ieslēdza kafijas automātu, ietinās segā un, paņēmusi spilvenu un cigareti, apsēdās uz palodzes un nolūkojās uz Djūrgordenu un Saltšenu. Gaismas viņu apbūra. Tumsā viņa klusi pārdomāja savu dzīvi.

Nākamā diena pēc atgriešanās Līsbetai bija pilnībā aizņemta. Viņa aizslēdza dzīvokļa durvis septiņos no rīta. Pirms atstāt savu stāvu, viņa kāpņu telpā atvēra logu un piesēja rezerves atslēgu tievā vara stieplītē, ko piestiprināja aiz notekas. Agrākā pieredze viņai bija iemācījusi, cik noderīgi ir glabāt rezerves atslēgu ērti pieejamā vietā.

Gaiss bija ledaini auksts. Līsbeta bija ģērbusies vecos, izdilušos džinsos, kam zem vienas aizmugures kabatas bija izplīsis caurums, tā ka cauri spīdēja zilas apakšbikses. Viņa bija uzvilkusi T kreklu un siltu polo svīteri, kam pie apkakles atirusi šuve, un sameklējusi veco, novalkāto ādas jaku ar kniedēm uz pleciem. Līsbeta konstatēja, ka vajadzētu to aiznest pie šuvēja, lai salāpītu saplīsušo un gandrīz neeksistējošo oderi kabatās. Kājās viņai bija biezas zeķes un zābaki. Visā visumā meitenei bija pietiekami silti.

Līsbeta pa Sv. Pāvila ielu aizgāja līdz Sinkensdammai un tad devās tālāk uz savu veco dzīvokli Lundagātanā, kur vispirms pārbaudīja, vai viņas Kavvasaki vēl stāv pagrabā. Viņa papliķēja pa sēdekli, pirms devās augšā uz savu bijušo mitekli un pārkāpa pāri milzīgai reklāmlapu kaudzei.

Līsbeta nebija spējusi izlemt, ko iesākt ar dzīvokli, tāpēc, iekams viņa pirms gada atstāja Zviedriju, visvienkāršākais risinājums šķita nokārtot aktuālo rēķinu automātiskos maksājumus. Līsbetai joprojām bija mēbeles, kas savāktas no atkritumu konteineriem, apdauzītas tējas krūzītes, divi veci datori un daudz papīru. Taču nekā vērtīga.

Līsbeta no virtuves paņēma melnu atkritumu maisu un piecas minūtes šķiroja reklāmlapas un pastu. Lielākā daļa papīru nonāca taisnā ceļā atkritumu maisā. Viņa bija saņēmusi pavisam nedaudz personisku vēstuļu, kas izrādījās bankas konta izraksti, ziņojumi par samaksāto algu no Milton Security vai kaut kāda slēptā reklāma. Situācijai, kad atņemta rīcībspēja, bija viena priekšrocība - Līsbetai nevajadzēja raizēties par nodokļu lietām, jo šādu vēstuļu vienkārši nebija. Kopumā vesela gada laikā viņa bija saņēmusi tikai trīs personiskus sūtījumus.

Pirmo vēstuli bija rakstījusi advokāte Grēta Mulandere, kas bija Līsbetas mātes aizgādne. Vēstulē viņa īsi informēja, ka inventarizēts mātes īpašums un Līsbeta Salandere un viņas māsa Kamilla Salandere saņēmušas 9312 kronu lielu mantojumu katra. Šāda summa pārskaitīta uz Salanderes jaunkundzes bankas kontu; lūgums apstiprināt saņemšanu! Līsbeta iebāza vēstuli ādas jakas iekškabatā.

Otro vēstuli bija atsūtījusi Epelvīkenas slimnīcas direktore Mīkaelsone, kas laipni atgādināja Līsbetai, ka slimnīca vēl glabā kasti ar viņas mātes atstātajām mantām - vai viņa būtu tik laipna un dotu slimnīcai norādījumus, ko darīt ar šo mantojumu. Nobeigumā direktore paziņoja: ja līdz gada beigām nebūs saņēmusi no Līsbetas vai viņas māsas (kuras adresi slimnīcas administrācija nezināja) nekādu ziņu, tad viņi šīs mantas likvidēs. Līsbeta paskatījās uz vēstuli, kas bija nosūtīta jūnijā, un paņēma mobilo telefonu. Pēc divām minūtēm viņa noskaidroja, ka mātes kaste vēl nav izmesta. Līsbeta atvainojās par to, ka tik ilgi nav devusi nekādu ziņu, un apsolīja savākt lietas jau nākamajā dienā.

Pēdējā personiskā vēstule bija no Mīkaela Blumkvista. Līsbeta brīdi domāja, taču nolēma vēstuli neatvērt un iemeta to atkritumu maisā.

Viņa sakravāja kartona kastē dažus priekšmetus un nieciņus, ko vēlējās paturēt, un ar taksometru devās atpakaļ uz Mūsebaki. Tur viņa uzkrāsojās, uzlika brilles, blondu parūku ar pusgariem matiem un iebāza kabatā Norvēģijas pasi uz Irēnes Neseres vārda. Viņa nopētīja sevi spogulī un konstatēja, ka Irēne Nesere izskatās ļoti līdzīga Līsbetai Salanderei, tomēr ir pavisam cits cilvēks.

Ieturējusi steidzīgas pusdienas, kas sastāvēja no brī bagetes un caffe latte Jētgātanas kafejnīcā Eden, Līsbeta devās uz autonomu Ringvēgenā, kur Irēne Nesere iznomāja Nissan Miera. Viņa aizbrauca uz Ikea veikalu un pavadīja trīs stundas, pētot veikala sortimentu un pierakstot nepieciešamo preču numurus. Viņa pieņēma daudz ātru lēmumu.

Līsbeta izvēlējās divus Karlanda modeļa dīvānus ar smilškrāsas pārvalku, piecus mīkstus Poāng atzveltnes krēslus, divus apaļus kafijas galdiņus no lakota bērzkoka, Svansbo žurnālu galdiņu un dažus jocīgus Lack galdiņus. Grāmatplauktu nodaļā viņa pasūtīja divus Ivar plauktu sērijas komplektus un divus grāmatplauktus Bonde, televizora galdiņu un Magiker plauktu ar durtiņām. Pirkumu noslēdza Pax Nexus trīsdurvju skapis un divas nelielas Malm modeļa kumodes.

Ilgu laiku Līsbeta pavadīja, izvēlēdamās gultu, līdz beidzot apstājās pie Hemnes gultas rāmja ar matraci un piederumiem. Drošības dēļ viņa iegādājās arī Lillehammer gultu, ko novietot viesu istabā, kaut gan nedomāja, ka viņai nāks viesi, bet, ja reiz tāda viesu istaba vispār bija, to vajadzēja apmēbelēt.

Viņas jaunā dzīvokļa vannas istaba jau bija pilnībā aprīkota ar skapīti, dvieļu plauktiem un atstāto veļas mazgājamo mašīnu. Līsbeta nopirka tikai lētu veļas grozu.

Toties viņai vajadzēja virtuves mēbeles. Pēc zināmas šaubīšanās meitene izvēlējās Rosfors virtuves galdu no masīva dižskābarža ar stikla virsmu, kā arī četrus krāsainus virtuves krēslus.

Līsbetai vajadzēja arī mēbeles darbistabai, un viņa izbrīnā aplūkoja ērmīgus “darba stūrīšus” ar asprātīgiem skapīšiem datora un klaviatūras glabāšanai. Pēdīgi viņa papurināja galvu un pasūtīja pavisam parastu Galant modeļa rakstāmgaldu no dižskābarža finiera ar slīpu virsmu un noapaļotiem stūriem, kā arī lielu skapi. Viņa ilgi izvēlējās krēslu - uz kura noteikti pavadīs daudzas stundas - un nolēma pasūtīt vienu no dārgākajiem, Verksam modeli.

Visbeidzot Līsbeta izmeta vēl vienu apli un iegādājās labi daudz palagu, spilvendrānas, dvieļus, pārvalkus, segas, spilvenus, galda piederumu komplektu, virtuves traukus un pannas, dēlīšus, trīs lielus paklājus, vairākas galda lampas un lielu daudzumu kancelejas preču: mapes, papīrgrozu, kastes priekšmetu uzglabāšanai un citas mantas.

Kad apgaita bija galā, Līsbeta ar sarakstu devās pie kases. Viņa samaksāja ar kredītkarti, kas piederēja firmai Wasp Enterprises, un uzrādīja Irēnes Neseres dokumentus. Viņa samaksāja arī par piegādi un mēbeļu salikšanu. Rēķins pārsniedza deviņdesmit tūkstošus kronu.

Sēderā Līsbeta pārradās ap pieciem pēcpusdienā un paspēja vēl ātri iegriezties Akselsona Mājas elektronikas veikalā, kur nopirka astoņpadsmit collu televizoru un radio. īsi pirms slēgšanas viņa ieskrēja sadzīves preču veikalā Hornsgātanā un iegādājās putekļsūcēju. Mariahallē nopirka grīdas birsti, spaini, mazgājamos līdzekļus, ziepes, zobu sukas un lielo tualetes papīra iepakojumu.

Pēc iepirkšanās trakuma Līsbeta jutās nogurusi, taču apmierināta. Viņa sabāza visus pirkumus iznomātajā Nissan Miera un sabruka kafejnīcas Java augšstāvā Hornsgātanā. No blakusgaldiņa viņa aizņēmās vakara avīzi un konstatēja, ka pie varas joprojām ir sociāldemokrāti un viņas prombūtnē laikam nav noticis nekas svarīgs.

Ap astoņiem vakarā Līsbeta atgriezās mājās. Tumsas aizsegā viņa izkrāva mašīnu un uzveda mantas līdz V. Kullas dzīvoklim. Tur viņa visu atstāja lielā kaudzē priekšnamā un pusstundu pavadīja, ar auto meklējot stāvvietu kādā sānielā. Pēc tam viņa ielaida ūdeni džakuzi, kur varētu pavisam viegli ietilpināt vismaz trīs cilvēkus. Kādu brīdi Līsbeta domāja par Mīkaelu Blumkvistu. Pirms no rīta ieraudzīja vēstuli, viņa nebija domājusi par Mīkaelu vairākus mēnešus. Viņa prātoja, vai Mīkaels ir mājās un vai pie viņa ir Ērika Bergere.

Pēc brīža Līsbeta dziļi ievilka elpu, pagriezās ar seju uz leju un iegrima zem ūdens. Viņa uzlika plaukstas uz krūtīm, stingri ieknieba krūšu galos un aizturēja elpu uz trim minūtēm, līdz sāka sāpēt plaušas.

Redaktore Ērika Bergere palūkojās pulkstenī, kad Mīkaels Blumkvists ar gandrīz piecpadsmit minūšu novēlošanos ieradās uz svēto plānošanas sapulci, kas notika pulksten desmitos katra mēneša otrajā otrdienā. Šajās sapulcēs viņi plānoja nākamo numuru un pieņēma tālejošus lēmumus par žurnāla Millennium saturu vairākus mēnešus uz priekšu.

Mīkaels Blumkvists atvainojās par kavēšanos un nomurmināja paskaidrojumu, ko neviens nedzirdēja vai vismaz neiegaumēja. Bez Ērikas sapulcē piedalījās arī redakcijas atbildīgā sekretāre Mālina Ēriksone, līdzīpašnieks un mākslinieciskais redaktors Kris- ters Malms, korespondente Monika Nilsone, kā arī Lota Kārima un Henrijs Kortess, kas strādāja nepilnā slodzē. Mīkaels tūlīt konstatēja, ka te nav septiņpadsmitgadīgās praktikantes, taču pulciņam pie mazā sapulču galda Ērikas Bergeres kabinetā pievienojusies pavisam sveša seja. Tas bija ļoti neparasti, ka Ērika Millennium plānošanā ielaida kādu nepiederošo.

“Tas ir Dāgs Svensons,” Ērika sacīja. “Brīvā līguma žurnālists. Mēs pirksim no viņa vienu rakstu.”

Mīkaels pamāja ar galvu un sarokojās ar svešo vīrieti. Dāgs Svensons bija zilacains vīrietis ar īsi apgrieztiem gaišiem matiem un triju dienu bārdas rugājiem. Viņš bija apmēram trīsdesmit gadus vecs un nekaunīgi labā fiziskajā formā.

“Katru gadu mums parasti ir viens vai divi tematiskie numuri,” Ērika turpināja. “Šo stāstu es gribu publicēt maija numurā. Tipogrāfija ir rezervēta uz divdesmit septīto aprīli. Tātad mums ir kādi trīs mēneši laika, lai sagatavotu tekstu.”

“Kāds temats?” Mīkaels jautāja, ieliedams kafiju no termosa. “Dāgs pagājušajā nedēļā atnāca pie manis ar uzmetumu. Es uzaicināju viņu piedalīties šajā sapulcē. Vai vari īsi pastāstīt?” Ērika uzrunāja Svensonu.

“TraJJicking,” Dāgs Svensons sacīja. “Tātad sieviešu tirdzniecība. Šajā gadījumā galvenokārt no Baltijas valstīm un Austrumeiropas. Ja man jāsāk no sākuma - es šobrīd rakstu grāmatu par šo tematu un tāpēc sazinājos ar Ēriku -, jums taču tagad ir arī maza izdevniecība.”

Visi izskatījās uzjautrināti. Millennium apgādā līdz šim bija iznākusi tikai viena vienīga grāmata: Mīkaela Blumkvista gadu vecais ķieģelis par miljardiera Vennerstrema finanšu impēriju. Grāmatai Zviedrijā bija laists klajā jau sestais metiens, un tā bija izdota arī norvēģu, vācu un angļu valodā, šobrīd tika tulkota franču valodā. Pārdošanas panākumi bija neizprotami, jo šis stāsts taču jau bija zināms un publicēts neskaitāmos preses izdevumos.

“Mūsu darbība grāmatizdošanā laikam nav ārkārtīgi plaša,” Mīkaels piesardzīgi bilda. Arī Dāgs Svensons pavīpsnāja.

“Es saprotu. Bet jums ir apgāds.”

“Ir arī lielāki apgādi,” Mīkaels iebilda.

“Protams,” Ērika sacīja. “Taču mēs veselu gadu esam diskutējuši, vai blakus parastajai darbībai neuzsākt arī grāmatu izdošanu. Mēs to apspriedām divās valdes sēdēs, un visi izteicās pozitīvi. Plānojam pavisam nelielu klāstu - trīs četras grāmatas gadā -, lielākoties tikai reportāžas par dažādiem tematiem. Citiem vārdiem sakot, tipiskus žurnālistikas produktus. Šī būtu laba grāmata sākumam.”

“Trafficking,” Mīkaels noteica. “Stāstiet!”

“Es pētu cilvēktirdzniecību jau četrus gadus. Šim tematam mani pievērsa mana draudzene Mia Bergmane, viņa ir krimino- loģe un dzimumu studiju pētniece. Agrāk viņa darbojās Noziedzības novēršanas padomē un veica pētījumus par seksuālo pakalpojumu pirkšanas likumu Zviedrijā.”

“Esmu viņu satikusi!” spontāni izsaucās Mālina Ēriksone. “Es viņu intervēju pirms diviem gadiem, kad viņa publiskoja ziņojumu, kurā salīdzināja, kā tiesas izturas pret vīriešiem un sievietēm.”

Dāgs Svensons pamāja ar galvu un pasmaidīja.

“Tas sacēla zināmu troksni,” viņš teica. “Taču Mia ir pētījusi cilvēktirdzniecību piecus sešus gadus. Tā mēs satikāmies. Es rakstīju par seksa pakalpojumu pārdošanu internetā, un man ieteica Miu kā labāko speciālisti. Un viņa tiešām tāda bija. Tātad īsumā: mēs sākām strādāt kopā - es kā žurnālists un viņa kā pētniece, un

mums izveidojās attiecības, bet pirms gada sākām dzīvot kopā. Mia studē doktorantūrā un pavasarī aizstāvēs disertāciju.” “Tātad viņa raksta disertāciju, bet jūs…?”

“Es rakstu disertācijas populāro versiju, pievienojot savus pētījumus. Un īso versiju - reportāžu, ko saņēma Ērika.”

“Labi, jūs esat komanda. Par ko ir stāsts?”

“Mūsu valdība ir ieviesusi stingru likumu, kas aizliedz pirkt seksuālos pakalpojumus. Policijai ir jāraugās, lai šis likums tiktu ievērots, un tiesām ir jāsoda tā pārkāpēji. Prostitūtu klientus mēs saucam par noziedzniekiem, jo seksuālo pakalpojumu pirkšana tagad ir kriminālnoziegums - masu saziņas līdzekļi sacer morāla sašutuma pilnus rakstus par šo tematu un tā tālāk. Vienlaikus Zviedrija ir viena no valstīm, kur uz vienu iedzīvotāju ieved visvairāk prostitūtu no Krievijas un Baltijas.”

“Un jūs varat to pierādīt?”

“Tas nav nekāds noslēpums. Tas pat nav ziņu temats. Jaunums ir tas, ka esam tikušies un runājuši ar daudzām Lilja 4-ever meitenēm. Lielākoties viņas ir vecumā no piecpadsmit līdz divdesmit gadiem un nāk no ļoti trūcīgiem Austrumbloka valstu slāņiem; uz Zviedriju viņas ir atvilinātas, piesolot kādu darbu, taču šeit viņas nonāk ārkārtīgi nežēlīgas seksa mafijas nagos. Salīdzinājumā ar šo meiteņu piedzīvoto Lilja 4-ever izskatās gandrīz vai pēc ģimenes filmas. Es domāju: tās meitenes ir piedzīvojušas daudz ko tādu, ko nemaz nevar atveidot filmā.”

“Skaidrs.”

“Tas ir Mias disertācijas temats. Bet grāmata nav par to.” Visi aizrāvušies klausījās.

“Mia intervēja meitenes, bet es izpētīju piegādātājus un klientu loku.”

Mīkaels pasmaidīja. Viņš vēl nekad nebija saticis Dāgu Sven- sonu, taču piepeši juta, ka šis žurnālists viņam patīk, jo pievēršas pašam būtiskākajam stāstā. Mīkaela žurnālistikas zelta likums vēstīja: vienmēr ir atbildīgie. Sliktie puiši.

“Un jūs esat atradis interesantus faktus?”

“Es, piemēram, varu pierādīt, ka viens no Tieslietu ministrijas ierēdņiem, kurš piedalījies seksuālo pakalpojumu pirkšanas likuma izstrādē, ir izmantojis vismaz divas meitenes, kuras te nokļuvušas ar seksa mafijas gādību. Viena no viņām bija piecpadsmit gadus veca.”

“Oho!”

“Esmu strādājis pie šī stāsta trīs gadus. Grāmatā aprakstīšu prostitūtu klientūru. Tur ir trīs policisti, viens strādā Drošības policijā, bet vēl kāds - Tikumības policijā. Ir pieci advokāti, viens prokurors un viens tiesnesis. Arī trīs žurnālisti, viens no viņiem ir publicējis vairākus rakstus par seksa tirdzniecību. Privātajā dzīvē viņš īsteno izvarošanas fantāzijas ar padsmitgadīgu prostitūtu no Tallinas… un šajā gadījumā nu nemaz nevar runāt par abpusēji brīvprātīgām rotaļām. Es grasos nosaukt vārdus. Man ir pilnīgi droši pierādījumi.”

Mīkaels Blumkvists iesvilpās. Tad pārstāja smaidīt.

“Tā kā es atkal esmu kļuvis par atbildīgo izdevēju, noteikti izpētīšu šos pierādījumus ar lupu,” viņš sacīja. “Iepriekšējo reizi, kad pietiekami nepārbaudīju savus avotus, dabūju trīs mēnešus cietumā.”

“Ja publicēsiet šo rakstu, jūs saņemsiet visus pierādījumus, kādus vien vēlaties. Bet man ir viens noteikums, pirms pārdodu stāstu Millennium.”

“Tu gribi, lai mēs izdodam arī grāmatu,” sacīja Ērika Bergere.

“Tieši tā. Es gribu, lai tā sprāgst kā bumba, un tieši šobrīd Millennium ir visuzticamākais un nekaunīgākais žurnāls valstī. Man ir grūti noticēt, ka daudzas citas izdevniecības vēlētos izdot šādu grāmatu.”

“Tātad bez grāmatas nebūs raksta,” Mīkaels rezumēja. “Manuprāt, izklausās ļoti labi,” sacīja Mālina Ēriksone. Viņai paklusām piebalsoja Henrijs Kortess.

“Raksts un grāmata ir divas atsevišķas lietas,” sacīja Ērika. “Pirmajā gadījumā atbildīgais izdevējs ir Mīkaels. Attiecībā uz grāmatu atbildīgais izdevējs ir autors.”

“Es zinu,” Dāgs atteica. “Tas mani neuztrauc. Līdzko grāmata nāks klajā, Mia ziņos policijai par visiem manis pieminētajiem cilvēkiem.”

“Tad nu gan ies elle vaļā!” Henrijs Kortess noteica.

“Tā ir tikai puse stāsta,” Dāgs Svensons sacīja. “Esmu izpētījis dažus tiklus, kas pelna ar seksa tirdzniecību. Runa ir arī par organizēto noziedzību.”

“Un ko jūs tur atrodat?”

“Tieši tas jau ir tas traģiskākais. Seksa mafija ir netīru niecību varza. Es īsti nezinu, ko gaidīju, kad sāku savus pētījumus, taču kaut kādā ziņā mums - vismaz man - bija radies iespaids, ka “mafija” ir spilgta banda sabiedrības elitē, kura braukā apkārt greznās luksusa mašīnās. Pieņemu, ka šo priekšstatu ir radījušas amerikāņu filmas. Jūsu stāsts par Vennerstremu,” Dāgs palūkojās uz Mīkaelu, “taču parādīja, ka tā var būt. Bet Vennerstrems kaut kādā ziņā piederēja pie izņēmumiem. Es atradu brutālus un sadistiskus cietpaurus, kuri tik tikko prot lasīt un rakstīt un ir pilnīgi idioti organizācijas un stratēģiskās domāšanas ziņā. Viņiem ir zināma saistība ar rokeriem un mazliet organizētākām aprindām, taču visā visumā seksa tirdzniecību vada ēzeļu bars.”

“Tas ļoti skaidri ir norādīts tavā rakstā,” Ērika Bergere sacīja. “Lai tiktu galā ar seksa tirdzniecību, mums ir likumi, policija un tiesas, ko ik gadu finansējam ar miljoniem kronu nodokļu maksātāju naudas… bet viņi nespēj notvert pilnīgu idiotu bariņu.” “Tas ir viens vienīgs cilvēktiesību pārkāpums, bet šīs meitenes atrodas tik zemu sociālajā hierarhijā, ka ir juridiski neinteresantas. Viņas nebalso vēlēšanās. Viņas nespēj sarunāties zviedru valodā, atskaitot to vārdu krājumu, kāds nepieciešams, lai vienotos ar klientu. Deviņdesmit deviņi, komats, deviņdesmit deviņi procenti noziegumu seksa tirdzniecībā nekad nenonāk policijas redzeslokā, un vēl retāk par tiem ceļ apsūdzību. Tas varētu būt pats lielākais aisbergs Zviedrijas noziedzības pasaulē. Ir neiedomājami, ka tikpat nevērīgi kāds varētu izturēties pret banku aplaupīšanu. Diemžēl man jāsecina, ka šāda situācija neturpinātos nevienu vienīgu dienu, ja nebūtu tā, ka tiesu sistēma gluži vienkārši nevēlas ķerties tai klāt. Vardarbība pret padsmitgadī- gām meitenēm no Tallinas un Rīgas nav prioritāte. Mauka ir mauka. Tas ietilpst sistēmā.”

“Un to zina ikviens izdzimtenis,” Monika Nilsone noteica.

“Nu, ko jūs sakāt?” Ērika jautāja.

“Man patīk šī ideja,” Mīkaels atbildēja. “Ar šo reportāžu mēs iziesim ugunslīnijā, un tieši tāds bija mūsu nodoms, dibinot Millennium.”

“Tieši tāpēc es joprojām strādāju šajā žurnālā. Atbildīgajam izdevējam šad un tad jāpieņem kāds pārdrošs lēmums,” sacīja Monika Nilsone.

Visi, atskaitot Mīkaelu, iesmējās.

“Viņš bija vienīgais, kurš bija pietiekami traks, lai kļūtu par atbildīgo izdevēju,” Ērika Bergere sacīja. “Mēs to drukāsim maijā. Un vienlaikus iznāks tava grāmata.”

“Vai grāmata ir gatava?” Mīkaels jautāja.

“Nē. Man ir kopsavilkums, taču uzrakstīta tikai puse. Ja jūs piekristu izdot grāmatu un piešķirtu avansu, es varētu strādāt pie tās pilnā slodzē. Gandrīz visi pētījumi ir pabeigti. Paliek tikai nedaudz papildinājumu perifērijā - patiesībā, tikai lai apstiprinātu to, ko es jau zinu, - un konfrontācijas ar prostitūtu pircējiem, kurus es atmaskošu.”

“Mēs darīsim tieši tāpat kā ar Vennerstrema grāmatu. Nedēļa aizies maketēšanai.” Kristers Malms pamāja ar galvu. “Divas nedēļas drukāšanai. Konfrontācijas mēs veiksim martā un aprīlī un apkoposim secinājumus piecpadsmit lappušu garā tekstā, kas būs pats pēdējais. Tātad manuskriptam jābūt gatavam piecpadsmitajā aprīlī, lai mēs paspētu izskatīt visus avotus.”

“Kā ar līgumu un visu pārējo?”

“Es nekad iepriekš neesmu slēgusi grāmatu autorlīgumus, man laikam jāparunā ar mūsu advokātu.” Ērika sarauca uzacis. “Bet ierosinu pieņemt tevi projektdarbā uz četriem mēnešiem no februāra līdz maijam. Mēs nemaksājam pārlieku lielas algas.” “Esmu ar mieru. Man vajag pamatalgu, lai pilnībā varētu pievērsties tekstam.”

“Parasti princips ir fifty-fifty no grāmatas ienākumiem, kad apmaksāti visi izdevumi. Kā tas izklausās?”

“Ļoti labi,” Dāgs Svensons sacīja.

“Darba uzdevumi,” Ērika turpināja. “Mālina, tev būs jākļūst par tematiskā numura plānošanas redaktori. Tas būs tavs galvenais uzdevums, sākot no nākamā mēneša; tu strādāsi kopā ar Dāgu un rediģēsi manuskriptu. Lotij, tas nozīmē, ka tev jākļūst par pagaidu atbildīgo sekretāri no marta līdz maijam. Tu strādāsi pilnu slodzi, un Mālina vai Mīkaels nāks tev palīgā, cik nu laiks atļaus.”

Mālina Ēriksone pamāja ar galvu.

“Mīkael, es gribu, lai tu būtu grāmatas redaktors!” Ērika paskatījās uz Dāgu Svensonu. “Mīkaels to neatzīst, bet patiesībā viņš ir ļoti labs redaktors, turklāt labi pārzina pētniecisko darbu. Viņš ar mikroskopu izpētīs ik zilbi tavā grāmatā. Kā vanags metīsies virsū katrai detaļai. Es jūtos glaimota, ka tu vēlies izdot grāmatu pie mums, taču Millennium ir īpašas problēmas. Mums ir daudz ienaidnieku, kuri to vien vēlas, lai izgāžamies. Ja mēs izejam ugunslīnijā un kaut ko publicējam, visam jābūt simtprocentīgi patiesam. Mēs nevaram atļauties neko citu.”

“Un es nemaz negribētu, lai ir citādi.”

“Labi. Bet vai tu varēsi izturēt, ka tev kāds lūr pār plecu un kritizē tevi visu pavasari?”

Dāgs Svensons iesmējās un paskatījās uz Mīkaelu.

“Uz priekšu!”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Ja tas būs tematiskais numurs, mums vajag vairākus rakstus. Mīkael, tev vajadzēs uzrakstīt par seksa tirdzniecības finansēm. Cik lielas naudas summas apgrozās gadā? Kas no šīs tirdzniecības pelna, un kur nonāk nauda? Vai var atrast pierādījumus tam, ka daļa naudas nonāk valsts kasē? Monika - tev būs vispārīgi jāapskata seksuālā vardarbība. Parunā ar sieviešu krīzes centriem, pētniekiem, ārstiem un varas iestādēm. Jūs abi un Dāgs uzrakstīsiet galvenos tekstus. Henrij, man vajadzēs interviju ar Dāga draudzeni Miu Bergmani, un Dāgs to nevar rakstīt. Portrets: kas viņa ir, ko viņa pēta un kādi ir viņas secinājumi. Pēc tam tev vajadzēs veikt gadījumu aprakstus no policijas izmeklēšanas materiāliem. Krister, bildes! Nezinu, kā lai to ilustrē. Padomā par to.”

“Iespējams, ka šis ir pats vienkāršākais temats ilustrēšanai. Diletantisks. Nekādu problēmu.”

“Ļaujiet man papildināt,” Dāgs Svensons sacīja. “Ir daži policisti, kas ļoti labi strādā. Varētu intervēt kādu no viņiem.”

“Vai jums ir vārdi?” Henrijs Kortess jautāja.

Dāgs pamāja ar galvu. “Un telefona numuri.”

“Labi!” sacīja Ērika. “Maija numura temats būs seksa tirgus. Mums skaidri jānorāda, ka sieviešu tirdzniecība ir cilvēktiesību pārkāpums un šie noziedznieki ir jāatmasko un jātiesā tāpat kā visi kara noziedznieki, nāves brigādes vai spīdzinātāji. Ķeramies pie darba!”

5.    NODALA

Trešdiena, 12. janvāris-piektdiena, 14. janvāris

Epelvīkena šķita sveša un nepazīstama vieta, kad Līsbeta ar iznomāto Nissan Miera pirmo reizi astoņpadsmit mēnešu laikā iegriezās sānceļā. Pēc tam kad bija noticis Viss Ļaunais, viņa kopš piecpadsmit gadu vecuma regulāri pāris reižu gadā bija apciemojusi slimnīcu, kur ievietoja viņas māti. Par spīti retajiem apmeklējumiem, Epelvīkena bija pastāvīgs un stabils punkts Līsbetas dzīvē. Tā bija vieta, kur viņas māte bija aizvadījusi desmit pēdējos mūža gadus un beidzot nomirusi tikai četrdesmit trīs gadu vecumā pēc pēdējā - nāvējošā asinsizplūduma smadzenēs.

Mātes vārds bija Agnēta Sofija Salandere. Pēdējos četrpadsmit mūža gados viņa bija piedzīvojusi vairākus nelielus asinsizplū- dumus, kas padarīja viņu nespējīgu parūpēties pašai par sevi. Palaikam ar māti nebija iespējams pat sarunāties un viņa nepazina Līsbetu.

Domas par māti Līsbetai vienmēr uzdzina bezpalīdzības un piķa melnas tumsas izjūtu. Pusaudzes gados viņa ilgi bija fantazējusi par to, ka māte izveseļosies un viņām abām izveidosies kādas attiecības. Tomēr ar prātu meitene saprata, ka tas nekad nenotiks.

Viņas māte bija sīka un tieviņa, taču ne tuvu ne tik anorek- tiska kā Līsbeta. Gluži pretēji - māte patiesībā bija skaista, ar labi veidotu augumu. Tieši tāpat kā Līsbetas māsa.

Kamilla.

Līsbeta nelabprāt domāja par māsu.

Tā bija likteņa ironija, ka viņas ar māsu bija radikāli atšķirīgas. Abas bija dvīnes, dzimušas ar divdesmit minūšu starplaiku.

Līsbeta bija pirmā. Kamilla bija skaista.

Viņas bija tik atšķirīgas, ka šķita neticami - abas ir iznēsātas vienā un tajā pašā dzemdē. Ja Līsbetas ģenētiskajā kodā kaut kas nebūtu aplam, tad viņa būtu tikpat satriecoši skaista kā māsa.

Un, iespējams, tikpat stulba.

Jau kopš agras bērnības Kamilla bija ekstraverta, populāra un guva panākumus skolā. Līsbeta bija klusa, noslēgta un reti atbildēja uz skolotāju jautājumiem, un tas atspoguļojās radikāli atšķirīgā sekmju līmenī. Jau pamatskolā Kamilla norobežojās no Līsbetas tiktāl, ka viņas pat negāja uz skolu pa vienu ceļu. Skolotāji un skolasbiedri pamanīja, ka abas māsas nekad nesarunājas un nesēž viena otrai blakus. No trešās klases viņas gāja paralēlklasēs. Kopš māsām apritēja divpadsmit un bija noticis Viss Ļaunais, viņas uzauga dažādās audžuģimenēs. Māsas nebija tikušās kopš septiņpadsmit gadu vecuma, un toreiz Līsbetai tikšanās beidzās ar zilu aci, bet Kamillai - ar pāršķeltu lūpu. Līsbeta nezināja, kur Kamilla šobrīd atrodas, un nemaz nebija centusies to noskaidrot.

Māsu Salanderu vidū nebija mīlestības.

Līsbetas acīs Kamilla bija mākslota, samaitāta un manipulatīva. Tomēr tieši Līsbetu tiesas spriedums atzina par atpalikušu.

Līsbeta novietoja auto apmeklētāju stāvvietā un aizpogāja apdilušo ādas jaku, pirms lietū devās uz galveno ieeju. Viņa apstājās pie kāda soliņa parkā un palūkojās apkārt. Tieši šajā vietā, tieši pie šī soliņa pirms astoņpadsmit mēnešiem viņa bija redzējusi māti pēdējo reizi. Līsbeta bija spontāni apciemojusi Epelvīke- nas slimnīcu pa ceļam uz ziemeļiem, dodamās palīgā Mīkaelam Blumkvistam medīt organizētu, bet jukušu sērijslepkavu. Viņas māte bija nemierīga, un šķita, ka viņa Līsbetu nepazīst, tomēr nevēlas laist prom. Māte turēja meitas roku un lūkojās uz viņu mulsām acīm. Līsbeta steidzās. Viņa atraisījās no mātes tvēriena, apskāva viņu un aiztraucās uz sava motocikla.

Epelvīkenas direktore Agnese Mīkaelsone nopriecājās, ieraugot Līsbetu. Viņa laipni sveicināja Līsbetu un pavadīja viņu uz noliktavu, kur rādīja kartona kasti. Līsbeta to pacēla. Kaste svēra pāris kilogramu, un tajā nebija daudz kādas dzīves mantojuma.

“Es nezināju, ko iesākt ar tavas mātes mantām,” Mīkaelsone sacīja. “Bet man vienmēr šķita, ka tu kādu dienu atgriezīsies.”

“Es biju aizbraukusi,” Līsbeta atteica.

Viņa pateicās par saglabāto kasti, aiznesa to uz mašīnu un pameta Epelvīkenu pēdējo reizi.

Līsbeta atgriezās Mūsebakē tūlīt pēc divpadsmitiem un uznesa mātes kasti augšā uz dzīvokli. Viņa to neatvērtu nolika priekšnama skapī un devās projām.

Kad viņa atvēra ārdurvis, garām lēni aizbrauca policijas auto. Līsbeta apstājās un uzmanīgi vēroja varas klātbūtni pie savas mājas, bet, tā kā nešķita, ka policisti plānotu uzbrukumu, Līsbeta ļāva viņiem aizbraukt.

Pēcpusdienā viņa devās uz H&M un Kapp Ahl, lai nopirktu jaunas drēbes. Viņa sagādāja sev lielu komplektu pamatapģērba: bikses, džinsus, svīterus un zeķes. Līsbetu neinteresēja dārgi dizaineru ražojumi, tomēr viņa sajuta zināmu baudījumu no atziņas, ka var, aci nepamirkšķinādama, nopirkt pusduci džinsu. Visekstravagantāko pirkumu viņa izdarīja Tvvilfit - iegādājās pamatīgu skaitu veļas komplektu. Tās atkal bija garderobes pamatlietas, tomēr pēc pusstundu ilgas un mulsas meklēšanas viņa paķēra ari vienu komplektu, kas pašai šķita seksīgs vai varbūt maucīgs, - agrāk viņa pat nebūtu iedomājusies tādu sev sagādāt. Vakarā uzlaikojusi šos veļas gabalus, Līsbeta jutās bezgala muļķīgi. Viņa spogulī ieraudzīja kārnu, tetovētu meiteni groteskā ietērpā. Līsbeta novilka apakšveļu un iemeta to atkritumu kastē.

Veikalā Din Sko viņa iegādājās kārtīgus ziemas apavus un divus pārus vieglāku kurpju. Tad impulsīvi nopirka garus, melnus augstpapēžu zābakus, kas pagarināja viņas augumu par dažiem centimetriem. Pēc tam sameklēja biezu ziemas jaku no brūnas zamšādas.

Līsbeta aizgādāja savus iepirkumus mājās, uzvārīja kafiju un uzsmērēja sviestmaizes, pirms devās uz Ringvēgenu atdot noīrēto auto. Viņa kājām aizsoļoja mājās un pārējo vakara daļu pavadīja, sēžot uz palodzes tumsā un raugoties uz Saltšena ūdeņiem.

Kriminoloģijas doktorante Mia Bergmane sagrieza siera kūku un izdekorēja to ar aveņu saldējumu. Viņa pasniedza to vispirms Ērikai Bergerei un Mīkaelam Blumkvistam, tad uzlika deserta trauciņus ari Dāgam Svensonam un sev. Mālina Ēriksone bija apņēmīgi atteikusies no saldā ēdiena un iztika ar melnu kafiju dīvainā, vecmodīgi puķainā porcelāna tasītē.

“Tā bija manas vecmāmiņas servīze,” sacīja Mia Bergmane, ievērojusi, ka Mālina pēta tasīti.

“Viņa nāvīgi baidās sadauzīt kādu tasīti,” Dāgs Svensons piebilda. “Tās parādās uz galda tikai tad, kad mums ir īpaši svarīgi viesi.”

Mia pasmaidīja. “Es bērnībā vairākus gadus nodzīvoju pie vecmāmiņas, un servīze būtībā ir vienīgais, kas man no viņas palicis.”

“Tā ir traki skaista,” Mālina sacīja. “Man pašai virtuvē ir simtprocentīga Ikea.”

Mīkaelu Blumkvistu neinteresēja puķainas tasītes, tāpēc viņš kritiskām acīm nopētīja siera kūku. Viņš prātoja, vai nepalaist vaļīgāk siksnu. Ērikai Bergerei acīmredzot bija līdzīgas izjūtas.

“Ak kungs, man arī būtu vajadzējis atturēties no deserta,” viņa sacīja un kā atvainodamās pašķielēja uz Mālinu, pirms apņēmīgi satvēra karotīti.

Patiesībā bija domāts, ka tās būs vienkāršas darba vakariņas, lai apstiprinātu vienošanos par sadarbību un turpinātu apspriest

Millennium tematisko numuru. Dāgs Svensons bija ierosinājis, ka varētu tikties pie viņa mājās uz vakariņām, un Mia bija pasniegusi visgardāko vistu saldskābā mērcē, kādu Mīkaels jebkad baudījis. Pusdienās viņi bija izdzēruši divas pudeles robusta spāņu sarkanvīna, un deserta laikā Dāgs apjautājās, vai kāds negribētu glāzi Tullamore Dew. Tikai Ērika Bergere bija tik dumja, lai atteiktos, un Svensons sameklēja glāzes.

Dāgs Svensons un Mia Bergmane mitinājās divistabu dzīvoklī Enšēdē. Viņi bija pāris jau vairākus gadus, taču izšķirīgo soli spēra un sāka dzīvot kopā tikai pirms gada.

Visi satikās ap sešiem vakarā, un, kad pusdeviņos pasniedza desertu, vēl nebija izrunāts neviens vārds par vakariņu īsto iemeslu. Toties Mīkaels bija atklājis, ka viņam patīk Dāgs Svensons, Mia Bergmane un viņu sabiedrība.

Beidzot Ērika Bergere aizvadīja sarunu līdz tematam, kuru apspriest viņi bija sapulcējušies. Mia atnesa izdrukātu disertācijas kopiju un nolika to uz galda Ērikai priekšā. Tai bija pārsteidzoši ironisks nosaukums - From Russia with Love kas, protams, norādīja uz Jana Fleminga “007” klasiku. Disertācijas apakšvirsraksts bija Cilvēktirdzniecība, organizētā noziedzība un sabiedrības pretpasākumi.

“Jums jāsaprot, ka starp manu disertāciju un grāmatu, ko raksta Dāgs, pastāv zināma atšķirība,” Mia sacīja. “Dāga grāmata ir aģitatora versija, kas uzbrūk tiem, kuri iedzīvojas no sieviešu tirdzniecības. Mana disertācija ir statistika, lauka pētījumi, likumu teksti un analīze par to, kā sabiedrība un tiesas izturas pret upuriem.”

“Tātad pret meitenēm.”

“Tās ir jaunas meitenes, parasti piecpadsmit līdz divdesmit gadu vecas, no strādnieku šķiras, ar sliktu izglītību. Šīm meitenēm bieži ir visai sarežģīti ģimenes apstākļi, un nereti viņas ir pārcietušas vardarbību jau bērnībā - uz Zviedriju viņas, protams, ir atvilinātas tāpēc, ka viņas kāds pamatīgi apmuļķojis.”

“Suteneri.”

“Šajā ziņā disertācijā ir vērojama liela dzimuma perspektīva. Pētnieks reti var tik skaidri iezīmēt lomu sadali dzimumu robežās. Meitenes - upuri, vīrieši - noziedznieki. Atskaitot pavisam nedaudzas sievietes, kas pašas gūst pelņu no seksa tirdzniecības, nav neviena cita noziedzības veida, kur dzimumu lomas būtu nozieguma premisa. Nav arī neviena cita noziedzības veida, kuru tik lielā mērā akceptētu sabiedrība, darot tik maz, lai šos noziegumus ierobežotu.”

“Ja saprotu pareizi, Zviedrijā tomēr ir diezgan stingri likumi pret cilvēku un seksuālo pakalpojumu tirdzniecību,” Ērika iebilda.

“Nesmīdiniet mani! Aptuveni simt meiteņu - precīzas statistikas nav - katru gadu tiek atvestas uz Zviedriju, lai strādātu par prostitūtām, kas šajā gadījumā jātulko: lai atdotu savu ķermeni sistemātiskai izvarošanai. Kopš ieviests likums par cilvēktirdzniecību, tiesā tas izmantots tikai dažas reizes. Pirmā reize bija 2003. gada aprīlī lietā pret trako bordeļa saimnieci, kas veica dzimuma maiņas operāciju. Viņu, protams, attaisnoja.”

“Pagaidi - es domāju, ka viņu notiesāja!”

“Jā, par bordeļa uzturēšanu. Taču atbrīvoja no apsūdzībām cilvēktirdzniecībā. Redziet, meitenes jeb upuri bija arī liecinieces, un viņas devās atpakaļ uz Baltiju un nozuda. Varas iestādes centās aicināt viņas uz tiesu un meklēja pat ar Interpola starpniecību. Pēc mēnešiem ilgas meklēšanas tika konstatēts, ka šīs meitenes nav atrodamas.”

“Kas ar viņām notika?”

“Nekas. TV programma Insider aizbrauca uz Tallinu, lai sagatavotu raidījumu. Žurnālistiem bija vajadzīga nepilna pēcpusdiena, lai sameklētu divas meitenes, kas dzīvoja mājās pie saviem vecākiem. Trešā bija pārcēlusies uz Itāliju.”

“Citiem vārdiem sakot, Tallinas policija nestrādāja īpaši efektīvi.”

“Kopš tā laika mums gan ir bijuši daži notiesājoši spriedumi, taču tie galvenokārt attiekušies uz cilvēkiem, kas vai nu apsūdzēti citos noziegumos, vai bijuši tik neticami stulbi, ka nav pratuši izvairīties no pieķeršanas. Likums ir kosmētisks. To nelieto.” “Skaidrs.”

“Nelaime tā, ka šajā gadījumā noziegums ir smaga izvarošana, bieži saistībā ar miesas bojājumiem, smagiem miesas bojājumiem un nāves draudiem, dažos gadījumos - kopā ar nelikumīgu brīvības atņemšanu,” Dāgs Svensons iejaucās.

“Tā ir ikdiena daudzām meitenēm, kuras, ieģērbtas mini- svārciņos un kārtīgi nosmiņķētas, aizved uz kādu priekšpilsētas savrupmāju. Lieta tāda, ka meitenēm nav izvēles. Vai nu viņas brauc un kniebjas ar pretīgiem večiem, vai riskē, ka viņas piekaus un mocīs suteners. Viņas nevar aizbēgt - neprot valodu, nezina likumus, un viņām nav ne jausmas, kur vērsties. Šīs meitenes nevar aizbraukt mājās. Pašā sākumā viņām vienmēr atņem pasi, un gadījumā ar bordeļa saimnieci viņas bija ieslēgtas dzīvoklī.” “Izklausās pēc vergu nometnes. Vai meitenes vispār kaut ko nopelna?”

“Kā nu ne,” Mia Bergmane atbildēja. “Kā plāksteri uz brūces viņas saņem gabaliņu no kūkas. Vidēji nostrādā dažus mēnešus, pirms atkal dodas mājās. Dabū līdzi kārtīgu žūksni - divdesmit vai pat trīsdesmit tūkstošus kronu, kas krievu valūtā ir tīri laba summa. Diemžēl viņas bieži ir ieguvušas arī diezgan smagu alkohola vai narkotiku atkarību un dzīvesveidu, kas visai ātri atbrīvo viņas no naudas. Līdz ar to sistēma apgādā pati sevi - pēc kāda laika meitenes atkal ierodas strādāt un, tā sakot, brīvprātīgi atgriežas pie saviem mocītājiem.”

“Cik daudz naudas šis rūpals apgroza gadā?” Mīkaels jautāja. Mia palūkojās uz Dāgu un brīdi domāja, pirms atbildēja.

“Ir grūti sniegt pareizu atbildi uz šo jautājumu. Mēs esam rēķinājuši šā un tā, taču lielākā daļa skaitļu beigu beigās ir tikai aplēses.”

“Nu aptuveni.”

“Labi - mēs zinām, ka, piemēram, bordeļa saimniece, kuru notiesāja par sutenerismu, bet attaisnoja cilvēktirdzniecībā, divu gadu laikā no austrumiem atveda trīsdesmit piecas sievietes. Viņas šeit pavadīja dažādu laika periodu, no dažām nedēļām līdz vairākiem mēnešiem. Tiesā noskaidrojās, ka šo divu gadu laikā viņas ienesa kādus divus miljonus kronu. Esmu aprēķinājusi, ka viena meitene ienes aptuveni sešdesmit tūkstošus mēnesī. No tiem apmēram piecpadsmit tūkstoši jāatrēķina izdevumiem - ceļš, drēbes, miteklis utt. Tā nav nekāda greznā dzīve, bieži viņām ierāda gultasvietu kādā dzīvoklī, kas pieder bandai. No atlikušajiem četrdesmit pieciem tūkstošiem banda paņem divdesmit līdz trīsdesmit tūkstošus. Bandas vadonis pusi iebāž savā kabatā, teiksim, piecpadsmit tūkstošus, bet pārējo sadala padotajiem - šoferiem, rokaspuišiem un citiem. Meitenes saņem desmit līdz divpadsmit tūkstošus.”

“Un mēnesī…”

“Pieņemsim, ka bandai vergo divas vai trīs meitenes. Tas nozīmē, ka mēnesī viņi ieņem gandrīz divsimt tūkstošus. Katrā bandā ir divi trīs cilvēki, kas grib savu daļu. Aptuveni tā izskatās izvarošanas anatomija.”

“Un par cik daudziem ir runa… es domāju - noapaļojot uz augšu.”

“Vari rēķināties ar to, ka visu laiku aktīvi strādā aptuveni simt meitenes, kas zināmā mērā ir cilvēktirdzniecības upuri. Tas nozīmē, ka kopējais apgrozījums visā Zviedrijā katru mēnesi ir apmēram seši miljoni kronu un gadā tātad aptuveni septiņdesmit miljoni. Te runa ir tikai par meitenēm, kas nonākušas cilvēktirdzniecības tīklā.”

“Izklausās pēc sīknaudas.”

“Tā arī ir sīknauda. Un par šīm diezgan pieticīgajām summām jāizvaro simt meitenes. Tas mani sanikno līdz baltkvēlei.”

“Tu neizklausies pēc objektīvas zinātnieces. Bet, ja uz vienu meiteni ir trīs vīrieši, tas nozīmē, ka šādā veidā iztiku pelna apmēram pieci vai seši simti.”

“Patiesībā krietni mazāk. Es minētu, ka viņu ir aptuveni trīssimt.”

“Neizklausās pēc neuzveicamas problēmas,” Ērika sacīja. “Mēs izdodam likumus un sašutuši diskutējam plašsaziņas līdzekļos, bet reti kurš ir parunājis ar kādu prostitūtu no Austrumu bloka, un nevienam nav sajēgas par viņu dzīvi.”

“Kā tas notiek? Es domāju - praksē. Vajadzētu būt diezgan sarežģīti tā neuzkrītoši atvest no Tallinas sešpadsmitgadīgu meiteni. Kā viņas te nokļūst?” Mīkaels jautāja.

“Kad sāku savu pētījumu, es domāju, ka runa ir par ārkārtīgi labi organizētu profesionālas mafijas darbību, kas eleganti vai ne tik eleganti dabū meitenes pāri robežai.”

“Bet tā nav?” Mālina Ēriksone jautāja.

“Darbība ir organizēta, bet tikai vēlāk es sapratu, ka patiesībā tās ir daudzas nelielas un diezgan vāji organizētas grupas. Aizmirstiet Armani uzvalkus un sporta auto - vidusmēra bandā ir divi trīs locekļi, puse krievu vai baltiešu un puse zviedru. Iztēlojieties viņu līderi: četrdesmit gadus vecs, apakškreklā sēž, sūc aliņu un kasa nabu. Viņš ir bez izglītības un zināmā mērā uzskatāms par sociāli atpalikušu, un viņam visu dzīvi ir bijušas problēmas.”

“Romantiski.”

“Viņa uzskati par sievietēm nāk no akmens laikmeta. Viņš ir izteikti agresīvs, bieži iereibis un pamatīgi pārmāca tos, kas spītējas. Bandā valda skaidra hierarhija, un padotie bieži baidās no viņa.”

Līsbetas pasūtītās Ikea mēbeles tika atvestas pēc trim dienām ap pusdesmitiem no rīta. Divi spēcīgi puiši paspieda roku blondajai Irēnei Neserei, kas moži čivināja ar norvēģu akcentu. Pēc tam viņi labu brīdi braukāja šurpu turpu ar maziņo liftu un pavadīja dienu, montējot galdus, skapjus un gultas. Puiši darbojās satriecoši efektīvi, un šķita, ka viņi ir darījuši to jau iepriekš. Irēne

Nesere devās uz Sēderas tirdzniecības centru, nopirka grieķu takeaway un uzsauca viņiem pusdienas.

Ikea puiši beidza darbu piecos pēcpusdienā. Kad viņi bija prom, Līsbeta Salandere noņēma parūku, viena apstaigāja dzīvokli un prātoja, kā viņai patiks jaunajās mājās. Virtuves galds bija pārāk elegants, lai būtu viņas gaumē. Telpā blakus virtuvei, ar ieeju no tās un no priekšnama, viņa bija iekārtojusi jauno dzīvojamo istabu ar moderniem dīvāniem un grupu atzveltnes krēslu ap kafijas galdiņu pie loga. Viņa jutās apmierināta ar guļamistabu, uzmanīgi apsēdās uz Hemnes gultas un pataustīja matraci.

Līsbeta ielūkojās darbistabā ar skatu uz Saltšenu. Yes, tas der! Te es varēšu strādāt.

Tieši ko viņa strādās, Līsbeta tomēr nezināja un kritiski novērtēja mēbeles.

Labi, redzēsim, kas no tā visa sanāks.

Atlikušo vakara daļu Līsbeta pavadīja, izkravājot un šķirojot savas mantas. Viņa uzklāja gultu un salika skapī dvieļus, palagus un spilvendrānas. Izņēma no maisiņiem nopirktās drēbes un sakāra tās skapjos. Par spīti lielajam pirkumam, viņa tur aizpildīja tikai nelielu daļu. Līsbeta salika vietās lampas un sašķiroja virtuves skapī pannas, traukus un galda piederumus.

Viņa kritiski nopētīja tukšās sienas un saprata, ka būtu vajadzējis nopirkt plakātus, gleznas vai kaut ko tamlīdzīgu. To, ko normāli cilvēki kar pie sienām. Nekaitētu arī kāda puķu vāze.

Pēc tam Līsbeta atvēra Lundagātanas kartona kastes un salika plauktos grāmatas, avīzes, izgriezumus un vecus pētījumus, ko droši vien vajadzētu izmest. Viņa ar plašu žestu izmeta miskastē vecus, novalkātus T kreklus un cauras zeķes. Piepeši viņa uzgāja vibratoru, joprojām oriģinālajā iesaiņojumā. Līsbeta savilka lūpas greizā smaidā. Tā bija dulla dzimšanas dienas dāvana no Mimī, un viņa bija pilnīgi aizmirsusi par tās eksistenci, patiesībā nekad nebija dāvanu izmēģinājusi. Viņa nolēma to mainīt un nolika vibratoru stāvus uz kumodes pie gultas.

Tad Līsbeta kļuva nopietna. Mimī. Viņa sajuta sirdsapziņas pārmetumus. Viņa regulāri bija satikusies ar Mimī veselu gadu un pēc tam pametusi viņu Mīkaela Blumkvista dēļ, neko nepaskaidrojot. Līsbeta nebija ne atvadījusies, ne paziņojusi, ka grasās pamest Zviedriju. Viņa nebija arī nedz atvadījusies, nedz atstājusi kādu ziņu Draganam Armanskim vai meitenēm no Evil Fingers. Viņas droši vien domāja, ka Līsbeta ir mirusi, vai varbūt bija viņu aizmirsušas - viņa nekad nebija piederējusi pie grupas līderēm. Bija gluži tā, it kā viņa būtu uzgriezusi muguru visam un visiem. Piepeši Līsbeta aptvēra, ka nav atvadījusies arī no Džordža Blenda Grenādā, un prātoja, vai zēns staigā pa pludmali, viņu meklēdams. Viņa atcerējās, ko bija teicis Mīkaels Blumkvists: draudzības pamats ir cieņa un uzticēšanās. Es nenovērtēju savus draugus. Līsbeta prātoja, vai Mimī vēl kaut kur ir atrodama un vai viņai vajadzētu doties ciemos.

Gandrīz visu vakaru un krietnu daļu nakts Līsbeta darbistabā šķiroja papīrus, instalēja datorus un sērfoja internetā. Viņa pārbaudīja, kā klājas viņas ieguldījumiem, un atklāja, ka ir bagātāka nekā pirms gada.

Līsbeta rutinēti pārbaudīja Nilsa Bjūrmana datoru, bet neatrada advokāta sarakstē neko interesantu, un secināja, ka viņš ievēro noteikumus.

Līsbeta nemanīja nekādus norādījumus, ka viņš turpinātu uzturēt kontaktus ar Marseļas klīniku. Šķita, ka Bjūrmans ir sašaurinājis profesionālo un privāto darbošanos līdz veģetējošam nulles līmenim. Viņš reti rakstīja e-pastu un, sērfodams internetā, galvenokārt apmeklēja pornolapas.

Tikai ap diviem naktī Līsbeta izslēdza datoru. Viņa iegāja guļamistabā, noģērbās un uzmeta drēbes uz krēsla. Tad devās uz vannas istabu nomazgāties. Stūrī pie ieejas durvīm bija piestiprināti spoguļi augstumā no grīdas līdz griestiem. Līsbeta ilgi sevi vēroja. Viņa nopētīja savu stūraino, šķībo seju, jaunās krūtis un lielo tetovējumu uz muguras. Tas bija skaists - garš, izvijies pūķis sarkanā, zaļā un melnā krāsā, tas sākās uz pleca, bet šaurā aste turpinājās pār labo gurnu un beidzās uz ciskas. Ceļojumu laikā viņa bija ataudzējusi matus līdz pleciem, bet pēdējā nedēļā Grenādā kādu dienu paņēmusi šķēres un nogriezusi tos īsus. Mati joprojām spurojās uz visām pusēm.

Līsbeta piepeši juta, ka viņas dzīvē ir notikušas vai joprojām notiek pamatīgas pārmaiņas. Varbūt tāpēc, ka viņa tagad pārvaldīja miljardus un varēja nedomāt par sīknaudu. Varbūt viņu beidzot bija sasniegusi pieaugušo pasaule. Varbūt tā bija apjausma, ka mātes nāve pielikusi noteiktu punktu viņas bērnībai.

Aizvadītā gada ceļojumos Līsbeta bija atbrīvojusies no vairākiem pīrsingiem. Dženovas klīnikā saistībā ar operāciju viņai tīri medicīnisku iemeslu dēļ izņēma riņķīti no krūtsgala. Pēc tam viņa izņēma riņķīti no apakšlūpas, bet Grenādā aizvāca riņķi no kreisās kaunuma lūpas - tas skrāpēja un meitene īsti nezināja, kāpēc to vispār tur ielikusi.

Līsbeta nožāvājās un atskrūvēja adatu, kas bijusi viņai mēlē septiņus gadus. Viņa ielika to trauciņā uz plaukta blakus izlietnei. Piepeši mute likās tukša. Bez dažiem riņķīšiem auss ļipiņā viņai tagad bija palikuši tikai divi pīrsingi - viens riņķītis kreisajā uzacī un rotaslieta nabā.

Beidzot Līsbeta iegāja guļamistabā un palīda zem jaunās segas. Viņa atklāja, ka nopirktā gulta ir milzīga un viņa aizņem tikai nelielu tās daļu, tāpēc jutās tā, it kā gulētu futbola laukuma malā. Meitene savilka segu ap sevi un iegrima ilgās pārdomās.

6.     NODALA

Svētdiena, 23. janvāris-sestdiena, 29. janvāris

Līsbeta Salandere ar liftu uzbrauca no garāžas uz piekto stāvu, pašu augšējo biroju ēkā pie Slusenas, kur atradās Milton Security. Viņa atvēra lifta durvis ar galvenās atslēgas nelegālu kopiju, ko bija sev sagādājusi pirms vairākiem gadiem. Iziedama tumšajā gaiteni, Līsbeta automātiski paskatījās rokaspulkstenī. 03.10 svētdienas ritā. Naktssargs sēdēja pie signalizācijas pults trešajā stāvā, un Līsbeta zināja, ka, visticamāk, šajā stāvā būs pilnīgi viena.

Viņa, kā allaž, nobrīnījās, ka tik profesionāla drošības pakalpojumu firma pieļauj tik acīmredzamus trūkumus savas drošības uzturēšanā.

Piektā stāva gaitenī aizvadītā gada laikā nebija noticis daudz pārmaiņu. Vispirms Līsbeta apciemoja savu veco kabinetu, nelielu kubu aiz stikla sienas gaitenī, kur viņu bija novietojis Dragans Armanskis. Durvis nebija aizslēgtas. Līsbetai nevajadzēja daudz laika, lai konstatētu, ka viņas kabinetā itin nekas nav mainījies, tikai kāds tur nolicis kartona kasti ar makulatūru. Telpā bija galds, biroja krēsls, papīrgrozs un tukšs grāmatu plaukts. Biroja tehnika bija pavisam vienkāršs Toshiba 1997. gada dators ar smieklīgi mazu cieto disku.

Līsbeta neatrada nekādas norādes, ka Dragans būtu nodevis šo telpu citam darbiniekam. Viņa to uztvēra kā labu zīmi, tomēr vienlaikus apzinājās, ka tas nenozīmē īpaši daudz. Šī telpa bija nepilnus četrus kvadrātmetrus liela, tukša platība, ko nevarēja izmantot lietderīgi.

Līsbeta aizvēra durvis, klusi izgāja caur gaiteni un pārbaudīja, vai kaut kur nestrādā kāds naktsputns. Meitene bija viena. Viņa apstājās pie kafijas automāta un paņēma plastmasas glāzīti ar kapučīno, pirms turpināja ceļu uz Dragana Armanska kabinetu un atvēra durvis ar pirātisko atslēgu.

Armanska kabinets, kā allaž, bija kaitinoši kārtīgs. Līsbeta apmeta īsu loku pa telpu un ielūkojās grāmatplauktā, iekams apsēdās pie Armanska rakstāmgalda un ieslēdza datoru.

No jaunās zamšādas jakas iekškabatas viņa izņēma kompaktdisku un ielika to datorā. Viņa iedarbināja programmu ar nosaukumu Asphyxia 1.3. Līsbeta pati bija izveidojusi šo programmu, kuras vienīgais uzdevums bija atjaunināt Internet Explorer pārlūku Armanska cietajā diskā. Procedūra aizņēma aptuveni piecas minūtes.

Kad Līsbeta bija to pabeigusi, viņa izņēma kompaktdisku, pārstartēja datoru un atvēra jauno Internet Explorer versiju. Programma izskatījās un darbojās tieši tāpat kā sākotnējā, taču bija mazliet lielāka un par mikrosekundi lēnāka. Visi iestatījumi bija identiski ar oriģinālu, ieskaitot instalēšanas datumu. Jaunais fails neatstāja nekādas pēdas.

Līsbeta ierakstīja kāda Holandes servera FTP adresi, un uz ekrāna atvērās komandlodziņš. Viņa ieklikšķināja kvadrātiņā ar uzrakstu copy, uzrakstīja nosaukumu Armanskis/MiltSec un nospieda OK. Dators tūlīt sāka kopēt Dragana Armanska cieto disku uz serveri Holandē. Pulkstenis rādīja, ka šis process prasīs trīsdesmit četras minūtes.

Kamēr notika datu pārsūtīšana, Līsbeta sameklēja Armanska rakstāmgalda rezerves atslēgu, ko viņš glabāja dekoratīvā vāzē grāmatplauktā. Turpmāko pusstundu Līsbeta apskatīja mapes, ko Armanskis turēja rakstāmgalda augšējā labajā atvilktnē, kur viņam vienmēr stāvēja aktuālie un steidzamie uzdevumi. Kad dators iepīkstējās par zīmi, ka datu pārraide pabeigta, Līsbeta nolika mapes atpakaļ tieši tādā kārtībā, kādā bija izņēmusi.

Pēc tam viņa izslēdza datoru, nodzēsa rakstāmgalda apgaismojumu un paņēma tukšo kapučīno glāzi. Līsbeta atstāja Milton Security pa to pašu ceļu, pa kuru bija ieradusies. Kad viņa iekāpa liftā, pulkstenis rādīja 04.12.

Līsbeta devās mājās uz Mūsebaki, apsēdās pie sava PovverBook un pieslēdzās serverim Holandē, kur atvēra Asphyxia 1.3 kopiju. Kad programma sāka darboties, atvērās lodziņš, kas prasīja cieto disku. Līsbetai bija kādas četrdesmit izvēles iespējas, un viņa ritināja kursoru uz leju pa ekrānu. Viņa pavirzīja to garām cietajam diskam ar nosaukumu NilssĒBjūrmans, kuru pārskatīja aptuveni reizi divos mēnešos. Uz mirkli apstājās pie MikBlum/laptop un MikBlum/ofpce. Līsbeta nebija uzklikšķinājusi uz šīm ikonām vairāk nekā gadu un apsvēra, vai tās neizdzēst pavisam. Principiālu iemeslu dēļ viņa tomēr nolēma tās paturēt - ja reiz bija datorus uzlauzusi, būtu muļķīgi izdzēst informāciju un, vajadzības spiestai, šo procedūru kādu dienu varbūt atkārtot. Tas pats attiecās uz ikonu ar nosaukumu Vennerstrems, kas nebija atvērta jau sen. īpašnieks bija miris. Ikona Armanskis/MiltSec bija pēdējais ražojums un atradās pašā saraksta apakšā.

Līsbeta būtu varējusi klonēt Armanska cieto disku jau agrāk, taču nebija papūlējusies to izdarīt, jo strādāja Milton un varēja piekļūt informācijai, ko Armanskis vēlējās noslēpt no ārpasaules. Ielaušanās viņa datorā nebija ļauni domāta. Līsbeta vienkārši vēlējās zināt, ar ko firma nodarbojas un kāda ir situācija. Viņa uzklikšķināja, un tūlīt atvērās mape, kurā glabājās jauna ikona ar nosaukumu Armanskis HD. Līsbeta pārliecinājās, ka var atvērt cieto disku, un konstatēja, ka visi faili ir savās vietās.

Viņa sēdēja pie datora, līdz septiņiem rītā lasīdama Armanska ziņojumus, finanšu atskaites un e-pasta vēstules. Beidzot viņa domīgi pamāja ar galvu un izslēdza datoru. Līsbeta iegāja vannas istabā, iztīrīja zobus, pēc tam devās uz guļamistabu, noģērbās un sameta drēbes kaudzē uz grīdas. Viņa ielīda gultā un nogulēja līdz pusvieniem dienā.

Pēdējā janvāra piektdienā Millennium valdei bija gadskārtējā sapulce. Tajā piedalījās uzņēmuma grāmatvedis, neatkarīgs revidents, četri līdzīpašnieki: Ērika Bergere (trīsdesmit procentu), Mīkaels Blumkvists (divdesmit procentu), Kristers Malms (divdesmit procentu) un Harrieta Vangere (trīsdesmit procentu). Uz sapulci bija uzaicināta arī redakcijas atbildīgā sekretāre Mālina Ēriksone kā darbinieku pārstāve un žurnāla vietējās arodbiedrības priekšsēdētāja. Arodbiedrības locekļi bija pati Mālina, Lota Kārima, Henrijs Kortess, Monika Nilsone un mārketinga menedžeris Sonijs Magnusons. Tā bija Mālinas pirmā valdes sēde uzņēmuma vadībā.

Sēde sākās pulksten 16.00 un apmēram pēc stundas beidzās. Lielāko daļu laika aizņēma ziņojums par finansēm un revīzijas ziņojums. Sēdes locekļi konstatēja, ka Millennium ir stabila finansiālā situācija salīdzinājumā ar krīzi, kas uzņēmumu piemeklēja pirms diviem gadiem. Revidents ziņoja, ka uzņēmums patiesībā ir guvis 2,1 miljonu kronu lielu peļņu, no kuras vienu miljonu veidoja ienākumi par Mīkaela Blumkvista Vennerstrema lietas grāmatu.

Pēc Ērikas Bergeres priekšlikuma tika nolemts, ka vienu miljonu žurnāls ieguldīs vērtspapīros kā drošības spilvenu nākotnes krīzēm, bet divsimt piecdesmit tūkstošus izmantos nepieciešamajiem izdevumiem redakcijas telpu remontam, kā arī jaunu datoru un citas tehnikas iegādei, bet trīssimt tūkstošus paredzēs vispārējam algu paaugstinājumam un iespējai piedāvāt līdzstrādniekam Henrijam Kortesam pilnu slodzi. No atlikušās summas tika ierosināts izmaksāt dividendes: piecdesmit tūkstošus kronu katram līdzīpašniekam, bet simt tūkstošus līdzvērtīgi sadalīt algas bonusos četriem pastāvīgajiem darbiniekiem neatkarīgi no viņu slodzes. Mārketinga menedžeris Sonijs Magnusons nesaņēma bonusu. Līgums paredzēja, ka viņš pelna procentus no pārdotajām reklāmām, tāpēc viņš periodiski saņēma visaugstāko atalgojumu. Priekšlikumu pieņēma vienbalsīgi.

Mīkaela Blumkvista priekšlikums samazināt ārštatnieku budžetu par labu vēl kādam nepilnas slodzes darbiniekam aizsāka īsu diskusiju. Mīkaels bija domājis, ka Dāgs Svensons tādējādi varētu izmantot Millennium par bāzi savai ārštata darbībai un vēlāk varbūt pāriet pilnā slodzē. Pret šo priekšlikumu iebilda Ērika Bergere, kas uzskatīja, ka žurnāls netiks galā bez samērā liela skaita ārštata autoru rakstu. Ēriku atbalstīja Harrieta Vangere, bet Kristers Malms atturējās. Tika nolemts neaiztikt ārštatnieku budžetu, bet izpētīt, vai iespējams pārskatīt citus izmaksu posteņus. Visi vēlējās, lai Dāgs Svensons kļūtu par žurnāla līdzstrādnieku vismaz nepilnā slodzē.

Pēc īsas diskusijas par turpmākajiem darbības virzieniem un attīstības plāniem Ēriku Bergeri atkal ievēlēja par valdes priekšsēdētāju uz nākamo darba gadu. Tad sēde bija galā.

Mālina Ēriksone valdes sēdē nebija teikusi ne vārda. Viņa galvā veica aprēķinu un secināja, ka darbinieki saņems bonusā divdesmit piecus tūkstošus kronu, tātad tas būs lielāks par papildu mēnešalgu. Mālina neredzēja iemeslu apstrīdēt šādu lēmumu.

Tūlīt pēc sapulces beigām Ērika Bergere sasauca īpašnieku ārkārtas sapulci. Tas nozīmēja, ka Ērika, Mīkaels, Kristers un Harrieta palika apspriežu telpā, bet pārējie devās projām. Tiklīdz durvis aizvērās, Ērika pasludināja sapulci par atklātu.

“Dienas kārtībā ir tikai viens punkts. Harrieta! Saskaņā ar vienošanos, ko noslēdzām ar Henriku Vangeru, bija paredzēta divus gadus ilga viņa līdzdalība uzņēmumā. Tagad ir pienācis brīdis, kad līgums beidzas. Tātad mums jāizlemj, kas notiks ar tavu jeb - pareizāk sakot - Henrika daļu.”

Harrieta pamāja ar galvu.

“Mēs visi zinām, ka Henriks par līdzīpašnieku kļuva impulsīvi un ļoti īpašas situācijas dēļ,” Harrieta sacīja. “Situācija ir mainījusies. Ko jūs ierosināt?”

Kristers Malms neapmierināti sagrozījās. Viņš šajā telpā bija vienīgais, kurš nezināja, kas tā īsti bijusi par īpašu situāciju. Viņš saprata, ka Mīkaels un Ērika kaut ko no viņa noklusē, bet Ērika bija paskaidrojusi, ka tas ir kaut kas ļoti personisks attiecībā uz Mīkaelu un viņš nekādā gadījumā nevēlas to apspriest. Kristers nebija tik dumjš, lai nenojaustu, ka Mīkaela klusēšanai ir kāda saistība ar Hēdestadi un Harrietu Vangeri. Kristers gan arī saprata, ka viņam nav nepieciešams to zināt, lai pieņemtu lēmumus principiālos jautājumos, un viņš juta pietiekami lielu cieņu pret Mīkaelu, lai netaisītu no šī jautājuma lielu traci.

“Mēs trīs esam apsprieduši šo lietu un nonākuši pie kopīga viedokļa,” Ērika sacīja. Viņa ieturēja pauzi un ielūkojās Harrietai acīs. “Pirms to atklāsim, mēs gribam zināt, ko tu domā.”

Tagad Harrieta Vangere pēc kārtas uzlūkoja Ēriku, Mīkaelu un Kristeru. Viņas skatiens brīdi pakavējās pie Mīkaela, taču Harrieta nespēja neko nolasīt no viņu sejām.

“Ja jūs gribat izpirkt manu daļu, tas maksās trīs miljonus kronu plus procentus - summu, ko Vangeru ģimene ir ieguldījusi Millennium. Vai jūs varat to atļauties?” Harrieta rāmi vaicāja. “Varam gan,” Mīkaels atteica un pasmaidīja.

Viņš bija saņēmis piecus miljonus kronu no Henrika Vangera par darbu, ko veicis pēc vecā rūpnieka pasūtījuma. Ironiskā kārtā tas bija uzdevums sameklēt Harrietu Vangeri.

“Tādā gadījumā lēmums ir jūsu rokās,” Harrieta sacīja. “Līgums paredz, ka jūs varat atbrīvoties no Vangeru līdzīpašniekiem, sākot no šīs dienas. Es pati nekad nebūtu parakstījusi tik paviršu līgumu kā Henriks.”

“Mēs varam izpirkt tavu daļu, ja vajadzīgs,” Ērika sacīja. “Jautājums ir - ko tu vēlies? Tu vadi rūpniecības koncernu - patiesībā divus koncernus. Viss mūsu gada budžets atbilst summai, ko jūs apgrozāt vienā kafijas pauzē. Kāda tev ir interese izšķiest laiku tik marginālā parādībā kā Millennium? Mēs sasaucam valdes sēdi reizi ceturksnī, un tu esi atvēlējusi laiku un punktuāli ieradusies uz katru šādu sēdi, kopš kļuvi par Henrika aizvietotāju.”

Harrieta Vangere vēroja valdes priekšsēdētāju ar rāmu skatienu. Viņa ilgi klusēja. Tad paskatījās uz Mīkaelu un atbildēja: “Esmu bijusi kaut kā īpašniece kopš dienas, kad piedzimu. Un aizvadu savas dienas, pārvaldot koncernu, kurā ir vairāk intrigu nekā četrsimt lappušu biezā mīlas romānā. Kad sāku piedalīties jūsu valdes sēdēs, es to darīju, izpildot pienākumu, no kura nevarēju atteikties. Bet zināt - aizvadītajos astoņpadsmit mēnešos esmu atklājusi, ka man daudz labāk patīk piedalīties šajā valdē nekā visās pārējās, kopā ņemot.”

Mīkaels domīgi pamāja ar galvu. Harrieta pievērsa skatienu Kristeram.

“Millennium valde ir gluži kā spēle. Problēmas šeit ir niecīgas, saprotamas un pārskatāmas. Uzņēmums, protams, grib būt plusos un pelnīt naudu - tas ir priekšnoteikums. Taču jūsu darbībai ir pavisam cits mērķis - jūs gribat kaut ko paveikt.”

Harrieta iedzēra malku minerālūdens un pievērsa skatienu Ērikai.

“Nav īsti skaidrs - ko tieši nozīmē šis kaut kas. Mērķis gluži vienkārši ir miglains. Jūs neesat politiska partija vai interešu organizācija. Jums nav jāizrāda kādam lielāka uzticība. Taču jūs norādāt uz sabiedrības trūkumiem un labprāt metaties cīņā ar publiskām personām, kas jums nepatīk. Jūs bieži gribat kaut ko mainīt un ietekmēt. Pat ja izliekaties par ciniķiem un nihilistiem, žurnālu vada sava morāle, un es vairākos gadījumos esmu piedzīvojusi, ka tā ir pavisam īpaša morāle. Nezinu, kā to nosaukt, taču žurnālam Millennium ir dvēsele. Šī ir vienīgā valde, ar darbu kurā es patiesībā lepojos.”

Harrieta apklusa un klusēja tik ilgi, ka Ērika iesmējās.

“Izklausās labi. Bet tu joprojām neesi atbildējusi uz jautājumu.”

“Man patīk jūsu sabiedrība, un man ļoti patika darboties šajā valdē. Tā ir viena no dullākajām un absurdākajām valdēm, kādās esmu piedalījusies. Ja gribat mani paturēt, es labprāt palikšu.”

“Labi,” Kristers sacīja. “Mēs to esam gari un plaši apsprieduši un nonākuši pie vienprātības. Lauzīsim līgumu un izpirksim tavu daļu.”

Harrietas acis mazliet iepletās.

“Jūs gribat atbrīvoties no manis?”

“Kad parakstījām šo līgumu, mēs bijām ar galvu uz bluķa un gaidījām bendes cirvi. Mums nebija izvēles. Jau toreiz sākām skaitīt dienas, kas palikušas līdz brīdim, kad varēsim izpirkt Henrika Vangera daļu.”

Ērika atvēra mapi, nolika uz galda kādu papīru un piebīdīja to Harrietai kopā ar čeku par Harrietas nosaukto summu. Harrieta pārlaida acis līgumam. Neteikdama ne vārda, viņa paņēma no galda pildspalvu un parakstījās.

“Nu re,” Ērika sacīja. “Tas nebija sāpīgi. Gribu pateikties Hen- rikam Vangeram par šo laiku un par viņa pūlēm Millennium labā. Ceru, ka tu viņam to nodosi.”

“Noteikti,” Harrieta Vangere neitrāli atbildēja. Viņa ne ar vaibstu neizrādīja savas emocijas, taču jutās reizē aizvainota un dziļi vīlusies, jo pārējie bija ļāvuši viņai pateikt, cik ļoti tā vēlas palikt valdē, bet pēc tam vienkārši izmetuši viņu ārā. Tas bija tik nevajadzīgi.

“Un vienlaikus es gribētu tevi iekārdināt ar pavisam citu līgumu,” Ērika sacīja.

Viņa paņēma jaunu papīru kaudzīti un pastūma to pār galdu.

“Mēs gribētu zināt, vai tu personiski nevēlies kļūt par Millennium līdzīpašnieci. Cena ir tieši tā summa, ko tu tikko saņēmi. Līgums atšķiras ar to, ka tajā nav nekāda laika ierobežojuma vai

īpašu noteikumu. Tu kļūsti par pilntiesīgu uzņēmuma līdzīpašnieci ar tādu pašu atbildību un pienākumiem kā mēs pārējie.”

Harrieta izbrīnā pacēla uzacis.

“Kāpēc šis sarežģītais process?”

“Tāpēc, ka agri vai vēlu tas bija jāizdara,” Kristers Malms sacīja. “Mēs varējām pagarināt veco līgumu uz gadu līdz nākamajai sapulcei vai līdz brīdim, kad valdē izceļas lielas domstarpības un mēs izmetam tevi ārā. Taču šāds līgums kaut kad ir jāizpērk.”

Harrieta atspiedās pret krēsla atzveltni un uzmanīgi raudzījās uz Kristeru. Tad pievērsa skatienu Mīkaelam un pēc tam Ērikai.

“Lieta tāda, ka līgumu ar Henriku mēs parakstījām finansiālu apsvērumu dēļ,” Ērika sacīja. “Līgumu ar tevi mēs parakstīsim tāpēc, ka tā vēlamies. Un atšķirībā no vecā līguma turpmāk tevi nevarēs tik viegli izmest.”

“Mums tā ir liela atšķirība,” Mīkaels klusi piebilda.

Tas bija viņa vienīgais devums šajā sarunā.

“Mēs gluži vienkārši domājam, ka tu žurnālam dod daudz vairāk par finansiālajām garantijām, ko nes Vangeru vārds,” Ērika sacīja. “Tu esi gudra un saprātīga un iesaki konstruktīvus risinājumus. Līdz šim esi izturējusies ļoti neitrāli, gluži kā ciemiņš. Taču tu šai valdei piešķir stingrību un mugurkaulu, kāda tai nekad nav bijis. Tu izproti biznesu. Reiz tu vaicāji, vai vari man uzticēties, un es to pašu jautājumu uzdevu tev. Šobrīd mēs abas zinām atbildi. Tu man patīc, un es tev uzticos - mēs visi uzticamies. Negribam, lai tu būtu izņēmuma stāvoklī kaut kādas muļķīgas konstrukcijas dēļ. Mēs gribam tevi par partneri un pilnvērtīgu Millennium līdzīpašnieci.”

Harrieta pievilka līgumu sev klāt un piecas minūtes uzmanīgi pārlasīja. Beidzot viņa pacēla acis.

“Vai jūs visi trīs tam piekrītat?” viņa jautāja.

Trīs galvas pamāja. Harrieta paņēma pildspalvu un parakstījās. Viņa pastūma atpakaļ čeku. Mīkaels to saplēsa gabaliņos.

Millennium īpašnieki ēda vakariņas Samirs gryta Tāvastagātanā. Tas bija mierīgs vakars ar labu vīnu, kuskusu un jēra gaļu, lai nosvinētu jaunās līdzīpašnieces pievienošanos. Saruna ritēja mierīgi, un Harrieta Vangere bija manāmi apjukusi. Sajūta bija gluži kā neveiklā pirmajā randiņā, kad abas puses saprot, ka kaut kas notiks, bet īsti nezina, kas.

Jau ap pusastoņiem Harrieta Vangere devās projām. Viņa aizbildinājās, ka gribot atgriezties savā viesnīcā un likties gulēt. Ēriku Bergeri mājās gaidīja vīrs, un kādu gabaliņu abas gāja kopā. Viņas šķīrās pie Slusenas. Mīkaels un Kristers palika sēžam un vēl kādu brīdi kvernēja, līdz Kristers paziņoja, ka arī viņam laiks doties mājās.

Harrieta ar taksometru aizbrauca līdz viesnīcai Sheraton un uzbrauca uz savu numuru septītajā stāvā. Viņa noģērbās, nomazgājās un uzvilka viesnīcas peldmēteli. Tad apsēdās pie loga un nolūkojās uz Ridarholmenu. Harrieta atvēra Dunhill paciņu un aizsmēķēja cigareti. Viņa izsmēķēja kādas trīs vai četras cigaretes dienā; tas bija tik maz, ka viņa jutās gandrīz kā nesmēķētāja un spēja izbaudīt nerātnu dūmu bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Pulksten deviņos pie durvīm pieklauvēja. Viņa atvēra un ielaida Mīkaelu Blumkvistu.

“Maitasgabals!” Harrieta sacīja.

Mīkaels pasmaidīja un noskūpstīja viņu uz vaiga.

“Es uz mirkli noticēju, ka jūs patiešām esat nolēmuši mani izmest.”

“Mēs to nekad nedarītu tādā veidā. Vai tu saproti, kāpēc mēs gribējām pārveidot līgumu?”

“Jā. Tas ir pieņemami.”

Mīkaels pavēra Harrietas peldmēteli, uzlika plaukstu viņai uz krūts un piesardzīgi saspieda.

“Maitasgabals,” viņa vēlreiz noteica.

Līsbeta Salandere apstājās pie durvīm, kuru plāksnīte vēstīja: “Vu”. No ielas viņa bija redzējusi gaismu logā un tagad dzirdēja mūziku otrpus durvīm. Vārds bija pareizs. Līsbeta Salandere secināja, ka Mirjama Vu vēl joprojām dzīvo vienistabas dzīvoklī Tomtebūtgātanā pie Sv. Ērika laukuma. Bija piektdienas vakars, un Līsbeta daļēji bija cerējusi, ka Mimī būs izgājusi kaut kur izklaidēties un dzīvoklis būs tumšs un tukšs. Tagad atlika tikai uzzināt atbildes, vai Mimī joprojām grib viņu pazīt un vai viņa ir viena un pieejama.

Līsbeta nospieda zvana pogu.

Mimī atvēra durvis un pārsteigumā iepleta acis. Tad atspiedās pret durvju stenderi un uzlika roku uz gūžas.

“Salandere! Es nodomāju, ka tu esi beigta vai kā.”

“Vai kā,” Līsbeta atteica.

“Ko tu gribi?”

“Uz šo jautājumu ir daudz atbilžu.”

Mirjama Vu palūkojās apkārt kāpņu telpā, pirms atkal pievērsa skatienu Līsbetai.

“Pamēģini kādu.”

“Nu, vai tu joprojām esi viena un šonakt vēlies kompāniju?”

Mimī dažas sekundes izskatījās apstulbusi, bet tad sāka skaļi smieties.

“Es pazīstu tikai vienu cilvēku, kurš varētu iedomāties piezvanīt pie manām durvīm pēc pusotru gadu ilgas klusēšanas un apjautāties, vai gribu nokniebties.”

“Vai man iet projām?”

Mimī mitējās smieties. Viņa dažas sekundes klusēja.

“Līsbet… ak kungs, tu to domā nopietni!”

Līsbeta nogaidīja.

Beidzot Mimī nopūtās un atvēra durvis.

“Nāc iekšā! Varu piedāvāt vismaz kafiju.”

Līsbeta sekoja Mimī un apsēdās uz viena no abiem ķeblīšiem pie ēdamgalda, ko Mimī bija novietojusi priekšnamā, tūlīt aiz ārdurvīm. Dzīvokļa platība bija divdesmit četri kvadrātmetri, un tas sastāvēja no šauras istabiņas un visnotaļ apmēbelēta priekšnama. Virtuvīte patiesībā bija tikai pavarda un izlietnes niša priekšnama stūrī, kur Mimī ar cauruli bija aizvilkusi ūdeni no tualetes.

Kamēr Mimī ielēja ūdeni kafijai, Līsbeta viņu neuzkrītoši vēroja. Mirjamas Vu māte nāca no Honkongas, bet tēvs - no Būde- nas. Līsbeta zināja, ka Mimī vecāki vēl joprojām ir precējušies un dzīvo Parīzē. Mimī Stokholmā studēja socioloģiju. Viņai bija vecākā māsa, kas studēja antropoloģiju ASV. Mātes gēni atspoguļojās kraukļa melnajos, taisnajos, īsi apgrieztajos matos un viegli austrumnieciskajos vaibstos. Tēvs bija dāvājis dzidri zilas acis, kas piešķīra meitenei neparastu izskatu. Viņai bija plata mute un smieklu bedrītes, kādu nebija ne mātei, ne tēvam.

Mimī bija trīsdesmit vienu gadu veca. Viņai patika uzcirsties lakādas drēbēs un apmeklēt klubus, kur rādīja performanču šovus - dažkārt arī viņa pati uzstājās šādos šovos. Līsbeta nebija apmeklējusi nevienu klubu kopš sešpadsmit gadu vecuma.

Paralēli studijām Mimī vienu dienu nedēļā piepelnījās, strādājot par pārdevēju Domino Fashion kādā šķērsieliņā pie Svēavēgena. Klienti, kas gribēja iegādāties māsiņu formastērpus no lateksa vai bargās kundzes aprīkojumu no melnas ādas, apmeklēja Domino, kur šādus tērpus gan modelēja, gan ražoja. Mimī kopā ar dažām draudzenēm bija līdzīpašniece veikaliņam, kas ienesa pieticīgu papildinājumu studiju kredītam - dažus tūkstošus kronu mēnesī. Līsbeta pirms dažiem gadiem bija redzējusi, kā Mimī uzstājas ērmīgā šovā praida laikā un pēc tam naktī satikusi viņu alus teltī. Mimī bija ģērbusies dīvainā, citrondzeltenā plastikāta kleitiņā, kas vairāk parādīja nekā apslēpa. Līsbetai bija grūti saskatīt šajā ģērbā jelkādas erotiskas nianses, taču viņa bija pietiekami iereibusi, lai piepeši sajustu vēlmi piecirst meitenei, kas pārģērbusies par citrusaugli. Līsbetai par lielu izbrīnu, citrusauglis uzmeta viņai skatienu, skaļi iesmējās, nekautrīgi noskūpstīja viņu un sacīja: Es tevi gribu. Viņas devās mājās pie Līsbetas un nodevās seksam visu nakti.

“Esmu tāda, kāda esmu,” Līsbeta sacīja. “Es aizbraucu, lai tiktu projām no visa. Man būtu vajadzējis atvadīties.”

“Es nospriedu, ka tev kaut kas noticis. Bet mēs pēdējā laikā īpaši neuzturējām kontaktus.”

“Es biju aizņemta.”

“Tu esi tik noslēpumaina. Tu nekad nestāsti par sevi, un es nezinu, kur tu strādā vai kam man būtu vajadzējis piezvanīt, kad tu neatbildēji.”

“Šobrīd es nekur īsti nestrādāju, turklāt tu esi tieši tāda pati kā es. Tu gribēji seksu, bet tevi īpaši neinteresēja attiecības. Vai ne?”

Mimī lūkojās uz Līsbetu.

“Tas tiesa,” viņa beidzot atbildēja.

“Un ar mani ir tāpat. Es tev nekad neko neesmu solījusi.” “Tu esi mainījusies,” Mimī sacīja.

“Ne īpaši.”

“Tu izskaties vecāka. Vairāk nobriedusi. Tev ir citas drēbes. Un tu ar kaut ko esi piebāzusi krūšturi.”

Līsbeta neko neteica. Viņa sabozās. Mimī tikko bija pieskārusies sāpīgajam jautājumam, un Līsbeta nespēja izlemt, kā lai paskaidro. Mimī bija redzējusi viņu kailu un nevarētu nepamanīt, ka notikušas pārmaiņas. Beidzot Līsbeta nodūra acis un nomurmināja:

“Es uztaisīju krūtis.”

“Ko tu teici?”

Līsbeta palūkojās augšup un pacēla balsi, neapzinādamās, ka tajā ieskanas spītīgs tonis.

“Es aizbraucu uz klīniku Itālijā un operācijā uztaisīju īstas krūtis. Tāpēc es pazudu. Pēc tam vienkārši turpināju ceļot. Tagad esmu atgriezusies.”

“Tu joko?”

Līsbeta lūkojās uz Mimī neizteiksmīgām acīm.

“Kāda muļķe es esmu! Tu nekad nejoko, Dr. Spok."

“Es nedomāju lūgt piedošanu. Esmu pret tevi godīga. Ja gribi, lai eju prom, tikai pasaki.”

“Tu tiešām dabūji jaunas krūtis?”

Līsbeta pamāja ar galvu. Piepeši Mirjama Vu skaļi iesmējās. Līsbeta sadrūma.

“Es noteikti negribu, lai tu aizej, pirms esmu redzējusi, kā tās izskatās. Lūdzu! Please!”

“Mimī, mums vienmēr ir bijis labs sekss. Tev nebija svarīgi, ar ko es nodarbojos, un, ja es biju aizņemta, tu sameklēji kādu citu. Un tev ir nospļauties, ko citi par tevi domā.”

Mimī pamāja ar galvu. Jau vidusskolā viņa bija sapratusi, ka ir lesbiete, un pēc zināmiem mokošiem, nepārliecinātiem mēģinājumiem septiņpadsmit gadu vecumā beidzot tika iesvētīta erotikas noslēpumos, kad nejauši devās līdzi kādai paziņai uz svētkiem, ko organizēja Gēteborgas Seksuālās līdztiesības apvienība. Pēc tam viņa nekad vairs nedomāja par citu dzīvesveidu. Vienu vienīgu reizi divdesmit trīs gadu vecumā Mimī mēģināja pārgulēt ar vīrieti. Viņa pārcieta dzimumaktu un mehāniski darīja visu, ko no viņas gaidīja. Tas nebija baudāmi. Viņa piederēja tai minoritātes minoritātei, kuru nemaz neinteresēja laulība, uzticība un omulīgi vakari ģimenes lokā.

“Es jau pirms dažām nedēļām atgriezos Zviedrijā. Gribēju zināt, vai man jāiet meklēt kādu citu vai arī tu joprojām esi ieinteresēta.”

Mimī piecēlās un piegāja pie Līsbetas. Viņa noliecās un viegli noskūpstīja Līsbetu uz lūpām.

“Šovakar biju nodomājusi mācīties.”

Viņa atpogāja Līsbetas blūzes augšējo podziņu.

“Bet pie velna…”

Viņa atkal noskūpstīja Līsbetu un atpogāja vēl vienu podziņu. “Man tās vienkārši jāredz.”

Viņa noskūpstīja Līsbetu vēlreiz.

“Sveika mājās!”

Harrieta Vangere aizmiga aptuveni divos naktī, bet Mīkaels Blumkvists gulēja nomodā un klausījās viņas elpā. Pēdīgi viņš piecēlās un aizņēmās vienu cigareti no paciņas Harrietas somā. Viņš kails apsēdās uz krēsla blakus gultai un skatījās uz Harrietu.

Mīkaels nebija plānojis kļūt par Harrietas Vangeres mīļāko. Gluži pretēji - pēc Hēdestadē pavadītā laika viņš drīzāk juta vajadzību turēties pa gabalu no Vangeru ģimenes. Viņš bija saticis Harrietu dažās valdes sēdēs iepriekšējā pavasarī un ieturējis pieklājīgu distanci; viņi zināja viens otra noslēpumus un turēja viens otru uz āķa, taču, atskaitot Harrietas pienākumus Millen- nium valdē, abu rēķini bija nokārtoti.

Pirms gada Vasarsvētkos Mīkaels pirmo reizi vairāku mēnešu laikā bija devies uz savu vasarnīcu Sandhamnā, vienkārši lai baudītu mieru, pasēdētu uz lieveņa un palasītu detektīvromānus. Piektdienas pēcpusdienā, dažas stundas pēc ierašanās, viņš aizgāja uz kiosku nopirkt cigaretes un pēkšņi saskrējās ar Harrietu. Viņa bija sajutusi vajadzību tikt prom no Hēdestades un rezervējusi nedēļas nogali viesnīcā Sandhamnā, ko nebija apciemojusi kopš bērnības. Viņa bija sešpadsmit gadus veca, kad aizbēga no Zviedrijas, un piecdesmit trīs gadus veca, kad atgriezās. Mīkaels bija sadzinis viņai pēdas.

Pēc dažām sasveicināšanās frāzēm Harrieta mulsi apklusa. Mīkaels zināja viņas stāstu. Un Harrieta zināja, ka viņš pārkāpis savus principus, lai noklusētu Vangeru ģimenes briesmīgos noslēpumus. Viņš bija to darījis arī viņas dēļ.

Pēc brīža Mīkaels uzaicināja Harrietu apskatīt viņa namiņu. Viņš uzvārīja kafiju, un abi sēdēja ārā uz lieveņa un vairākas stundas pļāpāja. Tā bija pirmā reize kopš Harrietas atgriešanās Zviedrijā, kad viņi nopietni sarunājās. Mīkaels jutās spiests pajautāt:

“Ko jūs izdarījāt ar visu to, kas atradās Martina Vangera pagrabā?”

“Vai tu patiešām gribi zināt?”

Viņš pamāja ar galvu.

“Es pati to aizvācu. Sadedzināju visu, ko iespējams sadedzināt. Liku nojaukt māju. Es nevarēju tur dzīvot un nevarēju to pārdot un ļaut, lai kāds cits tur dzīvo. Manās acis tā bija saistīta tikai ar ļaunumu. Esmu nolēmusi tur uzbūvēt jaunu māju, nelielu namiņu.”

“Vai neviens nebrīnījās, ka liki nojaukt māju? Tā taču bija skaista un pavisam moderna villa.”

Harrieta pasmaidīja.

“Dirks Frūde palaida baumas, ka mājai ir nopietni, pelējuma sēnīšu izraisīti bojājumi un tās atjaunošana izmaksātu dārgāk.” Dirks Frūde bija Vangeru ģimenes advokāts.

“Kā klājas Frūdem?”

“Viņam drīz būs septiņdesmit. Es gādāju viņam darbu.”

Abi paēda pusdienas, un Mīkaels piepeši aptvēra, ka Harrieta stāsta visintīmākās un privātākās detaļas no savas dzīves. Kad viņš Harrietu pārtrauca, lai pajautātu - kāpēc, viņa bridi domāja un atbildēja, ka pasaulē laikam nav neviena cita, no kura viņai nekas nebūtu jāslēpj. Turklāt esot grūti atkratīties no mazā knēveļa, ko viņa pirms četrdesmit gadiem auklējusi.

Harrieta visā savā dzīvē bija piedzīvojusi seksu ar trim vīriešiem. Vispirms ar tēvu un tad ar brāli. Viņa bija nogalinājusi tēvu un aizbēgusi no brāļa. Kaut kādā veidā viņa bija izdzīvojusi, satikusi kādu vīrieti un sākusi jaunu dzīvi.

“Viņš bija maigs un mīlošs. Uzticams un godīgs. Es biju laimīga ar viņu. Mēs kopā nodzīvojām divdesmit gadus, līdz viņš saslima.”

“Tu neapprecējies otrreiz. Kāpēc?”

Harrieta paraustīja plecus.

“Es biju divu bērnu māte un lielas saimniecības īpašniece Austrālijā. Es nevarēju izbrīvēt laiku kādai romantiskai nedēļas nogalei. Un nekad neesmu īpaši ilgojusies pēc seksa.”

Abi brīdi klusēja.

“Ir vēls. Man vajadzētu doties uz viesnīcu.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Vai tu gribi mani pavedināt?”

“Jā,” viņš atbildēja.

Mīkaels piecēlās, satvēra Harrietu aiz rokas, iegāja namiņā un aizveda viņu uz bēniņiem. Harrieta piepeši viņu apturēja.

“Es īsti nezinu, kā uzvesties,” viņa sacīja. “Es to nedaru katru dienu.”

Viņi pavadīja kopā visu nedēļas nogali un pēc tam tikās uz vienu nakti reizi trīs mēnešos saistībā ar Millennium valdes sēdēm. Tās nebija praktiskas vai stabilas attiecības. Harrieta Vangere strādāja visu diennakti un bieži devās komandējumos. Katru otro mēnesi viņa pavadīja Austrālijā. Tomēr viņai acīm redzami bija iepatikušās neregulārās un īsās tikšanās ar Mīkaelu.

Divas stundas vēlāk Mimī uzvārīja kafiju, bet Līsbeta kaila un nosvīdusi gulēja uz palaga. Viņa smēķēja cigareti un vēroja Mimī pa durvju spraugu. Līsbeta apskauda Mimī auguma dēļ. Viņai bija iespaidīgi muskuļi. Mimī trenējās sporta zālē trīs vakarus nedēļā, vienu no tiem - Tai boksā vai tamlīdzīgā karatē sūdā, kas viņai nodrošināja satriecoši labi trenētu augumu.

Mimī gluži vienkārši bija smukiņa. Tas nebija modeles skaistums, taču viņa bija patiesi pievilcīga. Mimī patika provocēt un izaicināt. Saposusies ballītei, viņa varēja ieinteresēt jebkuru. Līsbeta nespēja saprast, kāpēc Mimī satiekas ar tādu ērmu kā viņa.

Tomēr viņa priecājās, ka Mimī to dara. Sekss ar Mimī bija tik satriecoši atbrīvojošs, ka Līsbeta vienkārši atslābinājās un baudīja, ņēma un dāvāja pretī.

Mimī atgriezās gultā ar divām krūzītēm, ko novietoja blakus uz taburetes. Viņa atkal ierāpās gultā, noliecās un ieknieba Līsbetai krūtsgalā.

“Okei, ir labas diezgan,” viņa sacīja.

Līsbeta neko neteica. Viņa lūkojās uz Mimī krūtīm tieši sev priekšā. Mimī ari bija diezgan mazas krūtis, taču viņas augumam tās šķita ļoti atbilstošas.

“Godīgi sakot, LIsbet, tu izskaties ellīgi labi.”

“Tas ir muļķīgi. Krūtis tak neko nemaina, bet nu man vismaz tādas ir.”

“Tu esi pārāk apsēsta ar savu ķermeni.”

“Un to saki tu, kas trenējas kā traka!”

“Es trenējos kā traka, jo man patīk trenēties. Tas ir kaifs, gandrīz tikpat liels kā sekss. Tev vajadzētu pamēģināt.”

“Es boksējos,” Līsbeta atteica.

“Blēņas - tu mēdzi boksēties, biežākais, reizi divos mēnešos un tikai tāpēc, ka tev trakoti patika sadauzīt tos puņķutapas lupatās. Tas nav tas pats, kas trenēties, lai labi justos.”

Līsbeta paraustīja plecus. Mimī šķērseniski uzsēdās viņai virsū. “LIsbet, tu esi tik bezgalīgi egocentriska un apmāta ar savu ķermeni. Nu apjēdz taču, ka man patika gulēt ar tevi nevis izskata, bet personības dēļ. Manās acīs tu esi ellīgi seksīga.”

“Tu arī. Tāpēc es atgriezos.”

“Nevis mīlestības dēļ?” Mimī jautāja tēloti aizvainotā balsī. Līsbeta papurināja galvu.

“Vai tu šobrīd ar kādu satiecies?”

Mimī brīdi vilcinājās, pirms atbildēja.

“Varbūt. Savā ziņā. Iespējams. Tas ir mazliet sarežģīti.”

“Es neuzbāžos.”

“Zinu. Bet man nav iebildumu pastāstīt. Tā ir kāda sieviete no universitātes, mazliet vecāka par mani. Viņa jau divdesmit gadus ir precējusies, un mēs tā kā tiekamies viņas vīram aiz muguras. Priekšpilsēta, savrupmāja un tā tālāk. Viņa ir slepenā lesbiete.” Līsbeta pamāja ar galvu.

“Viņas vīrs daudz braukā apkārt, un mēs šad un tad tiekamies. Tas ilgst kopš rudens un sāk mani mazliet garlaikot. Bet viņa patiesi ir pievilcīga. Un vēl es, protams, tiekos ar parasto bandu.”

“Es patiesībā domāju - vai varu atnākt pie tevis atkal?” Mimī pamāja ar galvu.

“Es ļoti gribētu, lai tu atnāc.”

“Pat tad, ja es atkal pazudīšu uz pusgadu?”

“Nu tad dod par sevi kādu ziņu. Es taču gribu zināt, vai esi dzīva vai ne. Un es katrā ziņā atceros tavu dzimšanas dienu.” “Nekādu prasību?”

Mimī nopūtās un pasmaidīja.

“Zini, ar tādu lesbieti kā tu es varētu dzīvot kopā. Tu liktu mani mierā, kad man tas būtu vajadzīgs.”

Līsbeta klusēja.

“Ja neskaita to, ka patiesībā tu neesi lesbiete. Ne gluži. Varbūt biseksuāla. Laikam jau tu esi vienkārši seksuāla - tev patīk sekss, un tev nospļauties uz dzimumu. Tu esi entropisks haosa faktors.”

“Es nezinu, kas es esmu,” Līsbeta atteica. “Bet esmu atgriezusies Stokholmā, un man lāgā nepadodas attiecības. Patiesību sakot, es te nepazīstu nevienu cilvēku. Tu esi pirmā, ar ko es runāju kopš atgriešanās.”

Mimī nopētīja viņu nopietnām acīm.

“Vai tu patiešām gribi kādu pazīt? Tu esi visanonīmākais un nepieejamākais cilvēks, kādu esmu sastapusi.”

Abas brīdi klusēja.

“Bet tavas jaunās krūtis tiešām ir foršas.”

Mimī ar pirkstiem satvēra krūtsgalu un pastiepa ādu.

“Tev piestāv. Ne par mazu, ne par lielu.”

Līsbeta atviegloti nopūtās par to, ka vismaz atsauksmes ir apmierinošas.

“Un pēc taustes tās ir krūtis.”

Mimī saspieda krūti tik stipri, ka Līsbeta ievilka elpu un pavēra muti. Viņas saskatījās. Tad Mimī noliecās un noskūpstīja Līsbetu. Līsbeta atbildēja uz skūpstu un apskāva Mimī. Kafija atdzisa neizdzerta.

7.   nodaĻa

Sestdiena, 29. janvāris-svētdiena, 13. februāris

Ap vienpadsmitiem sestdienas priekšpusdienā Svāvelšes ciemā starp Jernu un Vagnheradi iegriezās blonds milzis. Miestiņā bija aptuveni piecpadsmit mājas. Viņš apstājās pie pēdējās ēkas aptuveni simt piecdesmit metrus ārpus paša ciema. Tā bija noplukusi industriāla būve, kas reiz bijusi tipogrāfija, bet tagad lepojās ar izkārtni, kura vēstīja, ka ēkā ierīkots motoklubs Svāvelšes MC. Lai gan te nebija nekādas satiksmes, milzis uzmanīgi paraudzījās apkārt, pirms atvēra mašīnas durvis un izkāpa ārā. Bija auksts. Milzis uzvilka brūnus ādas cimdus un no bagāžnieka izņēma melnu sporta somu.

Viņš īpaši neuztraucās par to, ka viņu varētu novērot. Vecā tipogrāfija atradās tādā vietā, ka būtu gandrīz neiespējami tuvumā novietot mašīnu, paliekot nepamanītam. Ja varas pārstāvji gribētu ēku novērot, viņi būtu spiesti ietērpt savus darbiniekus militāros maskēšanās tērpos un ar tālskatiem rokā izvietot viņus grāvī kaut kur otrā lauka malā. Pavisam drīz to pamanītu ciema ļaudis un sāktu tenkot, un, tā kā trīs no ciema mājām piederēja Svāvelšes motokluba biedriem, par to drīz uzzinātu ari klubā.

Taču milzis negribēja iet iekšā. Policija vairākkārt bija pārmeklējusi kluba ēku, un neviens nevarēja būt drošs, ka tur nav novietota diskrēta noklausīšanās aparatūra. Tāpēc dienišķās sarunas klubā galvenokārt risinājās par motoriem, meičām un miestiņu un dažkārt par to, kādās akcijās būtu vērts ieguldīt naudu, bet nekad ne par svarīgiem noslēpumiem.

Tā nu blondais milzis pacietīgi gaidīja, līdz Kāris Magnuss Lun- dīns iznāca pagalmā. Trīsdesmit sešus gadus vecais Mage Lundīns bija kluba prezidents. Viņam patiesībā bija diezgan smalki kauli, taču vairāku gadu laikā viņš bija uzaudzējis tik daudz kilogramu, ka tagad lepojās ar labi manāmu alusvēderu. Gaišos matus viņš nēsāja sasietus zirgastē un bija ģērbies melnos džinsos un biezā ziemas jakā, kājās bija zābaki. Lundīna biogrāfijā bija pieci notiesājoši spriedumi. Divi no tiem - par sīkiem narkotiku noziegumiem, viens - par zagtu mantu uzpirkšanu, un vēl cits - par automašīnas zādzību un braukšanu reibumā. Piektais, visnopietnākais spriedums bija sagādājis viņam vienu gadu cietumā par smagu miesas bojājumu nodarīšanu, kad viņš pirms vairākiem gadiem dzērumā bija sarīkojis grautiņu kādā Stokholmas krogā.

Mage Lundīns un milzis sarokojās un lēnām soļoja gar žogu apkārt pagalmam.

“Neesi rādījies pāris mēnešu,” Mage sacīja.

Blondais milzis pamāja ar galvu.

“Ir darbiņš. Trīs kilogrami sešdesmit grami metamfeta- mīna.”

“Tāpat kā pagājušo reizi?”

“Fifty-fifiy

Mage Lundīns no krūšu kabatas izvilka cigarešu paciņu. Viņš pamāja ar galvu. Viņam patika sadarboties ar blondo milzi. Metamfetamīna cena uz ielas bija no simt sešdesmit līdz divsimt trīsdesmit kronām par gramu atkarībā no pieejamības. 3060 gramu vidējā vērtība bija aptuveni sešsimt tūkstoši kronu. Svāvelšes motoklubam bija jāsadala šie trīs kilogrami aptuveni divsimt piecdesmit gramu porcijās un jānogādā pastāvīgajiem dīleriem. Šajā posmā cena noslīdēja līdz simt divdesmit, simt trīsdesmit kronām par gramu, samazinot kopējos ieņēmumus.

Svāvelšes motoklubam tas bija ārkārtīgi izdevīgs darījums. Atšķirībā no visiem pārējiem piegādātājiem te nekad nebija nekādu stulbību ar priekšapmaksu vai fiksētām cenām. Blondais milzis atveda preci un prasīja piecdesmit procentus, ļoti pieņemamu ienākumu daļu. Viņi aptuveni zināja, cik naudas ienesīs kilograms metamfetamīna; precīzais darījums bija atkarīgs no tā, kādus dīlerus Mage Lundīns varēja sadabūt. Tie varēja būt daži tūkstoši uz vienu vai otru pusi no gaidāmās cenas, taču, kad darbs būs paveikts, blondais milzis atgriezīsies iekasēt aptuveni simt deviņdesmit tūkstošus kronu, bet Svāvelšes motoklubs varēs paturēt tikpat lielu summu.

Gadu gaitā viņi bija sadarbojušies daudz reižu, vienmēr pēc vienas un tās pašas sistēmas. Mage Lundīns zināja, ka blondais milzis varētu dubultot savus ienākumus, pats parūpējoties par izplatīšanu. Viņš ari zināja, kāpēc milzis izvēlējies tik neuzkrītošu piegājienu; viņš varēja palikt ēnā, bet Svāvelšes klubs uzņēmās visus riskus. Blondais milzis guva mazākus, taču visai drošus ienākumus. Un atšķirībā no visiem pārējiem piegādātājiem, ar ko Lundīnam jebkad bijusi darīšana, šīs attiecības balstījās uz darījumu principiem, kredītu un labvēlību. Nekādu asu vārdu, tukšu pļāpu un draudu.

Turklāt blondais milzis reiz bija norijis zaudējumus gandrīz simttūkstoš kronu apmērā saistībā ar kādu ieroču piegādi, kas aizgāja galīgi šķērsām. Mage Lundīns šajā jomā nepazina nevienu citu, kas akceptētu tādus zaudējumus. Viņš pats bija pārbijies līdz nāvei, kad atskaitījās milzim par notikušo. Viņš sīki paskaidroja, kāpēc darījums izgāzies un kā tas varēja notikt, ka viens Noziedzības novēršanas centra policists spējis noorganizēt tik lielu operāciju pie kāda Āriešu brālības biedra Vermlandē. Taču milzis nepakustināja ne uzaci. Viņš gandrīz vai juta līdzi. Tā mēdzot gadīties. Mage Lundīns nebija guvis peļņu, un piecdesmit procentu no nekā bija nulle. To varēja norakstīt.

Mage Lundīns nebija nekāds muļķis. Viņš saprata, ka mazāka, bet no riska diezgan brīva peļņa gluži vienkārši ir labs bizness.

Viņam ne reizi nebija ienācis prātā piekāst blondo milzi. Tas būtu slikts stils. Blondais milzis un viņa kompanjoni izturējās neuzkrītoši, kamēr norēķināšanās bija godīga. Ja Lundīns viņu uzmestu, milzis viņu apciemotu, un Lundīns bija pārliecināts, ka šo apciemojumu viņš nepārdzīvotu. Tātad par to nevarēja būt ne runas.

“Kad tu vari piegādāt?”

Blondais milzis nolika zemē sporta somu.

“Ir jau piegādāts.”

Mage Lundīns nepūlējās attaisīt somu un pārbaudīt tās saturu. Viņš sniedza milzim roku par zīmi, ka abi ir noslēguši vienošanos, ko viņš grasās izpildīt bez kādas tirgošanās.

“Vēl viena lieta,” milzis sacīja.

“Kāda?”

“Mēs gribam nolīgt tevi īpašam darbam.”

“Stāsti.”

Blondais milzis no jakas iekškabatas izņēma aploksni. Mage Lundīns to atvēra un izņēma pases fotogrāfiju un lapu ar personas datiem. Viņš jautājoši pacēla uzacis.

“Viņas vārds ir Līsbeta Salandere, un viņa dzīvo Lundagātanā, Sēdermalmē, Stokholmā.”

“Jā.”

“Šobrīd viņa laikam ir ārzemēs, bet agri vai vēlu uzradīsies.”

“Skaidrs.”

“Mans pasūtītājs grib noorganizēt ar viņu atsevišķu, netraucētu sarunu. Viņa jāpiegādā dzīva. Iespējams, uz to noliktavu pie Ingernas. Pēc tam mums vajadzēs kādu, kas tur satīrīs. Viņai jāpazūd bez pēdām.”

“To mēs varētu nokārtot. Kā mēs zināsim, ka viņa ir atgriezusies?”

“Es tev paziņošu, kad tas kļūs aktuāli.”

“Maksa?"

“Ko tu saki par desmit taukšķiem? Tas ir visai vienkāršs darbs. Aizbrauc uz Stokholmu, savāc viņu un atved man.”

Viņi atkal paspieda viens otram roku.

Otro reizi apciemojot Lundagātanu, Līsbeta apsēdās uz noplukušā dīvāna un iegrima domās. Viņai bija jāpieņem daudz stratēģisku lēmumu, un viens no tiem nozīmēja izlemt - paturēt dzīvokli vai ne.

Viņa aizsmēķēja cigareti, izpūta dūmus pret griestiem un nopurināja pelnus tukšā kokakolas skārdenē.

Līsbetai nebija nekādu iemeslu mīlēt šo dzīvokli. Viņa te bija ievākusies kopā ar māti un māsu četru gadu vecumā. Māte bija apmetusies dzīvojamā istabā, bet Līsbeta un Kamilla dalīja mazo guļamistabu. Kad viņa bija divpadsmit gadu veca un notika Viss Ļaunais, viņu vispirms pārveda uz bērnu klīniku un pēc tam, piecpadsmit gadu vecumā, uz dažādām audžuģimenēm. Līsbetas aizgādnis Holgers Palmgrēns dzīvokli izīrēja un arī parūpējās, lai meitene to dabūtu atpakaļ, kad sasniedza pilngadību un viņai vajadzēja jumtu virs galvas.

Dzīvoklis daudzus gadus bija stabils punkts Līsbetas dzīvē. Lai gan viņai šo mājokli vairs nevajadzēja, negribējās to arī tā vienkārši pamest. Tas nozīmētu, ka sveši cilvēki slās pa viņas istabām.

Pastāvēja loģistikas problēma - visi Līsbetas sūtījumi, cik nu viņai vispār kāds rakstīja, nāca uz Lundagātanas adresi. Ja viņa no dzīvokļa atteiktos, tad vajadzētu deklarēt jaunu adresi. Līsbeta Salandere nevēlējās būt publisks cilvēks, ko iegrāmato dažādos reģistros. Viņai bija paranoiķes emociju reģistrs, un viņa nejuta nekādu pamatu uzticēties varas iestādēm vai kādam citam. Līsbeta paraudzījās ārā pa logu un ieraudzīja sētā brandmūri, ko bija skatījusi visu savu dzīvi. Piepeši viņa jutās atvieglota par to, ka pieņēmusi lēmumu pamest šo dzīvokli. Viņa te nekad nebija jutusies droši. Katru reizi, kad iegriezās Lundagātanā un tuvojās durvīm - skaidrā vai iereibusi Līsbeta uzmanīgi vēroja apkārtni, ielas malā novietotās mašīnas un garāmgājējus. Pamatotu iemeslu dēļ viņa bija pārliecināta, ka kaut kur ir cilvēki, kas vēl viņai ļaunu, un, visticamāk, šie cilvēki viņai uzbruks, kad viņa ies iekšā vai ārā pa durvīm.

Tomēr uzbrukumu nebija. Tas gan nenozīmēja, ka Līsbeta zaudētu modrību. Lundagātanas adrese bija pieejama jebkurā publiskajā reģistrā, un visu šo gadu laikā viņai nekad nebija pieticis resursu, lai drošības līmeni paaugstinātu uz ko vairāk par pastāvīgu modrību. Tagad situācija bija mainījusies. Līsbeta nekādā gadījumā nevēlējās pieļaut, lai kāds uzzinātu viņas jauno adresi Mūsebakē. Intuīcija brīdināja palikt pēc iespējas nemanāmai.

Taču tas neatrisināja problēmu, ko iesākt ar dzīvokli. Līsbeta kādu brīdi prātoja, tad paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Mimī.

“Čau, te es.”

“Čau, Līsbet! Tu gribi teikt, ka šoreiz dod par sevi ziņu jau pēc nedēļas?”

“Esmu Lundagātanā.”

“Ak tā.”

“Es domāju, vai tu gribētu šito dzīvokli?”

“Gribētu?”

“Tu dzīvo kurpju kastē.”

“Man šeit patīk. Vai tu pārcelies?”

“Esmu jau pārcēlusies. Dzīvoklis ir tukšs.”

Mimī otrā galā vilcinājās.

“Un tu prāto, vai es to gribētu? Līsbet, es nevaru to atļauties.”

“Tas ir pilnībā izmaksāts dzīvoklis. īre kooperatīvam ir tūkstoš četrsimt astoņdesmit kronu mēnesī, kas droši vien ir mazāk par to, ko tu maksā par kurpju kasti. Turklāt tā ir samaksāta gadu uz priekšu.”

“Bet vai tu nedomā to pārdot? Nu, dzīvoklis taču varētu būt vairāk nekā miljonu vērts.”

“Aptuveni pusotru miljonu, ja var ticēt sludinājumiem.”

“Es nevaru to atļauties.”

“Es nedomāju dzīvokli pārdot. Tu vari te ievākties šovakar, vari dzīvot, cik ilgi gribi, un tev nav jāmaksā īre veselu gadu. Es nedrīkstu ņemt apakšīrniekus, bet varu tevi pierakstīt kā savu partneri, un tad tev nebūs nekādu sarežģījumu ar kooperatīvu.”

“Līsbeta - vai tu mani bildini?” Mimī iesmējās.

Līsbeta bija nāvīgi nopietna.

“Man šo dzīvokli nevajag, bet es negribu to pārdot.”

“Tu gribi teikt, ka es tur varu dzīvot par brīvu? Nopietni?” “Jā.”

“Cik ilgi?”

“Cik ilgi gribi. Vai tevi tas interesē?”

“Protams. Es katru dienu nesaņemu piedāvājumus par brīvu dabūt dzīvokli Sēderā.”

“Ir kāds āķis.”

“Tā jau es domāju!”

“Tu vari dzīvot, cik ilgi gribi, bet es joprojām būšu te pierakstīta un saņemšu vēstules. Tev tikai jāparūpējas par manu pastu un jāpaziņo, ja pienāk kaut kas interesants.”

“Līsbet, tu esi jokainākā meiča, kādu es pazīstu. Ar ko tu īsti nodarbojies? Kur tu dzīvosi?”

“Parunāsim par to citreiz,” Līsbeta izvairīgi attrauca.

Meitenes vienojās satikties pēcpusdienā, lai Mimī varētu kārtīgi apskatīt dzīvokli. Pabeigusi sarunu, Līsbeta tūlīt sajutās daudz labāk. Viņa palūkojās rokaspulkstenī un konstatēja, ka līdz Mimī atnākšanai vēl ir daudz laika. Līsbeta izgāja ārā un devās uz Handelsbanken filiāli Hornsgātanā, kur paņēma numuriņu un pacietīgi gaidīja savu kārtu.

Viņa uzrādīja dokumentus, paskaidroja, ka bijusi ārzemēs un vēlas pārbaudīt sava konta atlikumu. Līsbetas publiski deklarētais uzkrājums bija astoņdesmit divi tūkstoši sešsimt septiņdesmit kronu. Konts bija stāvējis neskarts vairāk nekā gadu, izņemot vienu iemaksu rudenī deviņu tūkstošu trīssimt divpadsmit kronu apmērā. Tas bija mātes mantojums.

Līsbeta izņēma mantojuma summu skaidrā naudā. Meitene brīdi domāja. Ar šo naudu viņa vēlējās izdarīt kaut ko tādu, kas būtu iepriecinājis māti. Kaut ko piemērotu. Viņa devās uz pasta nodaļu Rūsenlundsgātanā un anonīmi iemaksāja šo summu Stokholmas sieviešu krīzes centra kontā. Viņa īsti nezināja, kāpēc tā izdarījusi.

Bija astoņi piektdienas vakarā, kad Ērika Bergere izslēdza datoru un izstaipījās. Pēdējās deviņas stundas viņa bija aizvadījusi, pabeidzot Millennium marta numuru, jo Mālina Ēriksone pilnā slodzē nodarbojās ar Dāga Svensona tematisko numuru, tāpēc Ērikai pašai bija jāizrediģē lielākā daļa. Viņai piepalīdzēja Henrijs Kortess un Lota Kārima, taču tie abi bija galvenokārt žurnālisti un pētnieki, bet ne īpaši prasmīgi redaktori.

Ērika jutās nogurusi, un viņai sāpēja mugura, taču visā visumā viņa lielos vilcienos bija apmierināta ar šo dienu un dzīvi. Žurnāla finansiālā situācija bija stabila, līknes rādīja pareizā virzienā, raksti iekļāvās termiņos vai vismaz nebija dramatiski novēloti, darbinieki bija apmierināti un joprojām, vairāk nekā pēc gada, izjuta to adrenalīnu, ko bija radījusi Vennerstrema lieta.

Kādu brīdi mēģinājusi masēt sev sprandu, Ērika nosprieda, ka viņai nepieciešams nomazgāties, un iedomājās par mazo dušas telpu biroja virtuvītē. Tomēr viņa jutās pārāk gurda un uzcēla kājas uz rakstāmgalda. Pēc trim mēnešiem viņai apritēs četrdesmit pieci, un allaž piesauktā nākotne aizvien lielākā mērā jau atradās aiz muguras. Ap acīm un muti bija iezīmējies smalks krunciņu tīkls, bet Ērika zināja, ka joprojām izskatās labi. Viņa katru nedēļu sporta zālē aizvadīja divus kārtīgus treniņus, taču bija pamanījusi, ka kļūst aizvien grūtāk uzrāpties mastā, kopā ar vīru dodoties garajos burājumos. Tieši viņai vajadzības gadījumā bija jākāpj mastā - Grēgeram briesmīgi reiba galva.

Ērika ari konstatēja, ka viņas pirmie četrdesmit pieci gadi, par spīti zināmam skaitam ups and downs, visā visumā ir bijuši veiksmīgi. Viņai bija nauda, sociālais statuss, lielisks mājoklis un patīkams darbs. Maigas dabas vīrs, kurš mīlēja viņu un kuru viņa pati joprojām mīlēja pēc piecpadsmit laulības gadiem. Un piedevām vēl patīkams un šķietami nenogurdināms mīļākais, kurš neapmierināja viņas dvēseli, toties miesu - pēc vajadzības - gan.

Ērika pasmaidīja, iedomājusies par Mīkaelu Blumkvistu. Viņa prātoja, kad gan viņš saņemsies un izstāstīs noslēpumu par savu sakaru ar Harrietu Vangeri. Ne Mīkaels, ne Harrieta nebija bilduši ne vārda par savām attiecībām, bet Ērika jau nebija vakarējā. To, ka starp tiem abiem kaut kas ir, viņa bija pamanījusi kādā valdes sēdē augustā, kad Mīkaels un Harrieta pārmija skatienus. Tajā pašā vakarā viņa tīšām bija mēģinājusi piezvanīt uz Harrietas un uz Mīkaela mobilajiem telefoniem un nejutās īpaši pārsteigta, ka tie abi bija izslēgti. Tas, protams, nebija galīgais pierādījums, taču arī nākamajā valdes sēdē Ērika ievēroja, ka Mīkaels vakarā nav atrodams. Bija gandrīz uzjautrinoši noskatīties, cik ātri Harrieta pameta vakariņas pēc gada sapulces ar apšaubāmu aizbildinājumu, ka vēlas atgriezties viesnīcā un doties pie miera. Ērika neokšķerēja un nebija greizsirdīga. Taču domāja kādā piemērotā brīdī tos abus paķircināt.

Ērika nejaucās Mīkaela dēkās, bet cerēja, ka viņa sakars ar Harrietu nākotnē neradīs problēmas valdē. Tomēr viņa nejutās sevišķi nobažījusies. Mīkaelam pagātnē bija daudz pārtrauktu attiecību, viņš lielākoties joprojām bija draugos ar visām šīm sievietēm, un tikai īpašos gadījumos bija radušās apgrūtinošas situācijas.

Pati Ērika ļoti priecājās par to, ka var būt Mīkaela draugs un uzticības persona. Viņš bija savā ziņā padumjš un citā ziņā tik apķērīgs, ka likās teju vai orākuls. Taču Mīkaels nekad nebija sapratis Ērikas mīlestību pret vīru. Viņš gluži vienkārši nevarēja aptvert, kāpēc Grēgers viņai šķiet tik apburošs - sirsnīgs, interesants, devīgs un - pats galvenais - bez daudziem netikumiem, ko Ērika patiesi necieta citos vīriešos. Viņa vēlējās novecot kopā ar Grēgeru. Viņa bija gribējusi kopīgus bērnus, taču tas nebija iespējams, un tagad jau bija par vēlu. Tomēr dzīvesdrauga izvēlē Ērika nespēja iedomāties labāku un stabilāku variantu - Grēgers bija cilvēks, uz kuru varēja pilnībā paļauties un kurš vienmēr bija blakus, kad viņai to vajadzēja.

Mīkaels bija citāds. Viņa rakstura iezīmes bija tik mainīgas, ka brīžiem šķita - viņam ir vairākas personības. Profesionālajā ziņā Mīkaels bija stūrgalvīgi un gandrīz patoloģiski nodevies savam darbam. Viņš uzķēra kādu stāstu un strādāja līdz brīdim, kad tas tuvojās pilnībai un bija sasieti kopā visi atsevišķie pavedieni. Savā labākajā formā Mīkaels bija izcils, bet sliktākajos brīžos - noteikti krietni labāks par vidusmēru. Šķita, ka viņam piemīt gandrīz intuitīvs talants noteikt, kurā stāstā slēpjas kaut kas svarīgs, bet kurš būtu neinteresanta lētā prece. Ērika Bergere nekad nebija nožēlojusi sadarbību ar Mīkaelu.

Viņa arī nekad nebija nožēlojusi, ka kļuva par Mīkaela mīļāko.

Vienīgais, kurš saprata Ērikas kaisli uz seksu ar Mīkaelu, bija Grēgers, un viņš to saprata tāpēc, ka Ērika uzdrošinājās apspriest ar viņu savas vajadzības. Runa bija nevis par neuzticību, bet par iekāri. Sekss ar Mīkaelu Blumkvistu viņai sagādāja tādu adrenalīna devu, kādu nespēja dot neviens cits vīrietis, arī Grēgers ne.

Sekss Ērikai bija ļoti svarīgs. Viņa bija zaudējusi nevainību četrpadsmit gadu vecumā un lielāko daļu pusaudzes gadu frus- trēti meklējusi apmierinājumu. Tīņa gados viņa bija izmēģinājusi visu, no mīcīšanās ar klasesbiedriem un komplicēta sakara ar kādu pavecu skolotāju līdz telefonseksam ar kādu neirotiķi.

Ērika bija izbaudījusi lielāko daļu no tā, kas viņu erotikā interesēja. Viņa bija rotaļājusies ar bondāžu un iesaistījusies Club Xtreme, kur tika organizētas ne gluži sociāli pieņemamas ballītes. Pāris reižu viņa bija izmēģinājusi seksu ar citām sievietēm un ar vilšanos secinājusi, ka tas nav viņas lauciņš un sievietes nespēj viņai sniegt ne niecīgu daļu no tā uzbudinājuma, ko spēj sagādāt vīrietis. Vai divi. Kopā ar Grēgeru Ērika bija izmēģinājusi seksu ar diviem vīriešiem - viens no viņiem bija pazīstams galerists - un atklājusi, ka viņas vīram ir spēcīgas biseksuālas noslieces, bet viņu pašu gandrīz paralizē bauda, jūtot, ka viņu reizē glāsta un apmierina divi vīrieši. Gluži tāpat Ērika juta grūti izprotamu baudu, vērojot, kā viņas vīram pieskaras kāds cits. Šo piedzīvojumu viņa un Grēgers ar tādiem pašiem panākumiem bija atkārtojuši ar pāris regulāriem partneriem.

Tātad Ērikas seksuālā dzīve ar Grēgeru nebija garlaicīga un neapmierinoša. Taču Mīkaels Blumkvists sniedza viņai gluži citas izjūtas.

Viņam bija talants. Tas gluži vienkārši bija ELS. Ellīgi labs sekss.

Tik labs, ka Ērikai bija sajūta - viņa ir sasniegusi optimālo līdzsvaru ar Grēgeru kā vīru un Mīkaelu kā mīļāko pēc vajadzības. Ērika nespēja dzīvot bez kāda no abiem un nedomāja starp viņiem izvēlēties.

Un viņas vīrs bija sapratis, ka sievai nepieciešams kas vairāk par to, ko spēj piedāvāt viņš pats ne īpaši veiklos akrobātiskos vingrojumos burbuļvannā.

Attiecībās ar Mīkaelu Ērikai visvairāk patika tas, ka viņš nejuta nekādu vajadzību viņu kontrolēt. Mīkaels ne mazākajā mērā nebija greizsirdīgs, un, lai gan Ērika pati viņu sakara sākumā pirms divdesmit gadiem piedzīvoja vairākus greizsirdības uzliesmojumus, viņa atklāja, ka Mīkaela gadījumā šai greizsirdībai nav jēgas. Viņu attiecību stūrakmens bija draudzība, un Mīkaels bija bezgalīgi uzticams draudzības jautājumos. Šīs attiecības varēja pārdzīvot vissmagākos pārbaudījumus.

Ērika Bergere apzinājās, ka viņa pieder tādu cilvēku lokam, kuru dzīvesveida izvēli, visticamāk, neatzīs kristīgu mājsaimnieču biedrības. Tas viņai nerūpēja. Jau pusaudzes gados Ērika bija izlēmusi, ka tas, ko viņa dara gultā, un tas, kā viņa izvēlas dzīvot, nav citu darīšana. Tomēr viņa jutās aizkaitināta par to, ka tik daudzi paziņas sačukstējās par viņas attiecībām ar Mīkaelu Blumkvistu, turklāt allaž viņai aiz muguras.

Mīkaels bija vīrietis. Viņš varēja staigāt no gultas uz gultu, un neviens nerauca degunu. Ērika bija sieviete, un fakts, ka viņai bija viens vienīgs mīļākais, piedevām vēl ar vīra ziņu, un ka viņa šim mīļākajam ir bijusi uzticīga divdesmit gadus, deva ierosmi ārkārtīgi interesantām sarunām pie vakariņu galda.

Fuck you ali Ērika brīdi domāja, tad pacēla klausuli, lai piezvanītu vīram.

“Sveiks, mīļais! Ko tu dari?”

“Rakstu.”

Grēgers Bekmans bija ne tikai mākslinieks, bet arī mākslas vēstures pasniedzējs un vairāku grāmatu autors. Viņš bieži piedalījās sabiedriskajās diskusijās, un viņu nolīga lielas arhitektūras firmas. Pēdējo gadu viņš strādāja pie grāmatas par ēku mākslinieciskā izdaiļojuma nozīmi un to, kāpēc cilvēki dažās ēkās jūtas labi, bet citās - ne. Grāmata bija sākusi pārvērsties par naidīgu uzbrukumu funkcionālismam, kas (pēc Ērikas domām) droši vien radīs zināmu nemieru uz estētikas diskusiju skatuves.

“Kā veicas?”

“Labi. Iet gluži raiti. Un tev?”

“Es tikko pabeidzu nākamo numuru. Ceturtdien jānodod tipogrāfijā.”

“Apsveicu.”

“Jūtos pilnīgi iztukšota.”

“Izklausās, ka tev kaut kas ir padomā.”

“Vai tev šovakar bija kādi plāni, un vai tu būtu briesmīgi neapmierināts, ja es šonakt nebūtu mājās?”

“Pasaki Blumkvistam, ka viņš izaicina likteni,” Grēgers sacīja. “Nedomāju, ka viņu tas satrauc.”

“Labi. Pasaki viņam, ka tu esi ragana, kuru nav iespējams apmierināt, un ka viņš priekšlaicīgi novecos.”

“Viņš to jau zina.”

“Tādā gadījumā man atliek tikai padarīt sev galu. Es rakstīšu, līdz aizmigšu. Izpriecājies.”

Viņi atvadījās, un Ērika piezvanīja Mīkaelam. Viņš ciemojās pie Dāga Svensona un Mias Bergmanes Enšēdē un šobrīd noslēdza sarunu par dažām sarežģītām detaļām Dāga grāmatā. Ērika apjautājās, vai Mīkaels šonakt būs aizņemts un vai viņš nevēlētos pamasēt sāpošu muguru.

“Tev ir atslēgas,” Mīkaels sacīja. “Jūties kā mājās.”

“Tā arī darīšu,” Ērika atteica. “Tiksimies pēc pāris stundām.” Ērikai vajadzēja desmit minūtes, lai aizietu līdz Bellmansgā- tanai. Viņa noģērbās, iegāja dušā un pagatavoja espreso Mīkaela automātā. Tad ierāpās gultā un gaidīja, kaila un satraukta.

Optimālo apmierinājumu viņai droši vien sniegtu trīsstūris ar viņas vīru un Mīkaelu Blumkvistu, ko ar gandrīz simtprocentīgu pārliecību nekad nevarētu īstenot. Jo Mīkaels bija tik straight, ka Ērika ķircinot apsūdzēja viņu homofobijā. Mīkaelu vīrieši neinteresēja pilnīgi nemaz. Acīmredzot visu šajā pasaulē nevarēja iegūt.

Blondais milzis aizkaitināti sarauca uzacis, ar aptuveni piecpadsmit kilometru ātrumu vadīdams mašīnu pa sliktu meža ceļu, un uz īsu brīdi nosprieda, ka pārpratis ceļa norādes. Tikko bija sācis krēslot, kad ceļš piepeši paplašinājās un viņš beidzot ieraudzīja namiņu. Milzis novietoja mašīnu ceļa malā, izslēdza motoru un paskatījās apkārt. Viņam priekšā vēl bija kādi piecdesmit metri.

Viņš atradās Stallarholmenas apkaimē, pavisam netālu no Mariefredas. Tā bija vienkārša, piecdesmitajos gados celta mājiņa meža vidū. Starp kokiem milzis varēja saskatīt gaišāku Mēlarena ezera ledus svītru.

Viņš nekādi nespēja aptvert, kāpēc lai kāds vēlētos pavadīt savu brīvo laiku izolētā meža pudurī. Aizvērdams auto durvis aiz sevis, viņš piepeši sajutās neomulīgi. Mežs likās draudīgs un uzmācīgs. Milzim šķita, ka viņu novēro. Viņš sāka soļot uz pagalma pusi, bet piepeši izdzirda brīkšķi, kas lika viņam spēji apstāties.

Milzis vēroja mežu. Bija kluss bezvēja vakars. Viņš divas minūtes palika stāvam saspringtiem nerviem, līdz ar acs kaktiņu samanīja stāvu, kas piesardzīgi pārvietojās starp kokiem. Kad viņš pievērsa skatienu šai radībai, tā stāvēja nekustīgi aptuveni trīsdesmit metru tālāk mežā un blenza uz viņu.

Blondais milzis sajuta vieglu paniku. Viņš centās izšķirt detaļas. Redzēja tumšu, kaulainu seju. Šī būtne izskatījās pēc pundura, aptuveni metru gara un ģērbusies maskēšanās tērpā, kas atgādināja egļu zaru un sūnu ģērbu. Bavāriešu meža rūķis? īru leprešons? Cik bīstami tie bija?

Blondais milzis aizturēja elpu. Viņš juta, kā pakausī saslejas matiņi.

Tad viņš samiedza acis un papurināja galvu. Kad viņš atkal paskatījās turp, būtne bija pārvietojusies kādus desmit metrus pa labi. Tur nekā nebija. Milzis zināja, ka viņš iztēlojas. Tomēr spēja skaidri izšķirt būtni starp kokiem. Tā piepeši sakustējās un nāca tuvāk. Šķita, ka būtne ātri un drudžaini kustas pusaplī, lai nokļūtu uzbrukuma pozīcijā.

Blondais milzis ātri mēroja pēdējo ceļa gabalu līdz mājiņai. Viņš pieklauvēja pie durvīm mazliet par skaļu un nervozu. Tiklīdz mājiņā atskanēja cilvēka soļi, panika izgaisa. Milzis pašķielēja pār plecu. Tur nekā nebija.

Tomēr viņš uzelpoja tikai tad, kad durvis atvērās. Advokāts Nilss Bjūrmans pieklājīgi sveicināja un lūdza viņu ienākt.

Mirjama Vu uzelpoja, kad atgriezās dzīvoklī, nonesusi pēdējo atkritumu maisu ar Līsbetas Salanderes atlikušajām mantām uz lielo konteineru pagrabā. Dzīvoklis bija klīniski tīrs un smaržoja pēc ziepēm, krāsas un tikko vārītas kafijas. Par pēdējo parūpējās Līsbeta. Viņa sēdēja uz ķeblīša un domīgi vēroja kailo dzīvokli, no kura maģiskā veidā bija pazuduši aizkari, paklāji, atlaižu kuponi uz ledusskapja un ierastie atkritumi priekšnamā. Līsbeta brīnījās par to, cik dzīvoklis tagad šķita liels.

Mirjamai Vu un Līsbetai Salanderei nesakrita gaume ne attiecībā uz apģērbu, ne mājokļa iekārtojumu vai intelektuāliem stimuliem. Labojums: Mirjamai Vu bija gaume un noteikti priekšstati par to, kā jāizskatās viņas miteklim, kādas mēbeles viņa vēlas un kādas drēbes ir valkājamas. Pēc Mimī domām, Līsbetai vispār nebija gaumes.

Kad Mimī bija ieradusies Lundagātanā un apskatījusi Līsbetas dzīvokli ar spekulanta acīm, abas apspriedās, un Mimī konstatēja, ka lielākā daļa mantu jāaizvāc. It īpaši tas nožēlojamais, netīri brūnais dīvāns dzīvojamā istabā. Vai Līsbeta vēlētos kaut ko paturēt? Nē. Pēc tam Mimī divu nedēļu laikā vairākas dienas un vēl dažas stundas katru vakaru pavadīja, izmetot vecās, konteineros salasītās mēbeles, tīrot skapjus, beržot vannu, pārkrāsojot sienas virtuvē, priekšnamā un dzīvojamā istabā, un pēdējā no tām lakojot grīdu.

Līsbetu šādi vingrojumi neinteresēja, taču reiz viņa te iegriezās un fascinēta vēroja Mimī. Kad viss bija pabeigts, dzīvoklī bija palicis tik vien kā mazs, plankumots masīvkoka virtuves galdiņš, ko Mimī grasījās noslīpēt un nolakot, divi stabili ķebļi, ko Līsbeta bija pievākusi, kad mājā tīrīja bēniņus, un robusts plaukts dzīvojamā istabā, jo Mimī domāja, ka no tā kaut ko varētu uztaisīt.

“Es ievākšos nedēļas nogalē. Vai tu esi droša, ka nenožēlo?”

“Man šo dzīvokli nevajag.”

“Bet tas taču ir superīgs dzīvoklis! Es domāju - ir lielāki un labāki, bet šis ir tieši Sēderā, un īre ir smieklīga. Līsbet, tu zaudēsi veselu bagātību, ja nepārdosi.”

“Man ir nauda, es iztieku.”

Mimī apklusa, īsti nezinādama, kā iztulkot Līsbetas skopos komentārus.

“Kur tu dzīvosi?”

Līsbeta neatbildēja.

“Vai varu tevi apciemot?”

“Ne šobrīd.”

Līsbeta atvēra savu plecu somu, izņēma kādu papīru un pastūma to Mimī.

“Esmu nokārtojusi līgumu ar kooperatīvu. Visvienkāršākais ir norādīt tevi kā manu partneri un pārdot tev pusi dzīvokļa. Cena ir viena krona. Tev jāparaksta līgums.”

Mimī paņēma pildspalvu un ierakstīja līgumā savu vārdu un dzimšanas datus.

“Vai tas ir viss?”

“Tas ir viss.”

“Līsbet, es patiesībā vienmēr esmu uzskatījusi, ka tu esi drusku jukusi, bet tagad redzu, ka tikko esi uzdāvinājusi man pusi dzīvokļa! Es labprāt gribētu šo dzīvokli, bet negribu nonākt situācijā, kad tu piepeši nožēlo un mēs saplēšamies.”

“Mēs nesaplēsīsimies. Es gribu, lai tu te dzīvo. Man tā patiks.” “Bet par velti? Bez atlīdzības? Tu neesi īsti gudra.”

“Tu parūpēsies par manu pastu. Tas ir nosacījums.”

“Tas man droši vien prasīs četras sekundes nedēļā. Vai tu domā kādreiz ierasties uz seksu?”

Līsbeta pievērsa Mimī ciešu skatienu. Viņa brīdi klusēja.

“Es to labprāt gribētu, taču tas neietilpst līgumā. Vari atteikties, kad vien vēlies."

Mimī nopūtās.

“Un es jau gandrīz nopriecājos, ka varēšu justies kā kurtizāne. Nu, tu saproti: kāds sagādā man dzīvokli, apmaksā rēķinus un laiku pa laikam slepus ierodas, lai pavāļātos gultā.”

Abas kādu brīdi klusēja. Tad Mimī apņēmīgi piecēlās, iegāja dzīvojamā istabā un izslēdza kailo griestu lampu.

“Nāc šurp!”

Līsbeta viņai sekoja.

“Man nekad nav bijis seksa uz grīdas tikko krāsotā dzīvokli, kur nav nevienas mēbeles. Reiz es redzēju kaut kādu filmu ar Marlonu Brando par vienu pāri, kas tā darīja Parīzē.”

Līsbeta pašķielēja uz grīdu.

“Es gribu paspēlēties. Tev ir iekāriens?”

“Man gandrīz vienmēr ir iekāriens.”

“Šovakar es būšu bargā kundze. Es pavēlēšu. Izģērbies!” Līsbeta greizi pasmaidīja. Viņa izģērbās. Tas prasīja vismaz desmit sekundes.

“Apgulies uz grīdas. Uz vēdera.”

Līsbeta darīja, kā Mimī likusi. Parkets bija vēss, un viņai tūdaļ uzmetās zosāda. Mimī izmantoja Līsbetas T kreklu ar uzrakstu You have the right to remain silent, lai sasietu viņai rokas uz muguras.

Līsbeta iedomājās, ka ļoti līdzīgā veidā Draņķa Pimpis Nilss Bjūrmans bija sagūstījis viņu pirms diviem gadiem.

Bet ar to ari līdzība beidzās.

Kopā ar Mimī Līsbeta sajuta tikai iekāres pilnas gaidas. Viņa labprāt paklausīja, kad Mimī apvēla viņu uz muguras un pavēra viņas kājas. Līsbeta vēroja Mimī tumsā, kad draudzene novilka T kreklu, un apbrīnoja viņas maigās krūtis. Tad Mimī ar savu T kreklu aizsēja Līsbetai acis. Līsbeta dzirdēja drēbju švīkstoņu. Pēc dažām sekundēm sajuta Mimī mēli sev uz vēdera un viņas pirkstus starp ciskām. Viņa sen nebija tā uzbudinājusies. Viņa aizmiedza acis zem apsēja un ļāva Mimī noteikt ritmu.

8.    nodala

Pirmdiena, 14. februāris-sestdiena, 19. februāris

Dragans Armanskis palūkojās augšup, izdzirdis vieglo klauvējienu pie durvju stenderes, un ieraudzīja durvju ailā Līsbetu Salanderi. Viņa turēja divas kafijas glāzītes, ko bija atnesusi no automāta. Armanskis lēnām nolika pildspalvu un pastūma ziņojumu sāņus.

“Sveiks!” Līsbeta sacīja.

“Sveika!” Armanskis atņēma.

“Šī ir draudzības vizīte,” Līsbeta teica. “Vai drīkstu ienākt?”

Dragans Armanskis uz mirkli aizvēra acis. Tad norādīja uz apmeklētāju krēslu. Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija pusseptiņi vakarā. Līsbeta Salandere iedeva viņam vienu glāzi un apsēdās. Abi kādu brīdi vēroja viens otru.

“Vairāk nekā gads,” Armanskis sacīja.

Līsbeta pamāja ar galvu.

“Vai tu dusmojies?”

“Vai man vajadzētu dusmoties?”

“Par to, ka es neatvadījos.”

Dragans sabozās. Viņš jutās šokēts, bet vienlaikus atvieglots par to, ka Līsbeta vismaz ir dzīva. Piepeši viņu pārņēma arī stiprs aizkaitinājums un gurdums.

“Es nezinu, ko sacīt,” viņš atbildēja. “Tev nav pienākums ziņot man, ar ko tu nodarbojies. Ko tu gribi?”

Armanska balss skanēja vēsāk, nekā viņš pats to vēlējās.

“īsti nezinu. Laikam vienkārši gribēju apsveicināties.”

“Vai tev vajag darbu? Es vairs nedomāju tevi nolīgt.”

Līsbeta papurināja galvu.

“Vai tu strādā kaut kur citur?”

Viņa atkal papurināja galvu. Šķita, ka viņa cenšas atrast vārdus. Dragans gaidīja.

“Es ceļoju,” Līsbeta pēdīgi ierunājās. “Tikai nesen atgriezos Zviedrijā.”

Armanskis domīgi pamāja ar galvu un nopētīja meiteni. Līsbeta Salandere bija mainījusies. Viņas apģērba izvēlē un uzvedībā bija jaušams kaut kāds… briedums. Un viņa bija ar kaut ko piebāzusi krūšturi.

“Tu esi mainījusies. Kur tu biji?”

“Šur un tur…” Līsbeta izvairīgi attrauca, taču turpināja, pamanījusi Armanska aizkaitināto skatienu.

“Es aizbraucu uz Itāliju un tad devos tālāk uz Vidējiem Austrumiem, caur Bangkoku uz Honkongu. Kādu bridi biju Austrālijā un Jaunzēlandē un tad ceļoju pa Klusā okeāna salām. Mēnesi nodzīvoju Taiti. Tad izbraucu cauri ASV un pēdējos mēnešus pavadīju Kārību salās.”

Armanskis pamāja ar galvu.

“Nezinu, kāpēc neatvadījos.”

“Tāpēc, ka tev, godīgi sakot, nospļauties par citiem cilvēkiem,” Dragans Armanskis lietišķi sacīja.

Līsbeta Salandere iekoda apakšlūpā. Viņa bridi domāja. Iespējams, ka bija tā, kā teica Dragans, tomēr apvainojums šķita netaisns.

“Parasti ir tā, ka citiem cilvēkiem ir nospļauties par mani.”

“Blēņas,” Armanskis attrauca. “Tev ir problēmas ar attieksmi, un tu riebīgi izturies pret cilvēkiem, kas cenšas būt tavi draugi. Tik vienkārši.”

Klusums.

“Vai tu gribi, lai eju prom?”

“Dari, kā vēlies. Tu vienmēr esi tā darījusi. Bet, ja tagad aiziesi, es tevi nekad vairs negribu redzēt.”

Līsbeta Salandere piepeši izbijās. Viņu grasījās atraidīt cilvēks, kuru viņa cienīja. Viņa nezināja, ko sacīt.

“Ir pagājuši divi gadi, kopš Holgers Palmgrēns pārcieta insultu. Tu neesi viņu apciemojusi ne reizi,” Armanskis nepielūdzami turpināja.

Līsbeta satriekta skatījās uz Armanski.

“Palmgrēns ir dzīvs?”

“Tātad tu pat nezini, vai viņš ir dzīvs vai miris.”

“Ārsti sacīja, ka viņš…”

“Ārsti daudz ko sacīja,” Armanskis viņu pārtrauca. “Viņš bija ļoti smagā stāvoklī un nespēja sazināties ar apkārtējiem. Pēdējā gada laikā Palmgrēna stāvoklis ir krietni uzlabojies. Viņam ir grūti runāt, un ir uzmanīgi jāieklausās, lai saprastu, ko viņš saka. Viņam daudzējādā ziņā ir nepieciešama palīdzība, taču tagad viņš spēj pat aiziet uz tualeti pats. Tie, kam Palmgrēns rūp, viņu apciemo.”

Līsbeta sēdēja kā sastingusi. Tieši viņa bija atradusi Palmgrēnu, kad aizbildni pirms diviem gadiem piemeklēja insults. Viņa izsauca ātro palīdzību, bet ārsti šūpoja galvu un sprieda, ka prognoze nav iepriecinoša. Līsbeta pirmo nedēļu nodzīvoja slimnīcā, līdz kāds ārsts pateica, ka Palmgrēns guļ komā un, visticamāk, vairs nekad nepamodīsies. Šajā mirklī Līsbeta pārtrauca raizēties un izsvītroja Palmgrēnu no savas dzīves. Viņa piecēlās un pameta slimnīcu, neskatīdamās atpakaļ. Un acīm redzami nepārbaudījusi faktus.

Līsbeta sarauca uzacis. Tikmēr viņa bija dabūjusi uz kakla advokātu Nilsu Bjūrmanu, un viņš prasīja lielu daļu uzmanības. Taču neviens, pat ne Armanskis, nebija viņai pastāstījis, ka Palmgrēns ir dzīvs, un vēl jo mazāk, ka viņš varbūt atveseļojas. Viņa pati nekad nebija iedomājusies par šādu iespēju.

Piepeši Līsbetai acīs saskrēja asaras. Nekad iepriekš savā mūžā viņa nebija jutusies kā nožēlojama, egoistiska maita. Un vēl nekad nebija saņēmusi tik briesmīgi klusu bārienu. Viņa nodūra galvu.

Abi bridi sēdēja klusēdami. Klusumu pārtrauca Armanskis. “Kā tev klājas?”

Līsbeta paraustīja plecus.

“Kā tu iztiec? Vai tev ir darbs?”

“Nē, man nav darba, un es nezinu, ko gribētu darīt. Bet man ir nauda, tā ka es iztieku.”

Armanskis uzmanīgi nopētīja meiteni.

“Es tikai ienācu apsveicināties… es nemeklēju darbu. Nezinu… varbūt es gribētu strādāt pie tevis, katrā ziņā, ja tev kādreiz mani vajadzētu, bet tad tam jābūt kaut kam interesantam.”

“Es pieņemu, ka tu negribēsi stāstīt par to, kas pagājušajā gadā notika Hēdestadē.”

Līsbeta klusēja.

“Kaut kas notika. Martins Vangers nositās pēc tam, kad tu biji te iegriezusies, lai aizņemtos novērošanas ierīces, un kāds apdraudēja jūsu dzīvību. Un viņa māsa augšāmcēlās no mirušajiem. Tā bija, maigi izsakoties, sensācija.”

“Esmu apsolījusi nestāstīt.”

Armanskis pamāja ar galvu.

“Es pieņemu, ka tu ari negribēsi stāstīt, kādu lomu spēlēji Vennerstrema lietā.”

“Es palīdzēju Kāliem Blumkvistam to izpētīt.” Līsbetas balss piepeši bija kļuvusi vēsāka. “Tas ir viss. Es nevēlējos tikt tur iejaukta.”

“Mīkaels Blumkvists tevi meklē kā traks. Viņš zvana apmēram reizi mēnesī un apjautājas, vai esmu saņēmis no tevis kādu ziņu. Arī viņš uztraucas.”

Līsbeta turpināja klusēt, bet Armanskis pamanīja, ka viņas mute pārvēršas par šauru svītriņu.

“Es nezinu, vai viņš man patīk,” Armanskis turpināja. “Bet viņš patiesībā uztraucas par tevi. Es viņu satiku kaut kad rudenī. Arī viņš negribēja runāt par Hēdestadi.”

Līsbeta Salandere nevēlējās apspriest Mīkaelu Blumkvistu.

“Es tikai iegriezos apsveicināties un pastāstīt, ka esmu atgriezusies. Es nezinu, vai te palikšu. Te būs mans mobilā telefona numurs un jaunā e-pasta adrese, ja tev mani ievajagas.”

Līsbeta iedeva Armanskim lapiņu un piecēlās. Viņš to paņēma. Līsbeta jau bija pie durvīm, kad viņš sauca meitenei nopakaļ: “Pagaidi mirklīti! Ko tu darīsi?”

“Došos apciemot Holgeru Palmgrēnu.”

“Labi. Bet es domāju… kur tu strādāsi?”

Līsbeta domīgi vēroja Armanski.

“Nezinu.”

“Tev taču jāpelna iztika.”

“Es jau sacīju, ka tieku galā.”

Armanskis atzvēlās krēslā un domāja. Attiecībā uz Līsbetu Salanderi viņš nekad nebija īsti drošs, kā iztulkot viņas vārdus.

“Es biju tik dusmīgs par tavu pazušanu, ka gandrīz nolēmu nekad vairs nedot tev darbu.” Viņš saviebās. “Tu esi tik neuzticama. Taču sasodīti laba pētniece. Varbūt man ir kāds darbiņš, kas tev varētu derēt.”

Līsbeta papurināja galvu. Tomēr atgriezās pie rakstāmgalda. “Man nevajag darbu. Tas ir - man nevajag naudu. Nopietni. Esmu finansiāli neatkarīga.”

Dragans Armanskis sarauca uzacis ar izmisīgu izteiksmi sejā. Pēdīgi viņš pamāja ar galvu.

“Labi, tu esi finansiāli neatkarīga, lai ko tas nozīmētu. Ticēšu uz vārda. Bet ja tev vajag darbu…”

“Dragan, tu esi otrais cilvēks, kuru es apciemoju kopš atgriešanās mājās. Man nevajag tavu naudu. Bet tu vairākus gadus esi bijis viens no nedaudzajiem cilvēkiem, kuru es cienu.”

“Skaidrs. Bet visiem taču no kaut kā jādzīvo.”

“Man žēl, taču mani vairs neinteresē tavi informācijas izpētes uzdevumi. Dod ziņu, ja tev patiešām būs kāda problēma.”

“Kāda veida problēma?”

“Tāda, ar kuru tu netiec galā. Ja tu iestrēgsti un nezini, ko darīt. Lai es pie tevis strādātu, tev jāpiedāvā kaut kas interesants. Varbūt no operatīvās puses.”

“Operatīvās puses? Tev? Kas pazūdi bez pēdām, kad iepatīkas?”

“Muļķības! Es nekad neesmu izgāzusi darbu, kuru esmu uzņēmusies.”

Dragans Armanskis bezpalīdzīgi vēroja meiteni. Jēdziens “operatīvā vienība” bija žargons, taču nozīmēja praktisko darbu. Tas varēja būt jebkas, sākot no miesassargiem un beidzot ar īpašiem apsardzes uzdevumiem mākslas izstādēs. Viņa operatīvais personāls bija uzticami un stabili veterāni, bieži vien ar pieredzi policijā. Turklāt deviņdesmit procenti vīriešu. Līsbeta Salandere bija diametrāls pretstats visiem kritērijiem, ko viņš bija izvirzījis operatīvo vienību personālam Milton Security.

“Mjā…” viņš šaubīgi novilka.

“Nepūlies. Es ņemu tikai darbus, kas mani interesē, tā ka pastāv liela iespēja, ka teikšu - nē. Dod ziņu, ja tev būs īsti sarežģīta problēma. Man labi padodas mīklas.”

Līsbeta pagriezās un izgāja pa durvīm. Dragans Armanskis pašūpoja galvu. Viņa ir jukusi. Viņa patiešām ir jukusi.

Nākamajā mirklī Līsbeta atkal parādījās durvīs.

“Starp citu… Tev divi čaļi jau mēnesi sargā to aktrisi Kristīni Ruterfordu no kāda muļķa, kas raksta anonīmas vēstules. Jūs domājat, ka to dara kāds no savējiem, jo vēstules rakstītājs zina daudz detaļu par viņas dzīvi.”

Dragans Armanskis blenza uz Līsbetu. Viņš juta teju vai strāvas triecienu. Viņa to izdarīja atkal. Līsbeta izmeta repliku par lietu, par kuru nevarēja zināt nenieka. Viņa nevarēja zināt.

“Jā…?”

“Aizmirsti to. Tas ir viltojums. Tās vēstules raksta viņa pati kopā ar draugu, lai pievērstu sev uzmanību. Tuvākajās dienās viņa saņems jaunu vēstuli, un nākamajā nedēļā viņi to noplū- dinās plašsaziņas līdzekļiem. Pastāv liels risks, ka šajā noplūdē Ruterforda vainos Milton. Izsvītro viņu no klientu saraksta.” Pirms Armanskis bija paspējis kaut ko bilst, Līsbeta bija pazudusi. Viņš blenza uz tukšo durvju aiļu. Viņa nekādi nevarēja neko zināt par šo lietu. Viņai firmā noteikti bija informācijas avots, kas noplūdināja informāciju un pastāstīja jaunumus. Taču par šo lietu Milton zināja tikai četri pieci cilvēki - Armanskis pats, operatīvā darba vadītājs un tie daži, kas izmeklēja draudus… Visi bija atzīti un uzticami profesionāļi. Armanskis paberzēja zodu.

Viņš palūkojās uz rakstāmgaldu. Mape ar Ruterfordas lietu bija ieslēgta rakstāmgalda atvilktnē. Kabinetam bija pieslēgta signalizācija. Viņš atkal ieskatījās pulkstenī un secināja, ka tehniskās nodaļas vadītājs Harijs Fransons noteikti jau devies mājās. Armanskis atvēra e-pasta programmu un nosūtīja Fransonam vēstuli, kurā lūdza viņu nākamajā dienā uzstādīt Armanska kabinetā slepenu novērošanas kameru.

Līsbeta Salandere taisnā ceļā devās mājās uz Mūsebaki. Viņa pielika soli, juzdama, ka jāsteidzas.

Līsbeta piezvanīja uz Sēderas slimnīcu, un pēc kāda brīža, kad viņa bija pārslēgta no viena telefona uz citu, viņai izdevās atrast Holgeru Palmgrēnu. Jau četrpadsmit mēnešus viņš atradās Ešta- vīkenas rehabilitācijas klīnikā Eltā. Līsbeta piepeši iedomājās par Epelvīkenu. Piezvanījusi uz klīniku, viņa saņēma ziņu, ka šobrīd Palmgrēns guļ, taču viņu varēs apciemot nākamajā dienā.

Visu vakaru Līsbeta staigāja šurpu turpu pa dzīvokli. Meitene jutās ļoti nelāgi. Viņa agri devās gulēt un gandrīz tūlīt aizmiga. Līsbeta pamodās pulksten septiņos, iegāja dušā un paēda brokastis 7-Eleven kioskā. Ap astoņiem viņa devās uz autonomu pie Ringvēgena. Man jāsagādā pašai savs vāģis. Līsbeta noīrēja to pašu Nissan Miera, ar kuru pirms dažām nedēļām bija devusies uz Epelvīkenu.

Novietodama auto pie klīnikas, viņa piepeši sajutās nervoza, tomēr saņēmās, iegāja reģistratūrā un sacīja, ka vēlas sastapt Holgeru Palmgrēnu.

Sieviete, uz kuras kartītes bija rakstīts “Margita”, reģistratūrā palūkojās savos papīros un paskaidroja, ka Palmgrēnam šobrīd ir ārstnieciskās vingrošanas nodarbība un viņu varēs satikt tikai pēc vienpadsmitiem. Viešņa varot pasēdēt uzgaidāmajā telpā vai atnākt vēlāk. Līsbeta devās atpakaļ uz stāvvietu, iesēdās mašīnā un gaidīdama izsmēķēja trīs cigaretes. Pulksten vienpadsmitos viņa atkal devās uz reģistratūru. Viņai parādīja ceļu uz ēdamzāli: caur gaiteni pa labi un pēc tam - pa kreisi.

Viņa apstājās durvju ailā un ieraudzīja Holgeru Palmgrēnu pustukšā ēdamzālē. Viņš sēdēja ar seju pret Līsbetu, pievērsis visu uzmanību šķīvim. Palmgrēns neveikli turēja dakšiņu, satvēris to ar visu dūri, un koncentrējies virzīja ēdienu uz muti. Aptuveni katru trešo reizi viņam tas neizdevās un dakšiņas saturs nokrita.

Palmgrēns bija sašļucis un izskatījās teju vai simtgadīgs. Viņa seja bija savādi stinga. Viņš sēdēja ratiņkrēslā. Tikai šajā mirklī Līsbeta Salandere saprata, ka Palmgrēns tiešām ir dzīvs un Armanskis nav viņai melojis.

Holgers Palmgrēns klusi nolamājās, trešo reizi cenzdamies dabūt uz dakšiņas porciju makaronu pudiņa. Viņš pieņēma to, ka nevar lāgā paiet un nespēj darīt daudz ko citu. Taču viņam riebās, ka viņš nevar kārtīgi paēst un dažkārt siekalojas kā zīdainis.

Ar prātu viņš saprata, kā tas darāms. Jānoliek dakšiņa pareizā leņķī, jāstumj uz priekšu, jāpaceļ un jāvirza uz muti. Taču problēmas sagādāja koordinācija. Šķita, ka roka dzīvo pati savu dzīvi. Kad viņš tai pavēlēja celties, roka lēnām virzījās sāņus. Kad viņš to cēla pie mutes, tā pēdējā brīdī mainīja virzienu un devās uz vaigu vai zodu.

Tomēr Palmgrēns ari zināja, ka rehabilitācijai ir rezultāti. Vēl pirms sešiem mēnešiem roka bija drebējusi tik stipri, ka viņš nespēja dabūt mutē ne kumosa. Tagad maltītes gāja lēni, taču viņš ēda pats. Palmgrēns nedomāja padoties, līdz atgūs pilnu kontroli pār saviem locekļiem.

Viņš nolaida dakšiņu, lai paņemtu jaunu kumosu, kad no aizmugures pēkšņi parādījās kāda roka un maigi atņēma viņam dakšiņu. Viņš redzēja, ka roka paņem porciju makaronu pudiņa un paceļ to. Viņš tūlīt pazina mazo, lelles rociņai līdzīgo dūri un pagrieza galvu, sastapdams Līsbetas Salanderes acis mazāk nekā desmit centimetru no savas sejas. Meitenes skatiens bija nogaidošs. Viņa šķita satraukta.

Palmgrēns ilgi sēdēja nekustīgs un blenza uz meitenes seju. Viņa sirds piepeši bija sākusi stipri dauzīties. Tad viņš pavēra muti un pieņēma kumosu.

Līsbeta baroja viņu kumosu pēc kumosa. Parasti Palmgrēns necieta, ka viņam palīdz pie ēdamgalda, taču viņš saprata Llsbe- tas vajadzību. Te nebija runa par to, ka viņš ir bezpalīdzīgs dārzenis. Līsbeta baroja Palmgrēnu ar pazemības žestu - viņas gadījumā tā bija neparasta kaite. Meitene izveidoja pietiekami lielas kumosa porcijas un pagaidīja, līdz viņš sakošļā. Kad Palmgrēns norādīja uz piena glāzi ar salmiņu, Līsbeta to mierīgi pacēla, lai viņš varētu padzerties.

Visu maltītes laiku abi nepārmija ne vārda. Kad Palmgrēns bija norijis pēdējo kumosu, Līsbeta nolika dakšiņu un jautājoši paskatījās uz viņu. Palmgrēns papurināja galvu. Nē, es negribu papildporciju.

Holgers Palmgrēns atzvēlās ratiņkrēslā un dziļi ievilka elpu. Līsbeta pacēla salveti un noslaucīja viņam muti. Viņš piepeši sajutās kā mafijas boss amerikāņu filmā, kur capo di tutti capi saņem cieņas apliecinājumus. Viņš iztēlojās, kā Līsbeta varētu noskūpstīt viņam roku, un pasmaidīja par neprātīgo fantāziju.

“Diezin vai te varētu dabūt tasīti kafijas?” Līsbeta jautāja.

Palmgrēns kaut ko nomurmināja. Viņa lūpas un mēle negribēja pareizi veidot skaņas.

“Bufts galc ais stūra.” Bufetes galdiņš aiz stūra.

“Ko tu gribēsi? Ar pienu bez cukura kā agrāk?”

Palmgrēns pamāja ar galvu. Līsbeta novāca paplāti un pēc dažām minūtēm atgriezās ar divām kafijas tasītēm. Palmgrēns pamanīja, ka viņa dzer melnu kafiju, kas bija neparasti. Viņš pasmaidīja, ieraudzījis, ka Līsbeta ir pataupījusi piena glāzes salmiņu viņa kafijai. Viņi sēdēja klusēdami. Holgers Palmgrēns gribēja sacīt tūkstoš lietu, taču nespēja formulēt ne zilbes. Toties viņu acis atkal un atkal sastapās. Līsbeta Salandere izskatījās briesmīgas vainas mākta. Beidzot viņa pārtrauca klusumu.

“Es domāju, ka tu esi miris,” viņa sacīja. “Es nezināju, ka esi dzīvs. Ja būtu zinājusi, es nekad… es jau sen būtu tevi apciemojusi.”

Palmgrēns pamāja ar galvu.

“Piedod man!”

Viņš atkal pamāja ar galvu. Pasmaidīja. Viņa smaids bija greizs, lūpas savilkušās murskulī.

“Tu gulēji komā, un ārsti teica, ka tu mirsi. Viņi domāja, ka tu nomirsi dažu dienu laikā, un es vienkārši aizgāju. Man žēl. Piedod!”

Palmgrēns pacēla plaukstu un uzlika to uz viņas mazās dūrī- tes. Līsbeta cieši satvēra viņa plaukstu un uzelpoja.

“Tu bi pasdus.” Tu biji pazudusi.

“Tu runāji ar Draganu Armanski?”

Palmgrēns pamāja.

“Es ceļoju. Man vajadzēja aizbraukt. Es ne no viena neatvadījos, vienkārši aizbraucu. Vai tu uztraucies?”

Viņš papurināja galvu.

“Tev nav jāuztraucas par mani.”

“Es nekat neustraus. Tu vimr… tic gala. Bet Rmnsk bi ustrauss.” Es nekad neuztraucos par tevi. Tu vienmēr tiec galā. Bet Armanskis bija uztraucies.

Līsbeta pirmo reizi pasmaidīja, un Holgers Palmgrēns atslāba. Tas bija viņas ierastais, greizais smaids. Viņš nopētīja Līsbetu, salīdzināja atmiņā palikušo tēlu ar meiteni sev acu priekšā. Viņa bija mainījusies. Glīti un labi ģērbusies. Izņēmusi riņķīti no lūpas un… hmm… arī lapsenes tetovējums uz kakla bija pazudis. Līsbeta izskatījās pieaugusi. Palmgrēns iesmējās pirmo reizi daudzu nedēļu laikā. Tas izklausījās pēc klepus lēkmes.

Līsbeta pasmaidīja vēl greizāk un piepeši sajuta, ka viņas sirdi piepilda sen nejusts siltums.

“Tu es lab tiks gala.” Tu esi labi tikusi galā. Palmgrēns norādīja uz viņas drēbēm. Līsbeta pamāja ar galvu.

“Man klājas lieliski.”

“Ka jauns aisbildn?” Kāds ir jaunais aizbildnis?

Holgers Palmgrēns redzēja, ka Līsbetas seja satumst. Viņas lūpas piepeši mazliet sakniebās. Viņa palūkojās uz Palmgrēnu naivām acīm.

“Ir okei… es tieku ar viņu galā.”

Palmgrēna uzacis savilkās jautājumā. Līsbeta palūkojās apkārt ēdamzālē un mainīja tematu.

“Cik ilgi tu jau te esi?”

Palmgrēns nebija nekāds vakarējais. Viņu bija piemeklējis insults, un viņam bija grūti runāt un koordinēt kustības, taču viņa prāta spējas bija neskartas un radars tūlīt uztvēra neīstu toni Līsbetas Salanderes balsī. Pa visiem šiem gadiem, kopš Palmgrēns meiteni pazina, viņš bija nonācis pie slēdziena, ka viņa nekad tieši nemelo, bet ne vienmēr ir vaļsirdīga. Viņas melu paņēmiens bija uzmanības novēršana. Ar jauno aizbildni acīmredzot bija problēmas. Tas Holgeru Palmgrēnu nepārsteidza.

Piepeši viņš sajuta dziļu nožēlu. Cik reižu viņš bija vēlējies sazināties ar kolēģi Nilsu Bjūrmanu, lai pārbaudītu, kā klājas Līsbetai Salanderei, bet vienmēr atturējies! Un kāpēc viņš nebija atdevis meitenei rīcībspēju, kamēr viņam vēl bija tāda vara? Palmgrēns zināja, kāpēc - egoistiskā kārtā viņš bija vēlējies saglabāt saikni.

Viņš mīlēja šo sasodīto, apgrūtinošo skuķi, it kā tā būtu viņa paša meita, un vēlējās ieganstu, lai saglabātu šīs attiecības. Turklāt tādam dārzenim aprūpes namā bija par grūtu un smagu sākt strādāt, ja neveicās pat attaisīt rāvējslēdzēju, kad viņš aizsteberēja uz tualeti. Palmgrēns jutās tā, it kā patiesībā tieši viņš būtu pievīlis Līsbetu Salanderi. Bet viņa vienmēr izdzīvo… Viņa ir visapķērīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu sastapis.

“Tes.”

“Nesapratu.”

“Ties.”

“Tiesa? Ko tu ar to domā?”

“Vajdz ko tavs ri…i…cibspej…”

Holgera Palmgrēna seja piesarka un sašķobījās, kad viņam neizdevās formulēt vārdus. Līsbeta uzlika plaukstu viņam uz delma un saudzīgi paspieda.

“Holger… neuztraucies par mani. Es plānoju tikt vaļā no rīcīb- nespējas tuvākajā laikā. Tev vairs nav jāuztraucas, bet man varētu būt nepieciešama tava palīdzība. Vai piekrīti? Vai būsi mans advokāts, ja man tevi vajadzēs?”

Palmgrēns papurināja galvu.

“Pa vec.” Viņš ar pirksta kauliņu pieklauvēja pie galda. “Dums… vecs.”

“Jā, tu esi dumjš vecis, ja tev ir tāda attieksme. Man vajag advokātu. Es gribu tevi. Tu varbūt nevari sacīt galavārdu tiesā, bet vari dot man padomu, kad pienāks laiks. Labi?”

Palmgrēns atkal papurināja galvu. Tad pamāja.

“Strad?”

“Nesaprotu.”

“Ku tu strad? Ne pi Rmansk.” Kur tu strādā? Ne pie Armanska.

Līsbeta kādu minūti vilcinājās, prātodama, kā izklāstīt savu dzīves situāciju. Tas kļuva sarežģīti.

“Holger, es vairs nestrādāju pie Armanska. Man vairs nav jāstrādā pie viņa, lai nopelnītu iztiku. Man ir nauda un klājas labi.”

Palmgrēna uzacis atkal savilkās.

“Tagad es tevi apciemošu bieži. Es tev pastāstīšu… bet nesasteigsim. Šobrīd es gribu darīt ko citu.”

Viņa noliecās, uzcēla uz galda somu un izņēma šaha dēlīti.

“Neesmu sasitusi tevi lupatās divus gadus.”

Palmgrēns padevās. Līsbeta bija sastrādājusi kaut kādas palaidnības, par ko nevēlējās stāstīt. Viņš bija pārliecināts, ka viņam būtu iebildumi, tomēr pietiekami paļāvās uz Līsbetu, lai zinātu, ka tas, ar ko viņa nodarbojas, varbūt ir Juridiski Apšaubāmi, bet nav Dieva Likumu pārkāpums. Atšķirībā no vairākuma citu Holgers Palmgrēns bija pārliecināts, ka Līsbeta Salandere ir patiesi augstas morāles cilvēks. Nelaime tā, ka viņas morāle ne vienmēr sakrita ar likumos atzīto.

Meitene novietoja šaha figūriņas Palmgrēnam priekšā, un viņš satriekts aptvēra, ka tas ir viņa paša dēlītis. Viņa būs to nočiepusi no dzīvokļa, kad viņš saslima. Par piemiņu? Līsbeta piešķīra viņam baltos. Piepeši Palmgrēns jutās laimīgs kā bērns.

Līsbeta Salandere palika pie Holgera Palmgrēna divas stundas. Viņa bija sakāvusi Palmgrēnu trīs reizes, kad māsiņa pārtrauca abu čīkstinu pie šaha dēlīša, paziņodama, ka pienācis laiks pēcpusdienas vingrošanai. Līsbeta novāca figūras un salocīja galdiņu.

“Vai jūs varētu pastāstīt, kā notiek ārstnieciskā vingrošana?” viņa jautāja māsiņai.

“Tie ir spēka un koordinācijas treniņi. Un mēs progresējam, vai ne?”

Pēdējais jautājums bija domāts Holgeram Palmgrēnam. Viņš pamāja ar galvu.

“Jūs tagad varat noiet jau vairākus metrus. Vasarā pats varēsiet pastaigāties parkā. Vai tā ir jūsu meita?”

Līsbeta un Palmgrēns saskatījās.

“Pameit.” Audžumeita.

“Cik jauki, ka atbraucāt ciemos.” Tulkojums: kur, ellē, tu visu šo laiku biji? Līsbeta ignorēja vāji slēpto kritiku. Viņa pieliecās un noskūpstīja Palmgrēnu uz vaiga.

“Es atbraukšu piektdien.”

Holgers Palmgrēns ar pūlēm piecēlās no ratiņkrēsla. Līsbeta kopā ar viņu aizgāja līdz liftam, kur abu ceļi šķīrās. Līdzko lifta durvis bija aizvērušās, viņa devās uz reģistratūru un apvaicājās, vai varētu parunāt ar kādu atbildīgo. Viņu nosūtīja pie kāda Dr. A. Sivarnandana, ko viņa atrada kabinetā gaiteņa galā. Līsbeta nosauca savu vārdu un paskaidroja, ka ir Holgera Palmgrēna audžumeita.

“Es gribētu zināt, kā viņam klājas un kas ar viņu notiks.”

Dr. A. Sivamandans atvēra Holgera Palmgrēna slimības vēsturi un izlasīja pirmās lappuses. Viņam bija bakurētaina seja ar plānām Ūsiņām, kas Līsbetai šķita kaitinošas. Beidzot ārsts pacēla acis. Līsbetai par lielu izbrīnu, viņš runāja ar izteiktu somu akcentu.

“Man šeit nav atzīmēts, ka Palmgrēna kungam būtu kāda meita vai audžumeita. Patiesībā šķiet, ka viņa tuvākā radiniece ir astoņdesmit sešus gadus veca māsīca Jemtlandē.”

“Viņš rūpējās par mani no trīspadsmit gadu vecuma līdz brīdim, kad piedzīvoja insultu. Tobrīd man bija divdesmit četri.” Līsbeta parakājās jakas iekškabatā un nometa dr. A. Sivarnan- danam priekšā uz rakstāmgalda pildspalvu.

“Mans vārds ir Līsbeta Salandere. Ierakstiet manu vārdu viņa slimības vēsturē. Esmu viņam tuvākais cilvēks šajā pasaulē.” “Iespējams,” Sivamandans nepielūdzami atbildēja. “Bet, ja jūs esat viņa tuvākais cilvēks, jūs tiešām esat vilcinājusies ar apmeklējumu. Cik es zinu, viņu tikai dažas reizes ir apciemojis kāds, kurš nav viņa radinieks, bet kuram mums jāpaziņo, ja Palmgrēna stāvoklis pasliktinātos vai viņš nomirtu.”

“Droši vien Dragans Armanskis.”

Dr. A. Sivamandans izbrīnā pacēla uzacis un domīgi pamāja ar galvu.

“Tas tiesa. Jūs viņu pazīstat?”

“Varat viņam piezvanīt un pārliecināties par to, kas es esmu.” “Tas nav nepieciešams. Es jums ticu. Man ziņoja, ka jūs divas stundas spēlējāt šahu ar Palmgrēnu. Tomēr es nevaru apspriest viņa veselības stāvokli ar jums bez viņa piekrišanas.”

“Un tādu piekrišanu jūs no tā spītīgā velna nekad neiegūsiet. Jo viņš cieš no aplama priekšstata, ka nedrīkst apgrūtināt mani ar savām problēmām un ka tieši viņš joprojām ir atbildīgs par mani, nevis otrādi. Redziet, ir tā - es divus gadus domāju, ka Palmgrēns ir miris. Vakar man teica, ka viņš ir dzīvs. Ja es būtu zinājusi… to ir grūti paskaidrot, bet es gribētu uzzināt, kādas ir prognozes un vai viņš atlabs.”

Dr. Sivamandans paņēma pildspalvu un glīti ierakstīja Līsbetas Salanderes vārdu Holgera Palmgrēna slimības vēsturē. Viņš palūdza Līsbetai personas kodu un telefona numuru.

“Labi, tagad jūs formāli esat viņa audžumeita. Tas varbūt nav gluži pēc noteikumiem, bet, tā kā esat pirmais ciemiņš kopš Ziemassvētkiem, kad te iegriezās Armanska kungs… Jūs viņu šodien satikāt un pati redzējāt, ka viņam ir koordinācijas problēmas un grūti runāt. Viņam bija insults.”

“Zinu. Es viņu atradu un izsaucu ātro palīdzību.”

“Ak tā. Tad jums jāzina, ka Palmgrēns trīs mēnešus gulēja intensīvajā terapijā. Viņš ilgi bija bez samaņas. Pacienti bieži nepamostas no šādas komas, taču dažkārt tā notiek. Viņš acīmredzot nebija gatavs mirt. Sākumā viņu pārveda uz demences nodaļu ilgstoši slimajiem, kas nespēj parūpēties paši par sevi. Pretēji gaidītajam viņš izrādīja uzlabošanās pazīmes un pirms deviņiem mēnešiem tika atvests šurp uz rehabilitāciju.”

“Kas viņu gaida nākotnē?”

Dr. Sivamandans noplātīja rokas.

“Vai jums ir labāka kristāla lode par manējo? Patiesībā - man nav ne jausmas. Viņš var nomirt no asinsizplūduma jau šonakt. Vai dzīvot samērā normālu dzīvi vēl divdesmit gadus. Es nezinu. Laikam jāsaka: to izlemj Dievs.”

“Un ja viņš dzīvos vēl divdesmit gadus?”

“Palmgrēnam ir bijusi nopietna rehabilitācija, un tikai pēdējos mēnešos mēs redzam skaidrus uzlabojumus. Pirms sešiem mēnešiem viņš vēl nevarēja bez palīdzības paēst. Vēl pirms mēneša viņš tik tikko spēja piecelties no krēsla, ari tāpēc, ka gulēšanas dēļ muskuļi ir atrofējušies. Tagad viņš var noiet īsus gabaliņus.” “Vai viņam kļūs labāk?”

“Jā. Turklāt ievērojami labāk. Pirmais slieksnis bija grūts, taču tagad mēs katru dienu redzam progresu. Palmgrēns ir zaudējis gandrīz divus gadus savas dzīves. Es ceru, ka pēc dažiem mēnešiem, vasarā, viņš varēs pastaigāties parkā.”

“Un runāt?”

“Nelaime tā, ka cieta gan runas centrs, gan kustībspēja. Viņš patiešām ilgu laiku bija “dārzenis”. Pēc tam Palmgrēns bija spiests no jauna iemācīties kontrolēt savu ķermeni un runāt. Viņam ir grūti atcerēties, kuru vārdu lietot, un vajadzēja iemācīties vārdus no jauna. Bet tas nav tā, kā mācīt bērnu, - viņš saprot vārda nozīmi, bet nespēj to formulēt. Dodiet pāris mēnešus, un jūs jutīsiet, ka Palmgrēna runasspējas ir uzlabojušās. Tas pats attiecas uz orientēšanās spēju. Pirms deviņiem mēnešiem viņam bija grūti atšķirt labo pusi no kreisās vai liftā - augšas un lejas pogu.” Līsbeta Salandere domīgi pamāja ar galvu. Meitene divas minūtes prātoja. Viņai patiesībā patika šis Dr. A. Sivamandans ar indieša ārieni un somu akcentu.

“Ko nozīmē A?” viņa piepeši pajautāja.

Ārsts uzjautrināts paskatījās uz viņu.

“Anderss.”

“Anderss?”

“Esmu dzimis Šrilankā, bet dažu mēnešu vecumā mani adoptēja uz Obu.”

“Labi. Anders, kā es varu palīdzēt?”

“Apciemojiet viņu. Sagādājiet intelektuālu stimulu.”

“Es varu nākt katru dienu.”

“Nē, es negribu, lai jūs nākat katru dienu. Ja jūs viņam patīkat, tad es gribētu, lai viņš gaida jūsu apciemojumus un viņam tie neapnīk.”

“Vai kāda īpaša aprūpe varētu uzlabot viņa izredzes? Es par to samaksāšu.”

Ārsts piepeši uzsmaidīja Līsbetai, bet tūdaļ atguva nopietnību.

“Baidos, ka mēs jau esam īpašā aprūpe. Es, protams, gribētu, lai mums būtu labāki resursi un nebūtu jācieš no līdzekļu apcirpšanas, bet varu apgalvot, ka viņš saņem ļoti kompetentu aprūpi.”

“Un, ja jums nebūtu jāraizējas par apcirpšanu, ko tad jūs varētu viņam piedāvāt?”

“Tādam pacientam kā Holgeram Palmgrēnam ideāli, protams, būtu piedāvāt pilna laika personisko treneri. Bet mums Zviedrijā jau sen vairs nav tādu resursu.”

“Pieņemiet tādu.”

“Piedodiet?”

“Pieņemiet personisko treneri Holgeram Palmgrēnam. Sameklējiet labāko, kādu varat atrast. Dariet to jau rīt. Un parūpējieties, lai būtu pieejams viss tehniskais aprīkojums, kāds vien vajadzīgs. Es gādāšu, lai jau šīs nedēļas beigās tiktu pārskaitīta nauda, kas nepieciešama algai un aprīkojumam.”

“Jūs jokojat?”

Līsbeta pievērsa Dr. Andersam Sivarnandanam asu un tiešu skatienu.

Mia Bergmane nobremzēja un piebrauca savu fiatu ietves malā pie Vecpilsētas metrostacijas. Dāgs Svensons atvēra durtiņas un, mašīnai braucot, ieslīdēja pasažiera sēdeklī. Viņš paliecās uz priekšu un noskūpstīja Miu uz vaiga, bet viņa iekārtojās aizmugurē autobusam.

“Sveiks!” viņa sacīja, nenovērsdama skatienu no ielas. “Tu izskatījies nopietns, vai kaut kas atgadījies?”

Dāgs Svensons nopūtās un piesprādzējās.

“Nē, nekas nopietns. Tikai drusku sarežģījumi ar tekstu.” “Kādi?”

“Mēnesis līdz nodošanas termiņam. Esmu veicis deviņas no divdesmit divām plānotajām konfrontācijām. Man ir problēmas ar Bjerku no Drošības policijas. Tam maitam ir slimības lapa, un mājās viņš neceļ telefonu.”

“Vai viņš ir slimnīcā?”

“Nezinu. Vai tu kādreiz esi mēģinājusi iegūt informāciju no Drošības policijas? Viņi pat neatzīst, ka viņš tur strādā.”

“Vai mēģināji caur vecākiem?”

“Abi miruši. Bjerks nav precējies. Viņam ir brālis, kurš dzīvo Spānijā. Es vienkārši nezinu, kā viņu dabūt rokā.”

Mia Bergmane pašķielēja uz draugu, caur Slusenu stūrēdama Nīnesvēgena tuneļa virzienā.

“Ļaunākajā gadījumā mums būs jāizņem nodaļa par Bjerku. Blumkvists pieprasa, lai visi, kurus apsūdzam, gūtu iespēju sniegt komentārus, pirms mēs viņus nododam atklātībai.”

“Un būtu žēl pazaudēt slepenpolicijas pārstāvi, kas izmanto prostitūtas. Ko tu iesāksi?”

“Protams, meklēšu viņu. Kā tev pašai? Nenervozē?”

Viņš uzmanīgi iebikstīja Miai sānos.

“Patiesībā ne. Nākammēnes man būs disertācijas aizstāvēšana, bet jūtos mierīga kā klints.”

“Tu pārzini savu tematu. Kāpēc nervozēt?”

“Paskaties aizmugurē.”

Dāgs pagriezās un ieraudzīja saini.

“Mia - tā ir nodrukāta!” viņš izsaucās.

Viņš pacēla nodrukāto disertāciju.

From Russia with Love.

Cilvēktirdzniecība, organizētā noziedzība un sabiedrības pret- pasākumi

Mia Bergmane

“Es domāju, ka to drukās tikai nākamnedēļ. Velns… kad tiksim mājās, jāatver pudele vīna. Apsveicu, doktore!”

Dāgs pieliecās un atkal noskūpstīja Miu uz vaiga.

“Mierīgāk, es kļūšu par doktori tikai pēc trim nedēļām. Un savaldi rokas, kamēr es stūrēju.”

Dāgs iesmējās. Tad atkal kļuva nopietns.

“Starp citu, darvas karote medus mucā… pirms dažiem gadiem tu intervēji kādu meiteni, Irinu P.”

‘Trina P„ divdesmit divus gadus veca, no Sanktpēterburgas. Viņa pirmo reizi ieradās Zviedrijā 1999. gadā un ir vairākkārt atgriezusies. Kas par lietu?”

“Šodien satiku Gulbrandsenu. Policistu, kurš izmeklēja bordeļa lietu Sēderteljē. Vai tu pagājušajā nedēļā lasīji, ka Sēderteljes kanālā atrada meiteni? To ziņoja vakara avīzēs. Tā bija Irina P.” “Cik briesmīgi!”

Viņi klusēdami pabrauca garām Skanstullai.

“Viņa arī ir pieminēta disertācijā,” Mia beidzot ierunājās. “Ar pseidonīmu Tamāra.”

Dāgs Svensons disertācijā atšķīra interviju nodaļu un sameklēja Tamāru. Viņš uzmanīgi lasīja, kamēr Mia pabrauca garām Globen arēnai.

“Viņu šurp atveda kāds, kuru tu dēvē par Antonu.”

“Es nevaru izmantot īstos vārdus. Mani brīdināja, ka aizstāvēšanā par to varu saņemt kritiku, tomēr nedrīkstu minēt meiteņu vārdus. Viņas riskē ar dzīvību. Un es nevaru saukt vārdā arī viņu klientus, jo tie varētu izskaitļot, ar kurām meitenēm esmu runājusi. Tāpēc visos gadījumu aprakstos man ir tikai pseidonīmi un personas bez identitātes, lai nebūtu specifisku detaļu.”

“Kas ir Antons?”

“Viņa vārds laikam ir Zaļa. Man tā arī nav izdevies šo vīrieti identificēt, bet šķiet, ka viņš ir polis vai dienvidslāvs, un patiesībā viņam ir cits vārds. Es runāju ar Irinu P. četras piecas reizes, un tikai pēdējoreiz meitene viņu pieminēja. Viņa vēlējās sakārtot savu dzīvi un bija nolēmusi izstāties, bet šausmīgi baidījās no viņa.”

“Hmm…” Dāgs Svensons novilka.

“Kas ir?”

“Es tikai domāju… Pirms dažām nedēļām pamanīju vārdu Zaļa.”

“Kur?”

“Es konfrontēju Sandstremu - to maitu žurnālistu, meiteņu klientu. Velns parāvis! Viņš ir īsts sūdabrālis.”

“Kā tā?”

“Patiesībā viņš nav nekāds žurnālists. Viņš veido firmām reklāmas avīzes. Taču viņam ir drausmīgi perversas fantāzijas par izvarošanu, ko viņš īsteno ar to meiteni…”

“Zinu. Es taču viņu intervēju.”

“Bet vai tu esi pamanījusi, ka viņš Tautas veselības institūtam ir veidojis informatīvo bukletu par seksuāli transmisīvajām slimībām?”

“To es nezināju.”

“Es konfrontēju Sandstremu pagājušajā nedēļā. Viņš, protams, pilnīgi salūza, kad noliku priekšā pierādījumus un pajautāju, kāpēc viņš apmeklē pusaudzes prostitūtas no Austrumu bloka, lai īstenotu fantāzijas par izvarošanu. Pamazām es no viņa izspiedu kaut kādu paskaidrojumu.”

“Jā?”

“Sandstrems bija nonācis tādā situācijā, ka bija ne tikai klients, bet arī izdarīja pakalpojumus seksa mafijai. Viņš nosauca man vārdus, arī vārdu Zaļa. Neko īpašu par viņu nestāstīja, taču tas ir visai neparasts vārds.”

Mia Bergmane paskatījās uz draugu.

“Tu nezini, kas viņš ir?” Dāgs jautāja.

“Nē. Man nav izdevies viņu identificēt. Bet šis vārds laiku pa laikam parādās. Šķiet, ka meitenes no viņa briesmīgi baidās, un neviena nevēlas stāstīt neko vairāk.”

9.   nodala

Svētdiena, 6. marts-piektdiena, II. marts

Iedams uz ēdamzāli, Dr. A. Sivamandans palēnināja soli, jo bija pamanījis Holgeru Palmgrēnu un Līsbetu Salanderi. Abi sēdēja, noliekušies pār šaha dēlīti. Salandere bija pasākusi ierasties reizi nedēļā, visbiežāk svētdienās. Viņa vienmēr atbrauca ap trijiem un pāris stundu spēlēja šahu ar Palmgrēnu. Meitene atstāja veco vīru ap astoņiem vakarā, kad viņam bija laiks doties gulēt. Ārsts bija ievērojis, ka Salandere it nemaz neizturas pret Palmgrēnu saudzīgi vai kā pret slimnieku, bet gluži pretēji - šķita, ka abi nemitīgi ķīvējas; meitene arī ļāva, lai Palmgrēns viņai nes kafiju.

Dr. Sivamandans sarauca uzacis. Viņš nespēja izprast šo dīvaino meiteni, kas sevi uzskatīja par Holgera Palmgrēna audžumeitu. Viņai bija neparasta āriene, un visus apkārtējos viņa uzlūkoja ar lielām aizdomām. Pajokot ar viņu bija pilnīgi neiespējami.

Šķita, ka arī patērzēt ar viņu ir neiespējami. Kad ārsts reiz pajautāja, kur Salandere strādā, viņa izvairījās no atbildes.

Dažas dienas pēc pirmā apciemojuma viņa bija atgriezusies ar kaudzīti dokumentu, kas apliecināja, ka nodibināts bezpeļņas fonds ar mērķi palīdzēt slimnīcai Holgera Palmgrēna rehabilitācijā. Fonda priekšsēdētājs bija kāds advokāts ar adresi Gibraltārā. Valdē bija viens loceklis, arī viņš bija advokāts ar adresi Gibraltārā, kā arī revidents Hugo Svensons no Stokholmas. Fondā bija ieguditi divarpus miljoni kronu, ko Dr. A. Sivamandans varēja izmantot pēc savas saprašanas, bet ar mērķi, lai sniegtu Holgeram Palmgrēnam visu iespējamo aprūpi. Lai varētu fondu izmantot, Sivarnandanam bija jāpieprasa nauda revidentam, kas parūpēsies par izmaksām.

Tas bija neparasts, lai neteiktu - unikāls gadījums.

Sivamandans pāris dienu prātoja, vai šajā gadījumā nav saskatāms kaut kas neētisks. Viņš nespēja rast tūlītējus iebildumus, tāpēc nolēma nolīgt trīsdesmit deviņus gadus veco Juhannu Karolīnu Oskaršoni par Holgera Palmgrēna personisko asistenti un treneri. Viņa bija sertificēta fizioterapeite ar papildspeciali- tāti psiholoģijā un lielu pieredzi rehabilitācijā. Formāli Oskaršoni bija pieņēmis darbā fonds, un, Sivarnandanam par lielu izbrīnu, pirmo mēnešalgu viņai samaksāja avansā, tiklīdz bija parakstīts līgums. Līdz šim brīdim ārstu bija vajājušas šaubas, vai tas nav kaut kāds neprātīgs blefs.

Šķita, ka darbam ir rezultāti. Aizvadītā mēneša laikā Holgera Palmgrēna koordinācija un vispārējais stāvoklis bija ievērojami uzlabojušies, to varēja spriest pēc testiem, ko viņš izpildīja katru nedēļu. Sivamandans prātoja, cik daudz no šiem uzlabojumiem ir devuši treniņi un cik - Līsbeta Salandere. Nebija nekādu šaubu, ka Palmgrēns pūlējās, cik vien viņa spēkos, un gaidīja meitenes apciemojumus kā sajūsmināts bērns. Šķita, ka viņu uzjautrina regulārās sakāves šahā.

Reiz Sivamandans viņiem piebiedrojās. Tā bija dīvaina partija. Palmgrēns spēlēja ar baltajiem, sāka ar Sicīliešu atklātni un darīja visu pareizi.

Viņš ilgi un pamatīgi apdomāja katru gājienu. Lai kādus fiziskus traucējumus insults būtu izraisījis, viņa intelektuālajām spējām nekas nekaitēja.

Līsbeta Salandere sēdēja un lasīja grāmatu par tik dīvainu tematu kā radioteleskopa frekvenču kalibrācija bezsvara stāvoklī. Viņa sēdēja uz spilvena, lai labāk varētu pārredzēt galdiņu. Kad

Palmgrēns izdarīja gājienu, viņa pacēla acis un, šķietami pat neapdomājusies, pārbīdīja kādu figūru, bet pēc tam atgriezās pie grāmatas. Palmgrēns kapitulēja pēc divdesmit septītā gājiena. Salandere palūkojās augšup un sarauktu pieri pāris sekunžu vēroja dēlīti.

“Nē,” viņa sacīja. “Tev ir iespēja panākt neizšķirtu.”

Palmgrēns nopūtās un piecas minūtes pētīja dēlīti. Beidzot viņš pievērsa skatienu Līsbetai.

“Pierādi.”

Viņa apgrieza galdiņu un pārņēma Palmgrēna figūras. Trīsdesmit devītajā gājienā viņa panāca neizšķirtu.

“Ak kungs!” Sivamandans noteica.

“Tāda viņa ir. Nekad nespēlējiet ar viņu uz naudu,” Palmgrēns sacīja.

Sivamandans pats bija spēlējis šahu kopš bērnības un pusaudža gados piedalījies skolēnu meistarsacīkstēs Obu, kur ieguvis otro vietu. Viņš uzskatīja sevi par kompetentu amatieri. Sivar- nandans saprata, ka Līsbeta Salandere spēlē briesmīgi. Viņa acīmredzot nekad nebija spēlējusi nevienā klubā, un, kad ārsts pieminēja, ka šī partija atgādina kādu Laskera klasiskās partijas variantu, meitene bija neizpratnē. Šķita, ka viņa nekad nav dzirdējusi par Emanuēlu Laskeru. Sivamandans nespēja atturēties no pārdomām, vai viņas talants ir iedzimts un vai viņai tādā gadījumā ir citi talanti, kas varētu interesēt psihologus.

Tomēr viņš neko nejautāja. Viņš konstatēja, ka Holgers Palmgrēns acīm redzami jūtas labāk nekā jebkad, kopš ieradies Ešta- vīkenā.

Advokāts Nilss Bjūrmans atgriezās mājās vēlu vakarā. Viņš bija pavadījis četras nedēļas vasarnīcā pie Stallarholmenas. Bjūrmans jutās nomākts. Patiesībā nebija noticis nekas tāds, kas būtiski uzlabotu viņa dzīves situāciju. Blondais milzis tikai bija paziņojis, ka viņus interesē advokāta piedāvājums - tas viņam maksās simttūkstoš kronu.

Uz grīdas zem vēstuļspraugas bija sakrājusies sūtījumu kaudze. Bjūrmans tos pacēla un nolika uz virtuves galda. Viņu vairs neinteresēja nekas, kam bija saistība ar darbu un ārpasauli, un tikai vēlu vakarā viņa acis pievērsās vēstuļu kaudzītei. Bjūrmans to izklaidīgi pārskatīja.

Viena vēstule bija no Handelsbanken. Advokāts atplēsa aploksni un gandrīz salēcās, ieraudzījis, ka tā ir kopija 9312 kronu izmaksai no Līsbetas Salanderes konta.

Viņa ir atgriezusies.

Bjūrmans iegāja darbistabā un nolika dokumentu uz rakstāmgalda. Viņš vairāk nekā minūti vēroja to naidpilnām acīm, iekams sakopoja domas. Viņš bija spiests sameklēt telefona numuru. Tad pacēla klausuli un piezvanīja uz kādu mobilo ar priekšapmaksas karti. Blondais milzis atbildēja ar vieglu akcentu.

“Jā?”

“Te Nilss Bjūrmans.”

“Ko jūs gribat?”

“Viņa ir atgriezusies Zviedrijā.”

Otrā galā iestājās klusums.

“Labi. Vairāk nezvaniet uz šo numuru.”

“Bet…”

“Jūs drīz saņemsiet ziņu.”

Bjūrmanam par lielu aizkaitinājumu, saruna pārtrūka. Viņš klusībā nolamājās. Tad aizgāja pie bāriņa un ielēja sev pusglāzi Kentucky burbona. Viņš iztukšoja to divos malkos. Man jāpiebremzē ar alkoholu, advokāts nodomāja. Pēc tam ielēja vēl mazliet un aiznesa glāzi uz rakstāmgaldu, kur vēlreiz aplūkoja Handelsbanken vēstuli.

Mirjama Vu masēja Līsbetai Salanderei muguru un skaustu. Viņa intensīvi to mīcīja divdesmit minūtes, bet Līsbeta izbaudīja masāžu, palaikam apmierināti nopūzdamās. Mimī masāžas bija debešķīgi jaukas, un viņa jutās kā kaķēns, kas gribētu murrāt un mīcīties ar ķepiņām.

Līsbeta apspieda vilšanās nopūtu, kad Mimī uzšāva viņai pa dibenu un sacīja, ka nu jau pietiks. Bridi viņa gulēja, veltīgi cerēdama, ka Mimī turpinās, bet, izdzirdusi, ka draudzene pasniedzas pēc vīna glāzes, apvēlās uz muguras.

“Paldies!” viņa sacīja.

“Tu droši vien sēdi pie datora visu dienu. Tāpēc tev sāp mugura.”

“Esmu tikai sastiepusi muskuli.”

Abas gulēja kailas Mimī gultā Lundagātanā. Viņas dzēra sarkanvīnu un bija visai jautrā noskaņojumā. Kopš Līsbeta bija atjaunojusi saites ar Mimī, šķita, ka viņai nav vien gana. Tas bija kļuvis par nelāgu ieradumu - zvanīt viņai gandrīz katru dienu - krietni par biežu. Līsbeta vēroja Mimī un atgādināja sev, ka nedrīkst ļaut sev atkal kādam pieķerties. Beigās kāds varētu būt sāpināts.

Piepeši Mirjama Vu atmuguriski noliecās pār gultas malu un atvēra naktsgaldiņa atvilktni. Viņa izņēma mazu, plakanu paciņu, ietītu puķainā dāvanu papīrā ar zeltītu pušķi, un iemeta to Līsbetai klēpī.

“Kas tas ir?”

“Tava dzimšanas dienas dāvana.”

“Mana dzimšanas diena būs tikai pēc mēneša.”

“Tā ir pagājušā gada dāvana. Toreiz tevi nevarēju dabūt rokā. Es atradu dāvanu, kad kravāju mantas.”

Līsbeta mirkli sēdēja klusēdama.

“Vai man atvērt?”

“Atver, ja gribi.”

Līsbeta nolika vīna glāzi, pakratīja paciņu un piesardzīgi to atvēra. Viņa izņēma skaistu cigarešu etviju, vāciņš bija no melnas un zilas emaljas ar sīku ķīniešu hieroglifu rotājumu.

“Tev vajadzētu atmest smēķēšanu,” Mirjama sacīja. “Bet, ja tu to nedarīsi, tad vismaz varēsi glabāt cigaretes estētiskā iesaiņojumā.”

“Paldies!” Līsbeta sacīja. “Tu esi vienīgā, kas man jelkad uzdāvinājusi dzimšanas dienas dāvanu. Ko nozīmē šie hieroglifi?”

“Kā lai es to zinu? Es neprotu ķiniešu valodu. Tas ir tikai mazs nieciņš, ko atradu krāmu tirdziņā.”

“Skaista etvija.”

“Tāds lēts štrunts. Bet izskatījās kā radīts tev. Mums beidzies vīns. Vai iziesim iedzert alu?”

“Vai tas nozīmē, ka mums jākāpj ārā no gultas un jāapģērbjas?”

“Baidos, ka jā. Bet kāda jēga dzīvot Sēderā, ja šad un tad nevar aiziet uz krogu?”

Līsbeta nopūtās.

“Ejam!” Mirjama Vu sacīja un paknibināja riņķīti Līsbetai nabā. “Pēc tam varam nākt atpakaļ.”

Līsbeta atkal nopūtās, nolika vienu kāju uz grīdas un pasniedzās pēc biksītēm.

Dāgs Svensons sēdēja pie sava palienētā rakstāmgalda Millen- nium redakcijas kaktā, kad piepeši izdzirda nograbam atslēgu ārdurvīs. Viņš paskatījās pulkstenī un aptvēra, ka ir jau deviņi vakarā. Arī Mīkaels Blumkvists šķita pārsteigts, atklājot, ka redakcijā kāds ir.

“Pārcentība un tā tālāk. Sveiks, Mik! Es ņēmos ar grāmatu un aizsēdējos. Ko tu te dari?”

“Gribēju paņemt vienu aizmirstu grāmatu. Vai viss ir labi?” “Jā, nē, nav gan… Es jau trīs nedēļas cenšos dabūt rokā to draņķa Bjerku no Drošības policijas. Gandrīz vai šķiet, ka viņu ir nolaupījis kāds ārvalstu izlūkdienests. Viņš ir kā zemē iegrimis.”

Dāgs pastāstīja par savām problēmām. Mīkaels paņēma krēslu, apsēdās un brīdi domāja.

“Vai esi izmēģinājis triku ar loteriju?”

“Ko?”

“Izgudro vārdu un uzraksti vēstuli, kurā paziņo, ka viņš ir laimējis mobilo telefonu ar GPS navigatoru vai kaut ko tamlīdzīgu.

Izdrukā, lai tā izskatās glīti un kārtīgi, un nosūti uz viņa adresi - šajā gadījumā uz to abonēto pastkastīti. Tātad viņš ir laimējis mobilo telefonu. Turklāt ir viens no divdesmit laimīgajiem, kas piedalās turpmākajā laimestu izspēlē un var laimēt simttūkstoš kronu. Viņam tikai jāpiedalās tirgus pētījumā par dažādām precēm. Aptauja aizņems vienu stundu, un to veiks profesionāls intervētājs. Un tad… jā.”

Dāgs Svensons blenza uz Mīkaelu pavērtu muti.

“Tu to domā nopietni?”

“Kāpēc ne? Tu esi izmēģinājis visu citu, un pat bijušajam drošībniekam vajadzētu prast izrēķināt, ka ir visai lielas izredzes laimēt simttūkstoš kronu, ja esi viens no divdesmit izredzētajiem.”

Dāgs Svensons sāka skaļi smieties.

“Tu esi traks! Vai tas ir likumīgi?”

“Nedomāju, ka būtu nelikumīgi uzdāvināt mobilo telefonu.”

“Tu nudien esi traks.”

Dāgs turpināja smieties. Mīkaels mirkli vilcinājās. Viņš patiesībā grasījās doties mājās un reti gāja uz krogu, taču viņam patika Dāga sabiedrība.

“Vai gribi iedzert alu?” viņš spontāni pajautāja.

Dāgs paskatījās pulkstenī.

“Jā,” viņš sacīja. “Labprāt. Vienu ātru aliņu. Es tikai piezvanīšu Miai. Viņa tusē kopā ar meitenēm un mājupceļā mani paņems.”

Viņi devās uz Dzirnavām, galvenokārt tāpēc, ka tas bija ērti un tuvu. Dāgs Svensons ķiķināja, klusībā sacerēdams vēstuli Bjerkam no Drošības policijas. Mīkaels mazliet šaubīgi šķielēja uz savu uzjautrināto līdzstrādnieku. Viņiem paveicās dabūt galdiņu pie ieejas, un abi pasūtīja pa lielam kausam alus. Salikuši galvas kopā, viņi sāka apspriest tematu, kas šobrīd aizņēma visu Dāga laiku.

Mīkaels nepamanīja, ka pie bāra stāv Līsbeta Salandere kopā ar Mirjamu Vu. Līsbeta paspēra soli atpakaļ, lai Mimī atrastos starp viņu un Blumkvistu. Viņa vēroja Mīkaelu pār Mimī plecu.

Šī bija pirmā reize, kad Līsbeta pēc atgriešanās devās uz krogu un, protams, uzskrēja viņam virsū. Stulbais Kalle Blumkvists.

Viņa nebija redzējusi Mīkaelu vairāk kā gadu.

“Kas noticis?” Mimī jautāja.

“Nekas,” Līsbeta attrauca.

Viņas turpināja pļāpāt. Vai, pareizāk sakot, Mimī turpināja stāstīt par kādu meiču, ko satikusi Londonā pirms pāris gadiem. Stāsts bija par mākslas izstādes apmeklējumu un situāciju, kas kļuva aizvien smieklīgāka, kad Mimī mēģināja meičai piecirst. Līsbeta laiku pa laikam pamāja ar galvu un stāstā palaida garām visu jautrāko.

Viņa konstatēja, ka Mīkaels Blumkvists nav neko daudz mainījies. Viņš izskatījās satriecoši labi, izturējās brīvi un nepiespiesti, taču sejas izteiksme bija nopietna. Viņš klausījās sava galda- biedra stāstā un ik pa laikam pamāja ar galvu. Šķita, ka saruna ir nopietna.

Līsbeta pievērsa skatienu Mīkaela biedram. Puisis gaišiem, īsiem matiem, dažus gadus jaunāks par Mīkaelu; viņš runāja ar apņēmīgu sejas izteiksmi un šķita kaut ko skaidrojam. Līsbeta nekad agrāk nebija viņu redzējusi, un viņai nebija ne jausmas, kas ir šis vīrietis.

Piepeši pie Mīkaela galdiņa pienāca vesels bariņš cilvēku un sarokojās ar viņu. Kāda sieviete papliķēja Mīkaelam pa plecu un pateica kaut ko jocīgu, kas lika pulciņam skaļi iesmieties. Mīkaels izskatījās apmulsis, tomēr arī viņš smējās.

Līsbeta Salandere sarauca uzacis.

“Tu neklausies, ko es stāstu,” Mimī sacīja.

“Klausos gan.”

“Tu krogā esi nelietojama kompānija. Es padodos. Vai iesim mājās nokniebties?”

“Pagaidi brītiņu,” Līsbeta atteica.

Viņa nostājās mazliet tuvāk Mimī un uzlika roku viņai uz gurna. Mimī palūkojās uz savu draudzeni.

“Man gribētos noskūpstīt tevi uz lūpām.”

“Nedari to.”

“Vai tu baidies, ka cilvēki nodomās, ka esi lesbiete?”

“Es negribu šobrīd pievērst uzmanību.”

“Tad iesim mājās.”

“Ne tagad. Pagaidi mazliet.”

Viņām nebija jāgaida ilgi. Jau divdesmit minūtes pēc ierašanās Mīkaela biedram kāds piezvanīja uz mobilo telefonu. Viņi iztukšoja alus kausus un reizē piecēlās.

“Paskat!” Mimī sacīja. “Tas ir Mīkaels Blumkvists. Pēc Venner- strema lietas viņš kļuva slavenāks par rokzvaigzni.”

“Ak tā,” Līsbeta noteica.

“Vai tu to palaidi garām? Tas bija ap to laiku, kad tu devies uz ārzemēm.”

“Esmu par to dzirdējusi.”

Līsbeta pagaidīja vēl piecas minūtes, tad paskatījās uz Mimī. “Tu gribēji noskūpstīt mani uz lūpām.”

Mimī pārsteigta raudzījās uz viņu.

“Es tikai pajokoju.”

Līsbeta pacēlās uz pirkstgaliem, novilka Mimī seju zemāk un sniedza viņai ilgu skūpstu ar mēli. Kad viņas atrāvās viena no otras, atskanēja aplausi.

“Tu tiešām esi jocīga!” Mimī sacīja.

Līsbeta Salandere atgriezās mājās tikai ap septiņiem rītā. Meitene pavilka uz leju krekla apkaklīti un paostīja to. Viņa brīdi domāja, vai iet dušā, taču nolēma to nedarīt, atstāja drēbes kaudzītē uz grīdas un likās gulēt. Viņa gulēja līdz četriem pēcpusdienā, tad piecēlās un devās uz Sēderhalli paēst pusdienas.

Līsbeta domāja par Mīkaelu Blumkvistu un savu reakciju, piepeši atrodoties ar viņu vienā telpā. Viņu bija aizkaitinājusi Mīkaela klātbūtne, taču meitene arī secināja, ka vairs nav sāpīgi viņu ieraudzīt. Viņš bija pārvērties par mazu punktiņu pie apvāršņa, nenozīmīgu traucēkli dzīvē.

Tajā bija krietni lielāki traucēkļi.

Tomēr Līsbetai piepeši gribējās, kaut viņai būtu pieticis drosmes pieiet Mīkaelam klāt un sasveicināties.

Vai varbūt salauzt viņam kādu kaulu - viņa nebija īsti droša par izvēli.

Lai nu būtu kā būdams, pēkšņi Līsbetu pārņēma ziņkāre noskaidrot, ar ko viņš nodarbojas. Pēcpusdienā viņa izgāja ārā, ap septiņiem pārnāca mājās, ieslēdza PowerBook un atvēra programmu Asphyxia 1.3. Ikona MikBlum/laptop joprojām glabājās Holandes serverī. Līsbeta divreiz noklikšķināja uz tās un atvēra Mīkaela Blumkvista cietā diska identisko kopiju. Tas bija viņa datora pirmais apciemojums, kopš viņa pirms vairāk nekā gada pameta Zviedriju. Līsbeta apmierināta pamanīja, ka Mīkaels vēl nav dabūjis jaunāko MacOS, kas nozīmētu, ka Asphyxia ir atslēgta un datu pārtveršana pārtraukta. Viņa arī konstatēja, ka programma jāpārraksta, lai atjauninājumi tai netraucētu.

Kopš viņas iepriekšējā apciemojuma cietā diska apjoms bija pieaudzis par kādiem 6,9 gigabaitiem. Daļu papildinājumu veidoja PDF faili un Quark dokumenti. Dokumenti neaizņēma daudz vietas; toties lielas bija attēlu mapes, lai gan attēli bija samazināti. Kopš Mīkaels atkal bija kļuvis par žurnāla atbildīgo izdevēju, viņš acīmredzot bija sācis arhivēt visas Millennium numuru kopijas.

Līsbeta sakārtoja cieto disku hronoloģiskā secībā ar vecākajiem dokumentiem augšdaļā un pamanīja, ka pēdējos mēnešos Mīkaels lielākoties veltījis laiku mapei ar nosaukumu <Dāgs Svensons>, kas acīmredzot bija kāds grāmatas projekts. Pēc tam viņa atvēra Mīkaela e-pastu un uzmanīgi pārskatīja viņa korespondences adrešu sarakstu.

Viena adrese Līsbetai lika salēkties. 26. janvāri Mīkaels bija saņēmis vēstuli no Stulbās Harrietas Vangeres. Līsbeta to atvēra un izlasīja dažas īsas rindiņas par gaidāmo Millennium gada sapulci. Vēstuli noslēdza ziņa, ka Harrieta rezervējusi to pašu viesnīcas numuru, ko pagājušajā reizē.

Līsbeta brīdi apdomāja šo informāciju. Tad paraustīja plecus un lejupielādēja Mīkaela Blumkvista saraksti, Dāga Svensona grāmatas manuskriptu ar darba nosaukumu Dēles un apakšvirsrakstu Prostitūcijas industrijas balsti. Līsbeta atrada arī kādu disertāciju ar nosaukumu From Russia with Love, ko sarakstījusi sieviete, vārdā Mia Bergmane.

Līsbeta atvienojās no internetā, izgāja virtuvē un ieslēdza kafijas automātu. Pēc tam ar datoru apsēdās uz jaunā dīvāna dzīvojamā istabā. Viņa atvēra Mimī dāvāto cigarešu etviju un aizsmēķēja Marlboro Light. Atlikušo vakara daļu viņa pavadīja lasot.

Ap deviņiem Līsbeta bija pabeigusi Mias Bergmanes disertāciju. Viņa domīgi iekoda apakšlūpā.

Ap pusvienpadsmitiem viņa bija tikusi galā ar Dāga Svensona grāmatu. Viņa saprata, ka Millennium drīz atkal nonāks avīžu pirmajās lapās.

Ap pusdivpadsmitiem Līsbeta bija gandrīz pārskatījusi Mīkaela Blumkvista e-pastu, kad piepeši salēcās un iepleta acis.

Viņa juta, ka pār muguru pārskrien aukstas tirpas.

Tā bija Dāga Svensona vēstule Mīkaelam Blumkvistam.

Svensons garāmejot pieminēja, ka esot domājis par kādu aus- trumeiropiešu bandītu, vārdā Zaļa, kuram varētu veltīt atsevišķu nodaļu, bet konstatēja, ka nepietiks laika līdz nodošanas termiņam. Mīkaels uz vēstuli nebija atbildējis.

Zaļa.

Līsbeta Salandere nekustīgi sēdēja un domāja, līdz ieslēdzās ekrānsaudzētājs.

Dāgs Svensons nolika savu piezīmju bloknotu un pakasīja pakausi. Viņš domīgi vēroja vienīgo vārdu, kas bija uzrakstīts pašā atvērtās lappuses augšdaļā. Četri burti.

Zaļa.

Viņš apjucis trīs minūtes zīmēja ap šo vārdu labirintveida apļus. Tad piecēlās un no virtuvītes atnesa tasi kafijas. Dāgs ieskatījās pulkstenī un konstatēja, ka vajadzētu iet mājās un likties gulēt, taču bija atklājis, ka viņam patīk sēdēt Millennium redakcijā un strādāt vēlu naktīs, kad tur ir klusi un mierīgi. Nodošanas termiņš nepielūdzami tuvojās. Viņš labi pārvaldīja savu manuskriptu, tomēr pirmo reizi kopš projekta sākuma sajuta vieglas šaubas. Viņš prātoja, vai nav palaidis garām kādu nozīmīgu detaļu.

Zaļa.

Līdz šim brīdim Dāgam bija gribējies pēc iespējas ātrāk pabeigt manuskriptu un publicēt grāmatu. Tagad viņš piepeši vēlējās, kaut būtu vairāk laika.

Dāgs domāja par sekcijas protokolu, ko viņam bija iedevis izlasīt policijas inspektors Gulbrandsens. Irinu P. atrada Sēderteljes kanālā. Viņa bija smagi piekauta: ievainojumi sejā un krūškurvī. Nāves iemesls bija lauzts sprands, taču vismaz vēl divi no viņas ievainojumiem bija atzīti par nāvējošiem. Sešas ribas bija lauztas, un kreisā plauša - pārdurta. Smagas piekaušanas rezultātā plīsusi liesa. Ievainojumus bija grūti izprast. Patologs bija izteicis pieņēmumu, ka varētu būt izmantota audumā ietīta koka nūja. Nebija gan skaidrs, kāpēc slepkavam vajadzētu ietīt slepkavības ieroci, taču ievainojumiem nebija parastajiem ieročiem raksturīgu iezīmju.

Slepkavība joprojām nebija atklāta, un Gulbrandsens sprieda, ka izredzes to atrisināt nav īpaši lielas.

Vārds Zaļa bija parādījies saistībā ar četrām epizodēm materiālos, ko Mia Bergmane savākusi pēdējo gadu laikā, - taču vienmēr perifērijā, vienmēr gandrīz spocīgi izvairīgs. Neviens nezināja, kas viņš ir un vai vispār eksistē. Dažas meitenes bija pieminējušas Zaļu kā neidentificētus draudus, kas rada briesmas nepaklausīgajām. Dāgs bija veselu nedēļu centies izdibināt ko vairāk par šo Zaļu, uzdevis jautājumus policistiem, žurnālistiem un vairākiem ar seksa tirdzniecību saistītajiem avotiem.

Viņš vēlreiz bija sazinājies ar žurnālistu Pēru Oki Sandstremu, kuru bija iecerējis bez žēlastības atmaskot grāmatā. Sandstrems tobrīd sāka aptvert situācijas nopietnību. Viņš lūdzās un diedelēja, lai Dāgs Svensons apžēlojas. Viņš piedāvāja naudu. Dāgs negrasījās atteikties no atmaskošanas. Toties pielika visus spēkus, lai izspiestu no Sandstrema informāciju par Zaļu.

Rezultāti bija nomācoši. Sandstrems bija korumpēts maita, kas veicis darbiņus seksa mafijas uzdevumā. Viņš nakad nebija saticis Zaļu, bet bija runājis ar viņu pa telefonu un zināja, ka tāds eksistē. Varbūt. Nē, viņam nebija telefona numura. Nē, viņš nevarot stāstīt, kas nodibinājis sakarus.

Dāgs Svensons piepeši aptvēra, ka Pērs Oke Sandstrems baidās. Šīs bailes pārmāca atmaskošanas draudus. Viņš bija pārbijies līdz nāvei. Kāpēc?

10.   NODALA

Pirmdiena, 14. marts-svētdiena, 20. marts

Braucieni uz Holgera Palmgrēna rehabilitācijas centru Ešta- vīkenā ar sabiedrisko transportu bija gara procedūra, un gandrīz tikpat apgrūtinoši bija iznomāt mašīnu katram apciemojumam. Marta vidū Līsbeta Salandere nolēma iegādāties auto un sāka ar stāvvietas sagādāšanu. Tā bija daudz lielāka problēma nekā pati mašīna.

Līsbetai bija stāvvieta garāžā zem mājas Mūsebakē, taču viņa nevēlējās, lai mašīnu saistītu ar īpašumu Fiskargātanā. Toties viņa pirms vairākiem gadiem bija iestājusies rindā uz vietu garāžā savā vecajā kooperatīvā Lundagātanā. Līsbeta piezvanīja, lai apjautātos, cik tālu ir pavirzījusies, un saņēma ziņu, ka patiesībā atrodas pašā augšā. Turklāt no nākamā mēneša atbrīvosies viena vieta. Veiksme. Līsbeta piezvanīja Mimī un lūdza viņu tūlīt parakstīt līgumu ar kooperatīvu. Nākamajā dienā viņa sāka meklēt mašīnu.

Līsbetai pietika naudas, lai nopirktu jebkuru ekskluzīvo mandarīnu krāsas Rolls-Royce vai Ferrari, taču viņa nevēlējās pievērst sev uzmanību. Tāpēc meitene apciemoja divus autotirgotājus Nakā un izvēlējās četrus gadus vecu vīna sarkanu hondu ar automātisko ātrumkārbu. Pārdevējam par lielu izmisumu, viņa veselu stundu spītīgi pētīja katru detaļu motorā. Principa pēc viņa nokaulēja cenu par dažiem tūkstošiem un samaksāja skaidrā naudā.

Pēc tam Līsbeta aizbrauca hondu uz Lundagātanu, pieklauvēja pie Mimī durvīm un atstāja viņai rezerves atslēgu. Jā, Mimī drīkst izmantot mašīnu, ja iepriekš pajautā. Tā kā garāžas vieta atbrīvosies tikai no nākamā mēneša, viņas pagaidām novietoja auto uz ielas.

Mimī bija ceļā uz randiņu un filmu ar draudzeni, kuru Līsbeta nekad nebija satikusi. Tā kā Mimī bija pārspīlēti uzkrāsojusies un ģērbusies atbaidošās drēbēs ar kaut ko līdzīgu suņa siksnai ap kaklu, Līsbeta nosprieda, ka šī draudzene būs kāda no Mimī kaislībām, un, kad Mimī piedāvājās ņemt viņu līdzi, viņa atteicās. Līsbetai nebija ne mazākās vēlēšanās nonākt mīlas trīsstūrī ar kādu no Mimī garkājainajām draudzenēm, kas noteikti bija bezgala seksīga, taču liktu viņai justies kā idiotei. Bet, tā kā Līsbetai bija darīšanas pilsētā, viņas kopā ar metro aizbrauca līdz Hētorjetam, kur abas šķīrās.

Līsbeta devās uz OnOff veikalu Svēavēgenā un paspēja ieiet pa durvīm divas minūtes pirms slēgšanas. Viņa nopirka tonera kasetni savam lāzerprinterim un lūdza izņemt to no kastītes, lai tai pietiktu vietas mugursomā.

Iznākusi no veikala, Līsbeta jutās izsalkusi un izslāpusi. Viņa devās uz Lielo laukumu un sagadīšanās pēc nolēma iegriezties kafejnīcā Hedon, kuru nekad agrāk nebija apmeklējusi un par kuru vispār nebija dzirdējusi. Meitene tūlīt no mugurpuses pazina advokātu Nilsu Bjūrmanu un apgriezās durvīs. Viņa nostājās pie skatloga uz trotuāra un pastiepa kaklu, lai varētu novērot savu aizbildni letes aizsegā.

Ieraugot Bjūrmanu, Līsbeta Salandere nejuta spēcīgus emociju uzplūdus - ne dusmas, ne naidu, ne bailes. Līsbetai pasaule nešaubīgi liktos labāka vieta bez Bjūrmana, taču viņš bija dzīvs, jo viņa bija nolēmusi, ka tādējādi advokāts būs noderīgāks. Viņa pievērsa skatienu vīrietim, kurš sēdēja iepretim Bjūrmanam, un iepleta acis, kad viņš piecēlās. Klikš.

Tas bija īpaši liela auguma vīrs, vismaz divus metrus garš un plecīgs. Turklāt ārkārtīgi labi veidots. Viņam bija maiga seja ar īsiem, gaiši blondiem, ezītī apcirptiem matiem, taču visā visumā viņš atstāja ļoti spēcīgu iespaidu.

Līsbeta redzēja, kā blondais milzis noliecas un klusi saka dažus vārdus Bjūrmanam, kurš pamāja ar galvu. Viņi sarokojās, un Līsbeta redzēja, ka Bjūrmans ātri atrauj roku.

Kas tu tāds esi, un kas tev kopējs ar Bjūrmanu?

Līsbeta ātri aizsoļoja gabaliņu tālāk pa ielu un nostājās pie tabakas veikala ieejas. Viņa pētīja reklāmas plakātu, kad blondais iznāca no Hedon un, apkārt neskatīdamies, pagriezās pa kreisi. Viņš pagāja garām mazāk nekā trīsdesmit centimetrus no Līsbetas mugurkaula. Meitene atstāja milzim piecpadsmit metru handikapu un tad sekoja viņam.

Tā nebija gara pastaiga. Blondais milzis taisnā ceļā devās uz metro pie Birgera Jarla ielas un pie barjeras nopirka biļeti. Viņš nostājās uz dienvidu virziena perona - uz to pusi bija jādodas arī Līsbetai -, un iekāpa vilcienā uz Nūšborgu. Viņš izkāpa pie Slusenas un pārsēdās uz zaļo līniju Fāštas virzienā, taču izkāpa jau Skanstullā un devās uz Blumberga kafejnīcu Jētgātanā.

Līsbeta Salandere apstājās ārpusē. Viņa domīgi nopētīja vīrieti, kuram blakus apsēdās blondais milzis. Klikš. Līsbeta ātri konstatēja, ka te briest kaut kas aizdomīgs. Vīrietim bija liekais svars, kārna seja un pamatīgs alusvēders. Mati bija sasieti zirgastē, un virslūpu sedza blondas Ūsiņas. Vīrietis bija ģērbies melnos džinsos, džinsu jakā un zābakos ar pusaugstu papēdi. Labā delma augšpusē viņam bija tetovējums, kura zīmējumu Līsbeta nespēja saskatīt. Ap delmu bija aplikta zelta ķēdīte, un viņš smēķēja Lucky Strike. Skatiens stiklains kā cilvēkam, kas bieži lieto narkotikas. Līsbeta arī ievēroja, ka zem džinsu jakas viņam ir veste. Meitene nevarēja saskatīt visu vesti, bet saprata, ka viņš ir baikeris.

Blondais milzis neko nepasūtīja. Šķita, ka viņš kaut ko skaidro. Vīrietis džinsu jakā laiku pa laikam pamāja ar galvu, bet neko neteica. Līsbeta sev atgādināja, ka viņai kādu dienu būtu jāsaņemas un jāiegādājas distances mikrofons.

Jau pēc piecām minūtēm blondais milzis piecēlās un pameta Blumberga kafejnīcu. Līsbeta dažus soļus atkāpās, bet milzis pat nepaskatījās uz viņas pusi. Viņš aizsoļoja četrdesmit metrus, uzkāpa pa kāpnēm uz Allhelgonagātanu, kur piegāja pie balta volvo un atvēra durtiņas. Viņš ieslēdza motoru un piesardzīgi izgriezās uz ielas. Līsbeta paspēja iegaumēt numuru, iekams viņš nozuda ap stūri nākamajā krustojumā.

Līsbeta pagriezās un steidzās atpakaļ uz Blumberga kafejnīcu. Viņa bija bijusi prom mazāk nekā trīs minūtes, bet galdiņš jau bija tukšs. Līsbeta apgriezās uz ietves un paskatījās uz vienu un otru pusi, bet nekur neredzēja vīrieti ar zirgasti. Tad pameta skatienu pāri ielai un pamanīja vīrieti mirklī, kad viņš atvēra Makdonalda durvis.

Viņa bija spiesta ieiet restorānā, lai vīrieti atkal ieraudzītu. Viņš sēdēja pašā telpas dziļumā kopā ar citu līdzīgi ģērbušos vīrieti. Otrais vesti bija uzvilcis virs džinsa jakas. Līsbeta izlasīja uzrakstu. SVĀVELŠES MC. Ornaments bija stilizēts motocikla ritenis, kas izskatījās pēc ķeltu krusta ar cirvi.

Līsbeta pameta restorānu un minūti neizlēmīgi palika stāvam uz Jētgātanas, pirms sāka soļot ziemeļu virzienā. Meitenei bija sajūta, ka viņas iekšējā brīdinājuma sistēma piepeši ir ieslēgusies augstākajā trauksmes gatavībā.

Līsbeta apstājās pie 7-Eleven kioska un nopirka lielo paku Billy’s Pan Pizza, trīs saldētus zivju sacepumus, trīs bekona pīrāgus, kilogramu ābolu, divus baltmaizes klaipus, puskilogramu siera, pienu, kafiju, vienu iepakojumu Marlboro Light un vakara avīzes. Viņa pa Svartensgātanu devās uz Mūsebaki un uzmanīgi palūkojās apkārt, pirms ievadīja Fiskargātanas nama durvju kodu. Vienu bekona pīrāgu viņa ielika mikroviļņu krāsnī un iedzēra pienu tieši no pakas. Tad ieslēdza kafijas automātu, apsēdās pie datora, atvēra Asphyxia 1.3 un ielogojās advokāta Bjūrmana cietā diska spoguļkopijā. Turpmāko pusstundu viņa pavadīja, rūpīgi pārskatot advokāta datora saturu.

Līsbeta neuzgāja itin neko interesantu. Šķita, ka Bjūrmans reti izmanto e-pastu, un viņa atrada tikai kādu duci īsu personisku vēstulīšu sarakstē ar paziņām. Nevienai vēstulei nebija nekādas saistības ar Līsbetu Salanderi.

Viņa atrada jaunu mapi ar smagās pornogrāfijas attēliem, kuri norādīja, ka Bjūrmanu joprojām interesē sievietes, kas pazemotas sadistiskās attiecībās. Tehniskā ziņā noteikumi, ka viņš nedrīkst saistīties ar sievietēm, nebija pārkāpti.

Līsbeta atvēra mapi ar dokumentiem par Bjūrmana darbu Līsbetas Salanderes aizbildņa statusā un uzmanīgi izlasīja visus ikmēneša ziņojumus. Tie pilnībā atbilda kopijām, ko advokāts saskaņā ar instrukciju regulāri nosūtīja uz vienu no viņas daudzajām hotmail adresēm.

Viss pilnīgi normāli.

Varbūt tikai neliela atkāpe… Pārbaudot ikmēneša Word dokumentu rekvizītus, Līsbeta konstatēja, ka Bjūrmans mēdza sacerēt šos dokumentus katra mēneša sākumā, ik ziņojuma rediģēšanai veltīja vidēji četras stundas un akurāti nosūtīja tos bāriņtiesai katra mēneša 20. datumā. Tagad bija marta vidus, taču viņš vēl nebija sācis darbu pie kārtējā ziņojuma. Nolaidība? Aizkavēšanās? Aizņemts ar kaut ko citu? Iecerējis kaut ko nelāgu? Līsbetas Salanderes pierē ievilkās rieva.

Viņa izslēdza datoru, apsēdās uz palodzes un atvēra Mimī dāvāto cigarešu etviju. Aizsmēķēja cigareti un skatījās tumsā. Viņa bija nohaltūrējusi ar Bjūrmana uzmanīšanu. Viņš ir glums kā zutis.

Līsbetu pārņēma liels nemiers. Vispirms Stulbais Kalle Blumkvists, tad vārds Zaļa un tagad Draņķa Pimpis Nilss Bjūrmans kopā ar steroīdiem piepumpētu alfa tēviņu, kuram ir sakari ar rokeru klubu. Dažu diennakšu laikā sakārtotajā dzīvē, kādu Līsbeta centās izveidot ap sevi, bija radušies vairāki traucēkļi.

Pulksten pustrijos tajā pašā naktī Līsbeta Salandere iebāza atslēgu ārdurvju slēdzenē Uplandsgātanas namā pie Odina laukuma, kur dzīvoja advokāts Nilss Bjūrmans. Līsbeta apstājās pie viņa durvīm, uzmanīgi pacēla vēstuļspraugas aizvirtni un iebāza pa to ļoti jutīgu mikrofonu, ko bija iegādājusies Counter- spy Shop Meifērā Londonā. Viņa nekad nebija dzirdējusi par Ebi Kārlsonu, taču viņš tieši tajā pašā veikalā bija nopircis bēdīgi slaveno noklausīšanās ierīci, un šis notikums astoņdesmito gadu beigās lika steidzīgi atkāpties Zviedrijas tieslietu ministram. Līsbeta ielika ausī austiņu un noregulēja skaļumu.

Viņa dzirdēja ledusskapja dobjo dūkoņu un vismaz divu pulksteņu asos tikšķus; viens no tiem bija sienas pulkstenis dzīvojamā istabā pa kreisi no ārdurvīm. Līsbeta pieregulēja skaļumu un klausījās, aizturējusi elpu. Bija dzirdami visi iespējamie ēkas knakšķi un šņākoņa, taču neviena skaņa, ko radītu cilvēki. Vajadzēja kādu minūti, lai uztvertu un no pārējām atšķirtu smagas, ritmiskas elpas vāro skaņu.

Nilss Bjūrmans gulēja.

Līsbeta izvilka mikrofonu un iebāza to ādas jakas iekškabatā. Viņa bija uzvilkusi tumšus džinsus un vingrošanas čības ar jēl- gumijas zoli. Meitene bez skaņas ielika atslēgu slēdzenē un mazliet pavēra durvis. Pirms tās pilnībā atvērt, viņa no iekškabatas izņēma elektrošoku. Citu ieroci viņa nebija paņēmusi līdzi, jo nedomāja, ka būtu vajadzīgs lielāks bruņojums, lai tiktu galā ar Bjūrmanu.

Līsbeta iegāja priekšnamā, aizvēra ārdurvis un bez skaņas aizlavījās uz iekšējo gaiteni pie advokāta guļamistabas. Viņa strauji apstājās, ieraudzījusi lampas gaismu, taču tobrīd jau izdzirdēja advokāta krākšanu. Meitene tūlīt ielavījās guļamistabā. Viņš bija iededzis lampu uz palodzes. Kas par vainu, Bjūrman? Baidies no tumsas?

Līsbeta nostājās pie advokāta gultas un vairākas minūtes vēroja viņu. Viņš bija novecojis un šķita nekopts. Dvaka istabā vēstīja, ka viņš nerūpējas par savu higiēnu.

Līsbeta nejuta ne grama līdzjūtības. Mirkli viņas acīs uzzibsnīja nežēlīgs naids. Uz naktsgaldiņa viņa pamanīja glāzi, paliecās uz priekšu un paostīja to. Alkohols.

Beidzot Līsbeta pameta guļamistabu. Viņa izmeta īsu riņķi pa virtuvi, neatrada neko ievērības cienīgu, turpināja ceļu caur dzīvojamo istabu un apstājās pie darbistabas durvīm, tad iebāza roku jakas kabatā un izvilka šķipsniņu sausmaizīšu drupaču, ko piesardzīgi nobēra tumsā uz parketa. Ja kāds lavītos caur dzīvojamo istabu, knakšķi viņu brīdinātu.

Līsbeta apsēdās pie advokāta Nilsa Bjūrmana rakstāmgalda un novietoja elektrošoku sev priekšā ērti pieejamā vietā. Viņa sāka metodiski pārmeklēt atvilktnes un pārskatīja korespondenci ar Bjūrmana privātajiem banku izrakstiem un finanšu darījumiem. Meitene pamanīja, ka Bjūrmans paviršāk un neregulārāk atjauno informāciju, taču neatrada neko interesantu.

Apakšējā atvilktne bija aizslēgta. Līsbeta Salandere sarauca uzacis. Kad viņa bija šeit pirms gada, nebija aizslēgta neviena atvilktne. Meitenes skatiens kļuva izklaidīgs, kamēr viņa domās vizualizēja atvilktnes saturu. Toreiz tur bija fotoaparāts, teleobjektīvs, mazs Olympus diktofons, fotoalbums ādas vākos un neliela kārbiņa ar kaklarotu, rotaslietām un zelta gredzenu, kurā iegravēts uzraksts Tilda un Jākobs Bjūrmani * 1951. gada 23. aprīlis. Līsbeta zināja, ka tie ir advokāta vecāki un abi ir miruši. Viņa nosprieda, ka tas ir par piemiņu glabāts laulību gredzens.

Tātad Bjūrmans ieslēdz to, ko uzskata par vērtīgu.

Viņa sāka pētīt skapi aiz rakstāmgalda un izņēma divus aktu vākus, kuros advokāts glabāja aizbildnības dokumentus. Līsbeta piecpadsmit minūtes rūpīgi šķirstīja visus papīrus. Ziņojumi bija nevainojami un norādīja, ka Līsbeta Salandere ir laba un apzinīga meitene. Pirms četriem mēnešiem advokāts bija pievienojis piebildi, ka, viņaprāt, meitene ir tik racionāla un saprātīga, ka ir pamats nākamā gada pārbaudē apspriest, vai aizbildnībai ir pietiekams iemesls. Šis eleganti noformulētais teikums bija pirmais solis rīcībnespējas statusa atcelšanā.

Vākos bija ari ar roku rakstītas piezīmes, kas vēstīja, ka pie Bjūrmana vērsusies bāriņtiesas pārstāve Ulrika fon Lībenštāla uz vispārēju sarunu par Līsbetas stāvokli. Vārdi “nepieciešams psihiatra novērtējums” bija pasvītroti.

Līsbeta savilka lūpas, nolika vākus atpakaļ un palūkojās apkārt.

Virspusēji raugoties, viņa neatrada neko īpašu. Šķita, ka Bjūrmans uzvedas saskaņā ar viņas norādījumiem. Meitene iekoda apakšlūpā. Tomēr bija sajūta, ka te kaut kas briest.

Līsbeta bija piecēlusies no krēsla un jau grasījās izslēgt galda lampu, kad piepeši apstājās. Vēlreiz paņēma un pāršķirstīja mapes. Viņa bija apjukusi.

Mapēs vajadzēja glabāties daudz vairāk dokumentiem. Pirms gada tur bija bāriņtiesas savāktais informācijas apkopojums par viņas gaitām kopš pašas bērnības. Tā trūka. Kāpēc lai Bjūrmans izņemtu papīrus no aktīvas dokumentācijas? Līsbeta atkal sarauca uzacis. Viņa nespēja iedomāties nevienu jēdzīgu iemeslu. Ja vien viņš nekrāja citus dokumentus pavisam citā vietā. Viņa pārlaida skatienu plauktam un apakšējai atvilktnei.

Līsbetai nebija līdzi mūķīzera, tāpēc viņa aizlavījās atpakaļ uz Bjūrmana guļamistabu un izvilka viņa atslēgu saišķi no žaketes, kas karājās uz koka pakaramā. Atvilktnē bija tie paši priekšmeti, kas pirms gada. Taču kolekciju bija papildinājusi plakana kartona kārba, uz kuras vāka attēlots Colt 45 Magnum.

Līsbeta pārdomāja informāciju, ko bija ievākusi par Bjūrmanu gandrīz pirms diviem gadiem. Viņš nodarbojās ar šaušanu un bija šāvēju kluba biedrs. Saskaņā ar publisko ieroču reģistru viņam bija licence uz Colt 45 Magnum.

Līsbeta negribīgi secināja, ka nav neparasti turēt šo atvilktni aizslēgtu.

Meitenei tas nepatika, taču viņa nevarēja izdomāt nekādu acīm redzamu ieganstu, lai pamodinātu Bjūrmanu un izsistu viņam no galvas visas muļķības.

Mia Bergmane pamodās pusseptiņos. Viņa dzirdēja, ka dzīvojamā istabā klusītēm skan televīzijas rīta pārraide, un sajuta svaigu kafijas smaržu. Tad saklausīja arī Dāga iBook taustiņu klaboņu. Viņa pasmaidīja.

Mia nekad agrāk nebija redzējusi Dāgu tik cītīgi strādājam pie kāda materiāla. Millennium bija labs gājiens. Dāgs reizēm mēdza sliet degunu gaisā, un šķita, ka sadarbība ar Blumkvistu, Bergen un pārējiem viņu labi ietekmē. Viņš aizvien biežāk pārradās mājās nomākts, kad Blumkvists bija norādījis uz trūkumiem vai izgāzis kādu argumentu. Pēc tam Dāgs strādāja divkārt cītīgi.

Mia prātoja, vai šis būtu īstais brīdis, lai iztraucētu viņa koncentrēšanos. Viņas mēnešreizes kavējās jau trīs nedēļas. Viņa nejutās pārliecināta un vēl nebija veikusi grūtniecības testu.

Mia apsvēra, vai būtu pienācis laiks to izdarīt.

Drīz viņai apritēs trīsdesmit. Mazāk nekā pēc mēneša būs disertācijas aizstāvēšana. Doktore Bergmane. Mia atkal pasmaidīja un nolēma neko neteikt Dāgam, iekams pati nebūs droša, un varbūt pagaidīt, līdz viņš būs pabeidzis grāmatu un viņa svinēs aizstāvēšanu.

Mia nogaidīja vēl desmit minūtes, tad piecēlās un, ietinusies palagā, izgāja dzīvojamā istabā. Dāgs pacēla acis.

“Vēl nav septiņi,” Mia sacīja.

“Blumkvists atkal piesienas,” Dāgs atbildēja.

“Viņš bija riebīgs? Tā tev arī vajag! Tev viņš patīk, vai ne?”

Dāgs atgāzās dīvānā un ielūkojās Miai acīs. Pēc brīža viņš pamāja ar galvu.

“Millennium ir laba darbavieta. Es parunājos ar Mīkaelu Dzirnavās, pirms tu vakar mani savāci. Viņš jautāja, ko es darīšot, kad projekts būs pabeigts.”

“Ak tā. Un ko tu atbildēji?”

“Ka nezinu. Es tik daudzus gadus esmu mētājies apkārt uz līgumiem. Gribētu kaut ko pastāvīgāku.”

“Millennium?”

Dāgs pamāja ar galvu.

“Miks ir izzondējis situāciju un apjautājās, vai mani interesētu pusslodze. Tāds pats līgums kā Henrijam Kortesam un Lotai Kārimai. Man būtu rakstāmgalds un pamatalga Millennium, un pārējo es varētu nopelnīt pats.”

“Vai tu to gribētu?”

“Ja viņi izteiks konkrētu piedāvājumu, es piekritīšu.”

“Labi, bet pulkstenis vēl nav septiņi un šodien ir sestdiena.”

“Ē… Es tikai gribēju drusciņ pastrādāt pie teksta.”

“Man patiktu, ja tu nāktu atpakaļ gultā un pastrādātu pie kaut kā cita.”

Mia viņam uzsmaidīja un pavilka uz augšu palaga stūri. Dāgs atstāja datoru standby režīmā.

Turpmākajās dienās Līsbeta Salandere krietnu laiku pavadīja pie sava PowerBook, vācot informāciju. Viņas izpēte pletās daudzos un dažādos virzienos, un viņa ne vienmēr skaidri zināja, ko meklē.

Daļa faktu bija vienkārši atrodama. No Mediju arhīva ziņām Līsbeta apkopoja Svāvelšes motokluba vēsturi. Klubs ar nosaukumu Tālje Hog Riders pirmo reizi avīžu slejās parādījās 1991. gadā, kad policija bija ieņēmusi kluba telpas, kas toreiz atradās bijušajā skolas ēkā ārpus Sēderteljes. Policijas akcija notika pēc tam, kad bažīgi kaimiņi ziņoja par šāvieniem pie vecās skolas; policija ieradās ar lielu īpašo uzdevumu vienību un pārtrauca dzerstiņu, kas bija pārvērties par šaušanas sacensībām ar AK4, kurš, kā vēlāk atklājās, astoņdesmito gadu sākumā nozagts likvidētajā 120 pulkā Vesterbotenā.

Kādā avīžrakstā bija minēts, ka Svāvelšes motoklubā ir seši vai septiņi biedri un kāds ducis līdzskrējēju. Visi pilntiesīgie biedri vismaz reizi bija tiesāti par kādu, lielākoties diezgan amatierisku, bet dažkārt vardarbīgu noziegumu. Divi kluba locekļi izcēlās. Svāvelšes motokluba līderis bija Kāris Magnuss “Mage” Lundīns, kura biogrāfija bija izklāstīta avīzes Aftonbladet internetā versijā saistībā ar kādu notikumu, kad policija 2001. gadā pārmeklēja kluba telpas. Astoņdesmito gadu beigās un deviņdesmito gadu sākumā Lundīns bija tiesāts piecas reizes. Trīs prāvas bija par zagšanu, zagtu mantu un narkotiku tirgošanu. Viens spriedums bija par smagākiem noziegumiem, tostarp smagiem miesas bojājumiem, par ko viņam piešķīra astoņpadsmit mēnešus cietumā. Lundīnu atbrīvoja 1995. gadā, un īsi pēc tam viņš kļuva par prezidentu klubā Tālje Hog Riders, ko tagad sauca par Svāvelšes MC.

Kluba otrā persona, pēc policijas ziņām, bija trīsdesmit septiņus gadus vecais Sonijs Nieminens, kas atrodams ne mazāk kā divdesmit trīs sodu reģistra ierakstos. Viņš bija uzsācis savu karjeru sešpadsmit gadu vecumā, kad par miesas bojājumu nodarīšanu un zādzību viņam saskaņā ar sociālās aizsardzības likumu piesprieda nosacītu sodu un policijas uzraudzību. Turpmākajos desmit gados Sonijs Nieminens bija piecas reizes tiesāts par zādzību, vienu reizi - par zādzību vainu pastiprinošos apstākļos, divas reizes - par draudu izteikšanu, divas reizes - par narkotiku tirdzniecību, izspiešanu, nepakļaušanos policistiem, divas reizes - par nelikumīgu ieroču glabāšanu, vienu reizi - par nelikumīgu ieroču glabāšanu vainu pastiprinošos apstākļos un braukšanu reibumā un ne mazāk kā sešas reizes - par miesas bojājumu nodarīšanu. Nieminenam bija piespriesti, pēc Līsbetas domām, neaptverami sodi: nosacīti sodi, naudas sodi un vairākkārtēji vienu vai divus mēnešus ilgi cietumsodi, līdz 1989. gadā viņam piepeši piesprieda desmit mēnešus cietumā par smagiem miesas bojājumiem un laupīšanu. Nieminens iznāca no cietuma pēc dažiem mēnešiem un labi uzvedās līdz 1990. gada oktobrim, kad krodziņā Sēderteljē uzsāka kautiņu, kas beidzās ar slepkavību un sešus gadus ilgu cietumsodu. Nieminens iznāca no cietuma

1995.   gadā, kļuvis par Mages Lundīna tuvāko draugu.

1996. gadā viņu arestēja par piedalīšanos bruņotā inkasācijas mašīnas aplaupīšanā. Viņš pats nebija piedalījies noziegumā, bet apgādājis trīs jaunus vīriešus ar nepieciešamajiem ieročiem. Tas bija otrs lielais sods. Nieminenam piesprieda četrus gadus cietumā, no kura viņš iznāca 1999. gadā. Pēc tam Nieminens brīnumainā kārtā bija izvairījies iekrist par citiem noziegumiem. Kādā 2001. gada avīžrakstā Nieminens nebija nosaukts vārdā, taču viņa biogrāfija tika attēlota tik detalizēti, ka nebija īpaši grūti nojaust, uz ko tiek mērķēts, - viņš tika turēts aizdomās par piedalīšanos vismaz vienā konkurējoša rokeru kluba locekļa slepkavībā.

Līsbeta pasūtīja Nieminena un Lundīna pases fotogrāfijas. Nieminenam bija ļoti glīta seja, tumši, cirtaini mati un bīstams skatiens. Mage Lundīns izskatījās pēc pilnīga idiota. Līsbetai nebija grūti abus atšķirt - Lundīns bija vīrietis, kurš šodien tikās ar blondo milzi Blumberga konditorejā, bet Nieminens gaidīja viņu Makdonaldā.

Ar automašīnu reģistra palīdzību Līsbeta uzzināja, kam pieder baltais volvo, kurā bija aizbraucis blondais milzis. Izrādījās, ka tā ir Auto-Expert noma Eskilstūnā. Līsbeta pacēla klausuli, un firmā viņai atbildēja kāds Refiks Alba.

“Mani sauc Gunilla Hansone. Vakar kāds cilvēks sabrauca manu suni un aizbēga. Tas nelietis brauca ar mašīnu, kuras reģistrācijas numurs rāda, ka tā pieder jums. Tas bija balts volvo.”

Līsbeta nosauca numuru.

“Man ļoti žēl.”

“Es gribu ko vairāk par žēl. Man vajag tā maitasgabala vārdu, lai varu pieprasīt viņam kompensāciju.”

“Vai esat uzrakstījusi iesniegumu policijai?”

“Nē, es gribu to atrisināt ar izlīgumu.”

“Man žēl, bet es nevaru atklāt mūsu klientu vārdus, ja nav iesnieguma policijai.”

Līsbetas Salanderes balss satumsa. Viņa izteica izbrīnu, vai tā ir laba prakse - piespiest viņu ziņot policijai par firmas klientiem, ja visu var nokārtot vienošanās ceļā. Refiks Alba atkal atvainojās un sacīja, ka diemžēl neko tur nevarot darīt. Līsbeta strīdējās vēl pāris minūtes, bet neizspieda blondā milža vārdu.

Vārds “Zala” bija vēl viens strupceļš. Divreiz uztaisot pārtraukumu ar Billy’s Pan Pizza, Līsbeta Salandere lielāko diennakts daļu pavadīja pie datora. Viņas vienīgā sabiedrība bija pusotrlitrīgā kokakolas pudele.

Viņa atrada simtiem cilvēku, vārdā Zala, - no itāliešu elites sportista līdz argentīniešu komponistam. Taču neatrada meklēto.

Viņa izmēģināja vārdu Zalačenko, bet neatrada neko ievērības cienīgu.

Aizkaitināta Līsbeta beidzot atgriezās guļamistabā un nogulēja divpadsmit stundas no vietas. Kad viņa pamodās, pulkstenis rādīja vienpadsmit priekšpusdienā. Meitene ieslēdza kafijas automātu un ielaida ūdeni džakuzi. Viņa ielēja tur putas, atnesa kafiju un sviestmaizes un paēda brokastis vannā. Piepeši viņai gribējās, kaut līdzās būtu Mimī. Bet viņa vēl pat nebija atklājusi draudzenei, kur dzīvo.

Ap divpadsmitiem Līsbeta izkāpa no vannas, noslaucījās un uzvilka peldmēteli. Viņa atkal ieslēdza datoru.

Vārdi “Dāgs Svensons” un “Mia Bergmane” deva labākus rezultātus. Ar Google palīdzību Līsbeta ātri izveidoja īsu apkopojumu par to, ko viņi darījuši iepriekšējos gados. Viņa ielādēja dažu Dāga rakstu kopijas un atrada vienu sleju ar fotogrāfiju. Bez liela pārsteiguma viņa secināja, ka tieši šo vīrieti redzējusi Mīkaela Blumkvista sabiedrībā Dzirnavās pirms dažām dienām. Vārds bija ieguvis seju un otrādi.

Līsbeta atrada vairākus Mias Bergmanes sacerētos tekstus un dažus - par viņu pašu. Pirms dažiem gadiem Bergmane bija guvusi ievērību ar savu ziņojumu par tiesu atšķirīgo attieksmi pret vīriešiem un sievietēm. Tam sekoja gan daudzas redaktoru slejas, gan raksti sieviešu organizāciju diskusiju lapās; Mia Bergmane pati bija sacerējusi vairākus no tiem. Līsbeta uzmanīgi lasīja. Dažas feministes uzskatīja, ka Bergmanes secinājumi ir ļoti nozīmīgi, bet citas kritizēja viņu par “labējo maldu izplatīšanu”. Tomēr nekļuva skaidrs, kas īsti ir šie labējie maldi.

Ap diviem pēcpusdienā Līsbeta atvēra Asphyxia 1.3, taču izvēlējās nevis MikBlum/laptop, bet gan MikBlum/office, Mīkaela Blumkvista galda datoru Millennium redakcijā. Viņa no pieredzes zināja, ka Mīkaela biroja datorā diezin vai ir kaut kas vērtīgs. Atskaitot to, ka dažkārt Mīkaels izmantoja galda datoru sērfošanai internetā, viņš strādāja gandrīz tikai ar iBook. Toties viņš bija visas Millennium redakcijas administrators. Līsbeta ātri atrada nepieciešamo informāciju un paroles redakcijas iekšējam tīklam.

Lai varētu iekļūt pārējos Millennium datoros, nepietika ar spo- guļdisku Holandes serverī; arī MikBlum/office oriģinālam vajadzēja būt ieslēgtam un pievienotam iekšējam tīklam. Līsbetai veicās. Mīkaels Blumkvists acīmredzot atradās savā darba vietā un bija ieslēdzis galda datoru. Līsbeta pagaidīja desmit minūtes, bet nemanīja nekādu aktivitāti; viņa nosprieda, ka Mīkaels ir ieslēdzis datoru brīdī, kad ienāca birojā, un varbūt izmantojis to sērfošanai internetā, bet pēc tam atstājis ieslēgtu, kamēr darīja ko citu vai strādāja ar klēpjdatoru.

Tas bija jādara uzmanīgi. Turpmākajās stundās Līsbeta Salandere piesardzīgi ielauzās no datora datorā un lejupielādēja Ērikas Bergeres, Kristera Malma un viņai nezināmas darbinieces Māli- nas Ēriksones elektronisko saraksti. Beidzot viņa atrada Dāga Svensona galda datoru, kas saskaņā ar sistēmas informāciju bija pavecs Macintosh PowerPC ar 750 megabaitu cieto disku, droši vien lieka kaste, kuru kā rakstāmmašīnu izmantoja pagaidu darbinieki. Tas bija pieslēgts tīklam, tātad Dāgs Svensons šajā brīdī sēdēja redakcijā. Līsbeta saglabāja viņa e-pastus un pārmeklēja cieto disku. Viņa atrada mapi, kuras nosaukums skaidri un gaiši vēstīja: <Zala>.

Blondais milzis bija neapmierināts un jutās nelāgi. Viņš tikko bija iekasējis divsimttris tūkstošus kronu skaidrā naudā, kas bija negaidīti daudz par trim kilogramiem metamfetamīna, ko viņš piegādāja Magem Lundīnam janvāra beigās. Tā bija laba peļņa par dažām stundām praktiska darba - saņemt amfetamīnu no kurjera, kādu brīdi to uzglabāt, nogādāt Magem Lundīnam un pēc tam iekasēt piecdesmit procentus ienākumu. Nebija nekādu šaubu, ka Svāvelšes motoklubs spētu apgrozīt šādu summu katru mēnesi, un Mages Lundīna banda bija tikai viena no trim, kas piedalījās līdzīgās operācijās, - pārējās divas bija Gēteborgas un Malmes rajonā. Kopā viņi varēja gūt pusmiljonu kronu tīrās peļņas katru mēnesi.

Tomēr milzis jutās tik nelāgi, ka nobrauca ceļa malā un izslēdza motoru. Viņš nebija gulējis gandrīz trīsdesmit stundas un jutās apdullis. Milzis atvēra durtiņas, izstaipīja kājas un nolaida ūdeni ceļa malā. Bija vēss, un debesīs spīdēja zvaigznes. Viņš stāvēja pie kāda lauka netālu no Jernas.

Konflikts bija gandrīz ideoloģiskas dabas. Četrsimt kilometru no Stokholmas metamfetamīna piedāvājums bija daudzkārt mazāks. Pieprasījums Zviedrijas tirgū, neapšaubāmi, bija liels. Pārējais bija loģistikas jautājums - kā pārvietot pieprasīto preci no punkta A līdz punktam B vai, precīzāk izsakoties, no kāda pagraba Tallinā uz Stokholmas brīvostu?

Šī mūžīgā problēma: kā nodrošināt regulāru transportu no Igaunijas uz Zviedriju? Tas bija galvenais punkts un īsteni vājais posms, jo pēc vairāku gadu pūliņiem viņi joprojām tikai improvizēja un īstenoja pagaidu risinājumus.

Nelaime tā, ka pēdējā laikā pārāk bieži radās sarežģījumi. Blondais milzis lepojās ar savām organizatora spējām. Dažu gadu laikā viņš bija radījis labi ieeļļotu kontaktu mašinēriju, ko audzinājis ar izsvērtām burkāna un pātagas porcijām. Tieši viņš veica melno darbu, identificēja partnerus, veda sarunas un uzmanīja, lai piegādes partijas nonāk tām paredzētajās vietās.

Burkāns bija stimuli, ko piedāvāja tādiem apakšizplatītā- jiem kā Mage Lundīns, - laba un visai droša peļņa. Sistēma bija nevainojama. Magem Lundīnam nebija jāpakustina ne pirksts, lai sagādātu preci, - nekādu sarežģītu uzpirkšanas braucienu vai neizbēgamu sarunu ar cilvēkiem, kas varēja izrādīties gan narkotiku apkarošanas policija, gan krievu mafija un tikpat labi varēja viņu uzmest. Lundīns zināja, ka blondais milzis piegādās un pēc tam iekasēs savus piecdesmit procentus.

Pātaga bija vajadzīga tāpēc, ka pēdējā laikā aizvien biežāk radās sarežģījumi. Pļāpīgs ielu dīleris, kurš pārāk daudz bija uzzinājis par piegādes ķēdi, gandrīz iegāza Svāvelšes motoklubu. Blondais bija spiests iejaukties un sodīt.

Blondajam milzim labi padevās sodīšana.

Viņš nopūtās.

Milzis juta, ka bizness kļūst pārāk grūti uzraugāms. Tas gluži vienkārši bija pārāk daudzpusīgs.

Viņš aizsmēķēja cigareti un izstiepa kājas ceļa malā.

Metamfetamīns bija nevainojams, diskrēts un viegls ienākumu avots - liela peļņa pret mazu risku. Ieroču darījumi bija zināmā mērā attaisnojami, ja vien izdevās identificēt un atmest neapdomīgas novirzes. Ņemot vērā risku, gluži vienkārši nebija ekonomiski saprātīgi par dažiem tūkstošiem piegādāt divus ieročus pāris stulbiem zaļknābjiem, kas plānoja aplaupīt kiosku blakus- mājā.

Zināmā mērā atmaksājās arī atsevišķi rūpnieciskās spiegošanas gadījumi vai elektronikas sastāvdaļu kontrabanda uz austru- miem - lai gan tirgus pēdējos gados bija dramatiski sarucis.

Toties prostitūtas no Baltijas pilnīgi neatmaksājās no finansiālā viedokļa. Viņas bija sīknauda un patiesībā tikai apgrūtinājums, kas jebkurā brīdī varēja dot iemeslu liekulīgiem rakstiem masu saziņas līdzekļos un debatēm dīvainajā politiskajā vienībā, kuru sauca par Zviedrijas riksdagu un kura spēles noteikumi blondā milža acīs labākajā gadījumā bija neskaidri. Prostitūtu biznesa priekšrocība bija tā, ka tas juridiski bija gandrīz bez riska. Visiem patīk maukas - prokuroriem, tiesnešiem, kruķiem un pat dažam parlamenta loceklim. Neviens neraktu pārāk dziļi, lai apturētu šo biznesu.

Pat mirusi prostitūta ne vienmēr izraisītu politiskus sarežģījumus. Ja policija dažu stundu laikā notvertu acīm redzamu aizdomās turamo un viņam uz drēbēm joprojām būtu asiņu traipi, tas, protams, beigtos ar notiesājošu spriedumu un pāris gadiem cietumā vai ārstēšanos kaut kādā apšaubāmā klīnikā. Bet, ja aizdomās turamo neatrada četrdesmit astoņu stundu laikā, blondais no pieredzes zināja, ka policijai drīz radās svarīgākas lietas, ko risināt.

Tomēr blondajam milzim nepatika prostitūtu bizness. Viņam nepatika pašas maukas ar savām nošpaktelētajām sejām un spalgajiem reibuma smiekliem. Viņas bija netīras. Viņas bija tāda veida cilvēkkapitāls, kas izmaksāja tikpat, cik ienesa. Un, tā kā runa bija par cilvēkkapitālu, vienmēr pastāvēja risks, ka dažai maukai var ienākt prātā izstāties vai sākt pļāpāt ar policistiem, žurnālistiem vai citiem nepiederošajiem. Tad viņš bija spiests iejaukties un sodīt. Un, ja atmaskojumi bija pietiekami skaidri, tad prokuroru un policijas ķēde bija spiesta reaģēt, - citādi sāktos nepatikšanas tajā sasodītajā riksdagā. Prostitūtu bizness bija apgrūtinošs.

Brāļi Ato un Harijs Rantas bija tipisks apgrūtinājuma piemērs. Tie bija divi nelietderīgi parazīti, kas pārāk daudz uzzinājuši par šo biznesu. Visvairāk viņš vēlētos ietīt abus kabeļos un iemest ostā. Tomēr blondais bija aizvedis viņus uz Igaunijas prāmi un pacietīgi gaidījis, līdz šie uzkāpj uz klāja. Šīs brīvdienas tika noorganizētas, kad viens draņķa žurnālists sāka bāzt degunu viņu darīšanās un tika nolemts, ka brāļiem jāpazūd no skatuves, līdz negaiss būs pāri.

Milzis atkal nopūtās.

Visvairāk blondajam milzim nepatika tādas novirzes kā Līsbeta Salandere. Viņa bija pavisam neinteresanta. Nenesa nekādu peļņu.

Milzim nepatika advokāts Nilss Bjūrmans, un viņš nesaprata, kāpēc ir izlemts šim cilvēkam palīdzēt. Taču tagad lavīna bija sākusi velties. Pavēles bija izskanējušas, uzdevums deleģēts Svāvelšes motoklubam.

Tomēr milzim šī lieta nepatika. Viņam bija nelāga priekšnojauta.

Viņš pacēla skatienu, palūkojās uz tumšo lauku un iemeta cigaretes galu grāvī. Piepeši, ar acs kaktiņu samanījis kustību, viņš sastinga. Koncentrēja skatienu. Te nebija nekāda apgaismojuma, atskaitot vāru mēnesgaismu, tomēr milzis varēja skaidri atšķirt melna veidola aprises; būtne līda uz viņa pusi apmēram trīsdesmit metrus no ceļa. Tā kustējās lēnām un ar īsām pauzēm.

Blondajam milzim uz pieres izsprāga auksti sviedri.

Viņš ienīda būtni uz lauka.

Ilgāk nekā minūti viņš stāvēja gandrīz paralizēts un kā apburts raudzījās uz šīs radības lēno, bet mērķtiecīgo tuvošanos. Kad būtne bija tik tuvu, ka milzis varēja saskatīt tās acis spīdam tumsā, viņš strauji apgriezās un skrēja atpakaļ uz mašīnu. Viņš atrāva durtiņas un taustījās ap atslēgām. Juta paniku augam, līdz viņam beidzot izdevās iedarbināt motoru un iedegt tālās gaismas. Būtne bija iznākusi uz ceļa, un blondais milzis lukturu gaismā beidzot varēja izšķirt detaļas. Tā izskatījās pēc milzīgas dzeloņrajas. Dzelonis bija kā skorpionam.

Viens bija pilnīgi skaidrs. Būtne nebija no šīs pasaules. Tas bija no pazemes izlīdis briesmonis.

Milzim izdevās ieslēgt pārnesumā un uzgāzēt. Kad mašīna brauca būtnei garām, milzis redzēja, ka tā lēca uz priekšu, bet nesasniedza mašīnu. Tikai pēc vairākiem kilometriem viņš mitējās drebēt.

Līsbeta visu nakti lasīja Dāga Svensona un MiUennium pētījumu par cilvēktirdzniecību. Tāpēc pamazām viņai par to radās diezgan labs priekšstats, lai gan tas balstījās uz mīklainiem fragmentiem, ko viņa salika kopā no e-pasta vēstuļu satura.

Ērika Bergere nosūtīja Mīkaelam Blumkvistam jautājumu: kā veicas konfrontācijas? Viņš īsi atbildēja, ka ir problēmas atrast vīrieti no čekas. Līsbeta nosprieda, ka viens no cilvēkiem, ko atmaskos reportāža, acīmredzot strādā Drošības policijā. Mālina Ēriksone nosūtīja kāda papildu pētījuma apkopojumu Dāgam Svensonam un tā kopijas Mīkaelam Blumkvistam un Ērikai Bergerei. Gan Svensons, gan Blumkvists atbildēja ar komentāriem un ierosināja papildinājumus. Mīkaels un Dāgs katru dienu apmainījās vairākām vēstulēm. Dāgs atskaitījās par konfrontāciju ar žurnālistu Pēru Oki Sandstremu.

No Dāga Svensona e-pasta Līsbeta arī konstatēja, ka viņš sarakstās ar kādu Gulbrandsenu, kam ir yahoo adrese. Pagāja kāds brīdis, iekams viņa saprata, ka šis Gulbrandsens droši vien ir policists un viedokļu apmaiņa notiek off the record caur viņa privāto, nevis policijas adresi. Tātad Gulbrandsens bija avots.

Mape ar nosaukumu <Zala> bija kaitinoši skopa, tajā bija tikai trīs Word dokumenti. Apjomīgākajam no tiem, 128 kB, bija nosaukums [Irina P.ļ, un tas fragmentāri atainoja kādas prostitūtas dzīvi. Varēja saprast, ka sieviete ir mirusi. Līsbeta uzmanīgi izlasīja Dāga Svensona pierakstīto sekcijas protokola rezumējumu.

Cik Līsbeta varēja spriest, Irinai P. bija nodarīti ārkārtīgi smagi miesas bojājumi un trīs no gūtajiem ievainojumiem bija nāvējoši.

Līsbeta tekstā pazina kādu formulējumu, kas bija precīzs Mias Bergmanes disertācijas citāts. Disertācijā šo sievieti sauca par Tamāru. Līsbeta secināja, ka Irina P. un Tamāra ir viens un tas pats cilvēks, un uzmanīgi izlasīja disertācijas interviju nodaļu.

Otrs fails ar nosaukumu [Sandstrems] bija krietni īsāks. Tajā bija atrodams tas pats kopsavilkums, ko Svensons bija nosūtījis

Blumkvistam. Šis fakts liecināja, ka žurnālists, vārdā Pērs Oke Sandstrems, ir izmantojis kādu meiteni no Baltijas, kā arī izpildījis mafijas uzdevumus un saņēmis par to atlīdzību narkotiku vai seksa veidā. Līsbeta aizrāvusies lasīja, kā Sandstrems blakus saviem ražojumiem korporatīvajām avīzēm bija sacerējis arī vairākus ārštata rakstus kādā dienas laikrakstā, kuros nikni nosodījis seksa tirdzniecību un atklājis, ka vārdā nenosaukts zviedru biznesmenis ir apmeklējis bordeli Tallinā.

Nevienā no abiem failiem nebija pieminēts vārds Zala, taču Līsbeta secināja: tā kā tie abi atrodas mapē ar nosaukumu <Zala>, te jābūt kādai saistībai. Trešajam un pēdējam failam mapē gan bija dots nosaukuma [Zalaļ. Tas bija īss un izkārtots punktu formā.

Pēc Dāga Svensona ziņām, vārds Zala kopš deviņdesmito gadu vidus parādījās deviņās epizodēs saistībā ar narkotikām, ieročiem vai prostitūciju. Šķita, ka neviens nezina, kas ir Zala, taču vairāki avoti minēja, ka viņš varētu būt dienvidslāvs, polis vai varbūt čehs. Tie visi bija otrās pakāpes avoti, neviens no Svensona satiktajiem nekad nebija pats ticies ar Zaļu.

Svensons bija sīki apspriedis Zaļu ar avotu G (Gulbrandsens?) un izvirzījis teoriju, ka Zala varētu būt atbildīgs par Irinas P. slepkavību. Nebija skaidrs, ko avots G domā par šo teoriju, taču pirms gada Zala bija kļuvis par diskusiju objektu kādā “organizētās noziedzības īpašās izmeklēšanas grupas” sanāksmē. Vārds bija uzpeldējis tik daudz reižu, ka policija sāka uzdot jautājumus un centās izspriest, vai šis Zala vispār eksistē.

Cik Dāgs Svensons bija spējis izdibināt, vārds Zala pirmo reizi parādījās saistībā ar inkasācijas mašīnas aplaupīšanu Erkeljungā

1996.   gadā. Laupītāji bija ieguvuši 3,3 miljonus kronu, bet izgāzušies tik dramatiski, ka policija vienas dienas laikā bandu atrada un apcietināja. Diennakti vēlāk apcietināja vēl vienu cilvēku. Tas bija recidīvists Sonijs Nieminens, Svāvelšes motokluba loceklis, kurš bija piegādājis laupīšanā izmantotos ieročus un par to saņēma četrus gadus ilgu cietumsodu.

Nedēļas laikā pēc uzbrukuma inkasācijas mašīnai 1996. gadā par piedalīšanos laupīšanā tika aizturēti vēl trīs cilvēki. Līdz ar to lieta aptvēra astoņus cilvēkus, septiņi no kuriem spītīgi atteicās runāt. Astotais, deviņpadsmit gadus vecs puisis, vārdā Bir- gers Nūrdmans, nopratināšanā salūza un izpļāpājās. Tiesas prāva izvērtās par vieglu uzvaru prokuroram, bet tās rezultātā (kā sprieda Dāga Svensona avots policijā) Birgeru Nūrdmanu, kad viņš neatgriezās no atvaļinājuma, pēc diviem gadiem atrada apraktu smilšu karjerā Vermlandē.

Pēc avota G sniegtajām ziņām, policijai bija aizdomas, ka Sonijs Nieminens bandā ir bijis galvenais. Pastāvēja arī aizdomas, ka Nūrdmans nogalināts Sonija Nieminena uzdevumā, taču tam nebija pierādījumu. Tomēr Nieminenu uzskatīja par sevišķi bīstamu un nežēlīgu. Cietumā viņš bija sapinies ar Āriešu brālību - nacistisku cietuma organizāciju, kam savukārt bija saistība ar Wolfpack brālību un tālāk ar outlaw klubiem baikeru pasaulē un dažādām vardarbīgām nacistisku cietpauru organizācijām - tādām kā Zviedrijas Pretestības kustība un līdzīgām.

Taču Līsbetu Salanderi interesēja kas pavisam cits. Nelaiķis laupītājs Birgers Nūrdmans nopratināšanas laikā bija apgalvojis, ka laupīšanā izmantotie ieroči nākuši no Nieminena, kas savukārt tos dabūjis no kāda Nūrdmanam nezināma dienvidslāva, vārdā “Sala”.

Dāgs Svensons bija izdarījis secinājumu, ka runa ir par kādu nezināmu personu kriminālajā vidē. Tā kā iedzīvotāju reģistrā nebija neviena piemērota cilvēka ar vārdu Zala, Dāgs minēja, ka tā ir iesauka, bet varētu būt runa arī par īpaši viltīgu noziedznieku, kas apzināti izmanto neīstu vārdu.

Pēdējais punkts īsumā apkopoja žurnālista Sandstrema informāciju par Zaļu. Tas nebija īpaši daudz. Pēc Dāga Svensona ziņām, Sandstrems reiz bija runājis pa telefonu ar cilvēku, kam bija šāds vārds. Piezīmēs nebija minēts, par ko bijusi šī saruna.

Ap četriem no rīta Līsbeta izslēdza datoru, apsēdās uz palodzes un nolūkojās uz Saltšenu. Viņa klusi sēdēja divas stundas, domīgi smēķēdama cigareti pēc cigaretes. Viņa bija spiesta pieņemt daudz stratēģisku lēmumu un veikt seku analīzi.

Līsbeta saprata, ka viņai jāatrod Zala un reizi par visām reizēm jānoslēdz ar viņu rēķini.

Sestdienas vakarā, nedēļu pirms Lieldienām, Mīkaels Blumkvists apciemoja senu draudzeni Slipgātanā, Hornstullā. Viņš neierastā kārtā bija pieņēmis ielūgumu uz ballīti. Draudzene tagad bija precējusies un viņu neinteresēja sānsoļi, taču viņa strādāja plašsaziņas līdzekļos, un saskrējušies abi mēdza sasveicināties. Viņa tikko bija pabeigusi grāmatu, kas bija tapusi vismaz desmit gadus un aplūkoja tik dīvainu tematu kā plašsaziņas līdzekļos kultivētie priekšstati par sievietēm. Mīkaels reiz bija piepalīdzējis ar grāmatas materiāliem, tāpēc tagad saņēma ielūgumu.

Viņš toreiz izpētīja kādu ļoti vienkāršu jautājumu. Sameklēja līdztiesības plānus, ar kuriem tā lielījās TT, Dagens Nyheter, Rap- port un vairāki citi plašsaziņas līdzekļi, un pēc tam atzīmēja, cik daudz vīriešu un sieviešu atrodams uzņēmumu vadībā virs atbildīgo redakcijas sekretāru līmeņa. Rezultāti bija nepatīkami. Ģenerāldirektors - vīrietis. Valdes priekšsēdētājs - vīrietis. Galvenais redaktors - vīrietis. Ārlietu nodaļas redaktors - vīrietis. Redakcijas vadītājs - vīrietis… Un tā tālāk, līdz parādījās pirmā sieviete, visbiežāk izņēmums, kāda Kristīna Juterstrema vai Amē- lija Adāmo.

Svinības bija privātas, un viesu pulkā bija galvenokārt cilvēki, kas tā vai citādi palīdzējuši autorei grāmatas tapšanas darbā.

Tas bija patīkams vakars ar labu ēdienu un viegliem sarunu tematiem. Mīkaels bija nolēmis doties mājās agri, taču lielākā daļa viesu bija veci paziņas, kurus viņš reti satika. Turklāt viņu vidū nebija neviena, kurš sāktu tērgāt par Vennerstrema lietu. Ballīte ieilga, un viesu kodols izklīda tikai ap diviem svētdienas naktī. Viņi kopā devās līdz Longholmsgātanai un tad pašķīrās.

Nakts autobuss pabrauca garām, pirms Mīkaels sasniedza pieturu. Taču nakts bija silta, un viņš nolēma doties mājup kājām, nevis gaidīt nākamo autobusu. Pa Hēgalidsgātanu viņš aizgāja līdz baznīcai un nogriezās uz Lundagātanu, kas tūlīt raisīja atmiņas.

Mīkaels bija izpildījis savu decembra apņemšanos vairs neapciemot Lundagātanu, veltīgi cerot, ka pie apvāršņa atkal parādīsies Līsbeta Salandere. Šonakt viņš apstājās otrpus ielai pie viņas mājas. Mīkaelam piepeši sagribējās šķērsot ielu un piezvanīt pie viņas durvīm, taču viņš saprata, cik neiespējama ir cerība, ka Līsbeta piepeši parādīsies, un vēl neiespējamāk, ka gribēs ar viņu runāt.

Tāpēc Mīkaels paraustīja plecus un turpināja ceļu Sinkens- damma stacijas virzienā. Viņš bija nosoļojis vēl gandrīz sešdesmit metrus, kad izdzirda kādu skaņu. Viņš pagrieza galvu, un sirds apmeta kūleni. Šo trauslo augumu nevarēja sajaukt ar kādu citu. Līsbeta Salandere tikko bija iznākusi uz ielas un devās pretējā virzienā. Viņa apstājās pie kādas mašīnas ielas malā.

Mīkaels pavēra muti, lai uzsauktu Līsbetai, bet balss iesprūda kaklā. Piepeši viņš ieraudzīja, ka no mašīnām, kas novietotas gar trotuāru, atraujas kāds stāvs. Līsbetai Salanderei aiz muguras pieslīdēja vīrietis. Mīkaels pamanīja, ka viņš ir garš un ar lielu vēderu. Mati sasieti zirgastē.

Līsbeta Salandere izdzirdēja kādu skaņu un ar acs kaktiņu pamanīja kustību mirklī, kad grasījās ielikt atslēgu vīnsarkanās hon- das durtiņās. Viņš nāca virsū slīpi no aizmugures, un Līsbeta apgriezās riņķī mirkli, pirms viņš bija klāt. Viņa tūlīt identificēja Kārlu Magnusu “Magi” Lundlnu, trīsdesmit sešus gadus veco Svāvelšes motokluba biedru, kurš pirms dažām dienām bija ticies ar blondo milzi Blumberga kafejnīcā.

Viņa ievēroja, ka Mage Lundīns sver ap simt divdesmit kilogramiem un ir agresīvs. Līsbeta izmantoja atslēgas par kasteti un ne sekundes tūkstošdaļu nevilcinājās zibenīgā kustībā uzplēst dziļu brūci viņa vaigā no deguna līdz ausij. Lundīns tvēra pēc elpas, bet Līsbeta tikmēr pazuda kā zemē iegrimusi.

Mīkaels Blumkvists redzēja, kā Līsbeta Salandere sit ar dūri. Līdzko meitene bija trāpījusi savam uzbrucējam, viņa nometās zemē un aizripoja starp automašīnas riteņiem.

Pēc dažām sekundēm Līsbeta bija piecēlusies kājās otrpus mašīnai, gatava cīnīties vai bēgt. Viņa sastapa ienaidnieka skatienu pār motora pārsegu un tūlīt izlēma par labu pēdējai alternatīvai. Viņam asiņoja vaigs. Pirms vīrietis paspēja fokusēt skatienu, Līsbeta jau bija ceļā pār Lundagātanu Hēgalidas baznīcas virzienā.

Mīkaels ieplestu muti stāvēja kā sastindzis, kad uzbrucējs piepeši uzņēma ātrumu un metās pakaļ Līsbetai. Viņš izskatījās pēc tanka, kas medī rotaļu mašīniņu.

Līsbeta skrēja augšup pa kāpnēm, kas veda uz augšējo Lundagātanu, pārlēkdama diviem pakāpieniem uzreiz. Kāpņu augšgalā viņa palūrēja pār plecu un redzēja, ka vajātājs liek kāju uz pirmā pakāpiena. Viņš ir ātrs. Līsbeta gandrīz paklupa, bet pēdējā mirklī pamanīja trijstūru un smilšu kaudzīšu mudžekli vietā, kur komunālais dienests bija uzracis ielu.

Mage Lundīns bija gandrīz nokļuvis augšā, kad Līsbeta Salandere atkal parādījās viņa redzeslokā. Viņš paspēja pamanīt, ka viņa ar kaut ko met, taču nepaguva reaģēt, pirms četrkantīgais bruģakmens skāra viņa pieri. Tas nebija labs trāpījums, taču akmens ar ievērojamu spēku uzplēsa otru brūci viņam sejā. Lundīns juta, ka zaudē pamatu zem kājām un pasaule apmet kūleni, kad viņš atmuguriski gāzās lejup pa kāpnēm. Uzbrucējam izdevās apturēt kritienu, satverot kāpņu margas, taču viņš zaudēja vairākas sekundes.

Mīkaela sastingums atslāba, kad vīrietis pazuda pie kāpnēm. Viņš nokliedzās pakaļ, ka tas dabūs trūkties.

Līsbeta bija pusceļā pār pagalmu, kad izdzirdēja Mīkaela Blumkvista balsi. Kas, ellē…? Meitene mainīja virzienu un pie terases

*

palūrēja pār margām. Viņa ieraudzīja Mīkaelu Blumkvistu trīs metrus zemāk uz ielas. Līsbeta sekundes desmitdaļu vilcinājās, pirms atkal uzņēma ātrumu.

SAcis skriet kāpņu virzienā, Mīkaels ievēroja, ka pie Līsbetas nama durvīm blakus mašīnai, ko viņa bija centusies atslēgt, sakustas kāds Dodge Van. Furgons pagriezās prom no trotuāra un pabrauca garām Mīkaelam Sinkensdamma virzienā. Viņš redzēja logā pazibam kādu seju. Numura zīme nakts apgaismojumā nebija saskatāma.

Mīkaels neizlēmīgi pašķielēja uz furgonu, bet turpināja skriet pakaļ Līsbetas vajātājam. Viņš to panāca kāpņu augšgalā. Vīrietis bija apstājies ar muguru pret Mīkaelu, nekustīgi stāvēja un skatījās apkārt.

Mirklī, kad Mīkaels bija pieskrējis viņam klāt, vīrietis pagriezās un no kreisās puses spēcīgi belza Mīkaelam pa seju. Mīkaels bija pilnīgi nesagatavots un nobrauca lejā pa kāpnēm ar galvu pa priekšu.

Līsbeta dzirdēja Mīkaela apslāpēto kliedzienu un gandrīz apstājās. Kas, ellē, te notiek? Tad viņa pameta skatienu pār plecu un ieraudzīja, ka Mage Lundīns apmēram četrdesmit metru attālumā uzņem ātrumu. Viņš ir ātrāks. Viņš mani panāks.

Līsbeta atmeta šaubas, pagriezās pa kreisi un, cik ātri spēdama, pa kāpnēm uzskrēja līdz pagalma terasei starp namiem. Viņa nonāca pagalmā, kur nebija itin nekādu slēptuvju, un pieveica attālumu līdz nākamajam stūrim laikā, kas iespaidotu pat Karolīnu Kliftu. Līsbeta pagriezās pa labi un saprata, ka nonāks strupceļā, tāpēc apgriezās par simt astoņdesmit grādiem. Sasniegusi tuvākās mājas galu, viņa pamanīja Magi Lundīnu kāpņu augšgalā. Līsbeta noskrēja vēl dažus metrus un tad uz galvas ienira rododendru krūmos, kas auga dobēs visgarām mājas galam.

Viņa dzirdēja Mages Lundīna smagos soļus, bet nevarēja viņu saskatīt. Viņa gulēja krūmos pavisam nekustīgi un spiedās pie sienas.

Lundīns pagāja garām slēptuvei un apstājās mazāk nekā piecu metru attālumā. Viņš vilcinājās desmit sekundes, iekams turpināja skrējienu. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās. Apstājās turpat, kur iepriekš. Šoreiz viņš stāvēja nekustīgi trīsdesmit sekundes. Līsbeta sasprindzināja muskuļus, gatava tūlīt bēgt, ja viņu atradīs. Tad Lundīns atkal sakustējās. Viņš pagāja garām mazāk nekā divu metru attālumā. Līsbeta dzirdēja viņa soļus pazūdam pār pagalmu.

Mīkaelam sāpēja skausts un žoklis, kad viņš ar pūlēm un apdullis atkal pierausās kājās. Pārsistā lūpa garšoja pēc asinīm. Viņš centās paspert dažus soļus, bet paklupa.

Mīkaels atkal uzkāpa pa kāpnēm un palūkojās apkārt. Viņš redzēja uzbrucēju skrienam simt metru tālāk pa ielu. Vīrietis ar zirgasti apstājās, skatījās starp mājām un tad turpināja skriet. Mīkaels piegāja pie kāpņu malas un nolūkojās viņam pakaļ. Uzbrucējs šķērsoja Lundagātanu un iekāpa Dodge Van furgonā, kas bija stāvējis pie Līsbetas nama durvīm. Mašīna tūlīt pazuda ap stūri Sinkensdamma virzienā.

Mīkaels lēnām gāja pa augšējo Lundagātanu un lūkojās pēc Līsbetas Salanderes. Viņš meiteni nekur neredzēja. Mīkaels vispār neredzēja nevienu dzīvu dvēseli un izbrīnījās, cik tukša var būt Stokholma marta svētdienā trijos naktī. Pēc brīža viņš devās atpakaļ uz Līsbetas nama durvīm lejas Lundagātanā. Iedams garām mašīnai, pie kuras notika uzbrukums, viņš kaut kam uzkāpa un ieraudzīja Līsbetas atslēgu saišķi. Noliecies, lai to paņemu, Mīkaels zem mašīnas pamanīja viņas plecu somu.

Viņš ilgi stāvēja un gaidīja, nesaprazdams, ko tagad darīt. Beidzot piegāja pie ārdurvīm un izmēģināja atslēgas. Tās nederēja.

Līsbeta Salandere palika krūmos piecpadsmit minūtes, sakustēdamās tikai tādēļ, lai ielūkotos pulksteni. Tūlīt pēc trijiem viņa izdzirda atveramies un aizveramies kādas ārdurvis un soļus velosipēdu statīva virzienā.

Kad skaņa noklusa, viņa lēnām piecēlās ceļos un izbāza galvu no krūmiem. Nopētīja pagalmā katru kaktiņu, bet Magi Lundīnu nekur neredzēja. Cik klusu vien spēdama, Līsbeta devās atpakaļ uz ielu, visu laiku gatava apgriezties un bēgt. Viņa apstājās pie mūra malas un lūkojās uz Lundagātanu, kad ieraudzīja Mīkaelu Blumkvistu pie savām ārdurvīm. Viņš turēja rokā viņas somu.

Līsbeta sastinga, paslēpusies aiz laternas staba, kad Mīkaela skatiens pārslīdēja mūrim. Viņš meiteni nepamanīja.

Mīkaels stāvēja pie viņas durvīm gandrīz pusstundu. Līsbeta pacietīgi un nekustīgi viņu vēroja, līdz viņš padevās un sāka iet Sinkensdamma virzienā. Kad Mīkaels bija pazudis no viņas redzesloka, Līsbeta nogaidīja vēl brīdī, iekams sāka prātot par notikušo.

Mīkaels Blumkvists.

Līsbeta nekādi nespēja saprast, kā viņš varēja te uzrasties no zila gaisa. Citādi uzbrukums neatstāja daudz vietas interpretācijām.

Draņķa Kāris Magnuss Lundīns.

Mage Lundīns bija ticies ar blondo milzi, kuru viņa bija manījusi advokāta Nilsa Bjūrmana sabiedrībā.

Draņķa Pimpis Nilss Bjūrmans.

Tas nolādētais mēsls ir nolīdzis kaut kādu draņķa alfa tēviņu, lai nodarītu man pāri. Lai gan es viņam sasodīti labi izskaidroju, kādas tam var būt sekas.

Līsbetai Salanderei viss iekšā sāka vārīties. Viņa bija tā pārskaitusies, ka sajuta mutē asiņu garšu. Tagad viņa būs spiesta Bjūrmanu sodīt.

3. DAĻA

ABSURDI VIENĀDOJUMI

23. marts-2. aprīlis

Bezjēdzīgos vienādojumus, kas nav pareizi ne ar kādu vērtību,

sauc par absurdiem.

(a+b)(a-b)=a*-b*+1

II.     NODALA

Trešdiena, 23. marts-ceturtdiena, 24. marts

Mīkaels Blumkvists pielika sarkano pildspalvu Dāga Svensona manuskripta lapas malai, uzšņāpa izsaukuma zīmi, apvilka tai riņķi un pierakstīja vārdu “atsauce”. Viņš vēlējās, lai šim apgalvojumam tiktu norādīts avots.

Bija trešdiena, vakars pirms Zaļās ceturtdienas, un Millennium redakcijā šonedēļ bija Lieldienu brīvdienas. Monika Nilsone atradās ārzemēs. Lota Kārima kopā ar vīru bija aizbraukusi uz kalniem. Henrijs Kortess bija atnācis uz darbu un vairākas stundas nosēdēja pie telefona, bet Mīkaels aizsūtīja viņu mājās, jo neviens nezvanīja un viņš pats taču palika redakcijā. Henrijs pazuda ar laimīgu smaidu uz lūpām - viņš devās pie savas jaunās draudzenes.

Dāgs Svensons nebija redzēts. Mīkaels sēdēja viens pats un cīnījās ar viņa manuskriptu. Viņi beidzot bija vienojušies, ka grāmatai būs divpadsmit nodaļas divsimt deviņdesmit lappusēs. Dāgs Svensons bija iesniedzis deviņu nodaļu galīgo versiju, un Mīkaels Blumkvists bija izpētījis katru vārdu un atdevis tekstus atpakaļ, pieprasot izvērstākus skaidrojumus vai izsakot priekšlikumus par pārveidojumiem.

Pēc Mīkaela domām, Dāgs Svensons tomēr rakstīja ļoti labi, un rediģēšana aprobežojās galvenokārt ar sīkām marginālām piezīmēm. Mīkaelam bija jāpiepūlas, lai atrastu kaut ko tādu, kam patiešām varētu piekasīties. Šo nedēļu laikā, kad uz Mīkaela rakstāmgalda izauga manuskripta kaudzīte, viņiem bija domstarpības tikai par vienu fragmentu, kurš aizņēma aptuveni lappusi un kuru Mīkaels gribēja svītrot, bet Dāgs nelokāmi vēlējās paturēt. Taču tie bija sīkumi.

īsi sakot, Millennium apgādam bija izcila grāmata, kas drīz būs ceļā uz tipogrāfiju. Mīkaelam nebija šaubu, ka avīzes tai veltīs dramatiskus virsrakstus. Dāgs Svensons bez žēlastības atmaskoja prostitūtu pircējus un veidoja stāstu tā, lai nevienam nebūtu grūtību aptvert, ka pašā sistēmā ir kaut kas aplams. Tā bija īsta publicistika. Otra puse bija Dāga atklātie fakti, kas veidoja grāmatas pamatu. Tā bija izcila pētnieciskā žurnālistika, ko vajadzētu aizsargāt ar likumu.

Aizvadītajos mēnešos Mīkaels bija atklājis trīs Dāga īpašības. Dāgs bija akurāts žurnālists, kurš neatstāja daudz nesasietu pavedienu. Viņš nelietoja smago retoriku, kas raksturīga tik daudzām citām sociālām reportāžām un kas pārvērta tās par pretencioziem murgiem. Šī grāmata bija vairāk nekā reportāža - tas bija kara pieteikums. Mīkaels mierīgi pasmaidīja. Dāgs bija aptuveni piecpadsmit gadus jaunāks par viņu, taču Mīkaels pazina kaislību, kas reiz bija piemitusi pašam, kad viņš devās kaujā pret sliktiem ekonomikas apskatniekiem un sacerēja skandalozo grāmatu, par kuru dažas redakcijas viņam nebija piedevušas vēl šodien.

Problēma bija tā, ka Dāga Svensona grāmatā visam bija jābūt pilnībā pamatotam. Žurnālistam, kurš met šāda mēroga izaicinājumu, ir vai nu jābūt simtprocentīgi pārliecinātam par faktiem, vai jāatsakās no darba publicēšanas. Dāgs bija pārliecināts par deviņdesmit astoņiem procentiem. Bija vājie punkti, kas jāizpēta vēl rūpīgāk, un apgalvojumi, ar kuru pierādījumiem Mīkaels nebija apmierināts.

Ap pussešiem viņš atvēra rakstāmgalda atvilktni un paņēma cigareti. Ērika Bergere redakcijā bija ieviesusi kategorisku smēķēšanas aizliegumu, taču Mīkaels bija viens, un visu nedēļas nogali te neviena nebūs. Viņš turpināja darbu vēl četrdesmit minūtes, tad savāca lapas kopā un nolika visu nodaļu uz Ērikas galda, lai viņa varētu to pārlasīt. Dāgs Svensons bija apsolījis nākamajā rītā pa e-pastu atsūtīt atlikušo triju nodaļu galīgo versiju, dodot Mīkaelam iespēju izskatīt materiālu nedēļas nogalē. Otrdien pēc Lieldienām bija ieplānota sapulce, kurā Dāgs, Ērika, Mīkaels un atbildīgā sekretāre Mālina Ēriksone apstiprinās grāmatas un Millennium rakstu galīgo versiju. Pēc tam atlika tikai maketēšana - Kristera Malma galvassāpes, un nosūtīšana uz tipogrāfiju. Mīkaels pat nebija izskatījis tipogrāfiju piedāvājumus - viņš bija nolēmis vēlreiz izmantot Hallvigs Reklam Morgongovā, šī tipogrāfija bija nodrukājusi grāmatu par Vennerstremu, un citas tipogrāfijas nespēja konkurēt ar cenām un servisu.

Mīkaels paskatījās pulkstenī un atļāva sev slepus izsmēķēt vēl vienu cigareti. Viņš apsēdās pie loga un lūkojās lejā uz Jētgātanu. Ar mēli domīgi pataustīja brūci lūpas iekšpusē. Tā bija sākusi dzīt. Viņš tūkstošo reizi brīnījās, kas gan īsti bija noticis pie Līsbetas Salanderes mājas Lundagātanā.

Droši viņš zināja tikai to, ka Līsbeta ir dzīva un ir atgriezusies pilsētā.

Aizvadītajās dienās Mīkaels ik dienu bija mēģinājis ar viņu sazināties. Viņš bija sūtījis e-pasta vēstules uz adresi, kuru Līsbeta izmantoja vairāk nekā pirms gada, bet nebija saņēmis atbildi. Mīkaels bija devies uz Lundagātanu. Viņu sāka pārņemt izmisums.

Plāksnīte uz durvīm tagad vēstīja: Salandere-Vu. Iedzīvotāju reģistrā bija divsimt trīsdesmit cilvēku ar uzvārdu Vu, no kuriem aptuveni simt četrdesmit dzīvoja Stokholmas lēnē. Taču neviens - Lundagātanā. Mīkaelam nebija ne jausmas, kurš no šiem Vu ievācies pie Salanderes, vai viņa sagādājusi sev draugu vai varbūt izīrējusī kādam dzīvokli. Kad viņš klauvēja pie durvīm, neviens neatvēra.

Vispēdīgi Mīkaels apsēdās un uzrakstīja Līsbetai parastu, vecmodīgu vēstuli.

Sveika, Šallij!

Es nezinu, kas notika pirms gada, taču šobrīd, pat būdams tāds neapķērīgs aunapiere, esmu sapratis, ka Tu esi pārtraukusi ar mani jebkādus kontaktus. Tās ir Tavas tiesības un Tava privilēģija - noteikt, ar ko Tu vēlies tikties, un es nedomāju uzbāzties.

Es tikai norādu, ka joprojām uzskatu Tevi par savu draugu, man trūkst Tavas sabiedrības un es labprāt iedzertu ar Tevi kafiju, ja Tev ir vēlēšanās.

Es nezinu, kur Tu esi iepinusies, bet tas tracis Lundagātanā bija satraucošs. Ja Tev vajadzīga palīdzība, vari zvanīt jebkurā laikā.

Kā zināms, esmu Tavs parādnieks.

Turklāt pie manis ir Tava soma. Ja gribi to atpakaļ, vienkārši dod ziņu. Ja nevēlies mani satikt, pasaki adresi, uz kuru somu nosūtīt. Es Tevi neuzmeklēšu, ja Tu tik skaidri būsi likusi saprast, ka nevēlies ielaisties ar mani nekādās darīšanās.

Mīkaels

Viņš, protams, kā atbildi nebija saņēmis ne zilbi.

No rīta atgriezies mājās pēc uzbrukuma Lundagātanā, Mīkaels atvēra Līsbetas somu un izlika tās saturu uz virtuves galda. Tur bija maciņš ar personas apliecību, aptuveni sešsimt Zviedrijas kronu un divsimt Amerikas dolāru skaidrā naudā un mēnešbiļete. Atvērta Marlboro Light paciņa, trīs Bic šķiltavas, kakla tablešu kārbiņa, atvērta kabatlakatiņu paciņa, zobu suka, zobu pasta un trīs tamponi sānu kabatiņā, neatvērta prezervatīvu paciņa ar plastikāta etiķeti, kas rādīja, ka tā iegādāta Getvikas lidostā Londonā, A-5 formāta piezīmju bloknots cietos, melnos vākos, piecas pildspalvas, viena asaru gāzes patrona, mazs maciņš ar lūpu krāsu un kosmētiku, FM radio ar austiņām, bet bez baterijām un iepriekšējās dienas Aftonbladet.

Taču visneparastākais priekšmets somā bija āmurs, kas atradās viegli pieejamā ārējā nodalījumā. Uzbrukums gan bija nācis tik pēkšņi, ka Līsbeta nepaspēja likt lietā ne āmuru, ne asaru gāzes patronu. Viņa acīmredzot bija izmantojusi atslēgas kā kas- teti - uz tām bija asiņu un ādas paliekas.

Atslēgu saišķī bija sešas atslēgas. Trīs no tām bija tipiskas dzīvokļu atslēgas - mājas ārdurvīm, dzīvoklim un drošības slēdzenei. Tomēr tās nederēja ārdurvīm Lundagātanā.

Mīkaels bija izšķirstījis piezīmju bloknotu lappusi pēc lappuses. Viņš pazina Līsbetas glīto, smalko rokrakstu un gandrīz uzreiz konstatēja, ka tā gluži nav meitenes slepenā dienasgrāmata. Aptuveni trīs ceturtdaļas bija aizpildītas ar kaut ko tādu, kas izskatījās pēc matemātiskiem ķeburiem. Pirmajā lappusē pašā augšā bija vienādojums, kuru pazina pat Mīkaels.

(x3 +y3 =z3 )

Mīkaelam Blumkvistam rēķināšana nekad nebija sagādājusi grūtības. Viņš bija pabeidzis ģimnāziju ar augstāko atzīmi matemātikā, kas gan nenozīmēja, ka viņš ir labs matemātiķis, bet tikai to, ka viņš spējis apgūt skolas mācību vielu. Taču Līsbetas Salanderes piezīmju bloknota lappusēs bija tādi ķeburi, kurus Mīkaels nedz saprata, nedz mēģināja saprast. Kāds vienādojums pletās pāri veselam atvērumam un beidzās ar svītrojumiem un labojumiem. Mīkaels nespēja noteikt, vai tās ir nopietnas matemātiskas formulas un aprēķini, bet, pazīdams Līsbetas īpatnības, viņš pieņēma, ka vienādojumi ir pareizi un tiem noteikti ir kāda ezoteriska nozīme.

Mīkaels ilgi šķirstīja bloknotu šurpu turpu. Vienādojumi viņam šķita īsta ķīniešu ābece. Tomēr viņš saprata, ko Līsbeta centās izdarīt. (x3 +y3 =z3 ). Viņa bija aizrāvusies ar Fermā mīklu - klasiku, par kuru bija dzirdējis pat Mīkaels Blumkvists. Viņš smagi nopūtās.

Pašā pēdējā bloknota lappusē bija dažas ārkārtīgi skopas un mīklainas piezīmes, kam nebija nekāda sakara ar matemātiku, bet kas tomēr izskatījās pēc formulas.

Tās bija pasvītrotas, apvilktas un neizskaidroja itin neko. Pašā lappuses apakšā bija Auto-Expert nomas telefons Eskilstūnā.

Mīkaels necentās iztulkot piezīmes. Viņš secināja, ka Līsbeta tās uzkricelējusi, kaut ko pārdomājot.

Mīkaels Blumkvists nodzēsa cigareti, uzvilka žaketi, ieslēdza redakcijā signalizāciju un devās uz Slusenas staciju, kur iekāpa autobusā uz japiju rezervātu pie Stēketas Lenneštā. Viņš bija ielūgts vakariņās pie savas māsas Annikas Blumkvistas, vīra uzvārdā Džannīni, uz viņas četrdesmit otro dzimšanas dienu.

Ērika Bergere uzsāka nedēļas nogali ar trīs kilometrus garu, nervozu un niknu skrējienu, kas beidzās pie tvaikoņu piestātnes Saltšēbādenā. Aizvadītajos mēnešos viņa bija pametusi sporta nodarbības novārtā, tāpēc jutās stīva un netrenēta. Viņa soļoja atpakaļ. Vīrs lasīja lekciju kādā izstādē Modernās mākslas muzejā, viņš pārradīsies ne agrāk par astoņiem vakarā; Ērika bija nolēmusi atvērt pudeli laba vīna, iekurināt pirti un viņu pavedināt. Tas katrā ziņā novirzītu domas no aktuālās problēmas, par ko viņa šobrīd prātoja.

Pirms četrām dienām Ērika bija pusdienojusi ar valdes priekšsēdētāju vienam no Zviedrijas lielākajiem plašsaziņas līdzekļu koncerniem. Ēdot salātus, viņš nopietnā balsī bija atklājis savu nodomu savervēt Ēriku par galveno redaktori uzņēmuma lielākajai dienas avīzei. Valde ir apspriedusi vairākus vārdus, un mēs esam vienisprātis, ka tu avīzei būtu liels ieguvums. Mēs gribam tieši tevi. Darba piedāvājumu papildināja alga, kas viņas ienākumiem Millennium lika izskatīties pēc anekdotes.

Piedāvājums nāca kā zibens no skaidrām debesīm, un Ērika palika bez valodas. Kāpēc tieši es?

Valdes priekšsēdētājs bija diezgan izvairīgs, tomēr vēlāk paskaidroja, ka Ērika ir labi pazīstama un cienīta vadītāja, kas

pierādījusi savu talantīgumu. Viņas spējas izvilkt Millennium no purva, kur žurnāls bija nonācis pirms diviem gadiem, varēja tikai apbrīnot. Arī Lielajam Pūķim ir nepieciešamas jaunas vēsmas. Avīze ir pārklājusies ar tādu vecišķumu un patinu, ka tai aizvien samazinās gados jaunu abonentu skaits. Ērikai ir nekaunīgas žurnālistes slava. Viņai ir asi nagi. Iecelt sievieti, turklāt feministi, par Vīrišķās Zviedrijas viskonservatīvākās avīzes vadītāju būtu izaicinoši un pārdroši. Visi bija vienisprātis. Nūjā, gandrīz visi. Vienisprātis bija tie, kuru viedoklim piemita svars.

“Bet es nepiekrītu avīzes politiskajam virzienam.”

“Kuru tas interesē! Tu neesi arī izteikta pretiniece. Tu būsi vadītāja - nevis poļitruks -, un ievadsleja tiks galā pati.”

Viņš to nebija pieminējis, taču tas bija arī šķiras piederības jautājums. Ērika nāca no pareizajām aprindām un vides.

Ērika atbildēja, ka spontāni viņai šis piedāvājums šķiet interesants, taču viņa nevar sniegt atbildi tūlīt. Viņai vajadzēja visu rūpīgāk apdomāt, un abi vienojās, ka Ērika dos ziņu tuvākajā laikā. Valdes priekšsēdētājs piebilda: ja vilcināšanās iemesls ir alga, tad Ērikas statuss droši vien ļaus viņai par šo skaitli patirgoties. Turklāt piedāvājumam nāk līdzi sevišķi izcili bonusi. Tev būtu laiks sākt rūpēties par pensiju.

Drīz četrdesmit pieci. Smagos sākuma gadus Ērika bija aizvadījusi iesācējas un aizvietotājas statusā. Viņa bija nodibinājusi Millennium un kļuvusi par galveno redaktori pati savu nopelnu dēļ. Nepielūdzami tuvojās mirklis, kad viņa būs spiesta pacelt klausuli un sacīt “jā” vai “nē”, un viņa nezināja, ko atbildēt. Aizvadītās nedēļas laikā Ērika atkal un atkal bija gribējusi apspriest šo priekšlikumu ar Mīkaelu Blumkvistu, bet nespēja saņemties. Viņa jutās tā, it kā būtu Mīkaelam to noklusējusi, un mocījās ar sirdsapziņas pārmetumiem.

Piedāvājumam bija acīm redzami trūkumi. “Jā” nozīmētu pārtraukt partnerību ar Mīkaelu. Viņš nekad nedotos līdzi Ērikai uz Lielo Pūķi, lai cik kārdinošs būtu piedāvājums. Mīkaelam nevajadzēja naudu, un viņam ļoti patika rāmā garā darboties ar saviem tekstiem.

Ērikai patika Millennium galvenās redaktores loma. Tā bija atnesusi, viņasprāt, gandrīz nepelnītu statusu. Ērika bija redaktore, bet neradīja ziņas. Tas nebija viņas lauciņš - viņa sevi uzskatīja par viduvēju rakstošo žurnālisti. Toties Ērika labi prata uzstāties radio vai televīzijā, bet galvenokārt bija spoža redaktore. Turklāt viņai patika praktiskais rediģēšanas darbs, ko prasīja amats Millennium.

Tomēr Ērika Bergere jutās iekārdināta. Viņu vilināja ne tik daudz alga, cik fakts, ka šajā darbā viņa pavisam noteikti kļūs par vienu no smagsvara spēlētājiem plašsaziņas līdzekļu nozarē. Tas ir piedāvājums, kādu saņem tikai reizi mūžā, bija sacījis valdes priekšsēdētājs.

Kaut kur pie Grand Hotel Saltšēbādenā Ērika ar izmisumu apjauta, ka nespēs atteikties. Un viņa baidījās no mirkļa, kad būs spiesta pastāstīt jaunumus Mīkaelam Blumkvistam.

Vakariņas Džannīni ģimenē, kā allaž, norisinājās vieglā haosā. Annikai bija divas meitas - trīspadsmit gadus vecā Monika un desmit gadus vecā Jennija. Viņas vīram, starptautiska biotehni- kas uzņēmuma Skandināvijas nodaļas vadītājam Enriko Džannīni, bija sešpadsmit gadus vecs dēls Antonio no pirmās laulības. Pārējie viesi bija Enriko māte Antonija un brālis Pjetro, brāļasieva Eva Lota un bērni Pēters un Nikola. Tajā pašā kvartālā dzīvoja arī Enriko māsa Marčella ar četriem bērniem. Turklāt vakariņās bija ielūgta arī Enriko tēvamāsa Andželīna, ko dzimta uzskatīja par pilnīgi jukušu vai vismaz neizmērojami ekscentrisku, un viņas jaunais draugs.

Līdz ar to pie bagātīgi klātā ēdamistabas galda valdīja visai augsts haosa faktors. Sarunas noritēja trakā zviedru un itāliešu valodas mikslī, dažkārt abās vienlaikus, un situāciju neuzlaboja tas, ka Andželīna visu vakaru apsprieda, kāpēc Mīkaels joprojām ir vecpuisis, un ierosināja vairākas piemērotas kandidatūras - viņas paziņu loka meitas. Beidzot Mīkaels paskaidroja, ka labprāt precētos, taču viņa mīļākā diemžēl jau ir precējusies. Andželīna uz īsu mirkli apklusa.

Pusastoņos vakarā iezvanījās Mīkaela mobilais telefons. Viņš bija domājis, ka ir to izslēdzis, un gandrīz palaida zvanu garām, iekams paspēja izrakt telefonu no žaketes iekškabatas, jo to kāds bija uzlicis priekšnamā uz cepuru plaukta. Zvanīja Dāgs Svensons.

“Vai iztraucēju?”

“Ne īpaši. Es ēdu vakariņas pie māsas ar viņas vīra radu divīziju. Kas noticis?”

“Divas lietas. Es mēģināju dabūt rokā Kristeru Malmu, bet viņš neceļ klausuli.”

“Viņš ar draugu šovakar ir teātrī.”

“Velns! Es biju apsolījis rīt priekšpusdienā satikties ar viņu redakcijā un aiznest fotogrāfijas un ilustrācijas, ko gribam likt grāmatā. Kristers Lieldienās tās apskatītu. Bet tagad Mia pēkšņi ir izdomājusi, ka Lieldienās grib doties pie saviem vecākiem Dālamā, lai parādītu savu disertāciju. Tādā gadījumā mēs izbraucam rīt agri no rīta.”

“Jā.”

“Tās ir papīra bildes, tāpēc es nevaru nosūtīt pa e-pastu. Vai es varētu tās nogādāt tev jau šovakar?”

“Jā… bet, zini, es tagad esmu Lenneštā. Palikšu te vēl kādu brīdi un tad braukšu uz pilsētu. Enšēde būs tikai mazs līkums. Es varētu pa ceļam iebraukt pie tevis un paņemt tās bildes. Vai tas nekas, ja ieradīšos ap vienpadsmitiem?”

Dāgam nebija iebildumu.

“Otra lieta… domāju, ka tā tev nepatiks.”

“Klāj vaļā.”

“Esmu uzdūries vienai epizodei, ko gribētu paspēt pārbaudīt, pirms grāmata iet uz drukāšanu.”

“Skaidrs - par ko tā ir?”

“Zala, raksta ar Z.”

“Kas ir Zala?”

“Viens bandits, visticamāk, no Austrumeiropas, iespējams, no Polijas. Es pirms dažām nedēļām pieminēju viņu meilā.” “Piedod, neatceros.”

“Viņš šur tur parādās materiālos. Šķiet, ka cilvēki no viņa baidās, un neviens negrib par viņu runāt.”

“Ak tā.”

“Pirms dažām dienām es viņu nejauši atkal ieraudzīju. Man šķiet, viņš uzturas Zviedrijā, un viņam vajadzētu būt suteneru sarakstā septītajā nodaļā.”

“Dāg, tu nevari sākt celt gaismā jaunus materiālus trīs nedēļas pirms grāmatas sūtīšanas uz tipogrāfiju.”

“Zinu. Bet te ir kaut kas neparasts. Es runāju ar vienu policistu, kurš arī ir dzirdējis par Zaļu un… manuprāt, nākamnedēļ būtu noderīgi veltīt viņam dažas dienas.”

“Kāpēc? Tev tekstā jau pietiek bandītu.”

“Šķiet, ka šis ir īpašs bandīts. Neviens īsti nezina, kas viņš ir. Mana intuīcija teic, ka atmaksātos vēl parakties.”

“Intuīciju nevajag ignorēt,” Mīkaels sacīja. “Bet, godīgi sakot… šajā gadījumā mēs nevaram atlikt termiņu. Tipogrāfija ir rezervēta, un grāmatai jāiznāk vienlaikus ar žurnāla numuru.” “Zinu,” Dāgs Svensons nomākts atbildēja.

Mia Bergmane tikko bija uzvārījusi kafiju un salējusi to termosā, kad pie durvīm piezvanīja. Vēl nebija deviņi. Dāgs Svensons atradās tuvāk durvīm, un, nospriedis, ka Mīkaels Blumkvists ieradies pirms norunātā laika, atvēra tās, nepaskatījies actiņā. Mīkaela Blumkvista vietā viņš ieraudzīja mazu, lellei līdzīgu meiteni, kas izskatījās pēc pusaudzes.

“Es meklēju Dāgu Svensonu un Miu Bergmani,” meitene sacīja. “Es esmu Dāgs Svensons,” Dāgs atbildēja.

“Es gribētu ar jums aprunāties.”

Dāgs automātiski paskatījās pulkstenī. Mia Bergmane iznāca priekšnamā un ziņkārīgi nostājās aiz sava drauga.

“Vai nav drusciņ par vēlu apciemojumam?” Dāgs jautāja.

Meitene vēroja viņu, pacietīgi klusēdama.

“Par ko tu gribi aprunāties?” Dāgs jautāja.

“Par grāmatu, kuru jūs gribat publicēt MiUennium."

Dāgs un Mia saskatījās.

“Un kas tu esi?”

“Mani šis temats interesē. Es drīkstu ienākt, vai arī mēs to apspriedīsim kāpnēs?”

Dāgs Svensons mirkli vilcinājās. Meitene patiesībā bija pilnīgi svešs cilvēks, un apciemojuma laiks bija dīvains, taču viņa šķita pietiekami nekaitīga, lai atvērtu durvis. Viņš ieveda meiteni pie ēdamgalda dzīvojamā istabā.

“Vai vēlies kafiju?” Mia pajautāja.

Dāgs aizkaitināti pašķielēja uz draudzeni.

“Kā būtu, ja tu atbildētu uz jautājumu, kas tu tāda esi?” viņš sacīja.

“Jā, paldies. Kafiju. Mani sauc Līsbeta Salandere.”

Mia paraustīja plecus un atskrūvēja termosu. Viņa jau bija uzlikusi tasītes, gaidot Mīkaelu Blumkvistu.

“Un kas tev liek domāt, ka es gribu publicēt grāmatu Millennium?’’ Dāgs Svensons jautāja.

Viņu piepeši pārņēma pamatīgas aizdomas, bet meitene viņu ignorēja un skatījās uz Miu Bergmani. Viņa savilka seju grimasē, ko varēja uzskatīt par greizu smaidu.

“Interesanta disertācija,” viņa sacīja.

Mia Bergmane izskatījās apstulbusi.

“Kā tu vari zināt par manu disertāciju?”

“Manās rokās nonāca viena kopija,” meitene mīklaini atbildēja.

Dāga aizkaitinājums pieauga.

“Tagad tev jāpaskaidro, ko tu gribi!” viņš uzstāja.

Meitene paskatījās viņam acīs. Dāgs piepeši pamanīja, ka viņas varavīksnene ir tik tumši brūna, ka gaismā acis izskatās kraukļa melnas. Viņš aptvēra, ka ir nepareizi novērtējis viņas vecumu - meitene bija vecāka, nekā viņš sākumā bija nospriedis.

“Es gribu zināt, kāpēc jūs staigājat apkārt, prašņādams par Zaļu, Aleksandru Zaļu,” Līsbeta Salandere sacīja. “Un visvairāk es gribētu noskaidrot, ko tieši jūs par viņu zināt.”

Aleksandrs Zala, Dāgs Svensons satriekts nodomāja. Viņš nekad iepriekš nebija dzirdējis Zaļas vārdu.

Dāgs nopētīja meiteni. Viņa pacēla kafijas tasīti un iedzēra malciņu, nenolaizdama no viņa skatienu. Viņas acīs trūka jebkāda siltuma. Dāgs piepeši sajuta vieglu nemieru.

Atšķirībā no Mīkaela un pārējiem pieaugušajiem kompānijā (un par spīti tam, ka viņa bija jubilāre) Annika Džannīni bija dzērusi tikai vieglo alu un atteikusies no vīna un degvīna. Tāpēc ap pusvienpadsmitiem vakarā viņa bija skaidrā un, zināmās jomās uzskatīdama savu lielo brāli par pilnīgu idiotu, par kuru šad un tad jāparūpējas, augstsirdīgi piedāvājās aizvest viņu mājās caur Enšēdi. Viņa tik un tā bija ieplānojusi aizvest Mīkaelu līdz autobusu pieturai uz Vermdes ceļa, un līdz pilsētai jau nebija tālu.

“Kāpēc tu neiegādājies savu mašīnu?” Annika tomēr pažēlojās, kad Mīkaels aizsprādzēja drošības jostu.

“Tāpēc, ka atšķirībā no tevis es dzīvoju gājiena attālumā no darba un mašīnu man vajag apmēram reizi gadā. Turklāt es nevarētu braukt, jo tavs džeks piedāvāja Skones šņabi.”

“Viņš sāk zviedriskoties. Pirms desmit gadiem viņš piedāvātu kaut ko itālisku.”

Braucienu viņi izmantoja “brāļa un māsas” pļāpām. Ja neskaita uzbāzīgu tēvamāsu, divas mazāk uzbāzīgas mātesmāsas un dažu labu attālu brālēnu vai māsīcu, Mīkaels un Annika ģimenē bija vieni. Trīs gadu vecuma starpība nozīmēja to, ka viņiem nebija daudz kopēja pusaudža gados, toties jo labāk viņi sapratās pieaugušo vecumā.

Annika bija studējusi jurisprudenci, un Mikaels uzskatīja, ka viņa ir apdāvinātākā no abiem. Viņa bija lieliski tikusi galā ar studijām, dažus gadus nostrādājusi pilsētas tiesā un pēc tam kļuvusi par palīgu vienam no Zviedrijas slavenākajiem advokātiem, tad uzteica šo darbu un atvēra pati savu praksi. Annika bija specializējusies ģimenes tiesībās, kas pamazām pārvērtās par līdztiesības projektu. Viņa bija no vardarbības cietušu sieviešu advokāte, bija uzrakstījusi grāmatu par šo tematu un kļuvusi par cienījamu eksperti. Kā kronis visam - Annika bija iesaistījusies politikā, pieslējusies sociāldemokrātiem, tāpēc Mīkaels ķircinot viņu saukāja par poļitruku. Mīkaels pats jau agri bija izlēmis, ka nevar apvienot partijas piederību ar žurnālista neatkarību. Viņš pat izvairījās balsot vēlēšanās, un reizēs, kad tomēr to darīja, savu izvēli neatklāja pat Ērikai Bergerei.

“Kā tev klājas?” Annika jautāja, kad viņi brauca pār Skūrubro.

“Nekas, labi.”

“Tad kas par problēmu?”

“Problēmu?”

“Es tevi pazīstu, Mik. Tu visu vakaru biji domīgs.”

Mīkaels brīdi klusēja.

“Tas ir sarežģīts stāsts. Man šobrīd ir divas problēmas. Viena ir meitene, ar kuru es iepazinos pirms diviem gadiem; viņa man palīdzēja Vennerstrema lietā un pēc tam bez paskaidrojumiem vienkārši pazuda no manas dzīves. Es viņu nebiju redzējis līdz pagājušajai nedēļai.”

Mīkaels pastāstīja par uzbrukumu Lundagātanā.

“Vai ziņoji policijai?” Annika tūlīt pajautāja.

“Nē.”

“Kāpēc ne?”

“Tā meitene ir ļoti noslēgta. Uzbruka taču viņai. Viņai par to jāziņo.”

Un Mīkaelam bija aizdomas, ka ziņošana droši vien neatrodas īpaši augstu Līsbetas Salanderes darba kārtībā.

“Aunapiere,” Annika sacīja un papliķēja Mīkaelam pa vaigu. “Vienmēr ar visu jātiek galā pašam. Kas ir otra problēma?” “Mēs žurnālā gatavojam reportāžu, kas izraisīs vētrainu reakciju. Visu vakaru sēdēju un gudroju, vai man vajadzētu ar tevi konsultēties. Es domāju - kā ar advokāti.”

Annika pārsteigta paskatījās uz brāli.

“Konsultēties ar mani!” viņa izsaucās. “Tas ir kaut kas jauns!” “Šis stāsts ir par cilvēktirdzniecību un vardarbību pret sievietēm. Tu strādā ar vardarbības lietām un esi advokāte. Tu gan nenodarbojies ar cilvēktirdzniecības gadījumiem, bet es ļoti gribētu, lai tu pārlasi tekstu, pirms mēs to nodrukājam. Mums būs gan žurnāla raksti, gan grāmata, tā ka lasāmā ir ļoti daudz.” Annika klusēja, iegriezdamās Hammarbi fabrikas ceļā un pabraukdama garām Siklas slūžām. Viņa līkumoja pa mazajām ieliņām paralēli Nīnesas ceļam, līdz varēja uzgriezties uz Enšēdes ceļa.

“Zini, Mīkael, es esmu bijusi uz tevi patiesi dusmīga vienu vienīgu reizi mūžā.”

“Ak tā?” Mīkaels pārsteigts atteica.

“Toreiz, kad tevi apsūdzēja Vennerstrema lietā un piesprieda trīs mēnešu cietumsodu par neslavas celšanu. Es biju tā pārskaitusies, ka vai plīsu aiz dusmām.”

“Kāpēc? Es vienkārši izgāzos.”

“Tu esi izgāzies jau vairākkārt iepriekš. Taču toreiz tev vajadzēja advokātu, un vienīgā, pie kuras tu nevērsies, biju es. Toties pieņēmi visus tos dubļus gan no plašsaziņas līdzekļiem, gan tiesā. Tu pat neaizstāvējies. Es gandrīz vai galu dabūju!”

“Tie bija īpaši apstākļi. Tu nebūtu varējusi neko iesākt.”

“Jā, bet to es sapratu tikai pēc gada, kad Millennium izrāpās atpakaļ uz ceļa un izrēķinājās ar Vennerstremu. Līdz tam brīdim es jutos dziļi vīlusies.”

“Tu nebūtu varējusi neko darīt, lai uzvarētu prāvā.”

“Tu neaptver, ko es gribu pateikt, lielais brāli. Es arī saprotu, ka tas bija bezcerīgs gadījums. Esmu lasījusi spriedumu. Bet lieta tā, ka tu nenāci pie manis un nelūdzi palīdzību. Nu kaut kā tā: čau, māšel, man vajag advokātu. Tāpēc es arī negāju uz tiesu.” Mīkaels apdomāja viņas vārdus.

“Piedod. Man laikam būtu vajadzējis to darīt.”

“Būtu gan.”

“Es togad vispār nejaudāju neko darīt. Nespēju ne ar vienu runāt. Gribēju tikai apgulties un nomirt.”

“Bet tu to neizdarīji.”

“Piedod man!”

Annika Džannīni piepeši pasmaidīja.

“Skaisti! Atvainošanās pēc diviem gadiem. Labi. Es izlasīšu tekstu. Vai tas ir steidzami?”

“Jā. Mēs drīz drukāsim. Pagriezies te pa kreisi.”

Annika Džannīni novietoja automašīnu otrā ielas malā, iepretim namam Bjerneborgsvēgenā, kur dzīvoja Dāgs Svensons un Mia Bergmane. “Tikai dažas minūtes,” Mīkaels sacīja, aizskrēja pāri ielai un uzspieda durvju kodu. Iegājis pa namdurvīm, viņš tūlīt saprata, ka te kaut kas noticis. Viņš dzirdēja kāpņu telpā atskanam satrauktas balsis un uzkāpa līdz trešajam stāvam, kur dzīvoja Dāgs un Mia. Tikai nokļuvis augšā, Mīkaels saprata, ka kņada ir izcēlusies pie viņu dzīvokļa. Kāpņu telpā stāvēja pieci kaimiņi. Dāga un Mias durvis bija pavērtas.

“Kas noticis?” Mīkaels jautāja vairāk aiz ziņkārības nekā bažām. Balsis pieklusa. Viņu vēroja pieci acu pāri. Trīs sievietes un divi vīrieši, visi pensijas vecumā. Viena no sievietēm bija naktskreklā.

“Izklausījās pēc šāviena.” Viņam atbildēja aptuveni septiņdesmit gadus vecs vīrietis, ģērbies brūnos rītasvārkos.

“Šāviena?” Mīkaels pārjautāja ar muļķīgu sejas izteiksmi.

“Tas bija tik tikko. Pirms kādas minūtes dzīvokli šāva. Durvis bija vaļā.”

Mīkaels izspraucās uz priekšu un piezvanīja pie durvīm, pats jau iedams iekšā.

“Dāg? Mia?” Viņš sauca.

Atbildes nebija.

Piepeši pār skaustu pārskrēja aukstas tirpas. Viņš sajuta sēra smaržu. Tad piegāja pie dzīvojamās istabas durvīm. Pašu pirmo viņš ieraudzīja - apžēliņ - Dāgu Svensonu, saļimušu milzīgā, metru platā asiņu peļķē pie ēdamgalda, kur Mīkaels un Ērika pirms dažiem mēnešiem bija ēduši vakariņas.

Mīkaels piesteidzās pie Dāga, vienlaikus izraudams no kabatas telefonu un sastādīdams numuru 112. Viņam atbildēja tūlīt.

“Mani sauc Mīkaels Blumkvists. Man vajag ātro palīdzību un policiju.”

Viņš nosauca adresi.

“Kas noticis?”

“Vīrietis. Izskatās, ka sašauts galvā un miris.”

Mīkaels noliecās un mēģināja sataustīt pulsu uz kakla. Tad ieraudzīja milzīgo robu Dāga pakausī un saprata, ka peļķe, kurā viņš stāv, acīmredzot ir liela daļa Dāga smadzeņu. Viņš lēnām atvilka roku.

Neviena ātrā palīdzība pasaulē nespētu glābt Dāgu Svensonu.

Piepeši Mīkaels pamanīja, ka uz grīdas sašķīdusi viena no kafijas tasītēm, ko Mia bija mantojusi no savas vecāsmātes un ļoti sargāja. Viņš ātri piecēlās un paskatījās apkārt.

“Mia!” viņš iekliedzās.

Kaimiņš brūnajos rītasvārkos bija ienācis priekšnamā aiz viņa. Mīkaels pagriezās dzīvojamās istabas durvīs un norādīja uz kaimiņu.

“Palieciet tur!” viņš kliedza. “Ejiet atpakaļ kāpnēs!”

Sākumā izskatījās, ka kaimiņš grib protestēt, tomēr viņš paklausīja pavēlei. Mīkaels nekustīgi stāvēja piecpadsmit sekundes. Tad piesardzīgi apgāja apkārt asiņu peļķei un garām Dāgam aizgāja līdz guļamistabas durvīm.

Mia Bergmane gulēja uz muguras zemē pie gultas kājgaļa. NēnēnētikaineMiaDievadēļ! Viņai bija iešauts sejā. Lode bija iegājusi zoda apakšpusē zem kreisās auss. Caurums deniņos bija apelsīna lielumā, un labās acs dobums tukši blenza. Asiņu straume varbūt bija pat lielāka nekā no viņas drauga. Lode bija triekusies ar tādu spēku, ka siena pie gultas galvgaļa, vairākus metrus no Mias, bija noklāta ar asins traipiem.

Mīkaels aptvēra, ka visu šo laiku ir turējis telefonu krampjainā tvērienā un saruna ar glābšanas dienestu vēl nav pārtrūkusi, bet viņš pats - aizturējis elpu. Viņš ievilka plaušās gaisu un pacēla telefonu.

“Mums vajag policiju. Nošauti divi cilvēki. Domāju, ka abi ir miruši. Pasteidzieties!”

Mīkaels dzirdēja balsi centrālē, taču nespēja uztvert vārdus. Viņam piepeši likās, ka viņš ir zaudējis dzirdi. Apkārt valdīja pilnīgs klusums. Mīkaels nedzirdēja pat savas balss skaņu, kad centās kaut ko pateikt. Viņš nolaida telefonu un atmuguriski izgāja no dzīvokļa. Iznācis kāpņutelpā, Mīkaels aptvēra, ka dreb pie visām miesām un sirds nenormāli dauzās. Neteikdams ne vārda, viņš izspraucās cauri pārakmeņojušos kaimiņu bariņam un apsēdās uz kāpnēm. Viņš kaut kur tālumā dzirdēja, kā kaimiņi uzdod jautājumus. Kas noticis? Vai viņi sev ko padarījuši? Vai kaut kas noticis? Balsu skaņa nāca kā caur tuneli.

Mīkaels sēdēja kā apdullināts. Viņš saprata, ka ir šoka stāvoklī. Viņš nolieca galvu starp ceļiem. Tad sāka domāt. Ak kungs - viņi ir nogalināti. Nošauti pavisam nesen. Slepkava vēl var būt dzīvoklī… nē, es būtu viņu redzējis. Tur ir tikai piecdesmit pieci kvadrātmetri. Viņš joprojām drebēja. Dāgs bija gulējis uz mutes, un viņš nebija redzējis seju, bet ainu ar Mias sadragāto seju nevarēja izdzēst no tīklenes.

Piepeši dzirde atgriezās, itin kā tai kāds būtu uzgriezis skaņu. Mikaels steidzīgi piecēlās un paskatījās uz kaimiņu brūnajos rītasvārkos.

“Klau,” viņš ierunājās. “Stāviet šeit un uzmaniet, lai neviens neiet dzīvoklī. Policija un ātrie ir ceļā. Es iešu lejā viņus ielaist.”

Mīkaels noskrēja lejā, lēkdams pāri trim pakāpieniem uzreiz. Apakšstāvā viņš uzmeta skatienu pagraba kāpnēm un sastinga. Viņš paspēra soli uz pagraba pusi. Pusceļā kāpnēs ļoti labi saredzamā vietā gulēja revolveris. Mīkaels konstatēja, ka tas varētu būt Colt 45 Magnum - Palmes slepkavas ierocis.

Viņš apspieda impulsu pacelt ieroci un atstāja to guļam. Atvēra namdurvis un tad nekustīgi stāvēja, ieelpodams nakts gaisu. Tikai izdzirdīs īso auto taures signālu, Mīkaels atcerējās, ka viņu gaida māsa. Viņš šķērsoja ielu.

Annika Džannīni atvēra muti, lai pateiktu kaut ko ironisku par brāļa kavēšanos. Tad ieraudzīja viņa sejas izteiksmi.

“Vai tu gaidīdama kādu redzēji?” Mīkaels jautāja.

Viņa balss bija piesmakusi un nedabiska.

“Nē. Ko lai es redzētu? Kas noticis?”

Mīkaels dažas sekundes klusēja, nopētīdams apkārtni. Uz.ielas bija klusi un mierīgi. Viņš parakājās žaketes kabatā un atrada saņurcītu paciņu, kurā bija palikusi viena cigarete. To aizsmēķējis, viņš attālēm izdzirda tuvojošos sirēnu skaņas. Viņš paskatījās pulkstenī. Tas rādija 23.17.

“Annika - šī būs gara nakts,” Mīkaels sacīja, neskatīdamies uz māsu, kad ielā iegriezās policijas auto.

Pirmie nozieguma vietā ieradās policisti Magnusons un Ulsons. Viņi bija braukuši pa Nīnesas ceļu, atgriezdamies no izsaukuma, kas izrādījās viltus trauksme. Magnusonam un Ulsonam sekoja vadības mašīna ar patruļdienesta komisāru Osvaldu Mortensonu, kas atradās Skanstullā, kad vadības centrāle izsauca mašīnas. Viņi ieradās gandrīz vienlaikus katrs no savas puses un uz ielas ieraudzīja džinsos un tumšā žaketē ģērbušos vīrieti, kurš pacēla roku, dodams zīmi apstāties. Dažus metrus tālāk no automašīnas ielas malā izkāpa sieviete.

Visi trīs policisti dažas sekundes nogaidīja. Centrāle bija ziņojusi, ka nošauti divi cilvēki, un vīrietis kreisajā rokā turēja tumšu priekšmetu. Pagāja mirklis, iekams viņi pārliecinājās, ka tas ir mobilais telefons. Policisti izkāpa no mašīnām reizē, sakārtoja siksnas un kārtīgāk apskatīja abus stāvus. Mortensons tūlīt uzņēmās vadību.

“Vai jūs ziņojāt par šaušanu?”

Vīrietis pamāja ar galvu. Viņš šķita smagi satriekts. Viņš smēķēja cigareti un cēla to pie lūpām ar trīcošu roku.

“Kā jūs sauc?”

“Mīkaels Blumkvists. Pirms neilga brīža šajā mājā nošāva divus cilvēkus. Dāgu Svensonu un Miu Bergmani. Viņi ir trešajā stāvā. Tur pie durvīm stāv kaimiņi.”

“Ak kungs!” sieviete sacīja.

“Kas jūs esat?” Mortensons jautāja.

“Annika Džannīni.”

“Vai jūs te dzīvojat?”

“Nē,” Mīkaels Blumkvists atbildēja. “Man bija jāapciemo nošautais pāris. Mana māsa atveda mani no svinībām.”

“Jūs apgalvojat, ka nošauti divi cilvēki. Vai jūs redzējāt, kas notika?”

“Nē. Es viņus atradu.”

“Jāiet augšā paskatīties,” Mortensons sacīja.

“Pagaidiet,” Mīkaels teica. “Kā stāsta kaimiņi, šāviens atskanējis tikai īsu mirkli pirms manas ierašanās. Es sacēlu trauksmi minūti pēc tam. Kopš tā brīža ir pagājušas mazāk nekā piecas minūtes. Tas nozīmē, ka slepkava vēl ir kaut kur tuvumā.”

“Bet jums nav pazīmju?”

“Mēs nevienu neredzējām. Varbūt kāds no kaimiņiem ir kaut ko manījis.”

Mortensons deva zīmi Magnusonam, kurš pacēla savu rāciju un klusītēm sāka ziņot vadības centrālei. Mortensons pagriezās pret Mīkaelu.

“Rādiet ceļu,” viņš sacīja.

Kad viņi iegāja pa durvīm, Mīkaels apstājās un klusēdams norādīja uz pagraba kāpnēm. Mortensons noliecās un nopētīja ieroci. Viņš nokāpa pa kāpnēm un paraustīja pagraba durvis. Tās bija aizslēgtas.

“Ulson, paliec te un uzmani,” Mortensons sacīja.

Kaimiņu bariņš pie Dāga un Mias durvīm bija sarucis. Divi bija devušies uz saviem dzīvokļiem, bet vīrietis brūnajos rītasvārkos joprojām stāvēja postenī. Šķita, ka viņš jūtas atvieglots, ieraugot formastērpus.

“Es nevienu nelaidu iekšā,” viņš sacīja.

“Labi,” reizē atbildēja Mīkaels un Mortensons.

“Izskatās, ka uz kāpnēm ir asinis,” sacīja policists Magnusons.

Visi aplūkoja pēdas. Mīkaels paskatījās uz savām itāļu kurpēm.

“Tās droši vien ir no manis,” viņš sacīja. “Es biju dzīvoklī. Tur ir šausmīgi daudz asiņu.”

Mortensons vērīgi paraudzījās uz Mīkaelu. Viņš ar pildspalvu pagrūda vaļā dzīvokļa durvis un ieraudzīja asiņainas pēdas priekšnamā.

“Pa labi. Dāgs Svensons ir dzīvojamā istabā, bet Mia Bergmane guļamistabā.”

Mortensons ātri apskatīja dzīvokli un iznāca jau pēc īsa mirkļa. Viņš kaut ko sacīja rācijā un pieprasīja pastiprinājumu no dežūrdaļas. Kamēr viņš runāja, ieradās neatliekamā palīdzība. Mortensons viņus apturēja, pabeigdams sarunu.

“Divi cilvēki. Cik redzu, viņiem vairs nevar palīdzēt. Vai viens no jums var apskatīties, neizbradājot nozieguma vietu?”

Nevajadzēja ilgu laiku, lai konstatētu, ka neatliekamās palīdzības personāls ir lieks. Dežurējošais ārsts nolēma, ka nav nepieciešams sūtīt šos cilvēkus uz slimnīcu, lai mēģinātu viņus reanimēt. Cerību vairs nebija. Mīkaelu piepeši pārņēma stiprs nelabums, un viņš vērsās pie Mortensona:

“Es iešu ārā. Man vajag svaigu gaisu.”

“Diemžēl es jūs nevaru atlaist.”

“Neuztraucieties,” Mīkaels sacīja. “Es sēdēšu ārā uz lieveņa.” “Vai varu apskatīt jūsu dokumentus?”

Mīkaels izvilka kabatas portfeli un ielika to Mortensonam rokā. Tad, neteikdams ne vārda, pagriezās, nokāpa lejā un apsēdās uz lieveņa pie mājas, kur joprojām gaidīja Annika kopā ar policistu Ulsonu. Annika apsēdās brālim blakus.

“Mik, kas noticis?” Annika jautāja.

“Ir nogalināti divi cilvēki, kas man bija ļoti mīļi. Dāgs Svensons un Mia Bergmane. Es gribēju, lai tu izlasi Dāga manuskriptu.” Annika Džannīni saprata, ka būtu nevietā apbērt Mīkaelu ar jautājumiem. Viņa apskāva brāli ap pleciem un turēja, kamēr ieradās vēl citas policijas mašīnas. Uz trotuāra otrpus ielai jau bija salasījies ziņkārīgu naktsputnu bariņš. Mīkaels viņus mēmi vēroja, kamēr policija sāka uzstādīt nožogojuma barjeras. Sākās slepkavības izmeklēšana.

Bija nedaudz pāri trijiem naktī, kad Mīkaels un Annika beidzot varēja atstāt kriminālizmeklēšanas dežūrdaļu. Viņi bija pavadījuši vienu stundu Annikas mašīnā pie nama Enšēdē, gaidot, kad ieradīsies dežurējošais prokurors, lai noformētu iepriekšējās izmeklēšanas uzsākšanu. Pēc tam - tā kā Mīkaels bija abu upuru labs draugs, kas viņus atradis un izsaucis policiju, - viņus lūdza doties līdzi uz Kungsholmenu, lai, kā to mēdz teikt, palīdzētu izmeklēšanai.

Tur viņiem vajadzēja gaidīt krietnu laiku, līdz viņus nopratināja dežūrdaļas kriminālinspektore Anita Nīberga. Viņa bija gaišmate un izskatījās pēc pusaudzes.

Es sāku novecot, Mīkaels nodomāja.

Ap pustrijiem naktī viņš bija izdzēris tik daudz tasīšu pliekanas automātu kafijas, ka bija jau skaidrā un jutās ļoti nelāgi. Viņš bija spiests pārtraukt nopratināšanu un doties uz tualeti, kur briesmīgi vēma. Acu priekšā visu laiku kavējās aina ar Mias Bergmanes sadragāto seju. Mīkaels izdzēra vairākas glāzes ūdens un noskaloja seju, pirms atgriezās uz nopratināšanu. Viņš mēģināja sakopot domas un atbildēt uz Anitas Nībergas jautājumiem, cik izsmeļoši vien iespējams.

Vai Dāgam Svensonam un Miai Bergmanei bija ienaidnieki?

Nē, cik man zināms, ne.

Vai viņi bija saņēmuši draudus?

Par to es neko nezinu.

Kādas bija viņu attiecības?

Šķita, ka viņi mīl viens otru. Dāgs reiz stāstīja, ka viņi grib bērnu, kad Mia būs kļuvusi par doktori.

Vai viņi lietoja narkotikas?

Man nav ne jausmas. Diezin vai, bet, ja lietoja, tad droši vien ne vairāk par kādu kāsīti svētku reizēs.

Kāpēc jūs devāties pie viņiem tik vēlu vakarā?

Mīkaels izskaidroja notikušo.

Vai nebija neparasti doties pie viņiem tik vēlu?

Jā. Droši vien. Tā gadījās pirmo reizi.

Kā jūs viņus pazināt?

Saistībā ar darbu. Mīkaels stāstīja nebeidzami gari.

Atkal un atkal jautājumi, kas noskaidroja tik neparasto grafiku.

Šāvieni bija sadzirdēti visā mājā. Tie bija atskanējuši ar mazāk nekā piecu sekunžu starplaiku. Septiņdesmitgadīgais vīrietis brūnajos rītasvārkos bija tuvākais kaimiņš un pensionēts krasta artilērijas majors. Pēc otrā šāviena viņš bija piecēlies no dīvāna pie televizora un tūlīt izsteidzies kāpņu telpā. Ņemot vērā to, ka viņam bija gūžu locītavu problēmas un grūti piecelties, viņš pats rēķināja, ka pagājušas varbūt trīsdesmit sekundes, iekams viņš atvēris dzīvokļa durvis. Ne viņš, ne kāds cits no kaimiņiem nebija redzējuši noziedznieku.

Pēc kaimiņu teiktā, Mīkaels bija ieradies pie dzīvokļa durvīm mazāk nekā divas minūtes pēc šāvieniem.

Ierēķinot to, ka viņš un Annika pārredzēja ielu apmēram trīsdesmit sekundes, kamēr Annika piebrauca pie īstajām durvīm, novietoja auto ielas malā un pārmija dažus vārdus ar Mīkaelu, pirms viņš šķērsoja ielu un uzkāpa pa kāpnēm, tad laika logs bija aptuveni trīsdesmit līdz četrdesmit sekundes. Šajā brīdī dubultslepkava bija paspējis atstāt dzīvokli, nokāpt pa kāpnēm, nomest ieroci pirmajā stāvā, atstāt ēku un pazust no redzesloka, pirms tur piebremzēja Annika. Un neviens vienīgs cilvēks nebija redzējis pat viņa ēnu.

Visi secināja, ka Mīkaels un Annika ar dažu sekunžu nokavēšanos palaiduši garām slepkavu.

īsu mirkli Mīkaels aptvēra: kriminālinspektore Anita Nīberga apsver domu, ka slepkava varētu būt Mīkaels, ka viņš vienkārši nokāpis stāvu zemāk un izlicies ierodamies brīdī, kad sapulcējušies kaimiņi. Taču Mīkaela alibi bija māsa un laika grafiks. Viņa gaitas, ieskaitot telefona sarunu ar Dāgu Svensonu, varēja apstiprināt liels skaits Džannīni ģimenes locekļu.

Beidzot Annika pacēla balsi. Mīkaels esot sniedzis visu iespējamo palīdzību. Viņš acīm redzami esot noguris un jūtoties slikti. Laiks beigt nopratināšanu un laist viņu mājās. Annika atgādināja, ka ir brāļa advokāte un viņam ir savas Dieva vai vismaz riksdaga noteiktas tiesības.

Iznākuši uz ielas, abi klusēdami ilgi stāvēja pie Annikas mašīnas.

“Ej mājās un izgulies,” Annika sacīja.

Mīkaels papurināja galvu.

“Man jāaizbrauc pie Ērikas,” viņš teica. “Ērika ari viņus pazina. Es nevaru vienkārši piezvanīt, un es negribu, lai viņa no rīta pamostas un dzird par to ziņās.”

Annika bridi vilcinājās, bet tad saprata, ka brālim ir taisnība.

“Tātad Saltšēbādena,” viņa noteica.

“Vai tu spēsi?”

“Kam tad domātas mazās māsas?”

“Ja tu mani aizvestu līdz Nakas centram, es tur varētu paņemt taksometru vai pagaidīt kādu autobusu.”

“Nemuldi. Kāp iekšā, es tevi aizvedīšu.”

12.   NODALA

Zaļā ceturtdiena, 24. marts

Arī Annika Džannīni acīm redzami bija nogurusi, un Mīkaelam izdevās pierunāt māsu nedoties stundu garajā apkārtceļā ap Lenneštas līci, bet izlaist viņu Nakas centrā. Viņš noskūpstīja māsu uz vaiga, pateicās par palīdzību šajā naktī un pagaidīja, līdz Annika bija apgriezusi mašīnu un pazudusi, iekams pats izsauca taksometru.

Pēdējo reizi Mīkaels bija iegriezies Saltšēbādenā pirms vairāk nekā diviem gadiem. Viņš tikai dažas reizes bija ciemojies pie Ērikas un viņas vīra. Viņš pieņēma, ka tā ir brieduma trūkuma pazīme.

Mīkaelam nebija ne jausmas, kā tieši funkcionē Ērikas un Grē- gera laulība. Viņš pazina Ēriku jau kopš astoņdesmito gadu sākuma un bija nolēmis turpināt šīs attiecības, līdz būs tik vecs, ka nejaudās piecelties no ratiņkrēsla. Attiecības bija pārtrūkušas tikai uz īsu laika periodu astoņdesmito gadu beigās, kad viņš un Ērika bija apprecējušies katrs ar savu partneri. Pārtraukums ilga vairāk nekā gadu, līdz abi kļuva neuzticīgi saviem dzīvesbiedriem.

Mīkaelam tas beidzās ar šķiršanos. Ērikas gadījumā Grēgers Bekmans nosprieda: tik ilggadēja seksuāla kaislība droši vien ir tik stipra, ka būtu nesaprātīgi gaidīt, lai tos abus no kopīgas gultas attur paražas vai sabiedrības pieņemtā morāle. Viņš arī paskaidroja, ka nevēlētos riskēt pazaudēt Ēriku, tāpat kā Mīkaels bija zaudējis savu sievu.

Kad Ērika bija atzinusies neuzticībā, Grēgers Bekmans apciemoja Mīkaelu Blumkvistu. Mīkaels bija gaidījis šo apciemojumu un baidījies no tā - viņš jutās kā pēdējais nelietis. Taču Grēgers nevis sadeva Mīkaelam pa muti, bet uzaicināja viņu uz krogu. Viņi bija izstaigājuši trīs krogus Sēdermalmē, pirms bija pietiekami iereibuši nopietnai sarunai, kas ap saullēktu notika uz parka soliņa pie Mariatorjeta.

Mīkaelam bija grūti noticēt, kad Grēgers Bekmans atklāti pateica: ja Mīkaels mēģinās izjaukt viņa laulību ar Ēriku, tad viņš atgriezīsies skaidrā prātā un ar rungu, bet, ja runa ir tikai par miesaskāri un dvēseles nespēju ievērot mērenību un savaldību, tad viņam nav iebildumu.

Mīkaels un Ērika turpināja savu sakaru ar Grēgera piekrišanu un necenšoties to slēpt no viņa. Cik Mīkaels zināja, Grēgers un Ērika joprojām jutās laimīgi savā laulībā. Viņš saprata, ka Grēgers pieņem viņu attiecības bez protestiem un pat tādā mērā, ka Ērikai vajadzēja tikai pacelt klausuli, piezvanīt un paskaidrot, ka viņa ir nodomājusi pavadīt nakti pie Mīkaela, - un tā notika visai regulāri.

Grēgers Bekmans nekad nebija ne ar vārdu kritizējis Mīkaelu. Gluži pretēji - šķita, ka viņš uzskata Ērikas un Mīkaela attiecības par gluži noderīgām un ka viņa paša mīlestība uz Ēriku padziļinās, jo viņš nekad nevar uzskatīt sievas klātbūtni par pašsaprotamu.

Toties Mīkaels nekad nejutās ērti Grēgera sabiedrībā, kas bija drūms atgādinājums, ka pat tik brīvām attiecībām ir sava cena. Tāpēc viņš bija apciemojis Saltšēbādenu tikai dažas reizes, kad Ērika rīkoja lielākas viesības un viņa neierašanos varētu uzskatīt par demonstratīvu.

Tagad Mīkaels apstājās pie divsimt piecdesmit kvadrātmetru lielās villas. Par spīti nepatikai nest sliktas ziņas, viņš apņēmīgi uzlika pirkstu uz durvju zvana pogas un turēja to kādas četrdesmit sekundes, līdz izdzirdēja soļus. Durvis atvēra Grēgers Bekmans, aptinis ap vidu dvieli; miegainu dusmu izteiksme viņa sejā pārvērtās snaudulīgā izbrīnā, kad viņš uz kāpnēm ieraudzīja sievas mīļāko.

“Sveiks, Grēger,” Mīkaels sacīja.

“Labrīt, Blumkvist. Sasodīts, cik pulkstenis?”

Grēgers Bekmans bija blonds un tievs. Viņam bija visai spalvainas krūtis un uz galvas tikpat kā nemaz nebija matu. Nedēļu veci bārdas rugāji un skaidri manāma rēta virs labās uzacs, kas radusies nopietnā jahtas avārijā pirms dažiem gadiem.

“Mazliet pāri pieciem,” Mīkaels sacīja. “Vai vari pamodināt Ēriku? Man ar viņu jārunā.”

Grēgers Bekmans pieņēma: ja Mīkaels Blumkvists ir pārvarējis savu nepatiku pret Saltšēbādenas apciemošanu un tikšanos ar viņu, tad noticis kaut kas ārkārtējs. Turklāt izskatījās, ka Mīkaelam šobrīd ļoti noderētu glāze viskija vai vismaz gulta. Tāpēc viņš atvēra durvis un ielaida Mīkaelu.

“Kas noticis?” viņš jautāja.

Pirms Mīkaels paguva atbildēt, augšstāva kāpnēs parādījās Ērika Bergere, aizsiedama baltas frotē rītakleitas jostu. Viņa apstājās pusceļā, ieraudzījusi priekšnamā Mīkaelu.

“Kas?”

“Dāgs Svensons un Mia Bergmane,” Mīkaels sacīja.

Viņa seja tūlīt atklāja, kādu vēsti viņš nes.

“Nē!” Ērika ar plaukstu aizklāja muti.

“Es nāku no policijas. Dāgu un Miu šonakt nogalināja.”

“Nogalināja!” vienā mutē izsaucās Ērika un Grēgers.

Ērika lūkojās uz Mīkaelu ar izmisušu skatienu.

“Nopietni?”

Mīkaels drūmi pamāja ar galvu.

“Kāds iegāja viņu dzīvoklī Enšēdē un viņus nošāva. Es viņus atradu.”

Ērika apsēdās uz kāpnēm.

“Es negribēju, ka tu to uzzini no rīta ziņām,” Mīkaels sacīja.

Bija bez vienas minūtes septiņi Zaļās ceturtdienas rītā, kad Mīkaels un Ērika iegāja Millennium redakcijā. Ērika bija piezvanījusi Kristeram Malmam un atbildīgajai sekretārei Mālinai Ēriksonei, pamodinādama viņus ar ziņu, ka Dāgs un Mia šonakt nogalināti. Viņi dzīvoja krietni tuvāk un jau bija ieradušies uz sanāksmi un ieslēguši kafijas automātu virtuvītē.

“Kas, ellē, notiek?” Kristers Malms jautāja.

Mālina Ēriksone viņu apklusināja un pagrieza skaļāk rīta ziņas septiņos.

Vakar vēlu vakarā kādā dzīvoklī Enšēdē nošauti divi cilvēki, vīrietis un sieviete. Policija ziņo, ka notikusi dubultslepkavība. Neviens no mirušajiem agrāk nav nonācis policijas uzmanības lokā. Slepkavības iemesls nav zināms. Notikuma vietā atrodas mūsu korespondente Hanna Ūlofsone.

"īsi pirms pusnakts policija saņēma ziņojumu par šāvieniem ēkā uz Bjernebergsvēgena Enšēdē. Viens no kaimiņiem stāsta, ka dzīvoklī bijuši dzirdami vairāki šāvieni. Slepkavības motīvs nav zināms, un līdz šim neviens nav aizturēts. Policija ir norobežojusi dzīvokli, un notiek krimināltehniskā apskate."

“Tas bija īsi,” sacīja Mālina un pagrieza klusāk. Tad viņa sāka raudāt. Ērika piegāja Mālinai klāt un apskāva viņas plecus.

“Nolādēts!” sacīja Kristers Malms, nevērsdamies ne pie viena atsevišķi.

“Apsēdieties,” Ērika sacīja apņēmīgā balsī. “Mīkael…”

Mīkaels vēlreiz izstāstīja, kas noticis šajā naktī. Viņš runāja monotonā balsī un izmantoja lietišķas žurnālistu frāzes, aprakstīdams, kā atradis Dāgu un Miu.

“Nolādēts!” Kristers atkārtoja. “Tas tak ir neprāts.”

Mālinu atkal pārņēma emocijas. Viņa atsāka raudāt un pat necentās slēpt asaras.

“Piedodiet,” viņa sacīja.

“Es jūtos tieši tāpat,” Kristers piebilda.

Mīkaels brīnījās, kāpēc viņš nespēj raudāt. Viņš juta tikai lielu tukšumu, gandrīz kā narkozē.

“Šobrīd, no rīta, mēs nezinām īpaši daudz,” sacīja Ērika Bergere. “Mums jāapspriež divi jautājumi. Pirmkārt, pēc trim nedēļām mums jānodod tipogrāfijā Dāga Svensona reportāža. Vai mēs joprojām to publicēsim? Vai varam to publicēt? Tas ir viens. Otru jautājumu mēs ar Mīkaelu apspriedām ceļā uz pilsētu.”

“Mēs nezinām, kāpēc tika izdarīta šī slepkavība,” Mīkaels sacīja. “Iemesls var būt kaut kas privāts Dāga un Mias dzīvē, un tas arī var būt tīri vājprāta noziegums. Bet mēs nevaram izslēgt, ka tam ir kāda saistība ar viņu darbu.”

Pie galda iestājās klusums. Beidzot Mīkaels nokremšļojās.

“Kā zināms, mēs grasāmies publicēt būtībā ļoti asu reportāžu, kurā nosaucam vārdā cilvēkus, kas mazāk par visu vēlētos pievērst sev uzmanību saistībā ar kaut ko tādu. Pirms divām nedēļām Dāgs uzsāka konfrontācijas. Es iedomājos, ka viens no viņiem…” “Pagaidi,” ierunājās Mālina Ēriksone. “Mēs atmaskojam trīs policistus, no kuriem viens strādā Drošības policijā un viens - Tikumības policijā, vairākus advokātus, vienu prokuroru, vienu tiesnesi un pāris neķītru žurnālistu. Vai kāds no viņiem būtu izdarījis slepkavību, lai nepieļautu publikāciju?”

“Njā, es nezinu,” Mīkaels domīgi noteica. “Šiem cilvēkiem ir daudz ko zaudēt, tomēr man šķiet, ka viņiem jābūt galīgi stulbiem, ja viņi domā, ka tādu stāstu var apklusināt, nogalinot žurnālistu. Taču mēs atmaskojam arī daudz suteneru, un, pat ja neizmantojam īstos vārdus, nav grūti izskaitļot, kas viņi ir. Daži no viņiem ir iepriekš tiesāti par vardarbīgiem noziegumiem.” “Labi,” Kristers sacīja. “Bet tu šīs slepkavības attēlo kā īstu soda izpildi. Ja esmu uztvēris pareizi Dāga stāstu, tad runa nav par īpaši gudriem cilvēkiem. Vai viņi spēj izdarīt dubultslepka- vību un izsprukt sveikā?”

“Cik gudram jābūt, lai divreiz izšautu?” jautāja Mālina. “Šobrīd mēs te spriedelējam par to, ko īsti nezinām,” iejaucās Ērika Bergere. “Bet mums ir jāuzdod šis jautājums. Ja Dāga raksti - vai varbūt Mias disertācija - bija slepkavību iemesls, tad mums jāpastiprina drošības pasākumi redakcijā.”

“Un trešais jautājums,” Mālina piebilda. “Vai mēs nosauksim policijai vārdus? Ko tu šonakt viņiem sacīji?”

“Es atbildēju uz visiem jautājumiem, ko viņi uzdeva. Pastāstīju, ar kādu rakstu Dāgs strādāja, bet man nejautāja par detaļām, un es nenosaucu nevienu vārdu.”

“Varbūt mums vajadzētu to darīt,” Ērika sacīja.

“Tas nav tik vienkārši,” Mīkaels atbildēja. “Mēs, iespējams, varam iedot viņiem vārdu sarakstu, bet ko iesāksim, ja policisti sāks uzdot jautājumus, kā pie tiem tikām? Mēs nevaram nodot avotus, kas grib palikt anonīmi. Tas attiecas uz vairākām meitenēm, ar kurām runāja Mia.”

“Kas par draņķīgu būšanu,” Ērika sacīja. “Mēs atgriežamies pie pirmā jautājuma - vai publicēsim?”

Mīkaels pacēla roku.

“Pagaidiet. Mēs varam to likt uz balsošanu, bet es patiesībā esmu atbildīgais izdevējs un pirmo reizi esmu nolēmis pieņemt lēmumu uz savu roku. Atbilde ir: nē. Mēs nevaram to publicēt nākamajā numurā. Būtu pavisam nesaprātīgi rīkoties saskaņā ar iepriekšējo plānu.”

Pie galda atkal iestājās klusums.

“Es ļoti labprāt publicētu materiālu, bet acīmredzot tur daudz kas ir jāpārveido. Dāgam un Miai bija visi pierādījumi, un stāsts balstījās arī uz to, ka Mia bija nolēmusi ziņot policijai par cilvēkiem, kurus mēs grasījāmies nosaukt vārdā. Viņa bija eksperte. Vai mums ir šīs zināšanas?"

Noklaudzēja ārdurvis, un piepeši durvju ailā nostājās Henrijs Kortess.

“Vai tie ir Dāgs un Mia?” viņš aizelsies jautāja.

Visi pamāja ar galvu.

“Velns! Tas ir briesmīgi.”

“Kā tu uzzināji?” Mīkaels brīnījās.

“Es biju izklaidēties ar savu meiteni, un mājupceļā mēs par to dzirdējām taksometra rācijā. Policija meklēja informāciju par braucieniem uz šo ielu. Es pazinu adresi. Man vajadzēja atnākt.” Henrijs Kortess izskatījās tik satriekts, ka Ērika piecēlās un apskāva puisi, pirms lūdza viņu apsēsties. Tad viņa atsāka apspriedi.

“Domāju, ka Dāgs būtu gribējis, lai publicējam viņa rakstu.” “Un es domāju, ka mēs to darīsim. Un noteikti - grāmatu. Taču situācija ir tāda, ka šobrīd mums publicēšana jāatliek.”

“Tad ko mēs tagad iesāksim?” Mālina jautāja. “To rakstu nevar tā vienkārši nomainīt - tas ir tematiskais numurs, jāpārtaisa viss žurnāls.”

Ērika brīdi klusēja. Tad viņa pasmaidīja šīs dienas pirmo gurdo smaidu.

“Vai tu Lieldienās biji ieplānojusi brīvdienas, Mālin?” viņa jautāja. “Aizmirsti par tām. Darīsim tā… Mālin - tu, es un Kristers apsēdīsimies un izplānosim pilnīgi jaunu numuru bez Dāga Svensona. Palūkosim, vai nevaram paņemt dažus tekstus, ko bijām ieplānojuši jūnijam. Mīkael, cik daudz no Dāga materiāliem tu biji paspējis izskatīt?”

“Man ir pēdējā versija deviņām no divpadsmit nodaļām. Un priekšpēdējā desmitās un vienpadsmitās nodaļas versija. Dāgam vajadzēja atsūtīt galīgo versiju - man jāpārbauda pasts -, bet man ir tikai neliela daļa no pēdējās, divpadsmitās nodaļas. Tajā viņš visu apkopo un izdara secinājumus.”

“Bet jūs ar Dāgu to nodaļu pārrunājāt?”

“Es zinu, par ko viņš bija nolēmis rakstīt, ja tu to domā.” “Labi, tad ķeries pie tekstiem - gan grāmatas, gan raksta. Es gribu zināt, cik daudz pietrūkst un vai mēs varam rekonstruēt to, ko Dāgs nepaspēja atstāt. Vai tu šodien vari veikt objektīvu aplēsi?”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es arī gribētu, lai tu apdomā, ko teiksim policijai. Kas nav bīstami, un kur mēs riskējam pārkāpt avotu aizsardzību. Neviens no redakcijas nedrīkst neko stāstīt bez tavas atļaujas.” “Izklausās labi,” Mīkaels sacīja.

“Vai tu nopietni domā, ka slepkavības motīvs ir Dāga reportāža?”

“Vai Mias disertācija… es nezinu. Bet mēs nevaram izslēgt šādu iespējamību.”

Ērika Bergere brīdi domāja.

“Nē, nevaram gan. Tev vajadzēs turpināt.”

“Ko turpināt?”

“Izmeklēšanu.”

“Kādu izmeklēšanu?”

“Mūsu izmeklēšanu, velns ar ārā!” Ērika piepeši pacēla balsi. “Dāgs bija žurnālists un strādāja Millennium. Ja viņu nogalināja darba dēļ, man tas jāzina. Tātad mēs izpētīsim, kas notika. Tu to darīsi. Sāc pārskatīt visus materiālus, ko Dāgs mums iedeva, un izdomā, vai tas var būt slepkavības motīvs.”

Ērika palūkojās uz Mālinu Ēriksoni.

“Mālina, ja tu man šodien palīdzēsi ieskicēt jaunu numuru, tad mēs ar Kristeru paveiksim melno darbu. Bet tu esi daudz strādājusi ar Dāgu un pārējiem tekstiem tematiskajā numurā. Tev kopā ar Mīkaelu jāvēro, kā attīstās slepkavības izmeklēšana.” Mālina pamāja ar galvu.

“Henrij… vai tu šodien vari strādāt?”

“Protams.”

“Apzvani visus pārējos redakcijas darbiniekus un pastāsti to viņiem. Pēc tam tev būs jāpiezvana uz policiju un jānoskaidro, kas notiek. Izdibini, vai tiks rīkota kāda preses konference. Mums jābūt lietas kursā.”

“Labi. Es vispirms piezvanīšu darbiniekiem, tad aizskriešu mājās nomazgāties un paēst brokastis. Atgriezīšos pēc četrdesmit

piecām minūtēm, ja nebūšu devies taisnā ceļā uz Kungshol- menu.”

“Mēs sazināsimies dienas gaitā.”

Pie galda iestājās īss klusuma brīdis.

“Labi,” Mīkaels beidzot ierunājās. “Vai esam beiguši?” “Domāju, ka jā,” Ērika atteica. “Vai tu steidzies?”

“Jā. Man kādam jāpiezvana.”

Kad iezvanIjās telefons, Harrieta Vangere ēda brokastis - kafiju, grauzdētu maizi ar sieru un apelsīnu džemu - Henrika Vangera Hēdebi mājas stikla verandā. Viņa atbildēja, nepalūkojusies displejā.

“Labrīt, Harrieta!” sacīja Mīkaels Blumkvists.

“Jāievelk krusts skurstenī. Man šķita, ka tu esi no tiem, kas nekad neceļas pirms astoņiem.”

“Es to ari nedaru, ja esmu paspējis aiziet gulēt. Bet šonakt nepaspēju.”

“Vai kaut kas noticis?”

“Vai neklausījies ziņas?”

Mīkaels īsi pastāstīja par nakts notikumiem.

“Cik briesmīgi!” Harrieta sacīja. “Kā tu jūties?”

“Paldies, ka apjautājies. Nu jau labāk. Bet es zvanu tāpēc, ka tu esi Millennium valdē un tev vajadzētu būt informētai. Droši vien drīz kāds žurnālists atklās, ka Dāgu un Miu atradu es, un sāksies visādi minējumi, bet, kad noplūdīs informācija, ka Dāgs mums gatavoja milzīgu sensāciju, tad atskanēs jautājumi.”

“Un tu domā, ka man jābūt gatavai. Labi. Ko lai es saku?” “Saki, kā ir. Tu esi informēta par to, kas noticis. Protams, tevi satriekušas nežēlīgās slepkavības, bet tu neesi saistīta ar redakcijas darbu un nevari komentēt nekādas baumas. Izmeklēt slepkavību ir policijas, nevis Millennium uzdevums.”

“Paldies par brīdinājumu. Vai es kaut ko varu darīt?”

“Ne šobrīd. Bet, ja kaut kas būs, es došu ziņu.”

“Labi. Un, Mīkael… lūdzu, turi mani lietas kursā.”

13.   NODALA

Zaļā ceturtdiena, 24. marts

Jau pulksten septiņos Zaļās ceturtdienas rītā formālā atbildība par Enšēdes dubultslepkavības izmeklēšanu bija nonākusi uz prokurora Rikarda Ekstrēma galda. Nakts dežurējošais prokurors, visai jauns un nepieredzējis jurists, bija sapratis, ka Enšēdes slepkavībai piemīt liels potenciāls. Viņš piezvanīja un pamodināja lēnes prokurora vietnieku, kurš savukārt pamodināja lēnes policijas priekšnieka vietnieku. Viņi kopā izlēma pārspēlēt šo darbu uzcītīgam un pieredzējušam prokuroram. Izvēle krita uz četrdesmit divus gadus veco Rikardu Ekstrēmu.

Ekstrēms bija sīks un enerģisks vīrs, tikai metru sešdesmit septiņus centimetrus garš, plāniem gaišiem matiem un bārdu. Viņš vienmēr bija nevainojami ģērbies un sava mazā auguma dēļ valkāja kurpes ar paaugstinātiem papēžiem. Karjeru Ekstrēms sāka kā prokurora vietnieks Upsālā, no kurienes viņu uzaicināja strādāt Tieslietu ministrijā, kur viņš saskaņoja Zviedrijas un ES likumus un darīja to tik labi, ka uz laiku kļuva par nodaļas vadītāju. Ekstrēms bija izraisījis ievērību, veicot izmeklēšanu par likuma varas organizatoriskajiem trūkumiem, viņš iestājās par to, ka jāpaaugstina efektivitāte, nevis jāpiešķir lielāki resursi, ko prasīja dažas policijas struktūrvienības. Pēc četriem gadiem Tieslietu ministrijā viņš pārgāja uz Stokholmas prokuratūru, kur vadīja vairākas lietas saistībā ar skaļām laupīšanām vai vardarbīgiem noziegumiem.

Valsts pārvaldē viņu uzskatīja par sociāldemokrātu, bet patiesībā partiju politika Ekstrēmu nemaz neinteresēja. Viņš sāka izjust zināmu uzmanību no plašsaziņas līdzekļu puses, un augstākstāvošie varas gaiteņos paturēja viņu acīs. Ekstrēms noteikti bija potenciāls kandidāts augstiem amatiem, un, pateicoties šķietamajām ideoloģiskajām simpātijām, viņam bija plašs kontaktu loks gan politiķu, gan policijas aprindās. Policistu domas par Ekstrēma spējām dalījās. Viņa pētījums Tieslietu ministrijā nebija nācis par labu tām policijas vienībām, kuras apgalvoja, ka vislabāk likuma varu var nodrošināt, pieņemot darbā vairāk policistu. Taču Ekstrēms bija izcēlies arī ar to, ka ieturēja stingru līniju, novezdams savas lietas līdz iztiesāšanai.

Noklausījies īsu dežūrdaļas ziņojumu par nakts notikumiem Enšēdē, Ekstrēms ātri konstatēja, ka šim uzdevumam piemīt liels kinētiskās enerģijas potenciāls, kas nešaubīgi radīs turbulenci masu saziņas līdzekļos. Tā nebija nekāda parastā slepkavība. Mirušie bija kriminoloģijas doktorande un žurnālists - pēdējo vārdu viņš ienīda vai mīlēja atkarībā no situācijas.

Tūlīt pēc septiņiem Ekstrēms pa telefonu īsi apspriedās ar lēnes kriminālpolicijas priekšnieku. Ceturksni pāri septiņiem Ekstrēms pacēla klausuli un pamodināja kriminālinspektoru Janu Bublanski, kolēģu vidū vairāk pazīstamu ar iesauku inspektors Burbulis. Patiesībā Bublanskim Lieldienu nedēļa bija brīva, lai kompensētu virsstundu kalnu, kas sakrājies aizvadītajā gadā, taču tagad viņu lūdza pārtraukt atvaļinājumu un tūlīt ierasties policijas iecirknī, lai vadītu izziņas darbu Enšēdes slepkavību izmeklēšanā.

Bublanskis bija piecdesmit divus gadus vecs un kopš divdesmit triju gadu vecuma vairāk nekā pusi mūža nostrādājis par policistu. Sešus gadus viņš bija pavadījis patruļmašīnā un strādājis gan ieroču nodaļā, gan zādzību nodaļā, iekams pabeidza kvalifikācijas celšanas kursus un tika pārcelts augstākā amatā uz lēnes vardarbīgo noziegumu izmeklēšanas nodaļu. Precīzi rēķinot, pēdējo desmit gadu laikā Bublanskis bija piedalījies trīsdesmit triju slepkavību izmeklēšanās. Septiņpadsmit no tām viņš bija vadījis, četrpadsmit bija atklātas, un divas uzskatīja par atrisinātām no policijas viedokļa, kas nozīmēja, ka policija ir noskaidrojusi noziedznieku, taču nav bijis pietiekami daudz pierādījumu, lai izvirzītu šim cilvēkam apsūdzību. Vienā vienīgā atlikušajā gadījumā, nu jau pirms sešiem gadiem, Bublanskim un viņa darbiniekiem nepaveicās. Kāds pazīstams dzērājs un kauslis bija sadurts līdz nāvei savā miteklī Bergshamrā. Nozieguma vieta bija īsts murgs, tur atrada vairāku duču cilvēku, kas gadu gaitā bija žūpojuši vai kāvušies šajā dzīvoklī, pirkstu nospiedumus un DNS pēdas. Bublanskis un viņa kolēģi bija pārliecināti, ka slepkava jāmeklē vīrieša plašajā paziņu lokā, kas sastāvēja no alkoholiķiem un narkomāniem, taču, par spīti intensīvam izmeklēšanas darbam, slepkava turpināja nerrot policiju. Izmeklēšana praktiski bija apturēta.

Visā visumā Bublanskim bija laba noziegumu atklāšanas statistika, un kolēģi viņu uzskatīja par īpaši augsti kvalificētu policistu.

Tomēr, pēc kolēģu domām, Bublanskis bija arī mazliet dīvains; viņš bija ebrejs un dažos svētkos bija manīts policijas gaiteņos ar kipu galvā. Vienā gadījumā to bija komentējis nu jau pensionētais policijas priekšnieks, kurš uzskatīja, ka nav piedienīgi valkāt kipu policijas ēkā, tāpat kā nav piedienīgi policistam skraidīt apkārt ar turbānu galvā. Nekādas turpmākas debates gan nesekoja. Šo komentāru izdzirdēja kāds žurnālists un sāka uzdot jautājumus, bet policijas priekšnieks veikli pazuda savā kabinetā.

Bublanskis piederēja pie Sēderas draudzes un mēdza pasūtīt veģetāru ēdienu, ja nebija pieejams košers. Tomēr viņš nebija tik ortodoksāls, lai nestrādātu sabatā. Arī Bublanskis ātri aptvēra, ka šī Enšēdes dubultslepkavība nebūs rutīnas lieta. Rikards Ekstrēms bija pavedis viņu sāņus, tiklidz Bublanskis tūlīt pēc astoņiem ienāca pa durvīm.

“Izskatās, ka šī būs draņķīga lieta,” Ekstrēms sacīja. “Nošautais pāris ir žurnālists un kriminoloģe. Un ar to vēl nav gana. Viņus atrada cits žurnālists.”

Bublanskis pamāja ar galvu. Tā bija gandrīz garantija, ka šo gadījumu cieši uzraudzīs un pētīs masu saziņas līdzekļi.

“Un, lai vēl iekaisītu sāli brūcē, - žurnālists, kurš pāri atrada, ir Mīkaels Blumkvists no žurnāla MiUennium."

“Ui!” Bublanskis izsaucās.

“Pazīstams no tā cirka ap Vennerstrema lietu.”

“Vai mēs zinām kaut ko par motīvu?”

“Šobrīd pilnīgi neko. Neviens no nošautajiem mums nav pazīstams. Izskatās pēc kārtīgiem cilvēkiem. Meitenei pēc dažām nedēļām vajadzēja aizstāvēt doktora disertāciju. Šai lietai būs visaugstākā prioritāte.”

Bublanskis pamāja ar galvu. Viņa acīs slepkavībām vienmēr bija augsta prioritāte.

“Mēs izveidosim grupu. Būs jāstrādā, cik ātri vien iespējams, un es parūpēšos, lai tev būtu visi resursi. Tev palīdzēs Hanss Faste un Kurts Svensons. Tu dabūsi arī Jerkeru Holmbergu. Viņš strādā ar Rinkebī slepkavības lietu, bet izskatās, ka noziedznieks ir aizbēdzis uz ārzemēm. Holmbergs spīdoši apstrādā nozieguma vietas. Tu pēc vajadzības vari izmantot arī izmeklētājus no Valsts kriminālpolicijas.”

“Es gribu Sonju Mūdigu.”

“Vai viņa nav drusku par jaunu?”

Bublanskis sarauca uzacis un izbrīnījies paraudzījās uz Ekstrēmu.

“Viņai ir trīsdesmit deviņi, tikai dažus gadus jaunāka par tevi. Turklāt viņa ir ļoti gudra.”

“Labi, tu pats izlem, ko ņemsi grupā, lai tikai ātri iet uz priekšu. Vadība mums jau sadeva.”

Bublanskis šos vārdus uztvēra kā nedaudz pārspīlētus. Vadība šajā agrajā rīta stundā tik tikko bija paspējusi atstāt brokastu galdu.

izmeklēšana TĀ PA īstam sākās ar sapulci īsi pirms deviņiem, kad inspektors Bublanskis savāca savu komandu lēnes kriminālpolicijas konferenču telpā. Bublanskis nopētīja sanākušos. Viņš nebija īsti apmierināts ar grupas sastāvu.

Sonja Mūdiga šajā telpā bija cilvēks, kuram viņš uzticējās visvairāk. Viņa bija nostrādājusi policijā divpadsmit gadus, no kuriem četrus - vardarbīgo noziegumu nodaļā, un piedalījusies vairākās Bublanska vadītajās izmeklēšanās. Mūdiga bija precīza un metodiska, bet Bublanskis agri bija pamanījis, ka viņai piemīt arī tādas īpašības, kuras viņš personiski uzskatīja par visvērtīgākajām, veicot sarežģītas izmeklēšanas. Plaša fantāzija un spēja veidot asociācijas. Vismaz divās sarežģītās izmeklēšanās Sonja Mūdiga bija atradusi savādas far-fetched sakarības, ko citi bija palaiduši garām un kas izraisīja pavērsienu izmeklēšanā. Turklāt Bublanskis augstu vērtēja Sonjas vēso, intelektuālo humoru.

Bublanskis bija apmierināts arī ar Jerkeru Holmbergu. Holm- bergs bija piecdesmit piecus gadus vecs, viņš nāca no Onger- manlandes. Viņš bija pareizs un garlaicīgs cilvēks bez fantāzijas; un Sonju Mūdigu tas padarīja nenovērtējamu. Toties, pēc Bublanska domām, Holmbergs bija, iespējams, pats labākais nozieguma vietu izpētes tehniķis Zviedrijas policijā. Gadu gaitā viņi bija sadarbojušies vairākās izmeklēšanās, un Bublanskis bija cieši pārliecināts: ja nozieguma vietā kaut kas ir atrodams, tad Holmbergs to atradīs. Tātad viņa primārais uzdevums bija ņemt savā pārziņā darbu Enšēdes dzīvoklī.

Kolēģis Kurts Svensons Bublanskim bija diezgan svešs. Viņš bija kluss, spēcīgas miesasbūves vīrs ar tik īsi apcirptu gaišu ezīti, ka pa gabalu izskatījās plikpaurains. Svensons bija trīsdesmit astoņus gadus vecs un tikko ieradies nodaļā no Hudinges policijas, kur daudzus gadus izmeklēja bandu noziegumus. Klīda runas, ka viņam esot iekarsīga daba un smagas dūres, kas patiesībā nozīmēja, ka viņš pret saviem klientiem izmanto metodes, kas nav īsti savienojamas ar policijas reglamentu. Reiz pirms desmit gadiem Kurtu Svensonu apsūdzēja miesas bojājumu nodarīšanā, tomēr izmeklēšana viņu atbrīvoja no visiem apsūdzības punktiem.

Taču Svensona slava balstījās uz pavisam citu gadījumu. 1999. gada oktobrī viņš kopā ar kādu kolēģi bija devies uz Albī, lai atvestu uz nopratināšanu vietējo huligānu. Huligāns policistiem bija labi pazīstams. Viņš vairākus gadus bija terorizējis savus kaimiņus, kuri sūdzējās, ka viņš pastāvīgi draudot apkārtējiem. Tagad policija pēc kāda mājiena turēja viņu aizdomās par videonomas aplaupīšanu Nūšborjā. Tā bija rutīnas operācija, kas aizgāja galīgi šķērsām, kad huligāns atteicās mierīgi doties līdzi un izvilka nazi. Svensona kolēģis, atvairīdamies no naža, guva vairākus ievainojumus plaukstās un zaudēja kreiso īkšķi, līdz uzbrucējs pievērsa uzmanību Svensonam, kurš pirmo reizi karjeras laikā bija spiests izšaut no dienesta ieroča. Kurts Svensons izšāva trīs reizes. Pirmais bija brīdinājuma šāviens. Otrais jau bija īsts šāviens, lai gan huligānam tas netrāpīja, kas pats par sevi bija īsts sasniegums, jo attālums bija mazāks nekā trīs metri. Trešais šāviens nelaimīgā kārtā trāpīja kaut kur vidukļa apvidū un pārrāva lielo aortu, tāpēc uzbrucējs dažu minūšu laikā noasiņoja. Vēlākā izmeklēšana tomēr pilnībā atbrīvoja Kurtu Svensonu no atbildības, tādējādi sagādājot tematu debatēm plašsaziņas līdzekļos, kuri pētīja valsts monopolu uz vardarbību un Kurta Svenona vārdu minēja blakus abiem iecirkņa policistiem, kas bija nogalinājuši Osmo Vallo.

Sākumā Bublanskis uzlūkoja Kurtu Svensonu ar zināmām šaubām, tomēr pēc pusgada nebija atklājis neko, kas dotu iemeslu kritikai vai dusmām. Gluži pretēji - Bublanskis pamazām bija sācis cienīt Svensona nerunīgumu un kompetenci.

Pēdējais Bublanska komandas loceklis bija Hanss Faste, četrdesmit septiņus gadus vecs veterāns, kas šajā nodaļā bija aizvadījis piecpadsmit gadus. Faste bija tiešais iemesls, kāpēc Bublanskis nebija īsti apmierināts ar grupas sastāvu. Fastem bija savi plusi un mīnusi. Pluss bija viņa plašā pieredze un lielā prakse sarežģītās izmeklēšanās. Mīnusu kontā Bublanskis ierakstīja savu viedokli, ka Faste ir egoists, kurš mīl rupjus jokus, un tie varēja krist uz nerviem jebkuram normāli domājošam cilvēkam un visaugstākajā mērā krita uz nerviem Bublanskim. Vairākas kolēģa personiskās īpašības Bublanskim gluži vienkārši nepatika. Tomēr, ja viņu turēja stingros grožos, Faste bija kompetents izmeklētājs. Turklāt viņš bija kļuvis par tādu kā mentoru Kurtam Svensonam, kam acīmredzot nebija nekādu problēmu ar rupjiem jokiem. Izmeklēšanās viņi bieži strādāja pārī.

Uz sapulci no dežūrdaļas bija uzaicināta arī kriminālinspektore Anita Nīberga, lai informētu par Mīkaela Blumkvista nopratināšanu naktī, un komisārs Osvalds Mortensons, lai atskaitītos par visu, kas noticis nozieguma vietā saistībā ar izsaukumu. Abi bija pārguruši un vēlējās pēc iespējas ātrāk doties mājās un izgulēties, tomēr Anita Nīberga jau bija paspējusi dabūt nozieguma vietas fotogrāfijas, ko grupa tagad apskatīja.

Pēc trīsdesmit minūšu sarunas viņi bija noskaidrojuši notikumu gaitu. Bublanskis visu apkopoja.

“Ņemot vērā to, ka vēl turpinās nozieguma vietas tehniskā ekspertīze, viss izskatās šādi… Nezināma persona, ko nav pamanījuši ne kaimiņi, ne citi liecinieki, ir iegājusi dzīvoklī Enšēdē un nogalinājusi Svensonu un Bergmani.”

“Mēs vēl nezinām, vai atrastais ierocis ir identisks ar slepkavības ieroci, bet tas jau ir aizsūtīts uz Valsts krimināltehnisko laboratoriju,” Anita Nīberga piebilda. “Tam ir visaugstākā prioritāte. Guļamistabas sienā diezgan neskartu esam atraduši arī fragmentu no lodes, kas trāpīja Dāgam Svensonam. Toties lode, kas trāpīja Miai Bergmanei, ir tā sašķīdusi, ka, visticamāk, nebūs lietojama.”

“Paldies. Colt Magnum ir īsta kovboju pistole, ko vajadzētu pilnībā aizliegt. Vai jums ir sērijas numurs?”

“Vēl ne,” Osvalds Mortensons atbildēja. “Es aizsūtīju ieroci un lodes fragmentu uz laboratoriju tieši no nozieguma vietas. Man šķita, ka būs labāk, ja viņi par to parūpēsies, nevis es ķeršos tai klāt.”

“Labi. Es vēl neesmu paspējis aizbraukt un apskatīt nozieguma vietu, bet jūs abi tur esat bijuši. Kādi ir jūsu secinājumi?”

Anita Nīberga un Osvalds Mortensons pārmija skatienus. Nīberga atļāva vecākajam kolēģim runāt abu vietā.

“Pirmkārt, mēs domājam, ka slepkava bija viens. Tā bija īsta izrēķināšanās. Man ir radusies sajūta, ka šim cilvēkam ir bijis ļoti svarīgs iemesls nogalināt Svensonu un Bergmani un viņš to ir izdarījis ļoti apņēmīgi.”

“Un kāds šai jūsu sajūtai ir iemesls?” Hanss Faste jautāja. “Dzīvoklis ir labā kārtībā. Nav runas par laupīšanu, vardarbību vai kaut ko tamlīdzīgu. Otrkārt, ir veikti tikai divi šāvieni. Abi ar lielu precizitāti trāpīja iecerētajam mērķim galvā. Tātad šāva kāds, kurš prot apieties ar ieročiem.”

“Skaidrs.”

“Ja aplūkojam skices… saskaņā ar mūsu rekonstrukciju vīrieti, Dāgu Svensonu, nošāva no ļoti neliela attāluma - visticamāk, no tik tuva, ka revolvera stobrs bija piespiests viņam pie galvas. Ap ieejas caurumu ir redzamas apdeguma pēdas. Jāpieņem, ka viņu nošāva pirmo. Svensons krita uz ēdamistabas mēbelēm. Slepkava droši vien stāvēja uz priekšnama sliekšņa vai pat bija ienācis dzīvojamā istabā.”

“Jā.”

“Pēc liecinieku teiktā, šāvieni atskanēja ar dažu sekunžu atstarpi. Miu Bergmani nošāva no priekšnama. Iespējams, viņa stāvēja guļamistabas durvīs un centās izvairīties. Lode trāpīja viņai zem kreisās auss un iznāca ārā virs labās acs. Šāviena spēks iemeta Miu guļamistabā, kur viņu arī atrada. Viņa atsitās pret gultas kājgali un noslīdēja uz grīdas.”

“Šāvējs, kas radis apieties ar ieročiem,” Faste iejaucās.

“Vēl vairāk. Nav nekādu pēdu, kas liecinātu, ka slepkava būtu iegājis guļamistabā, lai pārbaudītu, vai Bergmani nogalinājis. Viņš zināja, ka ir trāpījis, pagriezās un atstāja dzīvokli. Tātad: divi šāvieni, divi miruši, un prom. Turklāt…”

“jā?”

“Negribu apsteigt tehnisko ekspertīzi, bet man ir aizdomas, ka slepkava izmantoja medību munīciju. Nāve droši vien iestājās acumirklī. Abiem upuriem ir briesmīgi ievainojumi.”

Ap galdu iestājās īss klusuma brīdis. Nevienam no klātesošajiem negribējās atcerēties šo strīdu. Ir divi munīcijas veidi: cietas pilnapvalka lodes, kas iziet caur ķermeni un rada salīdzinoši vieglus ievainojumus, un mīkstā munīcija, kas ķermenī sadalās un izraisa apjomīgus bojājumus. Ir ļoti liela atšķirība, vai cilvēkam trāpa lode ar deviņu milimetru diametru vai tāda, kas izplešoties iegūst divu vai pat triju centimetru diametru. Pēdējo sauc par medību munīciju, un tās mērķis ir izraisīt lielu asiņošanu, ko uzskata par humānu aļņu medībās, jo tās mērķis ir ātri un pēc iespējas nesāpīgi nogalināt medījumu. Toties saskaņā ar starptautiskajiem likumiem medību munīcija ir aizliegta karā, jo upuris, kuram trāpa ekspansīvā lode, gandrīz vienmēr mirst, lai kurā ķermeņa daļā būtu trāpīts.

Tomēr Zviedrijas policija, to visu apzinoties, pirms diviem gadiem bija ieviesusi medību munīciju savā arsenālā. Nebija īsti skaidrs, tieši kādā nolūkā tas darīts, taču nebija arī nekādu šaubu: ja visā valstī slavenajam demonstrantam Hannesam Vestbergam Gēteborgas nemieru laikā 2001. gadā būtu iešauts ar medību munīciju, viņš nebūtu izdzīvojis.

“Tātad, citiem vārdiem sakot, mērķis bija nogalināt,” sacīja Kurts Svensons.

Viņš ar to domāja Enšēdi, bet vienlaikus darīja zināmu savu viedokli mēmajās debatēs, kas norisinājās pie šī galda.

Gan Anita Nīberga, gan Osvalds Mortensons pamāja ar galvu.

“Un vēl mums ir tas nereālais grafiks,” Bublanskis piebilda.

“Tieši tā. Pēc šāvieniem slepkava tūlīt pameta dzīvokli, nokāpa pa kāpnēm, nometa ieroci un pazuda naktī. īsi pēc tam - runa varēja būt par sekundēm - automašīnā piebrauca Blumkvists ar savu māsu.”

“Hmm,” Bublanskis norūca.

“Pastāv iespēja, ka slepkava izgāja caur pagrabu. Viņš varēja izmantot sānu izeju: ārā sētaspuses pagalmā un pāri zālienam uz paralēlo ielu. Bet tādā gadījumā viņam vajadzēja pagraba durvju atslēgu.”

“Vai kaut kas liecina, ka slepkava aizgāja pa šo ceļu?”

“Nē.”

“Tātad mums nav nekāda apraksta,” sacīja Sonja Mūdiga. “Bet kāpēc viņš nometa ieroci? Ja viņš būtu paņēmis to līdzi vai nometis tālāk no ēkas, paietu kāds laiciņš, iekams mēs to atrastu.”

Visi raustīja plecus. Uz šo jautājumu nespēja atbildēt neviens.

“Ko lai domājam par Blumkvistu?” jautāja Hanss Faste.

“Viņš bija acīm redzami satriekts,” Mortensons atbildēja. “Taču rīkojās korekti un ar skaidru galvu un atstāja uzticamu iespaidu. Viņa māsa apstiprināja telefona sarunu un braucienu. Nedomāju, ka Blumkvists ir iejaukts.”

“Viņš ir slavens žurnālists,” Sonja Mūdiga piebilda.

“Te būs mediju cirks,” Bublanskis piebalsoja. “Vēl lielāks iemesls atrisināt lietu, cik ātri vien iespējams. Labi… Jerker, tu, protams, ņem savā pārziņā nozieguma vietu un kaimiņus. Faste, tu un Kurts strādāsiet ar upuriem. Kas viņi ir, ar ko nodarbojās, kāds ir viņu paziņu loks, kuram varēja būt motīvs viņus nogalināt? Sonja, mēs ar tevi pārskatīsim šīs nakts liecinieku stāstīto. Pēc tam tu apkoposi grafiku: ko Dāgs Svensons un Mia Bergmane darīja pēdējās diennakts laikā, pirms viņus nogalināja. Nākamā sapulce mums būs 14.30.”

Mīkaels Blumkvists sāka darbu, apsēžoties pie rakstāmgalda, kas pavasari bija nodots Dāga Svensona rīcībā. Vispirms viņš ilgi sēdēja pavisam nekustīgi, it kā īsti nejaudātu ķerties pie sava uzdevuma. Tad ieslēdza datoru.

Dāgam Svensonam bija savs klēpjdators, un lielākoties viņš strādāja mājās, taču pāris dienu nedēļā sēdēja arī redakcijā, pēdējā laikā - krietni biežāk. Millennium redakcijā viņam bija pieejams vecs PowerMac G3, kas stāvēja uz rakstāmgalda un ko mēdza izmantot pagaidu darbinieki. Mīkaels ieslēdza veco datoru. Tajā bija daudz Dāga grabažu. Viņš datoru galvenokārt izmantoja meklēšanai internetā, bet tur bija ari atsevišķas mapes, ko viņš bija pārkopējis no sava datora. Taču Dāgam bija pilnīga drošības kopija divos zip diskos, ko viņš glabāja, ieslēdzis rakstāmgaldā. Dāgs katru dienu nokopēja jauno un atjaunināto materiālu. Tā kā aizvadītajās dienās viņš te nebija iegriezies, pēdējā drošības kopija bija no svētdienas vakara. Trūka trīs dienu.

Mīkaels nokopēja zip disku un ieslēdza to seifā savā kabinetā. Pēc tam četrdesmit piecās minūtēs ātri pārskatīja oriģinālā diska saturu. Diskā bija aptuveni trīsdesmit mapes ar neskaitāmām sadaļām. Tur bija apkopoti Dāga Svensona četrus gadus ilgie pētījumi par cilvēktirdzniecības tematu. Mīkaels lasīja dokumentu nosaukumus un meklēja kaut ko tādu, kas varētu saturēt kvalificētu, slepenu materiālu - Dāga sargāto avotu vārdus. Viņš ievēroja, ka Dāgs ļoti rūpīgi izturējies pret saviem avotiem - visi šie materiāli atradās mapē ar nosaukumu <Avoti/slepeni>. Mapē bija simt trīsdesmit četri dažādu izmēru faili, vairākums no tiem - visai mazi. Mīkaels tos visus iezīmēja un izdzēsa. Viņš nevis izmeta dokumentus atkritnē, bet uzvilka uz Burn programmas ikonas, jo tā failus izdzēsa bitu pēc bita.

Pēc tam viņš ķērās klāt Dāga e-pastam. Dāgs Millennium.se vietnē bija dabūjis savu adresi, kuru izmantoja gan redakcijā, gan savā klēpjdatorā. Viņam bija arī sava privāta parole, kas gan nesagādāja nekādas grūtības, jo Mīkaelam bija administratora tiesības un viņš ātri varēja piekļūt e-pastu serverim. Viņš lejupielādēja Dāga Svensona e-pastu kopijas un ierakstīja tās kompaktdiskā.

Visbeidzot Mīkaels ķērās pie papīru kalna, ko veidoja atsauču materiāli, piezīmes, izgriezumi, spriedumi un korespondence, ko Dāgs bija sakrājis laika gaitā. Mīkaels drošības pēc devās pie kopētāja un nokopēja visu, kas šķita svarīgs. Tur bija gandrīz divi tūkstoši lappušu, un šī procedūra prasīja trīs stundas.

Mīkaels atlasīja visus materiālus, kam varēja būt kāda saistība ar slepeniem avotiem. Kaudzītē bija apmēram četrdesmit lappušu, galvenokārt - piezīmes no diviem A4 formāta bloknotiem, ko Dāgs glabāja ieslēgtus rakstāmgaldā. Šos materiālus Mīkaels ielika aploksnē un ienesa savā kabinetā. Pēc tam visu pārējo materiālu, kas piederēja Dāga Svensona projektam, nolika vietā uz viņa rakstāmgalda.

Tikai tad viņš uzelpoja un nokāpa lejā uz 7-Eleven kiosku iedzert kafiju un apēst picas šķēli. Mīkaels kļūdaini pieņēma, ka policija kuru katru mirkli var ierasties, lai pārmeklētu Dāga Svensona rakstāmgaldu.

Bublanska vadītajā izmeklēšanā jau tūlīt pēc desmitiem no rīta iestājās negaidīts pavērsiens - viņam piezvanīja docents Len- narts Grānlunds no Valsts krimināltehniskās laboratorijas Lin- šēpingā.

“Tas attiecas uz dubultslepkavību Enšēdē.”

“Jau?”

“Mēs saņēmām ieroci agri no rīta, un es vēl neesmu īsti pabeidzis analīzes, bet man ir informācija, kas varētu jūs interesēt.” “Labi. Stāstiet, ko esat atklājuši,” inspektors Burbulis pacietīgi mudināja.

“Ierocis ir Colt Magnum 45, ražots ASV 1981. gadā.”

“Ak tā.”

“Mēs esam pārbaudījuši pirkstu nospiedumus un iespējamo DNS - taču šīs analīzes prasīs laiku. Mēs aplūkojām arī lodes, ar ko pāris nošauts. Kā jau gaidījām, lodes bija no šā ieroča. Tā mēdz gadīties, kad ieroci atrod kāpnēs pie slepkavības vietas. Lodes ir visai fragmentētas, bet mums ir gabaliņš salīdzināšanai. Visticamāk, tas ir slepkavības ierocis.”

“Pieņemu, ka nelegāls. Vai jums ir sērijas numurs?”

“Ierocis ir pilnīgi legāls. Tas pieder advokātam Nilsam Ērikam Bjūrmanam un ir iegādāts 1983. gadā. Viņš ir Policijas šāvēju kluba biedrs. Dzīvo Uplandsgātanā pie Odina laukuma.”

“Ko jūs sakāt?”

“Uz ieroča mēs esam atraduši arī vairākus pirkstu nospiedumus. Tie pieder vismaz diviem cilvēkiem.”

“Ak tā.”

“Mēs pieņemam, ka vieni no tiem pieder Bjūrmanam, ja vien ierocis nav nozagts vai pārdots, - bet par to man nav informācijas.”

“Ahā! Policijas valodā runājot, mums ir pavediens.”

“Otra persona ir mūsu reģistrā. Labā īkšķa un rādītājpirksta nospiedums.”

“Kas?”

“Sieviete, dzimusi 1978. gada 30. aprīlī. Viņu 1995. gadā Vecpilsētā aizturēja par huligānismu, un toreiz paņēma nospiedumus.”

“Vai jums ir vārds?”

“Jā. Viņu sauc Līsbeta Salandere.”

Inspektors Burbulis sarauca uzacis un pierakstīja vārdu un personas kodu bloknotā uz rakstāmgalda.

pēc vēlajām brokastīm atgriezies redakcijā, Mīkaels Blumkvists taisnā ceļā devās uz savu kabinetu un aizvēra durvis; tā bija zīme, ka viņš nevēlas, lai viņu traucē. Viņam vēl nebija pieticis laika apskatīt visu papildinformāciju, kas atrodama Dāga Svensona e-pastā un piezīmēs. Viņš būs spiests apsēsties un pārskatīt grāmatu un rakstus gluži jaunām acīm, nu jau ņemot vērā, ka autors ir miris un līdz ar to vairs nevar atbildēt uz sarežģītiem jautājumiem.

Mīkaelam bija jāizlemj, vai grāmatu vispār varēs izdot. Viņam bija arī jāizlemj, vai materiālos ir kaut kas tāds, kas varētu būt slepkavības motīvs. Viņš ieslēdza datoru un sāka strādāt.

Jans Bublanskis devās pie iepriekšējās izmeklēšanas vadītāja Rikarda Ekstrēma, lai īsi pastāstītu, kas noskaidrots kriminālteh- niskajā laboratorijā. Viņi nolēma, ka Bublanskis kopā ar kolēģi Sonju Mūdigu aizies aprunāties ar advokātu Bjūrmanu - saruna varēja pārvērsties par nopratināšanu vai pat aizturēšanu, ja tam būs pamats, - bet Hanss Faste un Kurts Svensons pievērsīsies Līsbetai Salanderei, lai lūgtu paskaidrojumus par to, kā viņas pirkstu nospiedumi varēja nonākt uz slepkavības ieroča.

Advokāta Bjūrmana meklēšana sākumā neradīja nekādas nopietnas problēmas. Viņa adrese bija Ieņēmumu dienesta datu bāzē, ieroču reģistrā un automašīnu reģistrā, turklāt pavisam publiski arī tālruņu katalogā. Bublanskis un Mūdiga aizbrauca uz Odina laukumu, un viņiem izdevās iekļūt pa ēkas ārdurvīm

Uplandsgātanā, kad tieši tajā mirklī pa tām iznāca jauns vīrietis.

Pēc tam kļuva sarežģītāk. Kad viņi piezvanīja pie dzīvokļa durvīm, neviens neatvēra. Viņi devās tālāk uz Bjūrmana biroju Sv. Ērika laukumā un atkārtoja procedūru ar tādiem pašiem bēdīgiem panākumiem.

“Varbūt viņš ir tiesā,” ieminējās kriminālinspektore Sonja Mūdiga.

“Varbūt viņš pēc dubultslepkavības ir aizbēdzis uz Brazīliju,” atteica Bublanskis.

Sonja Mūdiga pamāja ar galvu un pašķielēja uz kolēģi. Viņai patika Bublanska sabiedrība. Viņai nebūtu iebildumu paflirtēt, ja vien viņa nebūtu divu bērnu māte un viņi abi nedzīvotu katrs savā laimīgajā laulībā. Sonja Mūdiga palūkojās uz misiņa plāksnītēm pie pārējām durvīm pirmajā stāvā un konstatēja, ka tuvākie kaimiņi ir kāds zobārsts Nūrmans, firma ar nosaukumu N-Con- sulting un advokāts Rūne Hokansons.

Viņi pieklauvēja pie Hokansona durvīm.

“Labdien, mani sauc Mūdiga, un tas ir kriminālinspektors Bublanskis. Mēs esam no policijas, un mums ir darīšanas pie jūsu kolēģa advokāta Bjūrmana blakusdurvīs. Vai jūs nezināt, kur viņu atrast?”

Hokansons papurināja galvu.

“Es tagad viņu reti redzu. Pirms diviem gadiem viņš nopietni saslima un ir gandrīz izbeidzis savu darbību. Plāksnīte gan vēl ir pie durvīm, taču viņš te iegriežas tikai pāris reižu mēnesī.”

“Nopietni slims?” Bublanskis jautāja.

“Es īsti nezinu. Viņš vienmēr bija ļoti darbīgs, bet tad pēkšņi saslima. Pieņemu, ka ar vēzi vai kaut ko tamlīdzīgu. Es viņu īpaši labi nepazīstu.”

“Jūs domājat vai zināt, ka viņam ir vēzis?” Sonja Mūdiga vaicāja.

“Nu… es nezinu. Viņam bija sekretāre, Brita Kārlšone vai Nilsone vai tamlīdzīgi. Paveca sieviete. Viņa tika atlaista un pastāstīja, ka advokāts esot saslimis, bet es nezinu, ar ko. Tas notika 2003. gada pavasarī. Es Bjūrmanu satiku tikai gada beigās, un tad viņš izskatījās par desmit gadiem novecojis, izkāmējis un piepeši sirms… es izdarīju secinājumus. Kas noticis? Vai viņš kaut ko izdarījis?”

“Mums nav tādu ziņu,” Bublanskis atbildēja. “Tomēr meklējam viņu ļoti steidzamā lietā.”

Viņi atgriezās dzīvoklī Odina laukumā un atkal klauvēja pie Bjūrmana dzīvokļa durvīm. Joprojām nekādas atbildes. Beidzot Bublanskis izņēma mobilo telefonu un sastādīja Bjūrmana numuru. Viņš noklausījās ziņu: abonements, kuru meklējat, šobrīd nav sasniedzams, lūdzu, mēģiniet vēlāk.

Viņš mēģināja piezvanīt uz dzīvokļa mājas telefonu. Viņi kāpņu telpā dzirdēja vārus zvana signālus otrpus durvīm, iekams ieslēdzās automātiskais atbildētājs un lūdza zvanītāju atstāt ziņu. Abi saskatījās un paraustīja plecus.

Bija viens pēcpusdienā.

“Kafiju?”

“Labāk hamburgeru.”

Viņi devās uz BurgerKing Odina laukumā. Sonja Mūdiga apēda vienu Whopper, bet Bublanskis notiesāja veģetāro burgeru, pirms abi atgriezās policijas pārvaldē.

Prokurors Ekstrēms sasauca sapulci pie apspriežu galda savā kabinetā pulksten divos pēcpusdienā. Bublanskis un Mūdiga apsēdās pie sienas loga pusē. Kurts Svensons ieradās divas minūtes vēlāk un apmetās viņiem iepretī. Jerkers Holmbergs ienāca ar paplāti, uz kuras bija kafija kartona glāzītēs. Viņš jau bija aizbraucis uz Enšēdi un plānoja vēlāk pēcpusdienā tur atgriezties, kad tehniķi būs beiguši darbu.

“Kur Faste?” Ekstrēms jautāja.

“Viņš ir pie sociālajiem, pirms piecām minūtēm piezvanīja un teica, ka mazliet nokavēs,” Kurts Svensons paskaidroja.

“Labi. Tad sāksim. Kas mums ir?” Ekstrēms bez ceremonijām iesāka. Vispirms viņš norādīja uz Bublanski.

“Mēs meklējām advokātu Nilsu Bjūrmanu. Viņa nav ne mājās, ne birojā. Kāds kolēģis pastāstīja, ka pirms diviem gadiem viņš saslimis un būtībā pārtraucis praksi.”

Sonja Mūdiga turpināja:

“Bjūrmans, piecdesmit sešus gadus vecs, nav sodāmību reģistrā. Viņš galvenokārt ir biznesa jomas jurists. Neesmu paguvusi vairāk uzzināt par viņa biogrāfiju.”

“Bet viņam pieder ierocis, ko atrada Enšēdē."

“Pilnīgi pareizi. Viņam ir ieroča nēsāšanas atļauja, un viņš ir Policijas šāvēju kluba biedrs,” Bublanskis sacīja. “Es runāju ar Gunnaršonu no ieroču nodaļas - viņš ir kluba priekšsēdētājs un ļoti labi pazīst Bjūrmanu. Advokāts iestājās klubā 1978. gadā un no 1984. līdz 1992. gadam bija valdes kasieris. Gunnaršons stāsta, ka Bjūrmans esot lielisks šāvējs, mierīgs, saprātīgs un bez kādām dīvainībām.”

“Interesējas par ieročiem?”

“Gunnaršons domā, ka Bjūrmanu vairāk interesējusi biedrības dzīve, nevis pati šaušana. Viņam paticis sacensties, bet viņš nav bijis nekāds ieroču fetišists. 1983. gadā Bjūrmans piedalījies valsts čempionātā un ieguvis trīspadsmito vietu. Pēdējos desmit gadus viņš pametis šaušanu novārtā un ieradies tikai uz gada sapulcēm un tamlīdzīgām padarīšanām.”

“Vai viņam ir vairāki ieroči?”

“Kopš viņš iestājās šāvēju klubā, viņam ir bijušas veselu četru ieroču licences. Bez kolta vēl arī Beretta, Smits f> Wesson un Rapid markas sacensību pistole. Visus trīs pirms desmit gadiem pārdeva klubā, un licences pārgāja pie citiem kluba biedriem. Nekādu dīvainību.”

“Mēs nezinām, kur viņš atrodas.”

“Tas tiesa. Bet mēs meklējam Bjūrmanu tikai kopš desmitiem no rīta, un varbūt viņš pastaigājas Djūrgordenā vai guļ slimnīcā, un tā tālāk.”

Šajā brīdī pa durvīm ienāca Hanss Faste. Šķita, ka viņš ir aizelsies.

“Piedodiet, ka nokavēju. Vai drīkstu?”

Ekstrēms aicinoši pamāja ar roku.

“Līsbeta Salandere ir patiesi interesants vārds. Es pavadīju dienu sociālajā nodaļā un bāriņtiesā.” Faste novilka ādas jaku un pakāra to uz krēsla atzveltnes, pirms apsēdās un atvēra piezīmju bloknotu.

“Bāriņtiesā?” Ekstrēms jautāja, saraucis uzacis.

“Tas ir galīgi jucis skuķis,” Hanss Faste sacīja. “Viņai ir atņemta rīcībspēja un iecelts aizbildnis. Uzminiet, kurš!” Viņš ieturēja mākslīgu pauzi. “Advokāts Nilss Bjūrmans, kam pieder Enšēdē izmantotais ierocis.”

Visi telpā iepleta acis.

Hansam Fastem vajadzēja piecpadsmit minūtes, lai pārstāstītu visu informāciju, ko viņš ieguvis par Līsbetu Salanderi.

“Tātad īsumā,” Ekstrēms sacīja, kad Faste bija beidzis. “Uz slepkavības ieroča mums ir pirkstu nospiedumi, ko atstājusi sieviete, kura pusaudzes gados dzīvoja pa psihiatriskajām klīnikām, iespējams, pelna iztiku kā prostitūta, ar tiesas lēmumu ir zaudējusi rīcībspēju un, spriežot pēc dokumentiem, ir ar agresīvām nosliecēm. Ko viņa vispār dara uz ielas?”

“Tendence uz vardarbību viņai ir kopš pamatskolas,” Faste sacīja. “Izskatās, ka viņa ir īsta psihopāte.”

“Tomēr mums nav nekā, kas tiešā veidā saistītu viņu ar Enšēdes pāri.” Ekstrēms pabungoja ar pirkstgaliem pa galdu. “Labi, varbūt tā dubultslepkavība nemaz nebūs tik grūti atrisināma. Vai mums ir Salanderes adrese?”

“Viņa ir pierakstīta Lundagātanā Sēdermalmē. Ieņēmumu dienests informē, ka viņa periodiski ir saņēmusi algu drošības pakalpojumu firmā Milton Security."

“Un ko tad viņa tur ir darījusi?”

“Nezinu. Bet tie ir visai pieticīgi ienākumi dažu gadu garumā. Varbūt viņa strādāja par apkopēju vai tamlīdzīgi.”

“Hmm,” Ekstrēms norūca. “Tas jānoskaidro. Bet šobrīd man rodas sajūta, ka tā Salandere steidzami jāatrod.”

“Es piekritu,” Bublanskis sacīja. “Par detaļām parūpēsimies pēc tam. Tagad mēs esam tikuši tik tālu, ka mums ir aizdomās turamais. Faste, jūs abi ar Kurtu aizbrauksiet uz Lundagātanu un mēģināsiet aizturēt Salanderi. Esiet piesardzīgi - mēs taču nezinām, vai viņai ir vēl citi ieroči un cik traka viņa ir.”

“Labi.”

“Burbuli,” Ekstrēms iejaucās. “Milton Security priekšnieks ir Dragans Armanskis. Es pirms dažiem gadiem iepazinos ar viņu saistībā ar kādu izmeklēšanu. Viņš ir uzticams. Aizbrauc pie viņa un personiski parunā par Salanderi. Tev vajadzētu paspēt, pirms viņš šodien beidz darbu.”

Bublanskis izskatījās aizkaitināts gan tāpēc, ka Ekstrēms bija izmantojis viņa iesauku, gan tāpēc, ka priekšlikumu viņš noformulēja kā pavēli. Tad Bublanskis īsi pamāja un pievērsa skatienu Sonjai Mūdigai.

“Mūdiga, tu turpināsi meklēt advokātu Bjūrmanu. Apstaigā viņa kaimiņus. Man šķiet, ka ari viņu steidzami vajadzētu atrast.” “Labi.”

“Mums jāatrod saistība starp Salanderi un Enšēdes pāri. Un jāievieto Salandere Enšēdē ap slepkavības laiku. Jerker, paņem fotogrāfijas un iztaujā kaimiņus. Vakarā apstaigā dzīvokļus. Paņem palīgā kādus kārtībniekus.”

Bublanskis ieturēja pauzi un pakasīja pakausi.

“Velns! Ja paveiksies, mēs būsim atrisinājuši šo draņķību jau šovakar! Man šķita, ka tā būs ilgstoša lieta.”

“Vēl kas,” Ekstrēms ierunājās. “Mums uzmācas plašsaziņas līdzekļi. Esmu apsolījis preses konferenci pulksten trijos. Es varu ņemt to uz sevi, ja blakus sēdēs kāds no preses dienesta. Pieņemu, ka daļa žurnālistu zvanīs arī šurp. Par Salanderi un Bjūrmanu klusēsim, cik ilgi vien iespējams.”

Visi pamāja ar galvu.

Dragans Armanskis plānoja beigt darbu agrāk. Bija Zaļā ceturtdiena, un viņš kopā ar sievu bija iecerējis Lieldienās doties uz vasarnīcu Blīdē. Viņš tikko bija aiztaisījis portfeli un uzvilcis mēteli, kad piezvanīja sekretāre un paziņoja, ka viņu meklējot kriminālin- spektors Jans Bublanskis. Armanskis inspektoru nepazina, taču ar faktu, ka viņu meklē policists, pietika, lai viņš nopūstos un pakārtu mēteli atpakaļ uz pakaramā pie cepuru plauktiņa. Viņam nebija vēlēšanās pieņemt šo vizīti, bet Milton Security nevarēja atļauties ignorēt policiju. Viņš sagaidīja Bublanski pie lifta gaitenī.

“Paldies, ka atvēlējāt man laiku,” Bublanskis sacīja. “Man jānodod sveicieni no mana šefa, advokāta Rikarda Ekstrēma.”

Viņi sarokojās.

“Ekstrēms - man ar viņu pāris reižu ir bijusi darīšana. Pagājuši jau vairāki gadi. Vai varu piedāvāt kafiju?”

Armanskis apstājās pie kafijas automāta un piepildīja divas glāzītes, pirms atvēra sava kabineta durvis un piedāvāja Bublanskim vietu ērtajā apmeklētāju krēslā pie galdiņa blakus logam.

“Armanskis… krievu uzvārds?” Bublanskis ziņkārīgi vaicāja. “Manējais arī beidzas ar -skis.”

“Mana dzimta ir cēlusies no Armēnijas. Un jūs?”

“No Polijas.”

“Kā varu palīdzēt?”

Bublanskis izņēma piezīmju bloknotu un atvēra to.

“Es izmeklēju slepkavību Enšēdē. Pieņemu, ka šodien esat dzirdējis ziņas.”

Armanskis īsi pamāja.

“Ekstrēms teica, ka jūs neesot pļāpīgs.”

“Manā pozīcijā neatmaksājas naidoties ar policiju. Es protu ciest klusu, ja jūs to domājat.”

“Labi. Šobrīd mēs meklējam personu, kas ir strādājusi pie jums. Viņu sauc Līsbeta Salandere. Vai jūs viņu pazīstat?” Armanskis juta, ka viņam vēderā izveidojas cementa klucis. Viņš nepakustināja ne vaibstu.

“Kāpēc jūs meklējat Salanderes jaunkundzi?”

“Teiksim, ka mums ir pamats uzskatīt viņu par interesantu mūsu izmeklēšanai.”

Cementa klucis Armanska vēderā izpletās. Sāpes bija gandrīz fiziskas. Kopš dienas, kad viņš pirmo reizi sastapa Līsbetu Salanderi, viņu vajāja spēcīga sajūta, ka meitenes dzīve ir ceļš pretim katastrofai. Tomēr viņš allaž iztēlojās Līsbetu kā upuri, nevis noziedznieci. Armanskis joprojām nepakustināja ne vaibstu.

“Tātad jūs turat Līsbetu Salanderi aizdomās par dubultslep- kavību Enšēdē. Vai esmu uztvēris pareizi?”

Bublanskis īsu mirkli šaubījās, pirms pamāja ar galvu.

“Ko jūs varat pastāstīt par Salanderi?”

“Ko jūs gribat zināt?”

“Vispirms… kā dabūt viņu rokā?”

“Viņa dzīvo Lundagātanā. Jāpameklē precīza adrese. Man ir viņas mobilā telefona numurs.”

“Adrese mums ir. Telefona numurs būtu interesants.” Armanskis piegāja pie rakstāmgalda un sameklēja numuru. Viņš lasīja skaļi, bet Bublanskis pierakstīja.

“Viņa strādā pie jums?”

“Viņa ir pašnodarbināta. Es viņai šad un tad piedāvāju darbu, no 1998. gada līdz brīdim aptuveni pirms pusotra gada.”

“Kādu darbu viņa pie jums veica?”

“Izpētes darbu.”

Bublanskis pacēla skatienu no piezīmju bloknota un izbrīnā iepleta acis.

“Izpētes darbu?” viņš atkārtoja.

“Precīzāk izsakoties, personiskās informācijas izpēti.” “Mirklīti… vai mēs runājam par vienu un to pašu meiteni?” Bublanskis brīnījās. “Līsbetai Salanderei, kuru mēs meklējam, nav pamatskolas atestāta un ir atņemta rīcībspēja.”

“To vairs nesauc par rīcībspējas atņemšanu,” Armanskis rāmi aizrādīja.

“Vai nav vienalga, kā to sauc. Meitenei, kuru meklējam, saskaņā ar dokumentiem ir izteikti garīgi traucējumi un nosliece uz agresiju. Turklāt sociālā dienesta ziņojumā ir mājieni, ka deviņdesmito gadu beigās viņa bijusi prostitūta. Salanderes papīros nekas nenorāda, ka viņa spētu veikt kvalificētu darbu.”

“Papīri ir viena lieta. Cilvēki - pavisam cita.”

“Jūs apgalvojat, ka viņa ir pietiekami kvalificēta, lai veiktu personiskās informācijas izpēti Milton Security uzdevumā?”

“Ne tikai. Viņa pavisam noteikti ir labākā pētniece, kādu jebkad esmu sastapis.”

Bublanskis lēnām nolaida pildspalvu un sarauca pieri. “Izklausās, ka jūs… viņu cienāt.”

Armanskis lūkojās uz savām plaukstām. Jautājums iezīmēja krustceles. Viņš vienmēr bija zinājis, ka Līsbeta Salandere agri vai vēlu nonāks kārtīgā ķezā. Armanskis neparko nespēja aptvert, kas varēja meiteni iejaukt Enšēdes dubultslepkavībā - kā noziedzniecei vai citādi -, bet viņš arī pieņēma, ka īpaši daudz nezina par Līsbetas privāto dzīvi. Kur viņa ir iepinusies? Armanskis atcerējās Līsbetas piepešo apciemojumu viņa kabinetā, kad meitene mīklaini paskaidroja, ka viņai pietiek naudas un nav vajadzīgs darbs.

Šajā brīdī gudri un saprātīgi gan paša, gan galvenokārt jau Milton Security labā būtu distancēties no Līsbetas Salanderes. Armanskis iedomājās, ka Līsbeta laikam ir vientuļākais cilvēks, ko viņš pazīst.

“Es cienu viņas kompetenci. Jūs to neatradīsiet viņas atestātos un biogrāfijā.”

“Tātad jūs zināt par viņas pagātni.”

“To, ka viņai ir aizbildnis un bijusi sarežģīta bērnība? Jā.” “Tomēr jūs viņu pieņēmāt darbā.”

“Tieši tāpēc es viņu pieņēmu darbā.”

“Paskaidrojiet.”

“Viņas bijušais aizbildnis Holgers Palmgrēns bija J. F. Miltona vecais advokāts. Viņš rūpējās par Līsbetu Salanderi pusaudzes gados un pierunāja mani dot viņai darbu. Sākumā es liku viņai šķirot pastu, apkalpot kopētāju un tamlīdzigi. Tad izrādījās, ka viņai piemīt neapjausti talanti. Un to sociālā dienesta ziņojumu, ka viņa esot bijusi prostitūta, varat aizmirst. Tās ir muļķības. Līsbetai Salanderei bija grūti tīņu gadi, un viņa pavisam noteikti bija diezgan mežonīga - ko gan nevar uztvert par likuma pārkāpumu. Bet prostitūcija ir pēdējais, kam viņa pievērstos.”

“Viņas jaunais aizbildnis ir Nilss Bjūrmans.”

“Es viņu nekad neesmu saticis. Palmgrēnam pirms pāris gadiem bija insults. īsi pēc tam Līsbeta Salandere samazināja darba apjomu pie manis. Pēdējo darbu viņa man veica oktobrī pirms pusotra gada.”

“Kāpēc jūs viņu vairs nenodarbinājāt?”

“Tā nebija mana izvēle. Viņa pārtrauca sakarus un aizbrauca uz ārzemēm, neko nepaskaidrojusi.”

“Aizbrauca uz ārzemēm?”

“Bija projām apmēram gadu.”

“Tas nevar būt. Advokāts Bjūrmans katru mēnesi ir rakstījis par viņu ziņojumus visu aizvadīto gadu. Mums Kungsholmenā ir kopijas.”

Armanskis paraustīja plecus un rāmi pasmaidīja.

“Kad jūs pēdējo reizi tikāties ar viņu?”

“Aptuveni pirms diviem mēnešiem, februāra sākumā. Viņa uzradās no zila gaisa, pieklājības vizītē. Tobrīd es nebiju saņēmis no viņas nekādu ziņu vairāk kā gadu. Viņa visu pērno gadu pavadīja ārzemēs un apceļoja Āziju un Kārību salas.”

“Piedodiet, es jūtos mazliet apmulsis. Šurp nākot, man bija radies iespaids, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima meitene, kas nav pabeigusi pamatskolu un ir nodota aizbildnībā. Pēc tam jūs stāstāt, ka pieņēmāt viņu darbā kā augsti kvalificētu pētnieci, ka viņai ir savs bizness un viņa pelnīja pietiekami, lai varētu paņemt brīvu gadu un apceļot pasauli, bet viņas aizbildnis necēla trauksmi. Te kaut kas nesakrīt.”

“Kad runa ir par Līsbetu Salanderi, ļoti daudz kas nesakrīt.” “Vai drīkstu vaicāt… kā jūs viņu vērtējat?”

Armanskis brīdi domāja.

“Viņa laikam ir viens no stūrgalvīgākajiem cilvēkiem, ko savā mūžā esmu sastapis,” viņš beidzot sacīja. “Visstūrgalvīgākajiem?”

“Līsbeta nedara itin neko tādu, ko nevēlas darīt. Viņai nenieka nerūp, ko citi par viņu domā. Viņa ir satriecoši gudra. Un nemaz nav tāda kā citi.”

“Traka?”

“Kā jūs definējat trakumu?”

“Vai viņa spēj aukstasinīgi nogalināt divus cilvēkus?” Armanskis ilgi klusēja.

“Man žēl,” viņš beidzot sacīja. “Nevaru atbildēt uz šo jautājumu. Es esmu ciniķis. Es domāju, ka visiem cilvēkiem piemīt spēja nogalināt citus. Izmisumā, aiz naida vai vismaz aizstāvoties.” “Tas nozīmē, ka jūs to visādā ziņā neizslēdzat.”

“Līsbeta Salandere neko nedara bez iemesla. Ja viņa kādu ir nogalinājusi, tad ir uzskatījusi, ka tam ir dibināts iemesls. Vai drīkstu jautāt… uz kāda pamata jums radušās aizdomas, ka viņa ir iejaukta Enšēdes slepkavībā?”

Bublanskis brīdi vilcinājās. Viņš ielūkojās Armanskim acīs. “Pavisam konfidenciāli?”

“Protams.”

“Slepkavības ierocis pieder viņas aizbildnim. Uz tā bija viņas pirkstu nospiedumi.”

Armanskis sakoda zobus. Tas bija vainu pastiprinošs apstāklis.

“Esmu dzirdējis par slepkavību tikai no Eko. Ar ko tā saistīta? Narkotikām?”

“Vai Salanderei ir saistība ar narkotikām?”

“Man nav tādu ziņu. Bet, kā jau teicu, Līsbetai bija sarežģīti pusaudzes gadi, un pāris reižu viņu aizturēja dzērumā. Pieņemu,

ka viņas personas lieta var sniegt atbildi, vai viņai ir saistība ar narkotikām.”

“Nelaime tā, ka mēs nezinām slepkavības motīvu. Tas bija kārtīgs pāris. Sieviete bija kriminoloģe un grasījās aizstāvēt disertāciju. Vīrietis bija žurnālists. Dāgs Svensons un Mia Bergmane. Vai tas kaut ko izsaka?”

Armanskis papurināja galvu.

“Nekad neesmu par viņiem dzirdējis.”

Bublanskis piecēlās. “Paldies, ka atvēlējāt man laiku. Iā bija aizraujoša saruna. Nezinu, vai kļuvu daudz gudrāks, tomēr ceru, ka tas paliks starp mums.”

“Nekādu problēmu.”

“Es atgriezīšos, ja būs vajadzība. Un, protams, ja Līsbeta Salandere dod par sevi ziņu…”

“Protams,” Dragans Armanskis atbildēja.

Viņi sarokojās. Bublanskis jau bija pie durvīm, kad piepeši apstājās un atkal pagriezās pret Armanski.

“Vai jūs zināt, ar kādiem cilvēkiem Līsbeta Salandere satiekas? Draugi, paziņas…”

Armanskis papurināja galvu.

“Itin neko nezinu par viņas privāto dzīvi. Viens no nedaudzajiem, kas viņas dzīvē kaut ko nozīmē, ir Holgers Palmgrēns. Viņa droši vien ir Palmgrēnu apmeklējusi. Viņš uzturas rehabilitācijas klīnikā Eštā.”

“Kad Salandere te strādāja, viņu neviens neapciemoja?”

“Nē. Viņa strādāja mājās un galvenokārt ieradās tikai nodot ziņojumus. Klientus viņa satika tikai retos izņēmuma gadījumos. Iespējams…"

Armanskim ienāca prātā kāda doma.

“Kas?”

“Varbūt ir vēl kāds cilvēks, ko viņa, iespējams, ir apciemojusi. Žurnālists, ar kuru viņa tikās pirms diviem gadiem un kurš viņu meklēja, kad viņa bija ārzemēs.”

“Žurnālists?”

“Viņu sauc Mīkaels Blumkvists. Vai atceraties Vennerstrema lietu?”

Bublanskis palaida vaļā durvju rokturi un lēnām atgriezās pie Dragana Armanska.

“Mīkaels Blumkvists atrada Enšēdes pāri. Jūs tikko nodibinājāt saistību starp Salanderi un upuriem.”

Armanskis vēderā sajuta cementa kluča smagumu.

14.   NODAĻA

Zaļā ceturtdiena, 24. marts

Sonja Mūdiga mēģināja piezvanīt advokātam Nilsam Bjūrmanam trīs reizes pusstundas laikā. Katru reizi viņa noklausījās ziņu, ka abonents nav sasniedzams.

Ap pusčetriem viņa iesēdās mašīnā, aizbrauca uz Odina laukumu un piezvanīja pie advokāta durvīm. Rezultāts bija tikpat nomācošs kā rīta pusē. Turpmākās divdesmit minūtes Mūdiga klauvēja pie pārējo dzīvokļu durvīm, lai noskaidrotu, vai kāds no kaimiņiem nezina, kur Bjūrmans atrodas.

No deviņpadsmit dzīvokļiem vienpadsmit bija klusi. Mūdiga paskatījās pulkstenī. Tas, protams, bija pavisam aplams laiks, kad apstaigāt dzīvokļus. Un Lieldienās noteikti nekļūs vieglāk. Astoņos dzīvokļos, kur viņai atvēra, ļaudis bija izpalīdzīgi. Pieci no viņiem zināja, kas ir Bjūrmans - pieklājīgs un labi audzināts kungs no ceturtā stāva. Neviens nezināja, kur viņš atrodas. Pamazām Mūdigai izdevās izdibināt, ka Bjūrmans, iespējams, privāti saietas ar vienu no tuvākajiem kaimiņiem, biznesmeni Šēmanu. Mūdiga piezvanīja pie Šēmana durvīm, bet neviens nevēra vaļā.

Sonja Mūdiga aizkaitināta paņēma telefonu un vēl reizi piezvanīja Bjūrmana automātiskajam atbildētājam. Viņa stādījās priekšā, nosauca savu mobilā telefona numuru un lūdza Bjūrmanu nekavējoties sazināties ar viņu.

Mūdiga devās atpakaļ pie advokāta durvīm, atvēra savu piezīmju bloknotu un uz lapiņas uzrakstīja lūgumu, lai Bjūrmans viņai piezvana. Viņa pievienoja lapiņai savu vizītkarti un iemeta to pa vēstuļspraugu. Mirklī, kad grasījās to aizvērt, viņa izdzirdēja, ka dzīvoklī iezvanās telefons. Mūdiga noliecās un uzmanīgi klausījās, līdz atskanēja četri signāli. Viņa dzirdēja, ka ieslēdzas automātiskais atbildētājs, bet nesaklausīja nekādu ziņu.

Sonja Mūdiga aizvēra vēstuļspraugu un raudzījās uz durvīm. Viņa nezināja, kāds impulss lika viņai pastiept roku un paraustīt rokturi, taču, sev par lielu izbrīnu, viņa atklāja, ka durvis nav aizslēgtas. Viņa atvēra durvis un ielūkojās priekšnamā.

“Hallo!” viņa piesardzīgi iesaucās un klausījās. Nebija dzirdama ne skaņa.

Sonja Mūdiga spēra soli priekšnamā un šaubīdamās apstājās. To varēja uztvert kā privātuma pārkāpšanu. Viņai nebija pilnvaru veikt kratīšanu un nekādu tiesību atrasties advokāta Bjūrmana dzīvoklī, pat ja durvis nebija aizslēgtas. Pašķielējusi pa kreisi, Mūdiga redzēja daļu dzīvojamās istabas, bet, tikko viņa bija izlēmusi doties projām, skatiens pievērsās priekšnama kumodei. Viņa ieraudzīja Colt Magnum revolvera kārbu.

Piepeši Sonju Mūdigu pārņēma ļoti nelāga nojauta. Viņa atvēra jaku un izvilka dienesta ieroci, ko nekad vēl nebija darījusi.

Viņa nospieda drošinātāju un, turēdama stobru pret grīdu, devās uz dzīvojamo istabu un ielūkojās tur. Viņa neredzēja neko ievērības cienīgu, taču nelāgā sajūta pieņēmās spēkā. Mūdiga atmuguriski kāpās atpakaļ un ieskatījās virtuvē. Tukša. Viņa iegāja iekšējā gaitenī un pavēra guļamistabas durvis.

Advokāts Nilss Bjūrmans uz mutes gulēja gultā. Ceļgali atradās uz grīdas. Izskatījās, ka advokāts būtu nometies ceļos, lai noskaitītu vakara lūgšanu. Viņš bija kails.

Sonja Mūdiga redzēja viņu no sāniem. Jau no savas vietas pie durvīm viņa saskatīja, ka Bjūrmans ir miris. Pusi pieres bija izšķaidījis šāviens pakausī.

Sonja Mūdiga atmuguriski izgāja no dzīvokļa. Joprojām turēdama rokā dienesta ieroci, viņa kāpņu telpā atvāza mobilo telefonu un piezvanīja kriminālinspektoram Bublanskim. Viņš neatbildēja. Tad Sonja piezvanīja prokuroram Ekstrēmam. Viņa paskatījās pulkstenī. Bija astoņpadsmit minūtes pāri četriem.

Hanss Faste vēroja ārdurvis Lundagātanas namā, kur bija pierakstīta un tātad acīmredzot dzīvoja Līsbeta Salandere. Viņš palūkojās uz Kurtu Svensonu un pēc tam uzmeta skatienu pulkstenim. Desmit pāri četriem.

Uzzinājuši no namsaimnieka durvju kodu, viņi jau bija iegājuši namā un klausījušies pie durvīm ar plāksnīti Salandere-Vu. Dzīvoklī nebija dzirdamas nekādas skaņas, un neviens nevēra durvis, kad viņi piezvanīja. Abi policisti atgriezās pie automašīnas un nostājās tā, lai varētu vērot nama ieeju.

Mašīnā viņi bija pa telefonu uzzinājuši, ka persona, kas Stokholmā nesen iekļauta kooperatīvā dzīvokļa līgumā Lundagātanā, ir kāda Mirjama Vu, dzimusi 1974. gadā, iepriekš dzīvojusi Sv. Ērika laukumā.

Virs radio viņiem bija ar līmlenti pielīmēta Līsbetas Salanderes pases fotogrāfija. Faste skaļi sprieda, ka meitene izskatās pēc īsta krokodila.

“Tās maukas izskatās aizvien briesmīgāk! Jābūt visai lielā badā, lai šitādu savāktu.”

Kurts Svensons neko neatbildēja.

Divdesmit minūtes pāri četriem viņiem piezvanīja Bublanskis un paziņoja, ka ir ceļā no Armanska uz Millennium redakciju. Viņš lika Fastem un Svensonam novērot Lundagātanu. Līsbeta Salandere jāatved uz nopratināšanu, tomēr prokurors vēl neuzskatot, ka viņu var saistīt ar slepkavību Enšēdē.

“Ak tā,” Faste noteica. “Burbulis sacīja, ka prokurors vispirms grib atzīšanos, pirms kādu aizturēs.”

Kurts Svensons neko neteica. Abi laiski vēroja cilvēkus, kas gāja garām.

Bez divdesmit minūtēm piecos prokurors Ekstrēms piezvanīja uz Hansa Fastes mobilo telefonu.

“Jauns pavērsiens. Mēs atradām advokātu Bjūrmanu nošautu savā dzīvokli. Viņš ir miris vismaz diennakti.”

Hanss Faste saslējās sēdekli.

“Skaidrs. Ko lai mēs darām?”

“Esmu nolēmis, ka Līsbeta Salandere ir izsludināma meklēšanā. Viņa tiks aizturēta kā aizdomās turamā trīs slepkavībās. Izsludināsim meklēšanu apgabala mērogā. Viņa jāapcietina. Uzskatīsim, ka viņa ir bīstama un, iespējams, bruņota.”

“Skaidrs.”

“Es nosūtīšu uz Lundagātanu īpašo uzdevumu vienību. Viņiem jāiekļūst dzīvokli.”

“Sapratu.”

“Vai sazinājāties ar Bublanski?”

“Viņš ir Millennium."

“Un acīmredzot izslēdzis mobilo. Mēģiniet piezvanīt un informēt viņu.”

Faste un Svensons saskatījās.

“Jautājums ir: ko mēs darīsim, ja viņa uzradīsies?” Kurts Svensons sacīja.

“Ja viņa būs viena un viss izskatīsies vienkārši, mēs viņu aizturēsim. Ja viņa paspēs iekļūt dzīvokli, tad jāiesaista īpašo uzdevumu vienība. Tā meiča ir pilnīgi traka un acīm redzami noskaņota uz slepkavošanu. Dzīvoklī varētu būt vēl citi ieroči.”

Mīkaels Blumkvists jutās noguris līdz nāvei, kad nometa manuskripta kaudzi uz Ērikas Bergeres rakstāmgalda un smagi apsēdās viņas apmeklētāju krēslā pie loga ar skatu uz Jētgātanu. Viņš bija aizvadījis pēcpusdienu, cenšoties izdibināt, kas notiks ar Dāga Svensona nepabeigto grāmatu.

Temats bija kutelīgs. Dāgs Svensons bija miris tikai dažas stundas, bet viņa darba devēji jau sēdēja un prātoja, ko iesākt ar žurnālista mantojumu. Mīkaels apzinājās, ka nepiederošam cilvēkam tas liktos ciniski un skarbi. Viņš pats to tā neuztvēra. Viņš jutās gandrīz kā bezsvara stāvoklī. Tas bija īpašs sindroms, ko pazīst ikviens ziņu korespondents un kas iestājas krīzes brīžos.

Kad citiem ir bēdas, ziņu korespondents kļūst efektīvs. Un, par spīti apdullinošajam šokam, kas Zaļās ceturtdienas rītā bija pārņēmis klātesošos Millennium redakcijas darbiniekus, profesionalitāte guva virsroku un izpaudās smagā darbā.

Mīkaelam tas likās pats par sevi saprotams. Dāgs Svensons bija no tā paša kaula un darītu tieši to pašu, ja lomas būtu mainītas. Viņš būtu jautājis sev, ko varētu darīt Mīkaela labā. Dāgs bija atstājis mantojumu - grāmatas manuskriptu ar sensacionālu saturu. Dāgs vairākus gadus bija strādājis, vācot materiālus un šķirojot faktus, šajā darbā viņš bija ielicis visu sirdi un dvēseli un tagad nevarēs to pabeigt.

Pirmām kārtām viņš bija strādājis Millennium.

Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavība nebija nacionāla trauma kā Ūlova Palmes nāve, un tai nesekos valsts sēras. Taču Millennium darbiniekiem šoks bija krietni lielāks - viņus tas skāra personiski -, un Dāgam Svensonam bija plašs sakaru tīkls žurnālistu aprindās, kas prasīs atbildes uz jautājumiem.

Mīkaela un Ērikas uzdevums bija pabeigt Dāga darbu pie grāmatas un atbildēt uz jautājumiem: kurš un kāpēc?

“Es varu rekonstruēt tekstu,” Mīkaels sacīja. “Mums ar Mālinu jāiziet cauri grāmatai rindiņu pēc rindiņas un jāpapildina pētījumi, lai mēs varam atbildēt uz jautājumiem. Lielākoties mums vienkārši jāseko paša Dāga piezīmēm, taču problēmas ir ceturtajā un piektajā nodaļā, jo tās galvenokārt balstās uz Mias intervijām, un mēs nezinām, kas ir avoti, tomēr es uzskatu, ka ar dažiem izņēmumiem varam kā primāro avotu izmantot atsauces viņas disertācijā.”

“Mums trūkst pēdējās nodaļas.”

“Tas tiesa. Taču man ir Dāga uzmetums, un mēs to pārrunājām tik daudz reižu, ka es precīzi zinu, ko viņš gribēja pateikt.

Ierosinu vienkārši veikt apkopojumu un likt to kā pēcvārdu, kurā es paskaidrošu ari Dāga domu gaitu.”

“Labi. Es to gribēšu redzēt, pirms apstiprinu. Mēs nevaram likt vārdus viņam mutē.”

“Neuztraucies. Es uzrakstīšu šo nodaļu kā personisku vērojumu ar savu vārdu. Būs skaidrs kā diena, ka to rakstu es, nevis viņš. Pastāstīšu, kā Dāgs sāka strādāt pie grāmatas un kāds cilvēks viņš bija. Un beigšu ar to, ko viņš pēdējos mēnešos ir sacījis desmitiem reižu. Es varu citēt daudzus viņa uzmetumus. Domāju, ka tas būs cieņpilni.”

“Nolādēts… gribu publicēt to grāmatu vairāk nekā jebkad agrāk!” Ērika sacīja.

Mīkaels pamāja ar galvu. Viņš saprata, ko Ērika ar to domā. “Vai esi dzirdējusi kādus jaunumus?” viņš jautāja.

Ērika Bergere nolika savas lasāmbrilles uz rakstāmgalda un papurināja galvu. Viņa piecēlās, ielēja no termosa divas tasītes kafijas un apsēdās iepretim Mīkaelam.

“Mēs ar Kristeru esam uzmetuši nākamo numuru. Ņemsim

*

divus rakstus, kas bija domāti vēlākajam numuram, un esam pasūtījuši rakstus ārštatniekiem. Bet tas būs haotisks numurs bez īsta kodola.”

Viņi bridi sēdēja klusēdami.

“Vai esi klausījies ziņas?” Ērika jautāja.

Mīkaels papurināja galvu.

“Nē. Es zinu, ko tur sacīs.”

“Slepkavība visur ir pirmā ziņa. Otrais jaunums ir kāds cen- tristu gājiens.”

“Tas nozīmē, ka valstī nav noticis nekas cits.”

“Policija vēl nav nosaukusi Dāga un Mias vārdus. Viņus dēvē par “kārtīgu pāri”. Vēl nav pieminēts, ka viņus atradi tieši tu.” “Es varu derēt, ka policija darīs visu, lai to noslēptu. Vismaz tā ir mūsu priekšrocība.”

“Kāpēc lai policija to slēptu?”

“Tāpēc, ka viņiem principiālu iemeslu dēļ nepatīk mediju cirks. Man ir zināma vērtība ziņās, tāpēc policija domā, ka vislabāk būtu, ja neviens nezinātu, ka viņus atradu es. Pieņemu, šis fakts noplūdīs kaut kad šonakt vai rīt agri no rīta.”

“Tik jauns un tik cinisks.”

“Mēs vairs neesam jauni, Rikij. Es par to iedomājos, kad mani šonakt pratināja tā policiste. Viņa izskatījās pēc vidusskolnieces.”

Ērika klusi iesmējās. Lai gan bija paspējusi šonakt dažas stundas pagulēt, ari viņa tagad sāka just nogurumu. Drīz viņa pārsteidzošā kārtā kļūs par galveno redaktori vienā no valsts lielākajām avīzēm. Nē - šī nebija piemērota situācija, lai paziņotu jaunumus Mīkaelam.

“Pirms kāda brīža zvanīja Henrijs Kortess. Iepriekšējās izmeklēšanas vadītājs, vārdā Ēkstrems, ap trijiem rīkojis kaut kādu preses konferenci,” viņa sacīja.

“Rikards Ēkstrems?”

“Jā. Tu viņu pazīsti?”

“Politiska figūra. Garantēts mediju cirks. Noslepkavotie nav kaut kādi bodnieki no Rinkebī. Šī lieta iegūs lielu publicitāti.” “Viņš katrā gadījumā apgalvo, ka policija esot kādam uz pēdām, un izsaka cerību, ka lieta drīz tiks atrisināta. Bet visā visumā viņš neko nepateica. Toties preses konferencē bija pilns ar žurnālistiem.”

Mīkaels paraustīja plecus. Viņš saberzēja plakstiņus.

“Es nespēju atbrīvoties no tās ainas ar Mias līķi. Nolādēts, es biju viņus tikko iepazinis!”

Ērika drūmi pamāja ar galvu.

“Dzīvosim - redzēsim. Kāds trakais…”

“Es nezinu. Esmu domājis par to visu dienu.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Miu nošāva no sāniem. Es redzēju lodes ieejas caurumu kaklā un izejas caurumu pierē. Dāgs bija sašauts pierē ar izejas caurumu pakausi. Cik varēju spriest, bija izdarīti tikai divi šāvieni. Tas neizskatās pēc neprāta.”

Ērika domīgi vēroja savu partneri.

“Ko tu centies pateikt?”

“Ja tas nav neprāta darbs, tad jābūt kādam motīvam. Un, jo vairāk es par to domāju, jo vairāk šķiet, ka šis manuskripts ir ellīgi labs motīvs.”

Mīkaels norādīja uz papīru kaudzi uz Ērikas rakstāmgalda. Ērika sekoja viņa skatienam. Tad viņi saskatījās.

“Tam nav jābūt saistītam ar pašu grāmatu. Viņi varbūt par daudz okšķerēja, un viņiem izdevās… es nezinu. Kāds jutās apdraudēts.”

“Un nolīga killeru. Mik, tā notiek amerikāņu filmās. ŠI grāmata ir par prostitūtu pircējiem. Tā nosauc vārdā policistus, politiķus, žurnālistus… Tātad kāds no viņiem nogalinājis Dāgu un Miu?” “Es nezinu, Rikij. Bet pēc trim nedēļām mums bija paredzēts publicēt smagāko triecienu sieviešu tirdzniecībai, kāds jebkad nodrukāts Zviedrijā.”

Šajā mirkli durvīs pabāza galvu Mālina Ēriksone un ziņoja, ka ar Mīkaelu Blumkvistu gribot runāt kriminālinspektors Jans Bublanskis.

Bublanskis paspieda roku Ērikai Bergerei un Mīkaelam Blumkvistam un apsēdās trešajā krēslā pie mazā galdiņa. Nopētījis Mīkaelu, viņš redzēja cilvēku ar iekritušām acīm un dienu veciem bārdas rugājiem.

“Vai ir kādi jaunumi?” Mīkaels jautāja.

“Iespējams. Es saprotu, ka jūs vakarnakt atradāt Enšēdes pāri un ziņojāt policijai.”

Mīkaels gurdi pamāja ar galvu.

“Zinu, ka jūs visu pastāstījāt šonakt dežūrdaļai, bet es gribētu, lai jūs man paskaidrojat dažas detaļas.”

“Ko jūs gribat zināt?”

“Kā tas gadījās, ka jūs braucāt uz mājām pie Svensona un Bergmanes tik vēlu vakarā?”

“Tās nav nekādas detaļas, bet vesels romāns,” Mīkaels gurdi pasmaidīja. “Es biju vakariņās pie savas māsas - viņa dzīvo tajā jauno māju geto Stēketā. Dāgs Svensons piezvanīja man uz mobilo telefonu un paskaidroja, ka Zaļajā ceturtdienā - tātad šodien - nepaspēs iegriezties redakcijā, kā iepriekš bijām vienojušies. Viņam bija jānodod fotogrāfijas Kristeram Malmam. Tas tāpēc, ka viņi ar Miu bija nolēmuši Lieldienās aizbraukt pie Mias vecākiem un gribēja doties ceļā agri no rīta. Dāgs pajautāja, vai man nebūs iebildumu, ja viņš no rīta ieskries pie manis. Es atbildēju, ka tikpat labi es varētu izmest likumu un paņemt bildes pa ceļam uz mājām no māsas.”

“Tātad jūs braucāt uz Enšēdi paņemt fotogrāfijas.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Vai jūs varat iedomāties kādu motīvu, kāpēc nogalināt Svensonu un Bergeri?”

Mīkaels un Ērika saskatījās. Abi sēdēja klusi.

“Kas par lietu?” Bublanskis jautāja.

“Mēs šodien esam to apsprieduši un īsti nevaram vienoties. Vai drīzāk - nevis nevaram vienoties, bet šaubāmies. Mēs negribam nodarboties ar minējumiem.”

“Stāstiet.”

Mīkaels pastāstīja, par ko būs Dāga Svensona topošā grāmata, un atklāja viņu šaubas, vai tai nevarētu būt kāda saistība ar slepkavību. Bublanskis brīdi sēdēja klusēdams un apdomāja informāciju.

“Tātad Dāgs Svensons grasījās atmaskot policistus.” Bublanskim itin nemaz nepatika šis sarunas pavērsiens, un viņš iztēlojās, kā “policijas pēdas” tuvākajā nākotnē uzpeldēs plašsaziņas līdzekļos dažādu sazvērestību sakarā.

“Nē,” Mīkaels atteica. “Dāgs Svensons grasījās atmaskot noziedzniekus, no kuriem daži bija policisti. Tur ir arī vairāki manas profesijas pārstāvji, proti, žurnālisti.”

“Un šo informāciju jūs tagad esat nodomājuši publicēt?” Mīkaels palūkojās uz Ēriku.

“Nē,” Ērika Bergere atbildēja. “Mēs visu dienu nodarbojāmies ar šā numura apturēšanu. Mēs droši vien nodrukāsim Dāga Svensona grāmatu, bet tikai tad, kad uzzināsim, kas noticis, un šobrīd grāmata ir mazliet jāpārstrādā. Mēs negribam sabotēt policijas izmeklēšanu mūsu draugu slepkavībā, ja par to jūs bažījaties.” “Man vajadzēs apskatīt Dāga Svensona rakstāmgaldu, un, tā kā šī ir žurnāla redakcija, kratīšana būtu kutelīga lieta.”

“Jūs atradīsiet visus materiālus Dāga Svensona klēpjdatorā,” Ērika sacīja.

“Ak tā,” Bublanskis noteica.

“Es pārskatīju Dāga rakstāmgaldu,” Mīkaels sacīja. “Paņēmu dažas piezīmes, kas tiešā veidā identificē avotus, kuri vēlas palikt anonīmi. Viss pārējais ir jūs rīcībā, un uz galda es atstāju zīmīti, lai neviens neko neaiztiek un nepārvieto. Nelaime tikai tā, ka Dāga Svensona grāmatas saturs ir slepens līdz publicēšanas brīdim. Mēs ļoti nevēlētos, lai manuskripts nonāk policijā, it sevišķi tāpēc, ka atmaskojam dažus policistus.”

Velns, Bublanskis nodomāja. Kāpēc es nevienu neatsūtīju šurp no rīta! Tad viņš pamāja ar galvu un pievērsās citam tematam.

“Labi. Mums ir kāds cilvēks, kuru gribam nopratināt saistībā ar slepkavību. Man ir pamats domāt, ka jūs šo cilvēku pazīstat. Pastāstiet, ko jūs zināt par sievieti, vārdā Līsbeta Salandere.” Mīkaels Blumkvists mirkli izskatījās pēc milzīgas jautājuma zīmes. Bublanskis pamanīja, ka Ērika Bergere uzmet Mīkaelam asu skatienu.

“Tagad es nesaprotu.”

“Jūs pazīstat Līsbetu Salanderi?”

“Jā, es pazīstu Līsbetu Salanderi.”

“Kā jūs viņu pazīstat?”

“Kāpēc jūs jautājat?”

Bublanskis aizkaitināti pavēcināja roku.

“Kā jau teicu, mēs gribam viņu iztaujāt saistībā ar slepkavību. Kā jūs viņu pazīstat?”

“Bet… tas nav loģiski. Līsbetai Salanderei nav nekāda sakara ar Dāgu Svensonu vai Miu Bergmani.”

“To mēs pavisam mierīgi noskaidrosim,” Bublanskis pacietīgi atbildēja. “Bet mans jautājums paliek. Kā jūs pazīstat Līsbetu Salanderi?”

Mīkaels pārbrauca ar plaukstu pār bārdas rugājiem un saberzēja plakstiņus, kamēr domas joņoja viņam pa galvu. Beidzot viņš paskatījās Bublanskim acīs.

“Pirms diviem gadiem es nolīgu Līsbetu Salanderi, lai viņa man veiktu izpētes darbu pavisam citā sakarā.”

“Par ko bija runa?”

“Man žēl, bet šobrīd mēs aizskaram jautājumu par konstitūciju, avotu aizsardzību un tamlīdzīgi. Jums jātic man uz vārda, ka tam nebija nekāda sakara ar Dāgu Svensonu un Miu Bergmani. Tas bija pavisam cits uzdevums, kas šobrīd ir pabeigts.”

Bublanskis pārdomāja Blumkvista vārdus. Viņam nepatika, ja kāds apgalvoja, ka ir noslēpumi, ko nedrīkst stāstīt pat slepkavības izmeklēšanā, tomēr viņš izvēlējās pagaidām likties mierā. “Kad jūs pēdējo reizi redzējāt Līsbetu Salanderi?”

Mīkaels apsvēra atbildi.

“Ir tā: pirms diviem gadiem rudenī es satikos ar Līsbetu. Viss beidzās tā gada Ziemassvētkos. Pēc tam viņa pazuda no pilsētas. Nebiju viņu redzējis vairāk kā gadu līdz pagājušajai nedēļai.” Ērika Bergere pacēla uzacis. Bublanskis saprata, ka viņai tas ir jaunums.

“Pastāstiet par šo tikšanos.”

Mīkaels dziļi ievilka elpu un tad īsi aprakstīja notikumus pie Līsbetas mājas Lundagātanā. Bublanskis klausījās aizvien pieaugošā izbrīnā. Viņš centās noteikt, vai Blumkvists to sadzejo vai stāsta taisnību.

“Tātad jūs ar viņu nerunājāt?”

“Nē, viņa pazuda starp mājām augšas Lundagātanā. Es gaidīju ilgi, bet Līsbeta tā arī neparādījās. Es uzrakstīju viņai vēstuli un lūdzu, lai viņa dod kādu ziņu.”

“Un jūs nezināt nekādu saistību starp viņu un Enšēdes pāri.” “Nē.”

“Labi… vai varat aprakstīt cilvēku, kurš, pēc jūsu domām, Salanderei uzbruka?”

“Tās nav manas domas. Viņš uzbruka, bet Līsbeta aizstāvējās un bēga. Es to vīrieti redzēju no četrdesmit, četrdesmit piecu metru attāluma. Bija nakts vidus un tumsa.”

“Vai bijāt iereibis?”

“Mazliet iedzēris, bet nebiju piedzēries. Viņam bija gaiši, zirgastē sasieti mati. Ģērbies tumšā, īsā jakā. Pamatīgs alusvē- ders. Kāpdams pa Lundagātanas kāpnēm, es redzēju viņu tikai no mugurpuses, bet viņš pagriezās un man iesita. Man radās iespaids, ka viņam ir kalsna seja un gaišas, tuvu novietotas acis.”

“Kāpēc tu par to neesi stāstījis?” Ērika Bergere iejaucās. Mīkaels Blumkvists paraustīja plecus.

“Pa vidu bija nedēļas nogale, un tu aizbrauci uz Gēteborgu, lai piedalītos tajā stulbajā debašu programmā. Tu biji prom pirmdien, bet otrdien mēs tikāmies tikai uz īsu brīdi. Man piemirsās.” “Bet, domājot par to, kas notika Enšēdē… jūs neesat par to stāstījis policijai,” Bublanskis konstatēja.

“Kāpēc lai es par to stāstītu policijai? Es tikpat labi varētu stāstīt, ka pirms mēneša centrālajā stacijā noķēru kabatzagli, kas metro mēģināja mani aptīrīt. Starp Lundagātanu un to, kas notika Enšēdē, nav itin nekādas saistības.”

“Bet jūs neziņojāt policijai par uzbrukumu?”

“Nē.” Mīkaels īsu brīdi vilcinājās. “Līsbeta Salandere ir ļoti privātas dabas cilvēks. Es gribēju iet uz policiju, bet nolēmu, ka šāds ziņojums ir viņas pašas darīšana. Katrā ziņā es gribēju vispirms parunāt ar Līsbetu.”

“Ko jūs neizdarījāt.”

“Es neesmu runājis ar Līsbetu Salanderi kopš aizpērnā gada Ziemassvētkiem.”

“Kāpēc jūsu… ja attiecības ir pareizs vārds, - kāpēc tās beidzās?”

Mīkaela skatiens satumsa. Viņš kādu brīdi apdomāja savus vārdus, iekams pēdīgi atbildēja:

“Es nezinu. Viņa piepeši pārtrauca sakarus.”

“Vai kaut kas notika?”

“Nē. Ja jūs domājat kādu strīdu vai kaut ko tamlīdzīgu. Vienu dienu mēs bijām labi draugi. Nākamajā dienā Līsbeta necēla klausuli. Tad viņa pazuda no manas dzīves.”

Bublanskis pārdomāja Mīkaela paskaidrojumu. Tas izklausījās patiess, un Dragans Armanskis bija aprakstījis Salanderes pazušanu no Milton Security līdzīgiem vārdiem. Pirms gada ziemā ar Līsbetu Salanderi acīm redzami kaut kas bija noticis. Bublanskis vērsās pie Ērikas Bergeres.

“Vai jūs arī pazīstat Līsbetu Salanderi?”

“Esmu satikusi viņu tikai vienu reizi. Vai jūs varat paskaidrot, kāpēc uzdodat jautājumus par Salanderi saistībā ar Enšēdi?” Ērika jautāja.

Bublanskis papurināja galvu.

“Viņa ir saistīta ar nozieguma vietu. Tas ir viss, ko drīkstu atklāt. Toties man jāatzīstas: jo vairāk dzirdu par Līsbetu Salanderi, jo pārsteigtāks jūtos. Kāda viņa ir kā cilvēks?”

“Kādā ziņā?” Mīkaels vaicāja.

“Kā jūs viņu aprakstītu?”

“Profesionāli - viena no labākajām pētniecēm, kādu jebkad esmu saticis.”

Ērika Bergere palūkojās uz Mīkaelu Blumkvistu un iekoda apakšlūpā. Bublanskis guva pārliecību, ka te trūkst kāda pužļa gabaliņa un šie abi zina kaut ko tādu, ko nevēlas stāstīt.

“Un kā cilvēks?”

Mīkaels ilgi klusēja.

“Viņa bija ļoti vientuļš un savāds cilvēks. Sociāli noslēgta. Nelabprāt runāja par sevi. Bet reizē viņa ir cilvēks ar stipru gribu. Viņai ir morāle.”

“Morāle?”

“Jā. Sava morāle. Jūs nevarat piespiest Līsbetu darīt kaut ko pret viņas gribu. Tā sakot, viņas pasaulē viss ir vai nu “pareizi”, vai “nepareizi”.

Bublanskis pārdomāja faktu, ka Mīkaels Blumkvists atkal aprakstīja Salanderi tieši tāpat kā Dragans Armanskis. Divi vīrieši, kas meiteni pazina, vērtēja viņu pilnīgi vienādi.

“Vai jūs pazīstat Draganu Armanski?” Bublanskis jautāja.

“Esam pāris reižu tikušies. Pagājušajā gadā aizgāju iedzert ar viņu kausu alus, kad mēģināju izdibināt, kāpēc Līsbeta ir pazudusi.”

“Un jūs apgalvojat, ka viņa bija prasmīga pētniece,” Bublanskis atkārtoja.

“Labākā, kādu esmu sastapis,” atkārtoja arī Mīkaels.

Bublanskis mirkli bungoja ar pirkstu galiem pa galdu un lūkojās uz cilvēku straumi lejā Jētgātanā. Viņš jutās savādi sašķelts. Psihiatriskās ekspertīzes dokumenti, ko Hanss Faste bija atnesis no bāriņtiesas, apgalvoja, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima, agresīva un gandrīz vai garīgi atpalikusi. Atbildes, ko viņam sniedza Armanskis un Blumkvists, ļoti atšķīrās no ainas, kādu vairāku gadu pētījumā bija iezīmējusi psihiatriskā ekspertīze. Šie abi dēvēja meiteni par savādu cilvēku, bet abu balsī skanēja ari apbrīna.

Turklāt Blumkvists bija izteicies, ka viņš kādu laiku ar meiteni “saticies”, - kas nozīmēja kaut kādas seksuālas attiecības. Bublanskis mēģināja atcerēties, kādi likumi attiecas uz cilvēkiem bez rīcībspējas. Vai Blumkvists būtu vainojams likumpārkāpumā, izmantojot personu atkarīgā stāvoklī?

“Un kā jūs uztvērāt viņas sociālo handikapu?” viņš jautāja.

“Handikapu?” Mīkaels pārjautāja.

“Aizbildnību un psihiskās problēmas?”

“Aizbildnību?” Mīkaels atbalsoja.

“Psihiskās problēmas?” jautāja Ērika Bergere.

Bublanskis apjucis uzlūkoja Blumkvistu, tad Bergeri un atkal Blumkvistu. Viņi nezina. Viņi patiešām nezina. Piepeši viņš jutās pārskaities uz Armanski un Blumkvistu, bet galvenokārt jau uz Ēriku Bergeri, kas, tik eleganti ģērbusies, sēdēja stilīgā birojā ar skatu uz Jētgātanu. Viņa te sēž un iestāsta citiem cilvēkiem, kā viņiem jādomā. Tomēr viņš ļāva aizkaitinājumam izlīt pār Mīkaelu.

“Es nesaprotu, kas jums un Armanskim par vainu!” viņš sacīja.

“Piedodiet?”

“Līsbeta Salandere kopš pusaudzes vecuma ir dzīvojusi pa psihiatriskajām slimnīcām,” Bublanskis sacīja. “Psihiatriskā ekspertīze un tiesas spriedums ir noteikuši, ka viņa pati nespēj par sevi parūpēties. Viņai ir atņemta rīcībspēja. Dokumenti pierāda, ka viņai ir nosliece uz agresiju un visu dzīvi bijušas problēmas ar varas iestādēm. Un tagad viņa visaugstākajā mērā tiek turēta aizdomās par… saistību ar dubultslepkavību. Bet jūs un Armanskis iztēlojat viņu par nezin kādu princesi.”

Mīkaels Blumkvists sēdēja pavisam kluss un blenza uz Bub- lanski.

“Tad es teikšu tā,” Bublanskis turpināja. “Mēs meklējām saistību starp Līsbetu Salanderi un Enšēdes pāri. Izrādījās, ka šī saistība esat jūs, kas atradāt upurus. Vai jūs to kaut kā komentēsiet?”

Mīkaels atgāzās krēslā. Viņš aizvēra acis un mēģināja aptvert situāciju. Līsbeta Salandere tiek turēta aizdomās par Dāga un Mias slepkavību. Tas nevar būt. Tas nav loģiski. Vai viņa būtu spējīga nogalināt? Mīkaels piepeši atcerējās Līsbetas sejas izteiksmi, kad viņa pirms diviem gadiem metās virsū Martinam Vangeram ar golfa nūju. Viņa nešaubīgi būtu Martinu nogalinājusi. Viņa to neizdarīja, jo bija spiesta glābt man dzīvību. Viņš automātiski tvēra pie kakla, kur bija žņaugusi Martina Vangera cilpa. Bet Dāgs un Mia… tas nav loģiski.

Mīkaels apzinājās, ka Bublanskis viņu modri vēro. Tāpat kā Dragans Armanskis, ari viņš bija spiests izdarīt izvēli. Agri vai vēlu viņam vajadzēs izšķirties, kurā ringa stūri nostāties, ja Līsbetu Salanderi apsūdzēs slepkavībā. Vainīga vai nevainīga?

Pirms Mīkaels paspēja kaut ko teikt, iezvanījās telefons uz Ērikas rakstāmgalda. Viņa atbildēja un tad pasniedza klausuli Bublanskim.

“Ar jums grib runāt kāds Hanss Faste.”

Bublanskis pacēla klausuli un uzmanīgi klausījās. Mīkaels un Ērika redzēja, ka viņa sejas izteiksme mainās.

“Kad viņi ies iekšā?”

Klusums.

“Kāda bija adrese…? Lundagātana… labi, es esmu tuvumā un dodos turp.”

Bublanskis steidzīgi piecēlās.

“Atvainojiet, man jāpārtrauc saruna. Tikko ir atrasts nošauts Salanderes pašreizējais aizbildnis, un tagad viņa ir izsludināta meklēšanā par trim slepkavībām.”

Ērika Bergere iepleta muti. Mīkaels Blumkvists izskatījās tā, it kā viņam būtu iespēris zibens.

Dzīvokļa ieņemšana Lundagātanā bija taktiskā ziņā diezgan vienkārša procedūra. Hanss Faste un Kurts Svensons atspiedās pret automašīnas motora pārsegu un vēroja, kā īpašo uzdevumu vienības vīri bruņojušies okupē kāpņu telpu un ieņem sētas māju.

Pēc divām minūtēm vienība bija konstatējusi to, ko Faste un Svensons jau zināja. Piezvanot pie durvīm, neviens nevēra vaļā.

Hanss Faste nolūkojās uz Lundagātanu, kas bija nosprostota no Sinkensdammas līdz Hēgalidas baznīcai par lielu aizkaitinājumu 66. autobusa pasažieriem. Kāds autobuss bija nokļuvis tieši starp norobežojumiem un netika ne uz priekšu, ne atpakaļ. Beidzot Faste devās turp un pavēlēja kādam policistam paiet sāņus un palaist autobusu garām. Liels skaits ziņkārīgu skatītāju vēroja traci no augšējās Lundagātanas.

“Jābūt kaut kādai vienkāršākai metodei,” Faste sacīja.

“Vienkāršākai par ko?” Svensons brīnījās.

“Vienkāršākai, nekā izsaukt omegu katru reizi, kad jāaiztur kāds huligāns.”

Kurts Svensons atturējās no komentāriem.

“Runa taču ir par metru piecdesmit garu skuķi, kas sver aptuveni četrdesmit kilogramus,” Faste noteica.

Bija nolemts, ka nav nepieciešams atlauzt durvis ar spēku. Bublanskis pievienojās pulciņam, kamēr viņi gaidīja, kad atslēdznieks izurbs atslēgu un paies sāņus, lai vienība var ieņemt dzīvokli. Vajadzēja aptuveni astoņas sekundes, lai vizuāli pārbaudītu četrdesmit piecus kvadrātmetrus un konstatētu, ka Līsbeta Salandere neslēpjas ne zem gultas, ne vannas istabā, ne kādā skapī. Tad Bublanskis saņēma zīmi iet iekšā.

Visi trīs policisti ziņkārīgi skatījās apkārt nevainojami kārtīgajā un gaumīgi mēbelētajā dzīvoklī. Mēbeles bija vienkāršas. Virtuves krēsli nokrāsoti dažādās gaišās pasteļkrāsās. Pie sienas istabā ierāmētas mākslinieciskas melnbaltas fotogrāfijas. Priekšnamā plaukts ar kompaktdisku atskaņotāju un liela plašu kolekcija. Bublanskis ievēroja, ka te ir viss no smagā roka līdz operai. Viss izskatījās māksliniecisks. Dekoratīvs. Gaumīgs.

Kurts Svensons pārbaudīja virtuvi un neatrada neko ievērības cienīgu. Viņš pāršķirstīja avīžu kaudzi un pārbaudīja izlietni, virtuves skapi un ledusskapja saldētavu.

Faste atvēra skapjus un kumodes atvilktnes guļamistabā. Viņš iesvilpās, atradis roku dzelžus un vairākas seksa rotaļlietas. Kādā skapī viņš uzgāja lateksa drēbju komplektu, uz kuru viņa māte kautrētos pat paskatīties.

“Te ir bijusi ballīte,” viņš skaļi sacīja, pacēlis lakādas kleitu, kas saskaņā ar etiķeti bija radīta Domino Fashion - lai kas nu tas būtu.

Bublanskis aplūkoja skapīti priekšnamā, uz kura atrada mazu kaudzīti neatplēstu vēstuļu, adresētu Līsbetai Salanderei. Viņš pāršķirstīja kaudzīti un konstatēja, ka tie ir rēķini un bankas izraksti, kā arī viena personiska vēstule. To bija sūtījis Mīkaels Blumkvists. Tātad tiktāl viņa stāsts atbilda patiesībai. Pēc tam Bublanskis pieliecās un pacēla zem vēstuļspraugas sagūlušo pastu, uz kura savus pēdu nospiedumus bija atstājusi īpašo uzdevumu vienība. Tur bija avīze Thai Pro Boxing, bezmaksas avīze Sēdermalmes Ziņas un trīs aploksnes, visas adresētas Mirjamai Vu.

Bublanski pārņēma nelāgas aizdomas. Viņš iegāja vannas istabā un atvēra skapīti. Tur viņš atrada paracetamola kastīti un pustukšu citodona tūbiņu. Citodons bija recepšu medikaments. Zāles bija izrakstītas Mirjamai Vu. Skapītī bija viena zobu suka.

“Faste, kāpēc uz durvīm rakstīts Salandere-Vu?” viņš jautāja.

“Nav ne jausmas,” Faste atbildēja.

“Labi, tad es jautāšu tā - kāpēc priekšnamā uz grīdas ir pasta sūtījumi, adresēti kādai Mirjamai Vu, un kāpēc vannas istabas skapītī ir recepšu medikaments citodons, izrakstīts Mirjamai Vu? Kāpēc te ir tikai viena zobu suka? Un kāpēc - ņemot vērā, ka Līsbeta Salandere pēc pieejamās informācijas ir maza auguma, - tās ādas bikses, kas tev rokā, šķiet, derētu vismaz metru septiņdesmit pieci garam cilvēkam?”

Dzīvoklī iestājās īss, mulsuma pilns klusums. To pārtrauca Kurts Svensons.

“Velns parāvis!” viņš sacīja.

15.   NODALA

Zaļā ceturtdiena, 24. marts

Kristers Malms jutās noguris un nelaimīgs, kad beidzot pārradās mājās no neplānotās darba dienas. Viņš saoda virtuvē asu garšvielu aromātu, iegāja tur un apskāva savu draugu.

“Kā tu jūties?” jautāja Arnolds Magnusons.

“Kā nelaimes čupiņa,” Kristers atteica.

“Dzirdēju to ziņās visu dienu. Viņi nav atklājuši vārdus. Bet izklausās šausmīgi.”

“Tas ir šausmīgi. Dāgs pie mums strādāja. Viņš bija labs draugs un man ļoti patika. Es nepazinu viņa draudzeni Miu, bet Mīkaels un Ērika pazina.”

Kristers palūkojās apkārt virtuvē. Viņi bija nopirkuši dzīvokli Allhelgongātanā un ievākušies tur tikai pirms trim mēnešiem. Piepeši tā šķita sveša pasaule.

Iezvanījās telefons. Kristers un Arnolds saskatījās un nolēma zvanu ignorēt. Tad ieslēdzās automātiskais atbildētājs un viņi izdzirda labi pazīstamu balsi.

“Krister, tu tur esi? Pacel klausuli.”

Tā bija Ērika Bergere; viņa zvanīja, lai pastāstītu, ka policija tagad meklē Mīkaela Blumkvista bijušo palīdzi, apsūdzētu Dāga un Mias slepkavībā.

Kristers šo ziņu noklausījās ar nerealitātes izjūtu.

Henrijs Kortess bija pilnībā palaidis garām traci Lundagātanā tā vienkāršā iemesla dēļ, ka visu laiku atradās pie policijas preses centra Kungsholmenā un līdz ar to praktiski informācijas vakuumā. Kopš steidzīgās preses konferences agrā pēcpusdienā nebija paziņots nekas jauns. Henrijs jutās noguris, izsalcis un nokaitināts, jo viņu visu laiku atraidīja cilvēki, ar kuriem viņš centās sazināties. Tikai ap sešiem, kad reids Līsbetas Salanderes dzīvoklī jau bija galā, viņš uzķēra baumas, ka policijai esot aizdomās turamais. Apbēdinošā kārtā šī informācija nāca no kāda dienas preses kolēģa, kuram bija ciešāki kontakti ar savu redakciju. īsi pēc tam Henrijam beidzot izdevās iegūt prokurora Rikarda Ekstrēma privāto mobilā telefona numuru. Henrijs nosauca savu vārdu un uzdeva jautājumus: kurš, kā un kāpēc.

“Kā jūs teicāt, no kāda žurnāla esat?” Rikards Ēkstrems pārjautāja.

“No žurnāla Millennium. Es pazinu vienu no upuriem. Kāds avots stāsta, ka policija meklējot konkrētu personu. Kas notiek?” “Šobrīd es neko nevaru stāstīt.”

“Kad jūs to varēsiet?”

“Iespējams, ka vēlāk vakarā mēs rīkosim vēl vienu preses konferenci.”

Prokurors Rikards Ēkstrems izklausījās izvairīgs. Henrijs Kortess paraustīja zelta riņķīti auss ļipiņā.

“Preses konferences ir domātas ziņu žurnālistiem, kuru informācija tūlīt tiek nodrukāta. Es strādāju mēneša žurnālā, un mums ir personiska interese uzzināt, kas notiek.”

“Nevaru jums palīdzēt. Jums jāpaciešas tāpat kā pārējiem.” “Mani avoti stāsta, ka tiekot meklēta sieviete. Kas viņa ir?” “Šobrīd nevaru par to izteikties.”

“Vai jūs gribat noliegt, ka tiek meklēta sieviete?”

“Nē, es gribu teikt, ka nevaru izteikties…”

Kriminālinspektors Jerkers Holmbergs stāvēja uz guļamistabas sliekšņa un domīgi vēroja milzīgo asins peļķi uz grīdas, kur bija atrasta Mia Bergmane. Pagriežot galvu, viņš no durvju ailas varēja saskatīt otru asins peļķi, kurā bija gulējis Dāgs Svensons. Holmbergs domāja par lielo asins zudumu. Te bija krietni vairāk asiņu nekā parasti šaujamieroču radītos ievainojumos, un tas norādīja, ka izmantotā munīcija radījusi briesmīgas traumas, tātad komisāram Mortensonam bijusi taisnība pieņēmumā, ka slepkava izmantojis medību munīciju. Asinis bija sarecējušas melnā un rūsgani brūnā masā, kas klāja tik lielu daļu grīdas, ka neatliekamās palīdzības personāls un tehniskās nodaļas darbinieki neglābjami bija spiesti tajā iekāpt un līdz ar to iznēsāt pēdas pa dzīvokli. Holmbergam kājās bija sporta apavi ar zilām bahilām virsū.

Tieši šajā brīdī, pēc viņa domām, sākās īstā nozieguma vietas apskate. Abu upuru mirstīgās atliekas bija iznestas no dzīvokļa. Jerkers Holmbergs bija palicis viens, jo divi pārējie tehniķi bija atvadījušies un devušies mājās. Viņi bija nofotografējuši upurus, izmērījuši asins šļakatas uz sienām un apsprieduši splatter dis- tribution areas un droplet velocity. Holmbergs zināja, ko šie vārdi nozīmē, taču tehniskajai izmeklēšanai pievērsa tikai izklaidīgu interesi. Krimināltehniķu darbam bija jānoslēdzas ar apjomīgu ziņojumu, kas detaļās atklātu, kā slepkava stāvējis attiecībā pret saviem upuriem, cik tālu viņš atradies, kādā secībā šauts un kuri pirkstu nospiedumi varētu būt interesanti. Taču Jerkeru Holm- bergu tas neinteresēja. Tehniskajā ziņojumā nebūs nevienas vienīgas zilbes par to, kas ir slepkava vai kāds motīvs viņam vai viņai (šobrīd taču galvenā aizdomās turamā bija sieviete) bijis, izdarot slepkavību. Holmberga uzdevums bija mēģināt rast atbildes uz šiem jautājumiem.

Jerkers Holmbergs iegāja guļamistabā. Viņš nolika uz galda apbružātu portfeli un izņēma no tā diktofonu, digitālo fotoaparātu un piezīmju bloknotu.

Vispirms viņš atvēra kumodes atvilktnes aiz guļamistabas durvīm. Divās augšējās atvilktnēs bija apakšveļa, svīteri un rotu lādīte, kas acīmredzot piederējusi Miai Bergmanei. Holmbergs izkārtoja visus priekšmetus uz gultas un rūpīgi apskatīja kastīti, taču konstatēja, ka tajā nav nekā īpaši vērtīga. Apakšējā atvilktnē viņš atrada divus fotoalbumus un divas mapes ar saimniecības rēķiniem. Holmbergs ieslēdza diktofonu.

“Apskates un izņemšanas protokols Bjerneborgsvēgenā 8B. Guļamistaba, kumodes apakšējā atvilktne. Divi iesieti A4 formāta fotoal- bumi. Mape ar melnu muguriņu un atzīmi “saimniecība" un mape ar zilu muguriņu un atzīmi “pirkumi", tajā dokumenti par dzīvokļa kredītu un kārtējiem maksājumiem. Maza kartona kastīte, kurā ar roku rakstītas vēstules, pastkartes un personiskās mantas."

Holmbergs iznesa šīs mantas priekšnamā un ielika somā. Viņš turpināja ar naktsgaldiņu atvilktnēm abās pusēs divguļamajai gultai, bet neatrada neko interesantu. Viņš atvēra skapi, pārskatīja apģērbus un pārbaudīja visas kabatas un kurpes, vai tajās nav kāds aizmirsts vai paslēpts priekšmets, bet pēc tam pievērsās plauktiem skapja augšdaļā. Viņš atvēra kartona kastes un nelielas mantu kārbas. Ik pa laikam atrada papīrus vai priekšmetus, ko dažādu iemeslu dēļ iekļāva izņemšanas protokolā.

Guļamistabas stūrī bija iespiests rakstāmgalds. Tā bija ļoti maza darba vieta ar Compaq galddatoru un vecu monitoru. Zem galda stāvēja biroja skapītis uz riteņiem, un blakus - zems plauktiņš. Jerkers Holmbergs zināja, ka tieši darba vietā, visticamāk, iegūs nozīmīgākos atradumus - cik nu tādi vispār būs tāpēc atstāja rakstāmgaldu uz pašām beigām. Tagad viņš iegāja dzīvojamā istabā un turpināja nozieguma vietas apskati. Viņš atvēra stikloto bufeti un rūpīgi izskatīja katru trauku, atvilktni un plauktiņu. Pēc tam pievērsa skatienu lielajam grāmatu plauktam, kas leņķa veidā stāvēja stūrī gar ārsienu un vannas istabas sienu. Holmbergs paņēma krēslu un pārbaudīja, vai kaut kas nav paslēpts uz grāmatplaukta. Pēc tam pārskatīja plauktu pēc plaukta, ātri izņemdams grāmatu kaudzītes, pāršķirstīdams tās un pēc tam pārbaudīdams, vai kaut kas nav paslēpts aiz grāmatām. Pēc četrdesmit piecām minūtēm viņš ielika plauktā pēdējo grāmatu. Uz galda palika neliela kaudzīte ar grāmatām, kas kaut kāda iemesla dēļ bija piesaistījušas viņa uzmanību. Holmbergs ieslēdza diktofonu un runāja:

“No dzīvojamās istabas plaukta. Mīkaela Blumkvista grāmata “Mafijas baņķieris”. Grāmata vācu valodā ar nosaukumu “Der Staat und die Autonomen”. Grāmata zviedru valodā ar nosaukumu “Revolucionārais terorisms” un angļu grāmata “Islamic Jihad”.”

Mīkaela Blumkvista grāmatu viņš automātiski iekļāva sarakstā tāpēc, ka tās autors bija parādījies izmeklēšanas materiālos. Trīs pēdējie darbi šķita šaubīgāki. Jerkeram Holmbergam nebija ne jausmas, vai slepkavība kaut kādā mērā ir saistīta ar politisku aktivitāti - viņam nebija ziņu par to, ka Dāgs Svensons vai Mia Bergmane vispār būtu iesaistījušies politikā, - vai varbūt grāmatas pauda tikai vispārēju interesi par politiku vai pat bija nonākušas plauktā kā žurnālista darbības blakusprodukts. Toties viņš nosprieda: ja divus mirušus cilvēkus atrod dzīvoklī kopā ar literatūru par politisko terorismu, ir iemesls to vismaz atzīmēt. Tāpēc grāmatas tika ieliktas somā kopā ar pārējiem izņemtajiem priekšmetiem.

Pēc tam Holmbergs vairākas minūtes aplūkoja atvilktnes ļoti apbružātā antīkā kumodē. Uz kumodes stāvēja kompaktdisku atskaņotājs, bet atvilktnēs glabājās liela disku kolekcija. Jerkers Holmbergs trīsdesmit minūtes atvēra katru kompaktdisku iesaiņojumu, lai pārliecinātos, vai saturs atbilst vāciņam. Viņš atrada apmēram desmit diskus, kam trūka uzrakstu, tātad tie bija mājas ieraksti vai varbūt pirātiskās kopijas; viņš pēc kārtas salika šos diskus atskaņotājā un konstatēja, ka visos skan tikai mūzika. Krietnu laika sprīdi Holmbergs veltīja televizora plauktam pie guļamistabas durvīm, tur glabājās liela videokasešu kolekcija. Viņš izmēģināja vairākas kasetes un secināja, ka tur atrodams it viss no spriedzes filmām līdz mikslim ar ierakstītiem ziņu izlaidumiem un dažādām raidījumu Salti fakti, Insider un Misija izmeklēšana reportāžām. Trīsdesmit sešas kasetes Holmbergs reģistrēja izņemšanas protokolā. Pēc tam viņš izgāja virtuvē, atskrūvēja kafijas termosu un ieturēja īsu pārtraukumu, pirms turpināja apskati.

No kāda plauktiņa virtuves skapī Holmbergs savāca vairākas burciņas un pudelītes, kas acīmredzot bija šā dzīvokļa aptieciņa. Tās visas viņš salika plastikāta maisiņā un ielika izņemto mantu maisā. No pieliekamā un ledusskapja viņš izcēla ēdienus un atvēra katru burku, kafijas paciņu un aizkorķētu pudeli. Kādā krūzē uz virtuves loga glabājās tūkstoš divsimt divdesmit kronas un čeki. Holmbergs nosprieda, ka tā ir krājkasīte pārtikas un saimniecības preču pirkumiem. Neatradās nekas īpaši interesants. No vannas istabas Holmbergs neizņēma neko. Toties konstatēja, ka veļas grozs ir pilns līdz malām, un pārskatīja visas drēbes. No priekšnama skapja viņš izcēla virsdrēbes un pārmeklēja visas kabatas.

Kādas žaketes iekškabatā viņš atrada Dāga Svensona maku un ierakstīja to izņemšanas protokolā. Svensonam bija Friskis & Svettis gada abonementa karte, konta karte Handelsbanken un nepilnas četrsimt kronas skaidrā naudā. Holmbergs atrada Mias Bergmanes somu un vairākas minūtes pārskatīja tās saturu. Arī viņai bija Friskis & Svettis gada karte, debetkarte, Konsum klienta karte un kāda nepazīstama kluba - ar nosaukumu Club Horisont un zemeslodes logo - klienta karte. Vēl Bergmanei bija kādi divarpus tūkstoši kronu skaidrā naudā, ko varēja uzskatīt par diezgan lielu, bet ne neparastu summu, ja viņi grasījās doties brīvdienās. Fakts, ka nauda atradās maciņos, tomēr mazināja iespējamību, ka šī būtu slepkavība laupīšanas nolūkā.

“No Mias Bergmanes rokassomas, kas atradās uz plaukta priekšnamā. Plānotājs ProPlan, atsevišķa adrešu grāmatiņa un iesiets melns piezīmju bloknots."

Holmbergs ieturēja vēl vienu kafijas pauzi un secināja, ka neparastā kārtā (pagaidām) Svensona un Bergmanes mājās nav atradis neko kutelīgu vai personiski intīmu. Nebija nekādu noslēptu seksa rotaļlietu, nekādas izaicinošas apakšveļas vai kumodes atvilktņu ar pornofilmām. Viņš neuzgāja paslēptas marihuānas cigaretes vai kādas noziedzīgas darbības pazīmes. Šķita, ka tas ir pavisam parasts priekšpilsētas pāris, iespējams (no policijas viedokļa), garlaicīgāks, nekā liktos normāli.

Beidzot Holmbergs atgriezās guļamistabā un apsēdās pie rakstāmgalda. Viņš atvēra augšējo atvilktni. Turpmākās stundas viņš šķiroja papīrus. Holmbergs drīz konstatēja, ka rakstāmgaldā un plauktā glabājas apjomīgi avotu un atsauču materiāli Mias Bergmanes doktora disertācijai From Russia with Love. Materiāli bija rūpīgi sakārtoti gluži kā labā policijas izmeklēšanā, un Holmbergs uz brīdi iegrima dažos teksta fragmentos. Mia Bergmane būtu iederējusies mūsu nodaļā, viņš nodomāja. Viena grāmatu plaukta daļa bija pustukša, tajā acīmredzot glabājās materiāli, kas piederēja Dāgam Svensonam. Tie galvenokārt bija viņa paša rakstu izgriezumi un raksti par viņu interesējošiem jautājumiem.

Holmbergs veltīja kādu brīdi datoram un konstatēja, ka tajā ir aptuveni pieci gigabaiti, sākot no programmām un beidzot ar vēstulēm, rakstiem un PDF failiem. Citiem vārdiem sakot, nekā tāda, ko viņš grasītos lasīt šovakar. Viņš iekļāva izņemšanas protokolā visu datoru un ap to izmētātos kompaktdiskus un zip-drive ar aptuveni trīsdesmit zip diskiem.

Pēc tam Holmbergs kādu laiku nodevās neiepriecinošām pārdomām. Cik varēja spriest, datorā bija tikai Mias Bergmanes materiāli. Dāgs Svensons bija žurnālists, tātad viņa svarīgākais darbarīks būtu dators, taču galda datorā nebija pat viņa e-pastu. Tātad Svensonam kaut kur bija viņa paša dators. Jerkers Holmbergs piecēlās un domīgi apstaigāja dzīvokli. Priekšnamā bija melna mugursoma ar tukšu datora nodalījumu un dažiem Dāga Svensona piezīmju bloknotiem. Holmbergs nekur dzīvoklī nemanīja klēpjdatoru. Viņš paņēma atslēgas, nokāpa pagalmā un pārbaudīja Mias Bergmanes mašīnu un pēc tam pagrabu. Arī tur nebija datora.

Dīvainākais bija tas, ka suns nerēja, dārgo Vatson.

Holmbergs secināja, ka pagaidām izņemšanas protokolā trūkst datora.

Bublanskis un Faste tikās ar prokuroru Ekstrēmu viņa kabinetā ap pusseptiņiem, tūlīt pēc tam, kad abi bija atgriezušies no Lun- dagātanas. Kurts Svensons pēc telefona sarunas bija aizsūtīts uz Stokholmas Universitāti, lai nopratinātu Mias Bergmanes doktora darba vadītāju, Jerkers Holmbergs vēl sēdēja Enšēdē, bet Sonja Mūdiga bija atbildīga par nozieguma vietas apskati Odina laukumā. Bija pagājušas apmēram desmit stundas kopš brīža, kad Bublanski iecēla par izziņas darba vadītāju, un septiņas stundas, kopš viņi bija sākuši meklēt Līsbetu Salanderi. Bublanskis apkopoja notikumus Lundagātanā.

“Un kas ir Mirjama Vu?" Ēkstrems jautāja.

“Mēs vēl neko daudz par viņu nezinām. Viņas nav sodāmību reģistrā. Hansam Fastem rīt no rīta būs uzdevums viņu sameklēt.”

“Bet Salanderes nav Lundagātanā?”

“Cik varam spriest, nekas nenorāda, ka viņa tur dzīvotu. Ja ne citādi, tad neviens apģērbs skapī neder viņai pēc izmēra.”

“Un kāds vēl apģērbs!” Hanss Faste piebilda.

“Ko tu ar to domā?” Ēkstrems izbrīnījās.

“Tādu tu nedāvinātu Mātes dienā.”

“Mēs šobrīd neko nezinām par Mirjamu Vu,” Bublanskis sacīja.

“Nolāpīts, cik daudz tad mums vēl būtu jāzina? Viņai ir pilns skapis ar mauku formām.”

“Mauku formām?” Ēkstrems pārjautāja.

“Nu - ādas, lakāda, korsetes, fetiša mantas un seksa rotaļlietas kumodes atvilktnē. Neizskatās arī pēc lētām precēm.”

“Tu domā, ka Mirjama Vu ir prostitūta?”

“Mēs šobrīd neko nezinām par Mirjamu Vu,” Bublanskis atkārtoja mazliet uzsvērtāk.

“Sociālā dienesta ziņojumā pirms dažiem gadiem bija norādīts, ka Līsbeta Salandere nāk no prostitūtu rindām,” Ekstrēms sacīja.

“Sociālais dienests zina, ko runā,” Faste piebilda.

“Sociālā dienesta ziņojums nebalstās uz arestu vai izmeklēšanu,” Bublanskis atteica. “Salanderi pārmeklēja Tantolundenā, kad viņa sešpadsmit septiņpadsmit gadu vecumā tur tika manīta krietni vecāka vīrieša sabiedrībā. Tajā pašā gadā viņu aizturēja dzērumā. Arī toreiz krietni vecāka vīrieša kompānijā.”

“Tu domā, ka mums nevajadzētu izdarīt pārsteidzīgus secinājumus,” Ēkstrems sacīja. “Labi. Bet man uzkrītoši šķiet tas, ka Mias Bergmanes disertācija bija par sieviešu tirdzniecību un prostitūciju. Tātad pastāv iespēja, ka viņa darba gaitā ir kontaktējusies ar Salanderi un šo Mirjamu Vu un viņas kaut kā izprovocējusi, un tas varētu būt slepkavības motīvs.”

“Varbūt Bergmane sazinājās ar viņas aizbildni un iekustināja lavīnu,” Faste sacīja.

“Iespējams,” Bublanskis atteica. “Bet tas jānoskaidro izmeklēšanā. Tagad svarīgākais ir atrast Līsbetu Salanderi. Viņa acīmredzot nedzīvo Lundagātanā. Tas nozīmē, ka mums jāatrod arī Mirjama Vu un jānoskaidro, kā viņa nokļuva šajā dzīvoklī un kādas ir viņas attiecības ar Salanderi.”

“Un kā mēs atradīsim Salanderi?”

“Viņai kaut kur jābūt. Nelaime tā, ka vienīgā adrese, kur viņa jebkad dzīvojusi, ir Lundagātana. Nav reģistrēta nekāda adreses maiņa.”

“Tu aizmirsti, ka viņa bija arī Sv. Stefana klīnikā un dzīvoja pie dažādām audžuģimenēm.”

“Es neaizmirstu.” Bublanskis pārskatīja savus papīrus. “Piecpadsmit gadu vecumā viņai bija trīs dažādas audžuģimenes. Negāja diez ko labi. No sešpadsmit gadu vecuma līdz astoņpadsmit gadu vecumam viņa dzīvoja pie kāda pāra Hegeštenā. Frēdriks un

Monika Gullbergi. Kurts Svensons viņus šovakar apciemos, kad būs ticis galā ar doktora darba vadītāju universitātē.”

“Ko mēs darīsim ar preses konferenci?” Faste jautāja.

Pulksten septiņos vakarā Ērikas Bergeres kabinetā valdīja drūma gaisotne. Kopš viņus pameta kriminālinspektors Bublanskis, Mīkaels Blumkvists bija sēdējis pavisam kluss un gandrīz nekustīgs. Mālina Ēriksone ar velosipēdu aizbrauca uz Lundagātanu un vēroja īpašo uzdevumu vienības operāciju. Viņa atgriezās un ziņoja, ka it kā neviens nav arestēts un satiksme atkal ir atjaunota. Henrijs Kortess piezvanīja un brīdināja: viņam izdevies uzzināt, ka policija tagad meklē vārdā nenosauktu sievieti. Ērika viņam pastāstīja, par kādu sievieti ir runa.

Ērika un Mālina bija mēģinājušas apsbriest darāmo, bet nenonāca ne pie kā jēdzīga. Situāciju sarežģīja tas, ka Mīkaels un Ērika zināja, kādu lomu Līsbeta Salandere spēlējusi Vennerstrema lietā - būdama elites līmeņa hakere, viņa bija Mīkaela slepenais avots. Mālina Ēriksone par to neko nezināja un pat nebija iepriekš dzirdējusi Līsbetas Salanderes vārdu. Tāpēc sarunā lāgiem iestājās mīklaini klusuma brīži.

“Es eju mājās,” Mīkaels piepeši sacīja un piecēlās. “Esmu tā pārguris, ka vairs nespēju domāt. Man jāizguļas.”

Viņš paskatījās uz Mālinu.

“Mums būs daudz ko darīt. Rīt ir Lielā piektdiena, un tad esmu ieplānojis tikai gulēt un kārtot papīrus. Mālin, vai varēsi strādāt Lieldienās?”

“Vai man ir izvēle?”

“Nē. Mēs sāksim sestdien pulksten divpadsmitos. Kā būtu, ja mēs sēdētu pie manis mājās, nevis redakcijā?”

“Labi.”

“Esmu nolēmis mainīt darba uzdevumu, par ko vienojāmies šorīt. Tagad mums ne tikai jāmēģina izdibināt, vai Dāga Svensona atklājumiem bija kāda saistība ar slepkavību, bet ari jānoskaidro, kurš noslepkavoja Dāgu un Miu.”

Mālina bija neizpratnē, kā viņi kaut ko tādu spēs paveikt, taču skaļi neko neteica. Mīkaels pamāja Mālinai un Ērikai un nozuda bez turpmākiem komentāriem.

Ceturksni pāri septiņiem izziņas darba vadītājs Bublanskis negribīgi sekoja iepriekšējās izmeklēšanas vadītājam Ekstrēmam uz paaugstinājumu policijas preses centrā. Preses konference bija izsludināta uz septiņiem, taču aizkavējās gandrīz par piecpadsmit minūtēm. Atšķirībā no Ekstrēma Bublanskim nepatika atrasties prožektoru gaismā, kur viņu ielenca aptuveni ducis TV kameru. Viņu gandrīz pārņēma panika, nokļūstot tādā uzmanības centrā, viņš nespēja pie tā pierast, un viņam nepatika skatīties uz sevi televīzijā.

Toties Ēkstrems jutās kā zivs ūdenī, viņš sakārtoja brilles un pieņēma pienācīgi nopietnu sejas izteiksmi. Viņš ļāva preses fotogrāfiem bridi zibināt, iekams pacēla plaukstas un lūdza klusumu zālē. Prokurors runāja gluži kā no manuskripta.

“Esat sveicināti mūsu steidzīgajā preses konferencē saistībā ar Enšēdes slepkavību, kas notika vakar vēlu vakarā; šobrīd mēs varam sniegt jums papildu informāciju. Es esmu prokurors Rikards Ēkstrems, un tas ir kriminālinspektors Jans Bublanskis no apgabala kriminālpolicijas pārvaldes vardarbīgo noziegumu izmeklēšanas nodaļas, viņš vada izziņas darbu. Es nolasīšu paziņojumu, un pēc tam jums būs iespēja uzdot jautājumus.”

Ēkstrems apklusa un vēroja preses pārstāvjus, kas bija ieradušies mazāk nekā pusstundas laikā. Enšēdes slepkavības bija liela ziņa un kļuva aizvien lielāka. Prokurors apmierināts konstatēja, ka ieradušies gan Aktuellt, gan Rapport, gan TV4 pārstāvji, viņš pazina ari IT ziņu aģentūras un avīžu korespondentus. Turklāt ieraudzīja arī daudz nepazīstamu reportieru. Kopumā zālē bija vismaz divdesmit pieci žurnālisti.

“Kā jūs jau zināt, vakar īsi pirms pusnakts Enšēdē atrada nežēlīgi nogalinātus divus cilvēkus. Apskatot nozieguma vietu, tika atrasts ierocis Colt 45 Magnum. Valsts krimināltehniskā laboratorija šodien noteica, ka tas ir slepkavības ierocis. Ieroča īpašnieks ir zināms, un šodien viņu sameklēja.”

Ēkstrems tīši ieturēja pauzi.

“Ap pulksten septiņpadsmitiem ieroča īpašnieks tika atrasts miris savā dzīvoklī netālu no Odina laukuma. Viņš ir nošauts un, visticamāk, bija miris jau pirms dubultslepkavības Enšēdē. Policija…” Ēkstrems norādīja uz Bublanska pusi “…pamatoti uzskata, ka noziegumu paveikusi viena persona, kas šobrīd tiek meklēta par triju slepkavību izdarīšanu.”

Klātesošo korespondentu pūlī izcēlās murdoņa, kad vairāki klusītēm sāka runāt pa saviem mobilajiem telefoniem. Ēkstrems mazliet pacēla balsi.

“Vai ir kāds aizdomās turamais?” izsaucās radio korespondents.

“Ja jūs nepārtrauksiet manu ziņojumu, tad mēs līdz tam nonāksim. Ir kāda konkrēta persona, ko policija šobrīd gribētu nopratināt saistībā ar šīm trim slepkavībām.”

“Kas viņš ir?”

“Nevis viņš, bet viņa. Policija meklē divdesmit sešus gadus vecu sievieti, kurai ir saistība ar ieroča īpašnieku un kura, kā mums zināms, ir atradusies slepkavības vietā Enšēdē.”

Bublanskis sarauca uzacis un izskatījās sadrūmis. Tagad viņi bija nonākuši pie tā dienaskārtības punkta, par kuru viņš un Ēkstrems nebija vienisprātis, proti, vai izmeklēšanas vadītājam vajadzētu nosaukt vārdā personu, ko turēja aizdomās par triju slepkavību izdarīšanu. Bublanskis gribēja nogaidīt. Ēkstrems uzskatīja, ka gaidīt nedrīkst.

Ekstrēma argumenti bija neapstrīdami. Policija meklēja psihiski slimu sievieti, kas pamatoti tika turēta aizdomās par triju slepkavību izdarīšanu. Šodien bija izsludināta viņas meklēšana gan apgabalā, gan pēc tam - visā valstī. Ēkstrems apgalvoja, ka Līsbeta Salandere uzskatāma par bīstamu un tādēļ pēc iespējas ātrāka viņas aizturēšana ir sabiedrības interesēs.

Bublanska argumenti bija vājāki. Viņš domāja, ka ir pamats sagaidīt vismaz tehniskās izmeklēšanas rezultātus advokāta Bjūrmana dzīvoklī, pirms izmeklēšanas vadība viennozīmīgi izšķirsies par kādu iespēju.

Ēkstrems uzstāja, ka Līsbeta Salandere saskaņā ar visiem pieejamajiem dokumentiem ir psihiski slima sieviete ar agresīvām slieksmēm un kaut kas viņā acīmredzot ir izraisījis slepkavnieciskas dusmas. Nebija nekādu garantiju, ka šie uzbrukumi beigsies.

“Ko mēs darīsim, ja viņa nākamās diennakts laikā ieies kādā dzīvoklī un nošaus vēl pāris cilvēku?” Ēkstrems retoriski jautāja.

Bublanskim nebija īsti ko atbildēt, un Ēkstrems secināja, ka precedentu ir pietiekami daudz. Kad trīskārtējo slepkavu Juhu Valjakalu no Omseles meklēja pa visu valsti, policija publiskoja viņa fotogrāfiju un vārdu tieši tā iemesla dēļ, ka viņu uzskatīja par bīstamu sabiedrībai. Šādu pašu argumentu varēja izmantot Līsbetas Salanderes gadījumā, tāpēc Ēkstrems bija nolēmis nosaukt viņas vārdu.

Ēkstrems pacēla roku, lai pārtrauktu murdoņu klātesošo korespondentu barā. Atklājums, ka par triju slepkavību izdarīšanu tiek meklēta sieviete, bija nācis kā bumbas sprādziens. Prokurors deva zīmi, lai Bublanskis sāk runāt. Bublanskis divas reizes nokremšļojās, sakārtoja brilles un nikni blenza uz papīru, kur bija pierakstītas frāzes, kas jānolasa.

“Policija meklē divdesmit sešus gadus vecu sievieti Līsbetu Salanderi. Tiks publiskota viņas fotogrāfija no pasu reģistra. Šobrīd mēs nezinām, kur viņa atrodas, taču domājam, ka viņa varētu uzturēties Stokholmas apkaimē. Policija lūdz sabiedrības palīdzību, lai pēc iespējas ātrāk atrastu šo sievieti. Līsbeta Salandere ir metru piecdesmit centimetrus gara, ar trauslu miesasbūvi.”

Bublanskis dziļi un nervozi ievilka elpu. Viņš svīda un juta, ka padusēs izplešas slapji plankumi.

“Līsbeta Salandere agrāk ir ārstējusies psihiatriskajā klīnikā, un mēs uzskatām, ka viņa var apdraudēt gan sevi, gan sabiedrību. Mēs vēlamies uzsvērt: šobrīd nevar viennozīmīgi apgalvot, ka viņa ir slepkava, taču noteiktu apstākļu dēļ vēlamies viņu nekavējoties nopratināt par to, kas viņai zināms par slepkavībām Enšēdē un Odina laukumā.”

“Tā jūs nevarat teikt!” iesaucās kādas vakara avīzes korespondents. “Vai nu viņa tiek turēta aizdomās par slepkavībām, vai ne!”

Bublanskis bezpalīdzīgi paskatījās uz prokuroru Ekstrēmu. “Policija veic plašu izmeklēšanu, un mēs, protams, aplūkojam dažādas versijas. Taču šobrīd pret minēto sievieti ir vērstas zināmas aizdomas, un policija uzskata, ka būtu ļoti svarīgi viņu aizturēt. Šīs aizdomas balstās uz tehniskiem pierādījumiem, kas iegūti nozieguma vietas apskatē.”

“Kādiem pierādījumiem?” tūlīt atskanēja zālē.

“Šobrīd mēs nevaram minēt tehniskos pierādījumus.”

Vairāki žurnālisti runāja cits caur citu. Ēkstrems pacēla roku un tad norādīja uz Dagens Eko korespondentu, kuru pazina un uzskatīja par līdzsvarotu cilvēku.

“Kriminālinspektors Bublanskis sacīja, ka viņa ārstējusies psihiatriskajā klīnikā. Kāpēc?”

“Šai sievietei ir bijusi… sarežģīta bērnība un zināmas problēmas gadu gaitā. Viņa ir nodota aizbildnībā, un ierocis piederēja viņas aizbildnim.”

“Kas viņš ir?”

“Cilvēks, kurš nošauts savā dzīvoklī pie Odina laukuma. Šobrīd mēs nevaram atklāt viņa vārdu, jo vēl nav informēti viņa tuvinieki.”

“Kāds ir slepkavību motīvs?”

Bublanskis paņēma mikrofonu.

“Šobrīd mēs nevaram atklāt motīvu.”

“Vai viņa ir atrodama policijas reģistros?”

“Jā.”

Pēc tam jautājumu uzdeva kāds korespondents, ierunādamies dziļā, noteiktā balsī, kas aizskanēja pāri pūlim.

“Vai viņa ir bīstama sabiedrībai?”

Ēkstrems mirkli vilcinājās. Tād pamāja ar galvu.

“Mums ir informācija, ka saspringtā situācijā viņa var kļūt agresīva. Šo meklēšanu mēs izsludinām tāpēc, ka vēlamies pēc iespējas ātrāk ar viņu sazināties.”

Bublanskis iekoda apakšlūpā.

Krjminālinspektore Sonja Mūdiga pulksten deviņos vakarā joprojām atradās advokāta Bjūrmana dzīvoklī. Viņa bija piezvanījusi uz mājām un izskaidrojusi situāciju savam vīram. Pēc vienpadsmit laulības gadiem vīrs bija pieņēmis, ka viņas darbs nekad nebūs rutīna no deviņiem līdz pieciem. Sonja Mūdiga sēdēja pie Bjūrmana rakstāmgalda viņa darbistabā un šķiroja papīrus, ko bija atradusi rakstāmgalda atvilktnēs, kad izdzirda klauvējienus pie durvju stenderes un ieraudzīja inspektoru Burbuli, kurš turēja rokā divas kafijas krūzītes un zilu maisiņu ar kanēļmaizītēm no Pressbyran kioska. Sonja viņam gurdi pamāja.

“Ko es nedrīkstu aiztikt?” Bublanskis automātiski pajautāja. “Tehniķi te ir beiguši. Viņi vēl strādā guļamistabā un virtuvē. Līķis, protams, vēl ir tepat.”

Bublanskis pavilka uz priekšu krēslu un apsēdās iepretim kolēģei. Mūdiga atvēra maisiņu un paņēma vienu kanēļmaizīti. “Paldies. Man tā gribējās kafiju, ka vai miru nost.”

Viņi klusēdami košļāja maizītes.

"Dzirdēju, ka Lundagātanā negāja diezko labi,” Mūdiga sacīja, norijusi pēdējo kumosu un aplaizījusi pirkstus.

“Neviena nebija mājās. Tur stāv neatvērtas vēstules Salanderei, bet dzīvo kaut kāda Mirjama Vu. Mēs vēl neesam viņu atraduši.”

“Kas viņa ir?”

“īsti nezinu. Faste strādā pie viņas biogrāfijas. Viņa tika iekļauta līgumā aptuveni pirms mēneša, bet šķiet, ka dzīvo tur viena. Domāju, ka Salandere ir izvākusies, nepaziņojot par adreses maiņu.”

“Varbūt viņa to ir plānojusi?”

“Ko? Trīskāršu slepkavību?” Bublanskis rezignēti papurināja galvu. “Šitas viss sāk kļūt par vienu sasodītu ķīseli. Ēkstrems uzstāja uz preses konferenci, un tuvākajā laikā plašsaziņas līdzekļi mums sarīkos īstu elli. Vai esi kaut ko atradusi?”

“Atskaitot Bjūrmanu guļamistabā… Mēs atradām tukšu Magnum kasti. Uz tās ir pirkstu nospiedumi. Bjūrmanam ir mape ar kopijām ikmēneša ziņojumiem, ko viņš sūtīja bāriņtiesai par Salanderi. Ja ticam ziņojumiem, Salandere ir īstens eņģelis.”

“Arī viņš!” Bublanskis izsaucās.

“Ko - arī viņš?”

“Vēl viens Līsbetas Salanderes apbrīnotājs.”

Bublanskis īsi pastāstīja, ko uzzinājis no Dragana Armanska un Mīkaela Blumkvista. Sonja Mūdiga klausījās, nepārtraukdama viņu. Kad Bublanskis apklusa, viņa izvilka pirkstus caur matiem un paberzēja plakstiņus.

“Izklausās pilnīgi traki,” viņa sacīja.

Bublanskis domīgi pamāja un iekoda apakšlūpā. Sonja Mūdiga pašķielēja uz viņu un apspieda smaidu. Bublanskim bija raupji vaibsti, kas šķita gandrīz brutāli. Taču apjukumā vai šaubās sejas izteiksme kļuva nīgra. Tieši šādos mirkļos Sonja viņu domās dēvēja par inspektoru Burbuli. Viņa nekad nebija uzrunājusi kolēģi ar šo iesauku un īsti nezināja, kā tā radusies. Bet tā viņam ļoti piestāvēja.

“Labi,” viņa sacīja. “Cik pārliecināti mēs esam?”

“Prokurors šķiet pārliecināts. Šovakar Salanderi izsludināja meklēšanā visā valstī,” Bublanskis sacīja. “Aizvadīto gadu viņa ir pavadījusi ārzemēs, un pastāv iespēja, ka viņa centīsies izkļūt no valsts.”

“Cik pārliecināti mēs esam?”

Bublanskis paraustīja plecus.

“Mēs esam arestējuši cilvēkus, pamatojoties uz daudz niecīgākiem pierādījumiem,” viņš atbildēja.

“Viņas pirkstu nospiedumi bija uz slepkavības ieroča Enšēdē. Arī Salanderes aizbildnis ir nogalināts. Nesteidzoties notikumiem pa priekšu, es minētu, ka arī šeit ir izmantots tas pats ierocis. To mēs uzzināsim rīt - tehniķi gultā atrada diezgan labi saglabājušos lodes fragmentu.”

“Lieliski.”

“Rakstāmgalda apakšējā atvilktnē ir dažas revolvera patronas. Lodes ar urāna serdi un zelta galiņu.”

"Jā.”

“Mums ir diezgan apjomīga dokumentācija, kas liecina, ka Salandere ir jukusi. Bjūrmans bija viņas aizbildnis un ieroča īpašnieks.”

“Mhm…” inspektors Burbulis nīgri norūca.

“Mīkaela Blumkvista personā mums ir saikne starp Salanderi un Enšēdes pāri.”

“Mhm…” viņš atkārtoja.

“Šķiet, ka tu šaubies.”

“Man neiet kopā Salanderes tēls. Dokumenti saka vienu, bet Armanskis un Blumkvists - pavisam ko citu. Saskaņā ar dokumentiem viņa ir gandrīz vai psihopāte ar garīgās attīstības traucējumiem. Pēc to abu izteikumiem Salandere ir prasmīga informācijas pētniece. Šīs versijas galīgi nesakrīt. Mums nav motīva attiecībā uz Bjūrmanu un nav pat apstiprinājuma, ka viņa būtu pazinusi Enšēdes pāri.”

“Cik daudz motīvu nepieciešams psihopātiskai ķertajai?”

“Es vēl neesmu bijis guļamistabā. Kā tur izskatās?”

“Es atradu Bjūrmanu sakņupušu uz gultas, ar ceļgaliem uz grīdas, it kā viņš būtu grasījies skaitīt vakara lūgšanu. Viņš ir kails. Iešauts pakausī.”

“Viens šāviens? Tāpat kā Enšēdē.”

“Cik varēju redzēt, tikai viens šāviens. Bet šķiet, ka Salandere, ja tā bijusi viņa, ir piespiedusi Bjūrmanu nomesties ceļos pie gultas, pirms izšāvusi. Lode ir iegājusi slīpi no augšas pakausī un izgājusi ārā caur seju.”

“Šāviens pakausī. Tātad gluži kā soda izpilde.”

“Tieši tā.”

“Es iedomājos… kādam vajadzēja dzirdēt šāvienu,”

“Guļamistaba ir pagalma pusē, un gan augšstāva, gan apakšstāva kaimiņi pa Lieldienām ir izbraukuši. Logs bija aizvērts. Turklāt par klusinātāju viņa izmantojusi spilvenu.”

“Diezgan viltīgi.”

Šajā brīdī pa durvīm galvu pabāza Gunnars Samuelsons no krimināltehniskās nodaļas.

“Sveiks, Burbuli!” viņš sveicināja un tad pagriezās pret Sonju. “Mūdiga, mēs gribējām pārvietot līķi un apgriezām viņu. Tev kaut ko vajadzētu redzēt.”

Viņi devās uz guļamistabu. Nilsa Bjūrmana mirstīgās atliekas bija novietotas uz nestuvēm - pirmās pieturas ceļā pie patolog- anatoma. Neviens nešaubījās par nāves cēloni. Bjūrmana pierē bija masīva, decimetru plata brūce, un liela daļa piereskaula karājās ādas strēmelītē. Šļakatas uz gultas un sienas runāja skaidru valodu.

Bublanskis savilka lūpas.

“Kas mums jāredz?” Mūdiga jautāja.

Gunnars Samuelsons pacēla pārklāju un atsedza Bjūrmana vēderu. Bublanskis uzlika brilles, kad abi ar Mūdigu piegāja tuvāk un izlasīja uz advokāta vēdera ietetovēto tekstu. Burti bija neveikli un nevienādi - teksta autors acīm redzami nebija lietpratīgs teto- vētājs. Taču ziņa bija salasāma visā vēlamajā skaidrībā: ES ESMU SADISTISKS LOPS, RIEBEKLIS UN IZVAROTĀJS.

Mūdiga un Bublanskis pārsteigti saskatījās.

“Varbūt mēs redzam norādi uz motīvu?” Mūdiga beidzot ierunājās.

Mīkaels Blumkvists mājupceļā 7-Eleven veikaliņā nopirka četrsimt gramus pastas un ielika kārbiņu mikroviļņu krāsnī, kamēr noģērbās un trīs minūtes stāvēja zem dušas. Viņš paņēma dakšiņu un ēda stāvēdams, tieši no kastītes. Mīkaels bija izsalcis, taču ēda bez kāres un gribēja vienkārši aprīt maltīti, cik vien ātri iespējams. Pabeidzis viņš atvēra Vestfyn alu un dzēra no pudeles.

Neieslēdzis gaismu, viņš nostājās pie loga ar skatu uz Vecpilsētu un nekustīgi stāvēja divdesmit minūtes, mēģinādams apklusināt domas.

Tieši pirms vienas diennakts viņš vēl ciemojās pie māsas, kad uz viņa mobilo telefonu piezvanīja Dāgs Svensons. Tobrīd Dāgs un Mia vēl bija dzīvi.

Mīkaels nebija gulējis trīsdesmit sešas stundas, un laiks, kad viņš nesodīti varēja negulēt veselu diennakti, bija pagājis. Viņš arī zināja, ka nespēs aizmigt, nedomājot par redzēto. Šķita, ka Enšēdes ainas būs uz mūžu iegravētas viņa tīklenē.

Beidzot Mīkaels izslēdza mobilo telefonu un palīda zem segas. Pulksten vienpadsmitos viņš joprojām nebija aizmidzis. Viņš piecēlās un uzvārīja kafiju. Ieslēdza atskaņotāju un klausījās, kā Debija Herija dzied par Mariju. Viņš ietinās segā, apsēdās uz dīvāna dzīvojamā istabā un dzēra kafiju, domādams par Līsbetu Salanderi.

Kio īsti viņš zināja par Līsbetu? Neko daudz.

Viņš zināja, ka Līsbetai ir fotogrāfiskā atmiņa un viņa ir ellīgi laba hakere. Zināja, ka Līsbeta ir savāda un noslēgta sieviete, kas nemīl runāt par sevi un itin nemaz neuzticas varas iestādēm.

Viņš zināja, ka Līsbeta var būt brutāli nežēlīga. Tieši tāpēc viņš joprojām bija dzīvs.

Taču Mīkaelam nebija bijis ne jausmas, ka Līsbetai ir atņemta rīcībspēja, viņa nodota aizbildnībā un daļu pusaudzes gadu pavadījusi psihiatriskajā klīnikā.

Mīkaels bija spiests izvēlēties, kurā pusē nostāties.

Kādu bridi pēc pusnakts viņš nolēma gluži vienkārši neticēt policijas pieņēmumam, ka Līsbeta nogalinājusi Dāgu un Miu. Vismaz viņam jādod Līsbetai iespēja visu paskaidrot, pirms viņš izteiks spriedumu.

Mīkaelam nebija ne jausmas, cikos viņš beidzot iekrita miegā, bet puspiecos no rīta viņš pamodās uz dīvāna. Viņš aizstreipuļoja līdz gultai un tūlīt aizmiga atkal.

16.      NODALA

Lielā piektdiena, 25. marts-Klusā sestdiena, 26. marts

Mālina Ēriksone atzvēlās Mīkaela Blumkvista dīvānā. Viņa neapdomīgi uzlika kājas uz žurnālu galdiņa - kā būtu darījusi mājās bet tūlīt tās nocēla. Mīkaels draudzīgi pasmaidīja.

“Tas nekas,” viņš sacīja. “Nestreso un jūties kā mājās.” Mālina pasmaidīja pretī un uzcēla kājas atpakaļ uz galdiņa. Lielajā piektdienā Mīkaels bija pārvedis visas Dāga Svensona atstāto materiālu kopijas no Millennium redakcijas uz savu dzīvokli. Viņš bija sašķirojis papīrus uz grīdas dzīvojamā istabā. Klusajā sestdienā viņi abi ar Mālinu bija astoņas stundas uzmanīgi pārlūkojuši e-pasta saraksti, piezīmes, ķeburus bloknotā un galvenokārt jau topošās grāmatas tekstus.

No rīta Mīkaelu bija apciemojusi viņa māsa Annika Džannīni. Viņa bija atnesusi vakara avīzes, kuru pirmajās lapās bija nodrukāti kliedzoši virsraksti un Līsbetas Salanderes pases foto maksimālā formātā. Viena avīze turējās pie lietas būtības.

MEKLĒ PAR

TRĪSKĀRŠU

SLEPKAVĪBU

Otra bija paspilgtinājusi virsrakstu

POLICIJA MEKLĒ

JUKUŠU

MASU

SLEPKAVU

Abi runājās apmēram stundu, kamēr Mīkaels izskaidroja savas attiecības ar Līsbetu Salanderi un iemeslu, kāpēc apšauba Līs- betas vainu. Visbeidzot viņš pajautāja māsai, vai viņa varētu pārstāvēt Līsbetu tiesā, ja meiteni notvers.

“Esmu pārstāvējusi sievietes dažādās izvarošanas un vardarbības lietās, taču neesmu specializējusies kā krimināllietu advokāte,” Annika atbildēja.

“Tu esi gudrākā advokāte, kādu pazīstu, un Līsbetai vajadzēs kādu, kam uzticēties. Domāju, ka viņa tevi pieņems.”

Annika Džannīni brīdi domāja, pirms šaubīdamās sacīja, ka varot parunāt ar Līsbetu, ja tas kļūs aktuāli.

Pulksten vienos Klusās sestdienas pēcpusdienā bija piezvanījusi kriminālinspektore Sonja Mūdiga un lūgusi atļauju tūlīt ierasties un paņemt Līsbetas Salanderes mugursomu. Policija acīmredzot bija atvērusi un izlasījusi Mīkaela vēstuli, kas nosūtīta uz Līsbetas adresi Lundagātanā.

Mūdiga ieradās jau pēc divdesmit minūtēm, un Mīkaels lūdza viņu apsēsties blakus Mālinai pie ēdamgalda dzīvojamā istabā. Viņš iegāja virtuvē un paņēma Līsbetas somu, ko bija nolicis uz plaukta blakus mikroviļņu krāsnij. Mīkaels īsu bridi vilcinājās, tad atvēra somu un izņēma no tās āmuru un asaru gāzes patronu. Pierādījumu slēpšana. Asaru gāzes patrona bija klasificējama kā nelegāls ierocis, un par to draudēja sods. Āmurs nešaubīgi raisītu asociācijas ar Līsbetas agresīvajām slieksmēm. Mīkaels uzskatīja, ka tas būtu lieki.

Viņš piedāvāja Sonjai Mūdigai kafiju.

“Vai drīkstu uzdot dažus jautājumus?” inspektore vaicāja. “Lūdzu.”

“Vēstulē Salanderei, ko atradām Lundagātanā, jūs rakstāt, ka esat viņai parādā. Ko tas nozīmē?”

“Ka Līsbeta Salandere ir izdarījusi man lielu pakalpojumu.” “Par ko ir runa?”

“Tas ir ļoti privāta rakstura pakalpojums, par ko es negrasos stāstīt.”

Sonja Mūdiga uzmanīgi vēroja Mīkaelu.

“Šī patiesībā ir slepkavības izmeklēšana.”

“Un es ceru, ka jūs pēc iespējas drīzāk notversiet to nelieti, kurš nogalināja Dāgu un Miu.”

“Jūs neticat, ka Salandere ir vainīga?”

“Nē.”

“Kā jūs domājat, kas tādā gadījumā nošāva jūsu draugus?” “Es nezinu. Taču Dāgs Svensons plānoja atmaskot lielu skaitu cilvēku, kam būtu ļoti daudz ko zaudēt. Kāds no viņiem varētu būt vainīgais.”

“Un kāpēc lai šāds cilvēks nošautu advokātu Nilsu Bjūrmanu?” “To es nezinu. Pagaidām.”

Viņa skatiens bija spītīgi tiešs. Sonja Mūdiga pasmaidīja. Viņa zināja, ka Mīkaela iesauka ir Kalle Blumkvists. Piepeši viņa saprata, kāpēc.

“Bet jūs grasāties to noskaidrot?”

“Ja spēšu. Varat to pateikt Bublanskim.”

“Pateikšu. Ceru, ka paziņosiet mums, ja parādīsies Līsbeta Salandere.”

“Es nedomāju, ka viņa uzradīsies un atzīs, ka ir vainīga slepkavībās, bet, ja parādīsies, es darīšu visu, lai pierunātu viņu padoties un iet uz policiju. Tādā gadījumā es arī visiem līdzekļiem Līsbetai palīdzēšu - viņai būs nepieciešams draugs.”

“Un ja viņa sacīs, ka nav vainīga?”

“Tad es ceru, ka viņa varēs izskaidrot notikušo.”

“Blumkvista kungs, zem četrām acīm un netaisot lielu brēku. Es ceru, jūs saprotat, ka Līsbeta Salandere ir jāapcietina, un nedarīsiet muļķības, ja viņa dos par sevi ziņu. Ja jūs kļūdāties un viņa ir vainīga, tad varat nokļūt dzīvības briesmās, neuztverot situāciju nopietni.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Ceru, ka mums nevajadzēs jūs novērot. Vai jūs apzināties, ka ir nelikumīgi palīdzēt cilvēkam, kurš izsludināts meklēšanā? Šajā gadījumā jūs var sodīt par noziedznieka slēpšanu.”

“Un es ceru, ka jūs veltīsiet dažas minūtes tam, lai padomātu par alternatīvu slepkavu.”

“Noteikti. Nākamais jautājums. Vai jūs zināt, ar kādu datoru Dāgs Svensons strādāja?”

“Viņam bija lietots Mac iBook 500, balts, ar 14 collu ekrānu. Tāds pats kā mans, tikai ar lielāku ekrānu.”

Mīkaels norādīja uz savu kasti, kas stāvēja blakus uz galda. “Vai jums ir kāda nojausma, kur šis dators glabājas?”

“Dāgs mēdza nēsāt to melnā mugursomā. Pieņemu, ka tas ir viņa dzīvoklī.”

“Nav vis. Vai tas varētu būt darbā?”

“Nē. Es pārbaudīju Dāga rakstāmgaldu, un tur tā nav.”

Viņi bridi sēdēja klusēdami.

“Vai man jāsecina, ka Dāga dators ir pazudis?” Mīkaels pēdīgi jautāja.

Mīkaels un Mālina bija identificējuši krietnu skaitu personu, kam teorētiski varētu būt motīvs nogalināt Dāgu Svensonu. Visi vārdi bija sarakstīti uz lielām lapām, ko Mīkaels ar skoču pielīmēja pie istabas sienas. Vārdu sarakstā bija galvenokārt vīrieši, kas bija vai nu prostitūtu pircēji, vai suteneri un figurēja grāmatā. Pulksten astoņos vakarā viņiem bija saraksts ar trīsdesmit septiņiem vārdiem, no kuriem divdesmit vienu varēja identificēt, bet astoņi Dāga stāstā parādījās tikai ar pseidonīmiem. Divdesmit no identificētajiem vīriešiem bija prostitūtu klienti, kas dažādos gadījumos izmantojuši kādu no meitenēm.

Viņi bija ari apsprieduši, vai Dāga Svensona grāmatu vispār var publicēt. Praktiskā problēma bija tā, ka liela daļa apgalvojumu balstījās uz informāciju, ko zināja un spēja formulēt tikai Dāgs un Mia, savukārt mazāk informēts rakstītājs gribētu to pārbaudīt vai iedziļināties tajā vairāk.

Viņi secināja, ka aptuveni astoņdesmit procentus no esošā manuskripta varētu publicēt bez lielām problēmām, taču būtu nepieciešams veikt zināmu izpētes darbu, lai Millennium uzdrošinātos publicēt pārējos divdesmit. Šim šaubām nebija nekāda sakara ar to, ka viņi apstrīdētu satura patiesumu, - viņi vienkārši nepietiekami pārzināja tematu. Ja Dāgs Svensons būtu dzīvs, viņi varētu publicēt materiālu nešaubīdamies - tad Dāgs un Mia komentētu un atspēkotu iespējamos iebildumus vai kritiku.

Mīkaels paraudzījās ārā pa logu. Bija satumsis, un lija lietus. Viņš pajautāja, vai Mālina negribētu vēl kafiju. Viņa negribēja.

“Nu tad tā,” Mālina sacīja. “Manuskriptu mēs esam izskatījuši. Bet neesam atraduši nekādas Dāga un Mias slepkavas pēdas.”

“Tas varētu būt viens no vārdiem pie sienas,” Mīkaels atteica.

“Tas varētu būt kāds, kuram nav ne mazākās saistības ar grāmatu. Vai tava draudzene.”

“Līsbeta,” Mīkaels sacīja.

Mālina slepus pašķielēja uz viņu. Viņa bija nostrādājusi Millennium astoņpadsmit mēnešus un nonākusi tur Vennerstrema lietas trakākajā kulminācijas brīdī. Pēc vairākiem aizvietotājas statusā nostrādātiem gadiem un gadījuma darbiem vieta Millennium redakcijā bija pirmais pastāvīgais darbs Mālinas mūžā. Viņai tur ļoti patika. Strādāt Millennium bija prestiži. Mālinai bija labas attiecības ar Ēriku Bergeri un pārējiem darbiniekiem, taču viņa allaž bija jutusies mazliet neveikli Mīkaela Blumkvista sabiedrībā. Tam nebija nekāda noteikta iemesla, taču no visiem darbiniekiem tieši Mīkaels viņai šķita visnoslēgtākais un nepieejamākais.

Aizvadītā gada laikā viņš bija nācis uz darbu vēlu un daudz laika pavadījis savā kabinetā vai pie Ērikas Bergeres. Nereti viņš vispār neieradās, un pirmos mēnešus Mālinai šķita, ka viņa Mīkaelu biežāk redz kādā TV studijā, nevis realitātē redakcijā. Viņš bieži devās komandējumos vai šķietami bija aizņemts kaut kur citur. Mīkaels neraisīja vēlmi viņam tuvoties, un no komentāriem, ko Mālina uzķēra pārējo darbinieku sarunās, varēja spriest, ka Mīkaels ir mainījies. Kļuvis klusāks un neizprotamāks.

“Lai palīdzētu noskaidrot, kāpēc nošāva Dāgu un Miu, man jāzina vairāk par Salanderi. Es īsti nesaprotu, kā ķerties tam klāt, ja…”

Mālina nepabeidza teikumu. Mīkaels paskatījās uz viņu. Beidzot viņš apsēdās atzveltnes krēslā deviņdesmit grādu leņķī pret Mālinu un uzslēja kājas blakus viņējām.

“Vai tev patīk Millennium?’’ viņš negaidīti pajautāja. “Es domāju - tu esi nostrādājusi pie mums pusotru gadu, bet es tik daudz esmu skraidījis apkārt, ka mēs tā īsti neesam paguvuši iepazīties.”

“Ļoti patīk,” Mālina sacīja. “Vai jūs esat apmierināti ar mani?”

Mīkaels pasmaidīja.

“Mēs ar Ēriku vairākkārt esam sprieduši, ka mums nekad nav bijis tik kompetentas atbildīgās sekretāres. Mēs domājam, ka tu esi īsts atradums. Un piedod, ka neesmu pateicis to agrāk.”

Mālina apmierināti pasmaidīja. Uzslava no lielā Mīkaela Blumkvista bija ārkārtīgi patīkama.

“Bet ne jau to es īstenībā jautāju,” viņa sacīja.

“Tu prāto par Līsbetas Salanderes saistību ar Millennium.”

“Ne tu, ne Ērika Bergere sevišķi nesvaidāties ar informāciju.”

Mīkaels pamāja ar galvu un paskatījās viņai acīs. Viņi abi ar Ēriku pilnībā uzticējās Mālinai, taču bija jautājumi, kurus viņš nevarēja apspriest.

“Es piekrītu,” viņš sacīja. “Ja mums jāizpēta Dāga un Mias slepkavība, tev jāsaņem vairāk informācijas. Es esmu pirmās pakāpes avots, kā ari saikne starp Līsbetu un Dāgu un Miu. Uzdod jautājumus, un es atbildēšu, ciktāl spēšu. Un, ja nevarēšu atbildēt, es tev pateikšu.”

“Kāpēc tāda noslēpumainība? Kas ir Līsbeta Salandere, un kāds viņai sakars ar Millennium?”

“Ir tā. Pirms diviem gadiem es nolīgu Līsbetu Salanderi par pētnieci ļoti sarežģītam darbam. Tur slēpjas tā problēma. Es nevaru stāstīt, kādu darbu Līsbeta man veica. Ērika zina, par ko ir runa, un ir apsolījusi klusēt.”

“Pirms diviem gadiem… pirms tu satrieci Vennerstremu. Vai man jāsecina, ka Salandere vāca informāciju saistībā ar šo lietu?”

“Nē, nav vis. Es nedz apstiprināšu, nedz noliegšu. Bet varu pateikt tik daudz, ka nolīgu Līsbetu pavisam citam uzdevumam un viņa neticami labi paveica darbu.”

“Labi, tobrīd tu biji apmeties Hēdestadē un, cik saprotu, dzīvoji kā vientuļnieks. Un Hēdestade tovasar nepalika nemanīta saziņas līdzekļiem. Harrieta Vangere augšāmcēlās no mirušajiem - un tā tālāk. Dīvainā kārtā mēs žurnālā neesam rakstījuši ne vārda par Harrietas augšāmcelšanos.”

“Kā ju teicu… neteikšu ne bū, ne bē. Tu vari minēt mūžam, un iespēja, ka uzminēsi pareizi, manuprāt, ir gandrīz nereāla.” Mīkaels pasmaidīja. “Bet mēs neesam rakstījuši par Harrietu tāpēc, ka viņa sēž žurnāla valdē. Mēs ļaujam citiem plašsaziņas līdzekļiem viņu pētīt. Un attiecībā uz Līsbetu - tici man uz vārda, kad es saku, ka darbam, ko viņa man veica, nav itin nekāda sakara ar to, kas notika Enšēdē. Pilnīgi nekādas saistības.”

“Labi.”

“Došu tev padomu. Necenties minēt. Neizdari secinājumus. Vienkārši konstatē, ka viņa paveica man kādu darbu un es nevaru to apspriest. Pateikšu ari, ka viņa manā labā izdarīja vēl kaut ko. Toreiz viņa izglāba man dzīvību. Burtiskā nozīmē. Esmu viņai lielu pateicību parādā.”

Mālina izbrīnā iepleta acis. Par to viņa redakcijā nebija dzirdējusi ne vārda.

“Tātad, ja pareizi saprotu, tas nozīmē, ka tu viņu pazīsti ļoti labi.”

“Pieņemu, ka tik labi, cik nu vispār var pazīt Līsbetu Salanderi,” Mīkaels atbildēja. “Viņa laikam ir visnoslēgtākais cilvēks, kādu jebkad esmu saticis.”

Piepeši Mīkaels piecēlās un brīdi lūkojās tumsā aiz loga.

“Nezinu, vai tu arī gribēsi, bet es sev ieliešu vienu vodku ar laimu,” viņš pēdīgi sacīja.

Mālina pasmaidīja.

“Gribu. Labāk to nekā vēl vienu kafiju.”

Dragans Armanskis pavadīja Lieldienu brīvdienas vasarnīcā Blīdē, domādams par Līsbetu Salanderi. Armanska bērni bija pieauguši un nesvinēja svētkus kopā ar vecākiem. Viņa sievai Ritvai, ar kuru viņš bija precējies jau divdesmit piecus gadus, nebija grūti pamanīt, ka vīrs brīžiem domās atrodas pavisam tālu. Viņš iegrima klusos prātojumos un atbildēja izklaidīgi. Katru dienu viņš paņēma mašīnu, aizbrauca uz veikalu un nopirka dienas avīzes. Tad apsēdās pie verandas loga un lasīja rakstus par Līsbetas Salanderes meklēšanu.

Dragans Armanskis jutās sevī vīlies. Vīlies par to, ka tik briesmīgi aplam novērtējis Līsbetu. Viņš daudzus gadus zināja, ka meitenei ir psihiskas problēmas. Viņam nebija gluži sveša doma, ka Līsbeta var kļūt agresīva un savainot kādu, kurš viņu apdraudēs. Tas, ka viņa uzbruktu savam aizbildnim - ko viņa, bez šaubām, droši vien uztvēra kā cilvēku, kurš jaucas viņas personiskajās darīšanās, - kaut kādā intelektuālā līmenī būtu saprotami. Līsbeta uztvēra mēģinājumus regulēt viņas dzīvi kā provocējošus un, iespējams, naidīgus uzbrukumus.

Toties viņš nu nekādi nespēja aptvert, kas varētu likt viņai doties uz Enšēdi un nošaut divus cilvēkus, kuri, pēc visa spriežot, viņai bija pilnīgi sveši.

Dragans Armanskis visu laiku gaidīja, ka parādīsies kāda saikne starp Salanderi un Enšēdes pāri - ka vienam no viņiem bijis kāds sakars ar Līsbetu vai kāds viņu saniknojis. Taču avīzēs viņš neredzēja šādu saistību, tur sprieda, ka psihiski slimā Līsbeta Salandere piedzīvojusi kaut kādu sabrukumu.

Armanskis divas reizes piezvanīja kriminālinspektoram Bublanskim un apjautājās par lietas virzību, bet arī izmeklēšanas vadītājs nevarēja norādīt nekādu saistību starp Salanderi un Enšēdi - ja neņem vērā Mīkaelu Blumkvistu. Te nu izmeklēšana nonāca strupceļā. Mīkaels Blumkvists pazina gan Salanderi, gan Enšēdes pāri, taču nebija nekādu pierādījumu, ka Līsbeta Salandere savukārt pazītu Dāgu Svensonu un Miu Bergmani vai vispār būtu dzirdējusi par viņiem. Tātad izmeklēšanai bija grūti noskaidrot notikumu gaitu. Ja uz slepkavības ieroča nebūtu Līsbetas pirkstu nospiedumu un nebūtu neapšaubāmās saistības ar pirmo upuri advokātu Bjūrmanu, tad policija joprojām taustītos tumsā.

Mālina Ēriksone aizgāja uz Mīkaela vannas istabu un tad atgriezās uz dīvāna.

“Nu tad apkoposim,” viņa sacīja. “Mūsu uzdevums ir noskaidrot, vai Līsbeta Salandere nogalināja Dāgu un Miu, kā to apgalvo policija. Man nav ne jausmas, ar ko sākt.”

“Uztver to kā pētniecisku darbu. Mums nav jāveic policijas izmeklēšana. Toties cieši jāseko tai un jāizdibina, ko viņi zina. Tieši tāpat kā jebkurā citā gadījumā, tikai ar to atšķirību, ka mēs nepublicēsim visu, ko atklāsim.”

“Bet, ja Salandere ir slepkava, jābūt kādai saistībai starp viņu un Dāgu un Miu. Un šī saistība esi tu.”

“Šajā gadījumā es nemaz neesmu saistība. Es neesmu saticis Līsbetu vairāk kā gadu. Es pat nesaprotu, kā lai viņa vispār zinātu par to abu eksistenci.”

Mīkaels piepeši apklusa. Atšķirībā no pārējiem viņš zināja, ka Līsbeta Salandere ir pasaules līmeņa hakere. Mīkaels aptvēra, ka viņa iBook glabājas sarakste ar Dāgu Svensonu, dažādas Dāga grāmatas versijas un pat Mias disertācijas elektroniskā kopija. Viņš nezināja, vai Līsbeta ir pārbaudījusi viņa datoru, bet tādējādi viņa varēja izdibināt, ka Mīkaels pazīst Dāgu Svensonu.

Nelaime tā, ka Mīkaels nespēja iztēloties nevienu motīvu, kāpēc lai Līsbeta dotos uz Enšēdi un nošautu Dāgu un Miu. Gluži pretēji - viņi strādāja pie reportāžas par vardarbību pret sievietēm, un Līsbetai tādu vajadzētu visādi atbalstīt. Ja Mīkaels viņu vispār pazina.

“Izskatās, ka tev kaut kas ienāca prāta,” Mālina sacīja. Mīkaels negrasījās stāstīt viņai par Līsbetas talantiem IT nozarē.

“Nē, es vienkārši esmu noguris, un man reibst galva,” viņš atteica.

“Tagad taču Salanderi tur aizdomās ne tikai par Dāga un Mias, bet ari par viņas aizbildņa slepkavību, un tur nu saistība ir skaidra kā diena. Ko tu zini par Bjūrmanu?”

“Pilnīgi neko. Es nekad nebiju dzirdējis par advokātu Bjūrmanu un pat nezināju, ka Līsbetai ir aizbildnis.”

“Bet iespējamība, ka visus trīs varētu būt nogalinājis kāds cits, ir tikpat kā minimāla. Pat ja kāds nogalināja Dāgu un Miu viņu pētījuma dēļ, nav ne mazākā iemesla nogalināt Līsbetas Salanderes aizbildni.”

“Es zinu un esmu domājis par to līdz nelabumam. Tomēr es spēju iztēloties vismaz vienu scenāriju, kurā kāds svešinieks varēja nogalināt gan Dāgu un Miu, gan Līsbetas aizbildni.” “Kādu?”

“Pieņemsim: Dāgu un Miu nogalināja tāpēc, ka viņi urķē- jās seksa tirdzniecības tīklos, un Līsbeta kaut kādā veidā bija iejaukta kā trešā puse. Ja Bjūrmans bija Līsbetas aizbildnis, tad taču pastāv iespēja, ka viņa gluži vienkārši advokātam kaut ko izstāstīja un viņš līdz ar to kļuva par liecinieku vai uzzināja kaut ko tādu, kāpēc nogalināja ari viņu.”

Mālina bridi domāja.

“Saprotu, ko tu domā,” viņa šaubīdamās sacīja. “Bet tavai teorijai nav ne mazāko pierādījumu.”

“Nē. Pilnīgi nekādu.”

“Ko tu pats domā? Viņa ir vainīga vai nav?”

Mīkaels ilgi apsvēra atbildi.

“Ja man jāsaka, vai viņa ir spējīga nogalināt, tad atbilde ir: jā. Līsbetai ir agresīva daba. Esmu redzējis viņu darbībā, kad…” “Kad viņa izglāba tev dzīvību?”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Es nevaru stāstīt, kas notika. Taču kāds vīrietis gribēja mani nogalināt, un viņam tas gandrīz, gandrīz izdevās. Līsbeta iejaucās un pamatīgi apstrādāja viņu ar golfa nūju.”

“Un tu to neesi atklājis policijai?”

“Neesmu gan. Lai tas paliek starp mums.”

“Labi.”

Mīkaels asi paskatījās uz viņu.

“Mālina, man jābūt pārliecinātam, ka šajā ziņā varu tev uzticēties.”

“Es nevienam nestāstīšu, ko mēs apspriežam. Pat Antonam ne. Tu esi ne tikai mans šefs - tu man patīc, un es nedomāju tev kaitēt.”

Mīkaels pamāja.

“Piedod!” viņš sacīja.

“Beidz atvainoties!”

Mīkaels iesmējās un tad atkal kļuva nopietns.

“Esmu pārliecināts - ja tas būtu bijis nepieciešams, Līsbeta viņu nogalinātu, lai mani aizstāvētu.”

“Skaidrs.”

“Bet vienlaikus viņa man šķiet pilnīgi racionāla. Dīvaina, jā, taču pilnīgi racionāla, vadoties pēc viņas pašas motīviem. Līsbeta izmantoja spēku tāpēc, ka tas bija nepieciešams, nevis tāpēc, ka viņai tā patiktu. Lai nogalinātu, Līsbetai vajadzīgs iemesls - viņai jābūt ļoti apdraudētai un izprovocētai.”

Mīkaels domāja vēl kādu bridi. Mālina pacietīgi vēroja viņu.

“Es nevaru neko pateikt par Līsbetas aizbildni. Es par viņu neko nezinu. Bet vienkārši nespēju iztēloties, ka viņa nošauj Dāgu un Miu. Es tam neticu.”

Viņi ilgi sēdēja klusēdami. Mālina pašķielēja pulkstenī un konstatēja, ka ir pusdesmit vakarā.

“Ir vēls. Man būtu jāiet mājās,” viņa sacīja.

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Mēs strādājām visu dienu. Varam turpināt rit. Nē, atstāj traukus, es nomazgāšu.”

Lieldienu naktī Armanskis gulēja nomodā un klausījās Ritvas šņākuļošanā. Viņš nekādi nespēja izprast šo drāmu. Beidzot viņš piecēlās, uzvilka čības un peldmēteli un izgāja dzīvojamā istabā. Gaiss bija vēss, un viņš ielika kamīnā dažas malkas šķilas, atvēra alus pudeli, apsēdās un skatījās tumsā uz Furusundu.

Ko es zinu?

Dragans Armanskis pavisam droši varēja apstiprināt, ka Līsbeta Salandere ir dulla un neaprēķināma. Par to nebija nekādu šaubu.

Viņš zināja, ka 2003. gada ziemā kaut kas bija noticis, jo Līsbeta pēkšņi pameta darbu pie viņa un pazuda gadu ilgajā atvaļinājumā ārzemēs. Viņš bija pārliecināts, ka Mīkaels Blumkvists kaut kādā veidā ir saistīts ar meitenes prombūtni, taču arī Mīkaels nezināja, kas noticis.

Līsbeta bija atgriezusies un apciemojusi viņu. Viņa apgalvoja, ka ir “finansiāli neatkarīga”, ko Armanskis iztulkoja tā, ka viņai ir pietiekami daudz naudas, lai kādu laiku iztiktu.

Pavasarī Līsbeta bija apciemojusi Holgeru Palmgrēnu. Viņa nebija kontaktējusies ar Blumkvistu.

Viņa bija nošāvusi trīs cilvēkus, divi no kuriem šķietami bija viņai pavisam sveši.

Tur kaut kas nesaskan. Tas nav loģiski.

Armanskis iedzēra malku alus tieši no pudeles un aizsmēķēja cigarillu. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi, kas maitāja brīvdienu noskaņojumu.

Kad pie viņa bija ieradies Bublanskis, Armanskis nešaubīdamies sniedza inspektoram visu iespējamo informāciju, lai Līsbetu Salanderi varētu aizturēt. Viņam nebija šaubu, ka meiteni vajag aizturēt - jo ātrāk, jo labāk. Tomēr viņa sirdsapziņu plosīja pārmetumi, ka viņš par Līsbetu ir tik sliktās domās, lai bez kādiem jautājumiem pieņemtu ziņu par viņas vainu. Armanskis bija reālists. Ja ieradās policija un apgalvoja, ka cilvēks tiek turēts aizdomās par slepkavību, tad pastāvēja liela iespējamība, ka tieši tā ari ir. Tātad Līsbeta Salandere bija vainīga.

Tomēr policija neņēma vērā to, vai Līsbetai bija pamats tā rīkoties - vai varēja pastāvēt kādi mīkstinoši apstākļi vai vismaz jēdzīgs izskaidrojums viņas neprātīgajai rīcībai. Policijas uzdevums bija Līsbetu aizturēt un pierādīt, ka viņa šāvusi, nevis rakņāties viņas psihē un paskaidrot, tieši kāpēc. Policisti bija apmierināti, ja varēja atrast kādu puslīdz saprātīgu nozieguma motīvu, bet izskaidrojuma trūkuma gadījumā bija gatavi apgalvot, ka tas ir neprāta darbs. Līsbeta Salandere spēlē masu slepkavu. Armanskis pašūpoja galvu.

Viņam nepatika šis izskaidrojums.

Līsbeta Salandere nekad nedarīja neko pret savu gribu un nepārdomājot sekas.

īpaša - jā. Jukusi - nē.

Tātad jābūt kādam pamatojumam, lai cik šaubīgs un neizprotams tas varētu likties svešiniekiem.

Ap diviem no rīta Armanskis pieņēma lēmumu.

17.     NODALA

Pirmās Lieldienas, 27. marts-otrdiena 29. marts

Dragans Armanskis piecēlās agri svētdienas rītā, visu nakti nodevies nemierīgām pārdomām. Viņš piesardzīgi nolavījās lejā, nepamodinājis sievu, uzvārīja kafiju un pagatavoja sviestmaizes. Pēc tam paņēma savu klēpj datoru un sāka rakstīt.

Viņš izmantoja to pašu ziņojuma anketu, ko Milton Security lietoja, ievācot personu informāciju. Viņš aizpildīja to ar iespējami daudz nozīmīgiem faktiem, cik vien spēja atcerēties par Līsbetas Salanderes personību.

Ap deviņiem lejā nokāpa Ritva un paņēma kafiju. Viņa pajautāja, ko vīrs dara. Armanskis atbildēja izvairīgi un turpināja neatlaidīgi rakstīt. Ritva pazina vīru pietiekami labi, lai saprastu, ka tajā dienā viņš nebūs lietojams.

Mīkaels bija kļūdījies. Droši vien tāpēc, ka bija Lieldienas un policijas māja diezgan tukša. Tikai Pirmo Lieldienu rītā masu saziņas līdzekļi beidzot atklāja, ka tieši viņš atradis Dāgu un Miu. Pirmais bija kāds Aftonbladet korespondents, sens Mīkaela paziņa.

“Sveiks, Blumkvist! Te Niklasons.”

“Sveiks, Niklason!” Mīkaels atteica.

“Tu atradi Enšēdes pāri.”

Mīkaels to apstiprināja.

“Man viens avots apgalvo, ka viņi strādājuši Millennium.” “Tavam avotam daļēji ir taisnība un daļēji ne. Dāgs Svensons Millennium rakstīja ārštata reportāžu. Mia Bergmane ne.”

“Velns! Tas tak ir varens gabals.”

“Laikam gan,” Mīkaels gurdi atteica.

“Kāpēc jūs neko neesat paziņojuši?”

“Dāgs Svensons bija labs draugs un darbabiedrs. Mēs domājām, ka būtu piedienīgi ļaut, lai vismaz viņa un Mias tuvinieki uzzina, kas noticis, pirms mēs sniegsim kādu paziņojumu.” Mīkaels zināja, ka šos vārdus necitēs.

“Skaidrs. Pie kā Dāgs strādāja?”

“Pie viena raksta uz Millennium rēķina.”

“Par ko tas bija?”

“Kādu sensāciju jūs rīt taisāties publicēt Aftonbladet?”

“Tātad tā bija sensācija?”

“Niklason, ej ellē!”

“Nu paklau, Blumik! Vai tu domā, ka slepkavībai ir kāds sakars ar reportāžu, ko Svensons rakstīja?”

“Ja tu vēlreiz nosauksi mani par Blumiku, es nolikšu klausuli un nerunāšu ar tevi veselu gadu.”

“Piedod! Vai tu domā, ka Dāgu Svensonu nogalināja tāpēc, ka viņš nodarbojās ar pētniecisko žurnālistiku?”

“Man nav ne jausmas, kāpēc Dāgu nogalināja.”

“Vai viņa reportāžai bija kāds sakars ar Līsbetu Salanderi?” “Nē. Itin nekāda.”

“Tu nezini, vai Dāgs pazina to trako Salanderi?”

“Nē.”

“Dāgs agrāk ir daudz rakstījis par kibernoziegumiem. Vai kaut ko tādu viņš rakstīja Millennium?”

Tu nepadosies, Mīkaels nodomāja. Viņš jau gandrīz gribēja pasūtīt Niklasonu dillēs, kad piepeši aprāvās un uztrūkās gultā sēdus. Viņam vienlaikus iešāvās prātā divas domas. Niklasons vēl kaut ko sacīja.

“Pagaidi mirklīti, Niklason! Nenoliec klausuli. Es tūlīt būšu atpakaļ.”

Mīkaels piecēlās un ar roku aizsedza mikrofonu. Viņš piepeši atradās uz citas planētas.

Kopš slepkavības Mīkaels bija lauzījis galvu par to, kādā veidā varētu sazināties ar Līsbetu Salanderi. Pastāvēja liela iespēja, ka Līsbeta izlasīs, ko viņš teicis, lai kur viņa atrastos. Ja viņš noliegs, ka Līsbetu pazīst, viņa nodomās, ka Mīkaels viņu pametis vai nodevis. Ja viņš Līsbetu aizstāvēs, citi nospriedis, ka Mīkaels par slepkavību zina vairāk nekā stāsta. Bet, ja viņš izteiksies pareizi, Līsbetai varētu rasties vēlme sazināties ar viņu. Izdevība bija pārāk laba, lai to laistu garām. Viņam kaut kas jāsaka. Bet kas? “Piedod, esmu atpakaļ. Ko tu sacīji?”

“Es jautāju, vai Dāgs Svensons rakstīja par kibernoziegumiem?” “Ja gribi manu citātu, tu to dabūsi.”

“Sper vaļā.”

“Tev mani jācitē precīzi.”

“Kā gan citādi lai es tevi citētu?”

“Uz šo jautājumu es labāk nevēlētos atbildēt.”

“Ko tu gribi pateikt?”

“Pēc piecpadsmit minūtēm es nosūtīšu tev e-pastu.”

“Ko?”

“Pārbaudi pastu pēc piecpadsmit minūtēm,” Mīkaels sacīja un pārtrauca sarunu.

Viņš piegāja pie rakstāmgalda, ieslēdza datoru un atvēra Word programmu. Tad saspringti domāja divas minūtes, iekams sāka rakstīt.

Millennium galvenā redaktore Ērika Bergere ir dziļi satriekta par ārštata žurnālista un līdzstrādnieka Dāga Svensona slepkavību. Viņa cer, ka slepkavība drīz tiks atklāta.

Tieši Millennium atbildīgais izdevējs Mīkaels Blumkvists atrada savu kolēģi un viņa draudzeni noslepkavotus naktī uz Zaļo ceturtdienu.

-        Dāgs Svensons bija izcils žurnālists un ļoti patīkams cilvēks.

-       Viņam bija vairākas idejas. Viņš strādāja arī pie lielas reportāžas par nesankcionētu ielaušanos datorsistēmās, - avīzei Aftonb- ladet stāsta Mīkaels Blumkvists.

Ne Mīkaels Blumkvists, ne Ērika Bergere nevēlas minēt, kurš un ar kādu motīvu varētu būt izdarījis slepkavību.

Pēc tam Mīkaels paņēma telefonu un piezvanīja Ērikai.

“Čau, Rikij, tevi tikko intervēja Aftonbladet.”

“Ak tā.”

Mīkaels ātri nolasīja īsos citātus.

“Kāpēc?” Ērika jautāja.

“Tāpēc, ka ik vārds tur ir patiess. Dāgs strādāja ārštatā desmit gadus, un viena no viņa īpašajām tēmām bija datu drošība. Es šo tematu apspriedu ar viņu vairākas reizes, un mēs apsvērām arī šādu rakstu, kad būsim tikuši galā ar stāstu par sieviešu tirdzniecību.”

Mīkaels klusēja piecas sekundes.

“Vai tu pazīsti vēl kādu, kas interesētos par nesankcionētas ielaušanās jautājumiem?” viņš vaicāja.

Ērika Bergere klusēja desmit sekundes. Tad aptvēra, ko Mīkaels cenšas panākt.

“Gudri, Mik. Varen gudri! Labi, sūti.”

Niklasons atzvanīja minūti pēc tam, kad bija saņēmis Mīkaela vēstuli.

“Tur nu gan nav daudz ko citēt.”

“Tas ir viss, ko tu dabūsi, un tas ir vairāk, nekā dabūs jebkura cita avīze. Vai nu tu nodrukā visu citātu, vai neko.”

Tiklīdz Mīkaels bija nosūtījis vēstuli Niklasonam, viņš apsēdās pie rakstāmgalda, nolicis priekšā datoru. Viņš kādu brīdi domāja un tad uzrakstīja īsu vēstuli.

Mīļā Līsbeta!

Es rakstu šo vēstuli un atstāju to savā cietajā diskā pārliecībā, ka Tu agri vai vēlu to izlasīsi. Es atceros, kā Tu pirms diviem gadiem okupēji Vennerstrema cieto disku, un man ir aizdomas, ka Tu toreiz izmantoji izdevību uzlauzt arī manu datoru. Šobrīd ir skaidrs, ka Tu nevēlies ielaisties ar mani nekādās darīšanās. Es vēl nezinu, kāpēc Tu pārtrauci ar mani sakarus, bet nedomāju izprašņāt, un Tev nekas nav jāpaskaidro.

Diemžēl, vai nu Tu to gribi, vai ne, pēdējo dienu notikumi ir atkal saveduši mūs kopā. Policija apgalvo, ka Tu aukstasinīgi noslepkavoji divus cilvēkus, kas man bija ļoti tuvi. Man nav jāšaubās par to, ka slepkavības bija nežēlīgas, - tieši es atradu Dāgu un Miu dažas minūtes pēc tam, kad viņus nošāva. Bet es neticu, ka to izdarīji Tu. Vismaz es ceru, ka ne. Ja Tu tiešām, kā apgalvo policija, esi psihiski slima slepkava, tad es esmu vai nu galīgi aplam Tevi novērtējis, vai arī Tu aizvadītā gada laikā esi dramatiski mainījusies. Bet, ja Tu neesi slepkava, tad tas nozīmē, ka policija medī nepareizo cilvēku.

Šobrīd man laikam vajadzētu mudināt Tevi padoties policijai. Man gan ir aizdomas, ka es runāju kurlām ausīm. Bet patiesībā Tava situācija ir nopietna, un agri vai vēlu Tevi notvers. Kad tas notiks, Tev būs nepieciešams draugs. Ja Tu nevēlies ielaisties ar mani, man ir māsa. Viņu sauc Annika Džannīni, un viņa ir advokāte. Esmu runājis ar Anniku, un viņa ir ar mieru Tevi pārstāvēt, ja Tu ar viņu sazināsies. Tu vari uz viņu paļauties.

No Millennium puses mēs esam uzsākuši paši savu izmeklēšanu par to, kāpēc nogalināja Dāgu un Miu. Tieši šobrīd es veidoju cilvēku sarakstu, kuriem būtu iemesls apklusināt Dāgu Svensonu. Es nezinu, vai esmu uz pareizajām pēdām, taču izpētīšu šo sarakstu pa vienam cilvēkam vien.

Nelaime tā, ka es nesaprotu, kā tur iekļaujas advokāts Nilss Bjūrmans. Viņš nav atrodams Dāga materiālos, un es neredzu nekādu saistību starp viņu un Dāgu un Miu.

Palīdzi man. Please! Kāda ir saistība?

Mīkaels

RS. Tev vajadzētu nomainīt pases fotogrāfiju. 7a Tev galīgi nav izdevusies.

Mīkaels mirkli domāja un tad piešķīra failam nosaukumu [Sallijai]. Pēc tam izveidoja mapi ar nosaukumu <LĪSBETA SALANDERE > un atstāja to redzamā vietā uz sava iBook darbvirsmas.

Otrdienas rītā Dragans Armanskis sasauca sapulci pie apaļā galda savā kabinetā Milton Security. Viņš uzaicināja trīs cilvēkus.

Juhans Frēklunds, sešdesmit divus gadus vecs bijušais krimi- nālinspektors no Solnas, bija Milton operatīvās vienības vadītājs. Frēklunds bija galvenais atbildīgais par plānošanu un analīzi. Armanskis pirms desmit gadiem bija pārvilinājis viņu no valsts dienesta un uzskatīja Frēklundu par vienu no firmas labākajiem atradumiem.

Armanskis uzaicināja pie sevis ari četrdesmit astoņus gadus veco Soniju Būmanu un divdesmit deviņus gadus veco Niklasu Ēriksonu. Ari Būmans bija strādājis policijā. Viņš astoņdesmitajos bija uzaudzis Normalmes īpašo uzdevumu vienībā un tad aizmucis uz vardarbīgo noziegumu nodaļu, kur piedalījies daudzās dramatiskās izmeklēšanās. Kad deviņdesmito gadu sākumā apkārt siroja Lāzervīrs, Būmans bija viens no galvenajiem spēlētājiem, un 1997. gadā viņš pēc zināmas pierunāšanas un ievērojami lielākas algas solījumiem bija pārgājis uz Milton.

Niklasu Ēriksonu uzskatīja par jauniņo. Viņš bija mācījies Policijas augstskolā, taču pēdējā brīdī pirms gala eksāmeniem uzzinājis, ka viņam ir iedzimta sirdskaite, kam ne tikai vajadzīga smaga operācija, bet kas arī pārvelk svītru viņa turpmākajai karjerai policijā.

Frēklunds - Ēriksona tēva bijušais kolēģis - bija atnācis pie Armanska ar lūgumu dot Niklasam iespēju. Tā kā analīzes nodaļā bija brīva vieta, Armanskis piekrita pieņemt Ēriksonu darbā. Viņam nenācās to nožēlot. Ēriksons bija nostrādājis Milton piecus gadus. Atšķirībā no vairākuma operatīvās nodaļas darbinieku Ēriksonam trūka praktisko iemaņu, toties viņš bija spēcīgs intelektuālajā ziņā.

“Labrīt, apsēdieties, sāciet lasīt,” Armanskis sacīja.

Viņš izdalīja trīs mapes, kurās bija ap piecdesmit lappušu nokopētu preses materiālu par Līsbetas Salanderes meklēšanu, kā arī trīs lappušu garš informācijas apkopojums par viņas biogrāfiju. Armanskis bija pavadījis Otrās Lieldienas, aizpildot personas lietu. Ēriksons pirmais pabeidza lasīt un nolika mapi. Armanskis pagaidīja, līdz to izlasīja ari Būmans un Frēklunds.

“Es pieņemu, ka neviens no kungiem nav palaidis garām avīžu virsrakstus aizvadītajās brīvdienās,” Dragans Armanskis ierunājās.

“Līsbeta Salandere,” Frēklunds noteica drūmā balsī.

Sonijs Būmans pašūpoja galvu.

Niklass Ēriksons skatījās griestos ar neizdibināmu izteiksmi un skumja smaida atblāzmu sejā.

Dragans Armanskis vēroja trijotni pētīgām acīm.

“Viena no mūsu darbiniekiem,” viņš sacīja. “Cik labi jūs viņu iepazināt tajos gados, kamēr viņa te strādāja?”

“Es reiz centos ar viņu pajokot,” Niklass Ēriksons sacīja ar vieglu smaidu. “Tas diezko labi nebeidzās. Man šķita, ka viņa man nokodīs galvu. Viņa bija briesmīga īgņa, ar kuru es kopumā esmu pārmijis ne vairāk kā desmit teikumus.”

“Viņa bija visai īpatnēja,” Frēklunds atzina.

Būmans paraustīja plecus. “Viņa bija pilnīgi jukusi un tīrā sodība. Es zināju, ka Salandere ir nenormāla, bet ne jau gluži tik traka.”

Dragans Armanskis pamāja ar galvu.

“Salandere gāja savus ceļus,” viņš sacīja. “Ar viņu nebija viegli tikt galā. Bet es Salanderi nolīgu tāpēc, ka viņa bija labākā pētniece, kādu esmu redzējis. Viņas rezultāti vienmēr pārsniedza parasto līmeni.”

“To es nekad nesapratu,” Frēklunds teica. “Nespēju aptvert, kā viņa varēja būt tik pretīgi zinoša un vienlaikus tik sociāli bezcerīga.”

Visi trīs pamāja.

“Izskaidrojums, protams, ir viņas psihiskais stāvoklis,” Armanskis sacīja un pieskārās vienai no mapēm. “Viņai bija atņemta rīcībspēja.”

“Man par to nebija ne jausmas,” Ēriksons piebilda. “Es domāju - viņai taču uz muguras nebija birkas, kur būtu rakstīts, ka viņai atņemta rīcībspēja. Tu neko neteici.”

“Nē,” Armanskis atzina. “Jo es uzskatīju, ka nevajadzētu Līsbetu apzīmogot vēl vairāk. Visiem cilvēkiem pienākas iespēja.”

“Eksperimenta rezultātu mēs redzējām Enšēdē,” Būmans sacīja.

“Varbūt,” Armanskis noteica.

Armanskis brīdi vilcinājās. Viņš negribēja atklāt savu vājību pret Līsbetu Salanderi trim profesionāļiem, kas tagad vēroja viņu ar izbrīnītu skatienu. Sarunā viņi ieturēja visai neitrālu toni, bet Armanskis zināja, ka visi trīs, tāpat kā pārējie Milton Security darbinieki, necieš Līsbetu. Viņš nedrīkstēja izskatīties vājš vai apjucis. Vajadzēja izklāstīt lietu tā, lai rosinātu pietiekami lielu entuziasmu un profesionalitāti.

“Esmu nolēmis pirmo reizi izmantot daļu Milton resursu tīri iekšējam uzdevumam,” viņš sacīja. “Tas nebūs nesamērīgs izmaksu postenis budžetā, taču esmu nodomājis atbrīvot jūs abus, Būman un Ērikson, no parastajiem darbiem. Jūsu uzdevums, formulējot to mazliet miglaini, būs “noskaidrot patiesību” par Līsbetu Salanderi.”

Būmans un Ēriksons, šaubu pārņemti, lūkojās uz Armanski.

“Un tev, Frēklund, būs jāpiedalās un jāvada izmeklēšana. Es gribu zināt, kas notika un kas lika Līsbetai Salanderei nogalināt savu aizbildni un Enšēdes pāri. Ir jābūt kādam jēdzīgam izskaidrojumam.”

“Piedod, bet tas izklausās pēc īsta policijas uzdevuma,” Frēklunds iebilda.

“Bez šaubām,” Armanskis tūlīt attrauca. “Bet mums ir zināmas priekšrocības attiecībā pret policiju. Mēs pazinām Līsbetu Salanderi, un mēs zinām, kā viņa uzvedas.”

“Njā,” Būmans norūca šaubu pilnā balsī. “Nedomāju, ka šeit firmā kāds pazina Salanderi vai kādam ir nojausma, kas notika viņas mazajā galviņā.”

“Tam nav nekādas nozīmes,” Armanskis sacīja. “Salandere strādāja Milton Security. Es uzskatu, ka mums ir pienākums noskaidrot patiesību.”

“Salandere pie mums nestrādā… cik, gandrīz jau divus gadus,” Frēklunds iebilda. “Nedomāju, ka mums būtu īpaši jāatbild par to, kas viņai ienāk prātā. Un, manuprāt, policijai nepatiks, ja mēs jauksimies izmeklēšanā.”

“Gluži pretēji,” Armanskis sacīja. Tas bija viņa trumpis, un to vajadzēja izspēlēt veikli.

“Kā tā?” Būmans brīnījās.

“Vakar man bija pāris garu sarunu ar iepriekšējās izmeklēšanas vadītāju prokuroru Ekstrēmu un kriminālinspektoru Bub- lanski, kas piedalās izmeklēšanā. Ēkstrems ir spiedīgā situācijā. Tā nav nekāda parasta bandītu rēķinu kārtošana, bet notikums ar lielu atbalsi plašsaziņas līdzekļos, jo nogalinātie ir advokāts, kriminoloģe un žurnālists. Es viņam paskaidroju - tā kā galvenā aizdomās turamā ir bijusī Milton Security darbiniece, tad esam nolēmuši uzsākt šā gadījuma izmeklēšanu.”

Armanskis ieturēja pauzi, iekams turpināja.

“Mēs ar Ekstrēmu esam vienisprātis, ka vissvarīgākais šobrīd ir aizturēt Līsbetu Salanderi, cik ātri vien iespējams, pirms viņa paspēj nodarīt vēl lielāku ļaunumu sev vai citiem,” viņš sacīja. “Tā kā mēs viņu pazīstam labāk nekā policija, tad varam palīdzēt izmeklēšanā. Mēs ar Ēkstremu vienojāmies, ka jūs abi,” viņš norādīja uz Būmanu un Ēriksonu, “dosieties uz Kungsholmenu un pievienosieties Bublanska komandai.”

Visi trīs pārsteigti skatījās uz Armanski.

“Piedod par tik naivu jautājumu… bet mēs tagad esam civilie,” Būmans sacīja. “Vai tad policija mūs tā vienkārši ielaidis slepkavības izmeklēšanā?”

“Jūs strādāsiet Bublanska pakļautībā, bet ziņosiet ari man. Jums būs pilnīgs ieskats izmeklēšanā. Visi materiāli, kas ir mūsu rīcībā un ko jūs atradīsiet, tiks nodoti Bublanskim. Policijai tas nozīmē tikai to, ka Bublanska komanda iegūs papildinājumu gluži par brīvu. Un jūs jau nu īsti neesat civilie. Jūs abi, Frēklund un Būman, pirms atnācāt šurp, esat nostrādājuši policijā daudzus gadus, un ari tu, Ērikson, esi gājis policijas skolā.”

“Bet tas ir pret principiem…”

“Nepavisam. Policija dažādās izmeklēšanās bieži iesaista civilos konsultantus. Tie var būt psihologi seksuālos noziegumos vai tulki lietās, kur iejaukti ārzemnieki. Jūs vienkārši būsiet civilie konsultanti ar īpašām zināšanām par galveno aizdomās turamo.” Frēklunds lēnām pamāja ar galvu.

“Labi. Milton pievienosies policijas izmeklēšanai un centīsies palīdzēt notvert Salanderi? Vēl kas?”

“Viena lieta: no Milton puses uzdevums ir noskaidrot patiesību. Neko vairāk. Es gribu zināt, vai Salandere ir nošāvusi šos trīs cilvēkus, un, ja ir, tad - kāpēc.”

“Vai tad ir kādas šaubas par viņas vainu?” Ēriksons izbrīnījās.

“Policijas savāktie pierādījumi pret viņu ir ļoti smagi. Bet es gribu zināt, vai šajā stāstā ir vēl kāda līnija - vai ir kāds līdzzinātājs, kuru mēs nepazīstam un kurš varbūt nospieda gaili, vai kādi citi apstākļi.”

“Domāju, ka būs grūti atrast vainu mīkstinošus apstākļus trīskāršā slepkavībā,” Frēklunds sacīja. “Tādā gadījumā mums jāpieļauj iespēja, ka viņa ir nevainīga. Un tam es neticu.”

“Es arī ne,” Armanskis atzinās. “Taču jūsu darbs būs visādā veidā palīdzēt policistiem, lai viņu pēc iespējas drīzāk aizturētu.”

“Budžets?” Frēklunds jautāja.

"Tekošais. Ziņojiet man, cik tas maksās, un, ja izmaksas būs par lielu, mēs metīsim mieru. Bet jūs varat rēķināties ar to, ka strādājat pie šīs lietas pilnā slodzē vismaz nedēļu, sākot no šī brīža.”

Armanskis vēl mirkli vilcinājās.

“Esmu tas, kurš pazīst Salanderi vislabāk. Tas nozīmē, ka jums jāuzskata mani par vienu no iesaistītajiem un man jābūt starp izvaicātajiem,” viņš beigās piebilda.

Sonja Mūdiga steidzīgi soļoja pa gaiteni un paspēja nokļūt nopratināšanu telpā tieši mirklī, kad beidza švīkstēt krēsli. Viņa apmetās blakus Bublanskim, kas tagad bija savācis kopā visu izmeklēšanas grupu, ieskaitot izmeklēšanas vadītāju. Hanss Faste uzmeta Mūdigai aizkaitinātu skatienu un pēc tam sāka ievadrunu; viņš bija noorganizējis šo tikšanos.

Faste bija turpinājis rakties sociālo dienestu birokrātijas ilggadējās sadursmēs ar Līsbetu Salanderi jeb tā sauktajās “psihopātes pēdās”, kā viņš pats to dēvēja, un nenoliedzami bija paspējis savākt apjomīgu materiālu daudzumu. Hanss Faste nokremšļojās.

“Dakteris Pēters Telebūrians ir Upsālas Sv. Stefana psihiatriskās klīnikas galvenais ārsts. Viņš bija tik laipns un ieradās Stokholmā, lai palīdzētu izmeklēšanai ar savām zināšanām par Līsbetu Salanderi.”

Sonja Mūdiga pievērsa skatienu Pēteram Telebūrianam. Viņš bija neliela auguma vīrietis ar brūniem, cirtainiem matiem, brillēm tērauda ietvarā un mazu ķīļbārdiņu. Ārsts bija brīvi ģērbies bēškrāsas velveta žaketē, džinsos un gaišā, svītrainā kreklā ar atpogātu apkaklīti. Viņa seja bija asa un izskats - puicisks. Sonja bija pāris reižu redzējusi Pēteru Telebūrianu, bet nekad nebija ar viņu runājusi. Ārsts bija lasījis lekciju par psihiskiem traucējumiem, kad viņa pēdējo semestri mācījās Policijas skolā, un kādā citā reizē tālākizglītības kursos runājis par psihopātiem un psi- hopātisku uzvedību jauniešu vidū. Telebūrians bija arī piedalījies kāda sērijveida izvarotāja tiesas prāvā, kur viņu pieaicināja par ekspertu. Vairākus gadus iesaistījies publiskajās debatēs, Telebūrians bija viens no valsts pazīstamākajiem psihiatriem. Viņš bija izcēlies ar asu kritiku pret psihiskās aprūpes finansējuma samazināšanu, kuras rezultātā bija slēgtas psihiatriskās slimnīcas un cilvēki ar acīmredzamiem psihiskiem traucējumiem atstāti likteņa varā uz ielas, nolemti kļūt par bezpajumtniekiem un sociālā dienesta klientiem. Pēc ārlietu ministres Annas Lindas slepkavības Telebūrians bija piedalījies valsts komisijā, kas izmeklēja psihiatriskās aprūpes pagrimumu.

Pēters Telebūrians pamāja klātesošajiem ar galvu un ielēja plastmasas glāzītē minerālūdeni.

“Redzēsim, kā es varēšu palīdzēt,” viņš piesardzīgi iesāka. “Neciešu, ka man izrādās taisnība šādās lietās.”

“Izrādās taisnība?” Bublanskis jautāja.

“Jā. Tas ir domāts ironiski. Tajā vakarā, kad notika Enšēdes slepkavība, es piedalījos TV diskusijā par laika bumbu, kas tikšķ mūsu sabiedrībā. Tas ir briesmīgi. Es gan tobrīd nedomāju tieši Līsbetu Salanderi, bet minēju virkni piemēru - protams, anonīmu, - par pacientiem, kam gluži vienkārši vajadzētu atrasties aprūpes iestādēs, nevis brīvi skraidīt pa ielām. Es varu izteikt minējumu, ka jūs policijā šogad vien būsiet spiesti izmeklēt vismaz pusduci tīšu vai netīšu slepkavību, kurās noziedznieks pieder tieši šai - skaitliski diezgan ierobežotajai - pacientu grupai.”

“Un jūs uzskatāt, ka Līsbeta Salandere ir viena no šiem trakajiem?” Hanss Faste jautāja.

“Mums īsti nevajadzētu izmantot vārdu “traks”. Tomēr - jā, viņa ir viena no sabiedrības pamestajiem. Salandere, neapšaubāmi, ir viena no izkropļotajiem indivīdiem, ko es nebūtu izlaidis sabiedrībā, ja tas būtu manā ziņā.”

“Jūs domājat, ka viņu vajadzēja ieslodzīt, pirms viņa izdara kādu noziegumu?” Sonja Mūdiga jautāja. “Tas īsti nav savienojams ar tiesiskas valsts principiem.”

Hanss Faste sarauca uzacis un uzmeta viņai aizkaitinātu skatienu. Sonja Mūdiga brīnījās, kāpēc nemitīgi šķiet, ka Faste saceļ spuras pret viņu.

“Jums ir pilnīga taisnība,” Telebūrians atbildēja, netieši nākdams viņai palīgā. “Tas nav savienojams ar tiesisku valsti, vismaz tās šābriža formā ne. Ir jānotur līdzsvars starp cieņu pret indivīdu un cieņu pret potenciālajiem upuriem, ko aiz sevis var atstāt psihiski slims cilvēks. Neviens gadījums nelīdzinās citiem, un pret katru pacientu jāizturas atšķirīgi. Protams, arī mēs psihiatriskajā aprūpē kļūdāmies un izlaižam ārā cilvēkus, kuriem nevajadzētu atrasties uz ielas.”

“Varbūt mums saistībā ar šo lietu nevajadzētu iedziļināties sociālajā politikā,” Bublanskis piesardzīgi ierunājās.

“Jums taisnība,” Telebūrians piekrita. “Runa ir par īpašu gadījumu. Bet ļaujiet man pateikt, cik svarīgi ir, lai jūs saprastu, ka Līsbeta Salandere ir slims cilvēks, kuram nepieciešama ārstēšana tieši tāpat kā pacientam ar zobu sāpēm vai sirdskaiti. Salandere var atveseļoties, un viņa būtu atveseļojusies, ja būtu saņēmusi nepieciešamo aprūpi, kad vēl bija ārstējama.”

“Tātad jūs bijāt viņas ārsts,” Hanss Faste sacīja.

“Esmu viens no daudzajiem, kam bijusi darīšana ar Līsbetu Salanderi. Viņa bija mana paciente agrīnajā pusaudzes vecumā, un es biju viens no ārstiem, kas Salanderi novērtēja pirms lēmuma nodot viņu aizbildnībā, kad viņa kļuva pilngadīga.”

“Vai varat pastāstīt par viņu?” Bublanskis lūdza. “Kas varēja likt viņai doties uz Enšēdi un nogalināt divus svešus cilvēkus, un kas varēja likt viņai nogalināt savu aizbildni?”

Pēters Telebūrians iesmējās.

“Nē, to es jums nevaru pastāstīt. Neesmu sekojis viņas gai- tām vairākus gadus un nezinu, kādā psihozes pakāpē viņa ir.

Toties uzreiz varu pateikt: es šaubos, ka Enšēdes pāris viņai bija svešs.”

“Kas jums liek tā domāt?” Hanss Faste jautāja.

“Viena no Līsbetas Salanderes ārstēšanas vājajām vietām ir tā, ka viņai nav uzstādīta īsta diagnoze. Tas savukārt tāpēc, ka viņa nepieņēma ārstēšanu. Viņa visu laiku atteicās atbildēt uz jautājumiem vai piedalīties jebkādā terapeitiskā procesā.” “Tātad jūs īsti nezināt, vai viņa vispār ir slima vai ne?” Sonja Mūdiga brīnījās. “Es domāju - ja reiz nav diagnozes.”

“Redziet, ir tā,” Pēters Telebūrians sacīja. “Es saņēmu Līsbetu Salanderi tieši pirms trīspadsmitās dzimšanas dienas. Viņa bija psihozes stāvoklī, cieta no uzmācīgām idejām un acīm redzamas vajāšanas mānijas. Viņa bija mana paciente divus gadus, kamēr bija piespiedu kārtā ievietota Sv. Stefana klīnikā. Tur Salanderi ievietoja tāpēc, ka visu bērnību viņa bija īpaši agresīvi izturējusies pret skolasbiedriem, skolotājiem un paziņām. Vairākkārt bija ziņots, ka viņa nodarījusi miesas bojājumus. Bet vardarbība visos zināmajos gadījumos bija vērsta pret kādu cilvēku, kurš pateicis vai izdarījis kaut ko tādu, kas viņai licies aizskarošs. Nav neviena tāda gadījuma, kad viņa būtu uzbrukusi pilnīgi svešam cilvēkam. Tāpēc es domāju, ka viņai ir kāda saistība ar Enšēdes pāri.” “Atskaitot uzbrukumu metro, kad viņai bija septiņpadsmit gadu,” Hanss Faste piebilda.

“Tajā gadījumā laikam tika noskaidrots, ka viņai uzbruka un viņa aizstāvējās,” Telebūrians sacīja. “Šis cilvēks bija pazīstams seksuāls noziedznieks. Bet tas arī ir labs Salanderes uzvedības modeļa piemērs. Viņa varēja iet prom vai meklēt palīdzību pie citiem pasažieriem vagonā. Taču izvēlējās nodarīt smagus miesas bojājumus. Sajūtot apdraudējumu, viņa reaģē ar uzbrukumu.” “Kas viņai īsti kaiš?” Bublanskis jautāja.

“Kā jau teicu, mums nav īstas diagnozes. Es sacītu, ka viņa cieš no šizofrēnijas un visu laiku balansē uz psihozes robežas. Salanderei trūkst empātijas, un daudzējādā ziņā viņu varētu saukt par sociopāti. Jāteic gan: manuprāt, ir pārsteidzoši, ka Līsbeta tik labi tikusi galā kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Proti, viņa astoņus gadus ir dzīvojusi sabiedrībā, lai arī aizbildnībā, neizdarot neko tādu, lai par viņu ziņotu policijai vai viņu aizturētu. Taču Līsbetas prognozes…”

“Prognozes?”

“Pa šo laiku viņa nav saņēmusi nekādu ārstēšanu. Es domāju, ka slimība, ko mēs, iespējams, būtu varējuši izārstēt pirms desmit gadiem, tagad ir kļuvusi par neatņemamu viņas personības daļu. Es varu prognozēt, ka pēc aizturēšanas Salanderei nepiespriedīs cietumsodu. Viņai jāsaņem ārstēšana.”

“Tad kā gan tiesa varēja nolemt, ka viņa jāizlaiž sabiedrībā?” Hanss Faste norūca.

“Tā droši vien bija apstākļu sakritība, ka Salanderei bija advokāts, kas nav uz mutes kritis, un valstī turpinājās nemitīgā liberalizācija un finanšu apcirpšana. Katrā ziņā es iebildu pret šo lēmumu, kad ar mani konsultējās tiesu medicīnas eksperti. Taču manu viedokli neņēma vērā.”

“Tomēr prognoze, par kuru jūs runājat, laikam ir minējums?” Sonja Mūdiga iejaucās. “Es domāju… jūs nezināt, kas īsti ar Salanderi ir noticis kopš astoņpadsmit gadu vecuma.”

"Tas ir vairāk nekā minējums. Tā ir mana pieredze.”

“Vai viņa ir pašdestruktīva?” Sonja Mūdiga jautāja.

“Jūs domājat - vai viņa varētu izdarīt pašnāvību? Nē, par to es šaubos. Drīzāk viņa ir egomāniska psihopāte. Svarīga ir tikai viņa. Visi apkārtējie ir nenozīmīgi.”

“Jūs teicāt, ka viņa var reaģēt ar uzbrukumu,” Hanss Faste sacīja. “Citiem vārdiem sakot, viņu var uzskatīt par bīstamu?” Pēters Telebūrians viņu ilgi vēroja. Tad nolieca galvu un paberzēja pieri, pirms atbildēja.

“Jums nav ne jausmas, cik grūti ir precīzi pateikt, kā cilvēks reaģēs. Es negribu, lai Līsbetai Salanderei notiek kas ļauns, kad jūs viņu aizturēsiet… tomēr, jā, viņas gadījumā es raudzītos, lai aizturēšana notiek ar visu iespējamo piesardzību. Ja viņa ir bruņota, pastāv liels risks, ka viņa ieroci izmantos.”

18.      NODALA

Otrdiena, 29. marts-trešdiena, 30. marts

Trīs paralēlās Enšēdes slepkavību izmeklēšanas mala tālāk. Inspektora Burbuļa izmeklēšanai bija varas iestāžu priekšrocības. Virspusēji raugoties, atrisinājums bija rokas stiepiena attālumā: viņiem bija aizdomās turamā un ar viņu saistīts slepkavības ierocis. Bija neapstrīdama saistība ar pirmo slepkavības upuri un Mīkaela Blumkvista personā iespējama saistība ar abiem pārējiem upuriem. Bublanskim tagad praktiski vajadzēja tikai atrast Līsbetu Salanderi un iesēdināt viņu vienā no Kronobergas izmeklēšanas izolatora kamerām.

Dragana Armanska izmeklēšana formāli bija pakļauta oficiālajai policijas izmeklēšanai, taču viņam bija arī pašam savs mērķis. Viņa personiskais nolūks bija kaut kādā veidā aizstāvēt Līsbetas Salanderes intereses - noskaidrot patiesību un vislabāk jau patiesību kādu mīkstinošu apstākļu formā.

Millennium izmeklēšana bija vissarežģītākā. Žurnālam nebija resursu, kādi bija gan policijas, gan Armanska firmas rīcībā. Tomēr atšķirībā no policijas Mīkaelu Blumkvistu īpaši neinteresēja noskaidrot jēdzīgu motīvu, kāpēc Līsbeta Salandere būtu aizbraukusi uz Enšēdi un nogalinājusi divus viņa draugus. Lieldienās viņš bija nolēmis, ka gluži vienkārši netic tādam stāstam. Ja Līsbeta kaut kādā veidā bija iejaukta slepkavībās, jābūt pavisam citam iemeslam, atšķirīgam no oficiālās izmeklēšanas norādītā, - kāds cits ir nospiedis gaili vai noticis kaut kas tāds, ko Līsbeta nespēja kontrolēt.

Niklass Ēriksons klusēja visu ceļu, kamēr taksometrs brauca no Slusenas līdz Kungsholmenai. Viņu bija apmulsinājusi iespēja beidzot un bez brīdinājuma nokļūt īstā policijas izmeklēšanā. Ēriksons pašķielēja uz Soniju Būmanu, kas atkal lasīja Armanska apkopoto informāciju. Tad piepeši klusībā pasmaidīja.

Šis uzdevums bija dāvājis viņam pavisam negaidītu iespēju piepildīt sapni, par kuru nenojauta ne Armanskis, ne Sonijs Būmans. Piepeši Ēriksons bija nokļuvis pozīcijā, kas ļaus viņam sodīt Līsbetu Salanderi. Viņš cerēja, ka spēs palīdzēt meiteni notvert. Viņš cerēja, ka viņai piespriedīs mūža ieslodzījumu.

Nebija nekāds noslēpums, ka Līsbeta Salandere Milton Secu- rity nav iemīļota. Lielākā daļa darbinieku, kam ar meiteni bijusi darīšana, uzskatīja viņu par īstu sodību. Taču ne Būmanam, ne Armanskim nebija ne jausmas, cik ļoti Līsbetu ienīst Niklass Ēriksons.

Dzīve pret Ēriksonu bija netaisna. Viņš bija izskatīgs. Vīrietis labākajos gados. Turklāt intelektuāli apdāvināts. Tomēr viņam uz visiem laikiem bija liegta iespēja piepildīt savu mūža sapni - kļūt par policistu. Viņa nelaime bija mikroskopisks caurums perikardā, kas radīja trokšņus un nozīmēja to, ka viena kambara sieniņa ir plānāka, nekā vajadzētu būt. Ēriksonu operēja un izārstēja, taču sirdskaite nozīmēja, ka viņš uz visiem laikiem ir apzīmogots un atzīts par zemākas šķiras cilvēku.

Guvis iespēju strādāt Milton Security, viņš darbu pieņēma. Tomēr darīja to bez mazākā entuziasma. Ēriksons uzskatīja Milton par izgāztuvi bijušajiem - tiem policistiem, kuri kļuvuši par vecu un vairs nav līmenī. Viņš bija viens no atraidītajiem - viņa gadījumā bez paša vainas.

Kad Ēriksons sāka darbu Milton Security, viens no viņa pirmajiem uzdevumiem bija palīdzēt operatīvajai vienībai izvērtēt apsardzes drošību starptautiski pazīstamai pavecai dziedātājai, kam bija draudējis pārāk aizrautīgs pielūdzējs, kurš turklāt izbēdzis no psihiatriskās slimnīcas. Šis darbs bija daļa no Ēriksona apmācības Milton Security. Dziedātāja viena pati dzīvoja savrupmājā Sēderternā, un Milton bija tur uzstādījis novērošanas kameras, signalizāciju un kādu laiku nodrošinājis arī miesassargu. Aizrautīgais pielūdzējs kādā vēlā vakarā mēģināja ielauzties mājā. Miesassargs ātri tika galā ar uzbrucēju, kuru pēc tam notiesāja par draudiem un ielaušanos un nosūtīja atpakaļ uz trakomāju.

Niklass Ēriksons divu nedēļu laikā bija atkārtoti apmeklējis Sēderternas savrupmāju kopā ar citiem Milton darbiniekiem. Dziedātāja viņam šķita snobiska un atturīga veca grezele, kas izbrīnā nolūkojās uz jaunekli, kad viņš mēģināja likt lietā savu šarmu. Viņai taču vajadzētu priecāties, ka viņu kāds vispār vēl atceras.

Ēriksonam riebās tas, kā Milton personāls luncinājās ap dziedātāju. Taču viņš, protams, neteica ne vārda par savām izjūtām.

Kādu pēcpusdienu tūlīt pēc uzbrucēja aizturēšanas dziedātāja un divi Milton darbinieki stāvēja pie maza baseina sētas pusē, bet Ēriksons mājā fotografēja logus un durvis, ko būtu nepieciešams nostiprināt. Viņš gāja no istabas istabā, nokļuva guļamtelpā un piepeši nespēja atturēties no kārdinājuma atvērt kumodi. Tur viņš atrada kādu duci fotoalbumu no dziedātājas ziedu laikiem septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados, kad viņas grupa turnejās braukāja pa visu pasauli. Ēriksons uzgāja arī kartona kārbu ar ļoti privātām fotogrāfijām. Tās bija visai nevainīgas, taču, liekot lietā nedaudz fantāzijas, tās varētu nodēvēt par “erotiskām studijām”. Ak Dievs, kāda stulba govs! Ēriksons nozaga piecas visatklātākās bildes, kas acīmredzot bija kāda mīļākā uzņemtas un noglabātas personisku iemeslu dēļ.

Ēriksons fotogrāfijas nokopēja un atlika oriģinālus vietā. Pēc tam viņš nogaidīja vairākus mēnešus, pirms pārdeva tās kādam britu tabloīdam. Par fotogrāfijām viņš saņēma deviņus tūkstošus mārciņu. Tās radīja sensacionālus virsrakstus.

Ēriksons nezināja, kā Līsbeta Salandere to bija paveikusi. īsi pēc fotogrāfiju publicēšanas meitene viņu apciemoja. Viņa zināja, ka tās pārdevis Ēriksons. Salandere piedraudēja nodot viņu Dra- ganam Armanskim, ja viņš jebkad kaut ko tādu atkārtos. Viņa Ēriksonu nodotu, ja spētu pierādīt savus apgalvojumus - ko viņa acīmredzot nespēja. Taču kopš šīs dienas viņš juta, ka Salandere viņu novēro. Vienmēr pakausī juta viņas cūkas ačeles.

Ēriksons jutās iespiests stūrī un nikns. Vienīgais veids, kā Salanderei atspēlēties, bija graut meitenes reputāciju, aprunājot viņu atpūtas telpā. Taču arī tam nebija īpašu panākumu. Ēriksons neuzdrošinājās izcelties, jo Salandere kaut kāda neizprotama iemesla dēļ bija Armanska paspārnē. Ēriksons netika gudrs, kādā tvērienā Salandere tur Milton direktoru, varbūt vecais ķēms slepenībā kniebjas ar viņu. Lai arī neviens no Milton darbiniekiem nebija sajūsmā par Salanderi, viņi ļoti cienīja Armanski un pieņēma meitenes dīvaino klātbūtni. Ēriksons jutās neizsakāmi atvieglots, kad viņa aizvien vairāk nozuda perifērijā un beidzot pameta Milton pavisam.

Tagad pavērās iespēja atmaksāt viņai par veciem grēkiem. Beidzot tas vairs nebija riskanti. Lai kādas apsūdzības Salandere pret Ēriksonu celtu - neviens viņai neticētu. Pat Armanskis neticētu psihiski slimai slepkavai.

Kriminālinspektors Bublanskis redzēja, ka Hanss Faste izkāpj no lifta kopā ar Būmanu un Ēriksonu no Milton Security. Fastem bija uzdots atvest jaunos līdzstrādniekus no caurlaides. Bublanskis nebija gluži sajūsmā par domu ielaist slepkavības izmeklēšanā nepiederošos, taču šis lēmums bija pieņemts, viņam nejautājot, un… eh, katrā ziņā Būmans bija īsts policists, kas šajās gaitās apēdis daudz pudu sāls. Ēriksons bija gājis policijas skolā un nevarēja būt pilnīgs idiots. Bublanskis norādīja uz apspriežu telpu.

Līsbetu Salanderi meklēja jau septīto dienu, un bija pienācis laiks plašākam izvērtējumam. Prokurors Ēkstrems nepiedalījās sapulcē. Grupā bija kriminālinspektori Sonja Mūdiga, Hanss Faste, Kurts Svensons un Jerkers Holmbergs, viņiem palīdzēja četri kolēģi no Valsts kriminālpolicijas izmeklēšanas nodaļas. Bublanskis sāka sanāksmi, iepazīstinādams ar jaunajiem līdzstrādniekiem no Milton Security un apjautādamies, vai kāds no viņiem nevēlas kaut ko sacīt. Būmans nokremšļojās.

“Ir pagājis kāds laiciņš, kopš es strādāju šajā mājā, bet daži no jums mani pazīst un zina, ka es daudzus gadus biju policists, pirms pārgāju uz privāto biznesu. Tātad mēs šeit atrodamies tāpēc, ka Salandere vairākus gadus strādāja pie mums un jūtamies zināmā mērā atbildīgi. Mūsu darba uzdevums ir visādos veidos palīdzēt, lai Salanderi pēc iespējas ātrāk aizturētu. Mēs varam piedāvāt par viņu personisku informāciju. Katrā ziņā neesam šeit, lai jauktos izmeklēšanā vai liktu jums kāju priekšā.”

“Kā bija ar viņu strādāt?” Faste jautāja.

“Viņa nebija gluži tāds cilvēks, kas liktos simpātisks,” Niklass Ēriksons sacīja. Viņš apklusa, kad Bublanskis pacēla roku.

“Mums būs iespēja apspriest detaļas sanāksmes gaitā. Bet tagad ņemsim visu pēc kārtas un noskaidrosim, kādā situācijā atrodamies. Pēc šīs tikšanās jums abiem jādodas pie prokurora Ēkstrema un jāparakstās par konfidencialitātes ievērošanu. Bet sāksim ar Sonju.”

“Tas ir mulsinoši. Jau dažas stundas pēc slepkavības mums izdevās identificēt Salanderi. Mēs atradām viņas dzīvokli - vai vismaz domājām, ka tas ir viņas dzīvoklis. Pēc tam - nekādu pēdu. Mēs esam saņēmuši aptuveni trīsdesmit ziņojumus, ka viņa kaut kur redzēta, bet līdz šim tie visi bijuši viltus trauksme. Salandere ir kā izkūpējusi gaisā.”

“Tas nav īsti izprotami,” Kurts Svensons sacīja. “Ar tik īpašu izskatu un tetovējumiem taču nevajadzētu būt grūti viņu atrast.”

“Vakar Upsālas policija pēc kāda ziņojuma izbrauca ar bruņotu vienību. Viņi ielenca un šausmīgi pārbiedēja četrpadsmitgadīgu zēnu, kurš ļoti līdzinājās Salanderei. Vecāki bija ļoti sašutuši.”

“Droši vien mūsu nelaime ir tā, ka mēs meklējam meiteni, kura izkatās pēc četrpadsmitgadīgas. Viņa var nemanīti iejukt jauniešu bariņos.”

“Bet pēc tādas plašsaziņas līdzekļu uzmanības kādam taču vajadzēja kaut ko manīt,” Svensons iebilda. “Šonedēļ viņu rādīs raidījumā Meklēšanā, tad redzēsim, vai būs kādi jaunumi.” “Grūti tam noticēt, zinot, ka viņa jau bijusi katras zviedru avīzes pirmajā lapā,” Hanss Faste sacīja.

“Tas nozīmē, ka mums jāapsver citas iespējas,” Bublanskis teica. “Varbūt viņai izdevies aizbēgt uz ārzemēm, bet, visdrīzāk, viņa kaut kur slēpjas.”

Būmans pacēla roku. Bublanskis pamāja ar galvu.

“Mēs neuzskatām, ka viņa būtu pašdestruktīva. Salandere ir stratēģe un plāno savus gājienus. Viņa neko nedara, neizanali- zējusi sekas. Katrā ziņā tā domā Dragans Armanskis.”

“Tādu vērtējumu deva arī viņas bijušais psihiatrs. Bet ar raksturojumu mēs vēl pagaidīsim,” Bublanskis sacīja. “Agri vai vēlu viņai kaut kur jāparādās. Jerker, kādas ir viņas finanses?”

“Nu jums būs šis tas ko dzirdēt,” Jerkers Holmbergs atbildēja. “Viņai vairākus gadus ir konts Handelsbanken. To naudu viņa ir deklarējusi. Vai, pareizāk sakot, deklarējis advokāts Bjūrmans. Pirms gada kontā bija kādi simt tūkstoši kronu. 2003. gada rudenī viņa visu summu izņēma.”

“2003. gada rudenī viņai vajadzēja skaidru naudu. Tobrīd viņa, pēc Armanska teiktā, pameta darbu Milton Security,” Būmans sacīja.

“Iespējams. Konts bija tukšs aptuveni pāris nedēļu. Bet pēc tam viņa visu summu ieskaitīja atpakaļ kontā.”

“Viņa domāja, ka viņai to naudu vajadzēs, bet summu neizmantoja un nolika atpakaļ bankā?”

“Tā varētu būt. 2003. gada decembrī Salandere no konta samaksāja vairākus rēķinus, arī īri par gadu uz priekšu. Summa samazinājās līdz septiņdesmit tūkstošiem. Pēc tam konts netika aizskarts veselu gadu, atskaitot aptuveni deviņu tūkstošu iemaksu. Es pārbaudīju - tas ir viņas mātes atstātais mantojums.”

“Labi.”

“Šā gada martā viņa mantojumu izņēma - precīzi 9312 kronas. Tā ir vienīgā reize, kad viņa aiztika to kontu.”

“Tad no kā gan viņa pārtiek?”

“Klausieties! Šā gada janvāri viņa atvēra jaunu kontu. Tagad SEB. Ieskaitīja tur divus miljonus kronu.”

“Ko?”

“No kurienes nāca nauda?” Mūdiga brīnījās.

“Naudu viņas kontā ieskaitīja no kādas bankas Anglijai piederošajās Normandijas salās.”

Apspriežu telpā iestājās klusums.

“Es neko nesaprotu,” Sonja Mūdiga pēc brīža sacīja.

“Tātad to naudu viņa nav deklarējusi?” Bublanskis jautāja. “Nē, bet tehniski tas viņai jādara tikai nākamgad. Ievērojiet, ka šī summa nav minēta advokāta Bjūrmana finanšu atskaitē par viņas bilanci. Atskaite ir ikmēnešā.”

“Tātad - vai nu viņš to nezināja, vai ari viņi kopā veica kaut kādas afēras. Jerker, kas jauns tehniskajā jomā?”

“Es vakar atskaitījos iepriekšējās izmeklēšanas vadītājam. Tātad mums zināmi šādi fakti. Pirmkārt: mēs varam saistīt Salanderi ar abām noziegumu vietām. Mēs atradām viņas pirkstu nospiedumus uz slepkavības ieroča un uz kafijas tasītes lauskām Enšēdē. Vēl gaidām DNS paraugu analīzes… bet nav šaubu, ka viņa ir bijusi dzīvoklī.”

“Labi.”

“Otrkārt: mums ir viņas pirkstu nospiedumi uz ieroča kastes advokāta Bjūrmana dzīvoklī.”

“Skaidrs.”

“Treškārt: mums beidzot ir liecinieks, kurš ievieto viņu slepkavības vietā Enšēdē. Pieteicās viens tabakas tirgotājs un pastāstīja, ka Salandere slepkavības vakarā viņa veikaliņā nopirkusi paciņu Marlboro Light.”

“Un to viņš izperina tikai vairākas dienas pēc tam, kad esam lūguši informāciju?”

“Viņš pa svētkiem bija izbraucis tāpat kā visi citi. Katrā ziņā…” Jerkers Holmbergs norādīja uz karti, “tabakas veikaliņš atrodas uz stūra, aptuveni simt deviņdesmit metru no nozieguma vietas. Salandere ienāca desmitos vakarā, brīdī, kad viņš grasījās slēgt. Tirgotājs viņu varēja precīzi raksturot.”

“Tetovējums uz kakla?” Kurts Svensons jautāja.

“Par to viņš nebija īsti drošs. Viņš domā, ka redzējis tetovējumu. Bet noteikti redzēja, ka viņai ir pīrsings uzacī.”

“Kas vēl?”

“Nav daudz tīri tehnisku pierādījumu. Bet ar to pietiek.” “Faste - dzīvoklis Lundagātanā?”

“Mums ir Salanderes pirkstu nospiedumi, bet es nedomāju, ka viņa tur dzīvo. Mēs visu apgriezām kājām gaisā, un šķiet, ka tas pieder Mirjamai Vu. Viņa šī gada februāri ir ierakstīta līgumā.” “Ko mēs par viņu zinām?”

“Mirjama Vu nav sodīta. Pazīstama lesbiete. Viņa mēdz uzstāties šovos un tamlīdzīgās ambrāžās praida festivālos. Izskatās, ka studē socioloģiju un ir līdzīpašniece pomobodei Tēgnergātanā. Domino Fashion.”

“Pornobodei?” Sonja Mūdiga pārjautāja, saraukusi uzacis. Viņa reiz savam vīram par prieku bija nopirkusi seksīgu apakšveļu Domino Fashion. Bet nekādā gadījumā nedomāja to atklāt puišiem šajā telpā.

“Nūjā, viņi pārdod roku dzelžus, mauku drēbes un tamlīdzīgas mantas. Vai tev vajag pātadziņu?”

“Tā nav nekāda pornobode, bet modes veikaliņš cilvēkiem, kuriem patīk pikanta apakšveļa,” Mūdiga sacīja.

“Vai nav vienalga.”

“Turpini,” Bublanskis aizkaitināts teica. “Mums nav nekādu Mirjamas Vu pēdu?”

“Pilnīgi nekādu.”

“Viņa pa svētkiem varēja kaut kur aizbraukt,” Sonja Mūdiga ieteicās.

“Salandere varēja piežmiegt arī viņu,” ierosināja Faste. “Varbūt viņa grib izrēķināties ar saviem paziņām.”

“Tātad Mirjama Vu ir lesbiete. Vai mums jāizdara secinājums, ka viņa un Salandere ir pāris?”

“Šķiet, mēs visai droši varam secināt, ka pastāv seksuālas attiecības,” sacīja Kurts Svensons. “Šim apgalvojumam man ir vairāki pamatojumi. Pirmām kārtām mēs atradām Salanderes pirkstu nospiedumus gultā un ap to. Atradām tos arī uz roku dzelžiem, kas acīmredzot izmantoti kā seksa rotaļlieta.”

“Tad viņa varbūt novērtēs tos dzelžus, ko esmu viņai sagatavojis,” Hanss Faste sacīja.

Sonja Mūdiga iestenējās.

“Turpini,” Bublanskis teica.

“Mums ziņoja, ka Mirjama Vu Dzirnavās esot maigojusies ar meiteni, kas atbilst Salanderes pazīmēm. Tas bijis aptuveni pirms pāris nedēļām. Ziņotājs apgalvoja, ka zinot, kas ir Salandere, un esot saticis viņu Dzirnavās jau iepriekš, lai gan pēdējā gada laikā viņa tur nav redzēta. Es neesmu paspējis parunāt ar personālu. Izdarīšu to pēcpusdienā.”

“Salanderes personas lietā sociālajos nav minēts, ka viņa būtu lesbiete. Pusaudzes gados viņa bieži aizlaidās no audžuvecākiem un copēja čaļus krogos. Viņu vairākas reizes pieķēra vecāku vīriešu sabiedrībā.”

“Tas ne sūda nepierāda, ja viņa bija mauka,” Hanss Faste iebilda. “Ko mēs zinām par viņas paziņu loku? Kurt?”

“Gandrīz neko. Policija viņu nav aizturējusi kopš astoņpadsmit gadu vecuma. Cik mums zināms, viņa pazīst Draganu Armanski un Mīkaelu Blumkvistu. Protams, arī Mirjamu Vu. Tas pats avots, kurš ziņoja, ka viņas abas ar Vu redzētas Dzirnavās, stāsta, ka agrāk Salandere tur tušējuši ar meiteņu bariņu. Kaut kāda meiteņu grupa ar nosaukumu Evil Fingers.”

u Evil Fingers? Kas tas ir?” Bublanskis jautāja.

“Izklausās pēc kaut kā okulta. Viņas mēdza savākties kopā un taisīt troksni.”

“Nesaki, ka Salandere ir vēl ari sātaniste!” Bublanskis teica. “Saziņas līdzekļi paliks traki.”

“Grupa sātanisku lesbiešu,” Faste izpalīdzīgi ierosināja. “Hans, tavi uzskati par sievietēm nāk no viduslaikiem,” Sonja Mūdiga sacīja. “Pat es esmu dzirdējusi par Evil Fingers.”

“Esi dzirdējusi?” Bublanskis pārsteigts jautāja.

“Tā bija meiteņu rokgrupa deviņdesmito gadu beigās. Nekādas superzvaigznes, taču kādu brīdi visai pazīstamas.”

“Tātad lesbietes, rokeres un sātanistes,” Hanss Faste sacīja. “Labi, beidziet muļķoties,” Bublanskis teica. “Hans, jūs ar Kurtu noskaidrosiet, kas darbojās Evil Fingers, un parunāsiet ar viņām. Vai Salanderei ir citi paziņas?”

“Nav daudz, tikai viņas bijušais aizbildnis Holgers Palmgrēns. Bet viņš pēc insulta ir aprūpes namā un acīmredzot visai slims. Godīgi sakot, es neesmu uzgājis nekādu paziņu loku. Mēs gan neesam atraduši Salanderes dzīvokli un adrešu grāmatiņu, bet neizskatās, ka viņai būtu tuvi paziņas.”

“Neviens cilvēks nevar staigāt kā spoks, neatstājot sabiedrībā pēdas. Ko mēs domājam par Mīkaelu Blumkvistu?”

“Mēs neesam viņu tieši izsekojuši, taču nedēļas nogalē ik pa brīdim uzmetām viņam aci,” Faste sacīja. “Ja nu gadījumā Salandere tomēr uzrastos. Viņš pēc darba devās mājās un pa svētkiem laikam nav atstājis dzīvokli.”

“Man grūti noticēt, ka Blumkvistam varētu būt kāds sakars ar slepkavību,” Sonja Mūdiga sacīja. “Viņa alibi ir patiess, un viņš var atskaitīties par visu, ko darīja tajā vakarā.”

“Bet viņš pazīst Salanderi. Viņš ir saikne starp Salanderi un Enšēdes pāri. Turklāt mums ir Blumkvista liecība, ka nedēļu pirms slepkavības Salanderei uzbruka divi vīrieši. Ko lai mēs par to domājam?” Bublanskis jautāja.

“Atskaitot Blumkvistu, uzbrukumam nav neviena liecinieka… ja tas vispār notika,” sacīja Faste.

“Tu domā, ka Blumkvists fantazē vai melo?”

“Nezinu. Bet tas viss izklausās pēc pasaciņām. Vai tad ražens vecis netiktu galā ar mazu meiteni, kas sver aptuveni četrdesmit kilogramus!”

“Kāpēc lai Blumkvists melotu?”

“Varbūt, lai novērstu uzmanību no Salanderes.”

“Bet tur nekas īsti nesakrīt. Blumkvists taču izteica teoriju, ka Enšēdes pāri nogalināja tās grāmatas dēļ, kuru rakstīja Dāgs Svensons.”

“Muļķības,” Faste iebilda. “Tā ir Salandere. Kāpēc kādam nogalināt viņas aizbildni, lai apklusinātu Dāgu Svensonu? Un kam gan… policistam?”

“Ja Blumkvists publiskos savu teoriju, mums te sāksies īsta ellīte ar visādām policistu versijām,” Kurts Svensons sacīja.

Visi pamāja ar galvu.

“Labi,” noteica Sonja Mūdiga. “Kāpēc viņa nošāva Bjūrmanu?” “Un ko nozīmē tas tetovējums?” Bublanskis jautāja, norādīdams uz Bjūrmana vēdera fotogrāfiju.

ES ESMU SADISTISKS LOPS, RIEBEKLIS UN IZVAROTĀJS.

Grupā iestājās īss klusuma bridis.

“Ko saka ārsti?” vaicāja Būmans.

“Tetovējuma vecums varētu būt viens līdz trīs gadi. Tam ir kaut kāda saistība ar ādas apasiņošanu,” Sonja Mūdiga atbildēja.

“Laikam varam pieņemt, ka šo tetovējumu Bjūrmans nebūs sagādājis uz savu roku.”

“Nu, ir jau redzēti visādi trakie, bet šis diezin vai būs standarta motīvs tetovēšanas entuziastiem.”

Sonja Mūdiga pašūpoja rādītājpirkstu.

“Patologs apgalvo, ka tetovējums izskatoties šausmīgi, ko spēju konstatēt pat es. Tātad to veicis pilnīgs amatieris. Adata ir durta nevienādā dziļumā, un tas ir ļoti liels tetovējums ļoti jutīgā ķermeņa daļā. Visā visumā tai jābūt ļoti sāpīgai procedūrai, ko varētu pielīdzināt smagiem miesas bojājumiem.”

“Taču Bjūrmans par to nav ziņojis policijai,” Faste sacīja.

“Arī es neziņotu policijai, ja kāds man uz vēdera ietetovētu tādu tekstu,” sacīja Kurts Svensons.

“Vēl viena lieta,” Sonja Mūdiga turpināja. “Kas būtībā varētu apstiprināt tetovējuma ziņu, ka Bjūrmans bija sadistisks lops.” Viņa atvēra mapi ar izdrukātiem attēliem un nosūtīja tos ap galdu.

“Esmu izdrukājusi tikai dažus paraugus. Bet to visu es atradu kādā mapē Bjūrmana cietajā diskā. Fotogrāfijas ielādētas no inter- neta. Datorā ir ap divtūkstoš tāda veida bilžu.”

Faste iesvilpās un pacēla fotogrāfiju, kurā sieviete bija sasieta brutāli mokošā pozā.

“Varbūt tas ir kaut kas Domino Fashion vai Evil Fingers gaumē,” viņš noteica.

Bublanskis aizkaitināti pamāja, lai Faste tur muti.

“Kā mums to saprast?” Būmans jautāja.

“Tetovējums ir aptuveni divus gadus vecs,” Bublanskis sacīja. “Tolaik Bjūrmans pēkšņi saslima. Ne patologs, ne Bjūrmana slimības vēsture nenorāda, ka viņam būtu bijušas nopietnākas slimības par paaugstinātu asinsspiedienu. Tātad varam pieņemt, ka tur ir kāda saistība.”

“Salandere tajā gadā pārvērtās,” Būmans piebilda. "Viņa pēkšņi pameta darbu Milton Security un nozuda ārzemēs.”

“Vai pieņemsim, ka arī tur ir saistība? Ja tetovējuma ziņa ir pareiza, tad Bjūrmans ir kādu izvarojis. Salandere nenoliedzami būtu pa rokai. Tādā gadījumā tas varētu būt labs slepkavības motīvs.”

“Protams, to var iztulkot arī citādi,” Hanss Faste sacīja. “Es varu iedomāties scenāriju, ka Salandere un tā ķīniete vada kaut kādu eskorta servisu ar sadomazohisma elementiem. Bjūrmans varētu būt viens no tiem trakajiem, kurus uzbudina, ja viņus per mazas meitenes. Viņam ar Salanderi varēja būt kaut kādas atkaribas attiecības, un tad viss nogāja greizi.”

“Bet tas neizskaidro to, kāpēc viņa brauca uz Enšēdi.”

“Ja Dāgs Svensons un Mia Bergmane grasījās atmaskot seksa tirdzniecību, viņi varēja uzdurties Salanderei un Vu. Tas Salanderei varēja būt motīvs nogalināt.”

“Joprojām tikai spekulācijas,” Sonja Mūdiga noteica.

Viņi turpināja apspriedi vēl stundu un pārrunāja arī faktu, ka pazudis Dāga Svensona klēpj dators. Dodoties pusdienu pārtraukumā, visi jutās apmulsuši. Izmeklēšanā bija vairāk jautājumu nekā jebkad agrāk.

Ērika Bergere piezvanīja Svenska Morgon-Posten valdes priekšsēdētājam Magnusam Borgšē, tiklīdz otrdienas rītā bija ieradusies redakcijā.

“Mani šis piedāvājums interesē,” viņa sacīja.

“Tā jau es domāju.”

“Es biju nolēmusi to paziņot tūlīt pēc Lieldienu brīvdienām. Bet, kā tu labi saproti, mums redakcijā šobrīd valda haoss.”

“Dāga Svensona slepkavība. Izsaku līdzjūtību. Briesmīgs gadījums.”

“Tad tu arī saproti, ka šobrīd nav īstais brīdis paziņot, ka es grasos pamest kuģi.”

Borgšē bridi klusēja.

“Mums ir problēma,” viņš sacīja.

“Kāda?”

“Iepriekšējā reizē mēs runājām, ka vieta atbrīvosies no pirmā augusta. Bet lieta tāda, ka galvenais redaktors Hokans Mūranders, kura pēctece tu būsi, ir ļoti slims. Viņam ir problēmas ar sirdi un jāsamazina slodze. Pirms dažām dienām Mūranders runāja ar savu ārstu, un nedēļas nogalē es uzzināju, ka viņš ir nolēmis aiziet ar pirmo jūliju. Bija paredzēts, ka viņš paliks līdz rudenim un tu varēsi strādāt paralēli ar viņu augustā un septembri. Taču šobrīd ir krīzes situācija. Ērika - mums tevi vajadzēs, sākot ar pirmo maiju, vēlākais - ar piecpadsmito.”

“Ak kungs! Tad jau paliek tikai nedēļas.”

“Vai tu joprojām esi ieinteresēta?”

“Jā… bet tas nozīmē, ka man ir tikai mēnesis, lai nokārtotu lietas Millennium.”

“Zinu. Man žēl, Ērika, ka biju spiests tevi nostādīt šādā situācijā. Bet ar mēnesi vajadzētu pietikt, lai nokārtotu lietas žurnālā, kam ir pusducis darbinieku.”

“Bet man jāpamet savējais haosā.”

“Tev tas jāpamet jebkurā gadījumā. Mēs taču tikai pārceļam termiņu par dažām nedēļām.”

“Man ir daži nosacījumi.”

“Kādi?”

“Es palikšu Millennium valdē.”

“Tas laikam nav īpaši labi. Millennium gan ir krietni mazāks un turklāt mēneša žurnāls, tomēr tehniski mēs esam konkurenti.” “Tur neko nevar darīt. Man nebūs nekādas saistības ar Millennium redakcijas darbu, bet es nepārdošu savu daļu. Tātad es palieku valdē.”

“Labi, mēs noteikti varam to atrisināt.”

Viņi vienojās tikties ar valdi aprīļa pirmajā nedēļā, lai apspriestu detaļas un parakstītu līgumu.

Mīkaelu Blumkvistu pārņēma dejā vu sajūta, kad viņš izpētīja aizdomīgo personu sarakstu, ko abi ar Mālinu bija sastādījuši brīvdienās. Sarakstā bija trīsdesmit septiņi cilvēki, kuriem Dāgs Svensons asi uzbruka savā grāmatā. No tiem viņš bija identificējis divdesmit vienu prostitūtu klientu.

Mīkaels piepeši atcerējās, kā pirms diviem gadiem bija sācis dzīt pēdas slepkavam Hēdestadē un atradis aizdomās turamo galeriju, kurā ietilpa aptuveni piecdesmit cilvēku. Bija bezcerīgi lauzīt galvu, kurš no viņiem galu galā varētu būt vainīgais.

Desmitos otrdienas rītā viņš pamāja, lai Mālina Ēriksone ienāk viņa kabinetā. Viņš aizvēra durvis un lūdza Mālinu apsēsties.

Viņi bridi sēdēja klusēdami un dzēra kafiju. Beidzot Mīkels piebīdīja Mālinai sarakstu ar trīsdesmit septiņiem vārdiem, ko abi bija apkopojuši brīvdienās.

“Ko mēs iesāksim?”

“Vispirms mēs pēc desmit minūtēm apspriedīsim šo sarakstu ar Ēriku. Tad mēģināsim viņus citu pēc cita pārbaudīt. Iespējams, šajā sarakstā ir kāds, kam ir sakars ar slepkavību.”

“Un kā mēs viņus pārbaudīsim?”

“Esmu nolēmis pievērsties divdesmit vienam grāmatā atmaskotajam prostitūtu klientam. Viņiem ir vairāk ko zaudēt nekā pārējiem. Esmu nolēmis iet Dāga pēdās un viņus apciemot.” “Skaidrs.”

“Tev būs divi uzdevumi. Pirmkārt, septiņi vārdi tur nav identificēti - divi klienti un pieci suteneri. Tavs uzdevums tuvākajās dienās būs censties viņus identificēt. Daži no vārdiem parādās Mias disertācijā; varbūt tur ir kādas atsauces, kas palīdzētu mums izdibināt viņu īstos vārdus.”

“Labi.”

“Otrkārt, mēs ļoti maz zinām par Līsbetas aizbildni Nilsu Bjūrmanu. Avīzēs ir publicēta pārskatāma biogrāfija, bet es pieņemu, ka puse tur ir aplama.”

“Tātad man jāparokas viņa pagātnē.”

“Tieši tā. Visu, ko vien iespējams atrast.”

Harrieta Vangere piezvanīja Mīkaelam Blumkvistam ap pieciem pēcpusdienā.

“Vai tu vari runāt?”

“Kādu bridi.”

“Tā meitene, kuru meklē… tā ir tā pati, kura palīdzēja mani atrast, vai ne?”

Harrieta Vangere un Līsbeta Salandere nekad nebija tikušās.

“Jā,” Mīkaels atbildēja. “Piedod, man nebija laika piezvanīt un pastāstīt pēdējos jaunumus. Bet tā ir viņa.”

“Ko tas nozīmē?”

“Tev… neko, es ceru.”

“Bet viņa zina visu par mani un to, kas notika pirms diviem gadiem."

“Jā, viņa zina visu, kas notika.”

Harrieta otrā līnijas galā klusēja.

“Harrieta… es neticu, ka viņa to izdarīja. Man jāpieņem, ka viņa nav vainīga. Es uzticos Līsbetai Salanderei.”

“Ja var ticēt tam, ko raksta avīzēs, tad…”

“Nevajag ticēt tam, ko raksta avīzēs. Tik vienkārši. Līsbeta deva vārdu, ka tevi nenodos. Es domāju, ka viņa to turēs visu mūžu. Man viņa šķita ļoti principiāla.”

“Un ja nu viņa neturēs vārdu?”

“Es nezinu, Harrieta. Es darīšu visu, ko spēju, lai noskaidrotu, kas patiesībā notika.”

“Labi.”

“Nenervozē.”

“Es nenervozēju. Bet būšu gatava ļaunākajam. Kā tev iet, Mīkael?”

“Ne visai labi. Mēs strādājam visu laiku kopš slepkavības.” Harrieta Vangere bridi klusēja.

“Mīkael… es šobrīd esmu Stokholmā. Rīt lidošu uz Austrāliju un būšu prom mēnesi.”

“Ak tā.”

“Es dzīvoju tajā pašā viesnīcā.”

“Es nezinu. Jūtos pilnīgi saplosīts. Šonakt man jāstrādā un es nebūšu nekāda patīkamā sabiedrība.”

“Tev nav jābūt patīkamai sabiedrībai. Nāc un atslēdzies uz brītiņu.”

Mīkaels atgriezās mājās ap vieniem naktī. Viņš bija noguris un jau gribēja mest visam mieru un likties gulēt, tomēr ieslēdza datoru un pārbaudīja e-pastu. Nebija pienācis nekas interesants.

Viņš atvēra mapi <LĪSBETA SALANDERE> un pamanīja tajā pavisam jaunu dokumentu. Fails ar nosaukumu [MikBlum] bija novietots blakus failam ar nosaukumu [Sallijai].

Mīkaels jutās gandrīz šokēts, piepeši ieraugot to savā datorā. Viņa ir te. Līsbeta ir bijusi manā datorā. Varbūt pat šobrīd ironlainā. Mīkaels divreiz noklikšķināja.

Viņš droši nezināja, ko bija gaidījis. Vēstuli. Atbildi. Nevainības apliecinājumus. Izskaidrojumu. Līsbetas Salanderes atbilde Mīkaelam Blumkvistam bija kaitinoši īsa. Visa vēstule sastāvēja no viena vienīga vārda. Četri burti.

Zala.

Mīkaels blenza uz šo vārdu.

Dāgs Svensons bija pieminējis vārdu Zala pēdējā telefona sarunā divas stundas pirms nāves.

Ko viņa grib pateikt? Vai Zala būtu saistība starp Bjūrmanu un Dāgu un Miu? Kā? Kāpēc? Kas viņš ir? Un kā Līsbeta to zina? Vai viņa ir iejaukta?

Mīkaels atvēra dokumenta rekvizītus un konstatēja, ka teksts ir uzrakstīts mazāk nekā pirms piecpadsmit minūtēm. Tad viņš piepeši pasmaidīja. Autora ailītē bija rakstīts Mīkaels Blumkvists. Līsbeta bija radījusi failu viņa datorā un ar viņa licencēto programmu. Tas bija labāk par e-pastu un neatstāja izsekojamu IP numuru, lai gan Mīkaels bija visai pārliecināts, ka Līsbetu Salanderi jebkurā gadījumā nevarētu izsekot tīklā. Un tas bez kādām šaubām pierādīja, ka Līsbeta Salandere - izmantojot viņas pašas izteicienu - ir veikusi hostile takover jeb okupējusi viņa datoru.

Mīkaels nostājās pie loga un lūkojās uz Rātsnamu. Viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka Līsbeta šobrīd raugās uz viņu, itin kā meitene atrastos istabā un vērotu viņu caur datora ekrānu.

Patiesībā Līsbeta varēja atrasties jebkur pasaulē, tomēr Mīkaelam bija aizdomas, ka viņa ir krietni tuvāk. Kaut kur Sēdermalmē. Dažu kilometru rādiusā no vietas, kur viņš stāv.

Mīkaels brīdi domāja, tad apsēdās un atvēra jaunu Word dokumentu ar nosaukumu [Sallija-2] un novietoja to uz darbvirsmas. Viņš uzrakstīja kodolīgu vēstuli.

Līsbet,

sarežģītais cilvēk! Kas, pie velna, ir Zala? Vai viņš ir saistība?

Vai tu zini, kurš nogalināja Dāgu & Miu? Tādā gadījumā pasaki, lai mēs varam atrisināt šo ķezu un iet mājās gulēt./Mīkaels

Viņa atradās Mīkaela datorā. Atbilde uzradās minūtes laikā. Mapē uz darbvirsmas parādījās jauns fails, šoreiz ar nosaukumu [KALLE BLUMKVISTS],

Tu esi žurnālists. Noskaidro.

Mīkaels sarauca uzacis. Līsbeta parādīja viņam vidējo pirkstu un izmantoja iesauku, zinādama, ka viņš to necieš. Un nedeva ne mazāko pavedienu. Mīkaels atvēra failu [Sallija-3] un nolika to uz darbvirsmas.

Līsbet,

žurnālists noskaidro lietas, uzdodot jautājumus cilvēkiem, kuri tās pārzina. Es jautāju Tev. Vai Tu zini, kāpēc nogalināja Dāgu un Miu un kurš to izdarīja? Tādā gadījumā pasaki to man. Dod man kādu norādi./Mīkaels

Mīkaels vairākas stundas nomākts gaidīja vēl kādu atbildi. Četros naktī viņš padevās un likās gulēt.

19.      NODAĻA

Trešdiena, 30. marts-piektdiena, 1. aprīlis

Trešdien nenotika nekas īpaši interesants. Mīkaels pavadīja dienu, Dāga Svensona materiālos meklējot visas atsauces uz vārdu Zala. Tieši tāpat kā Līsbeta Salandere, arī viņš Dāga datorā atklāja mapi ar nosaukumu <Zala> un izlasīja trīs failus [Irina P.], [Sandstrems] un [Zala], un, tāpat kā Līsbeta, viņš aptvēra, ka Dāgam policijā bijis avots, vārdā Gulbrandsens. Mīkaelam izdevās atrast viņu Sēderteljes kriminālpolicijā, taču piezvanījis viņš saņēma atbildi, ka Gulbrandsens ir komandējumā un atgriezīsies tikai nākamajā pirmdienā.

Mīkaels konstatēja, ka Dāgs Svensons ir veltījis daudz laika Irinai P. Viņš izlasīja sekcijas protokolu un secināja, ka sieviete nogalināta lēni un nežēlīgi. Slepkavība bija notikusi februāra beigās. Policijai nebija nekādu ziņu par vainīgo, bet, tā kā sieviete bija prostitūta, viņi pieņēma, ka slepkava ir kāds no viņas klientiem.

Mīkaels lauzīja galvu, kāpēc Dāgs ielicis Irinas P. failu mapītē <Zala>. Tas norādīja, ka viņš saista Zaļu ar Irinu P., taču tekstā nebija šādu atsauču. Citiem vārdiem sakot, šo saistību Dāgs bija izveidojis galvā.

Fails [Zala] bija tik īss, ka drīzāk izskatījās pēc nejaušām darba piezīmēm. Mīkaels nosprieda, ka Zala (ja tāds vispār eksistē) ir teju vai spoks kriminālajā pasaulē. Tas nešķita īsti reāli, un tekstam trūka norāžu uz avotiem.

Mīkaels aizvēra failu un pakasīja galvu. Izmeklēt Dāga un Mias slepkavību bija daudz sarežģītāks uzdevums, nekā viņam licies. Turklāt nemitīgi uzmācās šaubas. Nelaime tā, ka patiesībā itin nekas viennozīmīgi nenorādīja, ka Līsbetai nav saistības ar slepkavībām. Viņš balstījās tikai uz savu sajūtu: iespēja, ka Līsbeta būtu aizbraukusi uz Enšēdi un nogalinājusi divus viņa draugus, ir absurda.

Mīkaels zināja, ka viņai netrūkst naudas: meitene bija izmantojusi savu hakeres talantu, lai nozagtu fantastisku summu vairāku miljardu kronu apmērā. Pat Līsbeta nezināja, ka viņš zina. Ja neņem vērā to, ka Mīkaels (ar Līsbetas piekrišanu) bija spiests pastāstīt par viņas dotībām IT jomā Ērikai Bergerei, viņš nekad nebija atklājis meitenes noslēpumu nevienam citam.

Mīkaels negribēja ticēt, ka Līsbeta ir vainojama slepkavībā. Viņš bija meitenei parādā un nekad nespēs to atmaksāt. Līsbeta bija izglābusi ne tikai Mīkaela dzīvību, kad Martins Vangers grasījās viņu nogalināt, bet arī viņa profesionālo karjeru un, iespējams, žurnālu Millennium, pasniedzot finansista Hansa Vennerstrema galvu uz paplātes.

Tas uzlika pienākumus. Mīkaels palika uzticams Līsbetai Salanderei. Vienalga, vai meitene ir vainīga vai ne, viņš bija nolēmis darīt visu, ko spēj, lai Līsbetai palīdzētu, kad viņu agri vai vēlu notvers.

Tomēr viņš arī saprata, ka itin neko par meiteni nezina. Daiļrunīgie psihiatru izteikumi, fakts, ka līsbeta piespiedu kārtā ārstēta vienā no valsts labākajām psihiatriskajām klīnikām un ka viņai turklāt atņemta rīcībspēja, bija ļoti nopietni norādījumi, ka ar viņu viss nav kārtībā. Sv. Stefana psihiatriskās klīnikas galvenais ārsts Pēters Telebūrians tagad bieži parādījās plašsaziņas līdzekļos. Konfidencialitātes dēļ viņš par Līsbetu Salanderi stāstīja maz, toties apsprieda psihiatrijas pacientu aprūpes nožēlojamo stāvokli. Viņš bija ne tikai cienīta autoritāte Zviedrijā, bet arī starptautiski atzīts izcils psihiatrisko slimību eksperts. Telebūrians likās ļoti pārliecinošs, un viņam izdevās paust simpātijas pret upuriem un viņu ģimenēm, vienlaikus izrādot rūpes par Līsbetas labklājību.

Mīkaels prātoja, vai viņam vajadzētu sazināties ar Pēteru Telebūrianu un vai šis ārsts spētu kaut kā palīdzēt. Tomēr viņš atturējās. Viņš pieņēma, ka Telebūrians paspēs palīdzēt Līsbetai, kad viņa būs aizturēta.

Pēdīgi Mīkaels devās uz redakcijas virtuvīti, ielēja kafiju krūzītē ar moderātu partijas logo un tad iegāja pie Ērikas Bergeres.

“Man ir garš saraksts ar prostitūtu pircējiem un suteneriem, ko intervēt,” viņš sacīja.

Ērika norūpējusies pamāja ar galvu.

“Droši vien vajadzēs divas vai trīs nedēļas, lai pārbaudītu visus sarakstā. Viņi ir izkaisīti no Strengnēsas līdz Noršēpingai. Man vajadzēs mašīnu.”

Ērika atvēra somiņu un izņēma sava BMW atslēgas.

“Vai tev nav iebildumu?”

“Protams, ne. Es braucu uz darbu ar Saltšē vilcienu. Un, ja vajadzība spiedīs, es varu paņemt Grēgera mašīnu.”

“Paldies.”

“Taču ir viens noteikums.”

“Kāds?”

“Daži no tiem tipiem ir īsti briesmoņi. Ja tu dodies apsūdzēt sutenerus Dāga un Mias slepkavībā, tad es gribētu, lai tu šito paņem līdzi un vienmēr turi jakas kabatā.”

Viņa nolika uz rakstāmgalda asaru gāzes baloniņu.

“No kurienes tev tas?”

“Pagājušajā gadā nopirku ASV Es tak viena pati skraidu apkārt pa naktīm bez ieroča.”

“Tad nu gan būs jautri, ja es to izmantošu un iesēdīšos par nelegālu ieroču glabāšanu.”

“Labāk tā nekā rakstīt tavu nekrologu. Mīkael… es nezinu, vai tu to apjēdz, bet reizēm es ļoti baiļojos par tevi.”

“Ak tā.”

“Tu riskē un esi tik ellīgi pašpārliecināts, ka nekad nespēj atteikties no kādām muļķībām.”

Mīkaels pasmaidīja un nolika asaru gāzi atpakaļ uz Ērikas galda.

“Paldies par rūpēm. Bet man to nevajag.”

“Mik, es uzstāju!”

“Ir jau labi. Bet es esmu sagatavojies.”

Viņš iebāza roku žaketes kabatā un izņēma kādu nieciņu. Tā bija asaru gāzes patrona, ko viņš bija atradis Līsbetas somā un tagad nēsāja sev līdzi.

Bublanskis pieklauvēja pie Sonjas Mūdigas kabineta durvju stenderes un apsēdās apmeklētāju krēslā pie viņas rakstāmgalda. “Dāga Svensona dators,” viņš sacīja.

“Es ari esmu par to domājusi,” Mūdiga atteica. “Es saliku kopā Svensona un Bergmanes mūža pēdējo dienu. Joprojām ir daži baltie plankumi, taču todien Svensons neiegriezās Millennium redakcijā. Toties staigāja pa pilsētu un ap četriem pēcpusdienā satika senu studiju biedru. Tā bija nejauša saskriešanās kādā kafejnīcā Drotninggātanā. Studiju biedrs stāsta, ka Dāgam Svensonam mugursomā noteikti bijis dators. Viņš to redzējis un pat izteicis kādu piezīmi.”

“Bet ap vienpadsmitiem vakarā, kad Svensons bija nošauts, datora viņa dzīvoklī nebija.”

“Tieši tā.”

“Kādu secinājumu mēs varam izdarīt?”

“Viņš varēja vēl kaut kur iegriezties un kaut kāda iemesla dēļ atstāt vai aizmirst datoru tur.”

“Cik tas ir ticami?”

“Ne īpaši. Bet viņš varēja nodot to servisā vai remontā. Vēl pastāv iespēja, ka Svensonam ir kāda cita, mums nezināma vieta, kur viņš strādā. Agrāk viņš īrēja rakstāmgaldu kādā ārštatnieku birojā Sv. Ērika laukumā.”

“Jā.”

“Vēl, protams, varētu būt, ka datoru paņēma slepkava.”

“Kā stāsta Armanskis, Salandere ļoti labi pārzina datorus.” “Jā.” Sonja Mūdiga pamāja.

“Hmm. No Blumkvista teorijas taču izriet, ka Svensonu un Bergmani nogalināja Svensona pētījuma dēļa. Un tam vajadzētu atrasties viņa datorā.”

“Mēs velkamies iepakaļ. Trīs slepkavību upuri rada tik daudz nesaistītu pēdu, ka mēs nepaspējam tām izsekot, bet patiesībā vēl neesam tā kārtīgi pārmeklējuši Dāga Svensona darba vietu Millennium redakcijā.”

“Es šorīt runāju ar Ēriku Bergeri. Viņi brīnoties par to, ka mēs neesam aizgājuši apskatīt Svensona mantas.”

“Mēs pārāk daudz spēka veltījām tam, lai pēc iespējas ātrāk atrastu Salanderi, bet joprojām pārāk maz zinām par motīvu. Vai tu varētu…”

“Es vienojos ar Bergeri, ka apciemošu Millennium redakciju rit.”

“Paldies.”

Ceturtdien Mīkaels sēdēja pie sava rakstāmgalda un runāja ar Mālinu Ēriksoni, kad izdzirda redakcijā iezvanāmies telefonu. Viņš pa durvju spraugu pamanīja Henriju Kortesu un nelikās zinis par signālu. Tad kaut kur apziņas stūrītī aptvēra, ka zvana telefons uz Dāga Svensona rakstāmgalda. Mīkaels aprāvās teikuma vidū un pielēca kājās.

“Stop - neaiztiec telefonu!” viņš iebļāvās.

Henrijs Kortess tikko bija uzlicis plaukstu uz klausules. Mīkaels skrēja caur redakciju. Velns, kā tur bija tas vārds…?

“Indigo tirgus pētījumi, Mīkaels klausās. Kā es varu palīdzēt?”

“Ēe… sveiki, mani sauc Gunnars Bjerks. Es saņēmu vēstuli, ka esmu laimējis mobilo telefonu.”

“Apsveicu!” Mīkaels sacīja. “Tas ir jaunākā modeļa Sony Ericsson.”

“Un tas ir par velti?”

“Par velti. Bet, lai saņemtu dāvanu, jums jāpiedalās intervijā. Mēs veicam tirgus pētījumus un padziļinātu analīzi dažādiem uzņēmumiem. Atbildes uz jautājumiem prasīs apmēram stundu. Ja piedalīsieties, jūs nokļūsiet nākamajā kārtā un iegūsiet iespēju laimēt simt tūkstošus kronu.”

“Skaidrs. Vai to var izdarīt pa telefonu?”

“Diemžēl ne. Intervijā ir paredzēts apskatīt dažādu uzņēmumu logo un tos atpazīt. Mēs ari jautāsim, kādas reklāmas jums šķiet pievilcīgas, un parādīsim dažādus paraugus. Mums jānosūta viens no mūsu darbiniekiem.”

“Ak tā… un kā mani izvēlējās?”

“Mēs veicam tādus pētījumus pāris reižu gadā. Šobrīd mēs pievēršamies labi nodrošinātiem vīriešiem jūsu vecuma grupā. Izvēlējāmies personas kodus pēc nejaušības principa.”

Beidzot Gunnars Bjerks piekrita tikties ar Indigo tirgus pētījumu darbinieku. Viņš paziņoja, ka esot slimības atvaļinājumā un atpūšoties vasarnīcā Smodālarē. Bjerks aprakstīja ceļu. Viņi vienojās tikties piektdienas rītā.

“YESl” Mīkaels iesaucās, nolicis klausuli. Viņš pavicināja gaisā dūri. Mālina Ēriksone un Henrijs Kortess pārsteigti saskatījās.

Paolo Roberto nolaidās Ārlandā pusdivpadsmitos ceturtdienas priekšpusdienā. Viņš bija nogulējis lielāko daļu lidojuma no Ņujorkas un šoreiz nejuta nekādu nogurumu.

Viņš bija pavadījis ASV vienu mēnesi, diskutējot par boksu, skatoties prezentācijas mačus un meklējot idejas projektam, ko bija iecerējis pārdot Strix Television. Roberto skumīgi secināja, ka ir pārtraucis savu profesionāļa karjeru gan pēc maigiem ģimenes mudinājumiem, gan vienkārši tāpēc, ka sāka kļūt par vecu. Atlika tikai uzturēt formu, intensīvi trenējoties vismaz reizi nedēļā. Viņš joprojām bija plaši pazīstams bokseris un cerēja, ka tādā vai citādā veidā strādās sportā visu atlikušo mūžu.

Paolo Roberto paņēma savu somu pie bagāžas lentes. Muitā viņu apturēja un jau grasījās vest uz kontroli. Tomēr vienam no muitniekiem acis bija īstajā vietā, un viņš pazina Roberto. “Labdien, Paolo! Pieņemu, ka jums somā ir tikai boksa cimdi.” Paolo Roberto apstiprināja, ka viņam nav nekādu kontrabandas preču, un tika ielaists valstī.

Viņš izgāja ielidošanas zālē un devās uz Ārlandas ekspreša izeju, kad piepeši apstājās un blenza uz Līsbetas Salanderes seju vakara avīžu reklāmas plakātos. Sākumā viņš nesaprata, ko redz. Viņš nosprieda, ka varbūt tomēr ir pārguris. Tad vēlreiz izlasīja virsrakstu.

LĪSBETAS SALANDERES MEDĪBAS

Viņš pievērsa skatienu citam plakātam.

EKSTRA

PAR TRĪSKĀRŠU SLEPKAVĪBU MEKLE PSIHOPĀTI

Roberto lēnām iegāja Pressbyrān kioskā, nopirka abas vakara avīzes un rīta avīzes un tad aizgāja uz kafetēriju. Viņš lasīja avīzes aizvien pieaugošā izbrīnā.

Ceturtdienas vakarā, ap vienpadsmitiem pārnācis mājās savā dzīvoklī Bellmansgātanā, Mīkaels Blumkvists jutās noguris un nomākts. Viņš bija nolēmis doties pie miera agri un mēģināt mazliet atgūt nokavēto miegu, taču nespēja turēties pretī kārdinājumam pievienot iBook tīklam un pārbaudīt e-pastu.

Viņš nebija saņēmis neko interesantu, tomēr drošības pēc atvēra mapi < LĪSBETA SALANDERE >. Mīkaela pulss tūlīt paātrinājās, līdzko viņš pamanīja jaunu failu ar nosaukumu [MBJ. Viņš divreiz noklikšķināja uz tā.

Prokurors Ē. noplūdina informāciju plašsaziņas līdzekļiem. Pajautā viņam, kāpēc viņš nav noplūdinājis vecos policijas izmeklēšanas materiālus.

Mīkaels apmulsis pārdomāja mīklaino ziņu. Ko viņa ar to domāja? Kādus vecos izmeklēšanas materiālus? Viņš nesaprata, uz ko Līsbeta mērķē. Sarežģītais cilvēks. Kāpēc viņai katra ziņa jāpataisa par rēbusu? Pēc brīža viņš atvēra jaunu failu ar nosaukumu [Mīklaini],

Sveika, Sallijl Esmu pārguris līdz nāvei, strādāju visu laiku kopš slepkavības. Man nav vēlēšanās spēlēt mīklu minēšanu. Iespējams, ka Tu neuztraucies vai neuztver situāciju nopietni, bet es gribu uzzināt, kurš nogalināja manus draugus./M

Viņš gaidīja pie datora. Atbilde [Mīklaini 2] parādījās pēc minūtes.

Ko Tu iesāksi, ja tā esmu es?

Mīkaels atbildēja ar [Mīklaini 3],

Līsbet, ja Tu tiešām esi pilnīgi sajukusi, tad Tev laikam var palīdzēt tikai Pēters Telebūrians. Bet es nedomāju, ka Tu nogalināji Dāgu un Miu. Es ceru un lūdzos, kaut mans pieņēmums būtu pareizs.

Dāgs un Mia grasījās atmaskot seksa tirdzniecību. Mana hipotēze: tas kaut kādā veidā radīja slepkavības motīvu. Bet man nav, pie kā pieķerties.

Es nezinu, kas starp mums notika, bet mēs abi reiz diskutējām par draudzību. Es sacīju, ka draudzība balstās uz divām lietām - cieņu un uzticēšanos. Pat ja es Tev nepatīku, Tu joprojām vari man uzticēties un paļauties uz mani. Es nekad neesmu atklājis Tavus noslēpumus. Pat to, kas notika ar Vennerstrema miljardiem. Uzticies man. Es neesmu Tavs ienaidnieks./M

Atbilde kavējās tik ilgi, ka Mīkaels jau bija zaudējis cerību. Bet tad pēc piecdesmit minūtēm tā piepeši materializējās kā [Mīklaini 4].

Es to apdomāšu.

Mīkaels uzelpoja. Piepeši viņš sajuta mazu cerību stariņu. Šī atbilde nozīmēja tieši to, kas tur rakstīts. Līsbeta to apdomās. Pirmo reizi, kopš piepeši pazudusi no Mīkaela dzīves, Līsbeta ar viņu vispār sarunājās. Tas, ka viņa apdomāsies, nozīmēja, ka viņa visādā ziņā apsvērs, vai vispār vēlas runāt ar Mīkaelu. Viņš uzrakstīja [Mīklaini 5].

Labi. Es gaidīšu. Bet nekavējies ilgi.

Kriminālinspektors Hanss Faste saņēma mobilā telefona zvanu brīdī, kad piektdienas rītā ceļā uz darbu atradās Longholmsgā- tanā pie Rietumu tilta. Policijai nepietika resursu, lai pastāvīgi novērotu dzīvokli Lundagātanā, tāpēc viņi bija lūguši kādu kaimiņu, pensionētu policistu, paturēt to acīs.

“Ķīniete tikko ienāca pa durvīm,” kaimiņš sacīja.

Diezin vai Hanss Faste būtu varējis atrasties vēl izdevīgākā vietā. Viņš izdarīja neatļautu pagriezienu, gar autobusu pieturu iegriezdamies Hēgalidsgātanā tieši pirms tilta, un brauca uz

Lundagātanu. Faste apturēja mašīnu mazāk nekā divas minūtes pēc sarunas, pārskrēja pāri ielai un caur vārtiem devās uz sētas māju.

Mirjama Vu joprojām stāvēja pie sava dzīvokļa durvīm un blenza uz izurbto atslēgu un aizzīmogotajām durvīm, kad izdzirda soļus kāpnēs. Viņa apgriezās un ieraudzīja labi trenētu liela auguma vīru ar ciešu skatienu. Mirjama Vu uztvēra viņu kā ienaidnieku, nometa somu uz grīdas un sagatavojās demonstrēt Tai boksa paņēmienus, ja radīsies tāda vajadzība.

“Mirjama Vu?” vīrietis jautāja.

Mirjamai par pārsteigumu, viņš izņēma policista apliecību.

“Jā,” Mimī atbildēja. “Kas par lietu?”

“Kur jūs bijāt pagājušajā nedēļā?”

“Es biju izbraukusi. Kas noticis? Vai te bija ielaušanās?”

Faste lūkojās uz meiteni.

“Lūgšu jūs doties man līdzi uz Kungsholmenu,” viņš sacīja un uzlika plaukstu Mirjamai Vu uz pleca.

Bublanskis un Mūdiga ieraudzīja visai aizkaitinātu Mirjamu Vu, kad Faste eskortēja viņu uz nopratināšanas telpu.

“Apsēdieties, lūdzu. Es esmu kriminālinspektors Jans Bublanskis, un šī ir mana kolēģe Sonja Mūdiga. Man žēl, ka bijām spiesti jūs atvest šādā veidā, taču mums ir daudz jautājumu, uz kuriem gribam saņemt atbildes.”

“Ak tā. Kāpēc? Viņš nav diezko runīgs.”

Mimī ar īkšķi pamāja uz Fastes pusi.

“Mēs jūs meklējām vairāk nekā nedēļu. Vai varat paskaidrot, kur jūs bijāt?”

“Varu gan. Bet es to negribu, un, cik zinu, tā nav jūsu darīšana.”

Bublanskis sarauca uzacis.

“Es atgriežos mājās un atrodu savas durvis atlauztas un aizlīmētas ar policijas līmlentēm, un viens steroīdus pārēdies tēviņš atvelk mani šurp. Vai varu lūgt paskaidrojumu?”

“Vai tev nepatīk tēviņi?” Hanss Faste jautāja.

Mirjama Vu apstulbusi blenza uz viņu. Bublanskis un Mūdiga uzmeta Fastem asus skatienus.

“Vai tas jāsaprot tā, ka jūs aizvadītajā nedēļā neesat lasījusi avīzes? Vai bijāt ārzemēs?”

Mirjama Vu apmulsa un sāka justies nedroši.

“Neesmu lasījusi avīzes. Es biju Parīzē un divas nedēļas ciemojos pie vecākiem. Nāku taisnā ceļā no Centrālās stacijas.” “Jūs braucāt ar vilcienu?”

“Man nepatīk lidot.”

“Un šodien jūs neredzējāt Zviedrijas avīžu pirmās lapas?”

“Es tikko izkāpu no nakts vilciena un ar metro devos mājās.” Inspektors Burbulis apdomājās. Šorīt pirmajās lapās nekas nebija rakstīts par Salanderi. Viņš piecēlās, izgāja no istabas un pēc minūtes atgriezās ar Aftonbladet Lieldienu numuru, kura pirmo lappusi aizņēma Līsbetas Salanderes pases fotogrāfija.

Mirjama Vu gandrīz noģība.

Mīkaels Blumkvists sekoja ceļa norādījumiem, lai nokļūtu sešdesmit divus gadus vecā Gunnara Bjerka vasarnīcā Smodālarē. Viņš apturēja mašīnu un konstatēja, ka “vasarnīca” ir modema savrupmāja pēc visiem dzīvojamo māju standartiem ar skatu uz Jungfrufjerdenu. Viņš pa grants celiņu devās uz durvīm un piezvanīja. Gunnars Bjerks bija visai līdzīgs pases fotogrāfijai, ko bija sameklējis Dāgs Svensons.

“Labdien,” Mīkaels sacīja.

“Ā, jūs atradāt ceļu.”

“Nekādu problēmu.”

“Nāciet iekšā. Mēs varam apsēsties virtuvē.”

“Labi.”

Šķita, ka Gunnars Bjerks ir vesels, tikai mazliet pieklibo. “Man ir slimības atvaļinājums,” viņš sacīja.

“Ceru, nekas nopietns,” Mīkaels teica.

“Gaidu diska trūces operāciju. Vai vēlaties kafiju?”

“Nē, paldies,” Mīkaels atteica, apsēdās uz virtuves krēsla, atvēra somu un izņēma mapi. Bjerks apsēdās viņam iepretī.

“Man šķiet, ka jūs izskatāties kaut kur redzēts. Vai esam tikušies?”

“Nē,” Mīkaels atbildēja.

“Jūs izskatāties ļoti pazīstams.”

“Varbūt esat redzējis mani avīzēs.”

“Kā jūs teicāt - kā jūs sauc?”

“Mīkaels Blumkvists. Esmu žurnālists un strādāju žurnālā Millennium.”

Gunnars Bjerks izskatījās apjucis. Tad viņam atausa gaisma. Kalle Blumkvists. Vennerstrema lieta. Tomēr Bjerks vēl nebija aptvēris, ko tas nozīmē.

“Millennium. Nezināju, ka jūs veicat tirgus pētījumus.”

“Tikai izņēmuma kārtā. Es gribētu, lai jūs apskatāt trīs fotogrāfijas un pasakāt, kurš modelis jums vislabāk patīk.”

Mīkaels nolika uz galda trīs izdrukātas meiteņu fotogrāfijas. Viena no tām bija ielādēta no kāda pornosaita internetā. Divas pārējās bija krāsainas pases fotogrāfijas.

Piepeši Gunnars Bjerks kļuva bāls kā līķis.

“Es nesaprotu.”

“Tiešām? Šī ir Lidija Komarova, sešpadsmit gadus veca meitene no Minskas Baltkrievijā. Blakus Mjanga So Čina, pazīstama kā Jo-Jo no Taizemes. Viņai ir divdesmit pieci gadi. Un visbeidzot jūs redzat deviņpadsmitgadīgo Jeļenu Barasovu no Tallinas. Jūs pirkāt seksuālus pakalpojumus no šīm trim sievietēm, un es gribētu zināt, kura jums patika vislabāk. Uzskatiet to par tirgus izpēti.”

Šaubu mākts, BUBLANSKIS skatījās uz Mirjamu Vu, kura blenza viņam pretī.

“Tātad apkopojot: jūs apgalvojat, ka pazīstat Līsbetu Salanderi aptuveni trīs gadus. Viņa šopavasar bez atlīdzības pārrakstīja jums savu dzīvokli un pārcēlās citur. Kad viņa parādās, jums šad un tad ir sekss, bet jūs nezināt, kur viņa dzīvo, ar ko nodarbojas vai kā pelna iztiku. Jūs gribat, lai es tam ticu?”

“Man nospļauties uz to, kam jūs ticat. Neesmu izdarījusi neko nelikumīgu, un tā nav ne jūsu, ne kāda cita darīšana, kā es dzīvoju un ar ko es guļu.”

Bublanskis nopūtās. Ziņu, ka piepeši parādījusies Mirjama Vu, viņš šorīt bija uzņēmis ar atvieglojumu. Beidzot kāds pavērsiens. Tomēr no viņas saņemtā informācija itin neko nenoskaidroja. Patiesībā tā bija ārkārtīgi savāda. Nelaime tā, ka Bublanskis ticēja Mirjamai Vu. Viņa atbildēja skaidri un saprotami, bez vilcināšanās. Viņa varēja aprakstīt vietas un laikus, kad tikusies ar Salanderi, un ļoti detalizēti pastāstīja, kā tas gadījies, ka viņa pārvācās uz Lundagātanu, - tāpēc Bublanskis un Mūdiga secināja, ka tik ērmīgs stāsts var būt tikai un vienīgi patiess.

Hanss Faste klausījās Mirjamas Vu nopratināšanu aizvien pieaugošā aizkaitinājumā, taču viņam izdevās turēt muti. Viņš uzskatīja, ka Bublanskis ir pārāk maigs pret ķīnieti, kura acīm redzami bija augstprātīga un daudz pļāpāja, lai izvairītos atbildēt uz vienīgo svarīgo jautājumu. Kur, ellē, slēpjas tā nolādētā kuce Līsbeta Salandere?

Taču Mirjama Vu nezināja, kur atrodas Līsbeta Salandere. Viņa nezināja, kur Salandere strādā. Nekad nebija dzirdējusi par Milton Security. Nekad nebija dzirdējusi par Dāgu Svensonu vai Miu Bergmani un tātad nevarēja atbildēt ne uz vienu nozīmīgu jautājumu. Viņai nebija ne jausmas, ka Salanderei atņemta rīcībspēja, ka viņa pusaudzes gados bijusi ievietota psihiatriskajā klīnikā un viņas personas lietā ir daiļrunīgi psihiatru izteikumi.

Toties Mirjama Vu varēja apstiprināt, ka viņas abas ar Līsbetu apmeklējušas Dzirnavas, tur skūpstījušās, tad devušās mājās uz Lundagātanu un šķīrušās agri nākamajā rītā. Pēc dažām dienām Mirjama devusies uz Parīzi un palaidusi garām visus virsrakstus zviedru avīzēs. Kopš tā vakara Dzirnavās viņa Līsbetu neesot redzējusi, atskaitot īsu bridi, kad Līsbeta ienākusi atdot automašīnas atslēgas.

“Mašīnas atslēgas?” Bublanskis brīnījās. “Salanderei nav mašīnas.”

Mirjama Vu paskaidroja, ka Līsbeta nopirkusi vīna sarkanu hondu, kas novietota pie viņu mājas. Bublanskis piecēlās un paskatījās uz Sonju Mūdigu.

“Lūdzu, turpini nopratināšanu!” viņš sacīja un izgāja no telpas.

Viņš bija spiests uzmeklēt Jerkeru Holmbergu un lūgt viņu veikt tehnisko apskati vīna sarkanai hondai. Un vēl viņam vajadzēja palikt vienatnē un padomāt.

Slimais Drošības policijas ārzemnieku nodaļas vadītāja vietnieks Gunnars Bjerks kā pelnu pelēks spoks sēdēja virtuvē ar skaisto skatu uz Jungfrufjerdenu. Mīkaels vēroja viņu ar pacietīgu, neitrālu skatienu. Tobrīd viņš jau bija pārliecināts, ka Bjerkam nav itin nekādas saistības ar slepkavību Enšēdē. Tā kā Dāgs Svensons nebija paspējis viņu konfrontēt, Bjerkam nebija ne jausmas, ka viņu ar visu vārdu un fotogrāfiju tūlīt atmaskos skandalozā reportāžā par prostitūtu pircējiem.

Bjerks bija sagādājis tikai vienu interesantu detaļu. Izrādījās, ka viņš ir personiski pazīstams ar advokātu Nilsu Bjūrmanu. Viņi bija tikušies Policijas šāvēju klubā, kurā Bjerks aktīvi darbojās divdesmit astoņus gadus. Kādu laiku viņš pat kopā ar Bjūrmanu bija ievēlēts valdē. Pazīšanās nebija tuva, taču viņi pāris reižu bija satikušies brīvajā laikā un kopā pusdienojuši.

Nē, viņš neesot redzējis Bjūrmanu vairākus mēnešus. Cik viņš atceroties, pēdējoreiz viņš saticis Bjūrmanu pagājušās vasaras nogalē, kad abi iedzēruši pa alus kausam kādā āra kafejnīcā. Viņam žēl, ka tā psihopāte nogalinājusi Bjūrmanu, bet viņš nedomājot iet uz bērēm.

Mīkaels brīdi domāja par šo sakritību, bet pamazām jautājumi izsīka. Bjūrmans savā sabiedriskajā un profesionālajā dzīvē noteikti ir pazinis simtiem cilvēku. Tas, ka viņš pazina kādu personu, kura figurēja Dāga Svensona materiālos, nebija nedz dīvaini, nedz statistiski neiespējami. Mīkaels bija atklājis, ka arī viņš pats pavirši pazīst kādu žurnālistu, kurš atrodams Dāga papīros.

Bija laiks beigt. Bjerks bija izdzīvojis visas paredzamās fāzes. Vispirms noliegumu, pēc tam - kad Mīkaels parādīja dokumentus - dusmas, draudus, kukuļošanas mēģinājumu un visbeidzot lūgšanos. Mīkaels to visu ignorēja.

“Vai jūs saprotat, ka izpostīsiet manu dzīvi, ja to publicēsiet?” Bjerks beidzot jautāja.

“Jā,” Mīkaels atbildēja.

“Un tomēr jūs to darīsiet.”

“Noteikti.”

“Kāpēc? Vai tad jūs nevarat izrādīt iejūtību? Es esmu slims.”

“Interesanti, ka par argumentu jūs izmantojat iejūtību.”

“Būt cilvēcīgam neko nemaksā.”

“Tur jums taisnība. Kamēr te žēlojaties, ka es grasos izpostīt jūsu dzīvi, jūs ar saviem noziegumiem esat izpostījis dzīvi vairākām jaunām meitenēm. Mēs varam dokumentēt trīs no šiem noziegumiem. Diezin cik daudz vēl tādu ir bijis. Kur tad bija jūsu cilvēcība?”

Mīkaels piecēlās, savāca savus papīrus un iebāza atpakaļ datorsomā.

“Es pats atradīšu ceļu.”

Viņš devās uz durvīm, bet tad apstājās un atkal pagriezās pret Bjerku.

“Vai esat dzirdējis par cilvēku, vārdā Zala?” viņš jautāja.

Bjerks blenza uz viņu. Viņš joprojām bija tā apstulbis, ka tik tikko dzirdēja Mīkaela vārdus. Vārds Zala viņam neko nenozīmēja. Tad viņa acis iepletās.

Zala!

Tas nav iespējams.

Bjūrmans!

Vai tas var būt iespējams?

Mīkaels ievēroja pārmaiņu un paspēra soli atpakaļ pie virtuves galda.

“Kāpēc jūs jautājat par Zaļu?” Bjerks vaicāja. Viņš izskatījās gandrīz šokēts.

“Tāpēc, ka viņš mani interesē,” Mīkaels atteica.

Virtuvē iestājās saspringts klusums. Mīkaelam šķita, ka viņš gandrīz var saskatīt, kā Bjerka galvā griežas zobratiņi. Beidzot Bjerks paņēma cigarešu paciņu no virtuves palodzes. Tā bija pirmā cigarete, ko viņš aizsmēķēja kopš Mīkaela ierašanās.

“Vai es zinu kaut ko par Zaļu… cik tas jums ir vērts?”

“Atkarībā no tā, ko jūs zināt.”

Bjerks domāja. Viņa galvā mutuļoja domas un emocijas.

Pie joda, kā Mīkaels Blumkvists varēja zināt kaut ko par Zala- čenko?

“Sen neesmu dzirdējis šo vārdu,” Bjerks beidzot sacīja.

“Tātad jūs zināt, kas viņš ir?” Mīkaels jautāja.

“To es neteicu. Ko jūs gribat?”

Mīkaels brīdi vilcinājās.

“Viņš ir viens no vārdiem to personu sarakstā, ar kurām nodarbojās Dāgs Svensons.”

“Ko tas ir vērts?”

“Kas tad?”

“Ja es aizvestu jūs pie Zaļas… Vai jūs varētu aizmirst mani reportāžā?”

Mīkaels lēnām apsēdās. Pēc Hēdestades viņš bija nolēmis vairs nekad netirgoties. Viņš nedomāja tirgoties ar Bjerku un gribēja viņu atmaskot, lai notiktu kas notikdams. Toties bija sapratis, ka ir pietiekami nekaunīgs, lai spēlētu dubultspēli un vienotos ar Bjerku. Viņu nemocīja sirdsapziņa. Bjerks bija policists, kurš izdarījis noziegumu. Ja viņš zināja iespējamā slepkavas vārdu, viņa pienākums bija iejaukties, nevis izmantot informāciju savam labumam. Tātad Bjerks drīkstēja cerēt, ka izkļūs sveikā, ja sagādās informāciju par citu noziedznieku. Mīkaels iebāza roku žaketes kabatā un ieslēdza diktofonu, ko bija izslēdzis, pieceļoties no galda.

“Stāstiet,” viņš sacīja.

Sonja Mūdiga bija pārskaitusies uz Hansu Fasti, taču ne ar vaibstu neizrādīja, ko par viņu domā. Mirjamas Vu pratināšana kopš Bublanska aiziešanas bija visāda, tikai ne lietišķa, un Faste pilnībā ignorēja Mūdigas niknos skatienus.

Mūdiga brīnījās. Hanss Faste ar savu mačo stiliņu viņai nekad nebija paticis, tomēr viņa uzskatīja Fasti par kompetentu policistu. Šodien no šīs kompetences nebija ne vēsts. Fasti acīm redzami provocēja skaista un inteliģenta lesbiete. Tikpat skaidrs bija ari tas, ka Mirjama Vu manīja Fastes aizkaitinājumu un nekaunīgi viņu kacināja.

“Tātad jūs atradāt manā kumodē vibratoru. Ko jūs fantazējāt?”

Mirjama Vu ziņkārīgi iespurcās. Faste izskatījās gatavs uzsprāgt.

“Turi muti un atbildi uz jautājumiem!” viņš sacīja.

“Jūs jautājāt, vai es ar to mēdzu izdrāzt Līsbetu Salanderi. Un es atbildu, ka jums gar to nav nekādas daļas.”

Sonja Mūdiga pacēla roku.

“Mirjamas Vu pratināšana tiek pārtraukta pulksten 11.12.”

Mūdiga izslēdza diktofonu.

“Mirjama, lūdzu, palieciet sēžam. Faste, vai varu ar tevi aprunāties?”

Mirjama Vu mīlīgi pasmaidīja, kad Faste uzmeta viņai sirdīgu skatienu un aiz Mūdigas izlāčoja gaitenī. Sonja apgriezās uz papēža un nostājās gandrīz divus centimetrus no Fastes deguna.

“Bublanskis man uzdeva turpināt nopratināšanu. Tu ne mazākajā mērā tai nepalīdzi.”

“Ak tā gan! Tā draņķa mauka izlokās kā čūska!”

“Vai šajā salīdzinājumā slēptos kāds Freida simbols?”

“Ko?"

“Aizmirsti to. Ej, sameklē Kurtu Svensonu un uzspēlē ar viņu krustiņus un nullītes vai ej lejā un pašaudies, vai dari vienalga ko. Bet turies tālāk no šīs nopratināšanas.”

“Nolāpīts, ko tas nozīmē, Mūdiga?”

“Tu man izgāz nopratināšanu.”

“Vai viņa tevi tā uzbudina, ka tu gribi pratināt vienatnē?” Pirms Sonja Mūdiga paspēja apdomāties, viņas roka pašāvās uz augšu un iecirta Hansam Fastem pļauku. Viņa to nožēloja tajā pašā mirklī, taču bija jau par vēlu. Sonja aši pameta skatienu uz gaiteni un atvieglota konstatēja, ka notikušajam nav liecinieku.

Vispirms Hanss Faste izskatījās pārsteigts. Tad ņirdzīgi iesmējās, uzmeta jaku uz pleca un devās projām. Sonja Mūdiga jau grasījās uzsaukt viņam nopakaļ un atvainoties, taču nolēma klusēt. Viņa pagaidīja mirkli, līdz nomierināsies. Tad atnesa no automāta divas kafijas krūzītes un atgriezās pie Mirjamas Vu.

Abas brīdi sēdēja klusēdamas. Beidzot Mūdiga paskatījās uz Mirjamu.

“Atvainojiet. Šī laikam ir viena no nejēdzīgākajām nopratināšanām policijas pārvaldes vēsturē.”

“Laikam ir jautri strādāt ar viņu kopā. Izteikšu minējumu, ka viņš ir heteroseksuāls, šķīries un kafijas pauzēs mētā jokus par pediņiem.”

“Viņš ir… kaut kāds relikts. Tas ir viss, ko varu sacīt.”

“Un jūs ne?”

“Katrā ziņā neesmu homofoba.”

“Labi.”

“Mirjama, es… mēs visi jau desmit dienas strādājam gandrīz augu diennakti. Mēs esam noguruši un nokaitināti. Mēs cenšamies atrisināt briesmīgu dubultslepkavību Enšēdē un tikpat briesmīgu slepkavību Odina laukumā. Jūsu draudzene ir saistīta ar abām nozieguma vietām. Mums ir tehniskie pierādījumi, un viņa ir izsludināta meklēšanā visā valstī. Saprotiet, mums par katru cenu jādabū Salandere rokā, pirms viņa nodara ko ļaunu kādam citam vai pati sev.”

“Es pazīstu Līsbetu Salanderi… Nespēju noticēt, ka viņa kādu nogalinājusi.”

“Nespējat vai negribat? Mirjama, mēs neizsludinām kādu meklēšanā bez pamatota iemesla. Bet varu pateikt tik daudz, ka mans priekšnieks kriminālinspektors Bublanskis ari nav pilnīgi pārliecināts par viņas vainu. Mēs apspriežam iespēju, ka Salanderei ir kāds līdzzinātājs vai arī ka viņa tur iesaistīta kaut kādā citā veidā. Bet mums jādabū viņa rokā. Jūs ticat, ka viņa nav vainīga, bet ja nu jūs kļūdāties, Mirjama? Jūs pati teicāt, ka par Līsbetu Salanderi īpaši daudz nezināt.”

“Es nezinu, ko domāt.”

“Tad palīdziet mums noskaidrot patiesību.”

“Vai es esmu par kaut ko aizturēta?”

“Nē.”

“Vai varu doties prom no šejienes, kad vēlos?”

“Teorētiski - jā.”

“Un neteorētiski?”

“Mēs jums pievilksim jautājuma zīmi.”

Mirjama Vu apsvēra šos vārdus. “Labi. Jautājiet. Ja jūsu jautājumi mani nokaitinās, es neatbildēšu.”

Sonja Mūdiga atkal ieslēdza diktofonu.

20.         NODALA

Piektdiena, 1. aprīlis-svētdiena, 3. aprīlis

Mirjama Vu pavadīja stundu kopā ar Sonju Mūdigu. Nopratināšanas beigās telpā ienāca Bublanskis, klusi apsēdās un klausījās, neteikdams ne vārda. Mirjama Vu viņu pieklājīgi sveicināja, turpinādama runāt ar Sonju.

Beidzot Mūdiga paskatījās uz Bublanski un pavaicāja, vai viņam ir vēl kādi jautājumi. Bublanskis papurināja galvu.

“Tad es pasludinu Mirjamas Vu nopratināšanu par pabeigtu. Pulksten 13.09.”

Mūdiga izslēdza diktofonu.

“Es sapratu, ka ar inspektoru Fasti radās nelielas problēmas.” Bublanskis sacīja.

“Viņš nespēja koncentrēties,” Sonja Mūdiga neitrāli atteica.

“Viņš ir idiots,” Mirjama Vu paskaidroja.

“Inspektoram Fastem patiesībā ir daudz nopelnu, bet viņš laikam nav piemērotākais cilvēks jaunas sievietes nopratināšanai,” Bublanskis sacīja un palūkojās Mirjamai acīs. “Man nevajadzēja atstāt šo uzdevumu viņam. Es atvainojos.”

Mirjama Vu izskatījās pārsteigta.

“Atvainošanās pieņemta. Es arī sākumā pret jums biju visai nejauka.”

Bublanskis noraidoši pamāja ar roku. Viņš lūkojās uz Mirjamu.

“Vai tagad drīkstu jums ko pajautāt? Bez diktofona.” “Lūdzu.”

“Jo vairāk es uzzinu par Līsbetu Salanderi, jo vairāk tas mani pārsteidz, lels, ko iegūstu no cilvēkiem, kas viņu pazīst, nav savienojams ar tēlu, kas izriet no sociālā dienesta papīriem un medicīniskās ekspertīzes dokumentiem.”

“Ak tā.”

“Vai varat atbildēt skaidri?”

“Labi.”

“Kad Līsbetai Salanderei apritēja astoņpadsmit, viņai veica psihiatrisku ekspertīzi, kas liek domāt, ka viņa ir garīgi atpalikusi.”

“Muļķības. Līsbeta droši vien ir gudrāka gan par jums, gan par mani.”

“Viņa nav pabeigusi skolu, un viņai pat nav atestāta, kas liecinātu, ka viņa prot lasīt un rakstīt.”

“Līsbeta lasa un raksta krietni labāk par mani. Viņa reizēm mēdz kricelēt kaut kādas matemātikas formulas. Tīro algebru. Es no tādas matemātikas nesaprotu neko.”

“Matemātikas?”

“Tas viņai tāds hobijs.”

Bublanskis un Mūdiga klusēja.

“Hobijs?” Bublanskis pēc brīža pārjautāja.

“Kaut kādi vienādojumi. Es pat nezinu, ko tās formulas nozīmē.”

Bublanskis nopūtās.

“Sociālais dienests uzrakstīja ziņojumu, kad Salanderi septiņpadsmit gadu vecumā Tantolundenā pieķēra vecāka vīrieša sabiedrībā. Tur norādīts, ka viņa, iespējams, pelnījusi iztiku kā prostitūta.”

“Līsbeta kā prostitūta? Blēņas. Es nezinu, kur viņa strādā, taču mani itin nemaz neizbrīna fakts, ka viņai ir bijis darbs Milton Security.”

“Kā viņa pelna iztiku?”

“Es nezinu.”

“Vai viņa ir lesbiete?”

“Nē. Līsbeta guļ ar mani, bet tas nenozīmē, ka viņa būtu lesbiete. Es nedomāju, ka viņa pati zina, kāda ir viņas seksuālā identitāte. Iespējams, viņa ir biseksuāla.”

“Jūs izmantojat roku dzelžus un… vai Līsbetai Salanderei ir sadistiskas noslieces? Kā jūs viņu raksturotu?”

“Domāju, ka jūs visu esat pārpratis. Mēs reizēm izmantojam roku dzelžus rotaļām, un tam nav nekāda sakara ar sadismu vai vardarbību. Tā ir tikai spēle.”

“Vai viņa jebkad ir bijusi pret jums agresīva?”

“Nē. Mūsu rotaļās dominējošā puse drīzāk esmu es." Mirjama Vu mīlīgi pasmaidīja.

Pēcpusdienas sapulce pulksten trijos beidzās ar pirmo nopietno strīdu izmeklēšanas laikā. Bublanskis apkopoja situāciju un pēc tam paskaidroja, ka redzot nepieciešamību paplašināt izziņas darbu.

“Kopš pirmās dienas mēs esam veltījuši visus spēkus tam, lai atrastu Līsbetu Salanderi. Viņa visaugstākajā mērā ir aizdomās turamā - un pamatoti -, taču šo tēlu spītīgi atspēko visi, kas viņu pazīst. Ne Armanskis, ne Blumkvists, ne Mirjama Vu neuzskata viņu par psihopātisku slepkavu. Tāpēc es vēlētos, lai mēs mazliet paplašinām savu domu gājienu un sākam apsvērt gan alternatīvu noziedznieku, gan iespēju, ka Salanderei bijis līdzzinātājs vai viņa vienkārši atradusies blakus, kad izdarīti šāvieni.”

Bublanska norādījumi izraisīja kaismīgas debates, kurās viņam stingri iebilda gan Hanss Faste, gan Sonijs Būmans no Milton Security. Abi apgalvoja, ka vienkāršākais izskaidrojums visbiežāk ir pareizais un doma par citu noziedznieku šķiet īstena sazvērestības teorija.

“Iespējams, ka Salandere nebija viena, taču mums nav nekādu līdzzinātāja pēdu.”

“Mēs taču vienmēr varam izvilkt gaismā Blumkvista policistu versiju,” indīgi sacīja Hanss Faste.

Šajā strīdā Bublanski atbalstīja tikai Sonja Mūdiga. Kurts Svensons un Jerkers Holmbergs aprobežojās ar atsevišķiem komentāriem. Nikass Ēriksons no Milton visu strīda laiku klusēja. Beidzot roku pacēla prokurors Ēkstrems.

"Bublanski - es saprotu, ka tu visādā ziņā negrasies izslēgt Salanderi no izmeklēšanas.”

“Nē, protams, ne. Mums ir viņas pirkstu nospiedumi. Bet līdz šim mēs esam nejēdzīgi daudz laika veltījuši motīvam, ko nespējam atrast. Es gribu, lai mēs sākam domāt citā virzienā. Vai varētu būt iejaukti vairāki cilvēki? Vai tam tomēr ir kāds sakars ar to seksa tirdzniecības grāmatu, ko rakstīja Dāgs Svensons? Blumkvistam ir taisnība, vairākiem cilvēkiem no tās grāmatas ir motīvs nogalināt.”

“Ko tu iesāksi?” Ēkstrems jautāja.

“Es gribu, lai divi cilvēki apskata citus iespējamos slepkavas. To var darīt Sonja un Niklass.”

“Es?” apjucis pārjautāja Niklass Ēriksons.

Bublanskis bija viņu izvēlējies tāpēc, ka Ēriksons šajā telpā bija jaunākais un, iespējams, piemērotākais neortodoksālam domu gājienam.

“Jūs strādāsiet kopā ar Mūdigu. Izskatiet visu, ko esam uzzinājuši līdz šim, un mēģiniet atrast kaut ko tādu, ko esam palaiduši garām. Faste - tu, Kurts Svensons un Būmans turpināsiet meklēt Salanderi. Tam ir visaugstākā prioritāte.”

“Kas man jādara?” jautāja Jerkers Holmbergs.

“Pievērsies advokātam Bjūrmanam. Vēlreiz apskati viņa dzīvokli. Pārbaudi, vai neesam kaut ko palaiduši garām. Jautājumi?” Nevienam nebija jautājumu.

“Labi. Mēs neizpaudīsim, ka parādījusies Mirjama Vu. Viņa varētu pastāstīt kaut ko vairāk, un es negribu, lai plašsaziņas līdzekļi metas viņai virsū.”

Prokurors Ēkstrems nolēma, ka viņi strādās saskaņā ar Bublanska plānu.

“Nu tad tā,” sacīja Niklass Ēriksons un paskatījās uz Sonju Mūdigu. “Jūs esat policiste, jums jānosaka, ko mēs darīsim.”

Viņi stāvēja gaitenī pie apspriežu telpas.

“Domāju, ka mums vajadzētu vēlreiz aprunāties ar Mīkaelu Blumkvistu,” Mūdiga atteica. “Bet vispirms man mazliet jāapspriežas ar Bublanski. Tagad ir piektdienas pēcpusdiena, bet sestdien un svētdien man ir brīvs. Tas nozīmē, ka varam sākt tikai pirmdien. Nedēļas nogalē padomājiet par šiem materiāliem.” Viņi atvadījās. Sonja Mūdiga iegāja pie Bublanska tieši mirklī, kad viņš atvadījās no prokurora Ekstrēma.

“Vienu minūti.”

“Apsēdies.”

“Es tā pārskaitos uz Fasti, ka nespēju savaldīties.”

“Viņš teica, ka tu esot metusies viņam virsū. Es sapratu, ka kaut kas notika. Tāpēc iegāju un atvainojos.”

“Viņš apgalvoja, ka es gribot palikt viena ar Mirjamu Vu, jo viņa mani uzbudinot.”

“Nedomāju, ka būtu to dzirdējis. Bet to var kvalificēt kā seksuālu uzmākšanos. Vai gribi iesniegt sūdzību?”

“Es iegāzu viņam pa ģīmi. Ar to pietiek.”

“Labi, tad es pieņemu, ka viņš tevi ļoti izprovocēja.”

“Tieši tā.”

“Hansam Fastem ir problēmas ar stiprām sievietēm.”

“Esmu to pamanījusi.”

“Tu esi stipra sieviete un ļoti laba policiste."

“Paldies.”

“Bet es gribētu, lai tu nesit mūsu darbiniekus.”

“Tas neatkārtosies. Es šodien nepaspēju pārskatīt Dāga Svensona rakstāmgaldu Millennium.”

“Mēs jau esam mazliet nokavējuši. Ej mājās un drusku atpūties, pirmdien ķersimies klāt ar jauniem spēkiem.”

Niklass Ēriksons apstājās pie Centrālās stacijas un iedzēra kafiju George bārā. Viņš jutās nomākts. Visu nedēļu viņš bija gaidījis, ka Līsbetu Salanderi kuru katru bridi notvers. Ja viņa aizturēšanā pretotos, veiksmes gadījumā kāds labsirdīgs policists varētu viņu nošaut.

Tā bija pievilcīga fantāzija.

Taču Salandere joprojām bija uz brīvām kājām. Un ar to vēl nebija gana, tagad Bublanskis sāka prātot par citiem noziedzniekiem. Tā nebija pozitīva notikumu attīstība.

Būt pakļautam Sonijam Būmanam bija nelāgi diezgan - tas čalis taču bija viens no garlaicīgākajiem un ar iztēli apdalītākajiem, kādu Milton iespējams atrast, - bet tagad Niklass bija padots Sonjai Mūdigai.

Mūdiga bija tā, kura vairāk par visiem apšaubīja Salanderes vainu un droši vien modināja šaubas Bublanskī. Ēriksons prātoja, vai inspektoram Burbulim varētu būt kaut kas ar to stulbo kuci. Nebūtu nekāds brīnums. Bublanskis pret viņu izturējās kā lupata. No visiem policistiem šajā izmeklēšanā tikai Fastem bija aknas pateikt, ko viņš patiesībā domā.

Niklass Ēriksons iegrima pārdomās.

No rīta viņam un Būmanam Milton Security bija īsa tikšanās ar Armanski un Frēklundu. Nedēļu ilgajai izmeklēšanai nebija rezultātu, un Armanskis jutās aizkaitināts par to, ka neviens acīmredzot nav atradis slepkavībai nekādu izskaidrojumu. Frēklunds ierosināja Milton Security pārdomāt savu iesaistīšanos - Būmanam un Ēriksonam bija pietiekami daudz citu darba uzdevumu, ne tikai bez maksas palīdzēt policijai.

Armanskis bridi domāja un tad nolēma, ka Būmans un Ēriksons turpinās vēl nedēļu. Ja rezultātu nebūs, šis projekts tiks pārtraukts.

Citiem vārdiem sakot, Niklasam Ēriksonam bija nedēļa laika, līdz durvis uz izmeklēšanu atkal aizcirtīsies. Viņš īsti nezināja, ko iesākt.

Pēc brīža viņš paņēma mobilo telefonu un piezvanīja savam paziņam žurnālistam Tonijam Skālam. Skāla bija brīvā līguma žurnālists, kas mēdza rakstīt visādus niekus kādam vīriešu žurnālam. Ēriksons sasveicinājās un sacīja, ka viņam esot informācija par Enšēdes slepkavības izmeklēšanu. Viņš paskaidroja, kā tas gadījies, ka viņš piepeši nonācis karstākajā izmeklēšanā daudzu gadu laikā. Nebija nekāds brīnums, ka Skāla uzķērās, jo te viņam pavērās iespēja dabūt sensāciju lielākai avīzei. Abi vienojās pēc stundas tikties pie kafijas tases un izvēlējās Aveny Kungsgātanā.

Tonija Skālas visredzamākā personiskā īpašība bija resnums. Liels resnums.

“Ja tu gribi informāciju, tev jāapsola divas lietas.”

“Sper vaļā.”

“Pirmkārt, tekstā nedrīkst pieminēt Milton Security. Mums ir tikai konsultantu loma, un, ja tur būs minēts Milton, kādam var rasties aizdomas, ka informāciju noplūdinu es.”

“Tie gan varētu būt interesanti jaunumi, ka Salandere strādājusi Millennium.”

“Par apkopēju un tamlīdzīgi,” Ēriksons atvairījās. “Tie nav nekādi jaunumi.”

“Labi.”

“Otrkārt, tev tekstā jāliek manīt, ka informāciju noplūdinājusi sieviete.”

“Kāpēc?”

“Lai novērstu aizdomas no manis.”

“Skaidrs. Ko tu vari pastāstīt?”

“Ir parādījusies Salanderes draudzene lesbiete.”

“Oho! Tā meitene, kas bija pierakstīta Lundagātanā un pazudusi?”

“Mirjama Vu. Vai tas ir kaut ko vērts?”

“Kā nu ne! Kur viņa bijusi?”

“Ārzemēs. Viņa apgalvo, ka neesot dzirdējusi par slepkavībām.”

“Vai viņa tiek turēta par kaut ko aizdomās?”

“Nē, šobrīd ne. Šodien viņu nopratināja un pirms trim stundām atlaida.”

“Ahā. Tu viņai tici?”

“Es domāju, ka viņa melo kā suns. Viņa kaut ko zina.”

“Labi.”

“Bet pārbaudi viņas biogrāfiju. Šitā meiča nododas sadoma- zohistiskam seksam ar Salanderi.”

“Kā tu to zini?”

“Viņa atzinās pratināšanā. Kratīšanā mēs atradām roku dzelžus, ādas apģērbus, pātadziņas un citas mantas.”

Pātadziņas bija neliels pārspīlējums. Nu labi, tie bija salti meli, bet tā ķīniešu kuce noteikti bija spēlējusies arī ar pātadziņām. “Nopietni?” jautāja Tonijs Skāla.

Paolo Roberto bija viens no pēdējiem apmeklētājiem, kad bibliotēku slēdza. Viņš bija pavadījis visu pēcpusdienu, lasīdams katru rindiņu, kas uzrakstīta par Līsbetas Salanderes meklēšanu.

Izgājis uz Sveavēgena, Roberto jutās nomākts un apjucis. Un izsalcis. Viņš devās uz Makdonaldu, pasūtīja hamburgeru un apsēdās kādā kaktā.

Līsbeta Salandere - trīskārtēja slepkava. Viņš nespēja tam noticēt. Ne jau tā trauslā, mazā, sarežģītā meitenīte. Jautājums bija, vai viņam vajadzētu kaut ko darīt. Un tādā gadījumā - ko.

Mirjama Vu ar taksometru bija aizbraukusi atpakaļ uz Lundagātanu un tagad vēroja postījumus savā tikko remontētajā dzīvoklī. Skapji, plaukti, kastes un kumodes atvilktnes bija iztukšotas un to saturs - sašķirots. Visā dzīvoklī bija pirkstu nospiedumu pulvera traipi. Kaudzē uz gultas gulēja viņas ļoti privātās seksa rotaļlietas. Cik Mirjama redzēja, nekā netrūka.

Vispirms viņa piezvanīja uz Sēdermalmes atslēgu darbnīcu un pasūtīja jaunu ārdurvju atslēgu. Meistaram bija jāierodas stundas laikā.

Mirjama ieslēdza kafijas automātu un pašūpoja galvu. Līsbet, Līsbet, kur tu esi iekūlusies?

Viņa paņēma mobilo telefonu un piezvanīja uz Līsbetas numuru, bet saņēma ziņu, ka abonents nav sasniedzams. Mirjama ilgi sēdēja pie virtuves galda un mēģināja aptvert notikušo. Līsbeta Salandere, kuru viņa pazina, nebija psihiski slima slepkava, tomēr Mirjama nepazina viņu īpaši labi. Līsbeta gan bija kaislīga gultā, taču attiecīgā noskaņojumā varēja būt arī salta kā ledus.

Mirjama nolēma neizšķirties par kādu viedokli, pirms nebūs Līsbetu satikusi un saņēmusi paskaidrojumu. Piepeši viņai gribējās raudāt, un tad viņa vairākas stundas nodevās dzīvokļa uzkopšanai.

Septiņos vakarā Mirjama bija dabūjusi jaunu atslēgu, un viņas mājoklis atkal bija vairāk vai mazāk apdzīvojams. Viņa nomazgājās dušā, un, tikko bija apsēdusies virtuvē, ģērbusies melni zeltainā austrumu stila rītakleitā, pie durvīm piezvanīja. Atvērusi durvis, viņa ieraudzīja ļoti resnu un neskuvušos vīrieti.

“Labdien, Mirjama, esmu žurnālists Tonijs Skāla. Vai jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem?”

Viņam līdzi bija fotogrāfs, kurš nozibināja zibspuldzi Mirjamai sejā.

Mirjama bridi apsvēra iespēju likt lietā spērienu palēcienā un elkoni pa degunu, tomēr viņai pietika aukstasinības, lai saprastu, ka tādā gadījumā bildes būs vēl pikantākas.

“Vai bijāt ārzemēs kopā ar Līsbetu Salanderi? Vai jūs zināt, kur viņa ir?”

Mirjama Vu aizcirta durvis un aizslēdza jauno atslēgu. Tonijs Skāla pacēla vēstuļspraugas aizvaru.

“Mirjama, jums agri vai vēlu būs jārunā ar plašsaziņas līdzekļiem. Es varu jums palīdzēt.”

Mirjama savilka roku dūrē un trieca pa vēstuļspraugu. Viņa dzirdēja sāpju kliedzienu, kad tur iesprūda Tonija Skālas pirksti. Tad viņa aizvēra iekšdurvis, aizgāja uz gultu un aizvēra acis. Līsbet, kad tikšu tev klāt, es tevi nožņaugšu.

Pēc brauciena uz Smodālari Mīkaels Blumkvists bija pavadījis pēcpusdienu, apciemojot vēl vienu no prostitūtu pircējiem, ko Dāgs Svensons bija plānojis atmaskot. Līdz ar to viņš nedēļas laikā bija pārbaudījis sešus no trīsdesmit septiņiem vārdiem. Pēdējais bija pensionēts tiesnesis, kas dzīvoja Tumbā un vairākas reizes bija iztiesājis ar prostitūciju saistītas lietas. Patīkamā kārtā tiesnesis nebija nedz noliedzis savu vainu, nedz draudējis, nedz lūdzies žēlastību. Gluži pretēji - viņš bez aplinkiem atzina, ka esot kniebies ar austrumu skuķiem. Nē, viņš neko nenožēlojot. Prostitūcija esot godājams arods, un viņš uzskatījis, ka izdara meitenēm pakalpojumu, kļūdams par viņu klientu.

Mīkaels atradās pie Liljeholmenas, kad ap desmitiem vakarā piezvanīja Mālina Ēriksone.

“Sveiks,” Mālina sacīja. “Vai esi redzējis lielās avīzes internetā lapu?”

“Nē, kas ir?”

“Atgriezusies Līsbetas Salanderes draudzene.”

“Ko? Kas?”

“Lesbiete, vārdā Miijama Vu, kura mitinās viņas dzīvoklī Lundagātanā.”

Vu, Mīkaels nodomāja. Salandere-Vu uz durvju plāksnītes.

“Paldies. Es dodos.”

Mirjama Vu jau sen bija izrāvusi kabeli un izslēgusi mobilo telefonu. Pusastoņos vakarā ziņa bija ievietota vienas rīta avīzes internetā versijā. īsi pēc tam piezvanīja Aftonbladet un pēc trim minūtēm - Expressen, lūdzot komentāru. Aktuellt pārraidīja ziņu, neminot Mirjamas vārdu, taču pulksten deviņos viņas komentāru bija centušies iegūt ne mazāk kā sešpadsmit reportieri no dažādiem plašsaziņas līdzekļiem.

Divas reizes bija zvanīts pie durvīm. Mirjama neatvēra un bija izslēgusi dzīvoklī visas lampas. Viņai gribējās salauzt degunu nākamajam žurnālistam, kurš mēģinās viņu tramdīt. Beidzot viņa ieslēdza mobilo telefonu, piezvanīja kādai draudzenei, kas dzīvoja netālu Hornstullā, un lūdza atļauju pārnakšņot pie viņas.

Mirjama izlavījās pa Lundagātanas nama durvīm mazāk nekā piecas minūtes, pirms tur piebrauca Mīkaels Blumkvists un veltīgi zvanīja pie viņas durvīm.

Bublanskis piezvanīja Sonjai Mūdigai neilgi pēc desmitiem sestdienas rītā. Viņa bija nogulējusi līdz desmitiem un pēc tam bridi padauzījusies ar bērniem, līdz vīrs aizveda tos pastaigā nopirkt sestdienas kārumus.

“Vai esi lasījusi šodienas avīzes?”

“Patiesībā ne. Es pamodos tikai pirms stundas un biju aizņemta ar bērniem. Vai kas noticis?”

“Kāds no izmeklēšanas noplūdina informāciju presei.”

“Mēs jau to zinām. Pirms dažām dienām kāds parādīja Salanderes ekspertīzi.”

“Tas bija prokurors Ēkstrems.”

“Tiešām?”

“Jā. Protams. Lai gan viņš to nemūžam neatzīs. Viņš cenšas uzkurināt interesi, jo tas nes viņam labumu. Bet ne šajā gadījumā. Kāds žurnālists Tonijs Skāla ir runājis ar policistu, kurš viņam nodevis daudz informācijas par Mirjamu Vu. Arī detaļas no vakardienas nopratināšanas. Mēs gribējām to paturēt slepenībā, un Ēkstrems ir pārskaities.”

“Velns!”

“Žurnālists nevienu nesauc vārdā. Avotam esot “svarīgs amats izmeklēšanā”.”

“Sasodīts!” Sonja Mūdiga sacīja.

“Vienā vietā rakstā šis avots ir apzīmēts ar vārdu “viņa””. Sonja Mūdiga divdesmit sekundes klusēja, aptverdama, ko tas nozīmē. Viņa bija vienīgā sieviete izmeklēšanā.

“Bublanski… es nevienam žurnālistam neesmu teikusi ne vārda. Neesmu apspriedusi izmeklēšanu ne ar vienu nepiederošo. Pat ne ar savu vīru.”

“Es tev ticu. Un ne mirkli nedomāju, ka tu noplūdini informāciju. Diemžēl prokurors Ēkstrems tā domā. Un Hanss Faste dežurē nedēļas nogalē un mētājas ar mājieniem.”

Piepeši Sonja Mūdiga sajutās pavisam gurda.

“Kas tagad būs?”

“Ēkstrems pieprasa atstādināt tevi no izmeklēšanas, kamēr tiks pārbaudīta apsūdzība.”

“Tas ir negudri. Kā es spēšu pierādīt…?”

“Tev nekas nav jāpierāda. Tas ir jāpierāda izmeklētājam.”

“Es zinu, bet… velns parāvis! Cik ilgi vilksies tā pārbaude?” “Tā jau ir notikusi.”

“Ko?"

“Es pajautāju. Tu atbildēji, ka neesi noplūdinājusi informāciju. Tātad pārbaude ir pabeigta un man tikai jāuzraksta ziņojums. Tiksimies pirmdien deviņos Ēkstrema kabinetā un apspriedīsimies.”

“Paldies, Bublanski!”

“Nav par ko.”

“Bet mums ir problēma.”

“Zinu.”

“Ja informāciju nenoplūdināju es, to ir izdarījis kāds cits no mūsu grupas.”

“Vai tev ir priekšlikumi?"

“Spontāni man rodas kārdinājums sacīt: Faste… bet tam es īsti neticu.”

“Man jāpiekrīt. Taču Faste var būt arī īsts maitasgabals, un vakar viņš bija ļoti pārskaities.”

Bublanskis labprāt devās pastaigās, cik nu laiks atļāva. Tā bija viena no viņa fizisko nodarbību formām. Viņš dzīvoja Katarīna Bāngātanā Sēdermalmē, ne pārāk tālu no Millennium redakcijas, no Milton Security, kur Līsbeta Salandere bija strādājusi, un no Lundagātanas, kur viņa dzīvoja. Turklāt varēja aiziet arī līdz sinagogai Paulsgātanā. Sestdienas pēcpusdienā viņš apstaigāja visas šīs vietas.

Pastaigas pirmajā daļā Bublanski pavadīja viņa sieva Agnese. Viņi bija precējušies jau divdesmit trīs gadus, un visu šo laiku Bublanskis bija viņai uzticīgs bez mazākā sānsoļa.

Viņi brīdi uzkavējās sinagogā un parunājās ar rabīnu. Bublanskis bija poļu izcelsmes ebrejs, bet Agneses ģimene - tie, kuri pārdzīvojuši Aušvicu, - nāca no Ungārijas.

Pēc sinagogas viņi izšķīrās - Agnese devās iepirkties, bet vīrs turpināja pastaigu. Bublanskis juta vajadzību pabūt vienatnē un padomāt par sarežģīto izmeklēšanu. Viņš uzmanīgi pārskatīja visus soļus, ko spēris kopš brīža, kad izmeklēšanas dokumenti Zaļās ceturtdienas rītā nogūla uz viņa galda, un nevarēja atrast īpaši daudz paviršību.

Viena kļūda bija tā, ka viņš nebija nevienu aizsūtījis tūlīt apskatīt Dāga Svensona rakstāmgaldu Millennium redakcijā. Kad viņš beidzot iedomājās to izdarīt - un darīja to pats Mīkaels Blumkvists jau bija aizvācis Dievs vien zina ko.

Otrā kļūda bija tā, ka izmeklēšana palaidusi garām Līsbetas Salanderes mašīnu. Jerkers Holmbergs gan bija ziņojis, ka mašīnā nav nekā interesanta. Atskaitot kļūmi ar mašīnu, izmeklēšana bija tik akurāta, cik nu vispār iespējams.

Bublanskis apstājās pie kāda kioska Sinkensdammā un domīgi vēroja reklāmu. Iisbetas Salanderes pases fotogrāfija bija sarukusi līdz mazai, taču viegli atpazīstamai vinjetei augšējā stūri, bet uzmanība tagad bija pievērsta ejošākiem jaunumiem.

Policija pēta

LESBIEŠU

SĀTANISTU BANDU

Bublanskis nopirka avīzi un atšķīra atvērumu, kurā galveno vietu ieņēma piecas pusaudža vecuma meitenes, ģērbušās melnās drēbēs, kniedētās ādas jakās, saplēstos džinsos un ļoti apspīlētos T krekliņos. Viena no meitenēm turēja karodziņu ar pen- tagrammu, bet kāda cita bija izslējusi rādītājpirkstu un mazo pirkstiņu. Bublanskis izlasīja parakstu. Līsbeta Salandere biedrojās ar death metal grupu, kas spēlēja nelielos klubos. 1996. gadā grupa pielūdza Church of Satan un guva panākumus ar dziesmu Etiquette of Evil.

Nosaukums Evil Fingers netika pieminēts, un sejas bija aizmiglotas. Taču rokgrupas meiteņu draugi bez lielām grūtībām varētu viņas pazīt.

Nākamais atvērums pievērsās Mirjamai Vu un bija ilustrēts ar fotogrāfiju no kāda Bērns šova, kur viņa piedalījusies. Mirjama Vu tur bija redzama puskaila, ar krievu virsnieka cepuri galvā. Fotogrāfija bija uzņemta no apakšas. Tāpat kā Evil Fingers meitenēm, arī Mirjamas acis bija aizmiglotas. Viņu dēvēja par “trīsdesmit vienu gadu veco sievieti”.

Salanderes draudzene sacer rakstus par lesbisku sadomazo- histu seksu.

31 gadu vecā sieviete ir pazīstama Stokholmas centra bāru apmeklētāja. Viņa neslēpa, ka guļ ar sievietēm un vēlas dominēt pār savu partneri.

Žurnālists pat bija atradis meiteni, vārdā Sāra, kurai, pēc viņas pašas vārdiem, trīsdesmit vienu gadu vecā mēģinājusi piecirst. Sāras draugs bijis “sašutis” par šādu izgājienu. Raksts apgalvoja, ka runa ir par šaubīgu un elitāru feministisku novirzienu homoseksuālistu kustības perifērijā, kurš dažkārt mēdzot izpausties kā bondage workshop praida festivāla laikā. Pārējā raksta daļa balstījās uz sešus gadus vecu un, iespējams, provokatīvu Mirjamas Vu sacerētu tekstu kādā feministu kustības žurnālā. Bublanskis pārlaida acis tekstam un tad iesvieda avīzi atkritumu kastē.

Viņš brīdi domāja par Hansu Fasti un Sonju Mūdigu. Divi zinoši izmeklētāji. Tomēr Faste radīja problēmas. Viņš krita cilvēkiem uz nerviem. Bublanskis saprata, ka viņam jāparunā ar Fasti, tomēr viņam bija grūti noticēt, ka Faste varētu būt noplūdinājis informāciju.

Pacēlis acis, Bublanskis aptvēra, ka stāv Lundagātanā un vēro Līsbetas Salanderes māju. Lēmums atnākt šurp nebija apzināts. Viņš gluži vienkārši nespēja Salanderi izprast.

Bublanskis pa kāpnēm uzkāpa līdz augšas Lundagātanai, kur labu bridi palika stāvam un pārdomāja Mīkaela Blumkvista stāstu par uzbrukumu Salanderei. Arī tas nekur nenoveda. Nebija ne iesnieguma policijai, ne vārdu, ne kārtīgu uzbrucēja pazīmju. Blumkvists apgalvoja, ka neesot saskatījis numuru furgonam, kas aizbrauca no notikuma vietas.

Ja tas vispār bija noticis.

Citiem vārdiem sakot - vēl viens strupceļš.

Bublanskis lūkojās lejup uz vīnsarkano hondu, kas visu laiku bija stāvējusi ielas malā. Piepeši pie nama pienāca Mīkaels Blumkvists.

Mirjama Vu pamodās vēlu un sapinusies palagā; viņa piecēlās sēdus un skatījās apkārt svešajā istabā.

Par aizbildinājumu, lai piezvanītu draudzenei un lūgtu naktsmājas, viņa bija izmantojusi piepešo plašsaziņas līdzekļu uzmanību. Taču saprata, ka aizbēgusi arī tāpēc, ka baidījās - pie durvīm var pieklauvēt Līsbeta.

Pratināšana policijā un avīžraksti bija atstājuši uz Mirjamu lielāku iespaidu, nekā viņa bija domājusi. Lai gan izlēmusi nogaidīt ar secinājumiem, iekams Līsbetai radīsies izdevība paskaidrot notikušo, viņa tomēr bija sākusi turēt draudzeni aizdomās.

Mirjama paskatījās uz trīsdesmit septiņus gadus veco Viktoriju Viktoršoni, sauktu par Dubult-V un simtprocentīgu les- bieti. Viktorija gulēja uz vēdera un kaut ko murmināja miegā. Mirjama ielavījās vannas istabā un ielīda dušā. Pēc tam izgāja nopirkt maizi brokastīm. Tikai pie kases vietējā veikaliņā blakus

Cinnamon kafejnīcai Verkstadsgātanā viņas skatiens pievērsās avīzēm. Miijama aizbēga atpakaļ uz Dubult-V dzīvokli.

Mīkaels Blumkvists garām vīnsarkanajai hondai devās uz Salanderes namdurvīm, uzspieda durvju kodu un nozuda. Viņš bija prom divas minūtes, tad atkal iznāca uz ielas. Neviena nav mājās? Blumkvists skatījās uz ielu, šķietami nespēdams izlemt. Bublanskis viņu domīgi vēroja.

Bublanskim raizes darīja doma: ja Blumkvists ir melojis par uzbrukumu Lundagātanā, tas nozīmē, ka viņš spēlē kaut kādu spēli, kas ļaunākajā gadījumā var nozīmēt, ka viņš kaut kādā veidā ir līdzdalīgs slepkavībās. Bet, ja viņš runā patiesību - un pagaidām nebija iemesla domāt, ka tā nav, - tad šajā drāmā ir kāds slēptais vienādojums. Tas nozīmē, ka bez redzamajiem ir vēl citi dalībnieki un slepkavība varētu būt krietni sarežģītāka par patoloģiski jukušai meitenei uznākušu neprāta lēkmi.

Kad Blumkvists pagriezās uz Sinkensdamma stacijas pusi, Bublanskis viņam uzsauca. Blumkvists apstājās, pamanīja policistu un tad devās viņam pretī. Abi satikās lejā pie kāpnēm.

“Labdien, Blumkvist! Vai meklējat Līsbetu Salanderi?”

“Patiesībā ne. Es meklēju Mirjamu Vu.”

“Viņas nav mājās. Kāds noplūdināja presei ziņu, ka Vu ir atgriezusies.”

“Ko viņa pastāstīja?”

Bublanskis pētīgi paraudzījās uz Blumkvistu. Kalle Blumkvists.

“Nāciet man līdzi,” viņš uzaicināja. “Man gribētos tasi kafijas.”

Viņi klusēdami pagāja garām Hēgalidas baznīcai. Bublanskis aizveda Blumkvistu uz kafejnīcu Lillasyster pie Liljeholmas tilta, kur inspektors pasūtīja dubulto espreso ar karoti auksta piena, bet Mīkaels - caffe latte. Abi apsēdās smēķētāju daļā.

“Man sen nav bijis tik mulsinošas lietas,” Bublanskis ierunājās. “Cik daudz es ar jums varu apspriest, lai man rīt to nevajadzētu lasīt Expressen?”

“Es nestrādāju Expressen."

“Jūs saprotat, ko es domāju.”

“Bublanski - es neticu, ka Līsbeta ir vainīga.”

“Un jūs veicat privāto izmeklēšanu uz savu roku? Vai tāpēc jūs dēvē par Kaili Blumkvistu?”

Mīkaels piepeši pasmaidīja.

“Es saprotu, ka jūs sauc par inspektoru Burbuli.”

Bublanskis izspieda stīvu smaidu.

“Kāpēc jūs neticat, ka Salandere ir vainīga?”

“Es itin neko nezinu par viņas aizbildni, taču viņai gluži vienkārši nebija iemesla nogalināt Dāgu un Miu. It īpaši Miu. Līsbeta nicina vīriešus, kuri ienīst sievietes, un Mia grasījās piežmiegt veselu virkni prostitūtu pircēju. Mias darbs pilnībā saskanēja ar to, ko būtu darījusi pati Līsbeta. Viņai ir morāle.”

“Es nespēju viņu izprast. Atpalikusi psihiatrijas paciente vai kompetenta pētniece.”

“Līsbeta ir citāda. Viņa ir diezgan asociāla, taču viņas prātam nekas nekait. Gluži pretēji - viņa, visticamāk, ir talantīgāka par mums abiem.”

Bublanskis nopūtās. Mīkaela Blumkvista vērtējums saskanēja ar Mirjamas Vu vārdiem.

“Tāpēc viņa ir jāaiztur. Es nevaru atklāt detaļas, taču mums ir lietiskie pierādījumi, ka viņa atradās slepkavības vietā un ir personiski saistīta ar slepkavības ieroci.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

"Es pieņemu: tas nozīmē, ka jūs esat atraduši uz tā Līsbetas pirkstu nospiedumus. Taču tas nenozīmē, ka viņa šāva.” Bublanskis pamāja ar galvu.

“Arī Dragans Armanskis šaubās. Viņš ir pārāk piesardzīgs, lai pateiktu tieši, taču arī viņš meklē pierādījumus Salanderes nevainībai.”

“Un jūs? Ko jūs domājat?”

“Es esmu policists. Es cilvēkus aizturu un nopratinu. Šobrīd Līsbetas Salanderes izredzes neizskatās spožas. Mēs esam notiesājuši slepkavas ar daudz vājākiem pierādījumiem.”

“Jūs neatbildējāt uz jautājumu.”

“Es nezinu. Ja viņa būt nevainīga… kam, jūsuprāt, būtu vajadzīgs nogalināt viņas aizbildni un divus jūsu draugus?”

Mīkaels paņēma cigarešu paciņu un piedāvāja Bublanskim, bet inspektors papurināja galvu. Mīkaels negribēja melot policistam un nosprieda, ka viņam vajadzētu pastāstīt kaut ko par saviem prātojumiem attiecībā uz vīru, vārdā Zala. Viņam vajadzētu pastāstīt arī par komisāru Gunnaru Bjerku no Drošības policijas.

Taču Bublanskim un viņa kolēģiem arī bija pieeja Dāga Svensona materiāliem, kuros bija tā pati mape ar nosaukumu <Zala>. Viņiem vajadzēja to tikai izlasīt. Tā vietā viņi brauca ar ceļa rulli un masu saziņas līdzekļos izklāstīja visas Līsbetas dzīves intīmās detaļas.

Mīkaelam bija kāda ideja, taču viņš nezināja, kurp tā aizvedīs. Viņš nevēlējās minēt Bjerka vārdu, pirms nebūs pārliecināts. Zala- čenko. Tur slēpās saistība starp Bjūrmanu, Dāgu un Miu. Nelaime tā, ka Bjerks nebija neko izstāstījis.

“Ļaujiet man vēl kādu brīdi rakt, tad es izteikšu alternatīvu teoriju.”

“Ceru, ka ne pēdas policijā.”

Mīkaels pasmaidīja.

“Nē. Vēl ne. Ko sacīja Mirjama Vu?”

“Apmēram to pašu, ko jūs. Viņām bija attiecības.”

Bublanskis pašķielēja uz Mīkaelu.

“Tā nav mana darīšana,” Mīkaels atteica.

“Mirjama Vu un Salandere tiekas trīs gadus. Viņa neko nezināja par Salanderes pagātni un pat ne to, kur viņa strādāja. To ir grūti sagremot. Bet man šķiet, ka viņa stāsta patiesību.” “Līsbeta ir visai privāta,” Mīkaels sacīja.

Viņi bridi klusēja.

“Vai jums ir Miijamas Vu telefona numurs?”

“Jā.”

“Vai es varu to palūgt?”

“Nē.”

“Kāpēc ne?”

“Mīkael, šī ir policijas lieta. Mums nevajag privātdetektīvus ar neprātīgām teorijām.”

“Man vēl nav nekādas teorijas. Bet es domāju, ka mīklas atrisinājums slēpjas Dāga Svensona materiālos.”

“Jūs noteikti viegli varat dabūt Mirjamu Vu rokā, ja vien papūlēsieties.”

“Droši vien. Taču visvienkāršāk ir apjautāties kādam, kuram jau ir viņas numurs.”

Bublanskis nopūtās. Mīkaels piepeši noskaitās.

“Vai policisti ir gudrāki par parastiem cilvēkiem, kurus jūs dēvējat par privātdetektīviem?” viņš jautāja.

“Nē, nedomāju vis. Bet policisti ir izglītoti, un noziegumu izmeklēšana ir viņu darbs.”

“Arī privātpersonas ir izglītoti cilvēki,” Mīkaels lēni sacīja. “Un dažkārt izmeklēšana viņiem padodas daudz labāk nekā īstiem policistiem.”

“Jūs tā domājat.”

“Es zinu. Džoja Rahmana lieta. Vesels bars policistu sēdēja uz pakaļas un blisināja acis piecus gadus, kamēr Rahmans bija nevainīgi notiesāts par vecas tantiņas slepkavību. Viņš joprojām tupētu cietumā, ja kāda skolotāja vairākus gadus nebūtu nodarbojusies ar nopietnu izmeklēšanu. Viņa to izdarīja un bez visiem resursiem, kas ir jūsu rīcībā. Viņa ne tikai pierādīja, ka Rahmans nav vainīgs, bet arī spēja atrast cilvēku, kurš, visticamāk, bija īstais slepkava.”

“Rahmana gadījums bija prestiža lieta. Prokurors atteicās uzklausīt faktus.”

Mīkaels Blumkvists vēroja Bublanski.

“Bublanski… es jums teikšu, lūk, ko: tieši šajā mirklī ari Salanderes gadījums kļūst par prestiža lietu. Es apgalvoju, ka viņa nenogalināja Dāgu un Miu. Un es to pierādīšu. Es atradīšu jums citu slepkavu, un, kad tas notiks, es uzrakstīšu tādu rakstu, kuru gan jums, gan jūsu kolēģiem būs ellīgi smagi lasīt.”

Soļodams mājup uz Katarina Bāngātanu, Bublanskis sajuta vajadzību parunāties ar Dievu, taču devās nevis uz sinagogu, bet gan uz katoļu baznīcu Folkungagātanā. Viņš apsēdās vienā no pēdējiem soliem un nekustējās vairāk kā stundu. Kā ebrejam viņam, tehniski raugoties, nekas nebija darāms katoļu baznīcā, taču tā bija mierpilna vieta, kuru viņš regulāri apmeklēja, kad juta nepieciešamību sakārtot domas. Jans Bublanskis uzskatīja, ka katoļu baznīca ir tikpat laba vieta domāšanai kā sinagoga, un bija pārliecināts, ka Dievam nebūs iebildumu. Turklāt starp katolicismu un jūdaismu pastāvēja liela atšķirība. Uz sinagogu viņš gāja, lai meklētu sabiedrību un kopību ar citiem cilvēkiem. Katoļi gāja uz baznīcu, lai pabūtu kopā ar Dievu. Šī baznīca aicināja uz klusēšanu un lika apmeklētājus mierā.

Bublanskis domāja par Līsbetu Salanderi un Mirjamu Vu. Un prātoja, ko Ērika Bergere un Mīkaels Blumkvists no viņa noslēpuši. Bublanskis bija pārliecināts, ka viņi zina par Salanderi kaut ko tādu, ko nav stāstījuši. Viņš prātoja, kādus “pētījumus” Salandere varētu būt veikusi Blumkvistam. Mirkli viņš iedomājās, ka Salandere strādāja pie Blumkvista, īsi pirms viņš atmaskoja Vennerstrema lietu, taču pēc īsām pārdomām atmeta šo iespēju. Salanderei vienkārši nevarēja būt saistības ar tik dramatiskiem notikumiem, un nelikās loģiski, ka viņa būtu devusi kaut ko vērtīgu. Lai cik laba pētniece ari būtu.

Bublanskis jutās noraizējies.

Viņam nepatika Mīkaela Blumkvista nelokāmā pārliecība, ka Salandere nav vainīga. Šajā lietā viņu pašu kā policistu māca šaubas - viņa darbs bija šaubīties. Pavisam cita lieta, ja izaicinājumu meta Blumkvists kā privātdetektīvs.

Bublanskim nepatika privātdetektīvi, jo tie, neapšaubāmi, bija sinonīms sazvērestības teorijām, kas gan radīja sensacionālus virsrakstus avīzēs, bet visbiežāk sagādāja pilnīgi nevajadzīgu papildu darbu policistiem.

Šī bija kļuvusi par visneprātīgāko slepkavības izmeklēšanu, kādā Bublanskis jebkad bija piedalījies. Kaut kādā veidā viņš bija pazaudējis fokusu. Izziņas darbam slepkavības izmeklēšanā jāseko loģisku seku ķēdei.

Ja septiņpadsmitgadīgu puisi atrod nodurtu Marīatorjetā, tad nepieciešams noskaidrot, kura skinhedu vai cita jauniešu banda pirms stundas klīdusi pie Sēderas stacijas. Ir draugi, paziņas, liecinieki un pavisam drīz - jau aizdomās turamie.

Ja četrdesmit divus gadus vecu vīrieti ar trim šāvieniem nogalina krogā Šērholmenā un izrādās, ka viņš bijis dienvidslāvu mafijas loceklis, tad nepieciešams izdibināt, kurš grupējums cenšas pārņemt savā kontrolē cigarešu kontrabandu.

Ja dzīvoklī atrod nožņaugtu divdesmit sešus gadus vecu sievieti ar tīru biogrāfiju un sakārtotu dzīvi, tad jānoskaidro, kas ir viņas draugs vai ar ko viņa runājusi krodziņā iepriekšējā vakarā.

Bublanskis bija veicis tik daudz šāda veida izmeklēšanu, ka varētu darīt to miegā.

Šī izmeklēšana bija sākusies tik labi. Viņi jau dažu stundu laikā atrada galveno aizdomās turamo. Līsbeta Salandere bija kā radīta šai lomai - acīm redzama psihiatru paciente, kam visu dzīvi bijušas nekontrolējamas agresijas epizodes. Praktiski vajadzēja tikai meiteni aizturēt un izspiest atzīšanos vai - atkarībā no apstākļiem - nosūtīt uz psihiatrisko klīniku. Pēc tam viss bija aizgājis greizi.

Salandere nedzīvoja tur, kur dzīvoja. Viņas draugi bija Dragans Armanskis un Mīkaels Blumkvists. Viņai bija attiecības ar nepazīstamu lesbieti, kas piekopa seksu ar roku dzelžiem un sacēla mediju vētru jau tā sarežģītā situācijā. Viņai bankā bija divarpus miljoni kronu un nebija zināmas darbavietas. Tad nāca Blumkvists ar teorijām par sieviešu tirdzniecību un sazvērestībām, un viņam kā žurnālistikas slavenībai piemita politiska spēja ar vienu vienīgu veiksmīgu rakstu izraisīt izmeklēšanā haosu.

Un - galvenais - aizdomās turamo nevarēja atrast, lai gan viņa bija rokas stiepiena attālumā, ar īpašām pazīmēm un tetovējumiem pa visu miesu. Kopš slepkavības bija pagājušas gandrīz divas nedēļas, bet nebija ne mazāko norāžu par Salanderes atrašanās vietu.

Diska plīsuma dēļ atvaļinātais Drošības policijas nodaļas vadītāja vietnieks Gunnars Bjerks bija piedzīvojis briesmīgu diennakti, kopš pār viņa slieksni pārkāpa Mīkaels Blumkvists. Mugurā visu laiku dūra trula sāpe. Bjerks staigāja šurpu turpu pa savu aizlienēto vasarnīcu, nespēdams nomierināties un kaut ko iesākt. Viņš mēģināja domāt, bet pužļa gabaliņi neturējās kopā.

Viņš nespēja aptvert notikumu saistību.

Pirmo reizi uzzinājis par Nilsa Bjūrmana slepkavību dienu pēc tam, kad advokātu atrada mirušu, Bjerks jutās šokēts. Taču nebrīnījās, kad policija gandrīz tūlīt par galveno aizdomās turamo pasludināja Līsbetu Salanderi un sāka viņu meklēt. Viņš uzmanīgi sekoja ik vārdam, ko stāstīja televīzijā, bija nopircis visas avīzes, ko vien varēja sadabūt, un uzmanīgi izlasījis visu tur rakstīto.

Bjerks ne mirkli nešaubījās, ka Līsbeta Salandere ir psihiski slima un spējīga nogalināt. Viņam nebija nekāda iemesla apšaubīt viņas vainu vai policijas izmeklētāju secinājumus, gluži pretēji - visas viņa zināšanas par Salanderi norādīja, ka viņa patiešām ir traka. Bjerks jau grasījās piezvanīt un palīdzēt izmeklēšanai ar labiem padomiem vai vismaz kontrolēt, lai lieta tiktu virzīta pareizi, taču beigās nolēma, ka tas patiesībā vairs neattiecas uz viņu. Tā vairs nebija viņa atbildība, un pietika kompetentu cilvēku, kas tiks ar to galā. Turklāt viņa zvans varētu pievērst nevēlamu uzmanību, no kuras viņš centās izvairīties. Tāpēc Bjerks nomierinājās un ar izklaidīgu interesi vienkārši sekoja ziņu reportāžām.

Mīkaela Blumkvista apciemojums bija uzspridzinājis šo mieru. Bjerkam nekad nebija ienācis prātā, ka Salanderes slepkavību orģijas varētu skart viņu personiski - viens no viņas upuriem bija mediju cūka, kas grasījies atmaskot Bjerku visas Zviedrijas priekšā.

Vēl mazāk viņš bija gaidījis, ka šajā stāstā kā rokas granāta ar izrautu drošinātāju parādīsies vārds Zala, un vismazāk jau, ka šo vārdu zinās Mīkaels Blumkvists. Tas bija tik neticami, ka šķita pretēji veselajam saprātam.

Dienu pēc Blumkvista apciemojuma Bjerks pacēla klausuli un piezvanīja savam bijušajam šefam. Septiņdesmit astoņus gadus vecais vīrs dzīvoja Laholmā. Bjerks bija spiests kaut kā izzondēt situāciju, nenododot, ka zvana citu iemeslu, nevis tīrās ziņkārības un profesionālu bažu dēļ. Saruna bija diezgan īsa.

“Te Bjerks. Pieņemu, ka esi lasījis avīzes.”

“Esmu gan. Viņa atkal ir parādījusies.”

“Un nav īpaši mainījusies.”

“Tā vairs nav mūsu darīšana.”

“Tu nedomā, ka …?”

“Nē, nedomāju vis. Tas ir sen noklusis. Tur nav nekādas saistības.”

“Nu, bet Bjūrmans! Tā droši vien nebija nejaušība, ka Bjūrmans kļuva par viņas aizbildni.”

Otrā galā dažas sekundes valdīja klusums.

“Nē, tā nebija nejaušība. Pirms trim gadiem tā šķita laba ideja. Kurš tad to būtu varējis iedomāties?”

“Cik daudz Bjūrmans zināja?”

Bijušais šefs piepeši ieķiķinājās klausulē.

“Tu taču labi zini, kāds bija Bjūrmans. Ne tas apķērīgākais cilvēks.”

“Es domāju… vai viņš zināja par saistību? Vai viņa mantās varētu atrast ko tādu, kas vestu tālāk pie…?”

“Nē, protams, ne. Es saprotu tavu jautājumu, bet tev nav jāuztraucas. Salandere šajā lietā vienmēr ir bijusi neērta. Mēs nokārtojām tā, lai Bjūrmans saņemtu šo uzdevumu tikai tāpēc, lai par viņas aizbildni kļūtu kāds, kuru pazīstam. Labāk nekā pilnīgs svešinieks. Ja viņa sāktu pļāpāt, tas nāktu mums ausīs. Tagad tas atrisinās vislabākajā veidā.”

“Kā tu to domā?”

“Nu, pēc visa šitā Salandere sēdēs psihenē ļoti ilgu laiku.”

“Jā.”

“Neuztraucies. Mierīgi atgriezies savā slimības atvaļinājumā.”

Bet tieši to vadītāja vietnieks Gunnars Bjerks nespēja. Par to bija parūpējies Mīkaels Blumkvists. Bjerks apsēdās pie virtuves galda un raudzījās uz Jungfrufjerdenu, cenzdamies aptvert savu situāciju. Viņu apdraudēja no diviem flangiem.

Mīkaels Blumkvists grasījās atmaskot viņu kā prostitūtu klientu. Pastāvēja liels risks, ka viņš beigs savu karjeru, notiesāts par seksa pirkšanas aizlieguma pārkāpumu.

Taču visnopietnākais bija tas, ka Blumkvists meklēja Zala- čenko. Zala kaut kādā veidā bija iejaukts šajos notikumos. Tas vestu taisnā ceļā pie Gunnara Bjerka durvīm.

Viņa bijušais šefs bija pārliecināts, ka Bjūrmana mantās nav nekā tāda, kas varētu radīt problēmas. Tomēr bija gan. 1991. gada izmeklēšanas materiāli. Un tos Bjūrmans bija dabūjis no Gunnara Bjerka.

Bjerks centās vizualizēt tikšanos ar Bjūrmanu pirms vairāk nekā deviņiem mēnešiem. Abi bija satikušies Vecpilsētā. Bjūrmans kādu pēcpusdienu piezvanīja viņam uz darbu un ierosināja iedzert pa alus kausam. Viņi pļāpāja par šaušanu un citām lietām, taču Bjūrmans bija viņu uzmeklējis kāda īpaša iemesla dēļ. Viņam bija nepieciešams pakalpojums. Viņš jautāja par Zalačenko…

Bjerks piecēlās un piegāja pie virtuves loga. Viņš toreiz bija mazliet iereibis. Patiesībā visai krietni iereibis. Ko Bjūrmans jautāja?

“Starp citu… man ir kāda lieta, kurā parādās sens paziņa…”

“Ak tā, kurš tad?”

“Aleksandrs Zalačenko. Vai tu viņu atceries?”

Protams. Tādu jau neaizmirst.”

“Kur viņš pēc tam palika?"

Tehniski tas uz Bjūrmanu neattiecās. Bija pat dibināts iemesls pamatīgāk izpētīt Bjūrmanu tikai tāpēc, ka viņš to jautāja… ja vien viņš nebūtu Līsbetas Salanderes aizbildnis. Bjūrmans sacīja, ka viņam vajagot vecos izmeklēšanas materiālus. Un es viņam tos iedevu.

Bjerks bija izdarījis nopietnu kļūdu. Viņš bija nospriedis, ka Bjūrmans jau ir informēts, - viss pārējais taču nelikās ticami. Un Bjūrmans bija izliecies, ka vienkārši cenšas atrast īsāko ceļu caur kūtrajiem birokrātijas gaiteņiem, kur viss ir noslepenots un noklusināts un var ieilgt uz mēnešiem. It īpaši lietā, kur iesaistīts Zalačenko.

Es viņam iedevu materiālus. Tie joprojām bija slepeni, bet man bija loģisks un saprotams iemesls, un Bjūrmans jau nebija nekāds pļāpa. Viņš bija stulbs, taču nekad nepļāpāja. Kam gan tas varētu kaitēt… tas notika pirms tik daudziem gadiem.

Bjūrmans bija viņu piemuļķojis. Viņš radīja iespaidu, ka runa ir par formalitātēm un birokrātiju. Jo vairāk Bjerks domāja, jo lielāka bija viņa pārliecība, ka Bjūrmans ļoti precīzi un rūpīgi izvēlējies vārdus.

Bet ko, pie velna, Bjūrmans gribēja? Un kāpēc Salandere viņu nogalināja?

Mīkaels Blumkvists sestdien vēl četras reizes devās uz Lundagātanu, cerot satikt Mirjamu Vu, taču viņas tur nebija.

Lielu daļu dienas viņš ar savu iBook pavadīja Kafijas bārā Hornsgātanā un vēlreiz pārlasīja e-pasta vēstules, ko Dāgs Svensons bija saņēmis uz savu Millennium.se adresi, un mapi ar nosaukumu <Zala>. Pēdējās nedēļās pirms nāves Dāgs bija aizvien vairāk laika veltījis pētījumam par Zaļu.

Mīkaels vēlējās, kaut varētu piezvanīt Dāgam un pajautāt, kāpēc fails par Irinu P. atrodas Zaļas mapē. Vienīgais saprātīgais secinājums bija: Dāgs turējis Zaļu aizdomās par Irinas slepkavību.

Ap pieciem pēcpusdienā piepeši piezvanīja Bublanskis un iedeva Mīkaelam Mirjamas Vu telefona numuru. Mīkaels nesaprata, kas licis policistam mainīt domas, taču, līdzko viņš bija dabūjis numuru, zvanīja uz to aptuveni reizi pusstundā. Tikai ap vienpadsmitiem vakarā Mirjama ieslēdza telefonu un atbildēja. Saruna bija īsa.

“Labvakar, Mirjama. Te zvana Mīkaels Blumkvists.”

“Un kas, pie joda, jūs esat?”

“Esmu žurnālists un strādāju žurnālā Millennium.”

Mirjama Vu pauda savas emocijas ļoti kodolīgi.

“Ak tā. Tas Blumkvists. Ej ellē, pretekli!”

Pēc tam viņa pārtrauca sarunu, pirms Mīkaels paspēja paskaidrot savu nolūku. Viņš raidīja lāstu Tonija Skālas virzienā un mēģināja zvanīt vēlreiz. Mirjama neatbildēja. Beidzot viņš nosūtīja īsziņu.

Lūdzu, piezvaniet man! Tas ir svarīgi.

Mirjama nepiezvanīja.

Vēlu sestdienas naktī Mīkaels izslēdza datoru, noģērbās un ielīda gultā. Viņš jutās izsists no sliedēm un vēlējās, kaut blakus būtu Ērika.

4. DALA

TERMINATOR MODE

24. marts-8. aprīlis

Vienādojuma sakne ii skaitlis, kuiš, ievietots nezināmā lieluma vietā, padara vienādojumu par identitāti. Lai atrisinātu vienādojumu,

ir jāatrod visas saknes. Vienādojumu, kuru apmierina visas iespējamās nezināmo vērtības,

sauc par identitāti.

(a+b)*=a*+Zab+b*

21.       NODALA

Zaļa ceturtdiena, 24. marts-pirmdiena, 4. aprilis

Līsbeta Salandere pirmo policijas medību nedēļu pavadīja tālu no drāmas. Viņa mierīgi sēdēja savā dzīvoklī Fiskargātanā Mūse- bakē. Viņas mobilais telefons bija izslēgts un SIM karte izņemta. Līsbeta negrasījās vēl kādreiz lietot šo telefonu. Aizvien lielākā izbrīnā viņa sekoja virsrakstiem avīžu internetā lapās un ziņu reportāžām televīzijā.

Līsbeta aizkaitināta vēroja savu pases fotogrāfiju, kas sākumā parādījās internetā, bet pēc tam visos ziņu pārraižu reklāmkad- ros. Viņa tajā neizskatījās īsti gudra.

Par spīti saviem ilggadējiem centieniem saglabāt anonimitāti, Līsbeta Salandere bija pārvērtusies par vienu no bēdīgi slavenākajiem un aprakstītākajiem cilvēkiem valstī. Vieglā izbrīnā viņa sāka aptvert, ka viens no gada lielākajiem notikumiem - gandrīz vienā mērogā ar Knutbī sektu - ir meklēšanā izsludināta maza auguma meitene, kas tiek turēta aizdomās par triju cilvēku slepkavību. Līsbeta domīgi sarauktām uzacīm sekoja komentāriem un skaidrojumiem plašsaziņas līdzekļos, viņu mulsināja fakts, ka slepeni dokumenti par viņas garīgajiem trūkumiem šķiet pilnīgi pieejami jebkurā redakcijā. Kāds virsraksts modināja aizmirstas atmiņas.

Aizturēta par miesas bojājumu nodarīšanu Vecpilsētā

Kāds TT ziņu aģentūras korespondents bija pārspējis visus konkurentus, iegūdams tiesu medicīniskās ekspertīzes kopiju; šis ziņojums tika sagatavots, kad Līsbetu aizturēja par spērienu pasažierim Vecpilsētas metrostacijā.

Līsbeta ļoti labi atcerējās notikumu metro. Viņa no Odina laukuma brauca atpakaļ uz savām (pagaidu) mājām pie audžuvecākiem Hegeštenā. Pie Rodmansgātanas vagonā iekāpa kāds nepazīstams vīrietis, šķietami skaidrā, un tūlīt pievērsa viņai uzmanību. Vēlāk Līsbeta uzzināja, ka tas bija Kāris Everts Blumgrēns, piecdesmit divus gadus vecs bijušais lauka hokeja spēlētājs no Jevles. Lai gan vagons bija pustukšs, vīrietis apsēdās meitenei blakus un sāka uzmākties. Viņš uzlika roku Līsbetai uz ceļgala un mēģināja iesākt sarunu par tematu “dabūsi divsimt kronu, ja nāksi man līdzi uz mājām”. Kad Līsbeta viņu ignorēja, vīrietis kļuva agresīvs un nosauca viņu par stulbo kuci. Viņu neatturēja fakts, ka meitene neatbildēja un Centrālajā stacijā apsēdās citā vietā.

Kad metro tuvojās Vecpilsētai, vīrietis apkampa Līsbetu no mugurpuses un pabāza rokas viņai zem džempera, čukstēdams ausī, ka viņa esot maza mauķele. Līsbetai Salanderei nepatika, ka pilnīgi sveši cilvēki metro viņu sauc par mauķeli. Viņa atbildēja, vispirms gāžot ar elkoni vīrietim pa aci, bet pēc tam pieķērās stienim, palēcās un ar abiem papēžiem iespēra viņam pa degunu. Sekas bija asinsizliešana.

Līsbetai bija iespēja izšmaukt no vagona, kad tas apstājās pie perona, bet, tā kā viņa bija ģērbusies atbilstoši panku modei un zili krāsotiem matiem, kāds kārtības mīļotājs metās meitenei virsū un turēja viņu piespiestu pie zemes, līdz ieradās policija.

Līsbeta nolādēja savu dzimumu un miesasbūvi. Ja viņa būtu čalis, neviens neuzdrošinātos mesties viņai virsū.

Līsbeta nemēģināja paskaidrot, kāpēc iespērusi Kārlam Ever- tam Blumgrēnam pa seju. Viņa uzskatīja, ka vispār nav vērts kaut ko paskaidrot formās tērptiem varas pārstāvjiem. Principa pēc Līsbeta pat atteicās atbildēt, kad psihologi mēģināja novērtēt viņas garīgo stāvokli. Par laimi, notikumus bija vērojuši vairāki citi pasažieri, ari kāda uzstājīga sieviete no Hernesandas, kura izrādījās parlamenta deputāte no centristu frakcijas. Sieviete bija pastāstījusi policistiem, ka pirms uzbrukuma Blumgrēns uzmācies Salanderei. Kad vēlāk atklājās, ka Blumgrēns divas reizes ir tiesāts par seksuāliem noziegumiem, prokurors nolēma lietu izbeigt. Tas gan nenozīmēja, ka tiek pārtraukta sociālā dienesta izmeklēšana. Tās rezultātā tiesa pēc neilga laika izlēma atņemt Līsbetai Salanderei rīcībspēju. Viņa nonāca vispirms Holgera Palmgrēna un pēc tam - Nilsa Bjūrmana aizbildnībā.

Tagad visas šīs intīmās un konfidenciālās detaļas bija publicētas internetā vispārējai aplūkošanai. Līsbetas biogrāfiju papildināja krāšņi apraksti par to, kā viņa jau kopš pirmajām klasēm konfliktējusi ar apkārtējiem un agrīnos pusaudzes gadus pavadījusi bērnu psihiatriskajā klīnikā.

Plašsaziņas līdzekļi- atkarībā no avīzes un tirāžas - uzstādīja Līsbetai Salanderei atšķirīgas diagnozes. Dažkārt viņai piedēvēja psihozi, citkārt - šizofrēniju ar nopietnām vajāšanas mānijas iezīmēm. Visās avīzēs rakstīja, ka Salandere ir garīgi atpalikusi - viņa taču pat nebija pabeigusi pamatskolu, pametot devīto klasi bez atestāta. Sabiedrībai nebija jāšaubās, ka viņa ir nelīdzsvarota un agresīva.

Kad plašsaziņas līdzekļi atklāja, ka Līsbeta Salandere draudzējas ar pazīstamo lesbieti Mirjamu Vu, vairākās avīzēs sākās īsta feeding frenzy. Mirjama Vu praida laikā bija uzstājusies Benitas Kostas performanču šovā - provocējošā izrādē, kur bija nofotografēta puskaila, ādas biksēs ar bikšturiem un lakādas augstpapēžu zābakos. Turklāt Mimī bija sacerējusi rakstus kādai geju avīzei, ko bieži citēja plašsaziņas līdzekļos, un vairākas reizes bija intervēta saistībā ar uzstāšanos dažādos šovos. Lesbietes - masu slepkavas un pikanta sadomazohistiska seksa kombinācija nepārspējami kāpināja tirāžas.

Tā kā Mirjama Vu pirmajā dramatiskajā nedēļā nebija atrodama, parādījās minējumi, ka ari Vu kļuvusi par Salanderes upuri vai varētu būt viņas līdzzinātāja. Tomēr šie prātojumi galvenokārt uzpeldēja pastulbajā čata vietnē Exilen un neparādījās lielākajos masu saziņas līdzekļos. Toties vairākas avīzes apsprieda citu iespēju: tā kā atklājies, ka Mias Bergmanes disertācijas temats bija seksa tirdzniecība, tas varētu būt Salanderes motīvs, jo - pēc sociālā dienesta ziņām - viņa bija prostitūta.

Nedēļas beigās plašsaziņas līdzekļi atklāja, ka Salanderei ir saistība arī ar jaunu sieviešu grupu, kas flirtē ar sātanismu. Grupas nosaukums bija Evil Fingers, un kāds pavecs kultūras jomas žurnālists sacerēja tekstu par jaunatnes zudušajām saknēm un briesmām, kas slēpjas jaunajās kustībās no skinhedu kultūras līdz hiphopam.

Tobrīd sabiedrība jau bija atēdusies informāciju par Līsbetu Salanderi. Saliekot kopā visus apgalvojumus dažādos masu saziņas līdzekļos, iznāca, ka policija meklē psihopātisku lesbieti, kas iesaistījusies sātanistu sektā, kura propagandē sadomazohistisku seksu, ienīst sabiedrību vispār un vīriešus - jo īpaši. Tā kā iepriekšējo gadu Salandere bija pavadījusi ārzemēs, pastāvēja arī starptautisku sakaru iespējamība.

Tikai vienā gadījumā plašsaziņas līdzekļu burbuļošana izraisīja Līsbetā spēcīgākas emocijas. Viņas uzmanību saistīja kāds virsraksts.

"MĒS BAIDĪJĀMIES NO VIŅAS",

- Viņa draudēja nogalināt, - stāsta skolotāja un klasesbiedri.

Rakstā izteicās bijusī skolotāja, tagad tekstilmāksliniece Bir- gita Miosa; viņa stāstīja, ka Līsbeta Salandere draudējusi saviem klasesbiedriem un no viņas baidījušies ari skolotāji.

Līsbeta tiešām reiz bija iemaukusi Miosai. Tās gan nebija tīrs trāpījums.

Domīgi iekodusi apakšlūpā, meitene atcerējās, ka toreiz bija vienpadsmit gadus veca. Miosa bija palikusi atmiņā kā nejauka matemātikas skolotājas aizvietotāja, kas atkal un atkal centās piespiest meiteni atbildēt uz jautājumu, uz kuru Līsbeta jau bija atbildējusi pareizi, taču rezultāts mācību grāmatā apgalvoja, ka viņa kļūdās. Patiesībā kļūdījās grāmata, un to, pēc Līsbetas domām, vajadzētu saskatīt ikvienam. Taču Miosa kļuva aizvien uzstājīgāka, bet Līsbeta aizvien mazāk vēlējās apspriest šo jautājumu. Beidzot meitene sēdēja, sakniebusi lūpas taisnā svītrā un atžiebusi apakšlūpu, līdz Miosa aizkaitinājumā satvēra meiteni aiz pleca un sapurināja, lai pievērstu viņas uzmanību. Līsbeta iemeta Miosai pa galvu ar grāmatu, un izcēlās zināms tracis. Līsbeta spļāva, šņāca un spēra, kad klasesbiedri centās viņu saturēt.

Raksts bija nodrukāts vakara avīzes atvērumā, blakus bija lasāmi arī daži citāti, bet viens no bijušajiem klasesbiedriem pozēja pie viņu vecās skolas durvīm. Šis klasesbiedrs bija Dāvids Gustaf- sons, kurš tagad dēvēja sevi par grāmatvedi. Viņš apgalvoja, ka skolēni baidījušies no Līsbetas Salanderes, jo viņa reiz “piedraudējusi nogalināt”. Līsbetas atmiņās Dāvids Gustafsons bija viens no viņas lielākajiem mocītājiem skolā, liels kauslis ar cāļa IQ, kurš reti laida garām izdevību skolas gaiteņos izdāļāt apvainojumus un dunkas. Reiz Dāvids pusdienu starpbrīdī uzbruka Līsbetai aiz sporta zāles, un viņa, kā ierasts, deva pretī. Tīri fiziski Līsbetai nebija nekādu izredžu, taču viņa uzskatīja, ka nāve ir labāka par padošanos. Šis incidents kļuva nekontrolējams, kad apkārt sapulcējās liels bars klasesbiedru, lai vērotu, kā Dāvids Gustafsons atkal un atkal nogāž Salanderi zemē. Līdz zināmam brīdim tas bija uzjautrinoši, taču dumjā meitene nepratās un nepalika zemē, viņa nesāka pat raudāt vai lūgties.

Pēc kāda mirkļa arī klasesbiedriem tas kļuva par daudz. Dāvidam bija redzams pārspēks, bet Līsbeta bija tik neaizsargāta, ka

Dāvids sāka gūt mīnuspunktus. Viņš bija iekustinājis kādu lavīnu, ko nespēja apturēt. Beidzot viņš Līsbetai divreiz pamatīgi iezvēla ar dūri, pāršķeļot viņai lūpu un aizsitot elpu. Klasesbiedri pameta meiteni nožēlojamā čupiņā guļam aiz sporta zāles un smiedamies nozuda ap stūri.

Līsbeta Salandere devās mājās laizīt brūces. Pēc divām dienām viņa atgriezās ar beisbola nūju. Skolas pagalmā viņa iešķēla Dāvidam pa ausi. Kad zēns šokēts gulēja zemē, Līsbeta piespieda beisbola nūju viņam pie rīkles, noliecās un iečukstēja zēnam ausī, ka nogalinās viņu, ja viņš vēl kādreiz viņu aizskars. Kad notiekošo pamanīja skolotāji, Dāvidu aizsūtīja pie skolas māsiņas, bet Līsbetu pie direktora - sodīšanai, ierakstam žurnālā un turpmākai sociālā dienesta pārbaudei.

Līsbeta gandrīz piecpadsmit gadus nebija domājusi par Mio- sas vai Gustafsona eksistenci. Viņa prātā atzīmēja, ka vaļas brīdī vajadzēs pārbaudīt, ar ko tie abi šobrīd nodarbojas.

Visu šo rakstu kopējie pūliņi padarīja Līsbetu Salanderi pazīstamu un bēdīgi slavenu zviedru tautā. Viņas biogrāfiju apzelēja, izpētīja un publicēja vissīkākajās detaļās, no dusmu izvirdumiem sākumskolā līdz Sv. Stefana psihiatriskajai klīnikai Upsālā, kur viņa pavadīja vairāk nekā divus gadus.

Līsbeta saausījās, kad televīzijā intervēja galveno ārstu Pēteru Telebūrianu. Bija pagājuši astoņi gadi, kopš Līsbeta viņu redzēja pēdējo reizi saistībā ar rīcībspējas atņemšanu tiesā. Ārsts bija ievilcis pierē dziļu rievu un kasīja plānu bārdiņu, nopietni skaidrodams studijas žurnālistam, ka viņš ir pakļauts profesionālajam noslēpumam un nevar apspriest atsevišķus pacientus. Viņš varot pateikt tikai to, ka Līsbeta Salandere ir ļoti sarežģīts gadījums, kam nepieciešama kvalificēta palīdzība, un tiesa pretēji viņa rekomendācijām nolēmusi nodot Salanderi aizbildnībā un izlaist sabiedrībā, nevis ievietot klīnikā. Telebūrians apgalvoja, ka tas esot skandāls. Viņš izteica nožēlu, ka šī aplamā sprieduma dēļ dzīvību zaudējuši trīs cilvēki, un izmantoja izdevību pāris reižu uzbrukt psihiatrijas finanšu apcirpšanai, ko valdība veikusi pēdējās desmitgadēs.

Līsbeta ievēroja, ka neviena avīze neatklāj ierastāko ārstēšanas veidu Dr. Telebūriana vadītajā slēgtajā bērnu psihiatrijas nodaļā - “nemierīgu un nevaldāmu pacientu” ievietošanu telpā “bez stimuliem”. Telpas aprīkojums bija kušete ar siksnām. Akadēmiskais pamatojums: nemierīgi bērni nedrīkst saņemt nevienu “stimulu”, kas varētu izsaukt lēkmi.

Pieaugot Līsbeta atklāja, ka tam ir arī cits termins. Sensory deprivation. Saskaņā ar Ženēvas konvenciju ieslodzīto pakļaušana sensojj deprivation bija nehumāna. Tā bija ierasta metode smadzeņu skalošanas eksperimentos, ar ko nodarbojās dažādas diktatūras, un dokumenti liecināja, ka politieslodzītie, kas trīsdesmitajos gados Maskavas prāvās atzinās visdažādākajos neprātīgajos noziegumos, bija pakļauti tieši šādai apstrādei.

Vērojot televīzijā Pētera Telebūriana seju, Līsbetas sirds sastinga ledū. Viņa prātoja, vai Telebūrians joprojām lieto to pašu pretīgo skūšanās losjonu. Viņš toreiz, teorētiski runājot, bija atbildīgs par Līsbetas ārstēšanu. Līsbeta nekad nebija sapratusi, ko no viņas gaida, vien to, ka viņai kaut kādā veidā jāsaņem ārstēšana un jāaptver savi nodarījumi. Meitene ātri noģida, ka “nemierīgs un nevaldāms pacients” ir tāds, kurš apšauba Telebūriana spriedumus un zināšanas.

Pēc tam viņa atklāja, ka Sv. Stefana slimnīcā vēl uz 21. gadsimta sliekšņa praktizē 16. gadsimtā visbiežāk izmantoto psihiatriskās ārstēšanas metodi.

Aptuveni pusi no Sv. Stefana slimnīcā nodzīvotā laika Līsbeta pavadīja, piesieta pie kušetes telpā “bez stimuliem”.

Telebūrians nekad neaizskāra viņu seksuāli. Viņš nekad nepieskārās meitenei citādi kā vien visnevainīgākajos nolūkos. Reiz, kad Līsbeta gulēja piesieta izolācijā, ārsts bija brīdinoši uzlicis viņai roku uz pleca.

Līsbeta prātoja, diezin vai viņas zobu pēdas joprojām ir redzamas virs ārsta mazā pirkstiņa locītavas.

Līsbetai bija divpadsmit gadu, kad divas policistes aizveda viņu uz Sv. Stefana klīniku. Tas notika dažas nedēļas pēc Visa Ļaunā. Līsbeta atcerējās katru detaļu. Vispirms viņa bija domājusi, ka viss kaut kā nokārtosies, un centusies izstāstīt savu versiju policistiem, sociālajiem darbiniekiem, slimnīcas personālam, māsiņām, ārstiem, psihologiem un pat mācītājam, kurš gribēja, lai meitene lūdzas kopā ar viņu. Sēdēdama policijas mašīnā, kas garām Vennera-Grēna centram brauca ziemeļu virzienā uz Ups- ālu, Līsbeta joprojām nezināja, kurp dodas. Neviens nebija viņu informējis. Taču tobrīd viņa sāka nojaust, ka nekas nenokārtosies.

Viņa bija centusies paskaidrot Pēteram Telebūrianam.

Šo pūļu rezultātā nakti uz trīspadsmito dzimšanas dienu viņa pavadīja, piesieta pie kušetes.

Pēters Telebūrians nešaubīgi bija zemiskākais un riebīgākais sadists, kādu Līsbeta savā dzīvē satikusi. Viņš tālu pārspēja Bjūrmanu. Bjūrmans bija brutāls plukata, ar kuru varēja tikt galā. Bet Pēters Telebūrians bija paslēpies aiz papīru, ekspertīžu, akadēmisku sasniegumu un psihiatriska žargona sienas. Nevienu viņa gājienu nekad nevarētu apsūdzēt vai apstrīdēt.

Valsts viņam bija uzdevusi sasiet mazas, nepaklausīgas meitenes.

Tomēr katru reizi, kad Līsbeta gulēja uz muguras, kad ārsts savilka siksnu un meitene sastapa viņa skatienu, viņa varēja nojaust Telebūriana uzbudinājumu. Viņa zināja. Un viņš zināja, ka viņa zina. Vēsts bija uztverta.

Nakti, kad viņai apritēja trīspadsmit, Līsbeta nolēma nekad vairs nepārmīt ne vārda ar Pēteru Telebūrianu vai kādu citu psihiatru vai smadzeņu dakteri. Tā bija viņas dzimšanas dienas dāvana pašai sev. Līsbeta turēja solījumu. Un zināja, ka tas kaitina Telebūrianu un varbūt ir galvenais iemesls, kāpēc viņu nakti pēc nakts piesprādzēja pie kušetes. Viņa bija gatava maksāt šo cenu.

Līsbeta visā pilnībā apguva pašsavaldīšanās mākslu. Viņai vairs nebija lēkmju, un viņa nemētāja mantas dienās, kad bija izlaista no izolatora.

Viņa nerunāja ar ārstiem.

Toties pieklājīgi un bez ierobežojumiem runājās ar māsiņām, virtuves darbiniekiem un sanitāriem. To ievēroja. Laipnā māsiņa Karolīna, kurai Līsbeta zināmā mērā bija pieķērusies, kādu dienu pajautāja, kāpēc meitene tā dara. Līsbeta jautājoši paskatījās uz viņu.

Kāpēc tu nerunā ar ārstiem?

Tāpēc, ka viņi neklausās, ko es saku.

Atbilde nebija spontāna. Tādā veidā Līsbeta tomēr komunicēja ar ārstiem. Viņa zināja, ka visus šos komentārus ieraksta viņas slimības vēsturē, tādējādi dokumentējot, ka viņas klusēšana ir pilnīgi racionāls lēmums.

Pēdējā gadā Sv. Stefana klīnikā Līsbetu aizvien retāk ievietoja izolācijas palātā. Tas allaž gadījās reizēs, kad viņa bija kaut kā nokaitinājusi Pēteru Telebūrianu, un šķita, ka tā notiek, līdzko viņš meiteni ieraudzīja. Ārsts atkal un atkal centās izlauzties cauri Līsbetas spītīgajai klusēšanai un piespiest meiteni atzīt viņa eksistenci.

Reiz Telebūrians bija nozīmējis Līsbetai kādu psihotropo medikamentu, no kura viņai kļuva grūti elpot un domāt, kas savukārt izraisīja baiļu lēkmes. Kopš tā brīža Līsbeta atteicās dzert savas zāles, tāpēc tika nolemts piespiedu kārtā iebarot viņai trīs tabletes dienā.

Līsbeta pretojās tik stipri, ka personālam vajadzēja ar varu viņu saturēt, atplest muti un piespiest norīt zāles. Pirmajā reizē Līsbeta tūlīt iebāza mutē pirkstus un izvēma pusdienas uz tuvākā sanitāra. Pēc tam tablešu iebarošana notika brīžos, kad viņa gulēja piesprādzēta. Līsbeta iemācījās vemt, nebāžot pirkstus rīklē. Viņas spēcīgā pretošanās un papildu darbs, ko tā radīja personālam, lika pārtraukt šo eksperimentu.

Kad Līsbetai apritēja piecpadsmit gadu, viņu piepeši pārveda atpakaļ uz Stokholmu un nogādāja pie audžuģimenes. Tas bija pārsteigums. Tobrīd Telebūrians nebija Sv. Stefana klīnikas galvenais ārsts un Līsbeta bija pārliecināta, ka tas ir vienīgais viņas izrakstīšanas iemesls. Ja Telebūrians varētu izlemt viens pats, viņa joprojām gulētu piesprādzēta pie kušetes izolatorā.

Tagad viņa redzēja Telebūrianu televīzijā. Līsbeta prātoja, vai viņš joprojām fantazē, ka Līsbeta atkal nonāks viņa aprūpē, vai arī viņa varbūt kļuvusi par vecu, lai apmierinātu ārsta fantāzijas. Telebūriana uzbrukums tiesas lēmumam neievietot meiteni klīnikā bija efektīvs un izsauca sašutumu žurnālistē, kas viņu intervēja, acīm redzami neapjēgdama, kādus jautājumus vajadzētu uzdot. Neviens nevarēja iebilst Pēteram Telebūrianam. Iepriekšējais Sv. Stefana klīnikas galvenais ārsts bija miris. Tiesnesis, kurš izsprieda Salanderes lietu un tagad bija spiests daļēji uzņemties grēkāža lomu, bija aizgājis pensijā. Viņš atteicās runāt ar presi.

Vienu no pārsteidzošākajiem tekstiem Līsbeta atrada kādas Zviedrijas vidienes vietējās avīzes internetā izdevumā. Viņa izlasīja tekstu trīs reizes, pirms izslēdza datoru un aizsmēķēja cigareti. Līsbeta paņēma Ikea spilvenu, apsēdās uz palodzes un nomākta vēroja nakts gaismas ārpusē.

"Viņa ir biseksuāla," saka bērnības draudzene.

26 gadus vecā sieviete, kuru meklē par triju slepkavību izdarīšanu, tiek raksturota kā noslēgta savādniece, kam bijis ļoti grūti piemēroties skolai. Par spīti daudziem mēģinājumiem iesaistīt meiteni kolektīvā, viņa palikusi ārpusē.

-            Viņai acīm redzami bija problēmas ar seksuālo identitāti, - atceras Juhanna, viena no Līsbetas tuvākajiem draugiem skolā.

-            Jau agri kļuva skaidrs, ka viņa ir citāda un biseksuāla. Mēs raizējāmies par viņu.

Teksta turpinājumā bija atstāstītas dažas Juhannas atmiņu epizodes. Līsbeta sarauca uzacis. Viņa pati neatcerējās ne šīs epizodes, ne tuvu draudzeni, vārdā Juhanna. Līsbeta patiesībā neatcerējās, ka viņai jebkad būtu bijis kāds cilvēks, ko varētu saukt par tuvu draugu un kas skolas gados būtu mēģinājis ievilkt viņu kolektīvā.

No teksta nebija īsti noprotams, kad šīs epizodes norisinājušās, taču skolu Līsbeta pameta divpadsmit gadu vecumā. Tas nozīmēja, ka bažīgā bērnības draudzene ir atklājusi viņas bisek- sualitāti jau pamatskolā.

Par spīti gandrīz neprātīgajai aizvadītajās nedēļās publicēto absurdo tekstu straumei, tieši intervija ar Juhannu skāra Līsbetu vissmagāk. Tā acīm redzami bija safabricēta. Vai nu žurnālistam bija gadījusies pilnīga mītomāne, vai ari viņš bija sacerējis šo stāstu pats. Līsbeta iegaumēja žurnālista vārdu un ievietoja viņu nākotnē izpētāmo objektu sarakstā.

Pat iejūtīgākās sabiedriski kritiskās reportāžas ar virsrakstiem “Sabiedrība ir iepuvusi” vai “Viņa nesaņēma nepieciešamo palīdzību” nespēja apgāzt iespaidu, ka Līsbeta ir galvenais sabiedrības ienaidnieks - masu slepkava, kas neprāta lēkmē nogalinājusi trīs cienījamus pilsoņus.

Līsbeta aizrāvusies lasīja savas dzīves aprakstus un pamanīja sabiedrības zināšanās acīm redzamu balto plankumu. Lai gan šķita, ka plašsaziņas līdzekļiem ir neierobežota pieeja visslepenākajām un intīmākajām viņas dzīves detaļām, tie bija pilnībā palaiduši garām Visu Ļauno, kas notika, īsi pirms meitenei apritēja trīspadsmit gadu. Ziņas par viņas dzīvi sniedzās no sākumskolas līdz vienpadsmit gadu vecumam un atjaunojās piecpadsmit gadu vecumā, kad viņu izlaida no psihiatriskās klīnikas un ieveda audžuģimenē.

Šķita, ka plašsaziņas līdzekļus ar informāciju apgādā kāds no izmeklēšanas dalībniekiem, kurš Līsbetai nezināmu iemeslu dēļ ir nolēmis noklusēt nodaļu par Visu Ļauno. Tas Līsbetu izbrīnīja. Ja policija vēlējās pasvītrot viņas slieksmi uz brutālu agresiju, toreizējā izmeklēšana bija pats smagākais apgrūtinājums viņas biogrāfijā, kurš tālu pārsniedza visus niekus skolas pagalmā un bija tiešais iemesls, kāpēc viņu aizveda uz Upsālu un ievietoja Sv. Stefana klīnikā.

Pirmajās Lieldienās Līsbeta sāka pētīt policijas izmeklēšanas grupu. No informācijas, kas bija pieejama masu saziņas līdzekļos, viņa ieguva izsmeļošas ziņas par tās dalībniekiem. Viņa ievēroja, ka prokurors Rikards Ēkstrems ir iepriekšējās izmeklēšanas vadītājs, kurš parasti uzstājas preses konferencēs. Faktisko izmeklēšanu vadīja kriminālinspektors Jans Bublanskis, mazliet korpulents vīrs slikti piegulošā žaketē, kurš dažās preses konferencēs stāvēja blakus Ekstrēmam.

Pēc dažām dienām Līsbeta saprata, ka Sonja Mūdiga ir vienīgā sieviete grupā un tieši viņa atrada Nilsu Bjūrmanu. Līsbeta ievēroja vārdus Hanss Faste un Kurts Svensons, taču palaida garām Jerkeru Holmbergu, kas neparādījās nevienā reportāžā. Viņa savā datorā katram policistam izveidoja failu un sāka aizpildīt tos ar informāciju.

Informācija par izmeklēšanas norisi, protams, atradās policistu datoros, kuru datu bāze glabājās policijas pārvaldes serverī. Līsbeta zināja, ka policijas iekšējā tīkla uzlaušana sagādā ārkārtīgas grūtības, taču nav neiespējama. Viņa bija paveikusi to jau agrāk.

Saistībā ar kādu Dragana Armanska uzdoto darbu pirms četriem gadiem Līsbeta bija izpētījusi policijas tīkla struktūru un apsvērusi iespējas iekļūt kriminālreģistros, lai meklētu tur informāciju. Centieni ielauzties no ārpuses viņai galīgi neveicās - policijas ugunsmūri bija pārāk labi izstrādāti un mīnēti ar visiem iespējamiem slazdiem, kas beigu beigās varēja pievērst viņai nevēlamu uzmanību.

Policijas iekšējais tīkls bija izveidots pēc visiem labākajiem paraugiem - ar saviem kabeļiem un norobežots no ārējiem pieslēgumiem un internetā. Citiem vārdiem sakot, bija nepieciešams vai nu īsts policists ar pilnvaru piekļūt tīklam, turklāt tāds, kurš strādātu pie vēlamās izmeklēšanas, vai vismaz lai policijas tīkls Līsbetu uzskatītu par pilnvarotu personu. Šajā ziņā policijas drošības eksperti bija atstājuši milzīgu caurumu. Visā valstī bija daudz policijas iecirkņu ar pieslēgumu tīklam, un vairāki no tiem bija mazas vietējās vienības, kur naktī nebija neviena policista un lielākoties trūka ari signalizācijas vai apsardzes. Iecirknis Long- vīkā pie Vesterosas bija tieši tāds. Tas aizņēma aptuveni simt trīsdesmit kvadrātmetrus vienā ēkā ar vietējo bibliotēku un Sociālās apdrošināšanas aģentūru, un pa dienu tajā strādāja trīs policisti.

Līsbetai Salanderei nebija izdevies iekļūt tīklā saistībā ar toreizējo uzdevumu, bet viņa bija nolēmusi atvēlēt mazliet laika un enerģijas, lai sagādātu access nākotnes darbiem. Viņa bija apsvērusi savas iespējas un tad uz vasaru pieteikusies Longvīkas bibliotēkā par apkopēju. Bez šļakstināšanās ar lupatu un spaini viņai vēl vajadzēja ari apmēram desmit minūtes būvvaldes birojā, lai sīkāk izpētītu telpas. Līsbetai bija ēkas ārdurvju atslēgas, bet nebija policijas iecirkņa atslēgu. Toties viņa bija atklājusi, ka bez lielām grūtībām var ielīst iecirknī pa otrā stāva tualetes logu, kas vasaras karstumā pa nakti tika atstāts pusviru. Policijas iecirkni uzraudzīja tikai viens Securitas apsargs, kas katru nakti veica dažus apgaitas braucienus. Smieklīgil

Līsbetai vajadzēja aptuveni piecas minūtes, lai zem policijas priekšnieka galda paliktņa sameklētu lietotāja vārdu un paroli, un aptuveni vienu eksperimentu nakti, lai izprastu tīkla struktūru un noskaidrotu, kādiem datiem vietējā iecirkņa priekšnieks var piekļūt un kas paliek ārpus viņa pilnvaru robežām. Bonusā Līsbeta ieguva ari divu vietējo policijas darbinieku lietotāja vārdus un paroles. Viena no viņiem bija trīsdesmit divus gadus vecā Marija Otosone, kuras datorā Līsbeta atrada informāciju, ka Oto- sone ir pieteikusies uz izmeklētājas vietu Stokholmas policijas krāpšanu nodaļā. No Otosones Līsbeta ieguva pilnas dividendes, jo policiste bija atstājusi savu Dell PC klēpjdatoru neaizslēgtā rakstāmgalda atvilktnē. Tātad Marija Otosone bija policiste ar privātu datoru, ko viņa izmantoja darbā. Brīnišķīgi! Līsbeta ieslēdza datoru un ievietoja tajā savu kompaktdisku ar Asphyx 1.0, pirmo spiegu programmas versiju. Programmu viņa atstāja divās vietās: gan kā aktīvu un integrētu Microsoft ExpIorer daļu, gan kā backup programmu Otosones adrešu sarakstā. Līsbeta sprieda: pat ja Otosone nopirks jaunu datoru, viņa pārkopēs adrešu sarakstu, turklāt pastāvēja liela iespēja, ka viņa to pārkopēs uz datoru savā jaunajā darbavietā krāpšanu izmeklēšanas nodaļā Stokholmā, kad pēc dažām nedēļām stāsies amatā.

Līsbeta bija atstājusi programmu ari policistu galda datoros, lai varētu piekļūt informācijai no ārpuses un, vienkārši nozogot policistu identitātes, meklēt kriminālajos reģistros. Taču rīkoties vajadzēja ārkārtīgi piesardzīgi, lai ielaušanās paliktu neievērota. Policijas drošības nodaļa saņēma automātisku signālu, ja kāds vietējais policists iegāja tīklā ārpus darba laika vai meklējumu skaits pārāk strauji pieauga. Ja viņa zvejotu informāciju par izmeklēšanām, kurās vietējie policisti nevarēja būt iesaistīti, drošības dienesti celtu trauksmi.

Turpmāko gadu Līsbeta kopā ar savu hakeru kolēģi Plague centās iegūt kontroli pār policijas datu tīklu. Tas izrādījās tik sarežģīti, ka viņi pamazām atmeta šo projektu, taču darbojoties bija uzkrājuši gandrīz simt policistu identitāšu, ko varēja aizņemties pēc vajadzības.

Plague paveicās uzlauzt policijas datu drošības nodaļas priekšnieka mājas datoru. Šis cilvēks bija civilais ekonomists bez plašākām zināšanām IT jomā, taču viņa klēpjdatorā glabājās milzīgs daudzums informācijas. Līsbetai un Plague tagad pavērās iespēja ja ne uzlauzt, tad vismaz pilnībā sabojāt policijas datu tīklu ar dažādiem ļauniem vīrusiem - taču nevienam no viņiem nebija ne mazākās intereses to darīt. Viņi bija hakeri, nevis sabotieri.

Viņiem vajadzēja iegūt pieeju funkcionējošiem tikliem, nevis tos sabojāt.

Līsbeta Salandere pārbaudīja savu sarakstu un konstatēja, ka neviens no cilvēkiem, kuru identitātes viņa nozagusi, nestrādā pie šo triju slepkavību izmeklēšanas - tas jau būtu par daudz cerēts. Toties viņa bez lielām problēmām varēja izlasīt ziņas valsts mēroga meklēšanā, ieskaitot atjauninātu informāciju par sevi pašu. Līsbeta uzzināja, ka ir redzēta un meklēta Upsālā, Noršēpingā, Gēteborgā, Malmē, Hesleholmā un Kalmarā un ka apkārt izsūtīts slepens, ar datoru izveidots portrets, kas sniedz labāku priekšstatu par viņas izskatu.

Viena no Līsbetas nedaudzajām priekšrocībām plašsaziņas līdzekļu uzmanības krustugunīs bija nelielais fotogrāfiju skaits. Bez četrus gadus vecas pases fotogrāfijas, kas bija izmantota arī vadītāja apliecībā, un policijas reģistra fotogrāfijas, kurā viņa bija astoņpadsmit gadus veca (un pilnīgi nepazīstama), bija tikai dažas bildes no veciem skolas albumiem un kādas skolotājas uzņemtās fotogrāfijas no ekskursijas Nakas rezervātā, kad Līsbetai bija divpadsmit gadu. Ekskursijas bildēs bija redzama graudama figūra, kas viena pati sēdēja nomaļus no visiem pārējiem.

Diemžēl pasu reģistra fotogrāfijā Līsbeta bija iemūžināta ar caururbjošu skatienu, plānā svītrā sakniebtām lūpām un mazliet pieliektu galvu. Tā apstiprināja priekšstatu par garīgi atpalikušu, asociālu masu slepkavu, un plašsaziņas līdzekļi šo priekšstatu pastiprināja. Par laimi, Līsbeta šajā fotogrāfijā tik maz līdzinājās sev, ka dzīvē viņu pazītu pavisam nedaudzi.

Līsbeta ar interesi sekoja līdzi triju upuru portretējumam. Otrdien plašsaziņas līdzekļi sāka mīcīties uz vietas un, trūkstot dramatiskiem jaunumiem par Līsbetas Salanderes meklēšanu, pievērsa uzmanību upuriem. Viena no vakara avīzēm publicēja izsmeļošas Dāga Svensona, Mias Bergmanes un Nilsa Bjūrmana biogrāfijas. Bija skaidrs, ka neizprotamu iemeslu dēļ nogalināti trīs godājami pilsoņi.

Nilss Bjūrmans bija cienījams un sociāliem mērķiem nodevies advokāts, kas piedalījās Greenpeace kustībā un “dega par jauniešiem”. Viena sleja bija atvēlēta Bjūrmana tuvam draugam un kolēģim Janam Hokansonam, kura birojs atradās vienā ēkā ar Bjūrmana biroju. Hokansons apstiprināja, ka Bjūrmans bijis cilvēks, kurš cīnās par vienkāršo ļaužu tiesībām. Kāds bāriņtiesas darbinieks stāstīja, ka Bjūrmans patiesi rūpējies par savu aizbilstamo Līsbetu Salanderi.

Līsbeta pasmaidīja tajā dienā pirmo greizo smaidu.

Liela uzmanība tika veltīta Miai Bergmanei, drāmas sievietei. Visi viņu raksturoja kā jauku un satriecoši gudru jaunu sievieti ar iespaidīgiem panākumiem un spožu gaidāmo karjeru. Avīzes citēja satriektos draugus, kursabiedrus un zinātniskā darba vadītāju. Parastais jautājums bija: “Kāpēc?” Fotogrāfijās bija redzami ziedi un aizdegtas sveces pie mājas durvīm Enšēdē.

Savukārt Dāgs Svensons plašsaziņas līdzekļos guva salīdzinoši maz uzmanības. Viņu dēvēja par asu un bezbailīgu žurnālistu, taču lielākā interese bija pievērsta viņa draudzenei.

Līsbetu mazliet pārsteidza fakts, ka tikai Pirmajās Lieldienās kāds pamanīja, ka Dāgs Svensons gatavojis lielu reportāžu žurnālam Millennium. Līsbetas izbrīns vēl vairāk pieauga, kad viņa atklāja, ka rakstā nav minēts, tieši ar kādu tematu viņš strādājis.

Līsbeta neizlasīja Mīkaela Blumkvista citātu AJtonbladet inter- neta izdevumā. Tikai vēlu otrdienas vakarā, kad to pieminēja televīzijas ziņās, viņa pamanīja, ka Blumkvists tīšām sniedzis maldinošu informāciju. Mīkaels apgalvoja, ka Dāgs Svensons rakstījis reportāžu par “datu drošību un nesankcionētu ielaušanos datorsistēmās”.

Līsbeta sarauca uzacis. Viņa zināja, ka šis apgalvojums nav patiess, un prātoja, kādu spēli Millennium īsti spēlē. Tad uzķēra ziņu un pasmaidīja dienas otro greizo smaidu. Līsbeta pieslēdzās serverim Holandē un divreiz noklikšķināja uz ikonas ar nosaukumu MikBlum/laptop. Ekrāna vidū viņa atrada viegli ievērojamu mapi <LĪSBETA SALANDERE> un failu [Sallijai]. Līsbeta noklikšķināja un lasīja.

Pēc tam viņa ilgi nekustīga sēdēja pie Mīkaela vēstules. Meiteni plosīja pretrunīgas jūtas. Līdz šim brīdim viņa bija bijusi viena pret visu Zviedriju, un tas savā vienkāršībā bija visai glīts un pārskatāms vienādojums. Tagad Līsbeta piepeši bija ieguvusi sabiedroto, kurš apgalvoja, ka tic viņas nevainīgumam. Un tas, protams, bija vienīgais vīrietis Zviedrijā, kuru viņa nekādā gadījumā nevēlējās satikt. Līsbeta nopūtās. Mīkaels Blumkvists, kā allaž, bija stulbi naivs labdaris. Līsbeta Salandere nebija nevainīga kopš desmit gadu vecuma.

Nevainīgo nav. Toties ir dažādas atbildības pakāpes.

Nilss Bjūrmans bija miris tāpēc, ka izvēlējās nespēlēt saskaņā ar viņas pasludinātajiem noteikumiem. Viņam bija visas iespējas, tomēr viņš nolīga kaut kādu pretīgu alfa tēviņu, lai darītu viņai pāri. Tā nebija Līsbetas atbildība.

Taču Kalles Blumkvista darbošanos nedrīkstēja novērtēt par zemu. Viņu varēja izmantot.

Viņam labi padevās mīklu minēšana un piemita satriecoša stūrgalvība. To Līsbeta bija uzzinājusi Hēdestadē. Iecirtis kaut kur zobus, Mīkaels neatlaidās, līdz paklupa. Viņš patiešām bija naivs. Bet viņš varēja darboties tur, kur Līsbeta pati nedrīkstēja rādīties. Mīkaelu varētu izmantot līdz brīdim, kad viņa mierīgi varēs pamest valsti. Līsbeta sprieda, ka drīz būs spiesta to darīt.

Diemžēl Mīkaelu Blumkvistu nevarēja vadīt. Viņam pašam bija jāgrib rīkoties. Un viņam bija nepieciešams morāls iemesls.

Citiem vārdiem sakot, viņš bija diezgan paredzams. Līsbeta brīdi domāja, tad atvēra jaunu failu ar nosaukumu [MikBlum] un uzrakstīja vienu vienīgu vārdu.

Tas viņam liks padomāt.

Līsbeta vēl sēdēja, domās iegrimusi, kad pamanīja, ka Mīkaels Blumkvists ir ieslēdzis savu datoru. Viņa vēstule parādījās īsi pēc tam, kad viņš bija izlasījis Līsbetas atbildi.

Līsbet,

sarežģītais cilvēk! Kas, pie velna, ir Zala? Vai viņš ir saistība?

Vai tu zini, kurš nogalināja Dāgu & Miu? "Tādā gadījumā pasaki, lai mēs varam atrisināt šo ķezu un iet mājās gulēt./Mīkaels

Labi. Pienācis laiks paķert viņu uz āķa.

Līsbeta izveidoja vēl vienu failu un deva tam nosaukumu [Kalle Blumkvists]. Viņa zināja, ka tas Mīkaelu nokaitinās. Tad uzrakstīja īsu ziņu.

Tu esi žurnālists. Noskaidro.

Kā jau gaidīts, Mīkaels nekavējoties atbildēja, apelēdams pie Līsbetas saprāta un cenzdamies spēlēt uz viņas jūtām. Viņa pasmaidīja un aizvēra Mīkaela cieto disku.

Ja jau reiz bija sākusi urķēties, Līsbeta nemeta mieru un ielīda Dragana Armanska datorā. Viņa domīgi izlasīja ziņojumu, ko Armanskis par viņu bija sacerējis Otrajās Lieldienās. Nebija noprotams, kam šis ziņojums ir adresēts, taču Līsbeta nosprieda, ka, visticamāk, Armanskis sadarbojas ar policiju, lai viņu aizturētu.

Līsbeta kādu brīdi pārlūkoja Armanska e-pastu, bet neatrada neko interesantu. Jau grasīdamās aizvērt cieto disku, viņa pamanīja vēstuli, kas adresēta Milton Security tehniskās nodaļas vadītājam. Armanskis nodeva instrukcijas slēptās kameras ierīkošanai viņa kabinetā.

Oho!

Līsbeta palūkojās uz datumu un konstatēja, ka vēstule nosūtīta dažas stundas pēc viņas draudzīgās vizītes janvāra beigās.

Tas nozīmēja, ka viņai jāpielabo dažas detaļas automātiskajā novērošanas sistēmā, pirms viņa no jauna apciemos Armanska kabinetu.

22.          NODALA

Otrdiena, 29. marts-svētdiena, 3. aprīlis

Otrdienas priekšpusdienā Līsbeta Salandere iegāja Valsts kriminālpolicijas sodāmības reģistrā un meklēja tur Aleksandru Zalačenko. Reģistrā Zalačenko nebija atrodams, un tas nebija nekāds pārsteigums, jo, cik viņai zināms, Zalačenko nekad nebija tiesāts Zviedrijā un pat nebija iegrāmatots Iedzīvotāju reģistrā.

Kriminālpolicijas reģistrā Līsbeta izmantoja komisāra Duglasa Šelda identitāti; piecdesmit piecus gadus vecais policists strādāja Malmes iecirknī. Līsbeta viegli satrūkās, kad viņas dators piepeši ietinkšķējās un izvēlnē sāka mirgot ikona, signalizējot, ka viņu kāds meklē čata programmā ICQ.

Līsbeta mirkli vilcinājās. Viņas pirmais impulss bija izraut kabeli un atvienoties no tīkla. Tad viņa apdomājās. Šeldam datorā nebija ICQ programmas. Nebija daudz padzīvojušu cilvēku, kam datorā būtu ICQ, jo šo programmu galvenokārt izmantoja jaunieši un prasmīgi datorlietotāji, kas gribēja pačatot.

Tas nozīmēja, ka te kāds meklē viņu. Un daudz izvēles iespēju nebija. Līsbeta atvēra ICQ un ierakstīja <Ko tu gribi, Plague?> <Wasp. Tevi ir grūti dabūt rokā. Vai tu nekad nepārbaudi pastu? >

<Kā tev izdevās? >

<Šelds. Man ir tāds pats saraksts. Es pieņēmu, ka tu izmantosi kādu no identitātēm ar augstu pilnvarojumu. >

<Ko tu gribi? >

<Kas ir Zalačenko, kuru tu meklēji? >

<MYOB>

<?>

<Mind Your Own Business>

<Kas notiek? >

<Fuck 0, Plague >

<Es uzskatīju, ka esmu sociāli atpalicis, kā tu mēdz izteikties. Ja man jātic avīzēm, tad es esmu galīgi normāls salīdzinājumā ar tevi>

<“!»>

< Pirksts tev pašai! Vai tev vajag palīdzību?>

Līsbeta brīdi vilcinājās. Vispirms Blumkvists, un tagad Plague. Vesela straume palīgu. Nelaime tā, ka Plague bija simt sešdesmit kilogramus smags vientuļnieks, kas komunicēja ar ārpasauli tikai ar internetā palīdzību, un salīdzinājumā ar viņu Līsbeta bija īsts sociālās kompetences brīnums. Kad viņa neatbildēja, Plague uzklabināja vēl vienu rindiņu.

<Vēl esi? Vai tev vajag palīdzību, lai izkļūtu no valsts? > <Nē>

< Kāpēc tu šāvi?>

<Piss off!>

<Vai tu taisies nošaut vēl kādu, un vai man vajadzētu baidīties? Es laikam esmu vienīgais, kurš prot tevi atrast. > <Uzvedies labi, tad tev nebūs jābaidās.>

<Es nebaidos. Ja tev ko vajag, raksti uz hotmeilu. Ieroci? Jaunu pasi?>

<Tu esi sociopāts.>

<Tāds kā tu?>

Līsbeta aizvēra JCQ, apsēdās dīvānā un domāja. Pēc desmit minūtēm viņa atkal pievērsās datoram un uzrakstīja Plague vēstuli uz hotmail adresi.

Izmeklēšanas vadītājs prokurors Rikards Ēkstrems dzīvo Tebi. Viņš ir precējies, viņam ir divi bērni un mājās platjoslas pieslēgums.

Man vajadzēs pieeju viņa laptopam vai mājas datoram. Man vajag

lasīt viņu onlainā. Hosti/e takover ar spoguļdisku.

Līsbeta zināja, ka Plague reti pamet dzīvokli Sundbībergā, tāpēc cerēja, ka viņš ir apmācījis kādu pumpainu tīni, kurš spētu veikt praktisko darbu. Viņa neparakstīja vēstuli. Tas bija lieki. Pēc piecpadsmit minūtēm atkal pieslēgusies ICQ, Līsbeta saņēma atbildi.

<Cik tu maksāsi? >

<10 000 tavā kontā + izdevumus un 5000 tavam palīgam. >

<Es došu ziņu.>

Ceturtdienas rītā Līsbeta saņēma e-pastu no Plague. Tajā bija tikai ftp adrese. Līsbeta apmulsa. Viņa nebija gaidījusi rezultātu agrāk par divām nedēļām. Veikt hostile takover pat ar Plague ģeniālās programmas un īpašās ierīces palīdzību bija darbietilpīgs process, kas paredzēja kilobaitu pēc kilobaita slepus ielaist datorā mazus informācijas gabaliņus, līdz ir radīta vienkārša programma. Procesa ātrums būtu atkarīgs no tā, cik bieži Ēkstrems izmanto datoru, un pēc tam vajadzētu vēl vairākas dienas, lai pārsūtītu visu informāciju uz spoguļdisku. Četrdesmit astoņas stundas bija ne tikai satriecoši, bet teorētiski neiespējami. Līsbeta jutās iespaidota. Viņa noklikšķināja uz Plague ICQ.

<Kā tu to izdarīji? >

<Tajā mājā ir četri datori. Vai vari iedomāties - neviena ugunsmūra. Nulle drošības. Vajadzēja tikai pieslēgties kabelim un ielādēt. Man bija 6000 kronu izdevumi. Vai varēsi?>

<Jā. Un bonusu par ātrumu. >

Līsbeta bridi vilcinājās, bet tad pārskaitīja uz Plague kontu trīsdesmit tūkstošus kronu. Viņa negribēja aizbaidīt Plague ar pārspīlētām summām. Tad viņa atkal apsēdās savā Verksam modeļa krēslā un atvēra izmeklēšanas vadītāja Ēkstrema klēpjdatoru.

Stundas laikā viņa bija izlasījusi visus ziņojumus, ko krimi- nālinspektors Jans Bublanskis sūtījis izmeklēšanas vadītājam.

Līsbetai bija aizdomas, ka šādiem ziņojumiem pēc reglamenta patiesībā nevajadzētu atstāt policijas ēku, bet Ēkstrems gluži vienkārši ignorēja noteikumus, nesdams darbu mājās pie privāta internetā pieslēguma bez ugunsmūra.

Tas tikai vēlreiz pierādīja tēzi, ka neviena drošības sistēma nav labāka par visstulbāko darbinieku. Ar Ēkstrema datora palīdzību Līsbeta ieguva daudz nozīmīgu informācijas fragmentu.

Vispirms viņa atklāja, ka Dragans Armanskis licis diviem darbiniekiem pievienoties Bublanska izmeklēšanas grupai, kas praktiski nozīmēja, ka Milton Security sponsorē viņas medības. Viņu uzdevums bija visādā veidā palīdzēt notvert Līsbetu Salanderi. Paldies, Armanski! To es tev pieminēšu. Līsbeta sadrūma, ieraudzījusi, kas ir šie darbinieki. Būmans viņai šķita iesīkstējis, taču lielākoties korekts. Niklass Ēriksons bija korumpēta niecība, kas izmantoja savu amatu Milton Security, lai apkrāptu vienu no uzņēmuma klientiem.

Līsbetai Salanderei bija selektīva morāle. Uzņēmuma klientu apkrāpšana viņai pašai nebija sveša, ja tā bija pelnīta, bet viņa to nekad nedarītu, ja darbs paredzētu ievērot konfidencialitāti.

Drīz Līsbeta atklāja, ka plašsaziņas līdzekļiem informāciju noplūdina pats iepriekšējās izmeklēšanas vadītājs Ēkstrems. To varēja noprast pēc viņa e-pastiem, kuros viņš atbildēja uz jautājumiem par Līsbetas psihiatrisko ekspertīzi un saistību starp viņu un Mirjamu Vu.

Trešais nozīmīgais informācijas fragments bija atklājums, ka Bublanska komandai nav itin nekādas nojausmas, kur meklēt Līsbetu Salanderi. Viņa ar interesi izlasīja ziņojumu, kurā bija apkopoti veiktie pasākumi un atzīmētas novērojamās adreses. Saraksts bija īss. Protams, Lundagātana, arī Mīkaela Blumkvista dzīvoklis, Mirjamas Vu vecā adrese Sv. Ērika laukumā un Dzirnavas, kur viņa reizēm manīta. Nolādēts, kāpēc man vajadzēja izgaismoties ar Mimī? Kāda stulba doma!

Piektdien Ēkstrema izmeklētāji bija atraduši Evil Fingers. Līsbeta minēja, ka tagad tiks apmeklētas vēl citas adreses. Viņa sarauca uzacis. Njā, grupas meitenes, visticamāk, pazudis no viņas paziņu loka, lai gan viņas nebija tikušās, kopš Līsbeta atgriezās Zviedrijā.

Jo vairāk Līsbeta domāja par šo lietu, jo lielāks mulsums viņu pārņēma. Prokurors Ēkstrems plašsaziņas līdzekļiem noplūdināja par viņu visas iespējamās ziņas. Nebija grūti saprast Ēkstrema nodomus: viņš guva labumu no publicitātes un gatavoja augsni dienai, kad izvirzīs Līsbetai apsūdzību.

Bet kāpēc viņš nebija noplūdinājis 1991. gada izmeklēšanas materiālus? Tas bija tiešais iemesls, kāpēc Līsbetu ieslodzīja Sv. Stefana klīnikā. Kāpēc viņš noklusēja šo stāstu?

Līsbeta iegāja Ēkstrema datorā un kādu stundu pētīja dokumentus. Pabeigusi viņa aizsmēķēja cigareti. Ēkstrema datorā viņa nebija atradusi nevienu atsauci uz 1991. gada notikumiem. Tas noveda pie savāda secinājuma. Ēkstrems nemaz nezināja par šo izmeklēšanu.

Līsbeta brīdi jutās apjukusi. Tad palūkojās uz savu PowerBook. Te nu būtu kaut kas, kur pieķerties Stulbajam Kāliem Blumkvistam. Viņa atkal pieslēdzās tīklam, ielīda Mīkaela cietajā diskā un izveidoja failu [MBJ.

Prokurors Ē. noplūdina informāciju plašsaziņas līdzekļiem.

Pajautā viņam, kāpēc viņš nav noplūdinājis vecos policijas

izmeklēšanas materiālus.

Ar to vajadzētu pietikt, lai Mīkaelu iedarbinātu. Līsbeta pacietīgi sēdēja un gaidīja divas stundas, līdz Mīkaels parādījās tieš- saistē. Viņš pārlūkoja savu e-pastu, un pagāja piecpadsmit minūtes, iekams viņš pamanīja Līsbetas failu, un vēl piecas minūtes, līdz viņš atbildēja ar failu [Mīklaini). Mīkaels neuzķērās. Toties murkšķēja, ka gribot zināt, kurš nogalinājis viņa draugus.

Šādu argumentu Līsbeta varēja saprast. Viņa mazliet atmaiga un atbildēja ar [Mīklaini 2].

Ko Tu iesāksi, ja tā esmu es?

Tas patiesībā bija domāts kā personisks jautājums. Mīkaels atbildēja ar [Mīklaini 3]. Atbilde Līsbetu satrieca.

Līsbet, ja Tu tiešām esi pilnīgi sajukusi, tad Tev laikam var palīdzēt tikai Pēters Telebūrians. Bet es nedomāju, ka Tu nogalināji Dāgu un Miu. Es ceru un lūdzos, kaut mans pieņēmums būtu pareizs.

Dāgs un Mia grasījās atmaskot seksa tirdzniecību. Mana hipotēze: tas kaut kādā veidā radīja slepkavības motīvu. Bet man nav, pie kā pieķerties.

Es nezinu, kas starp mums notika, bet mēs abi reiz diskutējām par draudzību. Es sacīju, ka draudzība balstās uz divām lietām - cieņu un uzticēšanos. Pat ja es Tev nepatīku, Tu joprojām vari man uzticēties un paļauties uz mani. Es nekad neesmu atklājis Tavus noslēpumus. Pat to, kas notika ar Vennerstrema miljardiem. Uzticies man! Es neesmu Tavs ienaidnieks./M

Atsaukšanās uz Pēteru Telebūrianu Līsbetu sākumā nokaitināja. Tad viņa saprata, ka Mīkaels neņirgājas. Viņam nebija ne jausmas, kas ir Pēters Telebūrians; visticamāk, viņš ārstu bija redzējis tikai televīzijā, kur Telebūrians uzstājās kā atbildīgs un starptautiski pazīstams bērnu psihiatrijas eksperts.

Taču visvairāk viņu satrieca Mīkaela mājiens par Vennerstrema miljardiem. Līsbetai nebija ne jausmas, kā viņš to izdibinājis. Viņa bija pārliecināta, ka nav pieļāvusi nevienu kļūdu un neviens cilvēks visā pasaulē nezina, ko viņa izdarījusi.

Līsbeta pārlasīja vēstuli vairākas reizes.

Draudzības pieminēšana viņai lika justies nelāgi. Viņa nezināja, ko atbildēt.

Pēdīgi Līsbeta izveidoja failu [Mīklaini 4].

Līsbeta atslēdzās no tīkla un apsēdās uz palodzes.

Tikai deviņas dienas pēc slepkavības ap vienpadsmitiem piektdienas vakarā Līsbeta beidzot izgāja no dzīvokļa Mūsebakē. Billy's Pan Pizza krājumi un cita pārtika, ieskaitot pēdējo maizes garoziņu un siera šķēlīti, bija beigusies. Pēdējās trīs dienas viņa bija iztikusi no auzu pārslu pakas, ko bija impulsīvi iegādājusies ar domu pievērsties veselīgākai pārtikai. Līsbeta atklāja, ka viens decilitrs auzu pārslu kopā ar drusciņu rozīņu un diviem decilitriem ūdens pēc minūtes mikroviļņu krāsnī pārvēršas par ēdamu auzu biezputru.

No dzīvokļa Līsbetu izdzina ne tikai pārtikas trūkums. Viņai bija jāuzmeklē kāds cilvēks. Diemžēl to viņa nevarēja īstenot, ieslēgusies dzīvoklī Mūsebakes laukumā. Līsbeta aizgāja pie skapja, sameklēja blondo parūku un paņēma norvēģu pasi uz Irēnes Neseres vārda.

Irēne Nesere bija reāla persona. Pēc izskata viņa ļoti līdzinājās Līsbetai Salanderei un bija pazaudējusi pasi pirms trim gadiem. Tā bija nonākusi Līsbetas rokās ar Plague gādību, un viņa pēc vajadzības izmantoja Irēnes Neseres personu gandrīz astoņpadsmit mēnešus.

Līsbeta izņēma riņķīšus no uzacs un deguna un uzkrāsojās pie vannas istabas spoguļa. Viņa uzvilka tumšus džinsus, vienkāršu, bet siltu brūnu svīteri ar dzeltenām nošuvēm un augstpapēžu zābaciņus. Kartona kastītē viņai glabājās neliels asaru gāzes patronu krājums, un viņa paņēma vienu patronu. Līsbeta sameklēja arī elektrošoku, kam nebija pieskārusies veselu gadu, un uzlādēja to. Neilona somā viņa ielika maiņas apģērbu. Vēlu vakarā Līsbeta izgāja no dzīvokļa. Vispirms viņa devās uz Homsgātanas Mak- donaldu. Viņa izvēlējās šo ēstuvi, jo tajā būtu mazāka iespēja sastapt kādu bijušo kolēģi no Milton Security nekā Slusenas vai

Pilsoņu laukuma Makdonaldā. Viņa apēda Big Mac un izdzēra lielo kolu.

Pēc maltītes Līsbeta ar ceturto autobusu pār Rietumu tiltu aizbrauca uz Odina laukumu un tūlīt pēc pusnakts nokļuva pie mirušā advokāta Bjūrmana mājām Uplandsgātanā. Līsbeta nedomāja, ka Bjūrmana dzīvokli novēro, taču pamanīja gaismu kaimiņu dzīvokļa logā, tāpēc devās pastaigā uz Vanadisplanu. Kad viņa pēc stundas atgriezās, kaimiņu dzīvoklī bija tumšs.

Līsbeta viegliem soļiem uzkāpa līdz Bjūrmana dzīvoklim, neiedegusi kāpnēs gaismu. Ar virtuves naža palīdzību viņa uzmanīgi noņēma policijas lenti, kas aizzīmogoja dzīvokļa durvis. Viņa bez skaņas atvēra durvis.

Līsbeta ieslēdza lampu priekšnamā, jo zināja, ka to nevar redzēt no ārpuses, tad iededza kabatas lukturīti un devās uz guļamistabu. Žalūzijas bija aizvērtas. Viņa ļāva gaismas kūlim slīdēt pār joprojām asiņaino gultu. Līsbeta atcerējās, ka pati reiz bijusi ļoti tuvu nāvei šajā gultā, un piepeši sajuta dziļu apmierinājumu par to, ka Bjūrmans beidzot ir pazudis no viņas dzīves.

Nozieguma vietu viņa apciemoja, lai gūtu atbildi uz diviem jautājumiem. Pirmkārt, viņa nespēja izprast, kas saista Bjūrmanu un Zaļu. Līsbeta bija pārliecināta, ka šādai saistībai jābūt, bet nebija spējusi to noskaidrot, pētot Bjūrmana datora saturu.

Otrkārt, viņu nodarbināja kāds jautājums. Nakts apciemojumā pirms vairākām nedēļām viņa bija pamanījusi, ka Bjūrmans izņēmis dokumentus no mapes, kurā vāca materiālus par Līsbetu Salanderi. Trūka daļas no advokāta uzdevuma apraksta, kurā ļoti īsi bija apkopots Līsbetas Salanderes psihiskais stāvoklis. Bjūrmanam šīs lappuses nebija vajadzīgas, tāpēc, ļoti iespējams, viņš tās vienkārši izmetis, kārtojot mapi. Pretī šim pieņēmumam runāja fakts, ka advokāti nekad neizmet dokumentus par aktuālu lietu. Lai cik nevajadzīgi būtu papīri - bija pilnīgi neloģiski no tiem atbrīvoties. Tomēr to nebija ne mapē, ne arī kaut kur citur rakstāmgalda tuvumā.

Līsbeta nosprieda, ka mapes ar materiāliem par viņu un citus dokumentus paņēmusi policija. Viņa divas stundas pārmeklēja dzīvokli metru pēc metra, lai pārbaudītu, vai policisti nav palaiduši kaut ko garām, un pēc brīža viegli saīgusi konstatēja, ka tā nav noticis.

Virtuvē Līsbeta atrada kastīti ar dažādām atslēgām. Tur bija automašīnas atslēgas un saišķis ar ēkas ārdurvju atslēgu un piekaramās slēdzenes atslēgu. Līsbeta klusītēm uzkāpa bēniņos, kur izmēģināja visas piekaramās slēdzenes, līdz atrada Bjūrmana kambari. Tur glabājās vecas mēbeles, skapis ar nevajadzīgām drēbēm, slēpes, automašīnas akumulators, kastes ar grāmatām un citiem krāmiem. Līsbeta neatrada neko interesantu, tāpēc nokāpa lejā un ar ārdurvju atslēgu iekļuva garāžā. Viņa atrada Bjūrmana mersedesu un pēc īsa brīža secināja, ka tajā nav nekā vērtīga.

Līsbeta negrasījās apciemot Bjūrmana biroju. To viņa bija izdarījusi pirms dažām nedēļām reizē ar pēdējo naksnīgo vizīti Bjūrmana dzīvoklī un zināja, ka viņš nav izmantojis biroju divus gadus. Tur krājās tikai putekļi.

Līsbeta atgriezās dzīvoklī, apsēdās uz dzīvojamās istabas dīvāna un iegrima domās. Pēc dažām minūtēm viņa piecēlās un atgriezās pie atslēgu kastītes virtuvē. Līsbeta pa vienai nopētīja visas atslēgas. Vienā no saišķiem bija patentatslēga, drošības atslēga un kāda aprūsējusi veclaicīga atslēga. Līsbeta sarauca uzacis. Tad pacēla skatienu uz plauktiņu blakus izlietnei, kur Bjūrmans bija novietojis kādas divdesmit sēklu paciņas. Līsbeta paņēma paciņas un konstatēja, ka tās ir sēklas garšaugu dobēm.

Viņam ir vasarnīca. Vai kaut kur kāds mazdārziņš. Esmu palaidusi to garām.

Līsbetai vajadzēja trīs minūtes, lai Bjūrmana rēķinos sameklētu sešus gadus vecu kvīti par samaksu celtniecības firmai, kas ierīkojusi viņam iebraucamo ceļu, un vēl minūti, lai atrastu apdrošināšanas dokumentus īpašumam pie Stallarholmenas Mariefredas apkaimē.

Pulksten piecos no rīta Līsbeta apstājās pie diennakts 7-Ele- ven veikaliņa Hantverkargātanā pie Fridhemsplana. Viņa iepirka krietni daudz Billy’s Pan Pizza, pienu, maizi, sieru un citus pamatproduktus. Līsbeta nopirka arī rīta avīzi, kurā viņu ieinteresēja kāds virsraksts.

Meklētā sieviete ārzemēs?

Šī avīze kāda Līsbetai nezināma iemesla dēļ bija izvēlējusies nesaukt viņu vārdā. Viņu dēvēja par “26 gadus veco sievieti”. Avīzes avots policijā apgalvoja, ka sieviete, iespējams, aizbēgusi uz ārzemēm un varētu uzturēties Berlīnē. Nebija skaidrs, kāpēc viņai būtu jābēg tieši uz Berlīni, taču policijā esot saņemtas ziņas, ka viņa redzēta “anarhistu feministu klubā” Kreicbergā. Šajā klubā pulcējās jaunieši, kas aizrāvās ar politisko terorismu, antiglobālismu un sātanismu.

Līsbeta ar 4. autobusu aizbrauca atpakaļ uz Sēdermalmi, izkāpa Rūsenlundsgātanā un devās atpakaļ uz Mūsebaki. Viņa uzvārīja kafiju un ieturējās ar sviestmaizēm, pirms ielīda gultā.

Līsbeta nogulēja līdz vēlai pēcpusdienai. Pamodusies viņa domīgi paostīja palagu un secināja, ka jau sen laiks nomainīt gultasveļu. Sestdienas vakaru viņa veltīja dzīvokļa uzkopšanai. Iznesa atkritumus un salika vecās avīzes divos atkritumu maisos, ko nolika priekšnama drēbju skapī. Viņa izmazgāja vienu porciju apakšveļas un T kreklu un pēc tam vienu porciju džinsu. Sašķiroja traukus, ieslēdza trauku mazgājamo mašīnu un visbeidzot izsūca putekļus un uzmazgāja grīdu.

Pulksten deviņos vakarā Līsbeta bija nosvīdusi slapja. Viņa ielaida vannā ūdeni un ielēja kārtīgu devu putu. Tad iekāpa vannā, aizvēra acis un iegrima domās. Kad Līsbeta pamodās, bija jau pusnakts un ūdens - ledus auksts. Viņa saīgusi izkāpa no vannas, noslaucījās un devās uz gultu. Viņa gandrīz uzreiz aizmiga.

Svētdienas rītā ieslēgusi PowerBook un izlasījusi visas muļķības, kas sarakstītas par Mirjamu Vu, Līsbeta Salandere pārskaitās. Meitene jutās nelāgi, un viņu mocīja sirdsapziņa. Viņa nebija nojautusi, cik smagi cietīs Mimī. Un Mimī vienīgais noziegums bija tas, ka viņa bija Līsbetas… paziņa? Draudzene? Mīļākā?

Līsbeta īsti nezināja, kādu vārdu izmantot, lai aprakstītu savas attiecības ar Mimī, taču saprata - lai kas ari būtu bijis, tagad tas, visticamāk, bija beidzies. Viņa būs spiesta izsvītrot Mimī vārdu no sava jau tā īsā paziņu saraksta. Pēc visiem tiem skribelēju- miem plašsaziņas līdzekļos viņa šaubījās, vai Mimī vispār jebkad vēlēsies ielaisties darīšanās ar jukušo Līsbetu Salanderi.

Tas viņu saniknoja.

Līsbeta iegaumēja Tonija Skālas vārdu, šis žurnālists bija aizsācis vajāšanu. Vēl viņa nolēma sameklēt vienu riebīgu sleju autoru svītrainā žaketē - viņš kādā jautrā aprakstā vakara avīzē bija cītīgi izmantojis epitetu "sadomazohiste lesbiete”.

Pārbaudāmo personu saraksts sāka izstiepties visai garš.

Bet vispirms viņai jāatrod Zala.

Tieši ko viņa iesāks, kad būs Zaļu atradusi, Līsbeta nezināja.

Pusastoņos svētdienas rītā Mīkaelu pamodināja telefona zvans. Viņš samiegojies pastiepa roku un atbildēja.

“Labrīt!” sacīja Ērika Bergere.

“Mmm,” atbildēja Mīkaels.

“Vai tu esi viens?”

“Diemžēl.”

“Tad es tev ieteiktu iet dušā un uzlikt kafiju. Pēc piecpadsmit minūtēm tev būs ciemiņš.”

“Jā?”

“Paolo Roberto.”

“Bokseris? Pats karalis?”

“Tas pats. Viņš man piezvanīja, un mēs pusstundu runājām.”

“Kāpēc?”

“Kāpēc viņš man zvanīja? Nu redz, mēs esam pavirši pazīstami. Es ar Roberto iepazinos un intervēju viņu, kad viņš piedalījās Hil- debranda filmā, un gadu gaitā mēs esam šur tur saskrējušies.” “To es nezināju. Bet jautājums: kāpēc viņš nāks pie manis?” “Tāpēc, ka… eh, labāk būs, ja viņš pats to paskaidros.”

MiKAELS tik tikko bija paspējis iznākt no dušas un uzvilkt bikses, kad Paolo Roberto jau zvanīja pie durvīm. Mīkaels tās atvēra un lūdza bokseri apsēsties pie galda, kamēr pats sameklēja tīru kreklu un pagatavoja divas dubultās espreso, ko pasniedza ar tējkaroti piena. Paolo Roberto atzinīgi nopētīja kafiju.

“Jūs gribējāt runāt ar mani?”

“Ērika Bergere ieteica.”

“Labi, stāstiet.”

“Es pazīstu Līsbetu Salanderi.”

Mīkaels iepleta acis.

“Ak tā?”

“Es tā kā apmulsu, kad Ērika pateica, ka arī jūs viņu pazīstat.”

“Labāk būs, ja stāstīsiet no sākuma.”

“Skaidrs. Ir tā. Es aizvakar atgriezos mājās, pavadījis mēnesi Ņujorkā, un ieraudzīju Līsbetas seju visu to sasodīto avīžu pirmajās lapās. Avīzēs par viņu raksta sasodīti daudz visādu mēslu. Un šķiet, ka nevienam sasodītajam purnam nav laba vārda, ko sacīt.”

“Jūs šajā tirādē iedabūjāt trīs sasodītos."

Paolo iesmējās.

“Piedodiet! Bet es jūtos baigi dusmīgs. Es patiesībā piezvanīju Ērikai tāpēc, ka man gribējās parunāties un es īsti nezināju, ar ko. H kā tas žurnālists no Enšēdes strādāja Millennium un es pazīstu Ēriku Bergeri, tad zvanīju viņai.”

“Jā.”

“Pat ja Salandere ir sajukusi prātā un izdarījusi visu to, ko stāsta policija, tad viņai vismaz jāsaņem taisnīga iespēja izteikties.

Mums galu galā ir tiesiska valsts, un nevienu nevar notiesāt, viņu neuzklausot.”

“Esmu gluži tādās pašās domās,” Mīkaels sacīja.

“Tā es sapratu no Ērikas. Kad viņai piezvanīju, man likās, ka jūs žurnālā arī dzenaties pēc Līsbetas skalpa, ņemot vērā, ka tas Svensons strādāja pie jums. Bet Ērika teica, ka jūs neuzskatāt Līsbetu par vainīgu.”

“Es pazīstu Līsbetu Salanderi. Man grūti iztēloties viņu kā jukušu slepkavu.”

Paolo piepeši iesmējās.

“Viņa ir dulls skuķis… taču viena no labajiem. Man viņa patīk.”

“Kā jūs viņu pazīstat?”

“Es boksējos ar Salanderi, kopš viņai bija septiņpadsmit.” Mīkaels Blumkvists desmit sekundes mirkšķināja acis, iekams atkal palūkojās uz Paolo Roberto. Līsbeta Salandere, kā allaž, bija pārsteigumu pilna.

“Protams! Līsbeta Salandere boksējas ar Paolo Roberto. Jūs esat vienā svara kategorijā.”

“Es nejokoju.”

“Es ticu. Līsbeta man reiz stāstīja, ka agrāk sparingojusi ar čaļiem kaut kādā boksa klubā.”

“Es pastāstīšu, kā viss bija. Pirms desmit gadiem es sāku trenēt juniorus, kas gribēja boksēties, Sinkensdamma klubā. Es jau biju pazīstams bokseris, un kluba junioru līderis uzskatīja, ka es varētu piesaistīt jauniņos, tāpēc pēcpusdienās devos spa- ringot ar puišiem.”

“Ak tā.”

“Un tā nu sanāca, ka es tur paliku visu vasaru un vēl kādu brīdi rudenī. Viņiem bija reklāmas kampaņa, viņi šur tur sludinājās un mēģināja piesaistīt jauniešus, lai tie pamēģina boksēties. Un patiesībā arī piesaistīja diezgan daudz puišu gan piecpadsmit sešpadsmit gadu grupā, gan vecākus. Ļoti daudz imigrantu zēnu.

Bokss bija laba alternatīva, lai nevajadzēt klaiņot pa pilsētu un dzerstīties. Jautājiet man. Es zinu.”

“Skaidrs.”

“Un tad kādu dienu vasaras vidū no zila gaisa uzrodas tā tieviņā meitenīte. Jūs zināt, kā viņa izskatās? Viņa ienāca klubā un sacīja, ka gribot iemācīties boksēties.”

“Es varu iedomāties to skatu.”

“Pusducis čaļu, kas bija divtik smagāki un krietni lielāki par Salanderi, sāka rēkt pilnā kaklā. Es biju viens no viņiem. Nekas nopietns, bet mēs viņu mazliet paķircinājām. Mums ir ari meiteņu sekcija, un es izspļāvu kaut kādu muļķību, ka mazās meitenes var boksēties tikai ceturtdienās vai kaut ko tamlīdzīgu.” “Līsbeta droši vien nesmējās.”

“Nē. Viņa nesmējās. Viņa paskatījās uz mani ar savām melnajām acīm. Tad pasniedzās pēc nomestiem boksa cimdiem. Tie nebija aizsieti un bija viņai par lielu. Un mēs, čaļi, rēcām vēl trakāk. Saprotat?”

“Neizklausās lāgā.”

Paolo Roberto atkal iesmējās.

“Tā kā es biju vadītājs, tad izgāju priekšā un skata pēc drusciņ pavicināju dūres.”

“Ui!”

“Apmēram tā. Piepeši viņa ar ellīgu labo iemauca man taisni pa muti.”

Viņš atkal iesmējās.

“Es tur stāvēju zirgodamies un biju pilnīgi nesagatavots. Salandere man paguva iesist kādas trīs reizes, līdz es vispār atjēdzos un sāku bloķēt. Tātad viņai nebija nekāda muskuļu spēka un tie sitieni līdzinājās spalviņas pieskārienam. Bet, kad es sāku atvairīt sitienus, Salandere mainīja taktiku. Viņa boksējās instinktīvi un paspēja trāpīt vēl vairākas reizes. Tad es sāku nopietni izvairīties un pamanīju, ka viņa ir ašāka par sasodītu ķirzaku. Ja vien meitene būtu lielāka un stiprāka, iznāktu īsts mačs, ja saprotat, ko es domāju.”

“Saprotu.”

“Un tad viņa atkal mainīja taktiku un pamatīgi iemauca man pa kājstarpi. Tas bija jūtams.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Tad es devu pretī un trāpīju skuķim pa seju. Es domāju: tas nebija nekāds stiprais sitiens, tikai tāda dunka. Viņa iespēra man pa celi. Nu, tas bija galīgi dulli! Es biju trīsreiz lielāks un smagāks, un Salanderei nebija izredžu, bet viņa metās man virsū tā, it kā tas būtu dzīvības un nāves jautājums.”

“Jūs bijāt viņu nokaitinājis.”

“Es vēlāk to sapratu. Un nokaunējos. Es domāju… mēs bijām sludinājuši un centušies iesaistīt klubā jauniešus, un meitene atnāca un pavisam nopietni lūdza, lai iemācām viņai boksēties, bet satika bariņu čaļu, kas vienkārši ņirgājās par viņu. Es būtu traks aiz dusmām, ja kāds pret mani tā izturētos.”

Mīkaels pamāja.

“Un tas turpinājās vairākas minūtes. Beidzot es Salanderi saķēru, nosviedu zemē un cieši turēju, līdz viņa beidza pretoties. Meitenei patiešām bija asaru pilnas acis, un viņa skatījās uz mani tik nikni, ka… nūjā.”

“Tā jūs sākāt boksēties ar viņu.”

“Kad Salandere nomierinājās, es palaidu viņu vaļā un pajautāju, vai viņa nopietni grib mācīties boksēties. Viņa iemeta man ar cimdiem un devās uz izeju. Es meiteni panācu un aizšķērsoju viņai ceļu. Es atvainojos un sacīju: ja viņa to domā nopietni, tad es viņu mācīšu, un tādā gadījumā viņai rīt jāierodas pulksten piecos pēcpusdienā.”

Paolo Roberto uz brīdi apklusa un skatījās tālumā.

“Nākamajā vakarā mums bija meiteņu sekcija, un Salandere patiešām atnāca. Es ielaidu viņu ringā ar Jenniju Kārlsoni. Jen- nija bija astoņpadsmit gadus veca un boksējusies vairāk nekā gadu. Nelaime tā, ka Līsbetas svara kategorijā mums nebija nevienas vecākas par divpadsmit gadiem. Un es Jennijai sacīju: tā kā Salandere ir pilnīgi zaļš gurķis, lai viņa ir saudzīga un tikai bloķē.”

“Kā veicās?”

“Godīgi sakot… Pēc desmit sekundēm Jennijai bija pārsista lūpa. Salandere veselu raundu sita un sita, un izvairījās no visiem Jennijas uzbrukumiem. Un runa ir par meiteni, kura nekad nebija spērusi kāju ringā. Otrajā raundā Jennija bija tā pārskaitusies, ka sita nopietni, bet ne reizi netrāpīja. Man palika mute vaļā. Es nekad nebiju redzējis nevienu nopietnu bokseri kustamies tik ātri. Es būtu laimīgs, ja man būtu puse no Salanderes ātruma.” Mīkaels pamāja.

“Salanderes nelaime bija tā, ka viņas sitieni bija pilnīgi bezvērtīgi. Es sāku viņu trenēt. Pāris nedēļu paturēju viņu meiteņu sekcijā, un viņa zaudēja vairākus mačus, jo agri vai vēlu kāda vienmēr trāpīja, un tad mums vajadzēja pārtraukt cīņu un ienest Līsbetu ģērbtuvē, jo viņa pārskaitās un sāka spert, kost un sist.”

“Izklausās pēc Līsbetas.”

“Viņa nekad nepadevās. Taču beigās bija nokaitinājusi tik daudz meiteņu, ka viņu treneris Līsbetu izmeta.”

“Ak tā?”

“Jā, ar viņu bija neiespējami boksēties. Salanderei bija tikai viena pozīcija, ko mēs dēvējām par Terminator mode, - noslānīt pretinieku, un nebija nekādas nozīmes, ka tā bija tikai iesildīšanās vai draudzīgs sparings. Meitenes bieži gāja mājās ar nobrāzumiem, jo viņa bija kādai iespērusi. Tad man iešāvās prātā laba ideja. Es tur mocījos ar vienu puisi, vārdā Samīrs. Viņš bija septiņpadsmit gadus vecs un cēlies no Sīrijas. Samīrs bija labs bokseris, spēcīgas miesasbūves un krampīgu sitienu… taču viņš nespēja kustēties. Visu laiku stāvēja kā stabs.”

“Jā.”

“Tad es lūdzu Salanderi kādu dienu atnākt uz klubu pēcpusdienā, kad trenēju Samīru. Viņa pārģērbās, un es ielaidu viņu ringā pret Samlru ar ķiveri, zobu aizsargiem un visu, kā nākas. Sākumā Samīrs atteicās cīnīties ar Salanderi, jo viņa esot "tikai sūda skuķis”, un runāja līdzīgas mačo glupības. Tad es skaļi un skaidri, visiem dzirdot, sacīju, ka šis nu gan nebūs nekāds spa- rings un es deru uz piecsimt kronām, ka Salandere viņu pieveiks. Salanderei es pateicu, ka šis nav treniņš un Samīrs pret viņu cīnīsies nāvīgi nopietni. Viņa palūkojās manī ar aizdomu pilnu sejas izteiksmi. Kad atskanēja gongs, Samīrs vēl stāvēja un kaut ko vāvuļoja. Līsbeta metās cīņā par karali un tēvzemi un iegāza Samīram pa ģīmi tā, ka viņš apsēdās. Tobrīd es biju trenējis Līsbetu visu vasaru un viņa bija uzaudzējusi mazliet muskuļu un ieguvusi sitiena spēku.”

“Kā noprotu, Samīrs nepriecājās.”

“Nu par šo treniņu runāja vēl mēnešiem. Samīru gluži vienkārši samizoja. Līsbeta uzvarēja pēc punktiem. Ja viņai būtu vairāk spēka, viņa būtu Samīru savainojusi. Pēc brīža Samīrs bija tā noskaities, ka sāka cīnīties ar pilnu spēku. Man bija briesmīgi bail, ka viņš tiešām trāpīs un mums vajadzēs izsaukt ātros. Līsbeta dabūja dažus zilumus, kad pāris reižu atvairījās ar pleciem, un Samīram izdevās piespiest meiteni pie virvēm, jo viņa nespēja izturēt sitienu spēku. Taču viņš ne tuvu netrāpīja pa nopietnam.”

“Velns! To es būtu gribējis redzēt.”

“Tajā dienā kluba čaļi sāka respektēt Salanderi. Jo īpaši Samīrs. Es vienkārši liku viņai sparingot pret krietni lielākiem un smagākiem puišiem. Viņa bija mans slepenais ierocis, un tie bija ellīgi labi treniņi. Mēs izveidojām treniņu plānu, Līsbetai bija uzdevums piecas reizes trāpīt dažādās ķermeņa vietās - pa zodu, pa pieri, pa vēderu un tā tālāk. Bet puišiem, ar ko viņa boksējās, bija uzdots aizstāvēties un sargāt šos punktus. Boksēties ar Līsbetu Salanderi kļuva prestiži. Tas bija gluži kā cīnīties ar lapseni. Mēs viņu patiesībā saucām par lapseni, un viņa kļuva par kluba talismanu. Man šķiet, Līsbetai tas patika, jo kādu dienu viņa atnāca uz klubu, uztetovējusi lapseni uz kakla.”

Mīkaels pasmaidīja. Viņš ļoti labi atcerējās Līsbetas lapseni. Tā bija iekļauta izsludinātās meklēšanas pazīmēs.

“Cik ilgi tas turpinājās?”

“Vienu vakaru nedēļā aptuveni trīs gadus. Es tikai vasarā strādāju klubā pilnā slodzē, bet vēlāk parādījos tur neregulāri. Treniņus ar Salanderi vadīja junioru treneris Pute Kārlsons. Vēlāk Salandere sāka strādāt un vairs nevarēja nākt tik bieži, bet līdz pagājušajam gadam viņa ieradās uz treniņu pāris reižu mēnesī. Es Līsbetu reizēm satiku un sparingoju ar viņu. Tas bija labs treniņš, pēc tā biju pamatīgi nosvīdis. Salandere gandrīz nekad ne ar vienu nerunāja. Kad nebija sparingu, viņa varēja divas stundas intensīvi boksēties ar smilšu maisu, it kā tas būtu kāds nāvīgs ienaidnieks.”

23.         NODALA

Svētdiena, 3. aprīlis-pirmdiena, 4. aprīlis

Mīkaels pagatavoja vēl divas espreso. Viņš atvainojās, kad aizsmēķēja cigareti. Paolo Roberto paraustīja plecus. Mīkaels viņu domīgi vēroja.

Sabiedrība Roberto uzskatīja par pašpārliecinātu tipu, kurš runā tieši to, ko domā. Mīkaels ātri aptvēra, ka privāti bokseris ir tikpat pašpārliecināts, tomēr ari inteliģents un lēnprātīgs cilvēks. Mīkaels atgādināja sev, ka Roberto ir uzsācis politisko karjeru kā riksdaga kandidāts no Sociāldemokrātu partijas. Viņš aizvien vairāk likās gluži prātīgs puisis. Mīkaels atklāja, ka bokseris viņam ir spontāni iepaticies.

“Kāpēc jūs man to stāstāt?”

“Salandere ir nokļuvusi diezgan pamatīgā ķezā. Es nezinu, ko tur var darīt, bet viņai noteikti vajadzēs draugu savā ringa stūrī.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Kāpēc jūs domājat, ka viņa nav vainīga?” Paolo Roberto jautāja.

“Grūti paskaidrot. Līsbeta ir ļoti skarbs cilvēks, bet es gluži vienkārši neticu, ka viņa būtu nošāvusi Dāgu un Miu. It īpaši Miu. Un viņai nav motīva…”

“Nav mums zināma motīva.”

“Labi, Līsbetai nebūtu problēmu uzbrukt kādam, kurš to pelnījis. Tomēr es nezinu. Esmu metis izaicinājumu policistam Bublanskim, kurš vada izmeklēšanu. Es uzskatu, ka Dāga un Mias slepkavībai ir kāds iemesls. Un domāju, ka šis iemesls slēpjas reportāžā, ko Dāgs rakstīja.”

“Ja jums ir taisnība, Salanderei vajadzēs ne tikai kādu, kurš viņai paturēs rociņu, kad viņu notvers, - viņai būs nepieciešams pavisam cita veida atbalsts.”

“Zinu.”

Paolo Roberto acis bīstami iezibējās.

“Ja Salandere nav vainīga, tas nozīmē, ka viņa ir iepīta vienā no ļaunākajiem tiesu skandāliem vēsturē. Plašsaziņas līdzekļi un policija ir iztēlojuši viņu par slepkavu, un visas tās draņķības, kas sarakstītas…”

“Zinu.”

“Tad ko mēs varam iesākt? Vai es kaut kā varu palīdzēt?” Mīkaels brīdi domāja.

“Protams, vislabāk mēs varētu palīdzēt, atrodot citu slepkavu. Es pie tā strādāju. Otrā labākā palīdzība būtu atrast Līsbetu, pirms kāds policists viņu nošauj. Līsbeta jau nav gluži tas cilvēks, kas padosies brīvprātīgi.”

Paolo Roberto pamāja.

“Un kā mēs viņu atradīsim?"

“Nezinu. Bet jūs patiesībā varētu kaut ko darīt. Tīri praktiski, ja jums ir laiks un vēlēšanās.”

“Mana draudzene nākamnedēļ būs projām. Man ir laiks un vēlēšanās.”

“Labi, es iedomājos, ka jūs esat bokseris…”

“Jā?”

“Līsbetai ir draudzene, Mirjama Vu, par kuru jūs droši vien esat lasījis.”

“Pazīstama kā sadomazohiste lesbiete… Jā, esmu par viņu lasījis.”

“Man ir viņas mobilā numurs, un es mēģināju viņu sameklēt. Mirjama pārtrauc sarunu, tiklīdz padzird, ka otrā galā ir žurnālists.”

“Es viņu saprotu.”

“Man īsti nav laika medīt Mirjamu Vu. Bet es lasīju, ka viņa trenējas kikboksā. Es iedomājos - ja viņu uzmeklētu pazīstams bokseris…”

“Skaidrs. Un jūs cerat, ka viņa mūs var aizvest pie Salanderes.”

“Policijas pratināšanā viņa sacīja, ka viņai neesot ne jausmas, kur Salandere uzturas. Bet ir vērts mēģināt.”

“Iedodiet man viņas numuru. Es viņu sameklēšu.”

Mīkaels iedeva bokserim numuru un adresi Lundagātanā.

Gunnars Bjerks bija pavadījis nedēļas nogali, analizējot savu situāciju. Viņa nākotne karājās tievā diedziņā, un tagad vajadzēja prasmīgi izspēlēt savas kārtis.

Mīkaels Blumkvists bija nolādēts cūka. Jautājums tikai, vai viņu varētu pierunāt ciest klusu par… par faktu, ka Bjerks izmantojis to nolādēto meiteņu pakalpojumus. Tas bija sodāmi, un viņš nešaubījās, ka zaudēs darbu, ja tas nāks gaismā. Avīzes saplosīs viņu gabalos. Drošības policijas darbinieks, kurš izmanto pa- dsmitgadīgas prostitūtas… ja tās nolādētās maukas vismaz nebūtu tik jauniņas!

Taču sēdēt bezdarbībā nozīmēja padoties liktenim. Bjerks tālredzīgi neko nebija pastāstījis Mīkaelam Blumkvistam. Viņš bija pētījis žurnālista seju un novērojis reakciju. Blumkvists mocījās. Viņš gribēja informāciju. Taču būs spiests maksāt. Cena bija klusēšana. Tā bija vienīgā izeja.

Zala slepkavības izmeklēšanā radīja pavisam jaunu vienādojumu.

Dāgs Svensons bija medījis Zaļu.

Bjūrmans bija meklējis Zaļu.

Un komisārs Gunnars Bjerks bija vienīgais, kurš zināja, ka pastāv saistība starp Zaļu un Bjūrmanu; tas nozīmēja, ka Zala ir saikne gan ar Enšēdi, gan Odina laukumu.

Tas radīja Gunnara Bjerka turpmākajai labklājībai vēl vienu nopietnu problēmu. Tieši viņš bija iedevis Bjūrmanam informāciju par Zalačenko - nepadomājis, ka šī informācija joprojām ir slepena. Tas bija tīrais sīkums, taču nozīmēja, ka viņš patiesībā vainojams noziedzīgā darbībā.

Turklāt kopš Blumkvista piektdienas apciemojuma Bjerks bija izdarījis vēl vienu noziegumu. Viņš bija policists, un, ja viņa rīcībā bija informācija slepkavības lietā, viņa pienākums bija tūlīt par to ziņot policijai. Taču, nododams informāciju Bublanskim vai prokuroram Ekstrēmam, viņš automātiski atmaskotu pats sevi. Viss kļūtu zināms publiski. Ne jau par tām ielenēm, bet Zalačenko stāsts.

Sestdien Bjerks uz brīdi iegriezās darbā Drošības policijā Kungsholmenā. Viņš sameklēja visus vecos papīrus par Zalačenko un izlasīja materiālus. Viņš pats bija rakstījis šos ziņojumus, bet tas bija jau pirms daudziem gadiem. Visvecākajiem papīriem drīz būs trīsdesmit gadu. Pēdējie dokumenti bija desmit gadus veci.

Zalačenko.

Glums tips.

Zala.

Gunnars Bjerks pats bija pierakstījis šo iesauku izmeklēšanas materiālos, bet nevarēja atcerēties, vai jebkad būtu to lietojis.

Taču saistība bija skaidra kā diena. Ar Enšēdi. Ar Bjūrmanu. Un ar Salanderi.

Gunnars Bjerks domāja. Viņš vēl neapjēdza, kā visi pužļa gabaliņi saistās kopā, taču nosprieda, ka ir sapratis, kāpēc Līsbeta Salandere brauca uz Enšēdi. Viņš arī viegli varēja iztēloties, ka Salandere niknuma lēkmē nogalināja Dāgu Svensonu un Miu Bergmani, jo viņi atteicās sadarboties vai meiteni izprovocēja. Viņai bija motīvs, kuru izprata varbūt tikai Gunnars Bjerks un vēl divi trīs citi cilvēki visā valstī.

Viņa tak ir pilnīgi jukusi. Es ļoti ceru, ka aizturēšanā kāds policists viņu nošaus. Viņa zina. Ja izpļāpāsies, viņa var visu izjaukt.

Tomēr, lai cik ilgi Gunnars Bjerks prātotu, Mīkaels Blumkvists tik un tā bija vienīgā izeja viņam personiski - un Bjerka pašreizējā stāvoklī tas bija vienīgais, kas viņu interesēja. Viņu pārņēma aizvien lielāks izmisums. Jāpierunā Blumkvists izturēties pret viņu kā pret slepeno avotu un klusēt par viņa… pikantajiem sānsoļiem ar tām sasodītajām maukām. Velns, kaut tā Salandere izšķaidītu pauri arī Blumkvistam!

Bjerks lūkojās uz Zalačenko telefona numuru un apsvēra plusus un mīnusus, ko nestu sazināšanās ar viņu. Viņš nespēja izlemt.

Mīkaels bija ieviesis paradumu pastāvīgi apkopot iegūto informāciju. Kad Paolo Roberto bija aizgājis, viņš šim uzdevumam veltīja vienu stundu. Mīkaela pieraksti bija gandrīz dienasgrāmatas formā, tajos viņš ļāva domām brīvu vaļu, vienlaikus precīzi iegrāmatodams visas sarunas, tikšanās un citu izpēti. Šo dokumentu viņš ik dienas šifrēja ar PGP programmu un nosūtīja kopijas Ērikai Bergerei un Mālinai Ēriksonei, lai viņa līdzstrādnieces vienmēr zinātu jaunāko informāciju.

Pēdējās nedēļās pirms nāves Dāgs Svensons bija pievērsies Zaļam. Šis vārds parādījās arī pēdējā telefona sarunā ar Mīkaelu, tikai divas stundas pirms Dāgu nogalināja. Gunnars Bjerks apgalvoja, ka zina kaut ko par Zaļu.

Mīkaels piecpadsmit minūtes apkopoja visu, ko bija uzzinājis par Bjerku, un tas bija visai maz.

Gunnars Bjerks, sešdesmit divus gadus vecs, neprecējies, dzimis Fālunā. Viņš bija strādājis policijā kopš divdesmit viena gada vecuma. Sācis darbu patruļdienestā, bet tad studējis jurisprudenci un nokļuvis slepenā amatā jau divdesmit sešu vai divdesmit septiņu gadu vecumā. Tas notika 1969. vai 1970. gadā, tieši laikā, kad beidzās Pēra Gunnara Vinges laiks Drošības policijas priekšnieka krēslā.

Vingi atlaida, jo viņš sarunā ar Norbotenas gubernatoru Rag- naru Lasinanti bija apgalvojis, ka Ūlovs Palme esot krievu spiegs. Tad nāca armijas slepenā izlūkdienesta IB lieta, Holmera izmeklēšana, Pastnieks, Palmes slepkavība un skandāli cits pēc cita. Mīkaelam nebija ne jausmas, kādu lomu - ja vispār kādu - Gunnars Bjerks ir spēlējis aizvadīto trīsdesmit gadu drāmās slepenpolicijā.

Bjerka karjera no 1970. līdz 1985. gadam būtībā bija neaprakstīta lapa, bet tas nebija nekas dīvains, ja runa bija par Drošības policiju, jo visa informācija šajā saistībā bija klasificēta. Viņš vienlīdz labi varēja asināt zīmuļus noliktavā vai būt slepenais aģents Ķīnā. Pēdējā iespēja gan bija maz ticama.

1985. gada oktobrī Bjerks bija pārcēlies uz Vašingtonu, kur divus gadus strādāja Zviedrijas vēstniecībā. Ar 1988. gadu viņš atgriezās Drošības policijas dienestā Stokholmā. 1996. gadā Bjerks kļuva par publisku personu tādā ziņā, ka viņu iecēla par Ārzemnieku nodaļas priekšnieka vietnieku. Mīkaels nezināja, ar ko tieši viņš nodarbojās. Pēc 1996. gada Bjerks vairākas reizes bija uzstājies plašsaziņas līdzekļos saistībā ar tā vai cita aizdomīgā arāba izraidīšanu. 1998. gadā viņš nonāca uzmanības centrā sakarā ar vairāku Irākas diplomātu izraidīšanu no valsts.

Kāda tam visam saistība ar Līsbetu Salanderi un Dāga un Mias slepkavību? Iespējams, ka pilnīgi nekāda.

Tomēr Gunnars Bjerks zina kaut ko par Zaļu.

Tātad saistībai jābūt.

Ērika Bergere nevienam - pat ne savam vīram, no kura parasti neko neslēpa, - nebija stāstījusi, ka pāries darbā pie Lielā Pūķa Svenska Morgon-Posten. Millennium redakcijā viņai bija palicis ko strādāt aptuveni mēnesis. Ēriku mocīja bailes. Viņa zināja, ka laiks aizskries vēja spārniem un viņa piepeši atjēgsies savā pēdējā dienā galvenās redaktores amatā.

Ērika raizējās arī par Mīkaelu. Bija lasījusi viņa pēdējo e-pasta vēstuli ar nelāgu sajūtu. Viņa manīja pazīmes. Tieši šāda stūrgalvība bija piespiedusi Mīkaelu palikt Hēdestadē pirms diviem gadiem, un ar tādu pašu apsēstību viņš uzbruka Venner- stremam. Kopš Zaļās ceturtdienas viņam vairs neeksistēja nekas cits kā vien uzdevums noskaidrot, kurš noslepkavoja Dāgu un Miu, un kaut kādā ziņā attaisnot Līsbetu Salanderi.

Lai gan Mīkaela nolūki Ērikai šķita simpātiski - Dāgs un Mia bija ari viņas draugi -, viņam piemita kāda īpašība, kas Ērikā raisīja bažas. Saodis asinis, viņš zaudēja piesardzību.

Mirklī, kad Mīkaels iepriekšējā dienā bija viņai piezvanījis, lai pastāstītu, ka metis izaicinājumu Bublanskim un sācis mērīties ar viņu krāniņiem gluži kā tāds mačo kovbojs, Ērika zināja, ka Līsbetas Salanderes meklēšana pilnībā aizņems Mīkaela prātu uz nenoteiktu laiku. Viņa no pieredzes zināja, ka ar Mīkaelu būs neiespējami sastrādāties, līdz viņš neatrisinās problēmu. Viņš mētāsies starp egocentrismu un depresiju. Un kaut kur šajā vienādojumā uzņemsies risku, kas droši vien būs pilnīgi lieks.

Un Līsbeta Salandere. Ērika bija satikusi viņu vienu reizi un pārāk maz zināja par šo dīvaino meiteni, lai varētu dalīties Mīkaela pārliecībā, ka viņa nav vainīga. Ja nu Bublanskim bija taisnība? Ja nu Salandere bija vainīga? Ja nu Mīkaelam izdotos meiteni atrast un viņš sastaptu jukušo, kas bruņojusies ar šaujamieroci?

Šīrīta pārsteidzošā saruna ar Paolo Roberto Ēriku nenomierināja. Protams, bija labi, ka ne Mīkaels vien stāvēja Salanderes pusē, taču arī Paolo Roberto bija mačo tips.

Turklāt viņai bija jāatrod pēctecis, kas spētu pārņemt stūri Millennium redakcijā. Laika sāka pietrūkt. Ērika domāja, vai nepiezvanīt Kristeram Malmam un neapspriesties ar viņu, bet saprata, ka nevarēs Kristeru informēt, turpinot noklusēt jaunumus no Mīkaela.

Mīkaels bija izcils žurnālists, taču viņš būtu īsta katastrofa galvenā redaktora amatā. Šajā ziņā Ērika un Kristers bija daudz līdzīgāki, tomēr viņa šaubījās, vai Kristers piedāvājumu pieņemtu.

Mālina bija pārāk jauna un nedroša. Monika Nilsone - pārāk egoistiska. Henrijs Kortess bija labs žurnālists, taču pārāk jauns un nepieredzējis. Lotija Kārima - pārāk maiga. Un Ērika nebija droša, ka Kristers un Mīkaels priecātos par kādu jaunpienācēju no ārpuses.

Sasodīta putra.

Ne jau tā Ērika vēlējās beigt savas gaitas Millennium.

Svētdienas vakarā Līsbeta Salandere atkal atvēra Asphyxia 1.3 un iegāja spoguļdiskā ar nosaukumu <MikBlum/Laptop>. Viņa konstatēja, ka Mīkaels šobrīd nav pieslēdzies tīklam, un pēc tam kādu bridi lasīja, kas jauns parādījies pēdējās divās dienās.

Līsbeta izlasīja Mīkaela pētījumu piezīmes un prātoja, vai viņš tās tik detalizēti raksta viņas dēļ. Tādā gadījumā - ko tas nozīmē? Mīkaels, protams, zināja, ka Līsbeta ir viņa datorā, tāpēc gluži dabiski bija secināt, ka viņš vēlas, lai Līsbeta izlasa viņa uzrakstīto. Tomēr jautājums bija: ko viņš neraksta? Tā kā Mīkaels zināja, ka Līsbeta to lasa, viņš varēja manipulēt ar informāciju. Līsbeta garāmejot ievēroja, ka viņš acīmredzot nav ticis neko daudz tālāk, tikai izaicinājis Bublanski uz dueli par viņas iespējamo nevainību. Kaut kāda iemesla dēļ tas Līsbetu nokaitināja. Mīkaels Blumkvists savus secinājumus balstīja uz emocijām, nevis faktiem. Naivais muļķis.

Tomēr viņš bija pievērsis uzmanību Zaļam. Pareiza doma, Kalle Blumkvist! Līsbeta prātoja, vai Mīkaels vispār interesētos par Zaļu, ja viņa nebūtu uzrakstījusi šo vārdu.

Pēc tam Līsbeta vieglā izbrīnā ievēroja, ka notikumos piepeši parādījies Paolo Roberto. Tas bija patīkams jaunums. Viņa piepeši pasmaidīja. Viņai patika šis pašpārliecinātais tips. Roberto bija īsts mačo līdz pirkstu galiņiem. Kad abi satikās ringā, viņš Līsbetu kārtīgi samizoja. Tas ir: tajās nedaudzajās reizēs, kad vispār trāpīja.

Piepeši Līsbeta taisni izslējās krēslā, atšifrējusi un izlasījusi Mīkaela pēdējo vēstuli Ērikai Bergerei.

Gunnaram Bjerkam no Drošības policijas ir informācija par Zaļu. Gunnars Bjerks pazīst Bjūrmanu.

Līsbetas skatiens aizklīda, kamēr viņa galvā uzzīmēja trijstūri. Zala. Bjūrmans. Bjerks. Yes, that makes sense. Viņa nekad iepriekš nebija uzlūkojusi problēmu no šāda skatpunkta. Varbūt Mīkaels Blumkvists nemaz nebija tāds muļķis. Bet viņš, protams, nesaprata saistību. Pat Līsbeta to nesaprata, lai gan viņai par notikušo bija daudz vairāk informācijas. Līsbeta brīdi domāja par Bjūrmanu - fakts, ka advokāts pazina Bjerku, pārvērta viņu par daudz nozīmīgāku spēlētāju, nekā viņa iepriekš bija iztēlojusies.

Līsbeta secināja, ka viņai droši vien vajadzēs apciemot Smo- dālari.

Pēc tam viņa ielīda Mīkaela cietajā diskā un mapē < LĪSBETA SALANDERE> izveidoja jaunu failu ar nosaukumu [Ringa stūris]. Viņam tas jāierauga, nākamreiz ieslēdzot datoru.

1. turies tālāk no telebūriana. Viņš ir ļauns.

2.  mirjamai vu nav pilnīgi nekāda sakara ar šo lietu.

3.       pievērsties zaļam ir pareizi. Viņš ir atslēga. Bet Tu viņu neatradīsi nevienā reģistrā.

4.       starp bjūrmanu un zaļu pastāv saistība. Nezinu, kāda, bet es pie tā strādāju. Bjerks?

5.  svarīgi. 1991. gada februārī par mani veica izmeklēšanu.

Es nezinu materiālu reģistrācijas numuru un nevaru tos atrast. Kāpēc Ēkstrems tos nav nodevis plašsaziņas līdzekļiem? Atbilde: viņa datorā to nav. Secinājums: viņš par tiem nezina. Kā tas ir iespējams?

Līsbeta mirkli domāja un tad pievienoja vēl dažas rindas.

RS. Mīkael, es neesmu nevainīga. Bet es nenošāvu Dāgu un Miu, un man nav nekāda sakara ar viņu nāvi. Es viņus satiku vakarā pirms slepkavības, bet biju jau prom, kad tas notika. Paldies, ka Tu man tici. Pasaki Paolo, ka viņam ir sūdīgs kreisais āķis.

Līsbeta padomāja vēl brīdi un saprata, ka tāda kalibra informācijas narkomānei neziņa ir pārāk mokoša. Viņa uzrakstīja vēl vienu rindiņu.

RS.2/ Kā tu zini par Vennerstremu?

Mīkaels Blumkvists atrada Līsbetas failu pēc trim stundām. Viņš uzmanīgi izlasīja vēstuli vismaz piecas reizes. Pirmo reizi Līsbeta bija atstājusi skaidru statement, ka nav nogalinājusi Dāgu un Miu. Mīkaels viņai ticēja un juta milzīgu atvieglojumu. Un beidzot Līsbeta ar viņu runāja, lai arī tikpat mīklaini kā vienmēr.

Mīkaels arī pamanīja, ka Līsbeta noliedz tikai Dāga un Mias slepkavību, taču nemin neko par Bjūrmanu. Mīkaels pieņēma: tas tāpēc, ka viņš savā vēstulē runāja tikai par Dāgu un Miu. Pēc pārdomu brīža viņš izveidoja failu [Ringa stūris 2].

Sveika, Sallij!

Paldies par to, ka Tu beidzot apliecini, ka neesi vainīga. Es Tev ticēju, taču arī mani iespaidoja mediju vētra un māca šaubas. Piedod man I Ir tik jauki dzirdēt to tieši no Tavas tastatūras. Tagad atliek tikai atrast īsto slepkavu. Mēs abi to esam reiz jau paveikuši. Man būtu daudz vieglāk strādāt, ja Tu nebūtu tik mīklaina. Es pieņemu, ka Tu lasi manas piezīmes. Tad Tu apmēram zini, ko es daru un kā spriežu. Es domāju, ka Bjerks kaut ko zina, un tuvākajās dienās runāšu ar viņu vēlreiz. Vai esmu uz aplamām pēdām, ķerdamies pie prostitūtu klientiem?

Tā policijas izmeklēšana mani pārsteidz. Es likšu savai līdzstrādniecei Mālinai to sameklēt. Tev toreiz bija cik - 12-13 gadu?

Par ko bija tā izmeklēšana?

Tava attieksme pret Telebūrianu tiks ņemta vērā./M

RS.? Vennerstrema lietā Tu pieļāvi vienu kļūdu. Jau Ziemassvētkos Sandhamnā es zināju, ko Tu esi izdarījusi, bet nejautāju, jo Tu neko neteici. Un es negrasos stāstīt par šo kļūdu, ja Tu nesatiksies ar mani pie kafijas tases.

Atbilde parādījās pēc trim stundām.

Vari aizmirst klientus. Interesantais ir Zala. Un viens blonds milzis. Bet izmeklēšana ir interesanta tāpēc, ka to kāds acīmredzot vēlas noslēpt. Tā nevar būt sagadīšanās.

Prokurors Ekstrēms bija nelāgā noskaņojumā, kad savāca Bublanska grupu uz pirmdienas rīta sapulci. Nedēļu ilgajai meklēšanai nebija nekādu rezultātu, lai gan aizdomās turamajai bija visai īpašs ārējais izskats. Ēkstrema garastāvoklis neuzlabojās, kad nedēļas nogalē dežurējušais Kurts Svensons pastāstīja par pēdējiem notikumiem.

“Ielaušanās?” Ēkstrems vaicāja patiesā izbrīnā.

“Kaimiņš piezvanīja svētdienas vakarā, pamanījis, ka pārrauta lente uz Bjūrmana durvīm. Es aizbraucu pārbaudīt.”

“Un?”

“Lente bija pārgriezta trīs vietās. Visticamāk, ar žileti vai virtuves nazi. Glīti nostrādāts. Grūti pamanīt.”

“Ielaušanās? Ir tādi zagļi, kas specializējas uz mirušajiem…” “Tā nebija ielaušanās. Es apskatīju dzīvoklī. Tur bija visas parastās vērtības, video un tā tālāk. Toties Bjūrmana mašīnas atslēgas gulēja uz virtuves galda.”

“Mašīnas atslēgas?” Ēkstrems jautāja.

“Jerkers Holmbergs trešdien bija dzīvoklī, lai pārbaudītu, vai neesam kaut ko palaiduši garām. Viņš pārbaudīja arī mašīnu. Holmbergs apzvēr, ka uz galda nebija nekādu atslēgu, kad viņš izgāja no dzīvokļa un uzlīmēja lenti.”

“Vai viņš nevarētu būt tās aizmirsis? Neviens nav nekļūdīgs.”

“Holmbergs tās neizmantoja. Viņam bija dublikāts no Bjūrmana atslēgu saišķa, ko mēs jau bijām izņēmuši.”

Bublanskis nobraucīja zodu.

“Tātad tā nebija parasta ielaušanās?”

“Iekļūšana. Kāds ir iegājis Bjūrmana dzīvokli un tur okšķerējis. Tas noteikti ir noticis starp trešdienu un svētdienas vakaru, kad kaimiņš pamanīja, ka aizzīmogojums ir pārrauts.”

“Citiem vārdiem sakot, kāds ir kaut ko meklējis… Jerker?” “Tur nav nekā, ko mēs jau nebūtu izņēmuši.”

“Katrā ziņā nekā tāda, ko mēs zinām. Motīvs joprojām ir diezgan neskaidrs. Mēs vadījāmies no pieņēmuma, ka Salandere ir psihopāte, bet arī psihopātam ir vajadzīgs motīvs.”

“Ko jūs ierosināt?”

“Nezinu. Kāds ir pārmeklējis Bjūrmana dzīvokli. Te jāatbild uz diviem jautājumiem. Pirmkārt: kurš? Otrkārt: kāpēc? Ko mēs esam palaiduši garām?” īsu brīdi valdīja klusums.

“Jerker…”

Jerkers Holmbergs rezignēti nopūtās.

“Labi. Es aizbraukšu uz Bjūrmana dzīvokli un vēlreiz to izpētīšu. Ar pinceti.”

Līsbeta Salandere pamodās pirmdien vienpadsmitos. Viņa vēl gulšņāja aptuveni pusstundu, tad piecēlās, ieslēdza kafijas automātu un iegāja dušā. Tikusi galā ar rīta tualeti, apzieda divas rupjmaizes rikas ar sviestu un apsēdās pie PowerBook, lai pārbaudītu, kas notiek prokurora Ēkstrema datorā, un palasītu dažādu avīžu internetā izdevumus. Viņa ievēroja, ka interese par Enšēdes lietu ir noplakusi. Tad atvēra Dāga Svensona pētījumu mapi un uzmanīgi izlasīja viņa piezīmes par konfrontāciju ar žurnālistu Pēru Oki Sandstremu, prostitūtu klientu, kurš izpildīja seksa mafijas uzdevumus un zināja kaut ko par Zaļu. Pabeigusi lasīt, Līsbeta ielēja vēl kafiju, apsēdās uz palodzes un iegrima domās.

Ap četriem viņa bija izdomājusi.

Līsbetai vajadzēja naudu. Viņai bija trīs kredītkartes. Viena no tām bija uz Līsbetas Salanderes vārda un praktiski nelietojama. Otra bija uz Irēnes Neseres vārda, taču Līsbeta izvairījās to izmantot, jo bija riskanti uzrādīt Neseres pasi. Viena karte bija izdota Wasp Enterprises un saistīta ar kontu, kurā glabājās aptuveni desmit miljoni kronu un kuru varēja papildināt ar pārskaitījumiem internetā. Karti varēja izmantot jebkurš, protams, uzrādot dokumentus.

Līsbeta iegāja virtuvē, atvēra cepumu kārbu un izņēma žūksnlti banknošu. Viņai bija deviņsimt piecdesmit kronu skaidrā naudā, tas bija visai maz. Taču vēl bija ari tūkstoš astoņsimt ASV dolāru, kas tur mētājās kopš atgriešanās Zviedrijā un ko anonīmi varēja samainīt jebkurā Forex maiņas punktā. Tas uzlaboja situāciju.

Līsbeta uzlika Irēnes Neseres parūku, pieklājīgi apģērbās un mugursomā paņēma līdzi maiņas apģērbu un grima kastīti ar teātra smiņķi. Pēc tam devās otrajā ekspedīcijā no Mūsebakes. Viņa aizgāja līdz Folkungātanai un tālāk līdz Eštagātanai, kur īsi pirms slēgšanas iegāja Watski veikalā. Viņa iegādājās izolācijas lenti, bloku un trici ar astoņiem metriem kokvilnas enkurvirves.

Līsbeta devās atpakaļ ar 66. autobusu. Pie Pilsoņu laukuma viņa ieraudzīja pieturā kādu sievieti. Sākumā Līsbeta viņu nepazina, taču kaut kur prātā iezvanījās brīdinājuma signāls, un, uzmetusi skatienu vēlreiz, viņa pamanīja, ka tā ir Irēne Flēmstrema, Milton Security algu grāmatvede. Viņa bija stilīgāk nogriezusi matus. Līsbeta neuzkrītoši izkāpa no autobusa, kad Flēmstrema tajā iekāpa. Meitene uzmanīgi skatījās apkārt un nemitīgi meklēja pazīstamas sejas. Tad gar Bofila loku aizgāja uz Dienvidu staciju un iekāpa vilcienā, kas devās ziemeļu virzienā.

Kriminālinspektore Sonja Mūdiga sarokojās ar Ēriku Bergeri, un Ērika tūdaļ piedāvāja kafiju. Kad viņas aizgāja uz virtuvlti tai pakaļ, Mūdiga pamanīja, ka uz visām krūzītēm ir dažādu politisko partiju, arodbiedrību un uzņēmumu reklāmas.

“Suvenīrkrūzītes no visādiem vēlēšanu vakariem un intervijām,” Ērika paskaidroja un pasniedza Sonjai krūzīti ar Liberālās jaunatnes organizācijas logo.

Sonja Mūdiga pavadīja trīs stundas pie Dāga Svensona rakstāmgalda. Atbildīgā sekretāre Mālina Ēriksone palīdzēja viņai gan saprast, kādu tematu apskata Svensona grāmata un reportāža, gan sašķirot izpētes materiālus. Mūdigu pārsteidza apjoms. Izmeklētājus bija mulsinājusi Svensona datora pazušana, jo viņa darbs līdz ar to šķita neglābjami zudis. Patiesībā lielākā daļa kopiju visu laiku bija atradušās Millennium redakcijā.

Mīkaela Blumkvista šeit nebija, taču Ērika Bergere iedeva Mūdi- gai sarakstu ar materiāliem, ko viņš aizvācis no Svensona rakstāmgalda - tas bija saistīts tikai ar avotu identitāti. Pēdīgi Mūdiga piezvanīja Bublanskim un izskaidroja situāciju. Viņi nolēma, ka visi materiāli no Svensona rakstāmgalda, ieskaitot Millennium datoru, tehnisku iemeslu dēļ jāizņem, un izmeklēšanas vadītājam vajadzētu apspriest, vai būtu pamatoti pieprasīt izdot ari atšķirotos materiālus. Pēc tam Sonja Mūdiga uzrakstīja izņemšanas protokolu un Henrijs Kortess palīdzēja nonest visu lejā uz mašīnu.

Pirmdienas vakarā Mīkaels jutās pamatīgi apjucis. Kopš pagājušās nedēļas viņš bija pārbaudījis desmit cilvēkus, ko Dāgs Svensons bija plānojis atmaskot. Visos gadījumos viņš bija sastapis nervozus, niknus un šokētus vīriešus. Mīkaels konstatēja, ka šo cilvēku vidējais ienākumu līmenis bija aptuveni četrsimt tūkstoši gadā. Patētisks pārbijušos vīreļu bariņš.

Tomēr nevienā gadījumā viņš nebija jutis, ka šiem cilvēkiem būtu kaut kas slēpjams saistībā ar Dāga un Mias slepkavību. Gluži pretēji - vairāki no vīriešiem uzskatīja, ka slepkavība tikai pasliktinās viņu stāvokli raganu medībās, kas noteikti sāksies masu saziņas līdzekļos, kad viņu vārdus saistīs ar slepkavību.

Mīkaels ieslēdza iBook un pārbaudīja, vai nav pienākusi jauna ziņa no Līsbetas. Tādas nebija. Toties savā iepriekšējā vēstulē viņa bija uzstājusi, ka klienti nav interesanti un viņš velti tērē laiku. Mīkaels veltīja viņai tirādi, ko Ērika dēvētu gan par seksisku, gan inovatīvu. Mīkaels bija izsalcis, taču viņam negribējās neko gatavot. Turklāt pēdējās divās nedēļās viņš bija nopircis tikai dažus litrus piena vietējā veikaliņā. Mīkaels uzvilka žaketi, aizgāja uz Hornsgātanas grieķu tavernu un pasūtīja grilētu jēru.

Līsbeta Salandere vispirms bija aplūkojusi kāpņu telpu un tad mijkrēslī izmetusi divus diskrētus lokus ap tuvākajiem namiem. Tās bija zemas, stūrainas ēkas ar šķietami sliktu skaņas izolāciju un diezin vai bija ideāli piemērotas viņas nolūkiem. Žurnālists Pērs Oke Sandstrems mitinājās stūra dzīvoklī trešajā, augšējā stāvā. Kāpnes veda tālāk uz bēniņu durvīm. Tas bija pieņemami.

Nelaime tā, ka visi dzīvokļa logi bija tumši, tātad saimnieka nebija mājās.

Līsbeta aizsoļoja dažus kvartālus līdz kādai picērijai, kur pasūtīja vienu Hawaii un apsēdās stūrī, lai palasītu vakara avīzes, īsi pirms deviņiem viņa PressbyrSn kioskā nopirka caffe latte un atgriezās pie mājas. Dzīvoklī joprojām bija tumšs. Līsbeta iegāja kāpņu telpā un apsēdās kāpņu laukumiņā pie bēniņiem, no kurienes varēja saskatīt Pēra Okes Sandstrema durvis mazliet zemāk. Gaidīdama viņa dzēra kafiju.

Beidzot kriminālinspektoram Hansam Fastem studijā Recent Trash Records kādā industriālā ēkā Elvšē izdevās sameklēt divdesmit astoņus gadus veco Sillu Nurēnu, sātanistu grupas Evil Fingers līderi. Šī satikšanās izvērsās par apmēram tikpat lielu kultūru sadursmi kā portugāļu pirmā saziņa ar Kārību reģiona indiāņiem.

Pēc vairākiem neveiksmīgiem mēģinājumiem pie Sillas Nurē- nas vecākiem Fastem caur Sillas māsu beidzot bija izdevies sadzīt viņai pēdas studijā, kur viņa grupai Cold Wax no Borlenges “palīdzēja” sagatavot kompaktdisku. Faste nekad nebija dzirdējis par šādu grupu un sprieda, ka tajā droši vien ir tikai divdesmit gadu veci puiši. Jau ienākot gaitenī pie studijas, viņš sajuta skaņu vilni, kas aizsita viņam elpu. Faste vēroja Cold Wax caur stikla rūti un nogaidīja, līdz skaņu priekškarā pavērsies sprauga.

Sillai Nurēnai bija gari, kraukļa melni mati ar sarkanām un zaļām šķipsnām un melns grims. Viņa bija apaļīga un ģērbusies īsā krekliņā, kas atklāja vēderu ar pīrsingu nabā. Ap gurniem aplikusi kniedētu jostu, Silla izskatījās kā tēls no franču šaus- menes.

Faste parādīja savu apliecību un lūdza meiteni uz sarunu. Silla Nurēna košļāja gumiju, skeptiski nolūkodamās uz policistu. Beidzot viņa norādīja uz durvīm un ieveda Fasti kaut kādā atpūtas telpā, kur viņš gandrīz paklupa pār atkritumu maisu, kas bija atstāts pie durvīm. Silla Nurēna ielaida ūdeni tukšā plastmasas pudelē, izdzēra apmēram pusi no tās, apsēdās pie galda un aizsmēķēja cigareti. Viņa pievērsa Hansam Fastem dzidri zilu skatienu. Faste piepeši nesaprata, no kura gala sākt.

“Kas ir Recent Trash records?”

Silla izskatījās garlaikota.

“Tā ir skaņu kompānija, kas producē jaunas grupas.”

“Kāda ir jūsu loma?”

“Esmu skaņu tehniķe.”

Faste skatījās uz viņu.

“Vai jums ir atbilstoša izglītība?”

“Nē. Es visu apguvu pati.”

“Vai ar to var iztikt?”

“Kāpēc jūs jautājat?”

“Es vienkārši jautāju. Pieņemu, ka pēdējā laikā esat lasījusi par Līsbetu Salanderi.”

Silla pamāja ar galvu.

“Mums ir ziņas, ka jūs esat pazīstamas. Vai tā ir taisnība?” “Varbūt.”

“Taisnība vai ne?”

“Atkarīgs no tā, ko jūs gribat.”

“Es gribu atrast meklēšanā izsludinātu jukušu trīskārtēju slepkavu. Man ir vajadzīga informācija par Līsbetu Salanderi.” “Neesmu Līsbetu redzējusi kopš pagājušā gada.”

“Kad jūs viņu pēdējo reizi satikāt?”

“Kaut kad rudeni pirms diviem gadiem. Dzirnavās. Viņa mēdza tur iegriezties un tad pazuda.”

“Vai esat mēģinājusi ar viņu sazināties?”

“Pāris reižu piezvanīju uz mobilo. Numurs vairs neeksistē.” “Un jūs nezināt, kur viņu atrast?”

“Nē.”

“Kas ir Evil Fingers?’’

Silla Nurēna izskatījās uzjautrināta.

“Vai tad jūs nelasāt avīzes?”

“Kāpēc?”

“Tur rakstīts, ka mēs esot sātanistu grupa.”

“Vai esat?”

“Vai es izskatos pēc sātanistes?”

“Kā izskatās sātaniste?”

“Nē - nu es nezinu, kurš ir stulbāks - policija vai avīzes.” “Paklau, jaunā dāma, tas ir nopietns jautājums.”

“Vai mēs esam sātanistes?”

“Atbildi uz maniem jautājumiem un nemuļķojies!”

“Un kāds ir jautājums?”

Hanss Faste mirkli aizvēra acis un atcerējās savu viesošanos Grieķijas policijā, kad bija tur atvaļinājumā pirms dažiem gadiem. Grieķijas policijai salīdzinājumā ar zviedru policiju, par spīti visām problēmām, bija viena liela priekšrocība. Ja Silla Nurēna tā izturētos Grieķijā, viņš būtu saslēdzis meiteni roku dzelžos un trīs reizes iezvēlis ar steku. Viņš paskatījās uz Sillu.

“Vai Līsbeta Salandere piedalījās Evil Fingers?”

“Nedomāju vis.”

“Ko tu ar to gribi teikt?”

“Līsbeta laikam ir visnemuzikālākais cilvēks, kādu jebkad esmu satikusi.”

“Nemuzikālākais?”

“Viņa prot atšķirt trompeti no bungām, bet tālāk viņas muzikālās dotības nesniedzas.”

“Es jautāju, vai viņa bija Evil Fingers biedre.”

“Un es tikko atbildēju uz jautājumu. Kas, pie velna, jūsuprāt, ir Evil Fingers?”

“Pastāsti.”

“Jūs veicat izmeklēšanu, lasot stulbus avīžu rakstus.”

“Atbildi uz jautājumu!”

“Evil Fingers bija rokgrupa. Deviņdesmito gadu vidū bariņš meiteņu, kurām patika smagais roks, savācās kopā un uzspēlēja prieka pēc. Mēs reklamējām sevi ar pentagrammu un nelielu sympathyfor the Devil. Tad grupa izjuka, un es esmu vienīgā, kas joprojām nodarbojas ar mūziku.”

“Tātad Līsbeta Salandere nebija grupas dalībniece.”

“Kā jau teicu.”

“Kāpēc tad mūsu avoti apgalvo, ka bija?”

“Tāpēc, ka jūsu avoti ir apmēram tikpat stulbi kā avīzes.” “Paskaidro.”

“Mēs grupā bijām piecas meitenes un joprojām šad tad tiekamies. Agrāk mēs reizi nedēļā tušējām Dzirnavās. Tagad sanāk aptuveni reize mēnesī. Bet mēs uzturam kontaktus.”

“Un ko jūs darāt, kad satiekaties?”

“Kā jums liekas, ko dara Dzirnavās?”

Hanss Faste nopūtās.

“Tātad jūs tiekaties, lai iedzertu.”

“Mēs dzeram alu. Un pļāpājam niekus. Ko jūs darāt, kad tiekaties ar draugiem?”

“Un kā tur iesaistās Līsbeta Salandere?”

“Kad man bija astoņpadsmit, es viņu satiku vakarskolā. Viņa mēdza šad tad iegriezties Dzirnavās un iedzert ar mums pa aliņam.”

“Tātad Evil Fingers nevar uzskatīt par organizāciju?”

Silla Nurēna paskatījās uz Fasti tā, itin kā viņš būtu ieradies no svešas planētas.

“Vai jūs esat lesbietes?”

“Vai gribat dabūt pa zobiem?”

“Atbildi uz jautājumu!”

“Tā nav jūsu darīšana.”

“Izbeidz! Neprovocē mani.”

“Nu sveiki! Policija apgalvo, ka Līsbeta Salandere esot noslepkavojusi trīs cilvēkus, bet tad ierodas un izjautā mani par seksuālo dzīvi. Ej ellē!”

“Zini… es varu tevi arestēt.”

“Par ko? Starp citu, es aizmirsu pastāstīt, ka jau trīs gadus studēju juridiskajā un mans tēvs ir Ulfs Nurēns no Nurēna un Knapes advokātu biroja. See you in court!"

“Tu taču teici, ka strādā ar mūziku.”

“To es daru sava prieka pēc. Jūs domājat, ka ar to es varu nopelnīt iztiku?”

“Man nav ne jausmas, kā tu pelni iztiku.”

“Es nepelnu iztiku kā lesbiete sātaniste, ja to jūs domājat. Ja tāds ir policijas izejas punkts, meklējot Līsbetu Salanderi, tad es saprotu, kāpēc jums nav izdevies viņu notvert.”

“Vai tu zini, kur viņa ir?”

Silla Nurēna sāka šūpoties un pacēla plaukstas sev priekšā. “Jūtu, ka viņa ir tuvu… pagaidiet, līdz pārbaudīšu savas tele- pātiskās spējas.”

“Izbeidz!”

“Klau, es jau teicu, ka neesmu redzējusi Līsbetu divus gadus. Man nav ne jausmas, kur viņa ir. Vēl kas?”

Sonja Mūdiga bija ieslēgusi Dāga Svensona datoru un pavadījusi vakaru, šķirojot cietā diska un pievienoto zip disku saturu. Viņa lasīja Svensona grāmatu līdz vienpadsmitiem vakarā.

Sonja Mūdiga nonāca pie diviem secinājumiem. Pirmkārt, viņa saprata, ka Dāgs Svensons ir spožs publicists, kas ar aizraujošu lietišķību apraksta seksa tirdzniecības mehānismus. Mūdiga vēlējās, kaut Svensons būtu varējis uzstāties ar lekcijām Policijas skolā - viņa zināšanas būtu ļoti noderīgs papildinājums mācībām. Hanss Faste bija cilvēks, kam Svensona zināšanas nāktu par labu.

Otrkārt, Mūdiga piepeši saprata Mīkaela Blumkvista apgalvojumu, ka slepkavības motīvs varētu būt Dāga pētījumi. Viņa ieplānotā prostitūtu klientu atklāšana ne tikai skartu ievērojamu skaitu cilvēku, bet arī būtu brutāla atmaskošana. Daži no iesaistītajiem cilvēkiem, kas iztiesājuši seksuālos noziegumus vai piedalījušies publiskajās debatēs, būtu pilnībā iznīcināti. Blumkvistam bija taisnība. Grāmatā bija slepkavības motīvs.

Diemžēl, pat ja prostitūtu klients, kam draudēja atmaskošana, būtu nolēmis nogalināt Dāgu Svensonu, tam nebija nekādas saistības ar advokātu Nilsu Bjūrmanu. Viņš vispār neparādījās Svensona materiālos, tādējādi ne tikai dramatiski samazinot Blumkvista argumentu spēku, bet patiesībā pastiprinot iespaidu, ka Salandere ir vienīgā iespējamā aizdomās turamā.

Lai ari attiecībā uz Svensona un Bergmanes slepkavību motīvs bija neskaidrs, Salandere bija saistīta ar slepkavības vietu un ieroci. Tik skaidrus tehniskos pierādījumus nevarēja pārprast. Tie norādīja, ka Salandere ir izdarījusi nāvējošos šāvienus Enšēdes dzīvoklī.

Turklāt ierocis bija tieša saikne ar advokāta Bjūrmana slepkavību. Šajā gadījumā nebija šaubu, ka pastāv personiska saistība un turklāt iespējams motīvs -, spriežot pēc Bjūrmana vēdera mākslinieciskā izskaistinājuma, tā varēja būt kāda seksuālas vardarbības forma vai vismaz sava veida abu sadomazohistiskas attiecības. Bija grūti iztēloties, ka Bjūrmans labprātīgi ļautu, lai viņam veic šādu dīvainu tetovējumu, un tas nozīmēja, ka vai nu viņš guvis baudu pazemojumā, vai Salandere - ja to paveikusi viņa - novedusi advokātu bezpalīdzīgā stāvoklī. Mūdiga negribēja domāt par to, kā tas noticis.

Toties Pēters Telebūrians bija apstiprinājis, ka Līsbetas Salanderes agresija vēršas pret cilvēkiem, kurus viņa dažādu iemeslu dēļ uzskata par draudu vai kuri viņu aizvainojuši.

Sonja Mūdiga kādu bridi pārdomāja Telebūriana stāstu par Līsbetu Salanderi. Viņš bija licies patiesi norūpējies un nevēlējās, lai viņa bijušajai pacientei notiktu kaut kas ļauns. Vienlaikus izmeklēšana lielā mērā bija balstījusies uz viņa spriedumu - sociopāte uz psihozes robežas.

Taču Mīkaela Blumkvista teorija šķita emocionāli pievilcīga.

Mūdiga domīgi iekoda apakšlūpā, cenzdamās vizualizēt citu scenāriju, kurā Līsbeta Salandere nebija vientuļā slepkava. Beidzot viņa paņēma pildspalvu un šaubīdamās ierakstīja piezīmju bloknotā vienu rindiņu.

Divi atsevišķi motīvi? Divi slepkavas? Viens ierocis!

Mūdigai iešāvās prātā kāda izvairīga doma, kuru viņa īsti nespēja formulēt, taču bija kāds jautājums, ko viņa gribēja uzdot Bublanska rīta sapulcē. Viņa īsti nespēja izskaidrot, kāpēc piepeši vairs nevēlējās iztēloties Salanderi vientuļas slepkavas lomā.

Pēc tam Mūdiga apņēmīgi izslēdza datoru un ielika diskus rakstāmgalda atvilktnē. Viņa uzvilka jaku, izslēdza galda lampu un grasījās aizslēgt sava kabineta durvis, kad izdzirda skaņas tālāk gaitenī. Sonja Mūdiga sarauca uzacis. Viņa bija domājusi, ka nodaļā ir viena, un pa gaiteni devās uz Hansa Fastes kabinetu. Fastes durvis bija pavērtas, un Sonja dzirdēja viņu runājam pa telefonu.

“Tas, neapšaubāmi, visu sasaista kopā,” Faste sacīja.

Mūdiga īsu brīdi neizlēmīgi stāvēja, tad dziļi ievilka elpu un pieklauvēja pie stenderes. Hanss Faste pārsteigts pacēla skatienu. Mūdiga pamāja viņam ar roku.

“Mūdiga vēl te,” Faste sacīja klausulē. Viņš klausījās un māja ar galvu, neizlaizdams Mūdigu no acīm. “Labi. Es viņu informēšu.” Viņš nolika klausuli.

“Burbulis,” viņš paskaidroja. “Ko tu gribi?”

“Kas visu saista kopā?” Mūdiga vaicāja.

Faste pētoši skatījās uz viņu.

“Vai tu slepus noklausies pie durvīm?”

“Nē, durvis bija vaļā, un tu to teici bridi, kad es pieklauvēju.” Faste paraustīja plecus.

“Es piezvanīju Burbulim, lai pastāstītu, ka laboratorija beidzot atradusi kaut ko izmantojamu.”

“Ak tā.”

“Dāgam Svensonam bija mobilais ar Comviq priekšapmaksas karti. Viņi beidzot ir dabūjuši sarunu izdruku. Tā apstiprina sarunu ar Mīkaelu Blumkvistu pulksten 20.12. Tobrīd Blumkvists bija pie māsas.”

“Labi. Bet es nedomāju, ka Blumkvistam būtu kāda saistība ar slepkavību.”

“Es arī ne. Bet Svensons tovakar zvanīja vēl kādam. Pulksten 21.34. Saruna ilga trīs minūtes.”

“Un?”

“Viņš zvanīja uz advokāta Bjūrmana mājas telefonu. Citiem vārdiem sakot, starp abiem noslepkavotajiem pastāv saistība.” Sonja Mūdiga lēnām apsēdās Fastes apmeklētāju krēslā. “Protams! Apsēdies.”

Mūdiga viņu ignorēja.

“Labi. Kā izskatās grafiks? Tūlīt pēc astoņiem Dāgs Svensons piezvana Mīkaelam Blumkvistam un norunā tikšanos vēlāk vakarā. Pusdesmitos Svensons zvana Bjūrmanam. īsi pirms slēgšanas pulksten 22.00 Salandere pērk cigaretes Enšēdes tabakas veikalā. Tūlīt pēc vienpadsmitiem Enšēdē ierodas Mīkaels Blumkvists un viņa māsa, un 23.11 viņš zvana ātrajai palīdzībai.” “Laikam viss sakrīt, mis Mārpla.”

“Nesakrīt vis. Saskaņā ar patologa ziņojumu Bjūrmanu nošāva starp 22.00 un 23.00 vakarā. Tobrīd Salandere jau atradās Enšēdē. Mēs visu laiku esam vadījušies no pieņēmuma, ka Salandere vispirms nošāva Bjūrmanu un pēc tam - Enšēdes pāri.”

“Tas neko nenozīmē. Es runāju ar patologu vēlreiz. Mēs atradām Bjūrmanu tikai nākamajā vakarā, gandrīz diennakti vēlāk. Patologs teica, ka viņa nāves laiks varētu atšķirties par stundu.”

“Bet Bjūrmanam jābūt pirmajam upurim, jo slepkavības ieroci mēs atradām Enšēdē. Tas nozīmē, ka viņa nošāva Bjūrmanu kaut kad pēc 21.34 un tūlīt pēc tam brauca uz Enšēdi un iepirkās tabakas veikalā. Vai pa to laiku no Odina laukuma vispār var nokļūt Enšēdē?”

“Var gan. Salandere nebrauca ar sabiedrisko transportu, kā mēs domājām iepriekš. Viņai taču bija mašīna. Mēs ar Soniju Būmanu tikko pārbaudījām, un mums pietika laika.”

“Bet Salandere gaida vienu stundu, pirms nošauj Svensonu un Bergmani. Ko viņa tikmēr darīja?”

“Dzēra ar viņiem kafiju. Mums ir viņas pirkstu nospiedumi uz tasītes.”

Faste triumfāli paskatījās uz Sonju Mūdigu. Viņa nopūtās un minūti klusēja.

“Hans, tu to uzskati par kaut kādu prestiža lietu. Tu reizēm vari uzvesties kā īsts maita un novest citus līdz baltkvēlei, bet es patiesībā nācu atvainoties par pļauku. Tā nebija attaisnojama.” Faste labu brīdi viņu vēroja.

“Mūdiga, varbūt tu domā, ka esmu maita. Es domāju, ka tu esi neprofesionāla un tev nav vietas policijā. Vismaz ne šajā līmenī.”

Sonja Mūdiga apsvēra dažādas replikas, taču beigās paraustīja plecus un piecēlās.

“Labi. Tad mēs zinām, ko viens par otru domājam,” viņa sacīja. “Zinām gan. Un - tici man - tu te nepaliksi ilgi.”

Sonja Mūdiga aizvēra durvis aiz sevis stiprāk, nekā bija vēlējusies. Neļauj, lai tas stulbais ēzelis tevi izved. Viņa devās uz garāžu pēc savas mašīnas. Hanss Faste apmierināti uzsmaidīja aizvērtajām durvīm.

Mīkaels Blumkvists bija tikko nokļuvis mājās, kad iepīkstējās viņa telefons.

“Sveiks! Te Mālina. Vai vari runāt?”

“Jā.”

“Vakar man kaut kas ienāca prātā."

“Stāsti.”

“Es pārlasīju redakcijā sakrātos avīžu izgriezumus par Salanderes meklēšanu un atradu lielo atvērumu par viņas uzturēšanos psihiatriskajā klīnikā.”

“jā?”

“Varbūt tas ir par tālu ķerts, bet es brīnos, kāpēc viņas biogrāfijā ir tāds pārrāvums.”

“Pārrāvums?”

“Jā. Ir milzum daudz detaļu par visiem skandāliem, kur viņa bija iejaukta skolas laikā. Ķīviņi ar skolotājiem, klasesbiedriem un tā tālāk.”

“Atceros. Kaut kāda skolotāja stāstīja, ka baidījusies no Līsbetas, kad viņa mācījās pamatskolā.”

“Birgita Miosa.”

“Tieši tā.”

“Un ir daudz detaļu par Līsbetu, kad viņa bija ievietota bērnu psihiatrijas nodaļā. Un daudz detaļu par viņu audžuģimenēs pusaudzes gados, par uzbrukumu Vecpilsētā un tā tālāk.”

“Jā. Kas par lietu?”

“Viņu ieliek slimnīcā, neilgi pirms viņai aprit trīspadsmit.” “Jā.”

“Bet ne vārda par to, kāpēc viņu tur ieliek.”

Mīkaels brīdi klusēja.

“Tu domā, ka…”

“Es domāju: lai divpadsmitgadīgu bērnu ieliktu psihenē, ir jābūt kādam iemeslam. Un Līsbetas gadījumā tai vajadzētu būt visai spēcīgai epizodei, kas atspoguļotos biogrāfijā. Bet paskaidrojuma nav.”

Mīkaels sarauca uzacis.

“Mālin, es no drošiem avotiem zinu, ka eksistē kāda izmeklēšana par Līsbetu, datēta ar 1991. gada februāri, kad viņai bija

divpadsmit gadu. Tās nav reģistrā. Es grasījos lūgt, lai tu to sameklē.”

“Ja tāda izmeklēšana ir, tai noteikti jābūt reģistrā. Viss cits būtu nelikumīgi. Vai tu tiešām pārbaudīji?”

“Nē, bet mans avots apgalvo, ka tās nav reģistrā.”

Mālina mirkli klusēja.

"Un cik labs ir tavs avots?”

“Ļoti labs.”

Mālina klusēja vēl brīdi. Viņa un Mīkaels reizē nonāca pie viena secinājuma.

“Drošības policija,” sacīja Mālina.

“Bjerks,” teica Mīkaels.

24.          NODALA

Otrdiena, 5. aprīlis

Pērs Oke Sandstrems, četrdesmit septiņus gadus vecs brīvā līguma žurnālists, atgriezās savā dzīvokli Solnā īsi pēc pusnakts. Viņš bija viegli iereibis un vēderā juta panikas kamolu. Viņš bija pavadījis šo dienu, izmisīgi nedarot neko. Pērs Oke Sandstrems gluži vienkārši bija pārbijies.

Bija pagājušas gandrīz divas nedēļas, kopš Enšēdē nošāva Dāgu Svensonu. Sandstrems tovakar apstulbis skatījās ziņas televīzijā. Viņš sajuta atvieglojumu un cerību - Svensons bija miris un varbūt tā grāmata par sieviešu tirdzniecību, kurā viņš grasījās atmaskot Sandstremu, bija novākta no ceļa. Velns, vienas stulbas maukas par daudz, un viņš nonāk tādā ķezā!

Sandstrems ienīda Svensonu. Viņš bija lūdzies, viņš bija zemojies tam riebeklim.

Slepkavības dienā Sandstrems juta pārāk lielu eiforiju, lai spētu skaidri domāt. Tikai nākamajā dienā viņš sāka izdarīt secinājumus. Ja Dāgs Svensons rakstīja grāmatu, kurā viņu atmaskotu kā izvarotāju ar pedofilām tieksmēm, tad bija gluži iespējams, ka policija sāks urķēties viņa mazajā sānsolī. Ak kungs… viņu varēja turēt aizdomās par slepkavību!

Panika mazliet atslāba, kad ikvienas avīzes pirmajā lapā parādījās Līsbetas Salanderes seja. Kas, pie joda, bija Līsbeta Salandere?

Sandstrems nekad nebija par tādu dzirdējis. Taču policija acīmredzot uzskatīja, ka uz Salanderi krīt stipras aizdomas, un, kā izteicās prokurors, slepkavības lieta varētu būt tuvu atrisinājumam. Iespējams, par Sandstremu neviens neinteresēsies. Tomēr no paša pieredzes viņš zināja, kā žurnālisti saglabā dokumentus un piezīmes. Millennium. Stulbs sūda žurnāls ar nepelnīti labu slavu. Viņi bija tādi paši kā pārējie. Okšķerēja, sūdzējās un kaitēja cilvēkiem.

Sandstrems nezināja, cik tālu ir pavirzījies darbs pie grāmatas. Viņš nezināja, ko viņi zina. Viņš jutās gluži kā vakuumā.

Nākamajā nedēļā Sandstrems bija mētājies starp paniku un reibumu. Policija nebija viņu meklējusi. Varbūt - ja uzsmaidīs cūkas laime - viņš tiks cauri sveikā. Ja ne, tad dzīve būs galā.

Sandstrems iebāza atslēgu ārdurvīs un pagrieza to. Atvērdams durvis, viņš piepeši izdzirdēja aiz sevis čaboņu un sajuta paralizējošas sāpes krustos.

Gunnars Bjerks nebija paspējis iemigt, kad iezvanījās telefons. Ģērbies pidžamā un halātā, viņš tumsā sēdēja virtuvē un lauzīja galvu par savu dilemmu. Savas ilggadējās karjeras laikā viņš vēl nekad nebija pieredzējis tik sarežģītu situāciju.

Sākumā Bjerks domāja necelt klausuli. Viņš ieskatījās rokas- pulkstenī un konstatēja, ka ir pāri pusnaktij. Taču telefons turpināja zvanīt, un pēc desmitā signāla viņš vairs nespēja noturēties. Tas varēja būt svarīgi.

“Te Mīkaels Blumkvists,” atskanēja balss otrā galā.

Velnsl

“Ir pāri pusnaktij. Es gulēju.”

“Atvainojos. Bet man šķita, ka jums būs interesanti dzirdēt, kas man sakāms.”

“Ko jūs gribat?”

“Rīt pulksten desmitos es sasaukšu preses konferenci saistībā ar Dāga Svensona un Mias Bergmanes slepkavību.”

Gunnars Bjerks norija siekalas.

“Es atklāšu detaļas no grāmatas par seksa tirdzniecību, kuru Dāgs Svensons grasījās pabeigt. Vienīgais prostitūtu klients, kuru nosaukšu vārdā, būsiet jūs.”

“Jūs solījāt dot man laiku…”

Bjerks dzirdēja paniku savā balsī un apklusa.

“Ir pagājušas vairākas dienas. Jūs apsolījāt piezvanīt pēc nedēļas nogales. Rīt ir otrdiena. Vai nu jūs stāstīsiet, vai rīt es sasaukšu preses konferenci.”

“Ja jūs sasauksiet preses konferenci, tad neko neuzzināsiet par Zaļu.”

“Iespējams. Bet tā vairs nebūs mana problēma. Tad jums būs jārunā ar oficiālo izmeklēšanu. Un, protams, ar visiem pārējiem valsts masu saziņas līdzekļiem.”

Te nevarēja tirgoties.

Bjerks piekrita satikties ar Blumkvistu, taču viņam izdevās atlikt tikšanos līdz trešdienai. Vēl brīdis laika. Bet viņš bija gatavs. Lai notiek kas notikdams.

Sandstrems nezināja, cik ilgi bijis bez samaņas, taču atjēdzies viņš gulēja uz grīdas dzīvojamā istabā. Visa miesa sāpēja, un viņš nevarēja pakustēties. Pagāja kāds brīdis, līdz Sandstrems saprata, ka rokas uz muguras ir satītas ar kaut ko līdzīgu izolācijas lentei un kājas ir sasietas. Istabā bija iedegtas lampas un nolaistas žalūzijas. Viņš nespēja aptvert, kas noticis.

Piepeši Sandstrems uztvēra kādu skaņu, kas šķita nākam no darbistabas. Viņš nekustīgi gulēja, ieklausījās un dzirdēja atveramies un aizveramies atvilktni. Laupīšana? Viņš dzirdēja papīru čaukstoņu, kāds rakņājās viņa atvilktnēs.

Tikai pēc veselas mūžības Sandstrems izdzirda soļus sev aiz muguras. Viņš mēģināja pagriezt galvu, taču nespēja neko saskatīt. Viņš centās saglabāt mieru.

Pēkšņi Sandstremam pār galvu tika pārvilkta stipras kokvilnas virves cilpa. Tā savilkās viņam ap kaklu. Panikā viņam gandrīz iztukšojās zarnas. Sandstrems palūkojās augšup un ieraudzīja virvi stiepjamies līdz blokam, kas bija piestiprināts pie āķa, pie kura parasti mēdza karāties lampa. Tad ienaidnieks ienāca viņa redzeslokā. Vispirms viņš ieraudzīja tikai mazus, melnus zābaciņus.

Sandstrems nezināja, ko gaidījis, taču, kad viņš pacēla galvu, lielāku šoku piedzīvot nebija iespējams. Sākumā viņš nepazina trako psihopāti, kuras pases fotogrāfija kopš Lieldienām karājās pie visiem preses kioskiem. Viņai bija melni, īsi mati, un viņa nelīdzinājās fotogrāfijām avīzēs. Bija ģērbusies visa melnā - džinsi, īsa kokvilnas jaka, T krekls un melni cimdi.

Taču visvairāk Sandstremu pārbiedēja meitenes seja. Viņai bija melna lūpu krāsa, acu zīmulis un vulgāras, dramatiski pārspīlētas zaļi melnas acu ēnas. Pārējā sejas daļa bija balta. No pieres kreisās puses šķērsām pār degunu līdz zoda labajai pusei bija pārvilkta plata sarkana svītra.

Tā bija groteska maska. Viņa izskatījās pilnīgi jukusi.

Sandstrema smadzenes pretojās. Tas šķita nereāli.

Līsbeta Salandere satvēra virves galu un pavilka. Sandstrems juta, kā virve iegriežas kaklā, un dažas minūtes nevarēja paelpot. Tad viņš mēģināja atsperties. Salanderei nevajadzēja īpaši piepūlēties, lai uzvilktu viņu kājās. Kad Sandstrems stāvēja taisni, viņa beidza vilkt un nofiksēja virvi, apmetot to pāris reižu ap radiatora ūdens cauruli. Viņa aizsēja to ar vebliņmezglu.

Pēc tam Salandere atstāja Sandstremu un pazuda no viņa redzesloka. Viņa bija prom ilgāk nekā piecpadsmit minūtes. Atgriezusies viņa paņēma krēslu un apsēdās žurnālistam priekšā. Viņš centās neskatīties uz Salanderes izkrāsoto seju, taču nespēja atturēties. Uz galda viņa nolika pistoli. Viņa pistole. Salandere to bija atradusi kurpju kastē skapī. Colt 1911 Government. Mazs, nelegāls ierocis, kas viņam bija jau vairākus gadus; Sandstrems to nopirka joka pēc, kad viens paziņa gribēja pārdot, taču nebija pat izmēģinājis. Viņa acu priekšā Salandere atvēra magazīnu un piepildīja to ar patronām. Viņa iespieda magazīnu vietā un ieklikšķināja lodi stobrā. Pērs Oke Sandstrems gandrīz paģība. Viņš piespieda sevi ielūkoties Salanderei acīs.

“Es nesaprotu, kāpēc vīrieši vienmēr dokumentē savas perversijas,” viņa ierunājās.

Salanderei bija maiga, bet ledaini auksta balss. Viņa runāja klusi, bet skaidri. Pacēla fotogrāfiju, ko bija izdrukājusi no Sand- strema cietā diska.

“Es pieņemu, ka šī ir igauņu meitene Inese Hammujervi, septiņpadsmit gadus veca, dzīvo Riepalu ciemā Narvas rajonā. Vai tu ar viņu labi izpriecājies?”

Jautājums bija retorisks. Pērs Oke Sandstrems nespēja atbildēt. Viņa mute joprojām bija aizlīmēta un smadzenes nespēja formulēt atbildi. Fotogrāfijā bija… ak kungs, kāpēc es saglabāju tās bildes?

“Tu zini, kas es esmu? Pamāj ar galvu!”

Pērs Oke Sandstrems pamāja.

“Tu esi sadistisks lops, riebeklis un izvarotājs.”

Viņš nekustējās.

“Pamāj!”

Viņš pamāja.

“Noskaidrosim noteikumus,” Līsbeta Salandere sacīja. “Es uzskatu, ka tevi nekavējoties vajadzētu likvidēt. Man vienalga, vai tu pārdzīvosi šo nakti vai ne. Skaidrs?”

Sandstrems pamāja. Piepeši viņam acīs saskrēja asaras. “Šobrīd tev diezin vai būs palicis nezināms, ka esmu psihopāte, kurai patīk slepkavot cilvēkus. īpaši vīriešus.”

Viņa norādīja uz pēdējo dienu avīzēm, ko Sandstrems bija nolicis uz galda.

“Es noņemšu lenti tev no mutes. Ja tu kliegsi vai paaugstināsi balsi, es tev došu triecienu ar šo.”

Viņa pacēla elektrošoku.

“Šī nejaukā mantiņa izšauj septiņdesmit piecus tūkstošus voltu. Apmēram sešdesmit tūkstošus nākamajā reizē, jo esmu to vienu reizi jau izmantojusi un neesmu uzlādējusi. Saprati?” Sandstrems izskatījās šaubu mākts.

“Tas nozīmē, ka tavi muskuļi vairs neklausīs. To tu piedzīvoji pie durvīm, kad pārnāci mājās.”

Viņa pasmaidīja.

“Tas nozīmē, ka tavas kājas tevi vairs neturēs un tu pakārsies. Un, kad būšu devusi triecienu, es vienkārši piecelšos un iziešu no dzīvokļa.”

Sandstrems pamāja. Ak kungs, viņa ir jukusi slepkava! Asaras piepeši sāka nekontrolēti ritēt viņam pār vaigiem. Viņš iešņukstējās.

Salandere piecēlās un noplēsa lenti. Groteskā maska bija tikai dažus centimetrus no žurnālista sejas.

“Klusē!” viņa sacīja. “Nesaki ne vārda! Ja runāsi bez atļaujas, es došu tev triecienu.”

Viņa pagaidīja, līdz Sandstrems pārstāj šņukstēt un paskatās viņai acīs.

“Tev ir tikai viena iespēja pārdzīvot šo nakti,” viņa sacīja. “Viena - nevis divas. Es tev uzdošu vairākus jautājumus. Ja atbildēsi, es ļaušu tev dzīvot. Pamāj, ja esi sapratis!”

Viņš pamāja.

“Ja atteiksies atbildēt uz kādu jautājumu, es tev došu triecienu. Skaidrs?”

Sandstrems pamāja.

“Ja tu man melosi vai izvairīsies, es tev došu triecienu.”

Viņš pamāja.

“Es ar tevi netirgošos. Nedošu tev otru iespēju. Vai nu uzreiz atbildēsi uz maniem jautājumiem, vai mirsi. Ja atbildēsi apmierinoši, tu izdzīvosi. Tik vienkārši.”

Sandstrems pamāja. Viņš ticēja. Viņam nebija izvēles. “Lūdzu!” viņš sacīja. “Es negribu mirt…”

Salandere nopietni paskatījās uz Sandstremu.

“Tu pats noteiksi - dzīvot vai mirt. Bet tikko tu pārkāpi manu pirmo noteikumu nerunāt bez atļaujas.”

Sandstrems saknieba lūpas. Ak kungs, viņa ir pilnīgi jukusi!

Mīkaels Blumkvists jutās tik nikns un nervozs, ka nezināja, ko iesākt. Beidzot viņš uzvilka jaku, uzlika šalli un bezmērķīgi aizsoļoja līdz Dienvidu stacijai un devās garām Bofīla lokam, līdz beidzot nokļuva redakcijā Jētgātanā. Tur bija tumšs un kluss. Mī- kaels neiededza gaismu, toties ieslēdza kafijas automātu, nostājās pie loga un lūkojās uz Jētgātanu, gaidīdams, līdz ūdens iztecēs caur filtru. Viņš centās sakārtot domas. Šķita, ka Dāga un Mias slepkavības izmeklēšana ir kā sašķīdis puzlis, kurā varēja izšķir dažus gabaliņus, bet citi bija pazuduši pavisam. Kaut kur mozaīkā slēpās raksts. Viņš varēja to nojaust, bet nespēja saskatīt. Trūka pārāk daudz lausku.

Mīkaelu pārņēma šaubas. Viņa nav jukusi slepkava, viņš sev atgādināja. Līsbeta bija rakstījusi, ka nav nošāvusi Dāgu un Miu, tomēr kaut kādā neizprotamā veidā bija saistīta ar slepkavības mīklu.

Mīkaels lēnām sāka apsvērt teoriju, ko bija noliedzis kopš brīža, kad iegāja Enšēdes dzīvoklī. Viņš bija pašsaprotamā veidā pieņēmis, ka Dāga Svensona reportāža par cilvēktirdzniecību ir vienīgais saprātīgais Dāga un Mias slepkavības motīvs. Tagad viņš sāka apsvērt Bublanska apgalvojumu, ka tas neizskaidro Bjūrmana slepkavību.

Salandere bija rakstījusi, lai viņš met mieru prostitūtu klientiem un pievērš uzmanību Zaļam. Kā? Ko viņa ar to domāja? Sasodītais, sarežģītais skuķis. Kāpēc viņa nevarēja pateikt kaut ko saprotamu?

Mīkaels atgriezās virtuvītē un ielēja kafiju krūzē ar Jauno Kreiso partijas logo. Viņš apsēdās uz dīvāna istabas vidū, uzlika kājas uz kafijas galdiņa un aizsmēķēja aizliegto cigareti.

Bjerks bija saistīts ar prostitūtu klientu sarakstu. Bjūrmans bija saistīts ar Salanderi. Tā nevarēja būt sagadīšanās, ka gan Bjūrmans, gan Bjerks bija strādājuši Drošības policijā. Pazuduši izmeklēšanas materiāli par Līsbetu Salanderi.

Vai varēja būt vairāk nekā viens motīvs?

Mīkaels brīdi sēdēja nekustīgi un notvēra domu. Apgrieza perspektīvu otrādi.

Vai Līsbeta Salandere varēja būt motīvs?

Mīkaels palika sēžam ar domu, ko nespēja ietērpt vārdos. Tur bija kaut kas neizpētīts, bet viņš īsti nevarēja sev izskaidrot, kā gan Līsbeta Salandere pati varētu būt slepkavības motīvs. Viņš piedzīvoja izvairīgu atklāsmes sajūtu.

Tad saprata, ka ir pārāk noguris, izlēja kafiju un devās mājās gulēt. Tumsā savā gultā Mīkaels atkal uzķēra pavedienu, gulēja nomodā divas stundas un centās aptvert, ko ir domājis.

Līsbeta Salandere aizsmēķēja cigareti un ērti iekārtojās krēslā Sandstrema priekšā. Viņa pārmeta labo kāju pār kreiso un pievērsa žurnālistam ciešu skatienu. Pērs Oke Sandstrems nekad nebija redzējis tik spriegu skatienu. Kad Salandere ierunājās, viņas balss joprojām bija klusa.

“2003. gada janvārī tu pirmo reizi apciemoji Inesi Hammujervi viņas dzīvoklī Nūšborjā. Viņai tikko bija apritējuši sešpadsmit. Kāpēc tu gāji pie viņas?”

Pērs Oke Sandstrems nezināja, ko atbildēt. Viņš pats nespēja izskaidrot, kā tas sācies un kāpēc viņš… Salandere pacēla elek- trošoku.

“Es… es nezinu. Es viņu gribēju. Viņa bija tik skaista.”

“Skaista?”

“Jā. Viņa bija skaista.”

“Un tu uzskatīji, ka tev ir tiesības viņu gultā sasiet un izdrāzt.”

“Viņa piekrita. Es zvēru! Viņa piekrita.”

“Tu viņai maksāji?”

Pērs Oke Sandstrems iekoda mēlē.

“Nē.”

“Kāpēc ne? Viņa bija mauka. Maukām maksā.”

“Viņa bija… viņa bija dāvana.”

“Dāvana?” Līsbeta Salandere pārjautāja. Viņas balsi piepeši ieskanējās bīstams tonis.

“Man viņu piedāvāja kā atlīdzību par pakalpojumu, ko es izdarīju kādam cilvēkam.”

“Pēr Oke,” Līsbeta Salandere ierunājās prātīgā toni. “Tu taču neizvairies atbildēt uz manu jautājumu?”

“Zvēru! Es atbildēšu uz visu, ko jautāsi. Es nemelošu.”

“Labi. Kādu pakalpojumu un kādam cilvēkam?”

“Es biju ievedis Zviedrijā anaboliskos steroīdus. Man bija komandējums uz Igauniju, es braucu kopā ar paziņām un paņēmu tabletes savā mašīnā. Braucu kopā ar Hariju Rantu. Lai gan viņa nebija mašīnā.”

“Kā tu satiki Hariju Rantu?”

“Es pazīstu viņu daudzus gadus. Kopš astoņdesmitajiem. Viņš ir tikai paziņa. Mēs kopā staigājām pa krogiem.”

“Un Harijs Ranta piedāvāja tev Inesi Hammujervi kā… dāvanu?” “Jā… nē, piedod, tas bija vēlāk Stokholmā. Tas bija viņa brālis Ato Ranta.”

“Tu gribi teikt, ka Ato Ranta vienkārši pieklauvēja pie tavām durvīm un piedāvāja, vai tu negribi aizbraukt uz Nūšborju un nokniebties ar Inesi?”

“Nē… es biju… mums bija ballīte… velns, es neatceros, kur…” Sandstrems piepeši nekontrolēti nodrebēja, sajuta, kā viņa kājas sāk ļodzīties, un bija spiests atsperties, lai stāvētu stingri.

“Atbildi mierīgi un prātīgi,” Līsbeta Salandere sacīja. “Es tevi nepakāršu tāpēc, ka tev vajag laiku, lai apdomātos. Bet, tiklīdz jutīšu, ka tu izvairies, tā… pufl”

Viņa sarauca uzacis un piepeši izskatījās līdzīga eņģelim. Cik nu līdzīgs eņģelim var būt cilvēks aiz groteskas maskas.

Pērs Oke Sandstrems pamāja. Viņš norīstījās. Viņam slāpa, mutes kaktiņi bija izkaltuši, un viņš juta, kā virve savelkas ap kaklu.

“Nav svarīgi, kur tu dzēri. Kā tas gadījās, ka Ato Ranta piedāvāja tev Inesi?”

“Mēs runājām par… mēs… es pastāstīju, ka gribētu…” Sandstrems sāka raudāt.

“Tu sacīji, ka gribi vienu no viņa maukām.”

Sandstrems pamāja.

“Es biju piedzēries. Viņš sacīja, ka viņai vajagot… vajagot…” “Ko viņai vajagot?”

“Ato sacīja, ka viņai vajagot saņemt sodu. Viņa spītējās. Nedarīja to, ko viņš lika.”

“Un ko viņš gribēja, lai Inese dara?”

“Pārdod sevi. Viņš man piedāvāja… Es biju piedzēries un nezināju, ko daru. Es negribēju… Piedod!”

Sandstrems iešņukstējās.

“Ne jau man tev jālūdz piedošana. Tātad tu piedāvājies palīdzēt Ato sodīt Inesi un jūs aizbraucāt pie viņas uz mājām.”

“Tā nebija.”

“Tad stāsti, kā bija. Kāpēc tu brauci līdzi Ato pie Ineses?” Viņa balansēja elektrošoku uz ceļgala. Sandstrems atkal sāka trīcēt.

“Es braucu pie Ineses tāpēc, ka gribēju viņu. Viņa tur bija pārdošanā. Inese dzīvoja pie kādas Harija Rantas draudzenes. Es neatceros, kā viņu sauca. Ato sasēja Inesi gultā, un es… man bija sekss ar viņu. Ato noskatījās.”

“Nē… tev nebija sekss ar viņu. Tu viņu izvaroji.”

Sandstrems neatbildēja.

“Vai tā?”

Viņš pamāja.

“Ko Inese teica?”

“Neko neteica.”

“Viņa protestēja?”

Sandstrems papurināja galvu.

“Tātad viņa domāja, ka ir forši, ja piecdesmitgadīgs preteklis viņu sasien un izdrāž?”

“Viņa bija piedzērusies. Viņai bija vienalga.”

Līsbeta Salandere rezignēti nopūtās.

“Labi. Un tu pēc tam turpināji apciemot Inesi?”

“Viņa bija tik… viņa mani gribēja.”

“Muļķības!”

Sandstrems izmisīgi paskatījās uz Līsbetu Salanderi. Tad pamāja ar galvu.

“Es… es viņu izvaroju. Harijs un Ato atļāva. Viņi gribēja, lai Inese… lai viņa dabū mācību.”

“Tu viņiem maksāji?”

Sandstrems pamāja.

“Cik daudz?”

“Tā bija cena pa draugam. Es viņiem palīdzēju ar kontrabandu.”

“Cik daudz?”

“Kopā dažus tūkstošus.”

“Vienā bildē Inese ir tavā dzīvoklī.”

“Harijs viņu atveda.”

Sandstrems atkal iešņukstējās.

“Tātad par dažiem tūkstošiem tu dabū meiteni, ar kuru vari darīt, ko gribi. Cik reižu tu viņu izvaroji?”

“Es nezinu… dažas.”

“Labi. Kas ir bandas šefs?”

“Viņi mani nogalinās, ja izpļāpāšos."

“Tā nav mana darīšana. Šobrīd es tev esmu krietni nozīmīgāka problēma nekā brāļi Rantas.”

Viņa pacēla elektrošoku.

“Ato. Viņš ir vecākais. Harijs kārto lietas.”

“Kas vēl ir bandā?”

“Es pazīstu tikai Hariju un Ato. Piedalās arī Ato meiča. Un viens puisis, vārdā… nezinu. Kaut kāds Pelle. Viņš ir zviedrs. Es nezinu, kas viņš ir. Viņš ir narkomāns un izpilda uzdevumus.” “Ato meiča?”

“Silvija. Viņa ir prostitūta.”

Līsbeta brīdi klusēja un domāja. Tad pacēla skatienu.

“Kas ir Zala?”

Pērs Oke Sandstrems nobālēja. To pašu prašņāja Dāgs Svensons. Viņš klusēja tik ilgi, ka jukusī skuķe sāka izskatīties dusmīga. “Es nezinu,” viņš atbildēja. “Nezinu, kas viņš ir.”

Līsbeta Salandere sadrūma.

“Līdz šim tu uzvedies labi. Neizputini savu iespēju,” viņa sacīja. “Zvēru pie visiem svētajiem! Nezinu, kas viņš ir. Žurnālists, kuru tu nošāvi…”

Sandstrems apklusa, piepeši aptvēris, ka varbūt nav laba doma pieminēt viņas slepkavību orģiju Enšēdē.

“Jā?”

“Viņš jautāja to pašu. Es nezinu. Ja zinātu, es pastāstītu. Zvēru! Ato pazīst to cilvēku.”

“Tu esi ar viņu runājis?”

“Vienu minūti pa telefonu. Es runāju ar kādu, kurš teica, ka viņu saucot Zala. Vai, pareizāk sakot, viņš runāja ar mani.” “Kāpēc?”

Pērs Oke Sandstrems samirkšķināja acis. Viņam acīs ietecēja sviedru lāsītes, un viņš juta virvi pie zoda.

“Es… viņi gribēja, lai es atkal izdaru viņiem pakalpojumu.” “Tagad stāsts patiešām kļūst kaitinoši lēns,” Līsbeta Salandere brīdināja.

“Viņi gribēja, lai es vēlreiz aizbraucu uz Tallinu un atvedu jau sagatavotu mašīnu. Amfetamīns. Es negribēju.”

“Kāpēc negribēji?”

“Tas bija par daudz. Viņi bija tādi bandīti. Es gribēju izstāties. Man bija darbs.”

“Tātad tu domā, ka biji bandīts tikai brīvajā laikā?”

“Es nemaz neesmu tāds,” Sandstrems žēlīgi iebilda.

“Ak tā gan.”

Salanderes balsī skanēja tāds nicinājums, ka Pērs Oke Sandstrems aizvēra acis.

“Turpini. Kā tur iesaistījās Zala?”

“Tas bija īsts murgs.”

Sandstrems apklusa, un viņam atkal sāka tecēt asaras. Viņš iekoda lūpā tik stipri, ka tā pārplīsa un sāka asiņot.

“Pārāk lēni,” Līsbeta Salandere auksti sacīja.

“Ato man vairākas reizes piesējās. Harijs mani brīdināja un teica, ka Ato sākot skaisties un viņš nezinot, kas notiks. Beidzot es piekritu tikties ar Ato. Tas bija pagājušā gada augustā. Es kopā ar Hariju aizbraucu uz Nūšborju…”

Sandstrema lūpas turpināja kustēties, bet vārdi pazuda. Līsbetas Salanderes acis samiedzās. Viņš atguva balsi.

“Ato bija kā traks. Viņš ir brutāls. Tev nav ne jausmas, cik brutāls viņš ir. Viņš sacīja, ka ir par vēlu izstāties un, ja es nedarīšu, ko viņš liek, tad neizdzīvošu. Man parādīšot, kā.”

“jā?”

“Viņi piespieda mani braukt viņiem līdzi. Mēs braucām Sēder- teljes virzienā. Ato lika man uzvilkt kapuci. Tas bija maisiņš, ko viņš sasēja virs acīm. Es biju pārbijies līdz nāvei.”

“Tātad tu brauci līdzi ar maisiņu galvā. Kas notika tālāk?” “Mašīna apstājās. Es nezinu, kur atrados.”

“Kur viņi uzlika to maisiņu?”

“Tieši pirms Sēderteljes.”

“Un cik ilgs laiks pagāja, līdz jūs nonācāt galā?”

“Varbūt… varbūt kāda pusstunda. Viņi izvilka mani no mašīnas. Tās bija kaut kādas noliktavas telpas.”

“Kas notika?”

“Harijs un Ato ieveda mani iekšā. Tur bija gaišs. Pirmo es ieraudzīju kādu nabadziņu, kurš gulēja uz cementa grīdas. Viņš bija sasiets. Briesmīgi sadauzīts.”

“Kas viņš bija?”

“Viņu sauca Kenets Gustafsons. Bet to es uzzināju vēlāk. Viņi nepateica, kā viņu sauc.”

“Kas notika?”

“Tur bija kāds vīrietis. Vislielākais, kādu savā dzīvē esmu redzējis. Viņš bija milzīgs. Tikai muskuļi.”

“Kā viņš izskatījās?”

“Blonds. Viņš vienkārši izskatījās pēc paša nelabā.”

“Vārds?”

“Viņš nepateica savu vārdu.”

"Labi. Blonds milzis. Kas vēl tur bija?”

“Viens cits vīrietis. Viņš izskatījās noplucis. Blonds. Ar zirgasti.”

Mage Lundīns.

“Vēl citi?”

“Tikai es, Harijs un Ato.”

"Turpini.”

“Blondais… nu, milzis, nolika man priekšā krēslu. Viņš neteica ne vārda. Runāja Ato. Viņš sacīja, ka tas čalis uz grīdas esot izpļāpājies. Viņš gribot, lai es redzētu, kas notiek ar tiem, kuri sagādā nepatikšanas.”

Pērs Oke Sandstrems nevaldāmi raudāja.

“Pārāk lēni,” Līsbeta Salandere atkal noteica.

“Blondais pacēla to puisi no grīdas un nolika uz cita krēsla man priekšā. Mēs sēdējām metru viens no otra. Es skatījos viņam acīs. Milzis nostājās aiz tā puiša un aplika rokas viņam ap kaklu… Viņš… viņš…”

“Nožņaudza?” Līsbeta izpalīdzīgi piebilda.

“Jā… nē… vienkārši nospieda. Domāju, ka viņš tam nabagam pārlauza sprandu. Es dzirdēju, kā tas noknikšķēja, un viņš nomira man acu priekšā.”

Pērs Oke Sandstrems šūpojās virvē. Asaras plūda nevaldāmi. Viņš nekad to nevienam nebija stāstījis. Līsbeta deva viņam minūti laika saņemties.

“Un tālāk?”

“Otrs vīrietis - tas ar zirgasti - iedarbināja motorzāģi un nozāģēja galvu un rokas. Kad viņš bija beidzis, milzis pienāca pie manis. Viņš aplika rokas man ap kaklu. Es centos tās atraut. Rāvu no visa spēka, bet nevarēju pakustināt ne par milimetru. Bet viņš nežņaudza… tikai ilgi turēja. Un pa to laiku Ato paņēma savu mobilo un kaut kam piezvanīja. Viņš runāja krieviski. Tad pēkšņi sacīja, ka Zala gribot runāt ar mani, un turēja telefonu man pie auss.”

“Ko Zala sacīja?”

“Viņš tikai teica, ka gaidot no manis pakalpojumu, ko Ato man lūdzis. Pajautāja, vai es joprojām gribu izstāties. Es apsolīju aizbraukt uz Tallinu un atvest mašīnu ar amfetamīnu. Ko citu es varēju iesākt?”

Līsbeta ilgi sēdēja klusēdama. Viņa domīgi vēroja šņukstošo žurnālistu cilpā un šķita kaut ko apsveram.

“Apraksti viņa balsi.”

“Es… es nezinu. Viņš izklausījās gluži normāls.”

“Zema balss, augsta balss?”

“Zema. Parasta. Rupja.”

“Kādā valodā jūs runājāt?”

“Zviedriski.”

“Akcents?”

“Nu… varbūt neliels. Bet viņš labi runāja zviedriski. Ar Ato viņš runāja krieviski.”

“Vai tu saproti krieviski?”

“Mazliet. Ne tekoši. Tikai drusciņ.”

“Ko Ato viņam teica?”

“Viņš teica, ka demonstrējums esot galā. Neko citu.”

“Vai tu esi to kādam stāstījis?”

“Nē.”

“Dāgam Svensonam?”

“Nē… nē.”

“Svensons tevi apciemoja.”

Sandstrems pamāja ar galvu.

“Es nedzirdu.”

“Jā.”

“Kāpēc?”

“Viņš zināja, ka esmu… ar prostitūtām.”

“Ko viņš jautāja?”

“Viņš gribēja zināt…”

“Jā?”

“Zala. Viņš jautāja par Zaļu. Tās bija otrajā reizē.”

“Otrajā reizē?”

“Viņš ar mani sazinājās divas nedēļas pirms nāves. Tas bija pirmais apciemojums. Pēc tam viņš atgriezās, divas dienas pirms tu… viņš…”

“Pirms es viņu nošāvu?”

“Tieši tā.”

“Un tad viņš jautāja par Zaļu.”

“Jā.”

“Ko tu pastāstīji?”

“Neko. Es neko nevarēju stāstīt. Atzinos, ka esmu runājis ar viņu pa telefonu. Tas bija viss. Es neko neteicu par blondo sātanu un to, ko viņi izdarīja ar Gustafsonu.”

“Skaidrs. Tieši ko jautāja Dāgs Svensons?”

“Es… viņš tikai gribēja zināt par Zaļu. Tas bija viss.”

“Un tu neko nepastāstīji?”

“Neko vērtīgu. Es taču neko nezinu.”

Līsbeta Salandere īsu mirkli klusēja. Viņš kaut ko noklusē. Viņa domīgi iekoda apakšlūpā. Protams.

“Kam tu pastāstīji par Dāga Svensona apciemojumu?” Sandstrems nobālēja.

Līsbeta pašūpoja elektrošoku.

“Es piezvanīju Harijam Rantam.”

“Kad?”

Viņš norija siekalas.

“Tajā pašā vakarā, kad Svensons bija atnācis pirmo reizi.” Līsbeta turpināja iztaujāt Sandstremu vēl pusstundu, bet secināja, ka viņš var tikai atkārtot un pievienot atsevišķas detaļas. Beidzot viņa piecēlās un uzlika roku uz virves.

“TU laikam esi visnožēlojamākais lops, kādu es jebkad esmu redzējusi,” Līsbeta Salandere sacīja. “Tas, ko tu nodarīji Inesei, pelna nāvessodu. Bet es apsolīju, ka tu dzīvosi, ja atbildēsi uz maniem jautājumiem. Es vienmēr turu vārdu.”

Viņa noliecās un atsēja mezglu. Pērs Oke Sandstrems sabruka nožēlojamā kaudzē uz grīdas. Atvieglojums gandrīz līdzinājās eiforijai. Gulēdams uz grīdas, viņš redzēja, kā Salandere uzliek ķeblīti uz galda, uzkāpj augšā un noņem bloku. Viņa satina virvi un iebāza to mugursomā. Tad pazuda vannas istabā un nerādījās desmit minūtes. Sandstrems dzirdēja tekam ūdeni. Viņa atgriezās, nomazgājusi grimu.

Salanderes seja izskatījās kaila un noberzta.

“Tev būs jāatbrīvojas pašam.”

Viņa nosvieda uz grīdas virtuves nazi.

Sandstrems dzirdēja, kā viņa ilgi čabinās priekšnamā. Izklausījās, ka Salandere pārģērbjas. Tad viņš dzirdēja atveramies un aizveramies ārdurvis. Tikai pēc pusstundas viņam izdevās pārgriezt izolācijas lenti. Apsēdies uz dzīvojamās istabas dīvāna, viņš pamanīja, ka Salandere ir paņēmusi līdzi viņa Colt 1911 Government.

Līsbeta Salandere atgriezās mājās Mūsebakē tikai pulksten piecos no rīta. Viņa noņēma Irēnes Neseres parūku un tūlīt likās gultā, neieslēgusi datoru un nepārbaudījusi, vai Mīkaels Blumkvists atrisinājis pazudušo izmeklēšanas materiālu mīklu.

Viņa pamodās jau deviņos no rīta un visu otrdienu meklēja informāciju par brāļiem Ato un Hariju Rantām.

Ato Rantam sodāmības reģistrā bija drūma biogrāfija. Viņš bija Somijas pilsonis, taču dzimis igauņu ģimenē un ieradies

Zviedrijā 1971. gadā. No 1972. līdz 1978. gadam viņš strādāja par galdnieku Skones cementa fabrikā. Ato izmeta no darba, kad viņš tika pieķerts zādzībā kādā būvē un saņēma septiņu mēnešu cietumsodu. No 1980. līdz 1982. gadam viņš strādāja krietni mazākā celtniecības firmā. Ato atlaida, kad viņš atkārtoti bija ieradies darbā dzērumā. Pēc tam astoņdesmitajos gados viņš pelnīja iztiku kā sargs, tehniķis firmā, kas piegādāja šķidrā kurināmā katlus, trauku mazgātājs un skolas saimniecības pārzinis. No visām darbavietām Ato izmeta, kad viņš bija ieradies darbā stiprā reibumā vai sagādājis dažādas problēmas. Saimniecības pārziņa vietu viņš zaudēja jau pēc dažiem mēnešiem, kad viena no skolotājām ziņoja policijai par rupju seksuālu uzmākšanos un draudiem.

1987. gadā Ato Rantam piesprieda soda naudu un viena mēneša cietumsodu par automašīnas zādzību, braukšanu reibumā un zagtu mantu glabāšanu. Nākamajā gadā viņam piesprieda naudas sodu par nelikumīgu ieroču glabāšanu. 1990. gadā viņu notiesāja par kādu seksuālu noziegumu, kura detaļas nebija minētas sodāmības reģistrā. 1991. gadā Ato apsūdzēja draudu izteikšanā, taču atbrīvoja no apsūdzības. Jau tajā pašā gadā viņam piesprieda soda naudu un nosacītu cietumsodu par alkohola kontrabandu. 1992. gadā viņš nosēdēja trīs mēnešus par miesas bojājumu nodarīšanu draudzenei un draudiem viņas māsai. Pēc tam Ato noturējās līdz pat 1997. gadam, kad viņu notiesāja par zagtu mantu slēpšanu un smagu miesas bojājumu nodarīšanu. Šoreiz viņam piesprieda desmit mēnešus cietumā.

Viņa jaunākais brālis Harijs Ranta ieradās Zviedrijā 1982. gadā un astoņdesmitajos gados ilgāku laiku strādāja noliktavā. Sodāmības reģistrs rādīja, ka viņš tiesāts trīs reizes. 1990. gadā Hariju notiesāja par apdrošināšanas atlīdzības izkrāpšanu. 1992. gadā sekoja divu gadu cietumsods par smagiem miesas bojājumiem, zagtu mantu slēpšanu, zagšanu un izvarošanu. Viņu izraidīja uz Somiju, bet jau 1996. gadā Harijs atgriezās Zviedrijā, kur viņam atkal piesprieda desmit mēnešus cietumā par smagiem miesas bojājumiem un izvarošanu. Sodu pārsūdzēja, un apelācijas tiesa ieturēja Harija Rantas līniju un atbrīvoja viņu no apsūdzības izvarošanā. Tātad palika tikai spriedums par miesas bojājumu nodarīšanu, un Harijs nosēdēja cietumā sešus mēnešus. 2000. gadā policija atkal saņēma iesniegumu, kas apsūdzēja Hariju Rantu draudu izteikšanā un izvarošanā; iesniegumu gan atsauca, un lieta tika izbeigta.

Līsbeta sameklēja abu pēdējās adreses un atklāja, ka Ato Ranta dzīvo Nūšborjā, bet Harijs Ranta - Albi.

Paolo Roberto saīga, kādu piecdesmito reizi sastādījis Mirjamas Vu telefona numuru un atkal saņēmis ziņu, ka abonents nav sasniedzams. Kopš uzņēmies meiteni sameklēt, viņš bija vairākas reizes dienā devies uz Lundagātanas māju. Mirjamas dzīvokļa durvis palika slēgtas.

Roberto paskatījās pulkstenī. Pāri astoņiem otrdienas vakarā. Kaut kad taču viņai, velns ar ārā, jānāk mājās! Viņš pilnībā izprata, kāpēc Miijama Vu turas nomaļus, taču lielākā vētra plašsaziņas līdzekļos jau bija norimusi. Roberto nolēma, ka tikpat labi var nevis braukāt šurpu turpu kā atspole, bet apmesties pie Mirjamas namdurvīm, gadījumā ja nu viņa uzrodas, kaut vai lai paņemtu tīras drēbes. Viņš ielēja termosā kafiju un uztaisīja dažas sviestmaizes. Pirms iziešanas no dzīvokļa viņš pārmeta krustu pie krucifiksa ar Madonnu.

Paolo Roberto novietoja savu mašīnu aptuveni trīsdesmit metrus no Lundagātanas nama ieejas un pabīdīja atpakaļ sēdekli, lai kājām būtu vairāk vietas. Viņš klusītēm ieslēdza radio un priekšā bija pielīmējis no avīzes izgrieztu Mirjamas Vu fotogrāfiju. Paolo Roberto secināja, ka viņa ir skaista. Viņš pacietīgi vēroja nedaudzos cilvēkus, kas gāja garām. Mirjamas Vu nebija viņu vidū.

Ik pēc desmit minūtēm viņš mēģināja Mirjamai piezvanīt. Ap deviņiem viņš meta mieru, jo mobilais telefons iepīkstējās, ziņojot, ka baterija tūlīt izlādēsies.

Pērs Oke Sandstrems otrdienu pavadīja gandrīz apātijas stāvoklī. Nakti viņš bija pārlaidis uz dīvāna dzīvojamā istabā, nespējīgs aiziet uz gultu un nespējīgs apturēt piepešās asaru lēkmes, kas viņam ik pa brīdim uznāca. Otrdienas rītā viņš aizgāja uz Systembolaget veikalu Solnas centrā un nopirka pudeli Skones degvīna, bet pēc tam atgriezās uz dīvāna, kur izdzēra gandrīz pusi pudeles.

Tikai vakarā Sandstrems bija apjēdzis savu stāvokli un sācis gudrot, ko varētu iesākt. Viņš vēlējās, kaut nekad nebūtu dzirdējis par brāļiem Ato un Hariju Rantām un viņu ielenēm. Viņš nespēja aptvert, kā varējis būt tik stulbs, lai dotos līdzi uz dzīvokli Nūšborjā, kur Ato bija sasējis septiņpadsmit gadus veco Inesi Hammujervi, kas gulēja smagā narkotiku reibumā, un uzaicinājis Sandstremu pierādīt, kuram ir vairāk dukas. Viņi bija mainījušies vietām, un Sandstrems uzvarēja sacensībās, tajā vakarā un naktī sniedzot visvairāk dažādu seksuālu priekšnesumu.

Vienu reizi Inese Hammujervi bija pamodusies un sākusi protestēt. Tad Ato meiteni pusstundu pārmaiņus sita un piedzirdīja, līdz viņa kļuva pietiekami mierīga, un viņš aicināja Pēru Oki turpināt vingrojumus.

Nolādētā mauka!

Sasodīts, cik stulbi viņš bija rīkojies!

Sandstrems nevarēja gaidīt nekādu žēlastību no Millennium. Viņi dzīvoja no tādiem skandāliem.

Viņš nāvīgi baidījās no jukušās Salanderes.

Nemaz nerunājot par to blondo briesmoni.

Viņš nevarēja iet uz policiju.

Viņš nevarēja tikt galā pats. Tā bija ilūzija - domāt, ka problēmas izzudīs pašas no sevis.

Palika tikai viena necila iespēja, kur varēja gaidīt kaut pilienu līdzjūtības un varbūt kādu risinājumu. Sandstrems saprata, ka tas ir salmiņš.

Taču tā bija vienīgā iespēja.

Pēcpusdienā Sandstrems saņēma drosmi un piezvanīja uz Harija Rantas mobilo telefonu. Neviens neatbildēja. Viņš turpināja zvanīt Rantam līdz desmitiem vakarā, kad padevās. Krietnu brīdi domājis (un iestiprinājies ar atlikušo degvīnu), Sandstrems piezvanīja Ato Rantam. Atbildēja viņa draudzene Silvija. Sandstrems dabūja zināt, ka brāļi Rantas devušies atvaļinājumā uz Tallinu. Nē, Silvija nezināja, kā ar viņiem var sazināties. Nē, viņai neesot ne jausmas, kad brāļi domā atgriezties, - viņi paliks Igaunijā nenoteiktu laiku.

Silvija izklausījās apmierināta.

Pērs Oke Sandstrems saļima uz dīvāna. Viņš nesaprata, vai jūtas nomākts vai atvieglots par to, ka Ato Rantas nav mājās un līdz ar to viņam nav iespēju izskaidroties. Taču ziņa bija nepārprotama. Brāļi Rantas kaut kādu iemeslu dēļ bija sajutuši kaut ko nelāgu un nolēmuši uz nenoteiktu laiku paņemt atvaļinājumu Tallinā. Un tas nu nemaz nenomierināja Pēru Oki Sandstremu.

25.         NODALA

Otrdiena, 5. aprllis-trešdiena, 6. aprīlis

Paolo Roberto nebija aizmidzis, taču sēdēja, tik dziļi iegrimis domās, ka pagāja kāds bridis, pirms viņš pamanīja sievieti, kas ap vienpadsmitiem vakarā nāca no Hēgalidas baznīcas puses. Roberto ieraudzīja viņu atpakaļskata spogulī. Tikai tad, kad viņa gāja garām laternai aptuveni septiņdesmit metrus aiz viņa mašīnas, viņš strauji pagrieza galvu un tūlīt pazina Mirjamu Vu.

Paolo Roberto satrūkās. Pirmais impulss lika kāpt ārā no mašīnas. Tad viņš saprata, ka tādējādi Mirjamu tikai nobiedēs un labāk būtu pagaidīt, līdz viņa pieiet pie ārdurvīm.

Šajā mirkli viņš ieraudzīja, kā pa ielu piebrauc tumšs furgons un nobremzē blakus Mirjamai Vu. Paolo Roberto apstulbis blenza, kā pa furgona aizmugures durvīm izlēca kāds vīrietis - blonds, velnišķīgi milzīgs briesmonis - un sagrāba Mirjamu Vu. Meitene acīmredzot tika pārsteigta pilnīgi nesagatavota. Viņa mēģināja izrauties, taču blondais milzis turēja viņas roku ciešā tvērienā.

Paolo Roberto iepleta muti izbrīnā, ieraudzījis, ka Mirjamas Vu labā kāja izmet veiklu loku. Viņa taču ir kikboksere. Viņa iespēra blondajam milzim pa galvu. Šķita, ka spēriens viņam neko nav nodarījis. Blondais pacēla roku un iecirta Mirjamai pļauku. Paolo Roberto dzirdēja sitiena skaņu no sešdesmit metru attāluma. Mirjama Vu saļima kā zibens ķerta. Blondais milzis noliecās, ar vienu roku pacēla meiteni un iemeta furgonā. Tikai tobrīd Paolo aizvēra muti un atjēdzās. Viņš atrāva durvis un sāka skriet uz furgona pusi.

Jau pēc dažiem soļiem viņš aptvēra šādas rīcības bezjēdzību. Furgons, kurā Mirjama Vu bija iemesta kā kartupeļu maiss, veikli apgriezās un jau bija nokļuvis uz brauktuves, kad Paolo vēl nebija paspējis uzņemt ātrumu. Furgons pazuda Hēgalidas baznīcas virzienā. Paolo Roberto apgriezās, aizskrēja atpakaļ uz mašīnu un ātri apsēdās aiz stūres. Viņš strauji iedarbināja motoru un arī veikli apgrieza mašīnu. Furgons jau bija pazudis, kad viņš nokļuva līdz krustojumam. Paolo nobremzēja, palūkojās uz Hēgalidas ielu un tad nolēma griezties pa kreisi uz Hornsgātanu.

Luksoforā dega sarkanais signāls, taču uz ielas nebija nevienas mašīnas, tāpēc Paolo šķērsoja krustojumu, skatīdamies apkārt. Vienīgie redzamie aizmugures lukturi šobrīd nogriezās pa kreisi uz Liljeholmas tiltu pie Longholmsgātanas. Viņš nevarēja saskatīt, vai tas ir furgons, taču tā bija vienīgā redzamā mašīna, un Paolo Roberto nospieda gāzes pedāli līdz grīdai. Viņu apturēja sarkanā gaisma pie Longholmsgātanas, un viņš bija spiests palaist garām automobiļus no Kungsholmenas, bet sekundes ritēja. Kad krustojums priekšā bija tukšs, Paolo atkal spieda gāzi grīdā un brauca pāri pie sarkanā signāla. Viņš no sirds cerēja, ka viņu šajā mirklī neapturēs neviena policijas patruļa.

Paolo turējās krietni virs atļautā ātruma uz Liljeholmas tilta un vēl palielināja to, pabraucis garām Liljeholmenai. Viņš joprojām nezināja, vai ieraudzījis furgonu, un nezināja, vai tas jau nogriezies uz Grendāli vai Ostu. Paolo atkal izdarīja izvēli uz labu laimi un nospieda gāzes pedāli. Viņš brauca ar simt piecdesmit kilometriem stundā, aiznesās garām retajiem likumpaklausīgajiem satiksmes dalībniekiem un nosprieda, ka kāds šoferis noteikti jau ir pierakstījis viņa mašīnas numuru.

Pie Bredengas Paolo atkal ieraudzīja mašīnu. Viņš palielināja ātrumu, līdz nokļuva aptuveni piecdesmit metrus aiz tās un varēja pārliecināties, ka tas varētu būt īstais furgons. Viņš piebremzēja līdz deviņdesmit kilometriem stundā un turējās apmēram divsimt metrus iepakaļ. Tikai tagad viņš uzelpoja.

Nokritusi furgonā uz grīdas, Mirjama Vu sajuta, ka viņai pa kaklu notek asins straumīte. Asiņoja deguns. Vīrietis bija pārsitis viņai apakšlūpu un droši vien salauzis degunu. Uzbrukums nāca kā zibens no skaidrām debesīm, un visa viņas pretestība bija sagrauta mazāk nekā sekundes laikā. Mirjama juta, ka furgons sāk braukt, vēl pirms viņas uzbrucējs bija paspējis aizbīdīt durvis. Kad furgons pagriezās, blondais milzis vienu mirkli zaudēja līdzsvaru.

Mirjama Vu sagrozījās un ar gurnu atspiedās pret grīdu. Kad blondais milzis pagriezās pret viņu, Mirjama spēra. Viņa trāpīja milzim pa galvu. Pamanīja zīmi, kur trāpījis viņas papēdis. Šādam spērienam vajadzēja milzi savainot.

Milzis izbrīnā palūkojās uz viņu. Tad pasmaidīja.

Ak Dievs, kas tas par drausmīgu briesmoni!

Mirjama spēra vēlreiz, taču milzis noķēra viņas kāju un pagrieza tik stipri, ka viņa iekliedzās aiz sāpēm un bija spiesta apvelties uz vēdera.

Tad milzis noliecās pār Mirjamu un iesita viņai ar plaukstu. Viņš trāpīja pa galvu. Mirjamai Vu gar acīm pašķīda zvaigznītes. It kā viņai būtu trāpījis āmurs. Milzis uzsēdās viņai uz muguras. Mirjama centās viņu nokratīt, taču viņš bija tik smags, ka viņa nespēja pakustēties ne par milimetru. Milzis atlauza viņas rokas uz muguras un saslēdza tās roku dzelžos. Viņa bija bezpalīdzīga. Piepeši Mirjamu Vu pārņēma stindzinošas bailes.

Mīkaels Blumkvists pabrauca garām Globen arēnai mājupceļā no Tīreses. Visu pēcpusdienu un vakaru viņš bija pavadījis, apciemojot trīs cilvēkus no prostitūtu klientu saraksta. Tas nebija devis itin neko. Mīkaels satika panikas pārņemtus vīreļus, kurus jau bija konfrontējis Dāgs Svensons un kuri gaidīja, kad debesis pār viņiem sabruks. Viņi lūdzās un diedelēja. Mīkaels izsvītroja visus no sava privātā aizdomās turamo slepkavu saraksta.

Braukdams pa Skanstullas tiltu, viņš paņēma telefonu un piezvanīja Ērikai Bergerei. Viņa neatbildēja. Viņš mēģināja piezvanīt Mālinai Ēriksonei. Arī Mālina neatbildēja. Velns! Bija vēls. Viņam vajadzēja ar kādu aprunāties.

Mīkaels iedomājās par Paolo Roberto - diezin vai viņam ir veicies ar Mirjamu Vu - un sastādīja boksera numuru. Viņš sadzirdēja piecus signālus, iekams sagaidīja atbildi.

“Paolo.”

“Sveiks! Te Blumkvists. Kā gāja…”

“Blumkvist, es prssss prssss mašīnai ar Mirjamu.”

“Es nedzirdu.”

“Prsss prrrrr prrrr.”

“Tu pazudi. Es nedzirdu.”

Tad saruna pārtrūka.

Paolo Roberto nolamājās. Mobilā telefona baterija bija izlādējusies mirklī, kad viņš brauca garām Fitjai. Viņš nospieda ON podziņu, un telefons atdzīvojās. Paolo sastādīja 112, bet mirklī, kad izdzirdēja atbildi, telefons atkal izslēdzās.

Velns un elle!

Viņam bija lādētājs, kas derēja kontaktam instrumentu panelī. Lādētājs gulēja mājās uz plaukta priekšnamā. Paolo iemeta telefonu pasažieru sēdeklī un koncentrējās, lai paturētu acīs furgona aizmugures lukturus. Viņš brauca BMW ar pilnu benzīna bāku, un furgonam nebija itin nekādas iespējas no viņa aizlaisties. Taču Paolo negribēja pievērst uzmanību un ļāva attālumam palielināties līdz vairākiem simtiem metru.

Steroīdus sarijies briesmonis piekauj meiteni man acu priekšā. Tas kretīns man jādabū rokā!

Ja tuvumā būtu Ērika Bergere, viņa sauktu Roberto par mačo kovboju. Paolo Roberto to sauca par nāvīgām dusmām.

Mīkaels Blumkvists nobrauca gar Lundagātanu, bet konstatēja, ka Mirjamas Vu sētas mājā viss ir tumšs. Viņš vēlreiz mēģināja piezvanīt Paolo Roberto, bet saņēma ziņu, ka abonents nav sasniedzams. Mīkaels mazliet saīga, devās mājās un pagatavoja sev kafiju un sviestmaizes.

Brauciens ieilga vairāk, nekā Paolo Roberto bija gaidījis. Viņi aizbrauca līdz Sēderteljei un pēc tam pa E20 devās uz Strengnēsu. Tūlīt aiz Nīkvarnas furgons nogriezās pa kreisi uz mazāka ceļa Sērmlandes laukos.

Šobrīd pieauga risks, ka viņš pievērsīs sev uzmanību un tiks pamanīts. Paolo Roberto noņēma kāju no gāzes pedāļa un vēl vairāk palielināja attālumu starp sevi un furgonu.

Paolo īsti nepārzināja apkaimi, bet, cik varēja spriest, viņi šobrīd brauca pa Ingemas ezera kreiso krastu. Viņš pazaudēja furgonu no acīm un palielināja ātrumu. Tad izbrauca taisnā gabalā un piebremzēja.

Furgons bija pazudis. Visapkārt bija daudz mazu sānceļu. Viņš bija to pazaudējis.

Mirjama Vu sajuta sāpes sprandā un sejā, taču bija apvaldījusi paniku un bezpalīdzības radītās šausmas. Milzis nebija vairs viņai sitis. Viņa pieslējās sēdus un atspiedās pret šofera sēdekļa aizmuguri. Rokas bija saslēgtas uz muguras un mute aizlīmēta ar platu lenti. Viena nāss bija pilna ar asinīm, un viņai bija grūti elpot.

Mirjama vēroja blondo milzi. Kopš milzis bija aizlīmējis viņai muti, viņš nebija teicis ne vārda un pilnībā viņu ignorēja. Mirjama vēroja zīmi, ko atstājis viņas spēriens. Šādam spērienam vajadzēja radīt pamatīgu ievainojumu. Šķita, ka milzis to bija tik tikko sajutis. Tas nebija normāli.

Viņš bija liels un ārkārtīgi labi veidots. Muskuļi liecināja, ka viņš katru nedēļu daudzas stundas aizvada sporta zālē. Taču vīrietis nebija kultūrists. Viņa muskuļi izskatījās pavisam dabiski.

Plaukstas bija kā milzīgas pannas. Mirjama saprata, kāpēc pļauka bija likusies kā āmura sitiens.

Furgons līgojās uz priekšu pa grambainu ceļu. Mirjamai nebija ne jausmas, kur viņi atrodas, viņa tikai nosprieda, ka furgons ilgi ir braucis pa E4 dienvidu virzienā, līdz nokļuvis uz mazākiem ceļiem. Mirjama ari zināja, ka pat ar brīvām rokām nevarētu neko izdarīt blondajam milzim. Viņa jutās pilnīgi bezpalīdzīga.

Mālina Ēriksone piezvanīja Mīkaelam Blumkvistam tūlīt pēc vienpadsmitiem, kad viņš tikko bija pārnācis mājās, ieslēdzis kafijas automātu un virtuvē grieza sviestmaizi.

“Piedod, ka zvanu tik vēlu. Es vairākas stundas centos tevi sazvanīt, bet tu neatbildēji.”

“Atvaino. Šodien biju izslēdzis telefonu, kamēr konfrontēju prostitūtu klientus.”

“Esmu atradusi kaut ko interesantu,” Mālina sacīja.

“Stāsti.”

“Bjūrmans. Man bija jāsameklē viņa biogrāfija.”

“Jā.”

“Viņš ir dzimis 1950. gadā un 1970. gadā sāka studēt jurisprudenci. 1976. gadā kļuva par juristu, 1978. gadā sāka strādāt Klanga un Reines birojā, bet 1989. gadā atvēra pats savējo.” “Labi.”

“Vēl 1976. gadā viņš ļoti īsu laiku, tikai dažas nedēļas, strādāja praksi tiesā. 1976. gadā nokārtojis eksāmenus, Bjūrmans divus gadus, līdz 1978. gadam, strādāja par juristu Valsts policijas pārvaldē.”

“Ak tā.”

“Es pārbaudīju, kādi bija viņa darba uzdevumi. To nebija viegli sameklēt. Bjūrmans atbildēja par juridiskajiem jautājumiem Drošības policijā. Viņš strādāja ārzemnieku nodaļā.”

“Ko tu saki?”

“Citiem vārdiem sakot, viņš tur ir strādājis vienā laikā ar to Bjerku.”

“Nolāpītais Bjerks! Viņš nebilda ne vārda, ka būtu strādājis kopā ar Bjūrmanu.”

Furgonam vajadzēja būt kaut kur tuvumā. Paolo Roberto bija palicis tik tālu iepakaļ, ka palaikam zaudēja to no skata, taču, tikai dažas minūtes, pirms furgons nozuda, viņš to bija redzējis. Paolo nobrauca malā un pagriezās atpakaļ uz ziemeļiem. Brauca lēnītēm un lūkojās pēc sānceļiem.

Aptuveni pēc simt piecdesmit metriem Paolo piepeši pamanīja gaismas kūli, kas atspīdēja šaurā spraugā meža malā. Otrā pusē viņš ieraudzīja mazu meža ceļu un pagrieza stūri. Nobrauca desmit metrus un apturēja mašīnu. Paolo nepūlējās to aizslēgt, pārskrēja pāri ceļam un pārlēca pār grāvi. Vēlēdamies, kaut viņam būtu kabatas lukturītis, Paolo spraucās uz priekšu caur kokiem un krūmiem.

Mežs izrādījās tikai šaura josla ceļa malā, un piepeši Paolo iznāca uz smilšaina laukuma. Viņš saskatīja dažas zemas, tumšas ēkas un devās turp, kad pēkšņi virs kādām durvīm iedegās apgaismojums.

Paolo noslīga uz ceļiem un nekustējās. Sekundi vēlāk gaisma iedegās ēkā. Tā izskatījās pēc trīsdesmit metrus garas noliktavas ar šauru logu rindu augstu fasādē. Pagalms bija pilns ar konteineriem, un pa labi no viņa stāvēja dzeltens autokārs. Blakus vīdēja balts volvo. Āra lampas gaismā Paolo Roberto piepeši ieraudzīja furgonu tikai divdesmit piecus metrus sev priekšā.

Šajā brīdī ēkas fasādē atvērās kādas durvis. No noliktavas iznāca gaišmatains vīrietis ar alus vēderu un aizsmēķēja cigareti. Kad viņš pagrieza galvu, Paolo durvju ailas gaismā pamanīja zirgasti.

Paolo sastinga, ar vienu ceļgalu atspiedies pret zemi. Viņš atradās redzamā vietā, mazāk nekā divdesmit metru no vīrieša, taču šķiltavu liesmiņa bija apžilbinājusi gaišmati, neļaujot viņam redzēt tumsā. Tad Paolo un vīrietis ar zirgasti no furgona izdzirda apslāpētu kliedzienu. Kad zirgaste sāka iet uz furgona pusi, Paolo lēnām nogūlās zemē.

Viņš dzirdēja graboņu, atbīdoties furgona durvīm, un ieraudzīja, kā blondais milzis izlec ārā, pieliecas un izvelk Mirjamu Vu. Viņš pasita Mirjamu padusē un turēja brīvā tvērienā, bet meitene ķepurojās. Izskatījās, ka abi vīrieši pārmij dažus vārdus, bet Paolo nespēja saklausīt, ko viņi saka. Tad zirgaste atvēra furgona durvis un iesēdās šofera sēdeklī. Viņš iedarbināja motoru un, apmetis šauru loku, izbrauca no pagalma. Lukturu gaismas kūļi paslīdēja garām tikai dažus metrus no Paolo. Furgons pazuda prom pa iebraucamo ceļu, un Paolo dzirdēja, kā motora skaņa noklust.

Blondais milzis ienesa Mirjamu Vu pa durvīm. Paolo saskatīja ēnu caur augstu novietotajiem logiem. Izskatījās, ka ēna dodas uz ēkas tālāko galu.

Paolo uzmanīgi piecēlās. Drēbes bija samirkušas. Viņš jutās reizē atvieglots un nervozs. Atvieglots par faktu, ka izdevies sadzīt furgonam pēdas un Mirjama Vu ir sasniedzamā attālumā. Bet vienlaikus bokseris juta bažīgu respektu pret blondo milzi, kas bija cilājis meiteni kā vieglu lielveikala pārtikas kasti. Paolo bija ievērojis, ka vīrietis ir milzīga auguma un atstāj ļoti spēcīgu iespaidu.

Vissaprātīgāk būtu doties atpakaļ un izsaukt policiju. Taču telefons bija kluss kā kaps. Turklāt Paolo bija tikai vāra nojausma par to, kur viņi atrodas, tāpēc viņš nevarētu sniegt ceļa aprakstu. Viņam ari nebija ne jausmas, kas ar Mirjamu Vu notiek ēkā.

Paolo lēnām apmeta pusapli ap noliktavu un konstatēja, ka tajā laikam ir tikai viena ieeja. Pēc divām minūtēm viņš atgriezās pie durvīm un bija spiests pieņemt lēmumu. Paolo nešaubījās, ka blondais milzis ir sliktais puisis. Viņš bija uzbrucis un nolaupījis Mirjamu Vu. Tomēr Paolo nejutās īpaši nobijies - viņam bija liela pašapziņa un viņš zināja, ka spēj dot pretsparu. Jautājums tikai: vai vīrietis ēkā bija bruņots un vai tur bija vēl citi. Paolo vilcinājās. Tur nevajadzētu būt vairāk nevienam, atskaitot Mirjamu un blondo milzi.

Noliktavas vārti bija pietiekami lieli, lai pa tiem bez problēmām varētu iebraukt autokārs, un vārtos bija ari parastas ieejas durvis. Paolo piegāja, nospieda rokturi un atvēra. Viņš iekļuva lielā, apgaismotā noliktavā, kas bija pilna ar koka gabaliem, aplupušu kartonu un visādu drazu.

Mirjama Vu juta, kā asaras rit pa vaigiem. Viņa raudāja ne tik daudz aiz sāpēm, cik aiz bezpalīdzības. Brauciena laikā milzis bija izturējies pret viņu kā pret tukšu gaisu. Kad furgons apstājās, viņš noplēsa meitenei no mutes līmlenti. Pacēla viņu un bez mazākās piepūles ienesa un nometa uz cementa grīdas, neliekoties zinis ne par lūgumiem, ne protestiem. Kad milzis skatījās uz Mirjamu, viņa acis bija ledaini aukstas.

Mirjama Vu piepeši saprata, ka šajā noliktavā mirs.

Milzis uzgrieza viņai muguru, piegāja pie galda, atvēra minerālūdens pudeli un dzēra lieliem malkiem. Viņš nebija sasējis Mirjamai kājas, un viņa sāka celties augšā.

Milzis pagriezās pret viņu un pasmaidīja. Viņš atradās tuvāk durvīm. Viņai nebūtu nekādu iespēju tikt garām. Mirjama rezignēti noslīga uz ceļiem un sadusmojās uz sevi. Velns un elle, es nepadošos bez cīņas! Viņa atkal piecēlās un sakoda zobus. Nāc šurp, pretīgais resni!

Ar sasietām rokām Mirjama jutās neveikla un nespēja atrast līdzsvaru, taču, kad milzis tuvojās, viņa sāka riņķot un meklēt neaizsargātu vietu. Viņa zibenīgi iespēra milzim pa ribām, apgriezās riņķī un spēra pa kājstarpi. Viņa trāpīja pa gūžu, metru atkāpās un mainīja kājas nākamajam spērienam. Ar rokām uz muguras Mirjamai nepietika līdzsvara, lai trāpītu sejā, tāpēc viņa stipri iespēra pa krūšu kaulu.

Milzis pastiepa roku, satvēra meiteni aiz pleca un apgrieza riņķī, it kā viņa būtu no papīra. Viņš tikai vienu reizi, ne īpaši stipri, ar dūri iesita Mirjamai pa nierēm. Miijama Vu iekliedzās kā neprātīga, kad diafragmā iedzēla paralizējošas sāpes. Viņa atkal noslīga uz ceļiem. Milzis iecirta viņai vēl vienu pļauku, un viņa nogāzās uz grīdas. Viņš pacēla kāju un iespēra viņai pa sāniem. Miijamai aizcirtās elpa, un viņa dzirdēja nokrakšķam ribas.

Paolo Roberto neredzēja uzbrukumu, bet piepeši izdzirda Mirjamu Vu iekliedzamies aiz sāpēm - ass, griezīgs kliedziens, kas tūlīt apklusa. Viņš pagrieza galvu skaņas virzienā un sakoda zobus. Aiz šķērssienas bija vēl kāda telpa. Paolo bez skaņas gāja caur noliktavu un piesardzīgi palūkojās pa durvju spraugu tieši brīdī, kad blondais milzis apvēla Mirjamu Vu uz muguras. Milzis uz dažām sekundēm pazuda no viņa redzesloka un piepeši atgriezās ar motorzāģi, ko nolika uz grīdas Mirjamai priekšā. Paolo Roberto sarauca uzacis.

“Man vajag atbildi uz vienkāršu jautājumu.”

Milzim bija savādi dzidra balss, it kā viņš īsti nebūtu piedzīvojis balss lūzumu. Paolo saklausīja vieglu akcentu.

“Kur ir Līsbeta Salandere?”

“Es nezinu,” Mirjama Vu nomurmināja.

“Nepareiza atbilde. Tev ir vēl viena iespēja, pirms es iedarbinu šito.”

Viņš notupās un paplikšķināja pa motorzāģi.

“Kur slēpjas Līsbeta Salandere?”

Mirjama Vu papurināja galvu.

Paolo vilcinājās. Taču, kad blondais milzis pastiepa roku pēc motorzāģa, Paolo spēra trīs apņēmīgus soļus un ar spēcīgu labo āķi iebelza viņam pa nierēm.

Paolo Roberto nebija kļuvis par pasaulslavenu bokseri, hal- turējot ringā. Viņš savā profesionāļa karjerā bija cīnījies trīsdesmit trīs mačos un divdesmit astoņos no tiem uzvarējis. Pēc šāda sitiena viņš gaidīja reakciju. Piemēram, lai šā vingrojuma objekts apsēstos un kaut kur sajustu sāpes. Paolo jutās tā, it kā ar pilnu spēku būtu triecis dūri betona sienā. Viņš nekad nebija piedzīvojis līdzīgas izjūtas visus šos gadus, kopš cīnījās boksa ringā. Apjucis viņš skatījās uz gigantu savā priekšā.

Blondais milzis pagriezās un tikpat apstulbis lūkojās uz bokseri.

“Kā būtu mēroties ar kādu tavā svara kategorijā?” Paolo Roberto sacīja.

Viņš pa milža diafragmu izpildīja sēriju labais, kreisais, labais, liekot lietā muskuļu spēku. Tie bija smagi sitieni ar visu ķermeņa svaru. Sajūta gluži kā sitot pa sienu. Vienīgais efekts bija tāds, ka milzis paspēra pussoli atpakaļ, vairāk aiz apstulbuma nekā sāpēm. Viņš piepeši pasmaidīja.

“Tu esi Paolo Roberto,” milzis sacīja.

Paolo izbrīnā apstājās. Viņš tikko bija izdarījis četrus sitienus, kam pēc noteikumiem vajadzētu nozīmēt, ka blondais milzis tagad gulētu uz grīdas, bet viņš pats būtu atgriezies savā ringa stūri, kamēr tiesnesis sāktu skaitīt. Šķita, ka nevienam no viņa sitieniem nav ne mazākā efekta.

Ak kungsl Tas nav normāli.

Tad viņš gandrīz kā palēninātajos kadros ieraudzīja, ka tuvojas blondā labais āķis. Milzis bija lēns un signalizēja par sitienu iepriekš. Paolo pieliecās un daļēji bloķēja sitienu ar kreiso plecu. Šķita, ka viņam trāpījusi dzelzs caurule.

Paolo Roberto divus soļus atkāpās, sajuzdams jaunu respektu pret savu pretinieku.

Ar viņu kaut kas nav kārtībā. Neviens tik smagi nesit.

Paolo automātiski ar apakšdelmu atvairīja kreiso āķi un tūlīt sajuta asas sāpes. Viņš nepaspēja atvairīt labo āķi, kas nāca kā no zila gaisa un trāpīja viņam pa pieri.

Paolo kā pupu kūlis atmuguriski izstreipuļoja pa durvīm. Viņš ar brīkšķi nogāzās uz koka paliktņu kaudzes un papurināja galvu. Pār seju tūlīt sāka plūst asinis. Viņš ir pārsitis man uzaci. Būs jāšuj. Atkali

Nākamajā mirklī blondais milzis ienāca viņa redzeslokā un Paolo Roberto instinktīvi parāvās sāņus. Viņš par mata tiesu izvai- rijās no jauna milzīgās dūres sitiena. Paolo ātri atkāpās trīs četrus soļus un ar rokām ieņēma aizsargpozīciju. Viņš jutās satriekts.

Blondais milzis vēroja viņu ar ziņkārīgu un gandrīz uzjautrinātu skatienu. Tad ieņēma tādu pašu aizsargpozīciju kā Paolo Roberto. Viņš ir bokseris. Viņi lēnām sāka riņķot viens ap otru.

Turpmākās simt astoņpadsmit sekundes bija visdīvainākais mačs, kādā Paolo Roberto jebkad cīnījies. Te nebija virvju un cimdu. Te neeksistēja sekundes un tiesneši. Te nebija gonga, kas pārtrauktu cīņu un sūtītu pretiniekus katru savā ringa stūrī uz dažu sekunžu pauzi ar ūdeni, ožamo sāli un dvieli, lai izslaucītu asinis no acīm.

Paolo Roberto piepeši saprata, ka cīnās uz dzīvību un nāvi. Visus treniņus, gadiem ilgo smilšu maisu dauzīšanu, sparingus un maču pieredzi tagad varēja apkopot enerģijā, ko viņš piepeši sajuta nekad agrāk nepiedzīvotā adrenalīna pieplūdumā.

Tagad Paolo vairs netaupīja sitienus. Viņi uzsāka tuvcīņu, kurā ielika visu savu spēku un muskuļus. Kreisais, labais, kreisais, atkal kreisais un trieciens ar labo pa seju, noliekties kreisajam, soli atkāpties, uzbrukums ar labo. Ikviens Paolo Roberto sitiens trāpīja mērķī.

Šobrīd viņš izcīnīja sava mūža nozīmīgāko maču. Viņš cīnījās tiklab ar smadzenēm, kā ar dūrēm. Viņam izdevās pieliekties un izvairīties no visiem milža sitieniem.

Paolo izdevās tīrs labais āķis milzim pa zodu; viņam šķita, ka rokā pārlūst kauls un pretiniekam vajadzētu sabrukt nožēlojamā čupiņā. Paolo uzmeta acis saviem pirkstu kauliņiem un redzēja, ka tie asiņo. Viņš pamanīja sārtumus un uztūkumu blondā milža sejā. Šķita, ka pretinieks sitienus nemaz nejūt.

Paolo atkāpās un ieturēja pauzi, novērtēdams savu pretinieku. Viņš nav bokseris. Viņš kustas kā bokseris, bet boksēties nemaz neprot. Tikai izliekas. Viņš neprot bloķēt. Viņš rāda sitienus. Un ir šausmīgi lēns.

Nākamajā mirklī milzis ar kreiso āķi trāpīja Paolo krūškurvja sānos. Tā bija otrā reize, kad viņš trāpīja, kā nākas. Paolo juta sāpes izšaujamies caur ķermeni, kad viņam pārlūza riba. Viņš centās atkāpties, taču paklupa pār kaut kādu drazu uz grīdas un nokrita uz muguras. Vienu sekundi viņš redzēja milzi sleja- mies virs sevis, bet paguva aizvelties sāņus un apdullis pieslējās kājās.

Paolo atkāpās un mēģināja sakopot spēkus.

Milzim atkal bija virsroka, un Paolo aizstāvējās. Viņš pieliecās, vēlreiz pieliecās un atkāpās. Juta sāpes katru reizi, kad atvairīja kādu sitienu ar plecu.

Tad pienāca brīdis, ko ikviens bokseris reiz piedzīvo ar šausmām. Sajūta, kas varēja rasties mača vidū. Sajūta, ka netiec galā. Apziņa: sasodīts, es zaudēju.

Tas ir izšķirošais brīdis gandrīz katrā boksa mačā.

Tas ir brīdis, kad piepeši izsīkst spēki un adrenalīns plūst tik spēcīgi, ka kļūst par stindzinošu apgrūtinājumu, bet ringa malā kā spoks parādās rezignēta kapitulācija. Tas ir mirklis, kas atšķir amatieri no profesionāļa un uzvarētāju no zaudētāja. Tikai nedaudziem bokseriem, kas piepeši stāv šā bezdibeņa malā, pietiek spēka pagriezt mača gaitu un pārvērst draudošu sakāvi uzvarā.

Paolo Roberto piedzīvoja šo atklāsmi. Viņš sajuta galvā apdullinošu šalkoņu, un mirkli viņam šķita, ka viņš vēro šo ainu no ārpuses, skatās uz blondo milzi caur fotoaparāta objektīvu. Tas bija mirklis, kad izšķīrās - uzvara vai zaudējums.

Paolo Roberto atkāpās plašā puslokā, lai sakopotu spēkus un iegūtu laiku. Milzis viņam sekoja mērķtiecīgi, bet lēni, gluži kā zinādams, ka cīņa jau izšķirta, taču gribēdams paildzināt raundu. Viņš boksējas, bet neprot boksēties. Viņš zina, kas es esmu. Viris ir wannabee. Bet viņam ir gandrīz neticams sitiena spēks, un šķiet, ka viņš nemaz nejūt sāpes.

Domas riņķoja Paolo galvā, kamēr viņš centās novērtēt situāciju un izlemt, ko iesākt.

Piepeši viņš atcerējās nakti Mariehamnā pirms diviem gadiem. Viņa profesionāļa karjera bija beigusies visbrutālākajā veidā, kad viņš cīnījās pret argentīnieti Sebastjanu Lujanu vai, pareizāk sakot, kad Sebastjans Lujans cīnījās pret viņu. Paolo bija piedzīvojis sava mūža pirmo nokautu un gulējis bez samaņas piecpadsmit sekundes.

Paolo bieži bija domājis par to, kas toreiz nogāja greizi. Viņš bija izcili labā formā. Viņš bija koncentrējies. Sebastjans Lujans nebija labāks par viņu. Taču argentīnietim bija izdevies precīzs trāpījums, un piepeši raunds pārvērtās par īstu vētru.

Paolo vēlāk videoierakstā redzēja, kā pats bezpalīdzīgi streipuļo apkārt kā Donalds Daks. Nokauts nāca pēc divdesmit trim sekundēm.

Sebastjans Lujans nebija labāks vai trenētāks par viņu. Starpība bija tik niecīga, ka mačs tikpat labi būtu varējis beigties ar pretēju rezultātu.

Vēlāk Paolo sprieda: viņi abi atšķīrās tikai ar to, ka Sebastjans Lujans bija izsalkušāks par viņu. Kad Paolo Mariehamnā iegāja ringā, viņš bija noskaņojies uz uzvaru, bet nejuta īpašu kāri boksēties. Tas vairs nebija dzīvības un nāves jautājums. Zaudējums nebija katastrofa.

Pusotru gadu vēlāk viņš joprojām bija bokseris. Paolo vairs nebija profesionālis un cīnījās tikai draudzīgos sparinga mačos. Tomēr trenējās. Viņš nebija pieņēmies svarā vai izplūdis viduklī. Viņš, protams, nebija tik labi noskaņots instruments kā pirms mača par čempiona titulu, kad ķermenis ir trenēts mēnešiem ilgi, tomēr viņš bija Paolo Roberto, nevis kurš katrs. Un atšķirībā no Mariehamnas mačs noliktavā uz dienvidiem no Nīkvarnas burtiski nozīmēja dzīvību vai nāvi.

Paolo Roberto pieņēma lēmumu. Viņš strauji apstājās un pielaida blondo milzi klāt. Izdarīja māņu kustību ar kreiso un tad ielika visu spēku labajā āķī. Paolo saņēma visus spēkus un zibenīgi iesita milzim pa muti un degunu. Viņa uzbrukums pēc ilgstošas atkāpšanās nāca pilnīgi negaidīts. Beidzot viņš dzirdēja, kā kaut kas salūst. Viņš turpināja ar kreiso, labo, kreiso un visas trīs reizes trāpīja sejā.

Blondais milzis boksējās palēnināti un sita pretī ar labo. Paolo redzēja viņu signalizējam par sitienu krietni iepriekš un izvairījās no milzīgās dūres. Viņš redzēja, kā milzis maina ķermeņa svaru, un zināja, ka viņš nodomājis sist ar kreiso. Paolo nevis bloķēja, bet paliecās atpakaļ un ļāva kreisajam āķim aiziet garām deguna priekšā. Viņš atbildēja ar spēcīgu sitienu pa sāniem, tieši zem ribām. Kad milzis pagriezās pretim uzbrukumam, Paolo kreisais āķis pašāvās augšup un atkal trāpīja tieši pa degunu.

Pēkšņi Paolo juta, ka visu dara pilnīgi pareizi un ideāli kontrolē maču. Beidzot ienaidnieks atkāpās. Viņam asiņoja deguns. Viņš vairs nesmaidīja.

Tad blondais milzis spēra.

Viņa kāja pašāvās augšup un nāca Paolo kā pilnīgs pārsteigums. Viņš bija ierasti iekļāvies boksa noteikumos un negaidīja spērienu. Šķita, ka sitiens trāpa pa cisku mazliet virs ceļgala, un kaulā iedūra asa sāpe. Nē. Paolo pakāpās soli atpakaļ, kad labā kāja saļodzījās un viņš atkal paklupa pār drazu.

Milzis lūkojās lejup uz viņu. īsu mirkli abu acis sastapās. Vēsti nevarēja pārprast. Mačs ir beidzies.

Tad milža acis iepletās, kad Mirjama Vu no aizmugures iespēra viņam pa kājstarpi.

Mirjamai sāpēja visi muskuļi, tomēr viņai kaut kā bija izdevies pabīdīt savas saslēgtās plaukstas zem dibena, lai pārvietotu rokas ķermeņa priekšpusē. Viņas stāvoklī tas bija satriecošs akrobātisks sasniegums.

Mirjamai sāpēja ribas, sprands, mugura un nieres un bija grūti pieslieties kājās. Beidzot viņa aizstreipuļoja līdz durvīm un ieplestām acīm noraudzījās, kā Paolo Roberto - kā viņš te uzradies? - trāpa blondajam milzim ar labo āķi un izdara sitienu sēriju pa seju, līdz spēriens nogāž viņu zemē.

Mirjama Vu saprata, ka viņu it nemaz neinteresē jautājums, kā un kāpēc te uzradies Paolo Roberto. Viņš bija viens no labajiem puišiem. Pirmo reizi dzīvē Mirjama juta ļaunu kāri savainot citu cilvēku. Viņa paspēra dažus ātrus soļus un mobilizēja katru pilienu enerģijas un muskuļus, kas vēl palikuši neskarti. Mirjama piegāja milzim no mugurpuses un iespēra viņam pa kājstarpi. Tas nebija īpaši elegants Tai bokss, taču spērienam bija paredzētais efekts.

Mirjama Vu prātīgi nodomāja, ka veči var būt lieli kā mājas un taisīti no granita, taču olas viņiem vienmēr ir vienā un tajā pašā vietā. Un spēriens bija tik precīzs, ka to vajadzētu ierakstīt Ginesa rekordu grāmatā.

Pirmo reizi blondais milzis izskatījās satriekts. Viņš izspieda vaidu, tvēra ar roku kājstarpē un noslīga uz viena ceļgala.

Mirjama dažas sekundes neizlēmīgi stāvēja, līdz saprata, ka viņai jāturpina un jācenšas pabeigt iesākto. Meitene atvēzējās, lai spertu pa seju, taču, viņai par pārsteigumu, milzis pacēla roku. Viņam nevajadzēja tik ātri atgūties. Un sajūta bija gluži kā sperot pa koka stumbru. Piepeši milzis saķēra Mirjamas kāju, norāva viņu zemē un sāka vilkt tuvāk. Mirjama redzēja, ka viņš paceļ dūri, tāpēc izmisīgi locījās un spēra ar brīvo kāju. Viņa trāpīja milzim pa ausi tajā pašā mirklī, kad milža sitiens trāpīja viņai pa deniņiem. Mirjamai bija sajūta, it kā viņa ar pilnu spēku būtu triekusies ar galvu pret sienu. Acu priekšā te nozibsnīja, te satumsa.

Blondais milzis atkal sāka rausties kājās.

Šajā brīdī Paolo Roberto iebelza viņam pa pakausi ar dēli, pār kuru bija paklupis. Milzis saļima uz priekšu un ar būkšķi nogāzās zemē.

Paolo Roberto skatījās apkārt ar nerealitātes sajūtu. Blondais milzis locījās uz grīdas. Mirjamai Vu bija stiklains skatiens, un viņa šķita pavisam apdullināta. Viņu kopīgās pūles abiem bija devušas īsu atelpu.

Paolo tik tikko spēja atsperties uz savainotās kājas, un viņam bija aizdomas, ka pārrauts muskulis tieši virs ceļgala. Viņš piekliboja klāt Mirjamai Vu un piecēla viņu kājās. Meitene atkal sakustējās, bet skatiens nespēja koncentrēties uz Paolo. Neteikdams ne vārda, bokseris pārlika Mirjamu pār plecu un sāka klibot uz izeju. Sāpes labajā ceļgalā bija tik asas, ka viņš lāgiem lēca uz vienas kājas.

Bija atvieglojums izkļūt ārā tumšajā, aukstajā gaisā. lāču Paolo nebija laika stāvēt. Viņš devās pāri pagalmam un iegāja meža skupsnā pa to pašu ceļu, pa kuru atnācis. Tiklīdz Paolo bija ticis starp kokiem, viņš paklupa pār sakni un nokrita zemē. Mirjama Vu ievaidējās, un Paolo dzirdēja, ka ar blīkšķi tiek atrautas noliktavas durvis.

Blondais milzis gaišajā durvju četrstūri izskatījās pēc monumentāla silueta. Paolo uzlika plaukstu Mirjamai uz mutes. Viņš noliecās un iečukstēja meitenei ausī, lai viņa guļ pavisam klusi un mierīgi.

Tad Paolo aptaustīja zemi zem izgāztās saknes un atrada akmeni, lielāku par dūri. Viņš pārmeta krustu. Paolo Roberto pirmo reizi sava grēcīgā mūža laikā bija gatavs nepieciešamības gadījumā nogalināt citu cilvēku. Viņš zināja, ka tik ļoti apdullis un savainots nespēs izturēt vēl vienu raundu. Bet neviens, pat ne dabas kļūda blonda briesmoņa izskatā, nevarēja cīnīties ar ielauztu galvaskausu. Paolo cieši satvēra akmeni un sajuta, ka tam ir ovāla forma ar asu malu.

Blondais milzis aizgāja līdz ēkas stūrim un tad aplieca lielu loku pa grantēto pagalmu. Viņš apstājās mazāk nekā desmit metrus no vietas, kur Paolo aizturēja elpu. Milzis klausījās un skatījās - taču nevarēja zināt, uz kuru pusi tie abi pazuduši naktī. Pēc vairāku minūšu meklēšanas viņš šķita aptveram tās bezjēdzību. Ātriem, apņēmīgiem soļiem milzis pazuda atpakaļ ēkā un nerādījās vairākas minūtes. Viņš nodzēsa apgaismojumu, iznāca ārā, nesdams somu, un devās pie baltā volvo. Iedarbināja motoru un nozuda pa iebraucamo ceļu. Paolo ieklausījās klusumā, līdz motora rūkoņa bija noklususi tālumā. Palūkojies lejup, viņš ieraudzīja Mirjamas acis spīdam tumsā.

“Sveika, Mirjama,” viņš sacīja. “Mani sauc Paolo Roberto, un tev nav no manis jābaidās.”

“Es zinu.”

Meitenes balss bija vāra. Viņa pārgurusi atspiedās pret sakni un juta, ka adrenalīna līmenis noslīd līdz nullei.

“Es nezinu, kā piecelšos,” Paolo sacīja. “Bet otrpus ceļam stāv mana mašīna. Līdz tai ir apmēram simt piecdesmit metru.”

Blondais milzis nobremzēja un iegriezās kādā atpūtas laukumā uz austrumiem no Nīkvarnas. Viņš bija satriekts un apjucis, un galvā bija dīvaina sajūta.

Pirmo reizi dzīvē viņš bija uzvarēts kautiņā. Un šo sodu bija izpildījis Paolo Roberto… bokseris. Tas likās absurds sapnis, kādus viņš mēdza piedzīvot nemierīgās naktīs. Milzis nespēja aptvert, no kurienes Paolo Roberto uzradies. Piepeši viņš vienkārši bija stāvējis noliktavā.

Tas bija neaptverami.

Paolo Roberto sitieni nebija jūtami. Par to milzis nebrīnījās. Taču spēriens pa kājstarpi gan bija jūtams. Un no tā briesmīgā sitiena pa galvu viss acu priekšā bija satumsis. Milzis pārlaida pirkstus pār pakausi un sajuta milzīgu punu. Viņš paspieda ar pirkstiem, taču nejuta sāpes. Tomēr galva bija dulla un reiba. Sev par izbrīnu, milzis ar mēli sataustīja, ka zaudējis zobu augšžokļa kreisajā pusē. Mute bija pilna ar asinīm. Viņš satvēra degunu ar īkšķi un rādītājpirkstu un piesardzīgi palieca to augšup. Galvā izdzirdīs knakšķi, milzis konstatēja, ka deguns ir lauzts.

Viņš bija darījis pareizi, paņemot somu un pametot noliktavu, pirms tur ierodas policija. Taču reizē bija izdarījis ari milzīgu kļūdu. Discovery kanālā viņš bija redzējis, kā policijas krimināl- tehniķi tādās vietās atrod milzum daudz forensic evidence. Asinis. Matus. DNS.

Milzim nebija ne mazākās vēlēšanās atgriezties noliktavā, bet viņam nebija izvēles. Viņš bija spiests to sakopt. Milzis apgriezās un sāka braukt atpakaļ. Gabaliņu pirms Nīkvarnas viņš satika pretimbraucošu mašīnu, taču nepievērsa tai nekādu uzmanību.

Brauciens atpakaļ uz Stokholmu bija īsts murgs. Paolo Roberto acis bija pilnas ar asinīm un no sitieniem sāpēja visa miesa. Viņš brauca kā iereibis un juta, ka mētājas šurpu turpu pa ceļu. Ar vienu roku Paolo izslaucīja acis un piesardzīgi aptaustīja degunu. Tas briesmīgi sāpēja, un elpot varēja tikai caur muti. Viņš nemitīgi lūkojās pēc balta volvo un šķita ieraugām tādu braucam pretī pie Nīkvarnas.

Kad nokļuva uz E20, ar braukšanu gāja mazliet vieglāk. Paolo prātoja, vai neapstāties Sēderteljē, bet viņam nebija ne jausmas, kurp doties. Viņš uzmeta acis Mirjamai Vu, kas, joprojām saslēgta roku dzelžos, bez drošības jostas saļimusi gulēja aizmugures sēdeklī. Paolo bija spiests aiznest meiteni uz mašīnu, un, nolikta uz aizmugures sēdekļa, viņa bija zaudējusi samaņu. Paolo nezināja, vai Mirjama noģībusi ievainojumu dēļ vai vienkārši aiz pārguruma “izslēgusi motoru”. Bokseri pārņēma šaubas. Beidzot viņš izbrauca uz E4 un stūrēja uz Stokholmu.

Mīkaels Blumkvists bija gulējis tikai dažas stundas, kad iezvanījās telefons. Viņš, samiedzis acis, paskatījās pulkstenī, konstatēja, ka ir nedaudz pāri četriem, un pastiepa roku pēc klausules. Zvanīja Ērika Bergere. Sākumā Mīkaels nesaprata, ko viņa saka.

“Kur ir Paolo Roberto?”

“Dienvidu slimnīcā ar Mirjamu Vu. Viņš esot mēģinājis tev zvanīt, bet tu necēli mobilo, un viņam nav tava mājas numura.”

“Es izslēdzu mobilo. Ko viņš dara slimnīcā?”

Ērikas Bergeres balss skanēja pacietīgi, bet noteikti.

“Mīkael! Paņem taksometru, aizbrauc un noskaidro! Viņš izklausījās pavisam apjucis un runāja kaut ko par motorzāģi, māju mežā un briesmoni, kurš neprot boksēties.”

Mīkaels neizpratnē samirkšķināja acis. Tad papurināja galvu un pasniedzās pēc biksēm.

Paolo Roberto izskatījās briesmīgi, bokseršortos gulēdams uz kušetes. Mīkaels bija gaidījis vairāk nekā stundu, lai viņu satiktu. Boksera deguns bija paslēpts zem apsējiem. Kreisā acs aizpampusi, bet ar pieciem dūrieniem sašūtā uzacs - aplīmēta ar plāksteri. Viņam bija apsaitētas ribas, zilumi un nobrāzumi pa visu miesu. Kreisais ceļgals bija pamatīgi apsaitēts.

Mīkaels Blumkvists iedeva bokserim kafiju papīra glāzītē, ko bija paņēmis no automāta gaitenī, un kritiski nopētīja viņa seju.

“Tu izskaties kā pēc autoavārijas,” Mīkaels sacīja. “Pastāsti, kas notika.”

Paolo Roberto papurināja galvu un palūkojās Mīkaelam acis.

“Kaut kāds briesmonis,” viņš atteica.

“Kas notika?”

Paolo atkal papurināja galvu un nopētīja savas rokas. Pirkstu kauliņi bija tā sadauzīti, ka viņam bija grūti noturēt glāzi. Rokas bija apsaitētas. Viņa sieva ne īpaši mīļoja boksu un noteikti būs nikna.

“Es esmu bokseris,” viņš sacīja. “Es domāju: kad biju aktīvs, es ringā nebaidījos ne no viena. Esmu šad tad dabūjis pa degunu un esmu uz daudz ko spējīgs. Kad es kādam situ, tad sagaidu, ka viņš nokritīs un jutīs sāpes.”

“Bet tas čalis nejuta?”

Paolo Roberto papurināja galvu trešo reizi. Viņš mierīgi un detalizēti atstāstīja nakts notikumus.

“Es viņam trāpīju vismaz trīsdesmit reižu. Četrpadsmit piecpadsmit reižu pa galvu. Četras reizes trāpīju pa žokli. Sākumā es uzmanījos ar sitieniem - es jau negribēju viņu nogalināt, tikai aizstāvēties. Bet beigās situ no visa spēka. Vienam no sitieniem vajadzēja salauzt viņam žokli. Bet tas briesmonis tikai mazliet nopurinājās un turpināja uzbrukt. Velns lai parauj, tas nebija normāls cilvēks!”

“Kā viņš izskatījās?”

“Veidots gluži kā bruņusitējs robots. Es nepārspīlēju. Viņš bija vairāk nekā divus metrus garš un svēra apmēram simt trīsdesmit, simt četrdesmit kilogramus. Es nejokoju, teikdams, ka viņam bija tikai muskuļi un stiegrots skelets. Baismīgs blonds milzis, kurš gluži vienkārši nejuta sāpes.”

“Tu viņu nebiji agrāk redzējis?”

“Nekad. Viņš nebija bokseris. Un tomēr savā ziņā kaut kādā dīvainā veidā bija.”

“Kā tu to domā?”

Paolo Roberto bridi klusēja.

“Viņam nebija ne jausmas, kā jāboksējas. Es varēju apmuļķot viņu ar māņu kustībām, un viņš nezināja, kā jākustas, lai izvairītos no trāpījuma. Viņš bija pilnīgi stulbs. Bet tajā pašā laikā centās kustēties kā bokseris. Pareizi turēja rokas un visu laiku nostājās boksera izejas pozīcijā. Itin kā būtu trenējies boksā, bet nebūtu dzirdējis ne vārda, ko saka treneris.”

“Skaidrs…”

“Mums ar meiteni dzīvību izglāba tas, ka viņš kustējās tik lēni. Sita tā, it kā signalizētu par to mēnesi iepriekš, un es varēju pieliekties vai atvairīt sitienu. Viņš man trāpīja divas reizes: vispirms pa seju - un tu redzi, kas notika, - tad pa rumpi, pārlaužot ribu. Bet abas reizes tikai pa pusei. Ja trāpītu tieši, viņš būtu norāvis man galvu.”

Paolo Roberto piepeši iesmējās. Tie bija guldzoši smiekli.

“Kas ir?”

“Es uzvarēju. Tas idiots mēģināja mani nogalināt, bet es uzvarēju. Man izdevās viņu notriekt zemē. Bet vajadzēja izmantot dēli, lai ieslēgtu skaitītāju.”

Paolo atkal kļuva nopietns.

“Ja Mirjama Vu īstajā mirklī nebūtu iespērusi viņam pa kājstarpi, es nezinu, kā tas būtu beidzies.”

“Paolo - es ļoti, ļoti priecājos, ka tu uzvarēji. Miijama Vu teiks to pašu, kad pamodīsies. Vai esi dzirdējis, kā viņai ir?”

“Viņa izskatās apmēram tāpat kā es. Smadzeņu satricinājums, vairākas lauztas ribas, lauzts deguns un savainotas nieres.” Mīkaels paliecās uz priekšu un uzlika roku Paolo uz ceļgala. “Ja tev kādreiz būs vajadzīgs pakalpojums…” viņš sacīja. Paolo Roberto pamāja ar galvu un klusi pasmaidīja. “Blumkvist - ja tev atkal būs vajadzīgs pakalpojums…”

“Jā?”

“…palūdz Sebastjanu Lujanu.”

26.         NODALA

Trešdiena, 6. aprīlis

Kriminālinspektors Jans Bublanskis bija sliktā garastāvoklī, kad īsi pirms septiņiem satikās ar Sonju Mūdigu stāvlaukumā pie Dienvidu slimnīcas. Mīkaels Blumkvists bija piezvanījis un viņu pamodinājis. Bublanskis pamazām aptvēra, ka naktī noticis kaut kas dramatisks, un savukārt piezvanīja un pamodināja Mūdigu. Viņi satika Blumkvistu pie slimnīcas ieejas un kopā devās uz Paolo Roberto palātu.

Bublanskim bija grūti uztvert visas detaļas, taču pamazām viņš saprata, ka Mirjama Vu ir bijusi nolaupīta un Paolo Roberto piekāvis nolaupītāju. Njā, apskatot bijušā profesionāļa seju, nebija gluži skaidrs, kurš kuru piekāvis. Bublanska acīs nakts notikumi bija pacēluši Līsbetas Salanderes lietas izmeklēšanu pavisam jaunā sarežģītības pakāpē. Šajā nolādētajā lietā nekas nešķita normāli.

Sonja Mūdiga uzdeva pirmo saprātīgo jautājumu: kā Paolo Roberto vispār te iesaistījies?

“Esmu Līsbetas Salanderes labs draugs."

' Bublanskis un Mūdiga šaubīdamies saskatījās.

“Un kā jūs viņu pazīstat?”

“Salandere treniņos mēdza ar mani sparingot.”

Bublanskis pievērsa skatienu kaut kam pie sienas aiz Paolo Roberto muguras. Sonja Mūdiga piepeši un nepiemēroti iespurcās.

Kā jau teikts, šajā lietā nekas nešķita normāls, vienkāršs un nesarežģīts. Pamazām viņi pierakstīja visus svarīgākos faktus.

“Es tagad gribētu izteikt dažus komentārus,” Mīkaels Blumkvists sausi sacīja.

Visi paskatījās uz viņu.

“Pirmais. Furgona šofera pazīmes atbilst pazīmēm, ar kādām es aprakstīju cilvēku, kurš uzbruka Līsbetai Salanderei tieši tajā pašā vietā Lundagātanā. Liels, gaišmatains vīrietis ar zirgasti un alusvēderu. Skaidrs?”

Bublanskis pamāja ar galvu.

“Otrais. Nolaupīšanas nolūks bija piespiest Mirjamu Vu atklāt, kur slēpjas Līsbeta Salandere. Tātad abi blondīni ir medījuši Salanderi jau vismaz nedēļu pirms slepkavībām. Skaidrs?”

Mūdiga pamāja ar galvu.

“Trešais. Ja šajā stāstā ir vairāk dalībnieku, tad Līsbeta Salandere nav “vientuļā slepkava”, par kādu viņa iztēlota.”

Ne Bublanskis, ne Mūdiga neko neteica.

“Tikai ar grūtībām varētu apgalvot, ka tas vecis ar zirgasti ir lesbiešu sātanistu bandas loceklis.”

Mūdiga savilka lūpas.

“Visbeidzot - ceturtais. Domāju, ka šim stāstam ir kāda saistība ar cilvēku, vārdā Zala. Dāgs Svensons pēdējās divās nedēļās bija pievērsies Zaļam. Visa attiecīgā informācija ir viņa datorā. Dāgs saistīja viņu ar kādas prostitūtas slepkavību Sēderteljē, sievietes vārds ir Irina Petrova. Sekcija rāda, ka viņai nodarīti smagi miesas bojājumi. Tik smagi, ka vismaz trīs ievainojumi bija nāvējoši. Sekcijas protokolā nav skaidri pateikts, kādi ieroči izmantoti, lai viņu nogalinātu, taču ievainojumi ļoti atgādina tos, kas sagādāti Mirjamai Vu un Paolo. Šajā gadījumā ierocis bija blonda milža rokas.”

“Un Bjūrmans?” Bublanskis jautāja. “Pieņemsim: kādam bija iemesls apklusināt Dāgu Svensonu. Bet kam būtu iemesls nogalināt Līsbetas Salanderes aizbildni?”

“Es nezinu. Visi pužļa gabaliņi vēl nav salikti savās vietās, bet ir jābūt kaut kādai saistībai starp Bjūrmanu un Zaļu. Tas ir vienīgais saprātīgais secinājums. Kā būtu sākt domāt citos virzienos? Ja Līsbeta Salandere nav slepkava, tas nozīmē, ka to paveicis kāds cits. Domāju, ka šie noziegumi kaut kādā veidā ir saistīti ar seksa tirdzniecību. Un Salandere drīzāk mirtu nekā tiktu iejaukta tamlīdzīgās lietās. Es taču sacīju, ka viņa ir sasodīta morāliste.”

“Kāda tad ir viņas loma?”

“Nezinu. Lieciniece? Pretiniece? Varbūt viņa devās uz Enšēdi, lai brīdinātu Dāgu un Miu, ka viņu dzīvība ir briesmās. Neaizmirstiet, ka viņa ir izcila pētniece.”

Bublanskis iedarbināja mašinēriju. Viņš piezvanīja Sēderteljes policijai, atstāstīja Paolo Roberto sniegto ceļa aprakstu un lūdza tūlīt sameklēt pamestu noliktavu uz dienvidaustrumiem no In- gerna ezera. Pēc tam piezvanīja kriminālinspektoram Jerkeram Holmbergam - Holmbergs dzīvoja Flēmingsbergā, tātad vistuvāk Sēderteljei, - un lūdza viņu zibenīgi pievienoties Sēderteljes policistiem, lai palīdzētu nozieguma vietas apskatē.

Jerkers Holmbergs atzvanīja aptuveni pēc stundas. Viņš tikko bija ieradies nozieguma vietā. Sēderteljes policijai nebija nekādu problēmu sameklēt īsto noliktavu. Tā un divas mazākas blakus esošās ēkas bija nodedzinātas, un ugunsdzēsēji šobrīd dzēsa atliekas. Divas nomestās benzīna kannas norādīja uz ļaunprātīgu dedzināšanu.

Bublanski pārņēma aizkaitinājums, kas draudēja pāraugt niknumā.

Kas, ellē, te notika? Kas bija blondais milzis? Kas īsti bija Līsbeta Salandere? Un kāpēc viņu nebija iespējams atrast?

Situācija neuzlabojās, kad sapulcei pulksten deviņos pievienojās prokurors Rikards Ēkstrems. Bublanskis atskaitījās par šārīta dramatiskajiem notikumiem un ierosināja pārskatīt izmeklēšanas virzienus, jo norisinājušies vairāki mīklaini notikumi, kas radīja neskaidrības izmeklētāju darba hipotēzes scenārijā.

Paolo Roberto liecība krietni nostiprināja Mīkaela Blumkvista stāstu par uzbrukumu Līsbetai Salanderei Lundagātanā. Tātad spēku zaudēja pieņēmums, ka slepkavību savā neprātā paveikusi vientuļa un psihiski slima sieviete. Tas nenozīmēja, ka aizdomas pret Līsbetu Salanderi var noņemt - vispirms nepieciešams izskaidrojums, kā viņas pirkstu nospiedumi nokļuvuši uz slepkavības ieroča, - taču tas nozīmēja, ka izmeklēšanai tagad visā nopietnībā jāapsver iespēja, ka bijis cits slepkava. Šajā gadījumā bija tikai viena aktuāla hipotēze - Mīkaela Blumkvista teorija, ka slepkavībai ir saistība ar Dāga Svensona gaidāmajiem seksa tirdzniecības atmaskojumiem. Bublanskis uzskaitīja trīs nozīmīgus uzdevumus.

Pats svarīgākais šābrīža uzdevums bija identificēt lielo, blondo vīrieti un viņa līdzdalībnieku ar zirgasti, kuri nolaupīja un piekāva Mirjamu Vu. Lielajam gaišmatim bija tik īpašs ārējais izskats, ka viņu varētu sameklēt diezgan viegli.

Kurts Svensons lietišķi atgādināja, ka ari Līsbetai Salanderei ir īpašs ārējais izskats, taču policijai pēc gandrīz triju nedēļu ilgas meklēšanas nav ne jausmas, kur viņa atrodas.

Otrais uzdēvums nozīmēja, ka vadībai tagad jāizveido grupa, kas aktīvi pievērstos tā sauktajam prostitūtu klientu sarakstam Dāga Svensona datorā. Tas bija saistīts ar loģistikas problēmu. Izmeklēšanas grupas rīcībā gan bija Svensona dators no Millennium redakcijas un zip diski, kuros glabājās pazudušā klēpjda- tora drošības kopijas, taču šie materiāli aptvēra vairāku gadu pētījumus un burtiski tūkstošiem lappušu, kuru kataloģizēšana un izpēte prasītu ilgu laiku. Grupai bija nepieciešams pastiprinājums, un Bublanskis par šī darba vadītāju tūlīt iecēla Sonju Mūdigu.

Trešais uzdevums bija pievērst uzmanību kādai nezināmai personai, vārdā Zala. Šajā sakarā izmeklēšanas grupai jāmeklē palīdzība Organizētās noziedzības īpašās izmeklēšanas nodaļā, kas jau vairākkārt esot saskārusies ar šo vārdu. Šo uzdevumu Bublanskis uzticēja Hansam Fastem.

Visbeidzot Kurtam Svensonam tika uzdots koordinēt turpmāko Līsbetas Salanderes meklēšanu.

Bublanska ziņojums aizņēma tikai sešas minūtes, taču izraisīja diskusijas stundas garumā. Hanss Faste bija stūrgalvīgi nostājies pret Bublanska vadību un nemaz necentās slēpt savu attieksmi. Bublanski tas izbrīnīja - Faste viņam nekad nebija paticis, tomēr viņš Fasti bija uzskatījis par labu policistu.

Hanss Faste domāja, ka, par spīti visai blakusinformācijai, izmeklēšanas fokusā jābūt Līsbetai Salanderei. Viņš uzsvēra, ka pierādījumi pret Salanderi ir ļoti smagi un šobrīd nav saprātīgi sākt meklēt citus iespējamos vainīgos.

“Tās ir muļķības! Mums ir agresīva psihiski slimā, kuras stāvoklis gadu gaitā tikai pasliktinājies. Vai tu tiešām domā, ka visi tie psihiatru un tiesu ekspertīžu ziņojumi ir joks? Salandere ir saistīta ar nozieguma vietu. Mums ir norādījumi, ka viņa ir prostitūta un viņas kontā ir liela nedeklarētas naudas summa.”

“Es to visu zinu.”

“Viņa ir iesaistījusies kaut kādā lesbiešu seksa kultā. Un es varu likt galvu ķīlā, ka tā lesba Silla Nurēna zina vairāk nekā stāsta.”

Bublanskis pacēla balsi.

“Faste, izbeidz! Tu esi pilnīgi apsēsts ar to homoseksuālistu līniju. Tas nav profesionāli.”

Viņš tūlīt nožēloja, ka to izteicis visas grupas priekšā, nevis Fastem zem četrām acīm. Prokurors Ēkstrems apklusināja satrauktās balsis. Šķita, ka viņš nespēj izlemt, kurai versijai sekot. Beidzot viņš izšķīrās par Bublanska līniju, jo nerēķināties ar Bublanski nozīmētu atstādināt viņu no izmeklēšanas vadības.”

“Mēs darīsim, kā izlēmis Bublanskis.”

Bublanskis paskatījās uz Soniju Būmanu un Niklasu Ēriksonu no Milton Security.

“Es saprotu, ka jūs te būsiet vēl tikai trīs dienas, un mums tas jāizmanto pēc iespējas labāk. Būman, jūs palīdzēsiet Kurtam

Svensonam meklēt Salanderi. Ērikson, jūs turpināsiet strādāt kopā ar Mūdigu.”

Ēkstrems brīdi domāja un pacēla roku, kad visi jau grasījās celties.

“Vēl viena lieta. Mēs klusēsim par Paolo Roberto. Mediji kritīs histērijā, ja izmeklēšanā parādīsies vēl kāda slavenība. Tātad ne vārda ārpus šīm sienām!”

Sonja Mūdiga notvēra Bublanski tūlīt pēc sapulces.

“Es zaudēju pacietību ar Fasti. Tas bija neprofesionāli,” Bublanskis sacīja.

“Zinu, kā tas ir.” Mūdiga pasmaidīja. “Es jau pirmdien sāku pētīt Svensona datoru.”

“Zinu. Cik tālu esi tikusi?”

“Viņam bija kāds ducis manuskripta versiju, milzum daudz izpētes materiāla, un man ir grūti izšķirt, kas ir nozīmīgs un kas - tikai tukšas pļāpas. Lai atvērtu un pārskatītu visus dokumentus vien, vajag vairākas dienas.”

“Niklass Ēriksons?”

Sonja Mūdiga vilcinājās. Tad pagriezās un aizvēra Bublanska kabineta durvis.

“Godīgi sakot… es negribu runāt par viņu sliktu, taču viņš nav nekāds palīgs.”

Bublanskis sarauca uzacis.

“Runā skaidri.”

“Nezinu, viņš nav īsts policists kā Būmans. Viņš runā daudz muļķību, viņam pret Mirjamu Vu ir apmēram tāda pati attieksme kā Hansam Fastem, un darba uzdevums viņu nemaz neinteresē. Es nevaru skaidri pateikt, taču Ēriksonam ir kaut kāda problēma ar Salanderi.”

“Kā tā?”

“Man ir sajūta, ka tur ir kādi veci rēķini.”

Bublanskis lēnām pamāja ar galvu.

“Žēl. Būmans ir labs, bet patiesībā man nepatīk, ka izmeklēšanā piedalās nepiederošie.”

Sonja Mūdiga pamāja.

“Tad ko mēs iesāksim?”

“Tev jāiztur līdz nedēļas beigām. Armanskis teica, ka viņi pārtrauks darbu, ja nebūs rezultāta. Ķeries klāt un rēķinies, ka tev viss jāizdara vienai pašai.”

Sonjas Mūdigas darbs tika pārtraukts jau pēc četrdesmit piecām minūtēm, kad viņu atstādināja no izmeklēšanas. Piepeši Mūdigu uzaicināja uz prokurora Ēkstrema kabinetu, kur jau atradās Bublanskis. Abiem vīriem bija piesarkusi seja. Ārštata žurnālists Tonijs Skāla tikko bija publiskojis sensacionālus jaunumus, ka Paolo Roberto izglābis sadomazohistu lesbieti Mirjamu Vu no kāda nolaupītāja. Tekstā bija vairākas detaļas, ko varēja zināt tikai izmeklētāji. Tas bija formulēts tā, it kā policija pārbaudītu iespēju izvirzīt Roberto apsūdzību par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Ēkstremam jau bija piezvanījuši vairāki žurnālisti, kas vēlējās noskaidrot boksera lomu notikumos. Prokurors bija gandrīz afekta stāvoklī, apsūdzēdams Sonju Mūdigu ziņu noplūdināšanā. Mūdiga tūlīt atspēkoja apsūdzību, taču veltīgi. Ēkstrems gribēja atstādināt viņu no izmeklēšanas. Bublanskis bija pārskaities un nešaubīdamies nostājās Mūdigas pusē.

“Sonja apgalvo, ka neko nav noplūdinājusi. Man ar to pietiek. Ir neprāts atstādināt no lietas pieredzējušu izmeklētāju.”

Ēkstrems atbildēja, paužot atklātu neuzticēšanos Sonjai. Beidzot viņš apsēdās pie sava rakstāmgalda un iespītējās. Viņa lēmums nebija apspriežams.

“Mūdiga, es nevaru pierādīt, ka tu noplūdini informāciju, bet es tev neuzticos. No šī brīža tu tiec atstādināta. Paņem atlikušo nedēļu brīvu. Pirmdien saņemsi citu uzdevumu.”

Sonjai Mūdigai nebija izvēles. Viņa pamāja ar galvu un devās uz durvīm. Bublanskis viņu apturēja.

“Sonjai For the record. Es itin nemaz neticu tiem apvainojumiem un pilnībā tev uzticos. Bet ne jau es šeit izlemju. Pirms aiziešanas ienāc manā kabinetā.”

Sonja pamāja ar galvu. Ēkstrems izskatījās pārskaities. Bublanska seja bija pieņēmusi satraucošu toni.

Sonja Mūdiga devās atpakaļ uz savu kabinetu, kur viņa un Niklass Ēriksons strādāja pie Dāga Svensona datora. Viņa jutās dusmīga un tuvu asarām. Ēriksons pašķielēja uz viņu un pamanīja, ka kaut kas noticis, taču neko neteica, un Mūdiga viņu ignorēja. Viņa apsēdās pie rakstāmgalda un skatījās tālumā. Telpā iestājās saspīlēts klusums.

Beidzot Ēriksons atvainojās, ka viņam jāaiziet uz tualeti. Viņš apjautājās, vai atnest Sonjai kafiju. Viņa papurināja galvu.

Kad Ēriksons bija izgājis, viņa piecēlās un uzvilka jaku. Paņēma savu plecu somu un devās uz Bublanska kabinetu. Viņš norādīja uz apmeklētāju krēslu.

“Sonja, es šajā lietā nepadošos, ja vien Ēkstrems neatstādinās no izmeklēšanas ari mani. Es to negrasos pieņemt un domāju sūdzēties. Pagaidām tu paliec izmeklēšanā ar manu pavēli. Skaidrs?”

Mūdiga pamāja.

“Tu neiesi mājās un neņemsi brīvdienas, kā Ēkstrems teica. Es tev uzdodu aizbraukt uz Millennium redakciju un vēlreiz parunāt ar Mīkaelu Blumkvistu. T\i viņam gluži vienkārši lūgsi palīdzību Dāga Svensona cietā diska izpētē. Viņiem Millennium ir kopija. Mēs varam ietaupīt daudz laika, ja iesaistām kādu, kurš jau pazīst materiālu un var nošķirt visu nesvarīgo.”

Sonja Mūdiga uzelpoja.

“Es neko neteicu Ēriksonam.”

“Es par viņu parūpēšos. Viņš pievienosies Kurtam Svensonam. Vai esi redzējusi Fasti?”

“Nē. Viņš aizgāja tūlīt pēc sapulces.”

Bublanskis nopūtās.

Mīkaels Blumkvists bija atstājis Dienvidu slimnīcu ap astoņiem no rita. Viņš saprata, ka ir pārāk maz gulējis un viņam jābūt mundram pirms pēcpusdienā norunātās tikšanās ar Gunnaru Bjerku Smodālarē. Mīkaels noģērbās, uzlika modinātāju uz pus- vienpadsmitiem un nogulēja divas stundas spirdzinošā miegā. Viņš bija nomazgājies, noskuvies, uzvilcis tīru kreklu un šobrīd brauca gar Gullmarsplanu, kad uz viņa mobilo telefonu piezvanīja Sonja Mūdiga un gribēja ar viņu runāt. Mīkaels paskaidroja, ka viņš steidzas un nevar Mūdigu satikt. Sonja pastāstīja par savu uzdevumu, un Mīkaels nosūtīja viņu pie Ērikas Bergeres.

Mūdiga devās uz Mūlennium redakciju. Viņa nopētīja Ēriku Bergeri un secināja, ka viņai patīk šī pašapzinīgā un mazliet valdonīgā sieviete ar smieklu bedrītēm un īsiem, gaišiem matiem. Viņa nedaudz atgādināja novecojušu Loru Palmeri no Tvinpīkas. Mūdiga mazliet nevietā iedomājās: diezin vai Bergere ari ir lesbiete, ja jau, pēc Hansa Fastes domām, visām sievietēm šajā izmeklēšanā bija šāda seksuālā orientācija, taču tad atcerējās, ka ir kaut kur lasījusi - Bergere ir precējusies ar mākslinieku Grēgeru Bekmanu. Ērika uzklausīja Sonjas lūgumu palīdzēt izprast Svensona datora saturu. Viņa izskatījās noraizējusies.

“Ir kāda problēma,” Ērika sacīja.

“Paskaidrojiet,” Sonja Mūdiga lūdza.

“Nav tā, ka mēs nevēlētos atrisināt slepkavību vai palīdzēt policijai. Jums jau ir visi materiāli no Dāga Svensona datora. Problēma ir ētiskā dilemma. Masu saziņas līdzekļi un policija īsti neder kopā.”

“Ticiet man, es šorīt to sapratu.” Sonja Mūdiga pasmaidīja.

“Kā tā?”

“Nav svarīgi. Tikai personiskas pārdomas.”

“Labi. Lai saglabātu sabiedrības uzticību, plašsaziņas līdzekļiem ir jāietur skaidra distance no varas orgāniem. Žurnālisti, kas skrien uz policiju un sadarbojas ar izmeklēšanu, beigās kļūst par policijas izsūtāmajiem zēniem.”

“Esmu tādus satikusi,” Mūdiga sacīja. “Ja saprotu pareizi, mēdz būt arī pretēja rakstura attiecības. Kad policisti kļūst par izsūtāmajiem zēniem dažām avīzēm.”

Ērika Bergere iesmējās.

“Tas tiesa. Diemžēl man jāteic, ka mēs Millennium gluži vienkārši nevaram atļauties nodarboties ar tādu korumpētu žurnālistiku. Taču šobrīd runa ir nevis par to, ka jūs vēlaties nopratināt kādu Millennium darbinieku - kam mēs piekrītam bez ierunām bet par formālu lūgumu, lai mēs aktīvi palīdzam izmeklēšanai, nododot tās rīcībā mūsu žurnālistu materiālus.”

Sonja Mūdiga pamāja.

“Ir divas problēmas. Pirmkārt, ir noslepkavots viens no žurnāla darbiniekiem. No šāda viedokļa mēs, protams, palīdzam, kā vien varam. Tomēr ir kaut kas, ko mēs nevaram atdot policijai. Tas attiecas uz mūsu avotiem.”

“Es varu pielāgoties. Varu apņemties aizsargāt jūsu avotus. Tie mani neinteresē.”

“Nav runa par jūsu godīgumu vai mūsu uzticēšanos. Runa ir par to, ka mēs nekad neatklājam avotu, lai kādi būtu apstākļi.” “Skaidrs.”

“Otrkārt, mēs Millennium veicam paši savu slepkavības izmeklēšanu, ko var uztvert kā žurnālistu darbu. Tādā gadījumā esmu gatava nodot informāciju policijai, kad mums būs kaut kas sagatavots publicēšanai - bet ne ātrāk.”

Ērika Bergere savilka pierē dziļas rievas un domāja. Beidzot pamāja pie sevis.

“Man jāsadzīvo arī ar sirdsapziņu. Darīsim tā… Jūs varēsiet strādāt kopā ar mūsu darbinieci Mālinu Ēriksoni. Viņa pilnībā pārzina materiālu un var noteikt, kur jānovelk robeža. Viņai būs uzdots iepazīstināt jūs ar Svensona grāmatu, kuras kopija jums jau ir. Darba mērķis būs sagatavot pārskatāmu sarakstu ar potenciālajiem aizdomās turamiem.”

Irēne Nesere neko nezināja par nakts dramatiskajiem notikumiem, ar vilcienu no Dienvidu stacijas braukdama uz Sēdertelji. Viņa bija ģērbusies pusgarā, melnā ādas jakā, tumšās biksēs un elegantā sarkanā svīteri. Uz pieres atbīdītas brilles.

Sēderteljē viņa devās uz Strengnēsas autobusu un nopirka biļeti uz Stallarholmenu. Irēne Nesere īsi pirms vienpadsmitiem izkāpa labu gabaliņu uz dienvidiem no Stallarholmenas. Viņa atradās pieturā, un nebija redzama neviena māja. Viņa galvā vizualizēja karti. Dažus kilometrus uz ziemeļaustrumiem atradās Mēlarena ezers, un šis apvidus bija pilns ar vasarnīcām un atsevišķām dzīvojamām mājām. Advokāta Nilsa Bjūrmana īpašums atradās vasarnīcu rajonā gandrīz trīs kilometrus no autobusu pieturas. Irēne Nesere iedzēra malku ūdens no pudeles un sāka iet. Viņa nonāca galā apmēram pēc četrdesmit piecām minūtēm.

Vispirms viņa apmeta loku pa apkārtni un izpētīja kaimiņus. Labajā pusē līdz kaimiņu mājai bija aptuveni simt piecdesmit metri. Tur neviena nebija. Pa kreisi atradās grava. Viņa pagāja garām divām vasarnīcām, iekams nonāca līdz mazam kempingam, kur pamanīja dzīvības pazīmes - atvērtu logu un ieslēgta radio skaņu. Taču līdz Bjūrmana namiņam bija trīssimt metri. Tātad viņa varēja strādāt visai netraucēti.

Viņa bija paņēmusi līdzi atslēgas no Bjūrmana dzīvokļa, un ārdurvju atslēgšana nesagādāja grūtības. Vispirms viņa atskrūvēja vēdlodziņu mājas sētaspusē, lai sagatavotu atkāpšanās ceļu, ja uz lieveņa rastos nepatikšanas. Nepatikšanas, viņasprāt, varēja būt kāds policists, kam ienāktu prātā uzrasties pie vasarnīcas.

Bjūrmana vasarnīca bija paveca un diezgan maza ēka ar lielo istabu, mazu kambarīti un nelielu virtuvīti ar ievilktu ūdensvadu. Pagalmā bija sausā tualete. Viņa divdesmit minūtes pārmeklēja plauktus, skapjus un kumodes. Neatrada nevieņu papīra strēmelīti, kam būtu saistība ar Līsbetu Salanderi vai Zaļu.

Beidzot viņa izgāja pagalmā un izpētīja tualeti un malkas šķūnīti. Tur nebija nekā vērtīga un nekādu dokumentu. Tātad brauciens bijis veltīgs.

Viņa apsēdās uz lieveņa, padzērās un apēda ābolu.

Dodamās aizvērt vēdlodziņu, viņa apstājās priekšnamā un vēroja metru augstas alumīnija kāpnītes. Vēlreiz iegāja lielajā istabā un nopētīja dēļu griestus. Bēniņu lūka bija gandrīz neredzama starp divām griestu sijām. Viņa paņēma kāpnītes, atvēra lūku un tūlīt atrada piecas A4 mapes.

Blondais milzis jutās noraizējies. Viss bija aizgājis galīgi šķērsām, un katastrofas nākušas cita pēc citas.

Sandstrems bija piezvanījis brāļiem Rantām. Viņš pārbijies ziņoja, ka Dāgs Svensons plāno atmaskojošu reportāžu par viņa sakariem ar prostitūtām un brāļiem Rantām. Tiktāl tā nebija nekāda lielā problēma. Blondajam milzim nebija daļas gar to, ka plašsaziņas līdzekļi atmasko Sandstremu, un brāļi Rantas uz kādu laiku varēja nozust no skatuves. Viņi ar Baltie Star bija devušies pāri jūrai atvaļinājumā. Nebija domājams, ka šīs muļķības novedīs līdz tiesai, bet, ja notiktu ļaunākais, viņi jau iepriekš bija šo to piedzīvojuši. Tas ietilpa darba aprakstā.

Taču Līsbetai Salanderei bija izdevies aizbēgt no Mages Lun- dīna. Tas bija neaptverami, jo Salandere salīdzinājumā ar Lun- dīnu bija maza lellīte, un viņam vajadzēja meiteni tikai iestūķēt mašīnā un nogādāt noliktavā uz dienvidiem no Nīkvarnas.

Tad Sandstrems bija piedzīvojis jaunu apciemojumu, un šoreiz Dāgs Svensons meklēja Zaļu. Tas visu nostādīja pavisam citā gaismā. Starp Bjūrmana paniku un Dāga Svensona nepiekāpīgo urķēšanos radās potenciāli bīstama situācija.

Gangsteris, kurš nav gatavs tikt galā ar sekām, ir amatieris. Bjūrmans bija pilnīgs amatieris. Blondais milzis bija brīdinājis Zaļu neielaisties ar Bjūrmanu, bet Zala nespēja pretoties Līsbetas Salanderes vārdam. Viņš ienīda Salanderi. Tas bija pavisam iracionāli. Gluži kā nospiest podziņu.

Tā bija tīrā sagadīšanās, ka blondais milzis atradās Bjūrmana mājās vakarā, kad piezvanīja Dāgs Svensons. Tas pats draņķa žurnālists, kurš jau radījis problēmas ar Sandstremu un brāļiem Rantām. Milzis bija aizbraucis pie advokāta, lai pēc vajadzības viņu nomierinātu vai viņam piedraudētu saistībā ar Salanderes neveiksmīgo nolaupīšanu, bet saruna ar Svensonu bija izraisījusi advokātā briesmīgu paniku. Bjūrmans bija neaptverami stulbs. Pēkšņi viņš gribēja izstāties.

Un - kronis visam - Bjūrmans bija izvilcis savu kovboja pistoli un viņam piedraudējis. Blondais milzis apstulbis paskatījās uz Bjūrmanu un atņēma viņam revolveri. Viņam bija cimdi, tāpēc pirkstu nospiedumi nebija problēma. Patiesībā jau viņam nebija citas iespējas, jo Bjūrmans bija sācis trakot.

Bjūrmans, protams, pazina Zaļu. Līdz ar to viņš kļuva par apgrūtinājumu. Milzis īsti nespēja izskaidrot, kāpēc piespieda Bjūrmanu izģērbties, - ja nu vienīgi, lai liktu manīt, cik ļoti Bjūrmans viņam riebjas. Viņš pilnīgi apstulba, ieraudzījis tetovējumu uz advokāta vēdera: ES ESMU SADISTISKS LOPS, RIEBEKLIS UN IZVAROTĀJS.

īsu mirkli viņam Bjūrmana gandrīz kļuva žēl. Viņš bija tāds idiots! Taču milzis strādāja nozarē, kur šādas neiederīgas jūtas nedrīkstēja traucēt praktisko darbību. Tāpēc viņš ieveda Bjūrmanu guļamistabā, piespieda nomesties ceļos un izmantoja spilvenu par klusinātāju.

Nākamā problēma bija Dāgs Svensons. Ja Bjūrmanu atrastu mirušu, Svensons, protams, dotos uz policiju. Viņš varētu pastāstīt, ka Bjūrmans nošauts dažas minūtes pēc tam, kad viņš piezvanījis un apjautājies par Zaļu. Nevajadzēja daudz iztēles, lai saprastu, ka līdz ar to Zala kļūs par pastiprinātas intereses objektu.

Blondais milzis uzskatīja sevi par gudru cilvēku, taču juta lielu respektu pret Zaļas gandrīz šausminošo stratēģa talantu.

Viņi bija sadarbojušies aptuveni divpadsmit gadus. Tā bija panākumiem bagāta desmitgade, un blondais milzis uzlūkoja

Zaļu ar godbijību, gandrīz kā savu skolotāju. Viņš varēja stundām ilgi sēdēt un klausīties, kā Zala izskaidro cilvēka dabu ar tās vājībām un to, kā no tām gūt labumu.

Taču piepeši viņu bizness sašūpojās. Viss sāka iet greizi.

No Bjūrmana milzis devās taisnā ceļā uz Enšēdi un novietoja balto volvo trīs kvartālus tālāk. Par laimi, ārdurvju atslēga nebija īsti aizkritusi. Viņš uzkāpa augšā un piezvanīja pie durvīm, kur karājās plāksnīte Svensons-Bergmane.

Milzim nebija laika pārmeklēt dzīvokli vai paņemt līdzi papīrus. Viņš bija izdarījis divus šāvienus - dzīvoklī bija arī kāda sieviete. Tad viņš paņēma Svensona datoru, kas stāvēja uz galda dzīvojamā istabā, apgriezās, nokāpa pa kāpnēm, devās uz mašīnu un pameta Enšēdi. Vienīgā kļūme bija tā, ka viņš kāpnēs pazaudēja ieroci, cenzdamies reizē noturēt datoru un sameklēt mašīnas atslēgas, lai ietaupītu laiku. Milzis uz sekundes desmitdaļu apstājās, bet revolveris noslīdēja pa pagraba kāpnēm, un viņš nosprieda, ka paies pārāk daudz laika, ejot tam pakaļ. Viņš apzinājās, ka viņa ārieni ļaudis iegaumē, tāpēc ir svarīgi pazust, pirms viņu kāds pamanījis.

No Zaļas milzis saņēma rājienu par pazaudēto revolveri, līdz noskaidrojās visi apstākļi. Viņi piedzīvoja mūža lielāko pārsteigumu, kad policija piepeši sāka medīt Līsbetu Salanderi. Līdz ar to pazaudētais ierocis bija pārvērties par neticami veiksmīgu nejaušību.

Diemžēl tas savukārt radīja arī jaunu problēmu. Salandere bija vienīgais atlikušais vājais posms. Viņa pazina Bjūrmanu un pazina Zaļu. Viņa prata saskaitīt divi plus divi. Apspriedušies ar Zaļu, viņi bija vienisprātis. Salandere jāatrod un kaut kur jāaprok. Būtu ideāli, ja viņu nekad neatrastu. Slepkavības izmeklēšana nogultu arhīvā un krātu putekļus.

Viņi bija cerējuši, ka Mirjama Vu varēs aizvest viņus pie Salanderes. Un piepeši viss atkal aizgāja greizi. Paolo Roberto. Tieši viņš. No zila gaisa. Turklāt, kā ziņoja avīzes, viņš bija Salanderes draugs.

Blondais milzis jutās apstulbis.

Pēc Nīkvarnas viņš devās uz Mages Lundīna māju Svāvelšē, tikai aptuveni simt metrus no Svāvelšes motokluba štāba. Nekāda ideālā slēptuve, taču nebija arī daudz citu iespēju, un milzim vajadzēja sameklēt vietu, kur varētu noiet pagrīdē, līdz pazudīs zilumi no sejas un viņš diskrēti varēs pamest Stokholmas apkaimi. Milzis paknibināja lauzto degunu un aptaustīja punu pakausī. Uztūkums sāka pazust.

Tas bija gudri darīts, ka viņš aizbrauca atpakaļ un sadedzināja visus tos mēslus. Bija svarīgi satīrīt aiz sevis.

Piepeši viņš sastinga.

Bjūrmans. Viņš reiz uz īsu brīdi bija ticies ar Bjūrmanu vasarnīcā pie Stallarholmenas februāra sākumā, kad Zala apņēmās tikt galā ar Salanderi. Bjūrmans šķirstīja kaut kādu mapi par Salanderi. Nolādēts, kā viņš to bija palaidis garām! Mape varēja aizvest pie Zaļas.

Milzis nokāpa virtuvē un paskaidroja Magem Lundīnam, kāpēc rokerim steidzīgi jādodas uz Stallarholmenu un jāsakurina vēl viens ugunskurs.

Kriminālinspektors Bublanskis pusdienlaikā mēģināja ieviest kārtību izmeklēšanā, kas, viņaprāt, šobrīd draudēja uzskriet uz sēkļa. Viņš pavadīja krietnu brīdi kopā ar Kurtu Svensonu un Soniju Būmanu, koordinējot Līsbetas Salanderes meklēšanu. Bija saņemti jauni ziņojumi no Gēteborgas un Noršēpingas. Gēte- borgu viņi noraidīja gandrīz tūlīt, bet Noršēpingai bija neliels potenciāls. Viņi informēja kolēģus un lika piesardzīgi novērot adresi, kur esot manīta meitene ar Salanderei līdzīgu ārieni.

Bublanskis gribēja uzsākt diplomātisku sarunu ar Hansu Fasti, taču Fastes nebija pārvaldē un viņš necēla telefonu. Pēc vētrainās rīta sapulces Faste bija nozudis kā negaisa mākonis.

Pēc tam Bublanskis devās pie izmeklēšanas vadītāja Rikarda Ēkstrema, lai mēģinātu atrisināt domstarpības par Sonju Mūdigu. Viņš krietnu brīdi izklāstīja objektīvos iemeslus, kāpēc lēmumu par Mūdigas atstādināšanu no izmeklēšanas uzskata par nesaprātīgu. Ēkstrems atteicās klausīties, un Bublanskis izlēma nogaidīt līdz nākamajai nedēļai, pirms sūdzēsies par idiotisko situāciju. Attiecības starp izziņas darba vadītāju un iepriekšējās izmeklēšanas vadītāju sāka kļūt neizturamas.

īsi pēc trijiem pēcpusdienā Bublanskis izgāja gaitenī un ieraudzīja, ka Niklass Ēriksons iznāk no Sonjas Mūdigas kabineta, kur viņš joprojām pārskatīja Dāga Svensona cietā diska saturu. Bublanskis nosprieda, ka šobrīd tas ir bezjēdzīgs darbs, jo neviens īsts policists neskatījās Ēriksonam pār plecu un nevēroja, ko jauneklis palaiž garām. Viņš nolēma uz atlikušo nedēļas daļu nosūtīt Ēriksonu pie Kurta Svensona.

Pirms viņš paspēja ko teikt, Ēriksons nozuda tualetē pašā gaiteņa galā. Bublanskis pakasīja aiz auss un devās uz Mūdigas kabinetu, lai pagaidītu, kad Ēriksons atgriezīsies. No durvju ailas viņš vēroja Sonjas tukšo krēslu.

Tad viņa skatiens pievērsās Niklasa Ēriksona mobilajam telefonam, kas gulēja aizmirsts plauktā aiz viņa krēsla.

Bublanskis mirkli vilcinājās un pašķielēja uz joprojām aizvērtajām tualetes durvīm. Tad, tīra impulsa vadīts, iegāja telpā, iebāza kabatā Ēriksona telefonu, ātriem soļiem atgriezās savā kabinetā un aizvēra durvis. Viņš atvēra zvanu žurnālu.

Pulksten 9.57, piecas minūtes pēc vētrainās rīta sapulces, Niklass Ēriksons bija piezvanījis uz kādu numuru, kas sākās ar 070. Bublanskis pacēla sava darba telefona klausuli un sastādīja šo numuru. Otrā galā atbildēja žurnālists Tonijs Skāla.

Bublanskis nolika klausuli un blenza uz Ēriksona mobilo. Tad piecēlās ar ļaunu vēstošu sejas izteiksmi. Viņš bija paspēris divus soļus uz durvju pusi, kad iezvanījās telefons uz viņa galda. Bublanskis aizgāja atpakaļ un norūca klausulē savu vārdu.

“Te Jerkers. Es vēl esmu noliktavā pie Nīkvarnas.”

“jā?”

“Ugunsgrēks ir nodzēsts. Pēdējās divas stundas mēs apskatījām nozieguma vietu. Sēderteljes policija atveda suni, lai tas izošņā, vai drupās nav kāds līķis.”

“Un?”

“Tur nebija. Bet mēs paņēmām pārtraukumu, lai suns brīdi atpūšas. Kinologs sacīja, ka tas esot nepieciešams, jo ugunsgrēka vietā ir ļoti spēcīgas smaržas.”

“īsāk.”

“Viņš aizgāja pastaigāt un aizveda suni kādu gabalu no ugunsgrēka vietas. Suns sāka riet aptuveni septiņdesmit piecus metrus tālāk mežā aiz noliktavas. Mēs sākām tur rakt. Pirms desmit minūtēm atradām cilvēka kāju ar pēdu un kurpi. Izskatās, ka tā ir vīrieša. Gulēja ne īpaši dziļi.”

“Velns! Jerker, tev…”

“Es jau pārņēmu vadību atraduma vietā un pārtraucu rakšanu. Pirms turpinām, man vajadzīgs tiesu medicīniskais eksperts un kārtīgi tehniķi.”

“Ļoti labi, Jerker!”

“Tas nav viss. Pirms piecām minūtēm suns sāka riet citā vietā, kādus astoņdesmit metrus no pirmā atraduma.”

Līsbeta Salandere bija uzvārījusi kafiju uz Bjūrmana plīts, apēdusi vēl vienu ābolu un pavadījusi divas stundas, cītīgi lasot katru lappusi Bjūrmana materiālos. Viņa jutās pārsteigta. Advokāts bija ieguldījis milzīgas pūles, lai sistematizētu šo informāciju, itin kā tas būtu kaislīgs hobijs. Viņš bija atradis tādus materiālus, par kuru eksistenci Līsbeta pat nenojauta.

Holgera Palmgrēna pierakstus viņa lasīja ar dalītām jūtām. Tās bija divas melnas piezīmju grāmatas. Palmgrēns bija sācis rakstīt šo dienasgrāmatu, kad Līsbeta piecpadsmit gadu vecumā bija aizmukusi no saviem otrajiem audžuvecākiem, paveca pāra Sigtūnā; viņš bija sociologs, bet viņa - bērnu grāmatu autore. Līsbeta bija nodzīvojusi pie pāra divpadsmit dienas un atklājusi, ka viņi ļoti lepojas ar savu sociālo ieguldījumu, uzskata, ka apžēlojušies par meiteni, un sagaida no viņas dziļu pateicību. Līsbetas mērs bija pilns, kad viņas īslaicīgā audžumāte skaļi lielījās kādai kaimiņienei, klāstīdama, cik svarīgi ir, lai kāds parūpētos par jauniešiem, kam ir acīm redzamas problēmas. Es neesmu nekāds stulbs sociālais projekts, Līsbetai gribējās kliegt katru reizi, kad audžumāte rādīja viņu saviem paziņām. Divpadsmitajā dienā meitene nozaga simt kronas no saimniecības naudas un ar autobusu aizbrauca līdz Uplandes Vēsbi, pēc tam - ar vilcienu līdz Stokholmas Centrālajai stacijai. Policija meiteni atrada pēc sešām nedēļām, kad viņa bija apmetusies pie kāda sešdesmit septiņus gadus veca vīrieša Hāningē.

Večuks bija tīri ciešams. Viņš deva Līsbetai pajumti un ēdienu. Viņai nevajadzēja īpaši daudz sniegt pretī. Večuks gribēja slepus skatīties uz viņu kailu. Bet nekad viņai nepieskārās. Līsbeta zināja, ka pēc definīcijas šo vīrieti var uzskatīt par pedofilu, taču nekad nepiedzīvoja nekādus draudus no viņa puses. Vīrietis likās noslēgts un sociāli atpalicis cilvēks. Vēlāk, domājot par viņu, Līsbeta pat sajuta savādu radniecību. Viņi abi lielā mērā bija izstumtie.

Beidzot meiteni ievēroja kaimiņš un ziņoja policijai. Kāds sociālais darbinieks bija krietni nopūlējies, lai pierunātu Līsbetu ziņot par seksuālu vardarbību. Viņa spītīgi atteicās atzīt, ka noticis kas nepiedienīgs, un jebkurā gadījumā bija piecpadsmit gadus veca, tātad pēc likuma drīkstēja stāties seksuālās attiecībās. Fuck you! Pēc tam iejaucās Holgers Palmgrēns un savāca viņu. Palmgrēna dienasgrāmata sākumā izskatījās pēc apjukuma pilna mēģinājuma izpētīt paša šaubas. Pirmie teikumi bija sacerēti 1993. gada decembrī.

L. aizvien vairāk šķiet visneregulējamākais bērns, ar kādu man jebkad bijusi darīšana. Jautājums: vai es daru pareizi, pretojoties viņas nogādāšanai atpakaļ uz Sv. Stefana slimnīcu.

Tagad viņa ir aizlaidusies no divām audžuģimenēm triju mēnešu laikā un bēguļojot riskē nokļūt nelaimē. Man drīz jāizlemj, vai neatteikties no uzdevuma un nepieprasīt, lai par viņu rūpējas īsti eksperti. Nezinu, kas ir pareizi un kas - ne. Šodien man ar viņu bija nopietna saruna.

Līsbeta atcerējās katru vārdu, kas bija izrunāts nopietnajā sarunā. Tas notika dienu pirms Ziemassvētkiem. Holgers Palmgrēns aizveda meiteni pie sevis uz mājām un nomitināja viesu istabā. Pusdienās viņš pagatavoja spageti ar gaļas mērci un pēc tam nosēdināja meiteni uz dīvāna un pats apsēdās atpūtas krēslā viņai iepretim. Līsbeta mirkli iedomājās, diezin vai Palmgrēns arī gribēs redzēt viņu kailu. Taču viņš uzrunāja meiteni tā, it kā viņa būtu pieaugusi.

Tās bija monologs divu stundu garumā. Līsbeta tik tikko atbildēja. Palmgrēns izskaidroja reālo situāciju: tagad viņai bija izvēle - vai nu atgriezties S. Stefana klīnikā, vai dzīvot audžuģimenē. Palmgrēns apsolījās sameklēt kaut cik pieņemamu ģimeni un pieprasīja, lai Līsbeta apstiprina viņa izvēli. Viņš bija nolēmis, ka meitene pavadīs Ziemassvētkus pie viņa, lai brīdi padomātu par savu nākotni. Tā bija pilnībā viņas izvēle, taču vēlākais Otrajos Ziemassvētkos viņš gribēs no Līsbetas dzirdēt skaidru lēmumu un solījumu. Viņa būs spiesta apsolīt problēmu gadījumā vērsties pie Palmgrēna, nevis bēgt. Pēc tam viņš bija Līsbetu aizsūtījis gulēt un pats acīmredzot apsēdies un ierakstījis pirmās rindiņas savā privātajā dienasgrāmatā par Līsbetu Salanderi.

Šie draudi - iespēja starpsvētku laikā nokļūt atpakaļ klīnikā - Līsbetu izbiedēja vairāk, nekā Palmgrēns spēja nojaust. Viņa aizvadīja nelaimīgus Ziemassvētkus, aizdomīgi vērodama katru Palmgrēna kustību. Otrajos Ziemassvētkos viņš vēl nebija sācis grābstīties un neizrādīja nekādas pazīmes, ka gribētu slepus'viņu vērot. Gluži pretēji - viņš ļoti noskaitās, kad Līsbeta provocēdama devās uz vannas istabu kaila. Palmgrēns bija skaļi aizcirtis vannas istabas durvis. Beidzot Līsbeta deva viņam prasīto solījumu. Viņa turēja vārdu. Nūjā - vairāk vai mazāk.

Savā dienasgrāmatā Palmgrēns metodiski komentēja ikkatru abu tikšanos. Dažkārt tur bija trīs rindiņas, citkārt ar saviem prātojumiem viņš aizpildīja vairākas lappuses. Brīžiem Līsbeta apstulba izbrīnā. Palmgrēns bija gudrāks, nekā viņa bija nojautusi; reizēm viņš atstāstīja sīkas detaļas, kā, piemēram, Līsbeta centusies viņu piešmaukt, bet viņš meiteni atmaskojis.

Tad viņa atvēra 1991. gada izmeklēšanas materiālus.

Piepeši visi pužļa gabaliņi sakrita savās vietās. Līsbetai šķita, ka zeme salīgojas zem kājām.

Viņa izlasīja ekspertīzes ziņojumu, kuru sacerējis kāds Dr. Jes- pers H. Lēdermans un kurā viens no svarīgākajiem ekspertiem bija kāds Dr. Pēters Telebūrians. Lēdermans bija prokurora trumpis, kad viņš centās panākt Līsbetas ievietošanu klīnikā astoņpadsmit gadu vecumā.

Tad viņa atrada aploksni ar Pētera Telebūriana un Gunnara Bjerka saraksti. Vēstule bija nosūtīta 1991. gadā, īsi pēc tam, kad bija noticis Viss Ļaunais.

Vēstulē nekas nebija pateikts skaidri, taču piepeši zem Līsbetas Salanderes kājām pavērās zeme. Viņai vajadzēja vairākas minūtes, lai aptvertu sekas. Gunnars Bjerks atsaucās uz kādu mutisku sarunu. Viņš to formulēja nevainojami, taču starp rindiņām varēja lasīt, ka būtu ļoti labi, ja Līsbeta Salandere paliktu iespundēta trakomājā visu atlikušo mūžu.

Ir svarīgi, lai bērns tiktu attālināts no aktuālās situācijas. Es nevaru novērtēt viņas psihisko stāvokli un to, kāda aprūpe viņai nepieciešama, bet, jo ilgāk viņu var paturēt slimnīcā, jo mazāks risks, ka viņa netīšām radīs problēmas aktuālajā jautājumā.

Aktuālajā jautājumā.

Līsbeta Salandere brīdi izgaršoja šo frāzi.

Pēters Telebūrians bija atbildīgs par viņas ārstēšanu Sv. Stefana klīnikā. Tā nebija sagadīšanās. Jau no personiskā toņa sarakstē varēja noprast, ka šai vēstulei nebija paredzēts ieraudzīt dienasgaismu.

Pēters Telebūrians pazina Gunnaru Bjerku.

Līsbeta, domās iegrimusi, iekoda apakšlūpā. Viņa nekad nebija pētījusi Telebūrianu, bet viņš sākotnēji bija strādājis par tiesu medicīnas ekspertu, un Drošības policijai dažkārt radās vajadzība izmeklēšanā konsultēties ar medicīnas ekspertiem vai psihiatriem. Līsbeta piepeši saprata: ja sāks pētīt, tad atradīs saistību. Kaut kad karjeras sākumā Telebūriana un Bjerka ceļi bija krustojušies. Kad Bjerkam bija vajadzīgs kāds, kurš varētu aprakt Līsbetu Salanderi, viņš vērsās pie Telebūriana.

Tā tas bija noticis. Viss, kas agrāk izskatījās pēc nejaušības, tagad ieguva pavisam citu mērogu.

Līsbeta ilgi sēdēja nekustīgi un raudzījās tālumā. Nevainīgo nebija. Pastāvēja tikai dažādas atbildības pakāpes. Un kāds bija atbildīgs par Līsbetu Salanderi. Viņa noteikti būs spiesta apciemot Smodālari. Līsbeta pieņēma, ka nevienam citam valsts pārstāvim nebūs vēlēšanās apspriest ar viņu šo tematu, un, ja nebija citu, tad derēs ari saruna ar Gunnaru Bjerku.

Līsbeta gaidīja šo sarunu.

Nebija nepieciešams ņemt līdzi visas mapes. Pēc izlasīšanas tās uz mūžīgiem laikiem bija iekaltas viņai atmiņā. Līsbeta paņēma līdzi abas Holgera Palmgrēna dienasgrāmatas, Bjerka 1991. gada izmeklēšanu, 1996. gada tiesu medicīniskās ekspertīzes slēdzienu, kad viņai atņēma rīcībspēju, kā ari Pētera Telebūriana un Gunnara Bjerka saraksti. Tad mugursoma bija pilna.

Līsbeta aizvēra durvis, bet nebija paspējusi tās aizslēgt, kad aiz muguras izdzirda motociklu rūkoņu. Viņa palūkojās apkārt. Bija par vēlu slēpties, un viņa zināja, ka nav ne mazākās iespējas aizbēgt no diviem baikeriem uz Harley Davidson močiem. Līsbeta uzmanīgi nokāpa no lieveņa un sagaidīja viņus pagalma vidū.

Bublanskis pārskaities izgāja caur gaiteni un konstatēja, ka Ēriksons vēl nav atgriezies Sonjas Mūdigas kabinetā, lāču tualete bija tukša. Viņš turpināja ceļu pa gaiteni un piepeši ieraudzīja Ēriksonu ar kafijas glāzi rokā pie Kurta Svensona un Sonija Būmana.

Bublanskis nemanīts apgriezās durvīs un uzkāpa vienu stāvu augstāk uz prokurora Ēkstrema kabinetu. Viņš nepieklauvējis atrāva durvis un pārtrauca Ekstrēmu telefona sarunas vidū.

“Nāc!” viņš sacīja.

“Ko?” Ēkstrems jautāja.

“Noliec klausuli un nāc!”

Bublanskim bija tāda sejas izteiksme, ka Ēkstrems darīja, kā sacīts. Šobrīd nebija grūti saskatīt, kāpēc kolēģi Bublanski iesaukuši par inspektoru Burbuli. Viņa seja izskatījās pēc koši sarkana gaisa balona. Abi nokāpa lejā uz omulīgo kafijas pauzi Kurta Svensona kabinetā. Bublanskis piegāja pie Ēriksona, sagrāba viņu aiz matiem un pagrieza pret Ekstrēmu.

“Au! Ko jūs darāt? Vai jūs esat jucis?”

“Bublanski!” Ēkstrems izbīlī iesaucās.

Ēkstrems izskatījās pārbijies. Kurts Svensons un Sonijs Būmans pārsteigumā iepleta muti.

“Vai tas ir tavs?” Bublanskis jautāja, pacēlis gaisā Ēriksona mobilo telefonu.

“Laidiet vaļā!”

“VAI TAS IR TAVS MOBILAIS?”

“Jā, sasodīts! Laidiet mani!”

“Nekā nebija. Tu tiec arestēts.”

“Ko?”

“Tu tiec arestēts par konfidencialitātes pārkāpšanu un izmeklēšanas traucēšanu.” Bublanskis pagriezās pret Ēriksonu. “Varbūt vari mums paskaidrot, kāpēc saskaņā ar zvanu žurnālu šorīt pulksten 09.57 zvanīji žurnālistam Tonijam Skālam, tieši pēc rīta sapulces un neilgi pirms Skāla publicēja informāciju, ko bijām nolēmuši paturēt slepenībā?”

Mage LundIns neticēja savām acīm, ieraudzījis Līsbetu Salanderi pagalmā pie Bjūrmana vasarnīcas. Viņš bija izpētījis karti un saņēmis detalizētus norādījumus no blondā milža. Saņēmis pavēli doties uz Stallarholmenu un sarīkot ugunsgrēku, Lundīns bija aizgājis uz kluba telpām bijušajā Svāvelšes tipogrāfijā un paaicinājis līdzi Soniju Nieminenu. Bija silts; ideāls laiciņš, lai pirmo reizi pēc ziemas izripinātu močus. Viņi uzvilka savus ādas kostīmus un lēnā garā pieveica attālumu no Svāvelšes līdz Stal- larholmenai.

Un tur viņus gaidīja Līsbeta Salandere.

Šis bonuss pārsteigs blondo milzi.

Viņi piebrauca katrs savā pusē un novietoja močus divus metrus no Salanderes. Kad motorus izslēdza, mežā iestājās klusums. Mage Lundīns īsti nezināja, ko sacīt. Beidzot viņš atguva runas- spēju.

“Skat, skat! Mēs tevi kādu brīdi meklējām, Salandere.”

Viņš piepeši pasmaidīja. Līsbeta Salandere vēroja Lundīnu neizteiksmīgām acīm. Viņa pamanīja, ka Lundīnam uz zoda vēl redzama sarkana, tikko aizdzijusi rēta, kur viņa toreiz pāršķēla zodu ar atslēgu saišķi. Līsbeta pacēla acis un aplūkoja koku galotnes aiz Lundīna. Tad atkal nolaida skatienu. Viņas acis bija draudīgi melnas.

“Man bija baigi draņķīga nedēļa un ir šausmīgi slikts garastāvoklis. Zini, kas ir ļaunākais? Katru reizi, kad pagriežos, man pa kājām maisās kaut kāds stulbs tēviņš ar alusvēderu. Tagad es došos prom. Paej malā!”

Mage Lundīns iepleta muti. Vispirms viņam šķita, ka ir pārklausījies. Tad viņš nevilšus sāka smieties. Situācija bija absurda. Tur stāvēja sīciņa skuķe, ko mierīgi varētu iebāzt krūšu kabatā, un lēca acīs diviem raženiem večiem, kuru vestes rādīja, ka viņi nāk no Svāvelšes motokluba, tātad ir bīstamākie no bīstamākajiem un drīz būs pilntiesīgi Hell’s Angels biedri. Viņi varētu skuķēnu sadalīt gabalos un iebāzt cepumu kārbā. Bet viņa lecās.

Pat ja tā skuķe bija pilnīgi jukusi - un, spriežot pēc avīžu ziņām un visa, ko viņš piedzīvoja viņas pagalmā, tā arī bija tad šīm vestēm vajadzētu iedvest respektu. Bet viņa neizrādīja ne mazākās cieņas pazīmes. Tas nebija paciešams, lai cik absurda šī situācija būtu. Lundīns paskatījās uz Soniju Nieminenu.

“Tai lesbietei laikam vajag iespraust,” viņš sacīja, nolaida balstu un nokāpa no motocikla. Paspēra divus lēnus soļus uz Salanderes pusi un skatījās uz viņu. Viņa nekustējās no vietas. Mage Lundīns nogrozīja galvu un drūmi nopūtās. Tad pacēla roku sitienam ar tādu pašu spēku, kādu bija piedzīvojis Mīkaels Blumkvists Lundagātanas notikumos.

Lundīns sita tukšā gaisā. Mirklī, kad rokai vajadzēja trāpīt pa meitenes seju, viņa spēra vienu vienīgu soli atpakaļ un stāvēja nekustīga tieši tādā attālumā, lai nebūtu sasniedzama.

Sonijs Nieminens atspiedās pret sava Harley stūri un uzjautrināts vēroja kluba biedru. Lundīna seja piesarka, un viņš paspēra vēl divus ātrus soļus. Salandere atkal izvairījās. Lundīns pielika soli.

Piepeši Līsbeta Salandere apstājās un iztukšoja viņam sejā pusi asaru gāzes patronas satura. Lundīna acis sāka degt kā ugunīs. Salanderes zābaka purngals ar pilnu spēku šāvās augšup un Lundīna kājstarpē pārvērtās kinētiskajā enerģijā ar aptuveni simt divdesmit spēka kilogramiem uz kvadrātcentimetru. Mage Lundīns bez elpas noslīga uz ceļiem, līdz ar to - Salanderei piemērotākā augstumā. Viņa atvēzēja kāju un iespēra Lundīnam pa seju, itin kā izpildītu stūra sitienu futbolā. Atskanēja riebīgs krakšķis, un Mage Lundīns bez skaņas sabruka kā kartupeļu maiss.

Pagāja vairākas sekundes, iekams Sonijs Nieminens aptvēra, ka viņa acu priekšā norisinās kaut kas neticams. Viņš sāka nolaist motocikla balstu, bet netrāpīja, un bija spiests paskatīties. Tad drošības pēc sāka taustīties pēc pistoles jakas iekškabatā. Grasīdamies atvilkt rāvējslēdzēju, Nieminens ar acs kaktiņu pamanīja kustību.

Palūkojies augšup, viņš redzēja, ka viņam kā lielgabala lode virsū metas Līsbeta Salandere. Viņa palēcās ar abām kājām un no visa spēka trāpīja Nieminenam pa gūžu; ar to nepietika, lai Nieminenu savainotu, taču bija gana, lai nogāztu zemē gan viņu, gan motociklu. Nieminens par mata tiesu izvairījās iesprūst zem motocikla un pastreipuļoja dažus soļus atpakaļ, iekams atguva līdzsvaru.

Atkal ieraudzījis Salanderi, viņš pamanīja meitenes roku kustībā, un gaisā pazibēja dūres lieluma akmens. Viņš instinktīvi pieliecās. Akmens aizlidoja garām viņa galvai dažu centimetru attālumā.

Beidzot Nieminens izvilka pistoli un centās nolaist drošinātāju, bet, kad viņš trešo reizi pacēla acis, Salandere jau bija klāt. Viņš redzēja naidu meitenes skatienā un pirmo reizi sajuta mulsas bailes.

“Arlabunakti!” Līsbeta Salandere sacīja.

Viņa iespieda elektrošoku Nieminenam kājstarpē, izšāva septiņdesmit piecus tūkstošus voltu un turēja elektrodus viņam pie miesas vismaz divdesmit sekundes. Sonijs Nieminens pārvērtās par bezpalīdzīgu dārzeni.

Līsbeta izdzirda aiz muguras kādu skaņu, pagriezās un vēroja Magi Lundīnu. Viņš bija ar pūlēm pierausies uz ceļiem un centās uzslieties kājās. Līsbeta vēroja viņu sarauktām uzacīm. Lundīns akli taustījās caur asaru gāzes dedzinošo miglu.

“Es tevi nogalināšu!” viņš piepeši iebrēcās.

Lundīns, kaut ko murminādams, taustījās apkārt, cenzdamies atrast Līsbetu. Viņa pielieca galvu un domīgi vēroja Lundīnu. Tad viņš atkal iebrēcās:

“Draņķa kuce!”

Līsbeta Salandere pieliecās, pacēla Sonija Nieminena ieroci un ieraudzīja, ka tas ir poļu P-83 Wanad.

Viņa atvēra magazīnu un redzēja, ka tā pielādēta ar paredzēto 9 mm Makarova tipa munīciju. Pēc tam ielādēja stobrā lodi. Tad viņa pārkāpa pāri Nieminenam, piegāja pie Lundīna, nomērķēja, turot pistoli ar abām rokām, un iešāva viņam kājā. Lundīns šokā iekaucās un atkal sabruka.

Līsbeta vēroja Magi Lundīnu un prātoja, vai viņai vajadzētu papūlēties uzdot jautājumus par blondā milža identitāti, ar kuru kopā Lundīnu redzējusi Blumberga konditorejā un kurš, pēc žurnālista Pēra Okes Sandstrema stāsta, kopā ar Lundīnu bija nogalinājis cilvēku kādā noliktavā. Hmm. Varbūt viņai vajadzēja pagaidīt ar šaušanu, pirms bija uzdevusi jautājumus.

Tagad izskatījās, ka Mage Lundīns nav spējīgs risināt saprotamu sarunu, turklāt pastāvēja iespēja, ka šāvienu kāds būs dzirdējis. Tātad viņai tūlīt vajadzētu doties projām. Viņa taču vienmēr varēs sameklēt Lundīnu un izjautāt viņu mierīgākos apstākļos kaut kad vēlāk. Meitene ieslēdza drošinātāju, iebāza pistoli jakas kabatā un paņēma savu mugursomu.

Aizgājusi aptuveni desmit metru no Nilsa Bjūrmana vasarnīcas, Līsbeta apstājās un pagriezās. Viņa lēnām devās atpakaļ un nopētīja Mages Lundīna motociklu.

"Harley Davidson,” viņa noteica. “Super!”

27.         NODALA

Trešdiena, 8. aprilis

Bija skaista pavasara diena, kad Mīkaels Ērikas Bergeres mašīnā pa Nīnesas ceļu brauca dienvidu virzienā. Melnajos laukos jau varēja manīt pirmo zaļuma atblāzmu, un bija tiešām silts. Patiesībā ideāls laiks, lai aizmirstu visas problēmas un uz dažām dienām aizbrauktu atpūsties vasarnīcā Sandhamnā.

Mīkaels bija vienojies ar Gunnaru Bjerku, ka ieradīsies pulksten vienos, bet bija atbraucis par agru un apstājās Dālarē, lai padzertu kafiju un palasītu avīzes. Viņš negatavojās uz tikšanos. Bjerkam bija kas stāstāms, un Mīkaels bija cieši nolēmis uzzināt kaut ko par Zaļu, pirms atstās Smodālari. Ko tādu, kas varētu aizvest viņu tālāk.

Bjerks gaidīja pagalmā. Viņš izskatījās nekaunīgāks un pašpārliecinātāks nekā pirms divām dienām. Kādu gājienu tu esi ieplānojis? Mīkaels nepaspieda viņam roku.

“Es varu sniegt jums informāciju par Zaļu,” Gunnars Bjerks sacīja. “Bet man ir noteikumi.”

“Stāstiet.”

“Mani nepieminēs Millennium reportāžā.”

“Labi.”

Bjerks izskatījās izbrīnījies. Blumkvists bija bezrūpīgi un bez ierunām pieņēmis nosacījumu, par kuru Bjerks bija gatavojies ilgi cīnīties. Tas bija viņa vienīgais trumpis. Informācija par slepkavību apmaiņā pret anonimitāti. Un Blumkvists bija tūlīt piekritis izsvītrot vārdu, kas žurnālā varētu kļūt par sensacionālu virsrakstu.

“Es to domāju nopietni,” Bjerks aizdomu pilns sacīja. “Gribu rakstisku apliecinājumu.”

“Varat dabūt to rakstiski, ja vēlaties, bet tāds papīrs neko nenozīmē. Jūs esat izdarījis noziegumu, par kuru man ir informācija un patiesībā pienākums ziņot policijai. Jums ir informācija, ko es gribu iegūt, un jūs izmantojat savu stāvokli, lai nopirktu manu klusēšanu. Esmu to apsvēris un pieņemu. Es atviegloju jūsu stāvokli, apņemoties nepieminēt jūsu vārdu Millennium reportāžā. Vai nu jūs ticat tam, ko saku, vai ne.”

Bjerks domāja.

“Man arī ir noteikumi,” Mīkaels sacīja. “Par savu klusēšanu es prasu, lai jūs pastāstāt visu, ko zināt. Ja pamanīšu, ka jūs kaut ko slēpjat, vienošanās būs lauzta. Tad es jūs izkarināšu pie katra kioska Zviedrijā, gluži tāpat kā to izdarīju ar Vennerstremu.” Bjerks nodrebēja pie šīs domas.

“Labi,” viņš sacīja. “Man nav izvēles. Jūs apsolāt, ka manu vārdu Millennium neminēs. Es pastāstīšu, kas ir Zala. Un tāpēc vēlos, lai mani aizsargā kā informācijas avotu.”

Viņš sniedza roku. Mīkaels to paspieda. Viņš tikko bija apsolījis slēpt noziegumu, bet tas viņu nemaz neuztrauca. Mīkaels bija tikai apsolījis, ka viņš pats un Millennium nerakstīs par Bjerku. Dāgs Svensons jau bija uzrakstījis visu šo stāstu savā grāmatā. Un Dāga grāmata iznāks. Mīkaels to bija cieši apņēmies.

Strengnēsas policija saņēma zvanu pulksten 15.18. Zvans pienāca tieši uz policiju, nevis caur glābšanas dienesta centrāli. Kāds Ēbergs, kam piederēja vasarnīca uz austrumiem no Stallarholme- nas, ziņoja, ka dzirdējis šāvienus un aizgājis pārbaudīt situāciju. Viņš atradis divus smagi ievainotus vīriešus. Nūjā, viens varbūt neesot tik smagi ievainots, bet ciešot lielas sāpes. Jā, vasarnīca piederot Nilsam Bjūrmanam. Mirušajam advokātam Nilsam Bjūrmanam, par kuru tik daudz rakstīts avīzēs.

Strengnēsas policija bija aizvadījusi darbīgu ritu, veicot plašu un jau iepriekš plānotu satiksmes kontroli komūnā. Pēcpusdienā operācija tika pārtraukta, jo pienāca ziņa, ka piecdesmit septiņus gadus vecu sievieti nogalinājis viņas civilvīrs abu dzīvesvietā Fin- ningē. Gandrīz vienlaikus kādā ēkā Stūrjērdetā izcēlās ugunsgrēks ar cilvēku upuriem, un par kroni visam divas mašīnas piedzīvoja frontālu sadursmi pie Vargholmenas uz Ēnšēpingas šosejas. Visi šie signāli bija pienākuši dažu minūšu laikā, un šī iemesla dēļ liela daļa Strengnēsas policijas resursu bija aizņemti.

Tomēr dežurējošā policiste bija no rīta sekojusi notikumu attīstībai Nīkvarnā un sapratusi, ka tam varētu būt kāda saistība ar Līsbetas Salanderes meklēšanu. Tā kā Nilss Bjūrmans bija daļa no šīs izmeklēšanas, policiste izdarīja secinājumus. Viņa pieņēma trīs lēmumus. Steidzami nosūtīja uz Stallarholmenu vienīgo operatīvās vienības autobusu, kas šajā trakajā dienā bija pieejams Strengnēsā. Piezvanīja Sēderteljes kolēģiem un lūdza palīdzību. Sēderteljes policija nebija mazāk noslogota, jo daļa tās resursu bija novirzīta uz rakšanas darbiem pie nodegušās noliktavas uz dienvidiem no Nīkvarnas, taču iespējamā saistība starp Nīkvarnu un Stallarholmenu lika Sēderteljes dežurantam nosūtīt divas mašīnas uz Stallarholmenu palīgā Strengnēsas policijai. Visbeidzot Strengnēsas dežurante nolēma parunāt ar kriminālinspektoru Janu Bublanski Stokholmā. Viņa sameklēja Bublanski pa mobilo telefonu.

Bublanskis tobrīd bija devies uz Milton Security, lai ļoti nopietni parunātu ar firmas direktoru Draganu Armanski un diviem darbiniekiem: Frēklundu un Būmanu. Niklasa Ēriksona nebija darbā.

Bublanskis tūlīt pavēlēja Kurtam Svensonam steigšus doties uz Bjūrmana vasarnīcu. Viņam jāņem līdzi Hanss Faste, ja vien Fasti varēs dabūt rokā. Pēc pārdomu brīža Bublanskis piezvanīja ari Jerkeram Holmbergam, kas tobrid vēl atradās tuvu notikuma vietai - uz dienvidiem no Nīkvarnas. Turklāt Holmbergam bija jaunumi.

“Es tikko grasījos tev zvanīt. Mēs identificējām līķi bedrē.” “Tas nav iespējams. Ne tik ātri.”

“Viss ir iespējams, ja līķi ir pietiekami laipni, lai apgādātos ar naudas maku un laminētu identifikācijas karti.”

“Skaidrs. Kas?”

“Slavenība. Kenets Gustafsons, četrdesmit četri gadi, no Eskilstū- nas. Pazīstams kā Klaidonis. Vai tas tev kaut ko izsaka?”

“Kā nu ne! Tātad Klaidonis guļ bedrē Nīkvarnā. Neesmu sekojis līdzi centra huligāniem, bet viņš bija visai pazīstams deviņdesmitajos un pieder pie dīleru, sīko zaglēnu un narkomānu aprindām.”

“Tas ir viņš. Vismaz makā ir viņa identifikācijas karte. Galīgo identifikāciju noteikti veiks ekspertīze. Viņiem būs jāsaliek puzlis. Klaidonis ir sadalīts vismaz piecos sešos gabalos.”

“Hmm. Paolo Roberto stāstīja, ka blondīns, ar kuru viņš kāvās, draudējis Mirjamai Vu ar motorzāģi.”

“Sadalīšana varēja notikt ar motorzāģi, bet es īpaši sīki nepētīju. Mēs tikko sākām rakt otrā vietā. Šobrīd viņi slej telti.” “Labi. Jerker - es zinu, ka šī bija gara diena, bet vai tu vari pastrādāt vēl vakarā?”

“Jā. Labi, vispirms izmetīšu līkumu līdz Stallarholmenai.” Bublanskis nolika klausuli un izberzēja acis.

Strengnēsas operatīvā vienība ieradās Bjūrmana vasarnīcā pulksten 15.44. Iebraucamajā ceļā viņi burtiski sadūrās ar vīrieti, kurš zvārodamies centās aizbēgt no notikuma vietas uz Harley Davidson, ko ar brīkšķi iestūrēja tieši autobusam pumā. Sadursme nebija īpaši nopietna. Policisti izkāpa no autobusa un identificēja trīsdesmit septiņus gadus veco Soniju Nieminenu, pazīstamu recidīvistu no deviņdesmito gadu vidus. Šķita, ka Nieminens ir sliktā formā, un viņam uzlika roku dzelžus. Tobrīd policisti izbrīnā atklāja, ka Nieminena ādas jakas mugurdaļa bija pārvērsta lupatās. Uz muguras trūka aptuveni divdesmit reiz divdesmit centimetru liela četrstūraina gabala. Tas šķita dīvaini. Sonijs Nieminens nevēlējās to komentēt.

Pēc tam policisti turpināja ceļu divsimt metrus līdz vasarnīcai. Viņa tur atrada pensionēto ostas strādnieku Ēbergu, kas tobrīd centās uzlikt šinu trīsdesmit sešus gadus vecā Kārla Magnusa Lundīna kājai; Lundīns bija visai slavenās Svāvelšes motokluba bandas prezidents.

Vienību komandēja policijas inspektors Nilss Henriks Juhan- sons. Viņš izkāpa no autobusa, sakārtoja siksnu un aplūkoja nožēlojamo radījumu zemē. Juhansons izteica klasisko policista repliku:

“Nu, kas mums te ir?”

Pensionētais jūrnieks pārtrauca savu darbošanos ar Mages Lundīna kāju un īsi paskatījās uz Juhansonu.

“Es jums zvanīju.”

“Jūs ziņojāt par šāvieniem?”

“Es ziņoju, ka dzirdēju šāvienu, devos to pārbaudīt un atradu šos abus. Viņam ir iešauts kājā, un viņš ir dabūjis pamatīgu kāvienu. Domāju, ka viņam vajadzēs ātro palīdzību.”

Ēbergs paskatījās uz operatīvo vienību.

“Ak tad jūs dabūjāt ciet to otru blēdi. Kad es te ierados, viņš gulēja atslēdzies, bet neizskatījās ievainots. Pēc brītiņa viņš atguvās un neparko negribēja palikt.”

Jerkers Holmbergs ar Sēderteljes policistiem ieradās notikuma vietā brīdī, kad no turienes aizbrauca ātrā palīdzība. Operatīvā vienība viņu īsi informēja par novēroto. Ne Lundīns, ne Nieminens nebija vēlējušies paskaidrot, kā viņi te gadījušies. Lundīns vispār nespēja runāt.

“Tātad divi baikeri ādas jakās, viens Harley Davidson, viena šauta brūce un neviena ieroča. Vai sapratu pareizi?” Holmbergs jautāja.

Vienības vadītājs Juhansons pamāja ar galvu. Holmbergs bridi domāja.

“Laikam jāpieņem, ka neviens no puišiem nav braucis šurp uz aizmugures sēdekļa.”

“Domāju, ka viņu aprindās to neuzskata par vīrišķīgu rīcību,” Juhansons atteica.

“Tādā gadījumā trūkst viena motocikla. Tā kā trūkst ari ieroča, mēs varam secināt, ka trešais jau ir pazudis no notikuma vietas.”

“Izklausās saprātīgi.”

“Bet rada loģistikas problēmu. Ja abi kungi no Svāvelšes ieradās katrs uz sava motocikla, trūkst vēl viena transportlīdzekļa, ar ko atbrauca trešā puse. Tā taču nevarēja aizlaisties ar savu braucamo un motociklu reizē. No Strengnēsas ceļa te ir labs gabals, ko iet.”

“Ja vien trešā puse nedzīvoja vasarnīcā.”

“Hm.” Jerkers Holmbergs norūca. “Tā piederēja mirušajam advokātam Bjūrmanam, kurš šobrīd pavisam noteikti te vairs nedzīvo.”

“Varēja būt ari ceturtā puse, kas aizbrauca ar mašīnu.”

“Bet kāpēc tādā gadījumā nebraukt kopā? Es pieņemu, ka te nav runa par Harley Davidson zādzību, lai cik iekārojams tas būtu.”

Viņš bridi domāja un tad lūdza inspektoru uzdot diviem policistiem pameklēt pamestu transportlīdzekli uz tuvākajiem meža ceļiem, apstaigāt apkārtējās mājas un apvaicāties, vai kāds nav manījis kaut ko neparastu.

“Šajā gadalaikā te nav daudz cilvēku,” sacīja vienības komandieris, tomēr apsolīja darīt, ko spēj.

Pēc tam Holmbergs atvēra neaizslēgtās namiņa durvis un iegāja iekšā. Uz virtuves galda viņš tūlīt atrada divas atlikušās mapes ar Bjūrmana savāktajiem materiāliem par Līsbetu Salanderi. Viņš apsēdās un apmulsis sāka tās šķirstīt.

Jerkeram Holmbergam veicās. Jau pusstundu pēc tam, kad policisti sāka apstaigāt maz apdzīvotās vasarnīcas, viņi satika septiņdesmit divus gadus veco Annu Viktoriju Hansoni, kas šajā pavasara dienā apkopa dārzu pie ceļa uz vasarnīcu rajonu. Jā, viņai esot laba redze. Jā, ap pusdienlaiku viņa manījusi ejam garām maza auguma meiteni tumšā jakā. Ap trijiem garām aizbraukuši divi cilvēki uz motocikliem. Motocikli briesmīgi rēkuši. Un īsi pēc tam uz viena motocikla pretējā virzienā aizbraukusi tā meitene. Tad ieradušās policijas mašīnas.

Kamēr Jerkers Holmbergs uzklausīja ziņojumus, vasarnīcā ieradās Kurts Svensons.

“Kas notiek?” viņš jautāja.

Jerkers Holmbergs drūmi vērās uz kolēģi.

“Es īsti nezinu, kā to izskaidrot,” viņš sacīja.

“Jerker, tu centies man iestāstīt, ka Līsbeta Salandere ieradās Bjūrmana vasarnīcā un vienatnē apstrādāja Svāvelšes motokluba dūžus?” Bublanskis jautāja klausulē. Viņa balss izklausījās saspringta.

“Njā, viņu taču ir trenējis Paolo Roberto…”

“Jerker, apklusti!”

“Ir tā. Magem Lundīnam ir sašauta kāja. Viņš riskē kļūt klibs. Lode ir izgājusi caur papēža kaula malu.”

“Katrā ziņā viņa nešāva galvā.”

“Acīmredzot nebija nepieciešams. Cik sapratu no Strengnēsas vienības, Lundīnam ir stipri savainota seja, lauzts žoklis un izsisti divi zobi. Ātrās palīdzības mediķi pieļāva smadzeņu satricinājumu. Neskaitot šāvienu kājā, viņam arī ļoti sāpējis vēders.”

“Kā Nieminenam?”

“Viņš nelikās ievainots. Bet večuks, kurš piezvanīja policijai, stāsta, ka, viņam ierodoties, Nieminens gulējis bez samaņas. Viņš nebijis runājams, taču pēc kāda laika atjēdzies un mēģinājis aizmukt, kad ieradusies Strengnēsas vienība.”

Bublanskis pirmo reizi kopš ilgāka laika bija pilnīgi bez valodas.

“Kāda dīvaina detaļa…” Jerkers Holmbergs iesāka.

“Vēl kas?”

“Es īsti nezinu, kā to pateikt. Nieminena ādas jaka… viņš taču brauca turp ar motociklu.”

“Jā?”

“Tā bija lupatās.”

“Kā tā - lupatās?”

“Tai trūkst viena gabala. Apmēram divdesmit reiz divdesmit centimetru fragmenta, kas izgriezts no mugurdaļas. Ar Svāvelšes motokluba logo.”

Bublanskis sarauca uzacis.

“Kāpēc lai Līsbeta Salandere izgrieztu gabalu no viņa jakas? Trofeja?”

“Man nav ne jausmas. Bet man kaut kas ienāca prātā,” Jerkers Holmbergs sacīja.

“Kas?”

“Magnusam Lundīnam ir liels vēders un blonda zirgaste. Viens no puišiem, kas nolaupīja Salanderes draudzeni Mirjamu Vu, bija blondīns ar alusvēderu un zirgasti.”

Līsbeta Salandere nebija piedzīvojusi tik reibinošu sajūtu, kopš pirms dažiem gadiem apciemoja Grona Lund atrakciju parku, lai izmēģinātu brīvo kritienu. Viņa izbrauca trīs reizes un būtu varējusi braukt vēl trīs, ja pietiktu naudas.

Līsbeta secināja, ka viena lieta ir braukt ar 125 kubikcentimetru vieglo Kawasaki, kas patiesībā bija tikai tāds krietni uzlabots mopēds, bet pavisam cita - kontrolēt 2450 kubikcentimetru Harley Davidson. Pirmie trīssimt metri pa Bjūrmana slikti uzturēto meža ceļu bija īsti amerikāņu kalniņi - viņa jutās kā dzīvs žiroskops. Divas reizes Līsbeta gandrīz nobrauca no ceļa un tikai pēdējā bridi savaldīja moci. Tas bija kā jāt uz panikas pārņemta aļņa.

Turklāt ķivere visu laiku spītīgi slīdēja uz acīm, lai gan viņa bija tur iebāzusi no Sonija Nieminena oderētās ādas jakas izgriezto gabalu.

Līsbeta neuzdrošinājās apstāties un sakārtot ķiveri, bažīdamās, ka nespēs noturēt motocikla svaru. Viņa bija par īsu, lai aizsniegtu zemi, un baidījās, ka motocikls apgāzīsies. Ja tā notiktu, viņa nemūžam nespētu to pacelt.

Tiklīdz Līsbeta nokļuva uz platākā grants ceļa, kas veda uz vasarnīcām, braukt kļuva vieglāk. Dažas minūtes vēlāk izgriezusies uz Strengnēsas ceļa, viņa uzdrošinājās ar vienu roku atlaist stūri un sakārtot ķiveri. Tad nospieda gāzes pedāli. Gabalu līdz Sēderteljei viņa pieveica rekordīsā laikā un sajūsmā smaidīja visu ceļu. īsi pirms Sēderteljes Līsbeta satika divas trafaretās automašīnas ar gaudojošām sirēnām.

Visprātīgāk, protams, būtu pamest moci jau Sēderteljē un ļaut Irēnei Neserei ar vilcienu doties uz Stokholmu, bet Līsbeta Salandere nespēja pretoties kārdinājumam. Viņa izgriezās uz E4 un uzņēma ātrumu. Viņa uzmanījās, lai nepārsniegtu atļauto ātrumu, nūjā, vismaz ne pārāk daudz, taču sajūta bija kā brīvajā kritienā. Tikai pie Elvšes Līsbeta nogriezās no šosejas un aizbrauca līdz izstāžu hallei, kur viņai izdevās apstāties, neapgāžot to nezvēru. Līsbeta ar lielām skumjām atstāja motociklu kopā ar ķiveri un Sonija Nieminena ādas jakas logo un kājām devās uz vilcienu. Viņa bija pamatīgi nosalusi. Līsbeta nobrauca vienu pieturu līdz Dienvidu stacijai, devās mājās uz Mūsebaki un ielīda vannā.

“Viņa vārds ir Aleksandrs Zalačenko,” Gunnars Bjerks sacīja. “Bet patiesībā viņš neeksistē. Jūs viņu neatradīsiet iedzīvotāju reģistrā.”

Zala. Aleksandrs Zalačenko. Beidzot vārds.

“Kas viņš ir, un kā viņu atrast?”

“Viņš nav cilvēks, kuru jūs gribētu satikt.”

“Ticiet man, es ļoti gribu viņu satikt.”

“Es tagad stāstīšu slepenu informāciju. Ja atklāsies, ka esmu jums to izpaudis, mani tiesās. Tas ir viens no lielākajiem noslēpumiem Zviedrijas aizsardzības sistēmā. Jums jāsaprot, kāpēc ir tik svarīgi, lai jūs garantētu man avota aizsardzību.”

“Es to jau izdarīju.”

“Jūs esat pietiekami vecs, lai atcerētos auksto karu.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Pie lietas.

“Aleksandrs Zalačenko piedzima 1940. gadā Staļingradā, Ukrainā, toreiz Padomju Savienībā. Kad viņš bija gadu vecs, sākās operācija Barbarossa un krievu ofensīva austrumu frontē. Abi Zalačenko vecāki gāja bojā karā. Vismaz tā Zalačenko domā. Viņš pats nezina, kas notika kara laikā. Viņa pirmās atmiņas ir no bērnunama Urālu kalnos.”

Mīkaels pamāja par zīmi, ka seko stāstam.

“Bērnunams atradās garnizona pilsētā, un to sponsorēja Sarkanā armija. Var sacīt, ka Zalačenko ļoti agri ieguva militāru izglītību. Tie taču bija staļinisma briesmīgākie gadi. Kopš Padomju Savienības krišanas ir nākuši gaismā daudzi dokumenti, kas liecina par dažādiem eksperimentiem, kuru mērķis bija pārvērst valsts audzinātos bāreņus īpaši apmācītos elites karavīros. Zalačenko bija tāds bērns.”

Mīkaels atkal pamāja.

“Tātad viņa biogrāfija īsumā. Piecu gadu vecumā viņu nodeva karaskolā. Izrādījās, ka Zalačenko ir ļoti apdāvināts. Piecpadsmit gadu vecumā, 1955. gadā, viņu pārcēla uz militāro skolu Novo- sibirskā, kur viņš kopā ar diviem tūkstošiem citu skolēnu triju gadu laikā izgāja krievu elites vienībai specnazam atbilstošu apmācību.”

“Skaidrs. Viņš bija drosmīgs bērns - karavīrs.”

“1958. gadā, astoņpadsmit gadu vecumā, viņu pārcēla uz Minsku, uz GRU speciālo skolu. Vai zināt, kas ir GRŪT’

“Jā.”

“Glavnoje razvedivateļnoje upravļeņije. Galvenā izlūkošanas pārvalde, kas tieši pakļauta armijas augstākajai virspavēlniecībai. GRU nedrīkst sajaukt ar VDK, kas bija civilā slepenpolicija.” “Zinu.”

“Džeimsa Bonda filmās par krievu spiegiem ārzemēs bieži iztēlo VDK aģentus. Patiesībā VDK galvenokārt bija režīma iekšējais drošības dienests, kas vadīja lēģerus Sibīrijā un šāva opozicionāriem pakausī Lubjankas cietuma pagrabos. Par spiegošanu un operācijām ārzemēs visbiežāk atbildēja GRU.”

“Tas pārvēršas par vēstures lekciju. Turpiniet.”

“Kad Aleksandram Zalačenko bija divdesmit gadu, viņš saņēma savu pirmo uzdevumu ārzemēs. Viņš devās uz Kubu. Tas bija mācību periods, un viņš joprojām bija tikai jaunākais leitnants. Taču nodzīvoja tur divus gadus un pieredzēja Kubas krīzi un iebrukumu Cūku līcī.”

“Jā.”

“1963. gadā Zalačenko atgriezās, lai turpinātu mācības Minskā. Pēc tam viņu nosūtīja vispirms uz Bulgāriju un tad uz Ungāriju. 1965. gadā Zalačenko paaugstināja par leitnantu un viņš saņēma pirmo lielo uzdevumu Rietumeiropā, Romā, kur dienēja divpadsmit mēnešus. Tas bija viņa pirmais uzdevums under cover. Tātad viņš bija civilais ar viltotu pasi un bez kontaktiem ar vēstniecību.”

Mīkaels pamāja ar galvu. Šis stāsts viņu nevilšus sāka aizraut.

“1967. gadā viņu pārvietoja uz Londonu. Tur Zalačenko noorganizēja kāda pārbēguša VDK aģenta slepkavību. Turpmākajos desmit gados viņš bija viens no GRU top aģentiem. Viņš piederēja īstajai uzticamo politisko kareivju elitei. Bija trenējies kopš bērnības. Tekoši runā vismaz sešās valodās. Zalačenko izlikās par žurnālistu, fotogrāfu, reklāmistu, jūrnieku… jebko. Viņš bija izdzīvošanas, maskēšanās un pēdu jaukšanas eksperts. Kontrolēja savus aģentus un organizēja vai veica savas operācijas. Vairākas no tām bija slepkavības, no kurām liels skaits tika īstenotas trešajās pasaules valstīs, taču runa bija ari par šantāžu, draudiem vai citiem uzdevumiem, ko noteica viņa priekšniecība. 1969. gadā Zalačenko kļuva par kapteini, 1972. gadā - par majoru, bet 1975. gadā - par apakšpulkvedi.”

“Kā Zalačenko nokļuva Zviedrijā?”

“Es pie tā nonākšu. Šo gadu laikā viņš bija mazliet korum- pējies un šur tur piesavinājies drusku naudas. Zalačenko stipri dzēra, un viņam bija pārāk daudz sieviešu. Priekšniecība to visu ievēroja, tomēr Zalačenko joprojām bija favorīts, tāpēc viņi uz šiem sīkumiem skatījās caur pirkstiem. 1976. gadā viņu nosūtīja uz Spāniju. Nav nepieciešams ieslīgt detaļās, bet viņš pamatīgi pietempās un izgāzās. Uzdevums cieta neveiksmi, un viņš piepeši krita nežēlastībā un tika nosūtīts mājās uz Krieviju. Zalačenko izvēlējās ignorēt pavēli un nokļuva vēl ļaunākā situācijā. GRU pavēlēja Madrides vēstniecības militārajam atašejam viņu sameklēt un vest pie prāta. Sarunas laikā kaut kas nopietni nogāja greizi, un Zalačenko nogalināja vēstniecības darbinieku. Pēkšņi viņam vairs nebija izvēles. Viņš bija nodedzinājis visus tiltus un nolēma izstāties.”

“Skaidrs.”

“Zalačenko Spānijā pameta dienestu un izkārtoja pēdas, kas šķietami veda uz Portugāli, bet pēc tam - uz kuģa katastrofu. Viņš ari publiskoja viltus norādes, kas vēstīja, ka viņš aizbēdzis uz ASV. Patiesībā Zalačenko izvēlējās pārbēgt uz visneiedomājamāko valsti Eiropā. Viņš devās uz Zviedriju, kur sazinājās ar Drošības policiju un pieprasīja patvērumu. Kas patiesībā bija diezgan gudri, jo iespēja, ka viņu te meklētu VDK vai GRU nāves vienība, bija ārkārtīgi niecīga.”

Gunnars Bjerks apklusa.

“Un?”

“Ko lai valdība dara, ja piepeši politisko patvērumu Zviedrijā meklē viens no Padomju Savienības īstajiem elites spiegiem? Tieši tobrīd pie varas bija nākusi labējā valdība, un patiesībā tas bija viens no pirmajiem jautājumiem, ko mēs pārrunājām ar jauno premjerministru. Tie politiskie gļēvuļi, protams, centās no Zalačenko ātri atkratīties, bet nevarēja taču sūtīt viņu mājās uz Padomiju - izceltos ārprātīga mēroga skandāls. Tāpēc viņu mēģināja sūtīt tālāk uz ASV vai Angliju, bet Zalačenko atteicās. Viņam nepatika ASV, bet Angliju viņš uzskatīja par valsti, kur Padomju Savienībai ir visaugstākā līmeņa izlūkošanas dienesta aģenti. Viņš negribēja arī braukt uz Izraēlu, jo viņam nepatika ebreji. Tātad Zalačenko bija izlēmis apmesties Zviedrijā.”

Tas viss izklausījās tik neticami, ka Mīkaels mirkli iedomājās, diezin vai Gunnars Bjerks viņam nepūš pīlītes.

“Viņš palika Zviedrijā?”

“Tieši tā.”

“Un tas nekad nav nācis atklātībā?”

“Daudzus gadus tas bija viens no stingrāk glabātajiem militārajiem noslēpumiem Zviedrijā. Lieta tā, ka Zalačenko mums ļoti noderēja. Kādu laiku septiņdesmito gadu beigās un astoņdesmito gadu sākumā viņš bija īsts dārgums starp pārbēdzējiem, ari starptautiskā skatījumā. Nekad agrāk nebija pārbēdzis kādas GRU elites vienības operatīvais vadītājs.”

“Tātad Zalačenko varēja pārdot informāciju?”

“Tieši tā. Viņš izspēlēja savas kārtis prasmīgi un sadalīja informāciju tā, lai tā nestu viņam lielāku labumu. Pietiekami daudz informācijas, lai mēs varētu identificēt aģentu NATO štābā Briselē. Nelegālu aģentu Romā. Spiegu loka kontaktpersonu Berlīnē. Algoto slepkavu, kuru viņš nolīga Ankarā vai Atēnās. Zalačenko īpaši daudz nezināja par Zviedriju, toties viņam bija informācija par operācijām ārzemēs, ko mēs savukārt varējām izdalīt ārvalstīm un saņemt par to citus pakalpojumus. Viņš bija īsta zelta bedre.”

“Citiem vārdiem sakot, jūs sākāt ar viņu sadarboties.”

“Mēs sagādājām Zalačenko jaunu identitāti, vajadzēja tikai pasi un mazliet naudas, un turpmāk viņš parūpējās par sevi pats. Tieši to viņš bija apmācīts darīt.”

Mīkaels bridi sēdēja klusēdams un apdomāja informāciju. Tad paskatījās uz Bjerku.

“Jūs man melojāt pagājušajā reizē, kad es te biju.”

"Kā tā?”

“Jūs apgalvojāt, ka satikāt Bjūrmanu Policijas šāvēju klubā astoņdesmitajos gados. Patiesībā jūs viņu satikāt daudz agrāk.” Gunnars Bjerks domīgi pamāja ar galvu.

“Tā bija automātiska reakcija. Tas ir slepeni, un man nebija nekāda iemesla sīki stāstīt, kā es satiku Bjūrmanu. Saistību es aptvēru tikai tad, kad jūs pajautājāt par Zaļu.”

“Pastāstiet, kas notika.”

“Man bija trīsdesmit trīs, un es biju nostrādājis Drošības policijā trīs gadus. Bjūrmans bija divdesmit sešus gadus vecs un tikko nolicis eksāmenus. Viņš bija ieguvis juriskonsulta vietu Drošības policijā. Patiesībā tā bija praktikanta vieta. Bjūrmans ir no Karlskrūnas, un viņa tēvs strādāja militārajā izlūkdienestā.” “Un?”

“Mēs ar Bjūrmanu patiesībā nebijām pietiekami kvalificēti, lai strādātu ar tāda mēroga cilvēku kā Zalačenko, bet viņš uzņēma ar mums sakarus vēlēšanu dienā 1976. gadā. Policijas pārvaldē nebija gandrīz nevienas dzīvas dvēseles - visi bija vai nu atvaļinājumā, vai devušies novērot vēlēšanas un tamlīdzīgi. Un tieši šajā mirklī Zalačenko nolēma ieiet Normalmes policijas iecirknī un paziņot, ka pieprasa politisko patvērumu un vēlas runāt ar kādu no Drošības policijas. Viņš nenosauca vārdu. Man bija dežūra, un es nospriedu, ka tā būs parasta bēgļu lieta, tāpēc paņēmu līdzi Bjūrmanu. Mēs satikām Zalačenko Normalmes policijas iecirknī.”

Bjerks paberzēja plakstiņus.

“Zalačenko mierīgi un lietišķi pastāstīja, kā viņu sauc, kas viņš ir un kur strādā. Bjūrmans rakstīja piezīmes. Pēc brīža apjēdzis, kas sēž manā priekšā, es gandrīz noģību. lād pārtraucu sarunu un zibenīgi aizvedu Zalačenko un Bjūrmanu no policijas iecirkņa. Es nezināju, ko iesākt, tāpēc pasūtīju numuru viesnīcā Continental iepretim Centrālajai stacijai un iebāzu viņu tur. Liku Bjūrmanam sēdēt sardzē, kamēr nokāpu uz reģistratūru un piezvanīju savam šefam.” Bjerks piepeši iesmējās. “Es bieži esmu domājis, ka mēs uzvedāmies kā pilnīgi amatieri. Bet kā nu bija, tā bija.”

“Kas bija jūsu šefs?”

“Tam nav nozīmes. Es nesaukšu vairāk vārdu.”

Mīkaels paraustīja plecus un likās mierā.

“Mēs ar priekšnieku sapratām, ka jāievēro vislielākā slepenība un jāiesaista pēc iespējas mazāk cilvēku. It īpaši Bjūrmanam nebūtu vajadzējis tikt šādai lietai ne tuvu - tā bija tālu virs viņa līmeņa -, bet, tā kā Bjūrmans jau zināja noslēpumu, bija labāk paturēt viņu nekā stāstīt visu vēl kādam. Un es pieņemu, ka tieši šī iemesla dēļ paturēja arī tādu junioru kā mani. Kopā mēs bijām septiņi ar Drošības policiju saistīti cilvēki, kas zināja par Zalačenko eksistenci.”

“Cik daudzi vispār zina par šo lietu?”

“No 1976. gada līdz deviņdesmito sākumam… kopumā apmēram divdesmit cilvēku valdībā, augstākajā militārajā vadībā un Drošības policijā.”

“Un pēc deviņdesmito sākuma?”

Bjerks paraustīja plecus.

“Tiklīdz Padomju Savienība izjuka, Zalačenko kļuva neinteresants.”

“Bet kas notika pēc tam, kad Zalačenko ieradās Zviedrijā?” Bjerks klusēja tik ilgi, ka Mīkaels sāka dīdīties.

“Godīgi sakot… Zalačenko bija veiksme, un mēs, iesaistītie, ar viņa palīdzību izveidojām savu karjeru. Nepārprotiet mani - tas bija arī pilna laika darbs. Mani izraudzīja par Zalačenko mentoru

Zviedrijā, un pirmajos desmit gados mēs tikāmies ja ne ik dienas, tad vismaz pāris reižu nedēļā. Tas bija nozīmīgajos gados, kad viņam bija daudz svaigas informācijas. Bet tikpat svarīgi bija turēt viņu grožos.”

“Kā jūs to domājat?”

“Zalačenko bija īsts sātans. Viņš varēja būt ārkārtīgi šarmants, bet reizē ari paranoisks un traks. Viņš periodiski žūpoja un tādās reizēs kļuva agresīvs. Es vairākkārt biju spiests naktī izpestīt Zalačenko no ķezas, kurā viņš bija iekūlies.”

“Piemēram…”

“Piemēram, Zalačenko aizgāja uz krogu, uzsāka strīdu un piekāva divus apsargus, kas centās viņu savaldīt. Viņš ir diezgan mazs un tievs, bet ļoti labi apmācīts tuvcīņā, ko diemžēl demonstrēja neveiksmīgās situācijās. Reiz man vajadzēja izpestīt viņu no policijas.”

“Izklausās, ka viņš ir traks. Viņš taču riskēja pievērst sev uzmanību. Tas neizklausās īpaši profesionāli.”

“Bet tāds nu viņš bija. Zalačenko nebija izdarījis nevienu noziegumu Zviedrijā un nebija aizturēts vai arestēts. Mēs sagādājām viņam zviedru pasi, identifikācijas karti un vārdu. Un kādā Stokholmas priekšpilsētā viņam bija dzīvoklis, par kuru maksāja Drošības policija. Zalačenko no Drošības policijas ari saņēma algu par to, ka pastāvīgi bija mūsu rīcībā. Bet mēs nevarējām aizliegt viņam iet uz krogu vai pīties ar sievietēm. Varējām tikai savākt mēslus aiz viņa. Tas bija mans uzdevums līdz 1985. gadam, kad es dabūju jaunu darbu un mans pēctecis pārņēma Zalačenko uzraudzību.”

“Un Bjūrmana loma?”

“Godīgi sakot, Bjūrmans bija apgrūtinājums. Viņš nebija īpaši gudrs - nepareizais cilvēks nepareizajā vietā. Tā taču bija tīrā nejaušība, ka viņš vispār tika iejaukts Zalačenko lietā. Viņš tajā iesaistījās tikai pašā pirmajā laikā, atsevišķos gadījumos, kad mums vajadzēja nokārtot dažas juridiskas formalitātes. Mans šefs atrisināja Bjūrmana problēmu.”

“Kā?”

“Visvienkāršākajā veidā. Bjūrmans dabūja darbu ārpus policijas, tuvu stāvošā advokātu birojā…”

“Klangs un Reine.”

Gunnars Bjerks asi paskatījās uz Mīkaelu. Tad pamāja ar galvu. “Bjūrmans nav īpaši talantīgs, bet viņš labi tika galā. Gadu gaitā viņš no Drošības policijas saņēma uzdevumus, sīkas izmeklēšanas un tamlīdzīgi. Tādējādi arī viņa karjera savā ziņā balstījās uz Zalačenko.”

“Un kur Zala ir šobrīd?”

Bjerks mirkli vilcinājās.

“Nezinu. Mūsu kontakti pārtrūka pēc 1985. gada, un es neesmu viņu saticis gandrīz divpadsmit gadu. Pēdējais, ko dzirdēju, - viņš pametis Zviedriju 1992. gadā.”

“Acīmredzot ir atgriezies. Viņš ir bijis saistīts ar ieročiem, narkotikām un sieviešu tirdzniecību.”

“Es nemaz nebrīnos.” Bjerks nopūtās. “Bet jūs jau droši nezināt, vai tas ir tas pats Zala vai cits."

“Iespēja, ka šajā lietā parādītos divi Zaļas, ir mikroskopiska. Kāds bija viņa zviedru vārds?”

Bjerks raudzījās uz Mīkaelu.

“To es neatklāšu.”

“Nemēģiniet izvairīties.”

“Jūs gribējāt zināt, kas ir Zala. Es pastāstīju. Bet negrasos dot jums pēdējo fragmentu, pirms nebūšu drošs, ka ievērojat vienošanos.”

“Zala, visticamāk, ir izdarījis trīs slepkavības, un policija meklē neīsto cilvēku. Ja domājat, ka es grasos iztikt bez Zaļas vārda, jūs kļūdāties.”

“Kā jūs zināt, ka Līsbeta Salandere nav slepkava?”

“Zinu.”

Gunnars Bjerks uzsmaidīja Mīkaelam. Piepeši viņš jutās daudz drošāk.

“Es domāju, ka Zala ir slepkava,” Mīkaels sacīja.

“Aplam. Zala nevienu nav nošāvis.”

“Kā jūs to zināt?”

“Tāpēc, ka viņš šobrīd ir sešdesmit piecus gadus vecs invalīds. Viņam ir amputēta kāja un grūti pārvietoties. Zalačenko nav šaudīdamies skraidījis pa Odina laukumu un Enšēdi. Lai kādu nogalinātu, viņam jāpasūta invalīdu transports.”

Mālina Ēriksone pieklājīgi uzsmaidīja Sonjai Mūdigai.

“Par to jums jājautā Mīkaelam.”

“Skaidrs.”

“Es nevaru apspriest ar jums viņa pētījumus.”

“Bet ja tas vīrietis, ko sauc par Zaļu, ir iespējamais vainīgais…”

“Jums par to jārunā ar Mīkaelu,” Mālina atkārtoja. “Es varu palīdzēt ar informāciju par Dāga Svensona darbu, bet nevaru stāstīt par mūsu pētījumiem.”

Sonja Mūdiga nopūtās.

“Es sapratu principu. Ko jūs varat pastāstīt par cilvēkiem šajā sarakstā?”

“Tikai to, ko Svensons raksta; neko par avotiem. Bet laikam varu pateikt tik daudz, ka Mīkaels ir pārbaudījis apmēram duci no šī saraksta un viņus izsvītrojis. Varbūt tas palīdz.”

Sonja Mūdiga šaubīgi pamāja ar galvu. Nē, nepalīdz vis. Policijai viņi noteikti jāapciemo un formāli jānopratina. Tiesnesis. Trīs advokāti. Vairāki politiķi un žurnālisti… un kolēģi. Tas būs jautri. Sonja Mūdiga saprata, ka policijai būtu vajadzējis ķerties pie šī saraksta jau nākamajā dienā pēc slepkavībām.

Viņas skatiens pievērsās kādam vārdam sarakstā. Gunnars Bjerks.

“Šim cilvēkam nav adreses.”

“Nē.”

“Kāpēc?”

“Viņš strādā Drošības policijā, un viņam ir slepena adrese. Lai gan šobrīd Bjerks ir slimības atvaļinājumā. Dāgam Svensonam neizdevās viņu atrast.”

“Un jums izdevās?” Sonja Mūdiga pasmaidīja.

“Jautājiet Mīkaelam.”

Sonja vēroja sienu iepretim Dāga Svensona rakstāmgaldam. Viņa domāja.

“Vai drīkstu uzdot personisku jautājumu?”

“Lūdzu.”

“Kā jūs domājat, kas nogalināja jūsu draugus un advokātu Bjūrmanu?”

Mālina Ēriksone klusēja. Viņa vēlējās, kaut Mīkaels būtu šeit un tiktu galā ar šiem jautājumiem. Bija nepatīkami, ka viņu iztaujā policiste, lai gan viņa ne pie kā nebija vainīga. Vēl nepatīkamāk bija tas, ka viņa nevarēja skaidri izstāstīt, tieši ko Millennium atklājis. Tad viņa izdzirdēja aiz muguras Ērikas Bergeres balsi.

“Mēs pieņemam, ka slepkavību nolūks bija aizkavēt kādu no Dāga Svensona atklājumiem. Bet mēs nezinām, kas šāva. Mīkaels ir pievērsies nepazīstamajai personai, kuru mēdz dēvēt par Zaļu.”

Sonja Mūdiga pagriezās un uzlūkoja Millennium galveno redaktori. Ērika sniedza Mālinai un Sonjai divas kafijas krūzītes. Tās rotāja arodbiedrību un Kristīgo demokrātu logo. Ērika pieklājīgi pasmaidīja. Tad iegāja savā kabinetā.

Viņa iznāca ārā pēc trim minūtēm.

“Sonja, tikko zvanīja jūsu šefs. Jums esot izslēgts mobilais. Jums tūlīt jāpiezvana.”

Notikumi pie Bjūrmana vasarnīcas pēcpusdienā rosināja drudžainu aktivitāti. Tika izziņota trauksme, ka Līsbeta Salandere beidzot parādījusies pie apvāršņa. Visticamāk, viņa brauca ar Harley Davidson, kas piederēja Magem Lundīnam. Ziņojumam bija pievienots brīdinājums, ka Salandere ir bruņota un sašāvusi cilvēku pie vasarnīcas Stallarholmenas apkaimē.

Policija uzstādīja posteņus pie Strengnēsas un Mariefredas, kā arī visiem ceļiem, kas veda uz Sēdertelji. Vakarā vairākas stundas pārbaudīja vilcienus starp Sēdertelji un Stokholmu. Tomēr neatrada nevienu maza auguma meiteni ne ar Harley Davidson, ne bez tā.

Tikai ap septiņiem vakarā kāda policijas mašīna pie Stokholmas izstāžu halles Elvšē pamanīja tur pamestu HD, kas novirzīja meklēšanu no Sēderteljes uz Stokholmu. Policisti no Elvšes ari ziņoja, ka atrasts ādas jakas fragments ar Svāvelšes motokluba logo. Izdzirdējis par šo atradumu, kriminālinspektors Bublanskis atstūma brilles uz pieres un neapmierināti vēroja tumsu aiz kabineta loga Kungsholmenā.

Diena bija pārpilna ar tumsu. Salanderes draudzenes nolaupīšana, Paolo Roberto iejaukšanās, pēc tam dedzināšana un Sēderteljes mežos aprakts līķis. Un beidzot neizprotamais haoss Stallarholmenā.

Bublanskis izgāja lielajā darba telpā un vēroja Stokholmas un apkārtnes karti. Viņa skatiens pēc kārtas pievērsās Stallarholme- nai, Nīkvamai, Svāvelšei un beidzot Elvšei, četrām vietām, kas dažādu iemeslu dēļ kļuvušas ļoti aktuālas. Viņš pievērsa skatienu Enšēdei un nopūtās. Bublanskim bija nelāga sajūta, ka policija atrodas vairākus kilometrus tālu no notikumiem. Patiesībā viņš neko nesaprata. Lai ko Enšēdes slepkavības nozīmēja, tās bija krietni sarežģītākas, nekā viņi sākumā domājuši.

Mīkaels Blumkvists neko nezināja par Stallarholmenas drāmu. Viņš atstāja Smodālari ap trijiem pēcpusdienā. Apstājās benzīna uzpildes stacijā un iedzēra kafiju, cenzdamies izprast šo stāstu.

Mīkaels dusmojās. Viņš bija no Bjerka ieguvis tik daudz detaļu, ka gluži vai apstulba, tomēr Bjerks bija kategoriski atteicies pastāstīt pēdējo fragmentu par Zalačenko zviedru identitāti. Mīkaels jutās apmuļķots. Piepeši stāsts bija galā, un Bjerks spītīgi atteicās izstāstīt nobeigumu.

“Mums ir vienošanās,” Mīkaels uzstāja.

“Un es izpildīju savu daļu. Pastāstīju, kas ir Zalačenko. Ja gribat citu informāciju, mums jāslēdz jauna vienošanās. Man vajag garantijas, ka mans vārds netiks minēts un nebūs nekādu negatīvu seku.”

“Kā gan es varētu sniegt tādas garantijas? Es nevadu policijas izmeklēšanu, un viņi agri vai vēlu tiks jums klāt.”

“Es nebaidos no izmeklēšanas. Man vajag garantijas, ka jūs nekad nerakstīsiet par manu saistību ar prostitūtām.”

Mīkaels pamanīja, ka Bjerks ir vairāk noskaņots slēpt savu saistību ar seksa tirdzniecību nekā faktu, ka atklājis slepenu dienesta informāciju. Tas šo to izteica par viņa personību.

“Es jau apsolīju, ka nerakstīšu ne vārda pārjums šajā sakarā.” “Bet tagad es gribu garantijas, ka jūs vispār nerakstīsiet par mani saistībā ar Zalačenko stāstu.”

Tādas garantijas Mīkaels negrasījās dot. Viņš varēja izmantot Bjerku kā anonīmu avotu saistībā ar Zalačenko biogrāfiju, taču nevarēja garantēt pilnīgu anonimitāti. Beidzot viņi vienojās dažas dienas padomāt, pirms atgriezīsies pie šīs sarunas.

Stāvēdams uzpildes stacijā un dzerdams kafiju no papīra glāzītes, Mīkaels juta, ka viņam kaut kas ir pašā deguna priekšā. Viņš bija tik tuvu tam, ka varēja nojaust apveidus, taču nespēja iegūt asumu. Tad viņš atjēdzās, ka ir vēl kāds cilvēks, kurš varbūt spētu apgaismot šo stāstu. Mīkaels patiesībā atradās diezgan tuvu Eštas rehabilitācijas centram. Viņš ieskatījās pulkstenī, steidzīgi piecēlās un devās apciemot Holgeru Palmgrēnu.

Gunnars Bjerks jutās nervozs. Pēc tikšanās ar Mīkaelu Blumkvistu viņš bija pilnīgi pārguris. Mugura sāpēja stiprāk nekā jebkad. Viņš iedzēra trīs pretsāpju tabletes un bija spiests iet apgulties uz dīvāna dzīvojamā istabā. Domas malās pa galvu. Pēc kādas stundas Bjerks piecēlās, uzvārīja ūdeni un paņēma Lipton tējas maisiņus. Viņš apsēdās pie virtuves galda un iegrima domās.

Vai Mīkaelam Blumkvistam varēja uzticēties? Viņš bija izspēlējis savas kārtis un tagad bija Blumkvista varā. Tomēr viņš bija pataupījis svarīgāko informāciju. Zaļas identitāti un īsto lomu notikumos. Viņam piedurknē vēl bija izšķirošā kārts.

Nolāpīts, kā viņš bija iekūlies šajā putrā? Bjerks nebija nekāds noziedznieks. Vienkārši bija samaksājis dažām prostitūtām. Viņš bija vecpuisis. Tā sasodītā sešpadsmitgadniece pat neizlikās, ka jūt kādas simpātijas. Viņa skatījās uz Bjerku ar riebumu.

Stulbā mauka! Ja viņa nebūtu bijusi tik jauna. Ja viņai būtu vismaz pāri par divdesmit, tad tas neizskatītos tik ļauni. Ja tas nāks gaismā, plašsaziņas līdzekļi viņu noslaktēs. Arī Blumkvists viņu nicināja. Viņš pat necentās to slēpt.

Zalačenko.

Suteners. Kāda ironija. Viņš bija kniebies ar Zalačenko maukām. Kaut gan Zalačenko bija pietiekami gudrs, lai turētos ēnā.

Bjūrmans un Salandere.

Un Blumkvists.

Izeja.

Pēc vairāku stundu pārdomām Bjerks aizgāja uz savu darbistabu un sameklēja lapiņu ar telefona numuru, ko bija paņēmis, kad šonedēļ iegriezās darbā. Tas nebija vienīgais, ko viņš noklusēja Mīkaelam Blumkvistam. Bjerks precīzi zināja, kur Zalačenko atrodas, bet nebija runājis ar viņu divpadsmit gadus. Viņam nebija vēlēšanās to vēl kādreiz darīt.

Bet Zalačenko bija slīpēts sātans. Viņš saprastu problēmu. Viņš spētu pazust no zemes virsas. Aizbraukt uz ārzemēm un doties pensijā. īstā katastrofa taču notiktu, ja Zalačenko arestētu. Tad sabruktu viss.

Bjerks ilgi vilcinājās, pirms pacēla klausuli un sastādīja numuru.

“Labdien. Te Svens Jānsons,” viņš sacīja. Šo segvārdu Bjerks nebija izmantojis ilgu laiku. Zalačenko tūlīt viņu atcerējās.

28.         NODALA

Trešdiena, 6. aprīlis-ceturtdiena, 7. aprīlis

Bublanskis astoņos vakarā satikās ar Sonju Mūdigu pie kafijas tases un sviestmaizes kafejnīcā Waynes Vāsagātanā. Sonja nekad nebija redzējusi savu priekšnieku tik drūmu. Viņš atstāstīja visu, kas noticis dienas gaitā. Sonja ilgi klusēja. Beidzot viņa pastiepa plaukstu un uzlika to uz Bublanska savilktās dūres. Tā bija pirmā reize, kad viņa Bublanskim pieskārās un darīja to aiz tīras draudzības. Viņš skumji pasmaidīja un tikpat biedriski paplikšķināja viņai pa roku.

“Man laikam vajadzētu iet pensijā,” viņš sacīja.

Sonja viņam iecietīgi uzsmaidīja.

“Šī izmeklēšana irst pa vīlēm,” viņš turpināja. “Es ziņoju Ekstrēmam par visu, kas šodien noticis, un viņš man tikai norādīja: “Dari, kā uzskati par labāku.” Izskatās, ka viņš ir pilnīgi paralizēts.”

“Es negribu runāt sliktu par augstākstāvošiem, bet, kas attiecas uz mani, Ēkstrems var iet ellē.”

Bublanskis pamāja.

“Formāli tu esi atjaunota izmeklēšanā. Man ir aizdomas, ka viņš neatvainosies.”

Sonja paraustīja plecus.

“Šobrīd man ir sajūta, ka visa izmeklēšana esam tikai tu un es,” Bublanskis turpināja. “Faste priekšpusdienā aiznesās pilnīgi pārskaities, un visu dienu viņa mobilais ir izslēgts. Ja viņš rit nerādīsies, laikam vajadzēs izsludināt meklēšanu.”

“Faste mierīgi var turēties tālāk no izmeklēšanas. Kas notiks ar Niklasu Ēriksonu?”

“Nekas. Es gribēju viņu arestēt un celt apsūdzību, bet Ēkstrems neriskēja. Mēs izmetām Ēriksonu ārā, un es aizbraucu parunāt nopietnu vārdu ar Draganu Armanski. Mēs esam pārtraukuši sadarbību ar Milton Security, kas diemžēl nozīmē ari to, ka zaudējam Soniju Būmanu. Žēl. Viņš bija labs policists.”

“Kā Armanskis to visu uztvēra?”

“Viņš bija satriekts. Interesantākais tas, ka…”

“Kas?”

“Armanskis sacīja, ka Salanderei Ēriksons nekad neesot paticis. Viņš atcerējās, ka Salandere pirms pāris gadiem teikusi, ka Ēriksonu vajadzētu atlaist no darba. Viņa sacījusi, ka Ēriksons ir īsts maita, bet nepaskaidrojusi, kāpēc. Armanskis, protams, nedarīja, kā viņa ieteikusi.”

“Skaidrs.”

“Kurts vēl ir Sēderteljē. Viņi tūlīt veiks kratīšanu Kārla Magnusa Lundīna mājās. Jerkers ir aizņemts ar vecā karātavu putna Keneta jeb “Klaidoņa” Gustafsona atrakšanu pie Nīkvarnas. Un, pirms es nācu šurp, viņš piezvanīja vēlreiz un pastāstīja, ka arī otrajā kapā esot līķis. Spriežot pēc drēbēm - sieviete. Viņa tur laikam gulējusi ilgāku laiku.”

“Meža kapsēta. Jā, izskatās, ka šī ir riebīgāka lieta, nekā sākumā domājām. Pieņemu, ka mēs neturam Salanderi aizdomās par slepkavību Nīkvarnā.”

Bublanskis pasmaidīja pirmo reizi vairāku stundu laikā.

“Nē. No tās viņa laikam jāatbrīvo. Bet viņa noteikti ir bruņota un sašāva Lundīnu.”

“Es pamanīju, ka viņa šāva kājā, nevis galvā. Mages Lundīna gadījumā tā varbūt nav tik liela atšķirība, bet mēs pieņēmām, ka tas, kurš paveicis slepkavības Enšēdē, ir izcils šāvējs.”

“Sonja… tas ir pilnīgi absurdi. Mage Lundīns un Sonijs Nieminens ir divi nežēlīgi recidīvisti ar garu sodāmību sarakstu. Lundīns gan ir pieņēmies svarā un nav labākajā formā, taču viņš ir bīstams. Un Nieminens ir brutāls sātans, no kura vajadzētu baidīties lieliem, stipriem večiem. Es vienkārši nespēju aptvert, kā gan tāda maza, sīka meitene kā Salandere varēja viņus tā apstrādāt. Lundīns ir nopietni savainots.”

“Hmm.”

“Ne jau tas, ka viņš nebūtu to pelnījis. Bet es vienkārši nesaprotu, kā tas notika."

“Būs jāpajautā, kad Salanderi atradīsim. Dokumenti taču pierāda viņas agresivitāti.”

“Es katrā ziņā nemaz nespēju iztēloties, kas notika vasarnīcā. Ar tiem abiem pat Kurts Svensons baidītos tikties aci pret aci. Un Kurts Svensons nav nekāds nīkulis.”

“Jautājums ir: vai viņai bija iemesls uzbrukt Lundīnam un Nieminenam?”

“Vientuļa meitene ar diviem psihopātiem un idiotiem pamestā vasarnīcā. Es varu gan iedomāties šādu vai tādu iemeslu,” Bublanskis sacīja.

“Vai viņai kāds varēja palīdzēt? Vai tur varēja būt vēl kāds?” “Tehniskajā apskatē nekas par to neliecina. Salandere ir bijusi vasarnīcā. Tur bija kafijas tasīte. Un vēl mums ir septiņdesmit divus gadus vecā Anna Viktorija Hansone, viņa ir tāda kā apkaimes dežurante un ievēro itin visus. Viņa apzvēr, ka redzējusi tikai Salanderi un abus kungus no Svāvelšes.”

“Kā Salandere iekļuva vasarnīcā?”

“Ar atslēgu. Pieņemu, ka viņa to dabūja Bjūrmana dzīvoklī. Atceries….”

“…pārgriezto lenti. Jā. Jaunā dāma ir centīga.”

Sonja Mūdiga dažas sekundes bungoja ar pirkstiem pa galdu un tad pievērsās citam jautājumam.

“Vai tas ir noskaidrots, ka Lundīns piedalījās Miijamas Vu nolaupīšanā?”

Bublanskis pamāja ar galvu.

“Paolo Roberto izskatīja mapi ar trim dučiem baikeru. Viņš tūlīt un bez šaubīšanās norādīja uz Lundīnu. Viņš apgalvo, ka šo vīrieti redzējis pie noliktavas Nīkvarnā.”

“Un Mīkaels Blumkvists?”

“Nevaru dabūt viņu rokā. Viņš neatbild uz zvanu.”

“Labi. Lundīns atbilst uzbrucēja pazīmēm Lundagātanā. Tātad varam secināt, ka Svāvelšes motoklubs kādu laiku ir medījis Salanderi. Kāpēc?”

Bublankis noplātīja rokas.

“Vai Salandere šo laiku, kamēr viņu meklēja, ir dzīvojusi Bjūrmana vasarnīcā?” Sonja Mūdiga jautāja.

“Man arī tas ienāca prātā. Bet Jerkers tā nedomā. Neizskatoties, ka vasarnīca pēdējā laikā būtu apdzīvota, un lieciniece apgalvo, ka Salandere tur ieradusies šodien.”

“Kāpēc viņa turp devās? Šaubos, ka viņa būtu norunājusi tikšanos ar Lundīnu.”

“Diezin vai. Viņa droši vien devās turp kaut ko sameklēt. Un mēs atradām tikai mapes, kas varētu būt paša Bjūrmana savāktā informācija par Līsbetu Salanderi. Visi iespējamie materiāli no sociālā dienesta, bāriņtiesas un seni skolas papīri. Bet tur trūkst vairāku mapju. Uz muguriņām ir cipari. Mums ir 1, 4 un 5.” “Trūkst 2 un 3.”

“Un varbūt vēl kādas ar lielāku numuru.”

“Tad rodas jautājums: kāpēc lai Salandere meklētu informāciju pati par sevi?”

“Varu iedomāties divus iemeslus. Vai nu viņa grib noslēpt, ko Bjūrmans par viņu uzrakstījis, vai arī vēlas kaut ko noskaidrot. Bet ir vēl viens jautājums.”

“Jā?"

“Kāpēc lai Bjūrmans veiktu tik pamatīgu izpēti un paslēptu to vasarnīcā? Izskatās, ka Salandere ir atradusi to bēniņos. Bjūrmans bija viņas aizbildnis, un viņa uzdevums bija rūpēties par meitenes finansēm un tā tālāk. Bet, spriežot pēc mapēm, viņš ir bijis pilnīgi apsēsts ar Salanderes dzīves pētīšanu.”

“Bjūrmans aizvien vairāk izskatās pēc ļoti šaubīga tipa. Šodien es par to iedomājos, kad pārskatīju prostitūtu klientu sarakstu Millennium redakcijā. Piepeši man likās, ka ieraudzīšu tur viņa vārdu.”

“Laba doma. Bjūrmanam bija liela vardarbīgas pornogrāfijas kolekcija, ko tu atradi viņa datorā. Par to ir vērts padomāt. Vai kaut ko atradi?”

“īsti nezinu. Mīkaels Blumkvists pārbauda šo sarakstu, bet tā meitene, Mālina Ēriksone no Millennium, apgalvo, ka viņš neesot atradis neko interesantu. Ja… man tev kaut kas jāsaka.”

“Kas?”

“Es nedomāju, ka Salandere to ir izdarījusi. Nu, Enšēdē un Odina laukumā. Kad sākām, es biju tikpat pārliecināta kā visi pārējie, bet tagad tam vairs neticu. Un īsti nevaru izskaidrot, kāpēc.”

Bublanskis pamāja ar galvu. Viņš apjauta, ka ir vienisprātis ar Sonju Mūdigu.

Blondais milzis nervozi staigāja šurpu turpu pa Mages Lundīna māju Svāvelšē. Viņš apstājās pie virtuves loga un raudzījās uz ceļu. Tiem abiem šobrīd vajadzēja būt jau atpakaļ. Viņš juta pakrūtē graužam nemieru. Kaut kas nebija lāgā.

Turklāt viņam nepatika vienam atrasties Mages Lundīna mājās. Tā bija sveša vieta. Blakus viņa istabai augšstāvā bija pažobele, un mājā visu laiku nepatīkami knakšķēja. Viņš mēģināja atvairīt nelāgo sajūtu. Blondais milzis zināja, ka tās ir muļķības, taču viņam nekad nebija paticis palikt vienatnē. Viņš nemaz nebaidījās no cilvēkiem ar miesu un asinīm, bet tukšās lauku mājās bija kaut kas neaprakstāmi riebīgs. Daudzas skaņas rosināja fantāziju. Viņš nespēja atbrīvoties no sajūtas, ka pa durvju spraugu viņu vēro kaut kas tumšs un ļauns. Lāgiem šķita, ka viņš dzird elpu.

Bērnībā blondo milzi ķircināja par bailēm no tumsas. Tas ir, ķircināja līdz brīdim, kad viņš stingri sodīja savus vienaudžus un dažkārt arī ievērojami vecākos biedrus, kas šādi izklaidējās. Viņam padevās sodīšana.

Tomēr tas bija mulsinoši. Milzis ienīda tumsu un vientulību. Viņš ienīda būtnes, kas apdzīvoja tumsu un vientulību. Viņš vēlējās, kaut Lundīns atgrieztos mājās. Lundīna klātbūtne radītu līdzsvaru, pat ja viņi nepārmītu ne vārda vai neatrastos vienā telpā. Viņš dzirdētu reālas skaņas un kustības un zinātu, ka tuvumā ir cilvēki.

Milzis mēģināja aizdzīt nepatīkamās sajūtas, spēlējot diskus stereoatskaņotājā, un nervozi centās sameklēt kaut ko lasāmu Lundīna plauktos. Diemžēl Lundīna intelektuālā apdāvinātība nebija neko liela un milzim bija jāiztiek ar motožumālu kolekciju, vīriešu žurnāliem un nobružātiem kabatas formāta detektīviem, kas viņam nekad nebija patikuši. Vientulība šķita vēl klaustro- fobiskāka. Viņš kādu brīdi tīrīja un eļļoja ieroci, ko glabāja savā somā, - šai nodarbei bija terapeitiski mierinoša iedarbība.

Beidzot milzis vairs nespēja uzturēties mājā. Viņš izmeta īsu loku pagalmā, lai ieelpotu svaigu gaisu. Viņš turējās pa gabalu no kaimiņmājām, bet nostājās tā, lai varētu vērot gaišos logus, aiz kuriem bija cilvēki. Stāvot pavisam mierīgi, varēja dzirdēt tālas mūzikas skaņas.

Grasīdamies atgriezties Lundīna koka namā, blondais milzis sajuta ārkārtīgi lielu nepatiku un, sirdij dauzoties, ilgi stāvēja uz kāpnītēm, līdz nokratīja netīksmi un apņēmīgi atvēra durvis.

Pulksten septiņos viņš nokāpa lejā un ieslēdza televizoru, lai pavērotu ziņas TV4. Viņš apstulbis noskatījās ziņu pieteikumus un pēc tam sižetu par apšaudi pie vasarnīcas Stallarholmenā. Tas bija dienas lielākais jaunums.

Milzis uzskrēja augšstāva viesu istabā un sabāza savas mantas somā. Pēc divām minūtēm viņš izgāja pa duram un iedarbināja balto volvo.

Viņam izdevās nozust pēdējā bridi. Tikai dažus kilometrus no Svāvelšes viņš satapa divas policijas mašīnas ar bākugunīm ceļā uz ciemu.

Mīkaelam Blumkvistam pēc lielām pūlēm izdevās sastapt Holgeru Palmgrēnu ap sešiem trešdienas vakarā. Pūles bija jāpieliek, lai pierunātu personālu viņu ielaist. Viņš uzstāja tik apņēmīgi, ka atbildīgā māsiņa piezvanīja Dr. A. Sivarnandanam, kas acīmredzot dzīvoja netālu no slimnīcas. Sivamandans ieradās jau pēc piecpadsmit minūtēm un ņēma neatlaidīgo žurnālistu savā pārziņā. Sākumā viņš izturējās pavisam noraidoši. Pēdējās divās nedēļās vairāki žurnālisti bija sameklējuši Holgeru Palmgrēnu un gandrīz izmisīgiem paņēmieniem centušies iegūt kādu viņa izteikumu. Palmgrēns pats spītīgi atteicās pieņemt šādus apmeklētājus, un personālam bija stingri pavēlēts nevienu neielaist.

Arī Sivamandans ar lielām bažām bija sekojis notikumu attīstībai. Viņu biedēja Līsbetai Salanderei veltītie virsraksti masu saziņas līdzekļos, un viņš pamanīja, ka viņa pacients ir ieslīdzis dziļā depresijā, ko (pēc Sivarnandana domām) izraisīja Palmgrēna nespēja neko iesākt. Palmgrēns bija pārtraucis rehabilitāciju un pavadīja dienas, lasot avīzes un sekojot Līsbetas medībām televīzijā. Pārējā laikā viņš sēdēja savā istabā, iegrimis domās.

Mīkaels spītīgi stāvēja pie Sivarnandana galda un skaidroja, ka viņš nekādā gadījumā nevēlas Holgeru Palmgrēnu apgrūtināt un viņa mērķis nav iegūt interviju. Viņš stāstīja, ka ir meklēšanā izsludinātās Līsbetas Salanderes labs draugs, ka apšauba meitenes vainu un izmisīgi meklē informāciju, kas varētu izskaidrot dažus jautājumus viņas pagātnē.

Dr. Sivarnandanu bija grūti aizkustināt. Mīkaels bija spiests apsēsties un sīki izskaidrot savu lomu šajā drāmā. Tikai pēc pusstundu ilgām sarunām Sivamandans padevās. Viņš lūdza Mīkaelu pagaidīt un uzkāpa augšā pie Holgera Palmgrēna apjautāties, vai viņš pieņems apmeklētāju.

Sivamandans atgriezās pēc desmit minūtēm.

“Viņš ir ar mieru tikties. Ja viņam nepatiksiet, viņš jūs izmetīs ārā. Jūs nedrīkstat viņu intervēt vai kaut ko publicēt par šo tikšanos.”

“Es apsolu, ka nerakstīšu ne rindiņas.”

Holgeram Palmgrēnam bija maza istabiņa ar gultu, kumodi, galdu un dažiem krēsliem. Viņš bija sirms un kārns, putnubiedēk- lim līdzīgs večuks ar acīm redzamām līdzsvara problēmām, tomēr piecēlās, kad Mīkaelu ieveda istabā. Palmgrēns nesniedza roku, bet norādīja uz krēslu pie mazā galdiņa. Mīkaels apsēdās. Dr. Sivar- nandans palika istabā. Sākumā Mīkaelam bija grūti saprast, ko Palmgrēns šļupst.

“Kas jūs tāds esat, ka saucaties par Līsbetas draugu, un ko jūs gribat?”

Mīkaels atzvila krēslā. Viņš mirkli domāja.

“Holger, jums nav man nekas jāstāsta. Bet es lūdzu jūs uzklausīt, kas man sakāms, pirms nolemsiet izmest mani ārā.”

Palmgrēns īsi pamāja un aizšļūca līdz krēslam, kas stāvēja iepretim Mīkaelam.

“Es pirmo reizi satiku Līsbetu aptuveni pirms diviem gadiem. Nolīgu viņu, lai viņa izpēta man kādu tematu, par kuru nedrīkstu sīkāk stāstīt. Viņa mani apciemoja vietā, kur es uz laiku biju apmeties, un mēs vairākas nedēļas strādājām kopā.”

Mīkaels apsvēra, cik daudz varētu Palmgrēnam stāstīt. Viņš nolēma turēties pēc iespējas tuvāk patiesībai.

“Šajā laikā notika divas lietas. Pirmkārt, Līsbeta izglāba man dzīvību. Otrkārt, mēs uz laiku kļuvām par ļoti labiem draugiem. Es viņu iepazinu, un viņa man ļoti iepatikās.”

Neizplūstot detaļās, Mīkaels pastāstīja par attiecībām ar Līsbetu un par to, kā tās piepeši beigušās pirms gada Ziemassvētkos, kad Līsbeta nozuda ārzemēs.

Pēc tam viņš sāka stāstīt par savu darbu Millennium, par to, kā nogalināti Dāgs Svensons un Mia Bergmane un viņš piepeši ievilkts slepkavas medībās.

“Es saprotu, ka pēdējā laikā jūs ir apgrūtinājuši žurnālisti un avīzes ir publicējušas muļķību pēc muļķības. Es varu tikai apgalvot, ka neesmu ieradies šeit pēc materiāla kārtējam rakstam. Es te esmu Līsbetas dēļ, kā viņas draugs. Laikam šobrīd esmu viens no ļoti nedaudziem cilvēkiem visā valstī, kas nešaubīdamies un bez slepeniem nolūkiem nostājušies viņas pusē. Es ticu, ka viņa nav vainīga. Domāju, ka aiz šīm slepkavībām stāv kāds vīrietis, vārdā Zalačenko.”

Mīkaels ieturēja pauzi. Kaut kas bija pazibējis Palmgrēna acīs, kad viņš pieminēja Zalačenko.

“Ja jūs varat palīdzēt ar informāciju, kas var izskaidrot Līsbetas pagātni, tagad ir īstais brīdis. Ja jūs negribat viņai palīdzēt, es te velti šķiežu laiku un tādā gadījumā zinu, kāda ir jūsu attieksme.”

Mīkaela stāsta laikā Holgers Palmgrēns nebija bildis ne vārda. Pie pēdējā komentāra viņa acis atkal iezibējās. Taču viņš pasmaidīja. Runāja tik lēni un skaidri, cik spēja.

“Jūs patiešām gribat viņai palīdzēt.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

Holgers Palmgrēns paliecās uz priekšu.

“Aprakstiet dīvānu viņas dzīvojamā istabā.”

Mīkaels pasmaidīja pretī.

“Toreiz, kad viņu apciemoju, tas bija apbružāts un briesmīgi neglīts priekšmets ar zināmu antīku vērtību. Es teiktu: agrie piecdesmitie. Tam bija divas bezformīgas segas brūna auduma pārvalkā ar kaut kādu dzeltenu rakstu. Audums vairākās vietās bija pārplīsis, un pildījums līda ārā.”

Holgers Palmgrēns piepeši iesmējās. Tas vairāk izklausījās pēc gārdziena. Viņš paskatījās uz Dr. Sivamandanu.

“Viņš noteikti ir bijis Līsbetas dzīvoklī. Vai dakteris varētu nokārtot tā, lai es varu ciemiņam piedāvāt kafiju?”

“Protams.” Dr. Sivamandans piecēlās un atstāja istabu. Durvis viņš apstājās un pamāja Mīkaelam ar galvu.

“Aleksandrs Zalačenko,” Holgers Palmgrēns sacīja, tiklīdz durvis bija aizvērtas.

Mīkaels iepleta acis.

“Jūs zināt viņa vārdu?”

Holgers Palmgrēns pamāja.

“Līsbeta pastāstīja, kā viņu sauc. Domāju, ka ir svarīgi šo stāstu kādam izstāstīt… ja nu es piepeši nomirstu, kas nav neiespējami.”

“Līsbeta? Kā viņa vispār zināja par Zalačenko eksistenci?”

“Viņš ir Līsbetas Salanderes tēvs.”

Sākumā Mīkaels nesaprata, ko Palmgrēns saka. Tad aptvēra šo vārdu nozīmi.

“Ko jūs sakāt?”

“Zalačenko te ieradās septiņdesmitajos gados. Viņš bija kaut kāds politisks bēglis - es nekad neesmu to īsti noskaidrojis, un Līsbeta parasti nesvaidījās ar informāciju. Par šo viņa pavisam noteikti negribēja runāt.”

Viņas dzimšanas apliecība. Tēvs nezināms.

“Zalačenko ir Līsbetas tēvs,” Mīkaels atkārtoja.

“Vienu vienīgu reizi pa visiem šiem gadiem, kopš Līsbetu pazīstu, viņa pastāstīja, kas noticis. Tas bija aptuveni mēnesi, pirms es pārcietu insultu. Bet es sapratu tā - Zalačenko te ieradās septiņdesmito gadu vidū. Viņš satika Līsbetas māti 1977. gadā, viņi sagāja kopā, un piedzima divi bērni.”

“Divi?”

“Līsbeta un viņas māsa Kamilla. Viņas ir dvīnes.”

“Ak kungs - jūs gribat teikt, ka tādas ir divas?”

“Viņas ir ļoti atšķirīgas. Bet tas ir cits stāsts. Patiesībā Līsbetas māti sauca Agnēta Sofija Šēlandere. Viņa bija septiņpadsmit gadus veca, kad satika Aleksandru Zalačenko. Es īsti nezinu, kā viņi satikās, bet, cik saprotu, viņa bija diezgan nedroša jauna meitene

un viegls laupījums vecākam un pieredzējušākam vīrietim. Viņa Zalačenko apbrīnoja un acīmredzot iemīlējās līdz ausīm.” “Saprotu.”

“Izrādījās, ka Zalačenko nu nemaz nav simpātisks. Viņš taču bija krietni vecāks. Pieņemu, ka viņš meklēja tikai padevīgu sievieti un neko daudz vairāk."

“Domāju, ka jums taisnība.”

“Viņa, protams, fantazēja par drošu nākotni, bet Zalačenko laulības neinteresēja. Viņi neapprecējās, bet 1979. gadā Agnēta nomainīja uzvārdu no Šēlanderes uz Salanderi. Tā viņa laikam vēlējās parādīt, ka viņi ir kopā.”

“Kā jūs to domājat?”

“Zala. Salandere.”

“Ak debess!” Mīkaels noteica.

“Es sāku par to interesēties, īsi pirms saslimu. Agnētai bija tiesības pieņemt šo uzvārdu, jo viņas māte, Līsbetas vecāmāte, patiesībā bija Salandere. Vēlāk pamazām atklājās, ka Zalačenko ir īsts psihopāts. Viņš žūpoja un nežēlīgi sita Agnētu. Cik saprotu, tā vardarbība nerimās, kamēr meitenes bija mazas. Cik Līsbeta varēja atcerēties, Zalačenko tur parādījās neregulāri. Dažkārt viņš bija prom ilgāku laiku, bet tad piepeši atkal uzradās Lundagātanā. Un katru reizi atkārtojās viens un tas pats. Zalačenko ieradās, lai dabūtu seksu un piedzertos, un viss beidzās ar to, ka viņš visādi mocīja Agnētu. Līsbeta atstāstīja detaļas, kas norādīja, ka tā bija ne tikai fiziska vardarbība. Zalačenko bija bruņots un draudīgs, un viņa uzvedībā bija sadisma un psiholoģiska terora iezīmes. Cik saprotu, ar gadiem kļuva aizvien ļaunāk. Lielāko daļu astoņdesmito gadu Līsbetas māte pavadīja vienās bailēs.”

“Vai viņš sita arī bērnus?”

“Nē. Acīmredzot meitas Zalačenko neinteresēja. Viņš tik tikko sasveicinājās ar viņām. Kad Zalačenko ieradās, māte parasti aizsūtīja meitenes uz mazo istabiņu, un viņas nedrīkstēja nākt ārā bez atļaujas. Dažas reizes gadījās, ka Zalačenko iesita Līsbetai vai

viņas māsai, bet tas notika lielākoties tāpēc, ka meitenes traucēja vai gadījās pa kājām. Visa vardarbība bija vērsta pret māti.” “Velnsl Nabaga Līsbeta.”

Holgers Palmgrēns pamāja.

“To visu Līsbeta man pastāstīja apmēram mēnesi pirms triekas. Tā bija pirmā reize, kad viņa atklāti runāja par notikušo. Es biju nolēmis, ka beidzot jāpieliek punkts tām muļķībām ar rīcībspējas atņemšanu un visu pārējo. Līsbeta ir tikpat gudra, cik mēs abi, un es gatavojos ar viņas lietu atkal iet uz tiesu. Tad nāca trieka… un es atmodos šeit.”

Viņš pavēcināja roku. Pie durvīm pieklauvēja māsiņa un ienesa kafiju. Palmgrēns sēdēja klusēdams, līdz viņa atkal bija aizgājusi.

“Šajā stāstā es neizprotu vairākas lietas. Agnēta Salandere daudz reižu bija spiesta vērsties slimnīcā. Es lasīju viņas slimības vēsturi. Bija acīm redzams, ka viņa cieš no smagas vardarbības, un sociālajiem dienestiem vajadzēja iejaukties. Bet nekas nenotika. Kamēr viņa bija slimnīcā, Līsbeta un Kamilla dzīvoja patversmē, bet, tiklīdz Agnētu izrakstīja, viņa devās mājās un gaidīja nākamo raundu. Es to varu izskaidrot tikai ar to, ka sociālais dienests nebija uzdevumu augstumos, bet Agnēta bija pārāk nobijusies, lai darītu ko citu kā vien gaidītu savu mocītāju. Tad kaut kas notika. Līsbeta to dēvēja par Visu Ļauno.”

“Kas notika?”

“Zalačenko nebija rādījies vairākus mēnešus. Līsbetai bija jau divpadsmit gadu. Viņa gandrīz sāka domāt, ka tēvs pazudis uz visiem laikiem. Protams, tā nebija. Kādu dienu viņš atgriezās. Vispirms Agnēta ieslēdza Līsbetu un viņas māsu mazajā istabiņā. Tad viņai bija sekss ar Zalačenko. Viņš sāka Agnētu sist. Viņam patika mocīt. Bet šoreiz ieslēgti vairs nebija divi mazi bērni… Meitenes reaģēja atšķirīgi. Kamilla paniski baidījās, ka no ārpuses kāds varētu uzzināt, kas notiek viņu mājās. Viņa apspieda emocijas un nelikās zinis, ka māti sit. Kad sišana bija galā, Kamilla iegāja istabā, apskāva tēvu un izlikās, ka viss ir kārtībā.”

“Tā viņa sevi sargāja.”

“Jā. Bet Līsbeta bija cita kaluma. Šoreiz viņa pārtrauca vardarbību. Izgāja virtuvē, paņēma nazi un iedūra Zalačenko plecā. Līsbeta iedūra piecas reizes, pirms viņam izdevās atņemt meitai nazi un iesist ar dūri. Rētas nebija dziļas, bet viņš asiņoja kā kauta cūka un nozuda.”

“Izklausās pēc Līsbetas.”

Palmgrēns piepeši iesmējās.

“Jā. Nekad nestrīdieties ar Līsbetu Salanderi. Viņas attieksme pret pasauli ir vienkārša: ja kāds draud viņai ar pistoli, viņa sagādā sev lielāku pistoli. Tieši tas man liek tik ļoti baidīties par visu, kas šobrīd notiek.”

“Tas bija Viss Ļaunais?”

“Nē. Tālāk notiek divas lietas. Es to nesaprotu. Zalačenko ievainojumi bija tik smagi, ka viņš bija spiests vērsties slimnīcā. Tur vajadzēja sākties izmeklēšanai.”

“Bet?”

“Bet, cik saprotu, nenotika pilnīgi nekas. Līsbeta apgalvo, ka pie viņiem atnācis kāds vīrietis un runājis ar Agnētu. Viņa nezināja, kas tika sacīts un kas viņš bijis. Vēlāk māte pastāstīja Līsbetai, ka Zalačenko visu piedevis.”

“Piedevis?”

“Tā viņa sacīja.”

Piepeši Mīkaels saprata.

Bjerks. Vai kāds no Bjerka kolēģiem. Vajadzēja savākt Zalačenko mēslus. Pretekļi. Viņš aizvēra acis.

“Kas ir?” Palmgrēns jautāja.

“Domāju, ka zinu, kas notika. Un kāds to visu dabūs izstrēbt. Bet turpiniet.”

“Zalačenko nerādījās vairākus mēnešus. Līsbeta gaidīja viņu un gatavojās. Viņa bieži bastoja skolu un uzmanīja mammu. Nāvīgi baidījās, ka Zalačenko nodarīs mātei pāri. Viņa bija divpadsmit gadus veca un jutās atbildīga par māti, kura neuzdrošinājās iet uz policiju un nespēja saraut attiecības ar Zalačenko vai vienkārši neizprata situācijas nopietnību. Bet tieši tajā dienā, kad Zalačenko uzradās, Līsbeta bija skolā. Viņa pārradās mājās, kad tēvs atstāja dzīvokli. Viņš neko neteica. Tikai smējās. Līsbeta iegāja iekšā un atrada māti bez samaņas guļam virtuvē uz grīdas.”

“Bet Zalačenko neaiztika Līsbetu?”

“Nē. Līsbeta pieskrēja viņam klāt mirklī, kad viņš sēdās mašīnā. Zalačenko nolaida logu, acīmredzot, lai kaut ko pateiktu. Līsbeta bija sagatavojusies. Viņa iesvieda mašīnā piena paku, ko bija piepildījusi ar benzīnu. Tad iemeta tur aizdegtu sērkociņu.”

“Ak Dievs!”

“Viņa mēģināja nogalināt tēvu divas reizes. Un šajā reizē tam bija sekas. Nevarēja taču nepamanīt, ka Lundagātanā mašīnā sēž vīrietis un liesmo kā lāpa.”

“Viņš izdzīvoja.”

“Zalačenko bija ļoti smagi cietis un guvis briesmīgus apdegumus. Viņam vajadzēja amputēt vienu kāju. Lieli apdegumi uz sejas un citās vietās. Un Līsbeta nonāca Sv. Stefana psihiatrijas klīnikā.”

Lai gan Līsbeta jau zināja no galvas katru vārdu, viņa uzmanīgi pārlasīja Bjūrmana vasarnīcā atrastos materiālus. Pēc tam apsēdās uz palodzes un atvēra Mirjamas dāvināto cigarešu etviju. Līsbeta aizsmēķēja cigareti un lūkojās uz Djūrgordenu. Viņa bija pamanījusi savā dzīvesstāstā dažas detaļas, par ko nebija zinājusi iepriekš.

Tik daudzi pužļa gabaliņi nostājās savās vietās, un Līsbetu pārņēma stindzinošs aukstums. Visinteresantākā bija izmeklēšana, ko 1991. gada februāri veicis Gunnars Bjerks. Līsbeta nebija īsti droša, kurš no pieaugušajiem, kas ar viņu runājuši, bija Bjerks, taču domāja, ka zina. Viņš bija nosaucis citu vārdu. Svens Jānsons. Līsbeta atcerējās ik niansi viņa sejā, katru izteikto vārdu un žestu trīs reizēs, kad bija viņu satikusi.

Tas bija īsts haoss.

Zalačenko mašīnā bija liesmojis kā lāpa. Viņam izdevās atraut durvis un izvelties ārā, taču ar kāju viņš aizķērās aiz drošības siksnas liesmu jūrā. Cilvēki atskrēja apdzēst liesmas. Ieradās ugunsdzēsēji un nodzēsa degošo mašīnu. Atbrauca ātrā palīdzība, un Līsbeta centās panākt, lai mediķi pamet Zalačenko un paņem viņas māti. Viņi pastūma meiteni sāņus. Ieradās policija, un daži liecinieki norādīja uz meiteni. Līsbeta centās paskaidrot, kas noticis, bet šķita, ka neviens viņā neklausās, un piepeši viņa sēdēja policijas mašīnā un pagāja minūtes, minūtes, minūtes, kas pārvērtās gandrīz par stundu, līdz policisti beidzot iegāja dzīvoklī un atrada viņas māti.

Agnēta Sofija Salandere gulēja bez samaņas. Viņai bija smadzeņu trauma. Sitieni bija izraisījuši pirmo no daudzajiem nelielajiem asinsizplūdumiem. Viņa nekad vairs neatlaba.

Līsbeta piepeši saprata, kāpēc neviens nebija lasījis izmeklēšanas materiālus, kāpēc Holgeram Palmgrēnam nebija izdevies tos iegūt un kāpēc vēl šodien par to nezināja prokurors Rikards Ēkstrems, kas vadīja viņas meklēšanu. To nebija veikusi parastā policija. To bija veicis Drošības policijas mērglis. Uz tās bija zīmogi, kas apliecināja, ka izmeklēšana ir kvalificēta kā slepena saskaņā ar likumu par valsts drošību.

Aleksandrs Zalačenko bija strādājis Drošības policijai.

Tā nebija izmeklēšana. Tā bija noklusēšana. Zalačenko bija svarīgāks par Agnētu Salanderi. Viņu nedrīkstēja identificēt un atmaskot. Zalačenko neeksistēja.

Ne jau Zalačenko bija problēma - tā bija Līsbeta Salandere, trakais skuķis, kas draudēja atklāt vienu no svarīgākajiem valsts noslēpumiem.

Noslēpumu, par kuru viņai nebija bijis ne jausmas. Līsbeta domāja. Zalačenko bija sastapis viņas māti gandrīz tūlīt pēc ierašanās Zviedrijā. Viņš bija nosaucis savu īsto vārdu. Viņš vēl nebija ieguvis segvārdu vai zviedru identitāti. Tas izskaidroja, kāpēc Līsbeta visus šos gadus neatrada Zalačenko vārdu nevienā publiskā reģistrā. Viņa zināja, kāds ir viņa īstais vārds. Bet viņš no Zviedrijas valsts bija saņēmis jaunu vārdu.

Līsbeta saprata problēmas būtību. Ja Zalačenko apsūdzētu smagu miesas bojājumu nodarīšanā, Agnētas Salanderes advokāts sāktu rakņāties viņa pagātnē. Kur jūs strādājat, Zalačenko kungs? Kā jūs īsti sauc?

Ja Līsbeta Salandere nonāktu sociālā dienesta aprūpē, kāds varbūt sāktu urķēties. Viņa bija pārāk jauna, lai pret viņu izvirzītu apsūdzību, bet, ja benzīna bumbas atentātu detalizēti izpētītu, notiktu tas pats. Līsbeta iztēlojās avīžu virsrakstus. Tātad izmeklēšana bija jāveic uzticamam cilvēkam. Pēc tam jāklasificē un jāaprok tik dziļi, lai neviens to neatrod. Un arī Līsbeta Salandere jāaprok tik dziļi, lai neviens viņu neatrod.

Gunnars Bjerks.

Sv. Stefana klīnika.

Pēters Telebūrians.

Izskaidrojums lika viņai dusmās vārīties.

Mīļā valsts… mums ar tevi reiz būs saruna, ja es jebkad atradīšu kādu, ar ko runāt.

Līsbeta uz mirkli iedomājās, diezin kā sociālo lietu ministram patiktu viens Molotova kokteilis pa ministrijas durvīm. Bet, ja nebija citu atbildīgo personu, Pēters Telebūrians bija labs aizvietotājs. Līsbeta atzīmēja prātā, ka nopietni jāķeras viņam klāt, tiklīdz būs tikusi galā ar visu pārējo.

Tomēr viņa joprojām nesaprata visu kopsakaru. Zalačenko bija piepeši uzradies pēc visiem šiem gadiem. Pastāvēja risks, ka Dāgs Svensons viņu atmaskos. Divi šāvieni. Dāgs Svensons un Mia Bergmane. Ierocis ar viņas pirkstu nospiedumiem…

Zalačenko - vai ko nu viņš sūtīja paveikt šīs slepkavības -, protams, nevarēja zināt, ka Līsbeta ir atradusi un aptaustījusi revolveri kārbā Bjūrmana atvilktnē. Tā bija sagadīšanās, taču viņai jau no sākuma bija skaidrs, ka starp Bjūrmanu un Zaļu jābūt kādai saistībai.

Tomēr stāsts joprojām neturējās kopā. Līsbeta domāja un izmēģināja detaļu pēc detaļas.

Bija tikai viena saprātīga atbilde.

Bjūrmans.

Bjūrmans bija meklējis materiālus par viņu. Viņš bija saistījis Līsbetu ar Zalačenko. Viņš bija vērsies pie Zalačenko.

Līsbetai bija filma, kurā redzams, kā Bjūrmans viņu izvaro. Tas bija viņas zobens virs Bjūrmana galvas. Bjūrmans droši vien fantazēja, ka Zalačenko piespiedīs Līsbetu atklāt, kur glabājas filma.

Līsbeta nolēca no palodzes, atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma kompaktdisku. Ar flomāsteru viņa bija uz tā uzrakstījusi Bjūrmans. Pat nebija ielikusi to vāciņos. Nebija uzmetusi tam skatienu, kopš pirms diviem gadiem parādīja filmu Bjūrmanam. Līsbeta pasvārstīja disku rokā un ielika atpakaļ atvilktnē.

Bjūrmans bija idiots. Ja viņš būtu uzvedies labi, viņa būtu ļāvusi advokātam izsprukt sveikā, kad pati atgūtu rīcībspēju. Zalačenko nekad nebūtu ļāvis viņam izsprukt. Bjūrmans uz mūžu pārvērstos par Zalačenko klēpja sunīti. Kas visādā ziņā būtu piemērots sods.

Zalačenko tīkls. Kāds no taustekļiem veda uz Svāvelšes mo- toklubu.

Blondais milzis.

Viņš bija atslēga.

Viņai jāsameklē milzis un jāpiespiež atklāt, kur atrodams Zalačenko.

Līsbeta aizsmēķēja jaunu cigareti un vēroja cietoksni pie Šeps- holmenas. Viņa pievērsa skatienu amerikāņu kalniņiem Grona Lund atrakciju parkā. Piepeši Līsbeta ierunājās. Atdarināja balsi, ko reiz dzirdējusi televīzijā kādā filmā.

Daaaaddyyyyy, I am coming to get yoooou.

Ja kāds to būtu dzirdējis, viņš secinātu, ka Līsbeta ir pilnīgi nenormāla. Pusastoņos viņa ieslēdza televizoru, lai noklausītos pēdējās ziņas par Līsbetas Salanderes meklēšanu. Viņa piedzīvoja lielāko šoku savā dzīvē.

Bublanskis sameklēja HANSU FASTI īsi pēc astoņiem vakarā. Viņi telekomunikāciju tīklā neapmainījās laipnībām. Bublanskis nejautāja, kur Faste bijis, tikai vēsi informēja par dienas notikumiem.

Faste bija satriekts.

Šis cirks viņam nu reiz bija līdz kaklam, tāpēc viņš bija izdarijis kaut ko tādu, ko nekad agrāk dienestā nebija atļāvies. Viņš niknumā devās uz pilsētu. Izslēdza mobilo telefonu, apsēdās Centrālās stacijas bārā un izdzēra divus alus, vārīdamies aiz dusmām.

Tad devās mājās, nomazgājās dušā un aizmiga.

Fastem vajadzēja izgulēties.

Viņš bija pamodies uz Rapport vakara ziņām, un, lasot jaunumu lenti, viņa acis gandrīz izsprāga no dobumiem. Apraktais līķis Nīkvarnā. Līsbeta Salandere sašāvusi Svāvelšes motokluba vadoni. Vajāšana caur dienvidu priekšpilsētām. Tīkls savilkās.

Faste ieslēdza telefonu.

Tas sasodītais Bublanskis piezvanīja gandrīz tūlīt un paziņoja, ka izmeklēšana tagad oficiāli meklē alternatīvu slepkavu un Fastem jāaizvieto Jerkers Holmbergs nozieguma vietas izpētē Nīkvarnā. Salanderes meklēšanai izgāžoties, Fastem būs jālasa cigarešu gali mežā. Salanderi medīs citi.

Kāds, ellē, ar to visu sakars Svāvelšes motoklubam?

Ja nu tai stulbajai lesbai Mūdigai ir zināma taisnība?

Tas nav iespējams.

Tai jābūt Salanderei.

Faste gribēja būt tas, kurš meiteni notvers. Gribēja tik ļoti, ka rokas gandrīz iesāpējās, kad viņš krampjaini sažņaudza mobilo telefonu.

Holgers Palmgrēns mierīgi vēroja Mīkaelu Blumkvistu, kas staigāja šurpu turpu pie loga viņa mazajā istabiņā. Bija gandrīz pusastoņi vakarā, un viņi bez apstājas bija runājuši jau teju vai stundu. Beidzot Palmgrēns pieklauvēja pie galda, lai pievērstu Mikaela uzmanību.

“Apsēdieties, pirms izdeldējat kurpēs caurumu,” viņš sacīja.

Mīkaels apsēdās.

“Visi šie noslēpumi,” viņš teica. “Es nesapratu sakarību, pirms jūs izstāstījāt Zalačenko biogrāfiju. Esmu tikai redzējis visas ekspertīzes, kas apgalvo, ka Līsbetai ir psihiski traucējumi.”

“Pēters Telebūrians.”

“Viņam noteikti bija kāda vienošanās ar Bjerku. Viņi kaut kā sadarbojās.”

Mīkaels domīgi pamāja. Lai kas notiktu, Pēters Telebūrians kļūs par pētnieciskās žurnālistikas interešu objektu.

“Līsbeta sacīja, lai turos tālāk no viņa. Ka viņš esot ļauns.”

Holgers Palmgrēns asi paskatījās uz Mīkaelu.

“Kad viņa to teica?”

Mīkaels apklusa. Tad pasmaidīja un palūkojās uz Palmgrēnu.

“Jauni noslēpumi. Ek, pie jodal Esmu ar viņu sazinājies. Pa savu datoru. Viņa sūta īsas, mīklainas ziņas, bet visu laiku vada mani pareizajā virzienā.”

Holgers Palmgrēns nopūtās.

“Un to jūs, protams, neesat pastāstījis policijai,” viņš sacīja.

“Nē, ne gluži.”

“Oficiāli jūs to neesat stāstījis arī man. Bet Līsbeta labi prot apieties ar datoriem.”

Tev nav ne jausmas, cik labi.

“Es ļoti ticu viņas spējai vienmēr nokrist uz kājām. Varbūt viņai ir grūti ar naudu, bet viņa izdzīvos.”

Ne īpaši grūti. Viņa nospēra gandrīz trīs miljardus kronu. Līsbetai nevajadzētu ciest badu. Tāpat kā Pepijai Garzeķei, viņai ir lāde ar zeltu.

“Es īsti nesaprotu vienu,” Mīkaels ierunājās, “kāpēc jūs visu šo gadu laikā neesat rīkojies?”

Holgers Palmgrēns atkal nopūtās. Viņš jutās neizmērojami nomākts.

“Man neizdevās,” viņš sacīja. “Kad es kļuvu par Līsbetas aizgādni, viņa bija tikai viena no daudzajiem sarežģītajiem bērniem, kas nonākuši problēmās. Man tādu ir bijis dučiem. Šo uzdevumu saņēmu no Stefana Brodenšē, kad viņš vadīja sociālo dienestu. Tobrīd Līsbeta jau atradās klīnikā, un pirmajā gadā es viņu pat nesatiku. Pāris reižu runāju ar Telebūrianu, un viņš paskaidroja, ka meitenei ir psihoze un viņa saņem labāko iespējamo aprūpi. Es, protams, viņam ticēju. Bet parunāju ari ar Jūnasu Bēringeru, kas tolaik bija klīnikas direktors. Nedomāju, ka viņam bija kāda saistība ar šo lietu. Bēringers izvērtēja manu pieprasījumu, un mēs vienojāmies, ka mēģināsim atgriezt Līsbetu sabiedrībā ar audžuģimenes palīdzību. Tobrīd viņai bija piecpadsmit gadu.” “Un jūs viņu esat atbalstījis visus šos gadus.”

“Ne pietiekami. Es sāku cīnīties par viņu pēc tās epizodes metro. Tobrīd es biju Līsbetu iepazinis, un viņa man ļoti patika. Tai meitenei bija mugurkauls. Es neļāvu ievietot viņu klīnikā. Kompromiss bija tāds, ka Līsbetai atņēma rīcībspēju un es kļuvu par viņas aizbildni.”

“Bjerks taču nevarēja diktēt, kā tiesai jālemj. Tas pievērstu uzmanību. Viņš gribēja Līsbetu ieslodzīt, tāpēc cītīgi apmeloja viņu ar psihiatriskajām ekspertīzēm, ko rakstījis arī Telebūrians, un cerēja, ka tiesa pieņems loģisku lēmumu. Bet viņi uzdūrās tavai frontei.”

“Es nekad neesmu uzskatījis, ka Līsbetai vajadzētu atrasties aizbildnībā. Bet, godīgi sakot, pārāk daudz nepūlējos šo lēmumu atcelt. Man vajadzēja rīkoties agrāk un apņēmīgāk. Bet Līsbeta man ļoti patika un… es to visu laiku atliku. Es vilcinājos. Un tad saslimu.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Nedomāju, ka jums vajadzētu vainot sevi. Jūs esat viens no nedaudzajiem, kas šo laiku bija viņas pusē.”

“Diemžēl es nezināju, ka man vajadzētu rīkoties. Līsbeta bija mana kliente, bet neteica ne vārda par Zalačenko. Kad viņa iznāca no klīnikas, pagāja vairāki gadi, iekams viņa vispār izrādīja man kaut mazāko uzticēšanos. Tikai pēc tiesas es pirmo reizi jutu, ka Līsbeta sāk ar mani runāt vairāk, nekā formalitātes to prasa.” “Kā tas gadījās, ka viņa sāka stāstīt par Zalačenko?” “Pieņemu, ka viņa, par spīti visam, bija sākusi man uzticēties. Turklāt es vairākas reizes aizsāku sarunu par rīcībspējas atgūšanu. Līsbeta to apdomāja vairākus mēnešus, tad kādu dienu piezvanīja un gribēja tikties. Tobrīd viņa bija izlēmusi. Un pastāstīja to visu par Zalačenko un savu skatījumu uz notikušo.” “Skaidrs.”

“Tad jūs varbūt ari saprotat, ka man bija grūti to aptvert. Tobrīd es sāku rakties pagātnē. Bet neatradu nevienu Zalačenko nevienā Zviedrijas reģistrā. Dažkārt man bija grūti izšķirt, vai viņa nefantazē.”

“Kad jūs piedzīvojāt insultu, par Līsbetas aizbildni kļuva Bjūrmans. Tā nevarēja būt sagadīšanās.”

“Nē. Nezinu, vai mēs jelkad spēsim to pierādīt, bet man ir aizdomas - ja raksim pietiekami dziļi, tad atradīsim to… kurš nu tur kļuva par Bjerka pēcteci un nodarbojās ar Zalačenko lietas slēpšanu."

“Nav grūti saprast, kāpēc Līsbeta kategoriski atsakās runāt ar psihologiem vai varas pārstāvjiem,” Mīkaels sacīja. “Katru reizi, kad viņa to mēģināja, kļuva tikai ļaunāk. Viņa centās pastāstīt par notikušo neskaitāmiem pieaugušajiem, bet neviens neklausījās. Viņa viena pati mēģināja glābt mātes dzīvību un aizstāvēja viņu pret psihopātu. Beidzot izdarīja vienīgo, ko spēja. Un pieaugušie neteica “labi darīts” vai “laba meitene”, bet iespundēja viņu trakonamā.”

“Tas nav gluži tik vienkārši. Es ceru, jūs saprotat, ka Līsbetai kaut kas kaiš,” Palmgrēns asi sacīja.

“Kā jūs to domājat?”

“Jūs apzināties, ka bērnībā viņai ir bijis daudz sarežģījumu, problēmu skolā un tā tālāk.”

“Tas ir bijis rakstīts visās avīzēs. Man arī būtu grūtības skolā, ja man būtu tāda bērnība.”

“Līsbetas problēmas ir daudz dziļākas par tām, kas atklājās mājās. Esmu lasījis visas psihiatriskās ekspertīzes, un tajās nav nekādas diagnozes. Bet es domāju, ka varam būt vienisprātis - Līsbeta Salandere nav gluži normāla. Vai esat kādreiz spēlējis ar viņu šahu?”

“Nē.”

“Viņai ir fotogrāfiskā atmiņa.”

“Zinu. Es to sapratu, kad strādāju kopā ar viņu.”

“Jā. Viņai patīk mīklas. Reiz, kad Līsbeta atnāca ciemos uz Ziemassvētku vakariņām, es iedevu viņai atrisināt dažus uzdevumus no Mensa intelekta testa. Tas bija tāds tests, kur dotas piecas līdzīgas figūras un jānosaka, kā izskatās sestā.”

“Jā?”

“Es pats biju testu izmēģinājis, un puse atbilžu man bija pareizas. Ar šo uzdevumu es noņēmos divus vakarus. Viņa uzmeta papīram skatienu un atbildēja pareizi uz visiem jautājumiem.” “Skaidrs,” Mīkaels sacīja. “Līsbeta ir ļoti īpaša meitene.” “Viņai ir ārkārtīgi grūti komunicēt ar citiem cilvēkiem. Es domāju par Aspergera sindromu vai kaut ko tamlīdzīgu. Ja palasīsiet Aspergera pacientu klīniskos aprakstus, tur ir daudz iezīmju, kas ļoti atbilst Līsbetai, bet tikpat daudz tādu, kas neatbilst.” Palmgrēns uz mirkli apklusa.

“Līsbeta ne mazākajā mērā nav bīstama cilvēkiem, kas liek viņu mierā un izturas pret viņu ar cieņu.”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Tomēr viņa, neapšaubāmi, ir agresīva,” Palmgrēns klusi piebilda. “Ja Līsbetu izprovocē vai apdraud, viņa var dot kārtīgu pretsparu.”

Mīkaels atkal pamāja.

“Jautājums, ko mēs tagad iesāksim,” Holgers Palmgrēns sacīja.

“Tagad mēs sameklēsim Zalačenko,” Mīkaels atbildēja.

Šajā mirklī pie durvīm pieklauvēja Dr. Sivamandans.

“Ceru, ka neiztraucēju. Bet, ja jūs interesē Līsbeta Salandere, jums varbūt vajadzētu ieslēgt televizoru un paskatīties ziņas.”

29.         NODALA

Trešdiena, 6. aprilis-ceturtdiena, 7. aprīlis

Līsbeta Salandere drebēja aiz niknuma. No rīta viņa vienā mierā bija aizbraukusi uz Bjūrmana vasarnīcu. Viņa nebija ieslēgusi datoru kopš iepriekšējā vakara un pa dienu bija pārāk aizņemta, lai klausītos ziņas. Līsbeta gan bija gaidījusi, ka tā jezga Stallar- holmenā pievērsīs uzmanību, taču nebija gatava vētrai, kas viņu gaidīja TV ziņās.

Mirjama Vu gulēja Dienvidu slimnīcā, viņu bija piekāvis blonds milzis, kas viņu nolaupīja pie Lundagātanas nama. Mirjamas stāvoklis bija nopietns.

Paolo Roberto bija viņu izglābis. Nebija izprotams, kā viņš nokļuvis pie noliktavas Nīkvarnā. Roberto intervēja, kad viņš iznāca pa slimnīcas durvīm, bet viņš nevēlējās sniegt komentārus. Boksera seja izskatījās tā, it kā viņš būtu piedzīvojis desmit raundus ar sasietām rokām.

Mežā, uz kuru aizveda Mirjamu Vu, bija apraktas divu cilvēku mirstīgās atliekas. Vakarā ziņoja, ka policija atradusi vēl trešo vietu. Varbūt tur bija vēl citi kapi.

Un tad Līsbetas Salanderes meklēšana.

Tīkls savilkās. Dienā policija bija ielenkusi viņu vasarnīcu rajonā Stallarholmenas apkaimē. Viņa bija bruņota un bīstama. Līsbeta bija sašāvusi vienu Hell’s Angels locekli, varbūt divus.

Apšaude notikusi pie Nilsa Bjūrmana vasarnīcas. Vakarā policija ziņoja, ka Salanderei laikam izdevies izsprukt un atstāt šo rajonu.

Izmeklēšanas vadītājs Rikards Ēkstrems sasauca preses konferenci. Viņš atbildēja izvairīgi. Nē, viņš nevarot atbildēt uz jautājumu, vai Līsbetai Salanderei ir kāds sakars ar Hell’s Angels. Nē, viņš nevarot apstiprināt ziņas, ka Salandere redzēta pie noliktavas Nīkvarnā. Nē, nekas nenorādot, ka tā ir kriminālās pasaules rēķinu kārtošana. Nē, neesot skaidri zināms, vai Līsbeta Salandere paveikusi Enšēdes slepkavības viena. Ēkstrems piebilda: policija nekad neesot apgalvojusi, ka viņa ir slepkava, tikai izsludinājusi meklēšanu, lai varētu Salanderi nopratināt par slepkavībām.

Līsbeta sarauca uzacis. Izmeklēšanā acīmredzot kaut kas bija noticis.

Līsbeta pieslēdzās Internetam un vispirms izlasīja avīžu reportāžas, pēc tam pārskatīja prokurora Ēkstrema, Dragana Armanska un Mīkaela Blumkvista datorus.

Ēkstrema e-pastā bija vairākas interesantas vēstules, it sevišķi ziņa, ko pulksten 17.22 nosūtījis kriminālinspektors Jans Bublanskis. Tā bija īsa un vērsa iznīcinošu kritiku pret Ēkstrema vadības stilu. Vēstules noslēgumu gandrīz varēja uztvert kā ultimātu. Bublanska vēstule bija izkārtota pa punktiem. Viņš pieprasīja, lai a) inspektori Sonju Mūdigu nekavējoties atjauno izmeklēšanā; b) izmeklēšana pievēršas citiem iespējamiem Enšēdes slepkavām; kā arī lai c) sākas kārtīga izmeklēšana par nezināmo figūru, kas dzīvo ar vārdu Zala.

Apsūdzība pret Līsbetu Salanderi balstās uz vienu vienīgu smagu pierādījumu - viņas pirkstu nospiedumiem uz slepkavības ieroča. Tas, kā Tu labi zini, ir pierādījums, ka viņa ir pieskārusies ierocim, bet nenozīmē, ka viņa no tā šāvusi, un vēl mazāk, ka viņa to vērsusi pret upuriem.

Šobrīd mēs zinām, ka šajā drāmā ir iejauktas arī citas personas, ka Sēderteljes policija ir atradusi apraktus divus līķus un tagad iezīmēta vēl viena vieta, kas jāizpēta. Noliktava pieder Kārla Magnusa Lundīna brālēnam. Vajadzētu būt acīm redzamam, ka Līsbetai Salanderei ar to diezin vai ir kāda saistība, lai cik agresīva viņa būtu un lai kāds būtu viņas īstais psiholoģiskais profils.

Bublanskis noslēdza vēstuli ar paziņojumu: ja viņa prasības netiks apmierinātas, viņš būs spiests atkāpties no izmeklēšanas un nedomā darīt to klusi. Ēkstrems atbildēja, ka Bublanskis var rīkoties, kā uzskata par labāku.

Vēl vairāk pārsteidzošas informācijas Līsbeta atrada Dragana Armanska cietajā diskā. īsa sarakste ar Milton algu grāmatvedi apliecināja, ka Niklass Ēriksons nekavējoties atstāj darbu firmā. Viņam jāizmaksā iekrātā atvaļinājuma nauda un pabalsts trīs mēnešalgu apmērā. Vēstulē dežurantam bija pavēle: kad Ēriksons ieradīsies firmā, viņš jāpavada līdz rakstāmgaldam savākt personiskās mantas un pēc tam jāizraida no darbavietas. Vēstule tehniskajai daļai noteica, ka Ēriksona caurlaides kartīte vairs nav derīga.

Taču visinteresantākā bija īsā sarakste starp Draganu Armanski un Milton Security advokātu Franku Alēniusu. Dragans uzdeva jautājumu: kā aresta gadījumā vislabāk pārstāvēt Līsbetu Salanderi? Sākumā Alēniuss atbildēja, ka Milton nav iemesla iesaistīties, ja bijusī darbiniece izdarījusi slepkavību - tas drīzāk varētu rosināt negatīvu publicitāti, ja uzņēmums būtu iejaukts šādā notikumā. Armanskis nikni atbildēja, ka Līsbetas Salanderes vaina slepkavībās vēl ir atklāts jautājums un runa ir par atbalstu bijušajai darbiniecei, kura, pēc Armanska domām, nav vainīga.

Līsbeta atvēra Mīkaela Blumkvista cieto disku un konstatēja, ka viņš neko nav uzrakstījis vai nav ieslēdzis datoru kopš iepriekšējā rīta. Tur nebija nekā jauna.

Sonijs Būmans nolika mapi uz apspriežu galda Dragana Armanska kabinetā. Viņš smagi apsēdās. Frēklunds paņēma mapi, atvēra to un sāka lasīt. Dragans Armanskis stāvēja pie loga un vēroja Vecpilsētu.

“ŠI laikam ir pēdējā, ko varu iesniegt. Sākot ar šodienu, esmu patriekts no izmeklēšanas,” Būmans sacīja.

“Nav tava vaina,” Frēklunds piebilda.

“Nav gan,” Armanskis piebalsoja un apsēdās. Kaudzītē uz galda viņš bija savācis visus materiālus, ko Būmans viņam sagādājis gandrīz divās nedēļās.

“Tu esi labi pastrādājis, Sonij. Es runāju ar Bublanski. Viņš pat atvainojās, ka bijis spiests no tevis atbrīvoties, bet Ēriksona dēļ viņam nebija izvēles.”

“Viss kārtībā. Es atklāju, ka Milton man patīk daudz labāk nekā Kungsholmenā.”

“Vai vari apkopot svarīgāko?”

“Nu, ja mūsu mērķis bija atrast Līsbetu Salanderi, tad mums nemaz nav veicies. Šī ir ļoti juceklīga izmeklēšana ar daudziem viedokļiem, un Bublanskis varbūt visu pilnā mērā nekontrolē.”

“Hanss Faste…”

“Hanss Faste ir nejauks tips. Bet problēma nav tikai Faste un juceklīga izmeklēšana. Bublanskis ir parūpējies, lai visas idejas tiktu izpētītas, cik vien iespējams, pilnīgi. Nelaime tā, ka Salandere ir dikti labi pratusi satīrīt pēdas aiz sevis.”

“Bet tavs darbs taču nebija tikai notvert Salanderi,” Armanskis iejaucās.

“Nē, un es priecājos, ka mēs sākumā neinformējām Ēriksonu par manu otro uzdevumu. Man vajadzēja būt arī par tavu spiegu un gādāt, lai Salanderi nepakar nevainīgu.”

“Un kā tev šodien liekas?”

“Kad sākām darbu, es biju diezgan pārliecināts, ka viņa ir vainīga. Šodien es nezinu. Ir uzradies tik daudz pretrunīgu detaļu…”

“Jā?”

“…ka es vairs neuzskatītu viņu par galveno aizdomās turamo. Es aizvien vairāk sāku domāt, ka Mīkaela Blumkvista spriedumiem ir kaut kāda jēga.”

“Tas nozīmē, ka mums jāmeklē citi slepkavas. Vai sāksim izmeklēšanu no sākuma?” Armanskis jautāja un ielēja apspriedes dalībniekiem kafiju.

Līsbeta Salandere piedzīvoja vienu no ļaunākajiem vakariem savā dzīvē. Viņa domāja par mirkli, kad iemeta degbumbu pa Zalačenko mašīnas logu. Tajā mirklī bija beigušies murgi un viņa sajuta lielu iekšējo mieru. Gadu gaitā Līsbetai bija radušās citas problēmas, taču runa vienmēr bija par viņu, un viņa tika ar tām galā. Tagad runa bija par Mimī.

Mimī sadauzīta gulēja Dienvidu slimnīcā. Mimī bija nevainīga. Viņai ar to nebija nekāda sakara. Mimī vienīgais noziegums bija tas, ka viņa pazina Līsbetu Salanderi.

Līsbeta izlamāja sevi. Tā bija viņas vaina. Viņu mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Līsbeta bija paturējusi noslēpumā savu adresi un parūpējusies, lai pati būtu visādi aizsargāta. Un tad pierunājusi Mimī apmesties dzīvoklī, par kuru zināja visi.

Kā viņa varēja būt tik neapdomīga?

Tikpat labi viņa būtu varējusi piekaut Mimī pati.

Meitene bija tik nelaimīga, ka acīs saskrēja asaras. Līsbeta Salandere nekad neraud. Viņa noslaucīja asaras.

Ap pusvienpadsmitiem Līsbeta jutās tik nervoza, ka nespēja palikt dzīvoklī. Viņa uzvilka virsdrēbes un izlavījās ārā naktī. Līsbeta staigāja pa mazajām ieliņām, līdz nonāca pie Ringvēgena un stāvēja pie Dienvidu slimnīcas iebrauktuves. Viņai gribējās aiziet uz Mimī palātu, pamodināt draudzeni un pateikt, ka viss būs labi. Tad viņa ievēroja policijas auto bākugunis pie Sinkenas un nogriezās šķērsielā, pirms viņu pamana.

Līsbeta atgriezās Mūsebakē īsi pēc pusnakts. Viņa bija nosalusi, tāpēc noģērbās un ielīda savā Ikea gultā. Viņa nespēja aizmigt.

Pulksten vienos Līsbeta piecēlās un kaila izgāja caur tumšo dzīvokli. Viņa iegāja viesu istabā, kur bija novietojusi gultu un kumodi, bet kopš tā laika nebija spērusi kāju. Meitene apsēdās uz grīdas, atbalstījusi muguru pret sienu, un blenza tumsā. Līsbeta Salandere un viesu istaba. Cik smieklīgi!

Viņa sēdēja līdz diviem naktī, kad bija tā nosalusi, ka trīcēja. Tad sāka raudāt. Līsbeta nevarēja atcerēties, ka tā jelkad būtu noticis.

Pustrijos naktī Līsbeta Salandere bija nomazgājusies un apģērbusies. Viņa ieslēdza kafijas automātu, pagatavoja sviestmaizes un ieslēdza datoru. Viņa iekļuva Mīkaela Blumkvista cietajā diskā. Līsbetu pārsteidza tas, ka viņš nav atjaunojis savus pierakstus, taču viņa naktī nebija spējusi par to domāt.

Pieraksti joprojām bija neskarti, tāpēc meitene atvēra mapi <LĪSBETA SALANDERE>. Viņa tūlīt atrada jaunu failu ar virsrakstu [Līsbeta-SVARĪGI], Līsbeta atvēra dokumenta rekvizītus. Fails bija izveidots pulksten 00.52. Viņa noklikšķināja un izlasīja ziņu.

Līsbeta, nekavējoties sazinies ar mani! Šis stāsts ir briesmīgāks, nekā es būtu varējis iedomāties. Es zinu, kas ir Zalačenko, un domāju, ka zinu, kas notika. Es runāju ar Holgeru Palmgrēnu. Esmu sapratis Telebūriana lomu un to, kāpēc bija tik svarīgi ieslodzīt tevi psihiatriskajā slimnīcā. Laikam zinu, kas nogalināja Dāgu un Miu. Laikam zinu, kāpēc, bet man trūkst dažu izšķirīgo detaļu.

Es nesaprotu Bjūrmana lomu. PIEZVANI MAN. TŪLĪT SAZINIES AR MANI. MĒS TO VARAM ATRISINĀT./Mīkaels

Līsbeta izlasīja vēstuli divas reizes. Kalle Blumkvists bija čakls. Teicamnieks. Sasodītais teicamnieks. Viņš joprojām domāja, ka to iespējams atrisināt.

Mīkaels gribēja labu. Viņš gribēja palīdzēt.

Viņš nesaprata - lai kas ari notiktu, Līsbetas dzīve bija galā.

Tā bija beigusies, jau pirms viņai apritēja trīspadsmit.

Bija tikai viens atrisinājums.

Līsbeta atvēra jaunu failu un mēģināja uzrakstīt atbildi Mīkaelam, bet domas riņķoja pa galvu un bija tik daudz sakāmā.

Līsbeta Salandere iemīlējusies. Cik smieklīgi!

Viņš nekad neko neuzzinās. Viņa neatvēlēs Mīkaelam to prieku patīksmināties par viņas jūtām.

Līsbeta izdzēsa failu un blenza uz tukšo ekrānu. Bet patiesībā Mīkaels nebija pelnījis pilnīgu klusēšanu. Viņš bija uzticami stāvējis Līsbetas ringa stūrī kā spītīgs alvas zaldātiņš. Viņa atvēra jaunu failu un uzrakstīja vienu vienīgu rindiņu.

Paldies par to, ka biji mans draugs.

Vispirms Līsbetai bija jāpieņem daļa stratēģisku lēmumu. Viņai vajadzēja transporta līdzekli. Vīnsarkanā honda Lundagātanā bija kārdinoša, taču pilnīgi izslēgta. Prokurora Ēkstrema klēpjdatorā nekas neliecināja, ka izmeklēšanā kāds būtu atklājis viņas pirkumu, varbūt tāpēc, ka mašīna bija nopirkta pavisam nesen un viņa pat vēl nebija paspējusi iesniegt dokumentus reģistrācijai un apdrošināšanai. Tomēr Līsbeta nevarēja paļauties uz to, ka Mimī nopratināšanā nav izpļāpājusies par mašīnu, un zināja, ka Lundagātanu laiku pa laikam novēro.

Policija zināja, ka viņai ir motocikls, un to bija vēl sarežģītāk izdabūt no pagraba Lundagātanā. Turklāt pēc vairākām gandrīz vasarīgi siltām dienām bija prognozēts nepastāvīgs laiks, un Līsbetai nebija vēlēšanās ar motociklu braukt pa slideniem ceļiem.

Protams, varēja noīrēt mašīnu uz Irēnes Neseres vārda, bet tas bija riskanti. Vienmēr pastāvēja iespēja, ka viņu kāds pazīs un Irēnes Neseres vārds kļūs neizmantojams. Tā būtu katastrofa, jo Nesere bija viņas sētas durvis izkļūšanai no valsts.

Tad Līsbeta savilka lūpas greizā smaidā. Bija taču vēl kāda iespēja. Viņa datorā ielogojās Milton Security tīklā un sameklēja autoparku, ko administrēja firmas sekretāre. Milton Security piederēja deviņdesmit piecas automašīnas, no kurām vairums bija apsardzes mašīnas ar logo. Vairums no tām stāvēja dažādās lielajās garāžās pilsētā. Bet bija arī dažas parastas civilās mašīnas, ko pēc vajadzības varēja izmantot darba braucieniem. Tās stāvēja Milton firmas garāžā pie Slusenas. Būtībā aiz stūra.

Līsbeta izpētīja personāla failus un izvēlējās darbinieku Markusu Kolanderu, kas tikko bija paņēmis divu nedēļu atvaļinājumu. Viņš bija atstājis viesnīcas telefona numuru Kanāriju salās. Līsbeta pārveidoja viesnīcas nosaukumu un samainīja vietām ciparus telefona numurā. Tād ierakstīja piezīmi, ka Kolanders pirms atvaļinājuma aizvedis vienu no civilajām mašīnām uz servisu ar pamatojumu, ka sabojājies sajūgs. Viņa izvēlējās toijotu korollu ar automātisko ātrumkārbu, kuru bija izmantojusi jau agrāk, un pierakstīja, ka mašīna būs atpakaļ pēc nedēļas.

Visbeidzot Līsbeta iegāja sistēmā un pārprogrammēja novērošanas kameras, kurām būs spiesta iet garām. Starp pulksten 04.30 un 05.00 tās atkārtos iepriekšējā pusstundā uzņemtos kadrus, taču ar mainītu taimkodu.

īsi pirms četriem rītā Līsbeta bija sakravājusi mugursomu. Tajā bija divas drēbju kārtas, divas asaru gāzes patronas un pielādēts elektrošoks. Līsbeta paskatījās uz abiem pievāktajiem ieročiem. Viņa izbrāķēja Sandstrema Colt 1911 Government un izvēlējās Sonija Nieminena poļu P-83 Wanad, kurai magazīnā trūka vienas patronas. Tā bija mazāka un labāk gulēja plaukstā. Līsbeta iebāza to jakas kabatā.

Līsbeta aizvēra savu PowerBook, taču atstāja to uz rakstāmgalda. Cietā diska saturu viņa bija pārvedusi uz šifrētu backup tīklā un pēc tam izdzēsusi visu cieto disku ar pašas sarakstītu programmu, kas garantēja, ka tā saturu nespētu atjaunot pat viņa. Līsbeta nosprieda, ka datoru viņai nevajadzēs un būtu neērti stiept to līdzi. Toties paņēma Palm Tungsten plaukstdatoru.

Līsbeta palūkojās apkārt darbistabā. Meiteni pārņēma sajūta, ka viņa vairs neatgriezīsies Mūsebakes dzīvoklī, un viņa secināja, ka te paliek noslēpumi, ko varbūt vajadzētu iznīcināt. Līsbeta uzmeta skatienu rokaspulkstenim un saprata, ka laika ir maz. Viņa pēdējo reizi paskatījās apkārt un izslēdza galda lampu.

Līsbeta devās uz Milton Security, izgāja cauri garāžai un ar liftu uzbrauca uz administrāciju. Tukšajos gaiteņos viņa nevienu nesastapa, un nebija nekādu problēmu paņemt mašīnas atslēgas no neaizslēgtā skapīša sekretariātā.

Pēc pusminūtes Līsbeta jau bija garāžā un atslēdza korollu. Viņa iemeta mugursomu pasažieru sēdeklī un noregulēja vadītāja sēdekli un spoguli. Garāžas vārtus viņa atvēra ar savu veco caurlaides kartīti.

Pēc puspieciem rītā Līsbeta izbrauca no Dienvidu Mēlarstran- das pie Rietumu tilta. Sāka aust gaisma.

Mīkaels Blumkvists pamodās pusseptiņos no rīta. Viņš nebija uzlicis pulksteni un bija gulējis tikai trīs stundas. Mīkaels piecēlās, ieslēdza iBook un atvēra mapi <LĪSBETA SALANDERE>. Viņš tūlīt atrada Līsbetas lakonisko atbildi.

Paldies par to, ka biji mans draugs.

Mīkaels juta aukstus šermuļus noskrienam gar muguru. Ne jau šādu atbildi viņš bija gaidījis. Tā bija gluži kā atvadu replika. Līsbeta Salandere viena pret pasauli. Viņš aizgāja uz virtuvi, ieslēdza kafijas automātu un devās tālāk uz vannas istabu. Uzvilka izdilušus džinsus un aptvēra, ka aizvadītajās nedēļās nav mazgājis drēbes un viņam vairs nav neviena tīra krekla. Zem pelēkās žaketes viņš uzvilka vīnsarkanu sporta kreklu.

Virtuvē apziezdams sviestmaizes, Mīkaels piepeši pamanīja metālisku spīdumu uz darbvirsmas starp mikroviļņu krāsni un sienu. Viņš sarauca uzacis, paņēma no atvilktnes dakšiņu un ar to izvilka atslēgu saišķi.

Līsbetas Salanderes atslēgas. Viņš tās bija atradis pēc uzbrukuma Lundagātanā un uzlicis uz mikroviļņu krāsns kopā ar viņas somu. Tās droši vien bija nokritušas. Viņš nebija tās atdevis Sonjai Mūdigai, kad viņa atnāca pēc somas.

Mīkaels blenza uz atslēgu saišķi. Trīs lielas un trīs mazas atslēgas. Trīs lielās bija ārdurvīm, dzīvoklim un drošības slēdzenei. Viņas dzīvoklis. Tās nederēja Lundagātanai. Kur, ellē, viņa dzīvo?

Mīkaels uzmanīgi nopētīja trīs mazās atslēgas. Viena derēja Līsbetas Kawasaki. Viena bija tipiska seifa vai skapīša atslēga. Mīkaels pacēla trešo. Uz tās bija numurs 24914. Atklāsme iespēra viņam kā zibens.

Pastkastīte. Līsbetai Salanderei ir pastkastīte.

Viņš telefonu grāmatā sameklēja Sēdermalmes pasta nodaļas. Viņa bija dzīvojusi Lundagātanā. Ringens bija par tālu. Varbūt Homsgātana. Vai Rūsenlundsgātana.

Mīkaels izslēdza kafijas automātu, pameta brokastis un ar Ērikas Bergeres BMW aizbrauca līdz Rūsenlundsgātanai. Atslēga nederēja. Viņš brauca tālāk uz Hornsgātanas pasta nodaļu. Atslēga derēja pastkastītei ar numuru 24914. Mīkaels to atvēra un atrada divdesmit divus sūtījumus, ko iebāza savas datorsomas ārējā kabatā.

Viņš turpināja ceļu pa Hornsgātanu, atstāja mašīnu pie Kvar- ters kinoteātra un paēda brokastis Copacabana Bergsundas krastmalā. Gaidīdams cajfe latte, viņš citu pēc citas nopētīja vēstules. Visas bija adresētas Wasp Enterprises. Deviņas vēstules bija sūtītas no Šveices, astoņas - no Kaimanu salām, viena - no Lamanša salām un četras - no Gibraltāra. Mīkaels bez sirdsapziņas pārmetumiem atplēsa aploksnes. Divdesmit vienā vēstulē bija banku atskaites un izraksti no dažādiem kontiem un fondiem. Mīkaels konstatēja, ka Līsbeta ir bagāta kā Krēzs.

Divdesmit otrā vēstule bija biezāka. Adrese rakstīta ar roku. Logo uz aploksnes norādīja, ka vēstule sūtīta no adreses Bucha- nan House, Queensway Quay Gibraltārā. Vēstules galviņa liecināja, ka to sūtījis Džeremijs S. Makmilans, Solicitor. Viņam bija glīts rokraksts.

Džeremijs S. Makmilans

Solicitor

Dārgā mis Salandere!

Ar šo apliecinu, ka 20. janvārī veikts pēdējais maksājums par Jūsu nekustamo īpašumu. Kā vienojāmies, es nosūtu Jums visu dokumentu kopijas, bet oriģinālus paturēšu pie sevis. Ceru, ka tas Jūs apmierinās.

Es ļoti ceru, ka Jums klājas labi, mana dārgā. Man ļoti patika Jūsu pārsteiguma vizīte pagājušajā vasarā un jāteic, ka Jūsu klātbūtne bija spirdzinoša. Ja nepieciešams, ceru, ka varēšu sniegt Jums citus pakalpojumus.

Ar cieņu, DžSM

Vēstule bija nosūtīta 24. janvāri. Līsbeta Salandere acīmredzot neiztukšoja pastkastīti īpaši bieži. Mīkaels lūkojās uz pievienotajiem dokumentiem. Tas bija pirkuma līgums par dzīvokli Fis- kargātanā 9, Mūsebakē.

Tad Mīkaels aizrijās ar kafiju. Pirkuma summa bija divdesmit pieci miljoni kronu, un tā bija pārskaitīta divos maksājumos ar divpadsmit mēnešu atstarpi.

Līsbeta Salandere redzēja, kā tumšmatains spēcīgas miesasbūves vīrietis atslēdz firmas Auto-Expert sāndurvis Eskilstūnā. Tur bija garāža, serviss un autonoma. Tipiska daudzprofilu firmele. Bija bez desmit minūtēm septiņi, un ar roku rakstīta zīme uz parādes durvīm vēstīja, ka veikalu atvērs 07.30. Līsbeta šķērsoja ielu, atvēra sāndurvis un arī iegāja veikalā. Vīrietis izdzirdēja viņu un pagriezās.

“Refiks Alba?” Līsbeta jautāja.

“Jā. Kas jūs esat? Vēl nav atvērts.”

Līsbeta pacēla Sonija Nieminena P-83 Wanad un, turēdama to ar abām rokām, pavērsa stobru pret vīrieša seju.

“Man nav ne laika, ne vēlēšanās pļāpāt. Es gribu redzēt iznomāto mašīnu reģistru. Tūlīt. Jums ir desmit sekundes.”

Refiks Alba bija četrdesmit divus gadus vecs. Viņš bija kurds, dzimis Dijarbarkirā un savā mūžā redzējis gana daudz ieroču. Viņš stāvēja kā paralizēts. Tad saprata: ja viņa kantori ienāk traka sieviete ar ieroci rokās, diskusijām nav vietas.

“Datorā,” viņš sacīja.

“Ieslēdziet to.”

Viņš paklausīja.

“Kas ir aiz tām durvīm?” Līsbeta jautāja, kamēr dators iedūcās un monitors sāka mirgot.

“Tikai skapis.”

“Atveriet durvis.”

Skapī bija daži kombinezoni.

“Labi. Mierīgi lieniet skapī, un es jums neko nedarīšu.”

Alba bez iebildumiem paklausīja.

“Paņemiet savu mobilo, nolieciet uz grīdas un pasperiet uz manu pusi.”

Alba izdarīja, kā viņa likusi.

“Labi. Aizveriet durvis.”

Firmai bija antīks dators ar Windows 95 un 280 MB cieto disku. Pagāja vesela mūžība, iekams atvērās Excel fails ar ziņām par auto iznomāšanu. Līsbeta konstatēja, ka baltais volvo, kurā brauca blondais milzis, bija iznomāts divas reizes. Vispirms uz divām nedēļām janvārī un pēc tam no 1. marta. Auto vēl nebija atdots. Milzis maksāja nedēļas maksājumu par ilgtermiņa nomu.

Viņa vārds bija Ronalds Nīdermanis.

Līsbeta nopētīja mapes plauktā virs datora. Vienai no tām uz muguras bija glīti uzdrukāti vārdi PERSONU DOKUMENTI. Viņa paņēma mapi un sameklēja Ronaldu Nīdermani. Iznomājot mašīnu janvārī, viņš bija uzrādījis pasi, un Refiks Alba bija to nokopējis. Līsbeta tūlīt pazina blondo milzi. Pēc pases viņš bija vācietis, trīsdesmit piecus gadus vecs, dzimis Hamburgā. Fakts, ka Refiks Alba pasi nokopējis, liecināja, ka Ronalds Nīdermanis ir parasts klients, nevis kāds paziņa, kas mašīnu aizņēmies.

Pašā apakšā Refiks Alba bija pierakstījis mobilā telefona numuru un pastkastīti Gēteborgā.

Līsbeta nolika mapi atpakaļ un izslēdza datoru. Viņa palūkojās apkārt un uz grīdas pie ārdurvīm pamanīja gumijas ķīli. Līsbeta to paņēma, aizgāja pie skapja un pieklauvēja pie durvīm ar pistoles stobru.

“Vai jūs mani dzirdat?”

“Jā.”

“Vai zināt, kas es esmu?”

Klusums.

Viņam jābūt aklam, ja nav mani pazinis.

“Labi. Jūs zināt, kas es esmu. Vai jūs baidāties no manis?”

“Jā.”

“Nevajag baidīties, Albas kungs. Es jums neko nedarīšu. Tūlīt būšu beigusi. Atvainojos, ka jūs apgrūtināju.”

“Ē… nekas.”

“Vai jums tur pietiek gaisa?”

“Jā… ko jūs īsti gribat?”

“Gribēju paskatīties, vai kāda sieviete pirms diviem gadiem nav īrējusi no jums mašīnu,” Līsbeta meloja. “Es neatradu, ko meklēju. Bet tā nav jūsu vaina. Pēc pāris minūtēm es iešu prom.”

“Labi.”

“Es ielikšu zem skapja durvīm gumijas ķīli. Durvis ir pietiekami plānas, lai jūs varētu tikt laukā, bet tas prasīs laiku. Nezvaniet policijai. Jūs mani nekad vairs neredzēsiet. Varat atvērt biroju kā parasti un izlikties, ka nekas nav noticis.”

Iespēja, ka Alba nezvanīs policijai, bija visai niecīga, taču nekaitēja norādīt viņam alternatīvu. Līsbeta pameta kantori, devās pie savas palienētās toijotas un ātri pārģērbās par Irēni Neseri.

Viņa bija saīgusi par to, ka nav atradusi īstu blondā milža adresi - vēlams, Stokholmas apkaimē -, bet tikai pastkastīti Zviedrijas otrā galā. Taču tas bija vienīgais pavediens. Labi. Uz Gēteborgu.

Līsbeta aizbrauca līdz E20 un pagriezās uz rietumiem Ārbor- gas virzienā. Viņa ieslēdza radio, bet ziņu izlaidums tikko bija beidzies un sāka skanēt reklāma. Viņa klausījās Deividu Boviju, kas dziedāja putting outfire with gasoline. Līsbetai nebija ne jausmas, kas to dzied un kas tā par dziesmu, taču vārdi šķita pravietiski.

30.        NODALA

Ceturtdiena, 7. aprilis

Mīkaels vēroja Fiskargātanas 9. nama parādes durvis Mūse- bakē. Tā bija ieeja vienā no Stokholmas ekskluzīvākajām un diskrētākajām adresēm. Viņš iebāza atslēgu slēdzenē. Tā derēja nevainojami. Iedzīvotāju saraksts kāpnēs neko nelīdzēja. Mīkaels nosprieda, ka lielāko daļu mājas aizņem firmu dzīvokļi, bet šķita, ka te ir arī dažas privātas adreses. Viņš nebrīnījās, ka Līsbetas Salanderes vārda nav kāpņu telpā, bet šķita neticami, ka tā varētu būt viņas paslēptuve.

Viņš kāpa augstāk no stāva uz stāvu un lasīja plāksnītes uz durvīm. Neviena neko neizteica. Tad viņš nonāca augšstāvā un uz durvīm izlasīja V. Kulla.

Mīkaels ķēra pie pieres. Viņš pēkšņi pasmaidīja. Mīkaels nosprieda, ka vārds noteikti nav domāts viņa paķircināšanai, bet izvēlēts kāda privāta ironiska vērojuma dēļ, - tomēr kur gan citur lai Kalle Blumkvists meklētu Līsbetu Salanderi.

Mīkaels uzlika pirkstu uz zvana pogas un minūti gaidīja. Tad paņēma atslēgas un atslēdza drošības slēdzeni un apakšējo slēdzeni.

Mirklī, kad viņš atvēra durvis, iepīkstējās signalizācija.

Līsbetas Salanderes mobilais telefons iepīkstējās, kad viņa atradās uz E20 Glanshammarā tūlīt aiz Erebrū. Līsbeta nekavējoties piebremzēja un nostūrēja ceļa malā. Viņa izvilka no kabatas plaukstdatoru un savienoja to ar telefonu.

Pirms piecpadsmit sekundēm kāds bija atvēris viņas dzīvokļa durvis. Signalizācija nebija savienota ne ar vienu apsardzes firmu. Tās uzdevums bija tikai brīdināt viņu pašu, ja kāds ielauzīsies vai citādi atvērs durvis. Pēc trīsdesmit sekundēm signalizācija iedarbosies un nelūgtais viesis dabūs nepatīkamu pārsteigumu krāsu bumbas veidā; tā bija iemontēta viltus elektrības kontaktā blakus durvīm. Līsbeta aizrautīgi pasmaidīja un skaitīja sekundes.

Mīkaels nervozi blenza uz signalizācijas displeju pie durvīm. Kaut kāda iemesla dēļ viņš pat nebija iedomājies, ka dzīvoklī varētu būt signalizācija. Viņš redzēja, ka digitālais pulkstenis skaita sekundes. Millennium signalizācija sāka darboties, ja neviens trīsdesmit sekunžu laikā nebija nospiedis pareizo četrciparu kodu, un drīz pēc tam parādījās pāris muskuļotu puišu no apsardzes firmas.

Pirmā doma bija aizvērt durvis un veikli nozust. Bet viņš stāvēja kā sastindzis.

Četri cipari. Neiespējami uzminēt uz labu laimi.

25-24-23-22…

Sasodītā Pepija Gar…

19-18…

Kādu kodu tu izmanto?

15-14-13…

Viņš juta, ka panika pieaug.

10-9-8…

Tad Mīkaels pacēla roku un izmisumā sastādīja vienīgo kodu, kādu spēja iedomāties. 9277. Cipari atbilda burtiem WASP uz tastatūras.

Mīkaelam par lielu izbrīnu, skaitīšana apstājās pie sešām sekundēm. Pēc tam signalizācija nopīkstēja pēdējo reizi, pirms uz displeja parādījās nulle un iedegās zaļa lampiņa.

Līsbeta iepleta acis. Viņai šķita, ka saskaitījusi nepareizi, tāpēc viņa pakratīja datoru, kas patiesībā bija pilnīgi iracionāli. Skaitīšana bija apstājusies sešas sekundes, pirms jāsprāgst krāsu bumbai. Un nākamajā mirklī displejs rādīja nulli.

Neiespējami.

Neviens cilvēks pasaulē nezināja kodu. Signalizācija pat nebija pieslēgta nevienai apsardzes firmai.

Kā?

Viņa nespēja iedomāties, kā tas varētu būt iespējams. Policija? Nē. Zala? Izslēgts.

Līsbeta sastādīja telefonā kādu numuru un gaidīja, kad pieslēgsies novērošanas kameras un sāks sūtīt uz telefonu zemas izšķirtspējas attēlus. Kamera bija paslēpta tādā kā dūmu detektorā pie griestiem priekšnamā un katru sekundi uzņēma vienu attēlu. Līsbeta apskatīja visu sekvenci, sākot no nulles - mirkļa, kad atvērās durvis un iedarbojās signalizācija. Līsbetas sejā lēnām uzplauka greizs smaids, kad viņa ieraudzīja Mīkaelu Blumkvistu pusminūti izpildām drudžainu pantomīmu, pirms viņš beidzot sastādīja kodu un pēc tam atspiedās pret stenderi ar tādu sejas izteiksmi, it kā tikko būtu piedzīvojis sirdslēkmi.

Stulbais Kalle Blumkvists bija sadzinis viņai pēdas.

Mīkaelam bija atslēgas, ko viņa pazaudēja Lundagātanā. Viņš bija pietiekami apķērīgs, lai atcerētos, ka Līsbetas tīkla pseidonīms ir Wasp. Un, ja reiz viņš bija atradis dzīvokli, tad droši vien bija arī izspriedis, ka tas pieder Wasp Enterprises. Kamēr Līsbeta nolūkojās, Mīkaels sāka raustīgi pārvietoties pa priekšnamu un pazuda no objektīva redzesleņķa.

Velns! Kā es varēju būt tik paredzama! Un kāpēc atstāju… tagad viņas noslēpumi bija pieejami Mīkaela Blumkvista okšķerējošām acīm.

Pēc divu minūšu pārdomām Līsbeta nolēma, ka tam vairs nav nozīmes. Viņa bija izdzēsusi cieto disku. Tas bija svarīgākais. Tas varbūt pat bija labi, ka tieši Mīkaels atradis viņas slēptuvi. Viņš jau zināja vairāk Līsbetas noslēpumu nekā jebkurš cits cilvēks. Teicamnieks rīkosies pareizi. Viņš nenodos. Tā viņa cerēja. Līsbeta ieslēdza pārnesumu un domīgi turpināja ceļu Gēteborgas virzienā.

ierazdamās darbā PUSDEVIŅOS, Mālina Ēriksone kāpņu telpā pie Millennium redakcijas saskrējās ar Paolo Roberto. Viņa bokseri tūlīt pazina, iepazīstināja ar sevi un ielaida viņu redakcijā. Roberto manāmi kliboja. Mālina sajuta kafijas smaržu un secināja, ka Ērika Bergere jau ir darbā.

“Sveika, Bergere! Paldies, ka atsaucies tūlīt,” Paolo sacīja.

Ērika apbrīnā nopētīja zilumu un pietūkumu kolekciju boksera sejā, tad paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņu uz vaiga.

“Izskatās briesmīgi,” viņa sacīja.

“Man jau ir bijis lauzts deguns. Kur Blumkvists?”

“Viņš kaut kur spēlē detektīvu un meklē pēdas. Kā parasti, ar viņu ir pilnīgi neiespējami sazināties. Atskaitot vienu dīvainu vēstuli šonakt, neesmu viņu redzējusi kopš vakarrīta. Paldies par to, ka tu… jā, paldies!”

Viņa norādīja uz boksera seju.

Paolo Roberto iesmējās.

“Vai gribi kafiju? Tu sacīji, ka varot kaut ko pastāstīt. Mālina, piebiedrojies!”

Viņi apsēdās ērtajos apmeklētāju krēslos Ērikas kabinetā.

“Tas lielais, blondais sātans, ar kuru es cīnījos. Es Mīkaelam stāstīju, ka viņa boksēšanās nav ne graša vērta. Bet smieklīgākais ir tas, ka viņš ar dūrēm visu laiku ieņēma aizsardzības pozu un riņķoja gluži kā bokseris. Man bija sajūta, ka viņš ir kaut kur trenējies."

“Mīkaels to vakar pieminēja pa telefonu,” Mālina sacīja.

“Es netiku vaļā no tās domas un, vakar pēcpusdienā pārnācis mājās, apsēdos pie datora un izsūtīju e-pastus boksa klubiem visā Eiropā. Pastāstīju par notikušo un pievienoju pēc iespējas detalizētāku tā puiša aprakstu.”

“Skaidrs.”

“Uzreiz atradu, ko meklēju.”

Paolo nolika uz galdiņa Ērikai un Mālinai priekšā pa faksu sūtītu fotogrāfiju. Šķita, ka tā uzņemta treniņā boksa zālē. Divi bokseri stāvēja un klausījās, ko viņiem stāsta korpulents pavecs vīrietis ādas cepurē ar šaurām malām un treniņtērpā. Ap ringu bija sastājies kāds pusducis cilvēku. Dibenplānā stāvēja liela auguma vīrietis ar kartona kasti rokās. Viņš izskatījās pēc skin- heda ar noskūtu galvu. Kāds ar pildspalvu bija apvilcis viņam apli.

“Fotogrāfija ir septiņpadsmit gadus veca. To puisi aizmugurē sauc Ronalds Nīdermanis. Tobrīd viņam bija astoņpadsmit gadu, tātad šodien vajadzētu būt trīsdesmit pieciem. Tas atbilst milzim, kurš nolaupīja Mirjamu Vu. Es nevaru ar simtprocentīgu pārliecību apgalvot, ka tas ir viņš. Fotogrāfija ir mazliet par vecu un sliktas kvalitātes. Bet varu teikt, ka viņš izskatās ļoti līdzīgs.”

“Kur tu to bildi dabūji?”

“Man atbildēja Dynamic klubs Hamburgā. Veterānu treneris Hanss Minsters.”

“Ak tā?”

“Ronalds Nīdermanis boksējās klubā vienu gadu astoņdesmito nogalē. Vai, pareizāk sakot, viņš mēģināja boksēties. Es šorīt saņēmu vēstuli, tad piezvanīju un parunāju ar Minsteru, pirms nācu šurp. Apkopojot viņa teikto… Ronalds Nīdermanis ir no Hambur- gas un astoņdesmitajos turējās kopā ar skinhedu bandu. Viņam ir dažus gadus vecāks brālis, labs bokseris, un tieši ar brāļa palīdzību viņš nonāca klubā. Nīdermanim piemita briesmīgs spēks un unikāla fizioloģija. Minsters sacīja: viņš nekad neesot redzējis nevienu, kurš sistu tik stipri, pat starp elites vīriem ne. Viņi reiz mērījuši sitienu spēku, un Nīdermanis nonācis ārpus skalas.”

“Izklausās, ka viņš būtu varējis veidot boksera karjeru,” Ērika sacīja.

Paolo Roberto papurināja galvu.

“Minsters teica, ka viņu nevarējuši laist ringā. Vairāku iemeslu dēļ. Pirmām kārtām - viņš nav spējis apgūt boksēšanos. Stāvējis uz vietas un dalījis belzienus. Nīdermanis bijis fenomenāli neveikls, un tas atbilst puisim, ar kuru cīnījos Nīkvarnā. Bet - visļaunākais - viņš neaptvēris savu spēku. Šad un tad viņam izdevies trāpīt, un sitieniem sparingos bijušas katastrofālas sekas. Lauzti deguni, lauzti žokļi un citi pilnīgi nevajadzīgi ievainojumi. Viņu gluži vienkārši nebija iespējams paturēt.”

“It kā varēja boksēties un tomēr ne,” Mālina noteica.

“Tieši tā. Bet īstais iemesls bijis medicīnisks.”

“Kā tu to domā?”

“Tas puisis bijis gandrīz neievainojams. Lai cik sitienu saņemtu, viņš tikai nopurinājies un turpinājis cīņu. Izrādījies, ka viņš cieš no ļoti retas slimības - congential analgesia."

“Congential… kas?”

“Analgēzija. Es apskatījos enciklopēdijā. Tā ir iedzimta ģenētiska novirze, kas nozīmē, ka nervu sinapšu mediatori nefunkcionē, kā nākas. Viņš nejūt sāpes.”

“Jēziņ! Izklausās pēc ideālas situācijas bokserim.”

Paolo Roberto papurināja galvu.

“Gluži pretēji. Tāda slimība apdraud dzīvību. Lielākā daļa iedzimtās analgēzijas slimnieku mirst salīdzinoši jauni - divdesmit divdesmit piecu gadu vecumā. Sāpes ir organisma trauksmes sistēma, kas signalizē, ka kaut kas nav kārtībā. Ja tu uzliec roku uz nokaitētas virsmas, tev sāp un tu roku tūlīt atrauj. Ja tev ir šī slimība, tu neko nejūti, līdz sāk ost pēc sadegušas gaļas.” Mālina un Ērika saskatījās.

“Tātad tas ir nopietni?” Ērika jautāja.

“Pilnīgi. Ronalds Nīdermanis neko nejūt, visu laiku staigā apkārt gluži kā ar plašu vietējo anestēziju. Viņš ir izdzīvojis tāpēc, ka viņa gadījumā visu kompensē cits ģenētisks defekts. Nīder- manim ir ārkārtīgi spēcīga ķermeņa uzbūve, kas viņu padara gandrīz neievainojamu. Viņa spēks ir teju vai unikāls. Un droši vien viss ātri sadzīst.”

“Es sāku saprast, ka tev laikam bija interesants boksa mačs.”

“Jā. Otrreiz es tādu negribētu piedzīvot. Vienīgais, kas viņu kaut kā ietekmēja, bija Mirjamas Vu spēriens kājstarpē. Viņš patiesībā mirkli pat noslīga uz ceļiem… acīmredzot tāpēc, ka ar tāda veida sitienu ir saistīta kāda motorika, ja reiz viņš nejūt sāpes. Un, ticiet man, es pats būtu nobeidzies, ja Mirjama man trāpītu tādā pašā veidā.”

“Bet kā tev izdevās viņu uzvarēt?”

“Cilvēki ar šādu slimību gūst ievainojumus tāpat kā visi pārējie. Nīdermanim ir teju vai betona miesa. Bet, kad es viņam iegāzu ar dēli pa pakausi, viņš saļima. Droši vien dabūja smadzeņu satricinājumu.”

Ērika paskatījās uz Mālinu.

“Es tūlīt zvanu Mīkaelam,” Mālina sacīja.

MiKAELS dzirdēja mobilā telefona zvanu, bet bija tik apstulbis, ka atbildēja tikai pēc piektā signāla.

“Te Mālina. Paolo Roberto ir identificējis blondo milzi.” “Labi,” Mīkaels izklaidīgi sacīja.

“Kur tu esi?”

“Grūti paskaidrot.”

“Tu izklausies dīvains.”

“Piedod. Ko tu teici?”

Mālina apkopoja Paolo stāstu.

“Skaidrs,” Mīkaels sacīja. “Turpini pētīt un mēģini atrast viņu kādā reģistrā. Domāju, ka tas ir steidzami. Zvani man uz mobilo.”

Mālinai par lielu pārsteigumu, Mīkaels pārtrauca sarunu pat neatvadījies.

Tobrīd viņš stāvēja pie loga un vēroja lielisku skatu no Vecpilsētas tālu pāri Saltšena ūdeņiem. Viņš jutās apdullis un gandrīz satriekts. Bija apstaigājis Līsbetas Salanderes dzīvokli. Priekšnamā pa labi bija virtuves durvis. Tālāk nāca dzīvojamā istaba, darbistaba, guļamistaba un visbeidzot neliela viesu istaba, kas izskatījās nelietota. Matracis joprojām bija iesaiņots plastikātā, un tur nebija gultasveļas. Visas mēbeles bija jaunas un svaigas, tieši no Ikea.

Bet ne jau tur tā problēma.

Mīkaelu satrieca tas, ka Līsbeta bija iegādājusies miljonāra Pērsija Barnevīka veco mitekli divdesmit piecu miljonu vērtībā. Dzīvokļa platība bija trīs simti piecdesmit kvadrātmetru.

Mīkaels staigāja pa tukšajiem un gandrīz spokainajiem gaiteņiem un zālēm ar rakstainām dažāda koka parketa grīdām un Tricia Guild tapetēm, par ko mēdza sajūsmināties Ērika Bergere. Dzīvokļa centrā bija brīnišķīga gaiša viesistaba ar kamīniem, ko Līsbeta acīmredzot ne reizi nebija kurinājusi. Milzīgs balkons ar fantastisku skatu. Tur bija palīgtelpa veļas mašīnai, sauna, sporta zāle, pieliekamais un vannas istaba ar King Size izmēra vannu. Bija pat vīnu skapis, pavisam tukšs, ja neskaita vienu neatvērtu 1976. gada portvīna Quinta do Noval pudeli - Nacionall Mīkaelam bija grūti iztēloties Līsbetu Salanderi ar portvīna glāzi rokā. Kartīte norādīja, ka tā ir statusam atbilstoša sālsmaizes dāvana no māklera.

Virtuvē bija viss iedomājamais aprikojums, mirdzoši tīra franču gardēžu plīts ar gāzes cepeškrāsni, Corradi Chateau 120, par kuru Mīkaels nekad nebija dzirdējis un kuru Līsbeta, visticamāk, izmantoja tējas ūdens uzvārīšanai.

Toties viņš godbijīgi aplūkoja espreso automātu, kas stāvēja uz atsevišķa galda. Viņai bija Jura Impressa X7 ar piena dzesētāju. Arī šis automāts šķita nelietots un droši vien atradies virtuvē jau tad, kad viņa nopirka dzīvokli. Mīkaels zināja, ka Jura atbilst rolsroisam espreso pasaulē - profesionāļu aparāts mājas lietošanai, kas maksāja aptuveni septiņdesmit tūkstoši kronu. Viņam pašam bija krietni vienkāršākas markas automāts, par trīstūkstoš piecsimt kronām nopirkts John Wall veikalā, - viens no ekstravagantākajiem ieguldījumiem viņa mājsaimniecībā.

Ledusskapī bija atvērta piena paka, siers, sviests, kaviārs un pustukša marinētu gurķu burka. Skapīšos četras pustukšas vitamīnu pudelītes, tējas maisiņi, kafija pavisam parastam automātam pie izlietnes, divi baltmaizes kukuļi un cepumu paciņa. Uz virtuves galda stāvēja groziņš ar āboliem. Tā bija visa pārtika, ko Mīkaelam izdevās atrast dzīvoklī. Atkritumu kastē zem izlietnes blakus smalkajai plītij viņš atrada vairākas tukšas Billy’s Pan Pizza kārbas.

Šim pasākumam bija aplamas proporcijas. Līsbeta bija nospērusi vairākus miljardus un iegādājusies dzīvokli, kur pietika vietas veselam galmam. Bet viņai bija vajadzīgas tikai trīs istabas, ko viņa bija apmēbelējusi. Pārējās astoņpadsmit telpas stāvēja tukšas.

Pastaigu Mīkaels pabeidza darbistabā. Visā dzīvoklī nebija nevienas vienīgas puķes. Pie sienām nebija ne gleznu, ne plakātu. Nekādu paklāju vai sedziņu. Viņš nespēja atrast nevienu vienīgu greznuma priekšmetu, svečturi vai citu ķiņķēziņu, kas liecinātu par mājīgumu vai būtu pataupīts sentimentālu iemeslu dēļ.

Mīkaelam bija sajūta, ka viņa sirds sažņaudzas. Viņš gribēja uzmeklēt Līsbetu Salanderi un apskaut viņu.

Ja viņš to mēģinātu, Līsbeta droši vien viņam iekostu.

Nolādētais Zalačenko.

Tad viņš apsēdās pie Līsbetas rakstāmgalda un atvēra Bjerka 1991. gada izmeklēšanas materiālus. Viņš nelasīja visu, tikai pārbrauca ar acīm un centās apkopot faktus.

Mīkaels ieslēdza Līsbetas PowerBook ar 17 collu ekrānu, 200 GB cieto disku un 1000 MB RAM. Tas bija pilnīgi tukšs. Viņa bija nokopusi visu aiz sevis. Tas vēstīja nelaimi.

Mīkaels atvēra rakstāmgalda atvilktnes un tūlīt atrada 9 mm Colt 1911 Government single action un pielādētu magazīnu ar septiņām patronām. Šo pistoli Līsbeta bija ieguvusi no žurnālista Pēra Okes Sandstrema, par kuru Mīkaels neko nezināja. Viņš vēl nebija nonācis līdz burtam S prostitūtu klientu sarakstā.

Pēc tam Mīkaels atrada kompaktdisku ar uzrakstu Bjūrmans.

Viņš ielika to savā iBook un ar šausmām vēroja tā saturu. Viņš šokēts raudzījās, kā Līsbetu piekauj, izvaro un gandrīz nogalina.

Tas acīmredzot bija nofilmēts ar slēpto kameru. Mīkaels nenoskatījās visu ierakstu, bet lēca no epizodes uz epizodi, vienas šausmīgākas par citu.

Bjūrmans.

Aizbildnis bija izvarojis Līsbetu, un viņa to dokumentējusi vissīkākajās detaļās. Digitālais datējums liecināja, ka ieraksts veikts pirms diviem gadiem. Tas bija, pirms Mīkaels iepazinās ar Līsbetu. Vairāki pužļa fragmenti iekrita savās vietās.

Bjerks un Bjūrmans kopā ar Zalačenko septiņdesmitajos gados.

Zalačenko, Līsbeta Salandere un no piena pakas izgatavots Molotova kokteilis deviņdesmito sākumā.

Pēc tam atkal Bjūrmans, tagad kā Līsbetas aizbildnis pēc Holgera Palmgrēna. Loks bija noslēdzies. Viņš bija uzbrucis savai aizbilstamajai. Viņš bija domājis, ka Līsbeta ir psihiski slima un neaizsargāta meitene, bet viņa nebija neaizsargāta. Viņa divpadsmit gadu vecumā bija uzsākusi cīņu ar pārbēdzēju, profesionālu slepkavu no GRU, un padarījusi viņu par invalīdu uz mūžu.

Līsbeta Salandere ienīda vīriešus, kuri ienīst sievietes.

Mīkaels atsauca atmiņā laiku, kad bija iepazinis Līsbetu Hēde- stadē. Tas droši vien bija dažus mēnešus pēc izvarošanas. Viņš nespēja atcerēties, ka viņa kaut ar vārdu būtu pieminējusi notikušo. Līsbeta vispār nebija neko daudz atklājusi par sevi. Mīkaels nespēja pat iztēloties, ko viņa izdarījusi ar Bjūrmanu, - taču viņa nebija advokātu nogalinājusi. Dīvaini. Tad Bjūrmans būtu miris jau pirms diviem gadiem. Mīkaelam nezināma iemesla dēļ Līsbeta viņu noteikti kaut kādā veidā kontrolēja. Tad viņš aptvēra, ka kontroles instruments guļ uz galda viņam priekšā. Kompaktdisks. Kamēr vien Līsbetai tas bija, tikmēr Bjūrmans bija bezpalīdzīgs vergs. Un Bjūrmans bija uzmeklējis sabiedroto. Zalačenko. Līsbetas lielāko ienaidnieku. Viņas tēvu.

Pēc tam notikumu virkne. Vispirms nošauts Bjūrmans, tad Dāgs Svensons un Mia Bergmane.

Bet kā…? Kas varēja pārvērst Dāgu Svensonu par draudu?

Un piepeši Mīkaels saprata, kas droši vien noticis Enšēdē.

Nākamajā mirklī Mīkaels uz grīdas zem loga pamanīja papīru. Līsbeta bija izdrukājusi vienu lappusi, saņurcījusi to un aizsviedusi. Viņš izgludināja papīru. Tā bija izdruka par Mirjamas Vu nolaupīšanu no Aftonbladet internetā izdevuma.

Mīkaels nezināja, kādu lomu Mirjama ir spēlējusi šajā drāmā - ja vispār kādu taču viņa bija viena no nedaudzajiem Līsbetas draugiem. Varbūt vienīgā. Līsbeta bija viņai uzdāvinājusi savu veco dzīvokli. Tagad Mirjama piekauta gulēja slimnīcā.

Nīdermanis un Zalačenko.

Vispirms viņas māte. Pēc tam Mirjama Vu. Līsbetu droši vien pārņēma neprātīgs naids.

Viņa jutās ārkārtīgi izprovocēta.

Tagad Līsbeta bija devusies medībās.

Ap pusdienlaiku Draganam Armanskim piezvanīja no Eštas rehabilitācijas centra. Viņš bija gaidījis sarunu ar Holgeru Palmgrēnu jau daudz agrāk un pats izvairījies ar viņu sazināties. Armanskis baidījās, ka būs spiests ziņot - Līsbeta Salandere nešaubīgi ir vainīga. Tagad viņam vismaz pavērās iespēja pastāstīt, ka ir zināmas šaubas par meitenes vainu.

“Cik tālu tu esi?” Palmgrēns jautāja bez kādām pieklājības ievadfrāzēm.

“Ar ko?” Armanskis brīnījās.

“Ar savu izmeklēšanu par Salanderi.”

“Un kas tev liek domāt, ka es veicu tādu izmeklēšanu?”

“Netērē manu laiku.”

Armanskis nopūtās.

“Tev taisnība,” viņš sacīja.

“Tev jāatbrauc pie manis,” Palmgrēns teica.

“Labi. Varu aizbraukt pie tevis nedēļas nogalē.”

“Nē. Es gribu, lai tu atbrauc šovakar. Mums ir daudz ko pārrunāt.”

Mīkaels bija uzvārījis kafiju un uzsmērējis sviestmaizes Līsbetas virtuvē. Viņš gandrīz vai cerēja, ka piepeši izdzirdēs viņas atslēgas durvis. Bet patiesībā neloloja īstas cerības. PowerBook tukšais disks liecināja, ka viņa jau pametusi savu paslēptuvi uz visiem laikiem. Viņš bija atradis Līsbetas adresi par vēlu.

Pustrijos pēcpusdienā Mīkaels joprojām sēdēja pie Līsbetas rakstāmgalda. Viņš bija trīs reizes izlasījis Bjerka ne-izmeklēšanu. Tā bija adresēta kā PM augstākstāvošai personai bez vārda. Ieteikums bija vienkāršs. Sagādājiet piejaucētu psihiatru, kas uz pāris gadiem var paņemt Salanderi bērnu psihiatrijas nodaļā. Meitene taču jebkurā gadījumā ir jukusi, ko pierāda viņas uzvedība.

Mīkaels bija nolēmis tuvākajā nākotnē kārtīgi painteresēties par Bjerku un Telebūrianu. Viņš gaidīja šo brīdi. Tad sāka pīkstēt telefons, iztraucēdams viņu no domām.

“Sveiks vēlreiz! Te Mālina. Man šķiet, es kaut ko atradu.”

“Ko?”

“Zviedrijas iedzīvotāju reģistrā nav neviena Ronalda Nīder- maņa. Viņa nav ne telefonu grāmatā, ne nodokļu maksātāju reģistrā, ne automašīnu reģistrā, ne arī kur citur.”

“Skaidrs.”

“Bet paklausies šo. 1998. gadā Patentu valdē tika reģistrēta kāda akciju sabiedrība. Tās nosaukums ir KAB Import AB, bet adrese - pastkastīte Gēteborgā. Uzņēmums nodarbojas ar elektronikas importu. Valdes priekšsēdētājs ir Kāris Aksels Budīns, tātad KAB, dzimis 1941. gadā.”

“Tas man neko neizsaka.”

“Man ari ne. Valdē vēl ir revidents, kas strādā kādās divdesmit firmās un taisa tām gada bilances. Laikam deklarāciju rakstītājs mazām firmām. Šis uzņēmums tomēr nav darbojies jau kopš paša sākuma.”

“Skaidrs.”

“Trešais valdes loceklis ir kāda persona, vārdā R. Nīdermanis. Norādīts dzimšanas gads, bet pārējo ciparu nav. Tātad viņam nav personas koda Zviedrijā. Viņš ir dzimis 1970. gada 18. janvāri un reģistrēts kā firmas pārstāvis Vācijas tirgū.”

“Labi, Mālina! Ļoti labi! Vai bez tās pastkastītes ir vēl kāda adrese?”

“Nē, bet esmu atradusi Kārlu Akselu Budīnu. Viņš ir pierakstīts Rietumzviedrijā ar adresi Pastkastīte Nr. 612, Goseberja. Es to sameklēju, izskatās pēc lauku saimniecības netālu no Nosebrū uz ziemeļaustrumiem no Gēteborgas.”

“Ko mēs par viņu zinām?”

“Pirms diviem gadiem viņš deklarēja divsimt sešdesmit tūkstošu kronu ienākumus. Mūsu draugs policijā ziņo, ka Budīna nav sodāmību reģistrā. Viņam ir ieroča nēsāšanas atļauja medību bisei un skrošu bisei. Divas automašīnas, fords un sābs, veci modeļi. Nekādu saistību pie tiesu izpildītāja. Viņš nav precējies un dēvē sevi par lauksaimnieku.”

“Anonīms vīrietis bez problēmām ar tieslbsargājošām iestādēm.”

Mīkaels dažas sekundes domāja. Viņam bija jāizdara izvēle. “Vēl viena lieta. Šodien vairākas reizes zvanīja Dragans Armanskis no Milton Security un meklēja tevi.”

“Labi. Paldies, Mālina! Es atzvanīšu.”

“Mīkael… vai tev viss kārtībā?”

“Nē. Nav vis. Es došu ziņu.”

Mīkaels zināja, ka izdara kļūdu. Kā krietnam pilsonim viņam vajadzētu pacelt klausuli un piezvanīt Bublanskim. Taču tādā gadījumā viņš būtu spiests pastāstīt patiesību par Līsbetu Salanderi vai nonākt nepatīkamā situācijā starp pusmeliem un noklusētām nodaļām. Bet ne jau tur tā nelaime.

Līsbeta Salandere medīja Nīdermani un Zalačenko. Mīkaels nezināja, cik tālu viņa tikusi, bet, ja jau viņš un Mālina varēja atrast pastkastīti Nr. 612 Goseberjā, to varēja ari Līsbeta. Tātad pastāvēja liela varbūtība, ka viņa ir ceļā uz Goseberju. Tas bija nākamais loģiskais solis.

Ja Mīkaels piezvanītu policijai un pastāstītu, kur slēpjas Nīdermanis, viņš būtu spiests atklāt, ka Līsbeta Salandere, visticamāk, ir ceļā uz turieni. Līsbetu meklēja par trim slepkavībām un apšaudi Stallarholmenā. Tas nozīmētu, ka tiks iesaistīta īpašo uzdevumu vienība vai tamlīdzīga mednieku komanda, lai meiteni notvertu.

Un Līsbeta Salandere, visticamāk, agresīvi pretosies.

Mīkaels paņēma papīru un pildspalvu un apkopoja sarakstā visu, ko nevarēja vai negribēja stāstīt policijai.

Vispirms viņš uzrakstīja Adrese.

Līsbeta bija pielikusi lielas pūles, lai sagādātu sev slepenu adresi. Tur bija viņas dzīve un noslēpumi. Mīkaels negrasījās viņu nodot.

Pēc tam viņš uzrakstīja Bjūrmans un pielika jautājuma zīmi.

Viņš paskatījās uz kompaktdisku sev priekšā uz galda. Bjūrmans bija izvarojis Līsbetu. Gandrīz nogalinājis viņu un ļaunprātīgi izmantojis savu aizbildņa statusu. Par to nebija šaubu. Vajadzētu publiskot šo nelietību. Bet te bija ētiska dilemma. Līsbeta nebija ziņojusi policijai. Vai viņa gribētu parādīties masu saziņas līdzekļos, ja no izmeklēšanas dažu stundu laikā noplūstu intīmākās detaļas? Līsbeta nekad viņam nepiedotu. Kompaktdisks bija pierādījumu materiāls, un tādas bildes būtu sensācija vakara presē.

Mīkaels bridi domāja un tad nolēma, ka Līsbetai pašai jāpieņem lēmums, kā rīkoties. Bet, ja viņam bija izdevies atrast dzīvokli, tad arī policijai agri vai vēlu tas izdosies. Viņš ielika kompaktdisku futrāli savā somā.

Tad Mīkaels uzrakstīja Bjerka izmeklēšana. 1991. gada ziņojums bija klasificēts kā slepens. Tas izgaismoja visu notikušo. Tas uzrādīja Zalačenko un izskaidroja Bjerka lomu, un kopā ar prostitūtu klientu sarakstu no Dāga Svensona datora varētu sagādāt Bjerkam vairākas drebelīgas stundas pie Bublanska. Pateicoties sarakstei, mēslos būtu ari Pēters Telebūrians.

Mape aizvestu policiju uz Goseberju… bet viņam būtu vismaz dažu stundu handikaps.

Beidzot Mīkaels atvēra Word failu un punktu veidā pierakstīja visus nozīmīgos faktus, ko bija uzzinājis aizvadīto divdesmit četru stundu laikā sarunās ar Bjerku un Palmgrēnu un pie Līsbetas atrastajos materiālos. Šis darbs aizņēma kādu stundu. Viņš iekopēja failu kompaktdiskā kopā ar savu pētījumu.

Mīkaels prātoja, vai nevajadzētu piezvanīt Draganam Armans- kim, tomēr nolēma to nedarīt. Viņam jau tā pietika, ar ko nodarboties.

Mīkaels pieturēja pie Millennium redakcijas un ieslēdzās kopā ar Ēriku Bergeri.

“Viņu sauc Zalačenko,” Mīkaels nesasveicinājies iesāka. “Viņš ir vecs padomju algotais slepkava no izlūkdienesta. 1976. gadā viņš pārbēga, saņēma uzturēšanās atļauju Zviedrijā un algu no Drošības policijas. Pēc Padomju Savienības sabrukuma Zalačenko, tāpat kā daudzi citi, kļuva par pilna laika noziedznieku un nodarbojās ar sieviešu tirdzniecību, ieročiem un narkotikām.”

Ērika Bergere nolika pildspalvu.

“Skaidrs. Nezin kāpēc es nebrīnos, ka notikumos parādās VDK?” “Nevis VDK, bet GRU. Militārā izlūkošanas pārvalde.”

“Tātad tas ir nopietni?”

Mīkaels pamāja ar galvu.

“Tu domā, ka viņš nogalināja Dāgu un Miu?”

“Ne pats personiski. Viņš kādu aizsūtīja. Ronaldu Nīdermani, kuru atrada Mālina.”

“Tu vari to pierādīt?”

“Ne visai pārliecinoši. Daļa ir minējumi. Bet Bjūrmanu nogalināja tāpēc, ka viņš lūdza Zalačenko palīdzību, lai atbrīvotos no Līsbetas.”

Mīkaels pastāstīja, ko redzējis ierakstā, kas glabājās Līsbetas rakstāmgaldā.

“Zalačenko ir viņas tēvs. Bjūrmans septiņdesmito gadu vidū formāli strādāja Drošības policijā un bija viens no tiem, kas uzņēma Zalačenko, kad viņš pārbēga. Tad Bjūrmans kļuva par advokātu un pilna laika nekrietneli, kas izdarīja pakalpojumus šaurai grupai Drošības policijā. Domāju, ka pastāv ļoti noslēgta kungu grupa, kas šad un tad tiekas pirtī, lai pārvaldītu pasauli un glabātu Zalačenko noslēpumu. Es minētu, ka pārējie Drošības policijā nekad nav dzirdējuši par šo čali. Līsbeta draudēja noslēpumu atklāt. Tāpēc viņu ieslodzīja psihenē.”

“Tās nevar būt.”

“Var gan,” Mīkaels sacīja. “Pastāvēja virkne apstākļu, un Līsbeta ne toreiz, ne tagad nav bijusi īpaši regulējama… tomēr kopš divpadsmit gadu vecuma viņa bija arī apdraudējums valsts drošībai.”

Mīkaels īsi apkopoja savu stāstu.

“Tur ir par ko padomāt,” Ērika sacīja. “Bet Dāgu un Miu…” “Nogalināja tāpēc, ka Dāgs bija atradis saistību starp Bjūrmanu un Zalačenko.”

“Un kas tagad notiks? Mums laikam jāziņo policijai.”

“Daļu, bet ne visu. Esmu ierakstījis visu svarīgāko informāciju šajā diskā, vismaz kā drošības kopiju. Līsbeta medī Zalačenko. Es mēģināšu viņu sameklēt. Neko no šī diska nedrīkst atklāt.” “Mīkael… tas man nepatīk. Mēs nevaram noklusēt informāciju slepkavības izmeklēšanā.”

“Mēs to arī nedarīsim. Esmu nolēmis piezvanīt Bublanskim. Bet es pieņemu, ka Līsbeta ir ceļā uz Goseberju. Viņa ir meklēšanā izsludināta trīskārtēja slepkava, un, ja mēs zvanīsim policijai, viņi izsauks īpašo uzdevumu vienību ar ieročiem un medību munīciju; risks, ka Līsbeta pretosies, ir visai liels. Un tad var notikt jebkas.”

Mīkaels apklusa un bez prieka pasmaidīja.

“Ja ne citādi, mums jātur policija tālāk, lai īpašo uzdevumu vienība pārāk nesamazinātos skaitā. Man viņa jāatrod pirmajam.”

Ērika izskatījās šaubu mākta.

“Es nedomāju atklāt Līsbetas noslēpumus. Tie Bublanskim jāizdibina pašam. Es gribu, lai tu izdari man pakalpojumu. Šajā mapē ir Bjerka 1991. gada izmeklēšanas materiāli un daļa sarakstes starp Bjerku un Telebūrianu. Lūdzu, nokopē to un nosūti Bublanskim vai Mūdigai. Es pats pēc divdesmit minūtēm braucu uz Gēteborgu.”

“Mīkael…”

“Zinu. Bet šajā cīņā domāju pilnībā stāvēt Līsbetas pusē.”

Ērika saknieba lūpas un neko neteica. Tad pamāja ar galvu. Mīkaels devās uz durvīm.

“Esi uzmanīgs,” Ērika sacīja, kad viņš jau bija nozudis.

Viņa iedomājās, ka būtu vajadzējis braukt Mīkaelam līdzi. Tas būtu vienīgais pieņemamais lēmums.

Bet viņa joprojām nebija pastāstījusi, ka domā aiziet no Millennium un viss ir galā, lai kas ari notiktu. Ērika paņēma mapi un devās pie kopētāja.

Pastkastīte atradās pasta nodaļā tirdzniecības centrā. Līsbeta nepazina Gēteborgu un nezināja, kur tieši atrodas, tomēr bija sameklējusi pasta nodaļu un apsēdusies kafejnīcā, no kurienes varēja saskatīt pastkastīti pa šauru spraugu rūtī, kur bija pielīmēts Zviedrijas pasta dienesta reklāmas plakāts.

Irēnei Neserei bija diskrētāks grims nekā Līsbetai Salanderei. Viņa bija aplikusi pāris muļķīgu kaklarotu un lasīja Noziegumu un sodu, ko bija atradusi grāmatnīcā kvartālu tālāk uz ziemeļiem. Viņa nesteidzās un regulāri pāršķīra lapas. Novērošanu viņa bija uzsākusi pusdienlaikā, un viņai nebija ne jausmas, kad pastkastīti iztukšo - vai tas notiek katru dienu vai varbūt reizi nedēļā, vai tā šodien jau ir iztukšota un vai kāds atnāks. Tomēr tas bija vienīgais pavediens, un gaidīdama viņa dzēra caffe latte.

Līsbeta bija gandrīz iesnaudusies ar vaļējām acīm, kad piepeši ieraudzīja pastkastīti atveramies. Viņa ieskatījās pulkstenī. Bez piecpadsmit divi. Cūkas laime.

Līsbeta steidzīgi piecēlās un piegāja pie loga, kur ieraudzīja, kā vīrietis melnā jakā iziet no pasta nodaļas. Līsbeta viņu panāca uz ielas. Tas bija sīks, jauns, aptuveni divdesmit gadus vecs vīrietis. Viņš ap stūri aizgāja pie ielas malā novietota reno un atslēdza durvis. Līsbeta Salandere iegaumēja numuru un aizskrēja atpakaļ pie korollas, ko bija novietojusi simt metru tālāk uz tās pašas ielas. Viņa panāca vīrieti, kad viņš izgriezās uz Linneja ielas. Līsbeta viņam sekoja pa Avēniju un tālāk uz Nūrdstanu.

Mīkaels Blumkvists paspēja uz X2000 vilcienu pulksten 17.10. Maksājot ar kredītkarti, viņš vilcienā nopirka biļeti, apsēdās tukšajā restorānvagonā un pasūtīja vēlas pusdienas.

Mīkaels juta saules pinumā urdošu nemieru un baidījās, ka ir nokavējis. Viņš cerēja, ka Līsbeta piezvanīs, taču zināja, ka viņa to nedarīs.

Viņa bija mēģinājusi nogalināt Zalačenko 1999. gadā. Tagad viņš bija atspēlējies pēc visiem šiem gadiem.

Holgera Palmgrēna analīze bija pareiza. Līsbetai Salanderei bija pamatīga praktiska pieredze, ka ar varas iestādēm neatmaksājas pīties.

Mīkaels paskatījās uz savu datorsomu. Viņš bija paņēmis līdzi Līsbetas rakstāmgalda atvilktnē atrasto koltu. Viņš īsti nezināja, kāpēc ieroci paņēmis, taču instinktīvi saprata, ka dzīvoklī to nevajadzētu atstāt. Viņš atzina, ka tas nav īpaši loģisks domu gājiens.

Kad vilciens brauca pār Oštas tiltu, Mīkaels paņēma mobilo telefonu un piezvanīja Bublanskim.

“Ko jūs gribat?” Bublanskis aizkaitināts vaicāja.

“Pielikt punktu,” Mīkaels sacīja.

“Kam?”

“Visai šai putrai. Vai gribat zināt, kas nogalināja Dāgu, Miu un Bjūrmanu?”

“Ja jums ir informācija, es labprāt to dzirdētu.”

“Slepkavas vārds ir Ronalds Nīdermanis. Blondais milzis, ar kuru cīnījās Paolo Roberto. Viņš ir Vācijas pilsonis, trīsdesmit piecus gadus vecs un strādā vienam nelietim Aleksandram Zalačenko, kurš pazīstams ari kā Zala.”

Bublanskis ilgi klusēja. Tad dzirdami nopūtās. Mīkaels saklausīja, ka viņš nočaukstina papīra lapu un noklikšķina pildspalvu. “Un jūs esat pārliecināts?”

“Jā.”

“Skaidrs. Un kur ir Nīdermanis un tas Zalačenko?”

“To es vēl nezinu. Bet izstāstīšu, tiklīdz būšu izdibinājis. Pēc neilga brīža Ērika Bergere jums nosūtīs kādas 1991. gada izmeklēšanas materiālus, līdzko būs tos nokopējusi. "Rir jūs atradīsiet visu iespējamo informāciju par Zalačenko un Līsbetu Salanderi.”

“Kā jūs to domājat?”

“Zalačenko ir Līsbetas tēvs. Viņš ir pārbēdzējs, krievu algotnis no aukstā kara laikiem.”

“Krievu spiegs,” Bublanskis atkārtoja šaubu māktā balsī. “Daži konspiratori no Drošības policijas viņu saigā un slēpj viņa noziegumus.”

Mīkaels dzirdēja, ka Bublanskis pavelk krēslu un apsēžas. “Domāju, ka būs labāk, ja jūs ieradīsieties sniegt formālu liecību.”

“Piedodiet, bet man nav laika.”

“Kā lūdzu?”

“Es šobrīd neesmu Stokholmā. Bet došu ziņu, tiklīdz būšu atradis Zalačenko.”

“Blumkvist… Jums nekas nav jāpierāda. Arī es šaubos par Salanderes vainu.”

“Vai drīkstu atgādināt, ka esmu tikai privātdetektīvs, kurš nenieka nezina par policijas darbu?”

Mīkaels zināja, ka tas ir bērnišķīgi, taču pārtrauca sarunu neatvadījies. Tad piezvanīja Annikai Džannīni.

“Čau, māšuk!”

“Čau. Ir kādi jaunumi?”

“Ir gan. Man rīt varbūt vajadzēs labu advokātu.”

Annika nopūtās.

“Ko tu esi izdarījis?”

“Vēl neko nopietnu, bet mani var arestēt par izmeklēšanas kavēšanu vai ko tamlīdzīgu. Bet ne tāpēc es zvanu. Tu nepārstāvēsi mani.”

“Kāpēc ne?”

“Tāpēc, ka es gribu, lai tu uzņemies pārstāvēt Līsbetu Salanderi, un mūs abus aizstāvēt tu nevari.”

Mīkaels īsi pastāstīja, par ko ir runa. Annikas klusēšana nevēstīja neko labu.

“Un tev ir pierādījumi…” viņa beidzot sacīja.

“Jā.”

“Man jāpadomā. Līsbetai vajadzēs krimināllietu advokātu…” “Tu būsi ideāla.”

“Mīkael…”

“Paklau, māsiņ, vai tad tu nebiji dusmīga par to, ka es nelūdzu palīdzību, kad man to vajadzēja?”

Kad abi bija beiguši sarunu, Mīkaels uz bridi iegrima domās. Tad paņēma telefonu un piezvanīja Holgeram Palmgrēnam. Viņam nebija īpaša iemesla to darīt, bet viņš saprata, ka večuku tomēr vajadzētu informēt par to, ka viņš ir uz pēdām un cer noslēgt šo lietu tuvāko stundu laikā.

Nelaime tā, ka arī Līsbeta Salandere bija uz pēdām.

LIsbeta Salandere pasniedzās pēc ābola mugursomā, neizlaizdama mājas no acīm. Viņa gulēja, izstiepusies mežmalā, par improvizētu matraci izmantodama korollas paklājiņu. Līsbeta bija pārģērbusies, un tagad viņai mugurā bija zaļas neilona bikses ar sānu kabatām, biezs džemperis un īsa, oderēta auduma jaka.

Goseberja atradās aptuveni četrsimt metru no lielceļa un sastāvēja no divām ēkām. Galvenā ēka slējās apmēram simt divdesmit metrus no Lisbetas. Tas bija parasts, balts divstāvu koka nams ar saimniecības ēku un kūti septiņdesmit metrus aiz dzīvojamās mājas. Pa vārtiem Līsbeta varēja saskatīt baltas mašīnas priekšgalu. Viņa domāja, ka tas ir balts volvo, taču attālums bija par lielu, lai viņa varētu būt pilnīgi droša.

Starp Līsbetu un māju labajā pusē pletās mālains lauks, kas stiepās aptuveni divsimt metrus līdz mazam ezeriņam. Iebraucamais ceļš pāršķēla lauku un pazuda mežā uz lielceļa pusi. Pie iebraucamā ceļa bija redzama vēl viena ēka, kas izskatījās pamesta; logi bija aizklāti ar gaišu audumu. Uz ziemeļiem no tās mežs veidoja robežu ar tuvākajiem kaimiņiem - māju puduri gandrīz sešsimt metru tālāk. Tātad saimniecība viņai priekšā bija diezgan izolēta.

Līsbeta atradās netālu no Antēna ezera, paugurainā apvidū, kur lauku platības nomainīja mazi ciemati un kompakti meži. Ceļu karte nesniedza detalizētu aprakstu, taču Līsbeta bija sekojusi melnajam reno ārā no Gēteborgas pa E20 un Alingsosā nogriezusies uz rietumiem Sollebrunnas virzienā. Aptuveni pēc četrdesmit minūtēm mašīna piepeši iegriezās meža ceļā, kur plāksnīte norādīja uz Goseberju. Līsbeta atstāja mašīnu aiz kāda šķūnīša mežmalā aptuveni simt metrus uz ziemeļiem no ceļa un atgriezās kājām.

Viņa nekad nebija dzirdējusi par Goseberju, bet, cik saprata, šis vārds apzīmēja dzīvojamo māju un kūti viņai priekšā. Viņa bija pagājusi garām pastkastītei pie ceļa. Uz tās bija rakstīts: PL192 - K. A. Budīns. Vārds viņai neko neizteica.

Līsbeta apmeta pusloku ap ēkām un beidzot rūpīgi izvēlējās novērošanas posteni. No muguras spīdēja vakara saule. Kopš viņa ieņēma vietu ap pusčetriem pēcpusdienā, bija novērota tikai viena kustība. Pulksten četros no mājas iznāca reno šoferis. Durvīs viņš pārmija dažus vārdus ar kādu cilvēku, ko Līsbeta nevarēja saskatīt. Pēc tam viņš aizbrauca un neatgriezās. Nekas cits pagalmā nenotika. Līsbeta pacietīgi gaidīja, ēku novērošanai izmantodama mazu Minolta tālskati ar astoņkārtīgu palielinājumu.

Mīkaels Blumkvists restorānvagonā aizkaitināti bungoja ar pirkstiem pa galdu. X2000 stāvēja Katrineholmā. Vilciens tur bija nostāvējis gandrīz stundu, un skaļrunī atskanēja paziņojums, ka jāsalabo kaut kāds mistisks bojājums. Zviedrijas Dzelzceļš atvainojās par kavēšanos.

Mīkaels nervozi nopūtās un paņēma vēl vienu kafiju. Tikai pēc piecpadsmit minūtēm vilciens ar rāvienu sāka ripot. Mīkaels ieskatījās pulkstenī. Astoņi.

Viņam būtu vajadzējis lidot vai noīrēt mašīnu.

Sajūta, ka viņš nokavēs, aizvien pieņēmās spēkā.

Ap sešiem kāds bija ieslēdzis lampu augšstāvā, un īsi pēc tam iedegās lampa uz lieveņa. Līsbeta saskatīja ēnas, kā viņai likās, virtuvē pa labi no ieejas, taču viņa nespēja izšķirt sejas.

Piepeši atvērās ārdurvis un pa tām iznāca blondais milzis Ronalds Nīdermanis. Viņš bija ģērbies tumšās biksēs un piegulošā polo svīterī, kas izcēla viņa muskuļus. Līsbeta pamāja pie sevis. Beidzot apstiprinājums, ka viņa ieradusies īstajā vietā. Viņa vēl reizi secināja, ka Nīdermanis patiešām ir masīvs bifšteks. Tomēr viņš bija no miesas un asinīm kā visi citi, lai ko Paolo Roberto un Mirjama Vu būtu piedzīvojuši. Nīdermanis apgāja ap māju un uz dažām minūtēm pazuda pie mašīnas. Viņš atgriezās ar nelielu somu un iegāja mājā.

Tikai dažas minūtes vēlāk Nīdermanis atkal iznāca ārā. Tagad viņu pavadīja tievs neliela auguma vīrietis, kas kliboja un balstījās uz kruķa. Bija pārāk tumšs, lai Līsbeta varētu izšķirt sejas vaibstus, bet viņa juta aukstas tirpas noskrienam pār muguru.

Daaaddyyy, I am heeereee…

Viņa vēroja Zalačenko un Nīdermani, kad tie abi soļoja pa iebraucamo ceļu. Viņi apstājās pie saimniecības ēkas, kur Nīdermanis paņēma malku. Pēc tam abi atgriezās mājā un aizvēra durvis.

Kad viņi bija iegājuši iekšā, Līsbeta Salandere vairākas minūtes gulēja nekustīgi. Tad viņa nolaida tālskati un atkāpās kādus desmit metrus, līdz bija pilnībā paslēpusies aiz kokiem. Līsbeta atvēra mugursomu, izņēma termosu un ielēja melnu kafiju, iebāza mutē cukurgraudiņu un sāka to sūkāt. Apēda plastikātā iesaiņotu sviestmaizi, ko dienā bija nopirkusi benzīna uzpildes stacijā pa ceļam uz Gēteborgu. Viņa domāja.

Pabeigusi viņa no mugursomas izņēma Sonija Nieminena poļu P-83 Wanad. Izvilka magazīnu un pārbaudīja, vai nekas nebloķē stobru. Viņa izšāva vienu reizi pa tukšo. Magazīnā bija sešas 9 mm Makarov kalibra patronas. Ar to vajadzētu pietikt. Līsbeta iespieda magazīnu vietā un ielādēja stobrā vienu lodi. Ieslēdza drošinātāju un ielika ieroci jakas labajā kabatā.

Līsbeta sāka tuvoties mājai lokveida kustībā caur mežu. Viņa bija nogājusi aptuveni simt piecdesmit metru, kad piepeši apstājās pussolī.

Sava Arithmetica eksemplāra lapas malā Pjērs de Fermā bija uzrakstījis vārdus: esmu atradis šim apgalvojumam patiesi brīnišķīgu pierādījumu, taču lapas malā tam ir par maz vietas.

Kvadrāts bija pārvērties kubā: (x3 +y3 =z3 ), un matemātiķi simtiem gadu bija meklējuši atbildi uz Fermā mīklu. Lai beidzot to atrisinātu 20. gadsimtā, Endrū Vailss bija cīnījies desmit gadus, ņemdams palīgā pasaulē attīstītāko datorprogrammu.

Un piepeši Līsbeta saprata. Atbilde bija satriecoši vienkārša. Rotaļa ar cipariem, kas savirknējās rindiņā un piepeši sakrita vietās vienkāršā formulā, ko drīzāk vajadzēja uztvert kā rēbusu.

Fermā taču nebija datora, un Endrū Vailsa risinājums balstījās uz matemātiku, kas vēl nemaz nebija izgudrota, kad Fermā formulēja savu teorēmu. Fermā nekad nebūtu spējis radīt Vailsa atrasto pierādījumu. Fermā risinājums, protams, bija gluži citāds.

Līsbeta bija tā apmulsusi, ka jutās spiesta apsēsties uz celma. Viņa skatījās tālumā, pārbaudīdama vienādojumu.

Tad to viņš bija domājis! Kāds tur brīnums, ka matemātiķi plēsa matus.

Viņa ieķiķinājās.

Filozofam būtu lielākas izredzes atrisināt šo mīklu.

Viņai būtu paticis būt pazīstamai ar Fermā.

Tas bija viens pašpārliecināts tipiņš.

Pēc brīža Līsbeta piecēlās un turpināja ceļu caur mežu. Tagad starp viņu un māju bija tikai kūts.

31.      NODALA

Ceturtdiena, 7. aprīlis

Lisbeta Salandere iegāja kūtī pa vecām mēslu durtiņām. Saimniecībā nebija lopu. Viņa paskatījās apkārt un tūlīt ieraudzīja, ka te ir tikai trīs mašīnas - baltais volvo no Auto Ekspert, pavecs fords un modernāks sābs. Tālāk stāvēja aprūsējušas ecēšas un citi darbarīki no laikiem, kad te bija lauku saimniecība.

Līsbeta bridi kavējās kūts tumsā un vēroja dzīvojamo ēku. Ārā bija tumšs, un apgaismojums ieslēgts visās apakšstāva istabās. Viņa neredzēja nekādu kustību, bet šķita saskatām zibsnījošu televizora atspīdumu. Viņa uzmeta skatienu rokaspulkstenim. 19.30. Ziņas.

Līsbeta jutās pārsteigta, ka Zalačenko izvēlējies apmesties tik nomaļās mājās. Tas nepavisam neatbilda vīrietim, kuru viņa atcerējās no senajiem gadiem. Viņa nebija domājusi, ka atradīs Zalačenko laukos, mazā, baltā zemnieksētā, - tad jau drīzāk anonīmā priekšpilsētas villā vai kādā kūrvietā ārzemēs. Dzīves laikā viņš noteikti bija sagādājis sev vairāk ienaidnieku par Līsbetu Salanderi. Šķita savādi, ka šī vieta liekas tik neaizsargāta. Tomēr Līsbeta rēķinājās, ka mājā būs ieroči.

Pēc ilgākām šaubām viņa izslīdēja no kūts ārā mijkrēslī. Viegliem soļiem aizgāja pāri pagalmam un apstājās ar muguru pret dzīvojamās mājas fasādi. Piepeši izdzirda klusu mūziku. Viņa bez skaņas apgāja ap māju un mēģināja ielīst pa logu, bet tie visi atradās pārāk augstu.

Līsbeta instinktīvi sajuta nepatiku pret šo situāciju. Pirmo pusi sava mūža viņa bija nodzīvojusi pastāvīgās bailēs no vīrieša, kurš apmeties šajā mājā. Otro pusi mūža, kopš vīrieti neizdevās nogalināt, Līsbeta bija gaidījusi, ka viņš atgriezīsies. Šoreiz viņa negribēja kļūdīties. Zalačenko gan bija vecs kroplis, taču ari trenēts slepkava, kas izdzīvojis daudzās kaujās.

Turklāt viņai bija jāņem vērā Ronalds Nīdermanis.

Vislabāk viņai patiktu pārsteigt Zalačenko ārā, kaut kur pagalmā, kur viņš būtu neaizsargāts. Līsbetai negribējās ar viņu runāt, un viņa priecātos par ieroci ar tālskata tēmēkli, lāču viņai tāda nebija, turklāt Zalačenko bija grūti paiet. Viņa bija manījusi Zalačenko tikai tās dažas minūtes, kad viņš devās uz malkas šķūnīti, un šķita neticami, ka viņš piepeši vēlētos doties vakara pastaigā. Tas nozīmēja - ja viņa grib sagaidīt labāku izdevību, tad jāiet atpakaļ un jāpārnakšņo mežā. Līsbetai nebija guļammaisa, un, lai gan vakars bija silts, nakts būs auksta. Beidzot tikusi sasniedzamā attālumā līdz Zalačenko, viņa negribēja riskēt, ka viņš atkal izspruks. Viņa domāja par Mirjamu Vu un savu māti.

Līsbeta iekoda apakšlūpā. Viņai jāiekļūst mājā, kas bija sliktākā alternatīva. Viņa, protams, varēja pieklauvēt pie durvīm un izšaut mirklī, kad tās kāds atvērs, un pēc tam iet iekšā, medījot otru nelieti. Bet tas nozīmētu, ka otrais būs brīdināts un, visticamāk, bruņots. Seku analīze. Kāda ir alternatīva?

Piepeši Līsbeta ieraudzīja pazibam Nīdermaņa profilu, kad viņš pagāja garām logam tikai dažu metru attālumā. Viņš pār plecu paskatījās uz istabu, runādams ar kādu.

Abi bija istabā pa kreisi no ieejas.

Līsbeta pieņēma lēmumu.

Viņa izvilka pistoli no jakas kabatas, nolaida drošinātāju un bez skaņas uzkāpa uz lieveņa. Līsbeta turēja ieroci kreisajā rokā, nebeidzami lēni spiezdama ārdurvju tvērekli. Tās nebija aizslēgtas.

Viņa sarauca uzacis un apstājās. Durvis bija divas drošības slēdzenes.

Zalačenko neatstātu durvis vaļā. Uz skausta uzmetās zosāda.

Kaut kas bija aplam.

Priekšnamā bija piķa melna tumsa. Pa labi viņa samanīja kāpnes uz augšstāvu. Divas durvis atradās tieši priekšā, bet vienas - pa kreisi. Līsbeta redzēja gaismas strēli virs durvīm. Viņa stāvēja nekustīgi un klausījās. Tad sadzirdēja balsi un troksni, ko radīja krēsla grūšana durvīs pa kreisi.

Līsbeta paspēra divus ātrus soļus, atgrūda durvis un pavērsa ieroci… istaba bija tukša.

Viņa dzirdēja drēbju švīkstoņu aiz muguras un apgriezās zibenīgi kā ķirzaka. Mirklī, kad meitene centās pacelt pistoli šāvienam, Ronalda Nīdermaņa milzīgā roka kā dzelzs skava aptvēra viņas kaklu, bet otra roka satvēra ieroci. Viņš turēja Līsbetu aiz kakla, pacēlis gaisā gluži kā lellīti.

Līsbeta sekundi ar kājām ķepurojās tukšumā. Tad pagriezās un spēra Nīdermanim pa kājstarpi. Viņa netrāpīja, spēriens skāra gūžu. Likās, ka viņa iespērusi pa koku. Acu priekšā satumsa, kad Nīdermanis sažņaudza viņas kaklu, un viņa juta, ka ierocis izkrīt no rokas.

Nolādēts!

Tad Ronalds Nīdermanis iemeta meiteni istabā. Viņa ar blīkšķi nokrita uz dīvāna un noslīdēja uz grīdas. Juta, ka asinis pieplūst galvai, un meitene grīļīgi pieslējās kājās. Līsbeta ieraudzīja uz galda smagu, trisstūrainu masīva stikla pelnutrauku, ātri to satvēra un atvēzējās. Nīdermanis notvēra viņas roku sitienā. Līsbeta pastiepa brīvo roku uz bikšu kreiso kabatu, izvilka elektrošoku un piespieda to pie Nīdermaņa kājstarpes.

Viņa pati sajuta spēcīgu triecienu izplatāmies rokā, kuru cieši turēja Nīdermanis. Viņa gaidīja, ka milzis sabruks sāpēs. Taču viņš skatījās uz Līsbetu ar izbrīnītu sejas izteiksmi. Līsbetas

Salanderes acis iepletās. Bija acīm redzams, ka milzis jūt kaut ko nepatīkamu, taču visā visumā viņš sāpes ignorēja. Viņš nav normāls.

Nīdermanis noliecās, atņēma Līsbetai elektrošoku un nopētīja to ar nezūdošu izbrīna izteiksmi sejā. Tad ar plaukstu iecirta viņai pļauku. Šķita, ka viņš ir iesitis ar beisbola nūju. Līsbeta saļima uz grīdas pie dīvāna. Viņa pacēla skatienu un ielūkojās Ronaldam Nīdermanim acīs. Viņš meiteni ziņkārīgi vēroja, it kā prātodams, kāds būs viņas nākamais gājiens. Gluži kā kaķis, kas grasās rotaļāties ar medījumu.

Tad Līsbeta manīja kustību durvju ailā tālāk istabā. Viņa pagrieza galvu.

Vīrietis lēnām iznāca gaismā.

Viņš balstījās uz kruķa, un Līsbeta redzēja no bikšu staras pavīdam protēzi.

Kreisā roka bija sakropļots pikucis, kam trūka pāris pirkstu.

Līsbeta pacēla acis uz seju. Kreisā puse bija apdeguma rētu lupatdeķis. Auss bija mazs izcilnis, bet uzacu nemaz nebija. Viņš bija plikpaurains. Līsbetas atmiņā bija palicis vīrišķīgs un atlētisks vīrietis ar melniem, viļņotiem matiem. Viņš bija metru sešdesmit piecus centimetrus garš un izkāmējis.

“Labdien, tēvs,” viņa neskanīgi sacīja.

Aleksandrs Zalačenko bez izteiksmes sejā vēroja savu meitu.

Ronalds Nīdermanis ieslēdza griestu lampu. Viņš pārbaudīja, vai Līsbetai nav vairāk ieroču, pārslīdinādams roku pār viņas drēbēm, tad nodrošināja viņas P-83 Wanad un izņēma magazīnu. Zalačenko aizkliboja garām Līsbetai, apsēdās atzveltnes krēslā un pacēla pulti.

Līsbetas skatiens pievērsās televizora ekrānam viņam aiz muguras. Zalačenko nospieda pogu, un viņa piepeši ieraudzīja zaļi ņirbošu lauku aiz kūts un gabaliņu no iebraucamā ceļa. Kamera ar tumsas optiku. Viņi zināja, ka viņa nāk.

“Es jau sāku domāt, ka tu neuzdrošināsies,” Zalačenko sacīja. “Mēs vērojām tevi kopš četriem. Tu iedarbināji gandrīz visu signalizāciju ap māju.”

“Kustību detektori,” Līsbeta noteica.

“Divi pie iebraucamā ceļa un četri izcirtumā pāri pļavai. Tu ierīkoji novērošanas posteni tieši vietā, kur atrodas signalizācija. No turienes paveras labākais skats uz māju. Visbiežāk tai par tuvu nonāk aļņi, stirnas vai kāds ogotājs. Bet reti mēs redzam lavāmies kādu ar ieroci rokā.”

Viņš mirkli klusēja.

“Vai tu tiešām domāji, ka Zalačenko sēdēs mazā mājiņā laukos pilnīgi neaizsargāts?”

Līsbeta braucīja sprandu un grasījās slieties kājās.

“Sēdi uz grīdas!” Zalačenko asi sacīja.

Nīdermanis beidza spēlēties ar meitenes ieročiem un mierīgi vēroja viņu. Viņš uzrāva uzaci un uzsmaidīja meitenei. Līsbeta atcerējās Paolo Roberto samīcīto seju televīzijā un nolēma, ka labāk būs palikt uz grīdas. Viņa izelpoja un atspiedās ar muguru pret dīvānu.

Zalačenko pastiepa uz priekšu veselo labo roku. Nīdermanis izvilka no bikšu kabatas ieroci un pasniedza to viņam. Līsbeta ievēroja, ka tas ir SigSauer, policijas standarta ierocis. Zalačenko pamāja ar galvu. Nīdermanis bez runām pagriezās un uzvilka jaku. Viņš izgāja no istabas, un Līsbeta dzirdēja atveramies un aizveramies durvis.

“Labi, ka tev nenāk prātā nekādas muļķības. Ja tu mēģināsi piecelties, es šaušu.”

Līsbeta atslāba. Zalačenko paspētu trāpīt divas, varbūt pat trīs reizes, pirms Līsbeta viņu sasniegtu, un viņš droši vien izmantoja munīciju, kas liktu viņai noasiņot dažu minūšu laikā.

“Tu izskaties atbaidoši,” Zalačenko sacīja un norādīja uz riņķīti uzacī. “Pēc sūda ielenes.”

Līsbeta pievērsa viņam skatienu.

“Bet tev ir manas acis,” viņš sacīja.

“Vai sāp?” Līsbeta jautāja, ar galvu pamādama uz protēzi. Zalačenko viņu ilgi vēroja.

“Nē, vairs ne.”

Līsbeta pamāja.

“Tu ļoti gribētu mani nogalināt,” Zalačenko sacīja.

Līsbeta neatbildēja. Viņš piepeši iesmējās.

“Esmu domājis par tevi pa šiem gadiem. Katru reizi, kad paskatos spogulī.”

“Tev vajadzēja likt mammu mierā.”

Zalačenko iesmējās.

“Tava māte bija padauza.”

Līsbetas acis kļuva melnas kā ogle.

“Viņa nebija padauza. Viņa strādāja pārtikas veikala kasē un centās savilkt galus.”

Zalačenko atkal iesmējās.

“Vari fantazēt par viņu, ko gribi. Bet es zinu, ka viņa bija padauza. Veikli apgādājās ar bērniem un tad centās piespiest mani apprecēties. Itin kā es grasītos precēties ar padauzu.” Līsbeta neko neteica. Viņa lūkojās pistoles stobrā un cerēja, ka Zalačenko uz mirkli zaudēs koncentrēšanos.

“Ugunsbumba bija viltīga. Es tevi ienīdu. Bet tad tas kļuva nesvarīgi. Tu neesi enerģijas vērta. Ja tu būtu likusies mierā, es par tevi neinteresētos.”

“Blēņas. Bjūrmans tev mani pasūtīja.”

“Tā bija pavisam cita lieta. Tas bija darījums. Viņam vajadzēja filmu, kas glabājas pie tevis, un man ir mazs bizness.”

“Un tu domāji, ka es tev atdošu filmu?”

“Jā, mīļā meita. Esmu pārliecināts, ka tu atdotu. Tu nezini, cik ļoti cilvēki vēlas sadarboties, kad Ronalds Nīdermanis ko palūdz. Un jo īpaši, kad viņš iedarbina motorzāģi un nogriež tev vienu kāju. Manā gadījumā tā būtu piemērota kompensācija… kāju pret kāju.”

Līsbeta domāja par Mirjamu Vu Ronalda Nīdermaņa rokās noliktavā pie Nīkvarnas. Zalačenko pārprata viņas sejas izteiksmi. “Neuztraucies. Mēs negrasāmies sadalīt tevi gabalos.”

Viņš paskatījās uz Līsbetu.

“Vai Bjūrmans tevi tiešām izvaroja?”

Līsbeta neatbildēja.

“Tfu, kas viņam par sliktu gaumil Es avīzēs lasu, ka tu esot kaut kāda sasodīta lesbiete. Par to es nebrīnos. Saprotu, ka neviens čalis jau tevi negrib.”

Līsbeta joprojām neatbildēja.

“Varbūt vajadzētu likt, lai Nīdermanis tevi izdrāž. Izkatās, ka tev tas noderētu.”

Zalačenko apdomājās.

“Lai gan Nīdermanis neguļ ar meitenēm. Nē, viņš nav pediņš. Viņam vispār nav seksa.”

“Tad jau tev pašam vajadzēs mani izdrāzt,” Līsbeta provocēja.

Nāc tuvāk. Izdari kļūdu.

“Nē, ko vēl ne! 1ās būtu perversi.”

Abi brīdi klusēja.

“Ko mēs gaidām?” Līsbeta jautāja.

“Mans kompanjons tūlīt atgriezīsies. Viņš tikai pārvietos tavu mašīnu un paveiks mazu darbiņu. Kur tava māsa?”

Līsbeta paraustīja plecus.

“Atbildi!”

“Es nezinu, un, godīgi sakot, man nospļauties.”

Zalačenko atkal iesmējās.

“Māsu mīlestība? Kamilla vienmēr bija tā, kam kaut kas ir paurī, bet tu - tikai bezvērtīgs mēsls.”

Līsbeta neatbildēja.

“Bet man jāatzīst, ka ir gluži patīkami atkal redzēt tevi tuvumā.” “Zalačenko,” Līsbeta sacīja, “tu esi apnicīgs maita. Vai Nīdermanis nošāva Bjūrmanu?”

“Protams. Ronalds Nīdermanis ir ideāls karavīrs. Viņš ne tikai paklausa pavēlēm, bet uzņemas iniciatīvu, kad tas ir nepieciešams.”

“Kur tu viņu atradi?"

Zalačenko vēroja meitu ar savādu izteiksmi. Viņš pavēra muti, it kā grasītos kaut ko sacīt, bet aprāvās un klusēja, lād paskatījās uz ārdurvīm un piepeši uzsmaidīja Līsbetai.

“Tātad to tu vēl neesi izskaitļojusi,” viņš sacīja. “Pēc Bjūrmana vārdiem, tu esot dikti prasmīga pētniece.”

Tad Zalačenko skaļi iesmējās.

“Mēs satikāmies Spānijā deviņdesmito gadu sākumā, kad es vēl atveseļojos no tavas mazās degbumbas. Viņš bija divdesmit divus gadus vecs un kļuva par manām rokām un kājām. Viņš nav pieņemts darbā… tā ir partnerība. Mums ir plaukstošs bizness.”

“Sieviešu tirdzniecība.”

Zalačenko paraustīja plecus.

“Varētu teikt, ka mēs diversificējam un nodarbojamies ar dažādām precēm un pakalpojumiem. Galvenais ir palikt fonā un neizcelties. Bet tu tiešām neesi sapratusi, kas ir Ronalds Nīdermanis?”

Līsbeta klusēdama sēdēja. Sākumā viņa nesaprata, uz ko tēvs mērķē.

“Viņš ir tavs brālis,” Zalačenko sacīja.

“Nē!” Līsbeta bez elpas izdvesa.

Zalačenko atkal iesmējās. Bet pistoles stobrs joprojām bija draudīgi pievērsts meitenei.

“Vismaz pusbrālis,” Zalačenko paskaidroja. “Rezultāts kādai izklaidei vienā uzdevumā, ko veicu Vācijā 1970. gadā.”

“Tu esi padalījis savu dēlu par slepkavu.”

“Nu nē, es tikai palīdzēju viņam izkopt potenciālu. Ronalds spēja nogalināt jau ilgi pirms tam, kad es ķēros klāt viņa izglītošanai. Un viņš vadīs ģimenes biznesu ilgi pēc tam, kad būšu miris.”

“Vai viņš zina, ka esmu viņa pusmāsa?”

“Protams. Bet, ja tu domā, ka varēsi apelēt pie ģimenes saitēm, tad vari to aizmirst. Es esmu viņa ģimene. Tu esi tikai traucēklis pie apvāršņa. Es varētu piebilst, ka viņš nav vienīgais. Tev ir vēl vismaz četri brāļi un trīs māsas dažādās valstīs. Viens no brāļiem ir idiots, bet vienam citam patiesībā ir potenciāls. Viņš vada uzņēmuma filiāli Tāllinā. Bet Ronalds ir vienīgais no maniem bērniem, kas tiešām dara godu Zalačenko gēniem.”

“Pieņemu, ka manām māsām nebūs vietas ģimenes uzņēmumā.”

Zalačenko apmulsa.

“Zalačenko… tu vienkārši esi parasts nelietis, kas ienīst sievietes. Kāpēc jūs nogalinājāt Bjūrmanu?”

“Bjūrmans bija idiots. Viņš neticēja savām acīm, kad atklāja, ka tu esi mana meita. Viņš taču bija viens no nedaudzajiem valstī, kas zināja manu biogrāfiju. Man jāatzīst, ka es sāku nervozēt, kad Bjūrmans mani piepeši uzmeklēja, bet tad jau viss atrisinājās vislabākajā veidā. Viņš bija pagalam, un vainīga biji tu.”

“Bet kāpēc jūs viņu nošāvāt?” Līsbeta atkārtoja.

“Tas patiesībā nebija plānots. Es grasījos sadarboties ar viņu daudzus gadus - vienmēr ir labi paturēt sētas durvis uz Drošības policiju. Pat ja tas ir idiots. Bet tas žurnālists Enšēdē kaut kādā veidā bija atradis saistību starp Bjūrmanu un mani un piezvanīja viņam tieši brīdī, kad Ronalds bija viņa dzīvoklī. Bjūrmanu pārņēma panika, un viņš kļuva neregulējams. Ronalds bija spiests pieņemt lēmumu uz karstām pēdām. Viņš rīkojās pilnīgi pareizi.”

Līsbetas sirds kā akmens nogrima krūškurvī, kad tēvs apstiprināja to, ko viņa jau bija nojautusi. Dāgs Svensons bija atradis saistību. Viņa bija runājusi ar Dāgu un Miu vairāk nekā stundu. Mia Līsbetai tūlīt iepatikās, bet pret Dāgu viņa izturējās vēsāk. Viņš pārāk stipri atgādināja Mīkaelu Blumkvistu - neciešamu sabiedrības uzlabotāju, kurš domā, ka var kaut ko mainīt ar vienu grāmatu. Tomēr viņa akceptēja Dāga godīgos nolūkus.

Visā visumā ciemošanās pie Dāga un Mias bija velti izšķiests laiks. Viņi nevarēja aizvest pie Zalačenko. Dāgs Svensons bija atradis viņa vārdu un sācis rakties, bet nespēja viņu identificēt.

Toties Līsbeta apciemojumā izdarīja liktenīgu kļūdu. Viņa zināja, ka jābūt kādai saistībai starp Bjūrmanu un Zalačenko. Tāpēc uzdeva jautājumus par Bjūrmanu, cenzdamās izdibināt, vai Svensons ir uzdūries advokāta vārdam. Viņš nebija uzdūries, bet viņam bija laba oža. Viņš tūlīt pievērsās Bjūrmanam un apbēra Līsbetu ar jautājumiem.

Lai gan viņa nepateica īpaši daudz, Dāgs Svensons saprata, ka Bjūrmans ir spēles dalībnieks. Svensons ari aptvēra, ka viņam pašam ir informācija, kuru vēlas dzirdēt Līsbeta. Abi vienojās tikties vēlreiz un turpināt sarunu pēc brīvdienām. Tad Līsbeta Salandere aizbrauca mājās un likās gulēt. Pamostoties viņu rīta ziņās gaidīja vēsts, ka dzīvoklī Enšēdē nogalināti divi cilvēki.

Apciemojumā viņa bija iedevusi Dāgam Svensonam tikai vienu izmantojamu pavedienu. Nosaukusi Nilsa Bjūrmana vārdu. Svensons droši vien pacēla klausuli un piezvanīja Bjūrmanam mirklī, kad Līsbeta izgāja no dzīvokļa.

Viņa bija saistība. Ja viņa nebūtu apciemojusi Dāgu Svensonu, viņš un Mia joprojām būtu dzīvi.

Zalačenko iesmējās.

“Tu pat nenojaut, cik apstulbuši mēs bijām, kad policija par slepkavībām sāka meklēt tevi.”

Līsbeta iekoda apakšlūpā. Zalačenko viņu nopētīja.

“Kā tu mani atradi?” viņš jautāja.

Viņa paraustīja plecus.

“Līsbet… Ronalds atgriezīsies pēc īsa mirkļa. Es varu likt, lai viņš tev salauž visus kaulus, līdz tu atbildēsi. Aiztaupi mums šīs pūles.”

“Pastkastīte. Es sameklēju Nīdermaņa mašīnu no autonomas un gaidīju, kad tas pumpainais mēsls ieradīsies pastkastīti iztukšot.”

“Ak tā. Tik vienkārši! Paldies, es to atcerēšos.”

Līsbeta brīdi domāja. Pistoles stobrs joprojām bija vērsts pret viņu.

“Tu tiešām domā, ka viss tā pāries?” viņa jautāja. “Tu esi izdarījis pārāk daudz kļūdu, policija tevi identificēs.”

“Es zinu,” tēvs atbildēja. “Bjerks vakar piezvanīja un pastāstīja, ka kaut kāds žurnālists no Millennium esot kaut ko uzodis, un tas ir tikai laika jautājums. Iespējams, ka mums vajadzēs kaut ko iesākt ar to žurnālistu.”

“Tas būs garš saraksts,” Līsbeta sacīja. “Mīkaels Blumkvists un galvenā redaktore Ērika Bergere, un atbildīgā sekretāre un vairāki Millennium darbinieki. Un tad Dragans Armanskis un vairāki Milton Security darbinieki. Un policists Bublanskis un citi no izmeklēšanas. Cik daudzus tu nogalināsi, lai to noklusētu? Tevi identificēs.”

Zalačenko atkal iesmējās.

“So what? Es nevienu neesmu nošāvis, un pret mani nav nekādu lietisku pierādījumu. Viņi var identificēt, ko vien grib. Tici man… šajā mājā var veikt vienalga cik kratīšanu, bet viņi neatradīs ne puteklīti, kas var saistīt mani ar kādu noziedzīgu darbību. Tevi trakonamā iespundēja Drošības policija, nevis es, un viņi droši vien īpaši nepūlēsies likt visus papīrus galdā.” “Nīdermanis,” Līsbeta atgādināja.

“Jau rit agri Ronalds dosies atvaļinājumā uz ārzemēm un kādu laiku vēros notikumu attīstību.”

Zalačenko triumfāli uzlūkoja Līsbetu.

“Tu joprojām būsi galvenā aizdomās turamā slepkavībās. Tātad būs labi, ka tu vienkārši pazudīsi klusumā.”

Pagāja apmēram piecdesmit minūtes, iekams Ronalds Nīdermanis atgriezās. Viņam kājās bija zābaki.

Līsbeta Salandere skatījās uz vīrieti, kas, pēc tēva vārdiem, esot viņas pusbrālis. Viņa neredzēja ne mazāko līdzību. Viņš drīzāk bija diametrāls pretstats. Toties Līsbetai radās spēcīgas aizdomas, ka Ronaldam Nīdermanim kaut kas kaiš. Ķermeņa uzbūve, maigā seja un balss, kas nebija piedzīvojusi lūzumu, šķita kaut kāda ģenētiska kļūda. Viņš nebija sajutis elektrošoku, un viņa plaukstas bija milzīgas. Ronalds Nīdermanis nebija normāls.

Zalačenko ģimenē netrūkst ģenētisku kļūdu, Līsbeta rūgti nodomāja.

“Gatavs?” Zalačenko jautāja.

Nīdermanis pamāja ar galvu. Viņš pastiepa roku pēc sava Sig Sauer.

“Es iešu līdzi,” Zalačenko sacīja.

Nīdermanis vilcinājās.

“Tur ir gabaliņš, ko iet.”

“Es iešu līdzi. Atnes manu jaku.”

Nīdermanis paraustīja plecus un darīja, kā teikts. Tad viņš sāka darboties ap savu ieroci, kamēr Zalačenko apģērbās un uz īsu brīdi izgāja blakusistabā. Līsbeta vēroja, kā Nīdermanis pieskrūvē adapteru ar pašdarinātu klusinātāju.

“Tad ejam,” Zalačenko durvīs sacīja.

Nīdermanis pieliecās un uzvilka Līsbetu kājās. Viņa ielūkojās milzim acīs.

“Es nogalināšu arī tevi,” viņa sacīja.

“Tev vismaz netrūkst pašapziņas,” noteica viņas tēvs.

Nīdermanis rāmi uzsmaidīja Līsbetai, aizstūma viņu līdz ārdurvīm un izgrūda ārā. Viņš stingri turēja Līsbetas skaustu. Pirksti aptvēra viņas kaklu. Viņš veda Līsbetu uz mežu ziemeļos aiz kūts.

Viņi virzījās lēni, jo Nīdermanis regulāri apstājās, lai pagaidītu Zalačenko. Abiem bija spoži kabatas lukturi. Kad viņi iegāja mežā, Nīdermanis palaida Līsbetu vaļā. Viņš turēja pistoles stobru kādu metru meitenei aiz muguras.

Viņi gāja pa aizaugušu taku apmēram četrsimt metrus. Līsbeta divas reizes paklupa, bet milzis abas reizes viņu uzrāva kājās. “Griezies te pa kreisi,” Nīdermanis sacīja.

Apmēram pēc desmit metriem viņi iznāca laucītē. Līsbeta ieraudzīja zemē bedri. Nīdermaņa lampas gaismā viņa redzēja zemes čupā iedurtu lāpstu. Piepeši viņa saprata milža uzdevumu. Viņš pagrūda Līsbetu uz bedres pusi, viņa paklupa un nokrita uz visām četrām, ar plaukstām dziļi ierokoties smilšu kaudzē. Meitene piecēlās un bez izteiksmes skatījās uz Nīdermani. Zalačenko kavējās, un Nīdermanis viņu mierīgi gaidīja. Viņš nenolaida pistoles stobru no Līsbetas.

Zalačenko bija aizelsies. Pagāja vairāk nekā minūte, iekams viņš ierunājās.

“Man vajadzētu kaut ko teikt, bet es nedomāju, ka man vēl ir, ko tev sacīt.”

“Ir okei,” Līsbeta atteica. “Man arī nav daudz, ko tev sacīt.” Viņa greizi uzsmaidīja tēvam.

“Tad tiksim ar to galā,” Zalačenko sacīja.

“Priecājos, ka mans pēdējais darbs bija tevi iegāzt,” Līsbeta atteica. “Policija klauvēs pie tavām durvīm jau šonakt.”

“Blēņas. Es jau gaidīju, kad tu par to blefosi. Tu ieradies šeit mani nogalināt un neko citu. Tu neesi ne ar vienu runājusi.” Līsbeta Salandere pasmaidīja vēl platāk. Viņa piepeši izskatījās ļauna.

“Vai varu tev kaut ko parādīt, papiņ?”

Viņa lēnām iebāza roku kreisajā bikšu kabatā un izvilka četrstūrainu priekšmetu. Ronalds Nīdermanis vēroja katru kustību.

“Katrs vārds, ko tu izteici pēdējās stundas laikā, ir atskanējis internetā radio.”

Viņa pacēla savu Palm Tungsten T3 plaukstdatoru.

Zalačenko piere savilkās vietā, kur vajadzētu būt uzacīm. “Parādi!” viņš sacīja un pastiepa uz priekšu veselo roku. Līsbeta pameta viņam plaukstdatoru. Viņš noķēra to gaisā.

“Blēņas,” Zalačenko sacīja. “Tas ir parasts Palm dators.”

Kad Ronalds Nīdermanis paliecās uz priekšu, lai paskatītos uz datoru, Līsbeta Salandere viņam acīs iemeta smilšu sauju. Nīdermanis nespēja neko saskatīt, bet automātiski izšāva no pistoles ar klusinātāju. Līsbeta jau bija pakāpusies divus soļus sāņus, un lode tukši nosvilpa vietā, kur viņa bija stāvējusi. Meitene satvēra lāpstu un ar aso malu mērķēja uz roku, kas turēja pistoli. Viņa ar pilnu spēku trāpīja pa pirkstiem un ieraudzīja, kā Sig Sauer ar plašu loku aizlido un nokrīt kaut kur krūmos. No dziļas brūces virs rādītājpirksta sāka plūst asinis.

Viņam vajadzētu aurot no sāpēm.

Nīdermanis ar ievainoto roku taustījās sev priekšā, ar otru izmisīgi berzēdams acis. Līsbetas vienīgā iespēja uzvarēt šo cīniņu bija radīt tūlītējus pamatīgus ievainojumus; ja cīņa kļūtu fiziska, viņa neglābjami zaudētu. Viņai vajadzēja piecas sekundes, lai paspētu aizbēgt mežā. Līsbeta atspērās un plašā lokā atvēzēja lāpstu pār plecu. Viņa centās pagriezt lāpstu tā, lai smaile trāpītu pirmā, taču stāvēja nepareizā pozīcijā. Viņa trāpīja Nīdermanim pa seju ar plakano pusi.

Nīdermanis ieņurdējās, kad deguna kauls pārlūza otro reizi dažu dienu laikā. Smiltis viņu joprojām darīja aklu, taču Nīdermanis atvēzēja labo roku, un viņam izdevās atgrūst meiteni. Viņa krita atmuguriski un paklupa pār sakni. Vienu sekundi Līsbeta bija zemē, bet tūlīt atkal pielēca kājās. Nīdermanis uz bridi bija padarīts nekaitīgs.

Es tikšu galā.

Viņa paspēra divus soļu uz eglīšu biezokni, kad ar acs kaktiņu - klikš - ieraudzīja Aleksandru Zalačenko paceļam roku.

Vecim ari ir pistole.

Atklāsme pazibēja prātā kā pātagas cirtiens.

Līsbeta mainīja virzienu brīdī, kad atskanēja šāviens. Lode trāpīja gūžā un lika viņai zaudēt līdzsvaru.

Līsbeta nejuta sāpes.

Otrā lode trāpīja mugurā un iestrēga kreisajā lāpstiņā. Caur augumu izskrēja asas, paralizējošas sāpes.

Līsbeta nokrita ceļos. Dažas sekundes nespēja pakustēties. Meitene apzinājās, ka Zalačenko ir aiz muguras, aptuveni sešu metru attālumā. Ar pēdējiem spēkiem viņa spītīgi piecēlās kājās un paspēra grīļīgu soli uz sargājošo krūmu pusi.

Zalačenko bija laiks nomērķēt.

Trešā lode trāpīja aptuveni divus centimetrus aiz kreisās auss augšmalas. Lode ieurbās galvaskausā un radīja zirnekļa tīklam līdzīgu kaula plīsumu radiālās plaisās. Svina lode ieurbās galvā un palika guļam pelēkajā vielā aptuveni četrus centimetrus zem smadzeņu garozas.

Līsbetas Salanderes medicīniskās situācijas apraksts bija akadēmisks. Praktiski tas nozīmēja, ka lode ir izraisījusi masīvu traumu. Viņas pēdējā sajūta bija kvēli sarkans šoks, kas pārvērtās baltā gaismā.

Pēc tam tumsa.

Klikš.

Zalačenko mēģināja izšaut vēlreiz, bet viņa roka trīcēja tik stipri, ka viņš nespēja nomērķēt. Viņa gandrīz aizbēga. Beidzot viņš saprata, ka Līsbeta jau ir mirusi, tāpēc nolaida ieroci un trīcēja, kamēr adrenalīna viļņi plūda caur augumu. Zalačenko skatījās uz ieroci. Viņš bija grasījies atstāt to mājās, tomēr aizgāja tam pakaļ un iebāza jakas kabatā, it kā viņam būtu nepieciešams talismans. Briesmone. Viņi bija divi pieauguši vīri, turklāt viens no viņiem - Ronalds Nīdermanis - bruņots ar Sig Sauer. Bet tā elles padauza gandrīz aizbēga.

Zalačenko uzmeta skatienu meitas ķermenim. Kabatas lukturīša gaismā viņa izskatījās pēc asiņainas lupatu lelles. Viņš ieslēdza drošinātāju un iebāza pistoli kabatā, tad piegāja pie Ronalda Nīdermaņa, kas bezspēcīgi stāvēja asarām acīs un asinīm plūstot no rokas un deguna. Viņa deguns nebija sadzijis kopš čempionu mača ar Paolo Roberto, un lāpstas plakanā puse bija radījusi jaunu, pamatīgu ievainojumu.

“Man laikam atkal lauzts deguns,” viņš sacīja.

“Idiots,” Zalačenko teica. “Viņa gandrīz aizbēga.”

Nīdermanis turpināja berzēt acis. Viņam nesāpēja, bet asaras ritēja un viņš bija gandrīz akls.

“Taisnu muguru, velns ar ārā!” Zalačenko nicīgi papurināja galvu. “Ko, ellē, tu iesāktu bez manis!”

Nīdermanis izmisīgi samirkšķināja acis. Zalačenko aizkliboja līdz meitas ķermenim un satvēra viņas jakas apkakli. Viņš aizvilka Līsbetu līdz kapam, kas bija tikai neliela bedre, pārāk maza, lai viņa tajā iegultos visā garumā. Viņš pacēla ķermeni tā, lai pirmās bedrē nonāktu kājas, un tad ļāva viņai krist kā kartupeļu maisam. Līsbeta nokrita embrija pozā, zem sevis saliektām kājām.

“Roc, lai tiekam mājās!” Zalačenko nokomandēja.

Pusaklajam Ronaldam Nīdermanim pagāja kāds bridis, iekams viņš aizbēra bedri. Zemi, kas nesagāja bedrē, viņš spēcīgiem vēzieniem izkaisīja pa apkārtni.

Zalačenko izsmēķēja cigareti, vērodams Nīdermaņa darbu. Viņš joprojām drebēja, bet adrenalīna uzplūdi bija sākuši noplakt. Viņš piepeši jutās atvieglots, ka meita ir mirusi. Zalačenko joprojām atcerējās Līsbetas acis mirklī, kad viņa pirms daudziem gadiem meta benzīna bumbu.

Bija deviņi vakarā, kad Zalačenko paskatījās apkārt un pamāja ar galvu. Viņiem izdevās sameklēt Nīdermaņa Sig Sauer zem krūmiem. Pēc tam abi atgriezās mājā. Zalačenko jutās savādi apmierināts. Viņš kādu brīdi apkopa Nīdermaņa roku. Lāpstas cirtiens bija gājis dziļi, un viņam vajadzēja sameklēt adatu un diegu, lai brūci aizšūtu - šo mākslu viņš bija apguvis jau karaskolā Novo- sibirskā piecpadsmit gadu vecumā. Nīdermanim vismaz nevajadzēja anestēziju. Toties pastāvēja iespēja, ka trauma ir nopietna un viņam vajadzēs doties uz slimnīcu. Zalačenko uzlika pirkstam šinu un apsaitēja to.

Pabeidzis Zalačenko atvēra alus pudeli, kamēr Nīdermanis vannas istabā atkal un atkal skaloja acis.

32.         NODALA

w

Ceturtdiena, 7. aprīlis

Mīkaels Blumkvists ieradās Gēteborgas Centrālajā stacijā tūlīt pēc deviņiem. X2000 bija atguvis daļu iekavētā laika, tomēr joprojām kavējās. Pēdējās stundas laikā vilcienā Mīkaels bija apzvanījis autonomas. Vispirms viņš mēģināja atrast mašīnu Aling- sosā, grasīdamies izkāpt tur, bet tas izrādījās neiespējami tik vēlu vakarā. Pēdīgi Mīkaels atmeta šo domu un viņam izdevās sadabūt kādu folksvāgenu kopā ar viesnīcas rezervāciju Gēteborgā. Mašīnu varēja saņemt Dzelzceļa laukumā. Mīkaels nospļāvās uz Gēteborgas mulsinošo sabiedriskā transporta sistēmu un biļešu iegādi, kuru izprast varētu labi ja raķešu būves inženieris. Viņš paņēma taksometru.

Kad Mīkaels beidzot tika pie mašīnas, izrādījās, ka cimdu nodalījumā nav ceļu kartes. Viņš aizbrauca līdz atvērtai benzīna uzpildes stacijai un iepirkās. Pēc neilgām pārdomām viņš nopirka arī kabatas lukturīti, pudeli minerālūdens un kafiju kartona glāzītē, ko ielika turētājā blakus instrumentu panelim. Bija jau pusvienpadsmit vakarā, kad Mīkaels pabrauca garām Partillei uz ziemeļiem no Gēteborgas. Viņš uzņēma kursu uz Alingsosu.

Pusdesmitos Līsbetas Salanderes kapam garām pagāja lapsa. Lapsa apstājās un nemierīgi palūkojās apkārt. Tā instinktīvi zināja, ka te kaut kas ir aprakts, bet novērtēja, ka medījums ir pārāk grūti pieejams, lai būtu vērts rakt. Bija vienkāršāki laupījumi.

Kaut kur tuvumā čabinājās kāds nepiesardzīgs nakts dzīvnieks, un lapsa tūlīt ieklausījās. Tā paspēra piesardzīgu soli. Bet, pirms turpināt medības, lapsa pacēla pakaļkāju un iezīmēja savu medību lauku.

Bublanskis nemēdza zvanīt dienesta darīšanās vēlu vakarā, bet šoreiz viņš nespēja atturēties. Viņš pacēla klausuli un sastādīja Sonjas Mūdigas numuru.

“Atvaino, ka zvanu tik vēlu. Vai tu neguli?”

“Nekas.”

“Es tikko pabeidzu lasīt 1991. gada izmeklēšanas meteriālus.” “Es saprotu, ka tu arī nespēji atrauties.”

“Sonja, ko tu domā par notiekošo?”

“Izskatās, ka Gunnars Bjerks - spilgts vārds prostitūtu klientu sarakstā - ielika Līsbetu Salanderi trakonamā, jo viņa mēģināja aizstāvēt sevi un savu māti pret traku slepkavnieku, kurš strādāja Drošības policijas labā. Šajā lietā viņam palīdzēja arī Pēters Telebūrians, uz kura izteikumiem mēs savukārt esam balstījuši lielu daļu sava vērtējuma par meitenes psihisko stāvokli.”

“Tas pilnībā maina visu ainu.”

“Tas daudz ko izskaidro.”

“Sonja, vai vari iebraukt man pakaļ rīt pulksten astoņos?” “Protams.”

“Mums jāaizbrauc uz Smodālari un jāparunā ar Gunnaru Bjerku. Es noskaidroju, ka viņš ir slimības atvaļinājumā reimatisma dēļ.”

“Ar nepacietību gaidu šo tikšanos.”

“Šķiet, ka mums pilnībā jāpārvērtē savi spriedumi par Līsbetu Salanderi.”

Grēgers Bekmans paskatījās uz sievu. Ērika Bergere stāvēja pie loga dzīvojamā istabā un nolūkojās uz ūdeni. Viņai rokā bija mobilais telefons, un Grēgers zināja, ka viņa gaida Mīkaela Blum- kvista zvanu. Ērika izskatījās tik nelaimīga, ka Grēgers piegāja sievai klāt un apskāva viņu.

“Blumkvists ir liels puika,” viņš sacīja. “Bet, ja tu patiešām tā uztraucies, tev vajadzētu piezvanīt policijai.”

Ērika nopūtās.

“To man vajadzēja izdarīt jau pirms vairākām stundām. Bet ne jau tāpēc esmu nelaimīga.”

“Vai man kaut ko vajadzētu zināt?” Grēgers jautāja.

Ērika pamāja ar galvu.

“Stāsti.”

“Esmu tev kaut ko noklusējusi. Un Mīkaelam ari. Un visiem pārējiem redakcijā.”

“Noklusējusi?”

Ērika pagriezās pret vīru un pastāstīja, ka dabūjusi Svenska Morgon-Posten galvenās redaktores vietu. Grēgers Bekmans iepleta acis.

“Es gan nesaprotu, kāpēc tu nestāstīji,” viņš sacīja. “Tas taču ir tik forši. Apsveicu!”

“Laikam tikai tāpēc, ka jūtos kā nodevēja.”

“Mīkaels sapratīs. Visiem jāiet uz priekšu, kad pienāk īstais laiks. Un tagad tas pienācis tev.”

“Es zinu.”

“Vai tu patiešām esi izlēmusi?”

“Jā. Esmu izlēmusi. Bet man nav bijis drosmes to kādam izstāstīt. Un man šķiet, ka pametu redakciju briesmīgā haosā.” Grēgers apskāva sievu.

Dragans Armanskis saberzēja plakstiņus un paskatījās tumsā aiz Eštas rehabilitācijas centra loga.

“Mums vajadzētu piezvanīt Bublanskim,” viņš sacīja.

“Nē,” Holgers Palmgrēns atteica. “Ne Bublanskis, ne kāds cits valsts pārstāvis nekad nav pacēlis ne pirkstu viņas labā. Ļauj, lai viņa rīkojas pati.”

Armanskis lūkojās uz Līsbetas Salanderes bijušo aizbildni. Viņu pārsteidza Palmgrēna veselības stāvokļa manāmā uzlabošanās, kas bija vērojama kopš viņa pēdējā apciemojuma Ziemassvētkos. Advokāts joprojām runāja neskaidri, bet viņa acīs dega jauna vitalitāte. Palmgrēnā bija jaušams arī niknums, kādu Armanskis agrāk nebija novērojis. Vakara gaitā Palmgrēns bija sīki izklāstījis Mīkaela Blumkvista apkopoto stāstu. Armanskis jutās satriekts.

“Viņa mēģinās nogalināt savu tēvu."

“Iespējams,” Palmgrēns mierīgi atteica.

“Vai varbūt Zalačenko nogalinās viņu.”

“Arī iespējams.”

“Un mēs vienkārši nogaidīsim?”

“Dragan… tu esi labs cilvēks. Bet tas, ko Līsbeta Salandere dara vai nedara, tas, vai viņa izdzīvo vai mirst, nav tava atbildība.”

Palmgrēns noplātīja rokas. Piepeši viņš bija atguvis sen nepieredzētu koordinācijas spēju. Itin kā aizvadīto nedēļu drāma būtu saasinājusi viņa aptumšoto prātu.

“Man nekad nav patikuši cilvēki, kas ņem likumu savās rokās. Bet nekad neesmu arī redzējis nevienu, kam to darīt būtu tik pamatots iemesls. Riskēju izklausīties pēc ciniķa… tas, kas notiks šonakt, notiks neatkarīgi no tā, ko mēs abi par to domājam. Tas bija ierakstīts zvaigznēs kopš viņas dzimšanas. Tātad tev un man atliek tikai izlemt, kā izturēsimies pret Līsbetu, ja viņa atgriezīsies.”

Armanskis nelaimīgi nopūtās un paskatījās uz veco advokātu.

“Un, ja viņa pavadīs nākamos desmit gadus Hinseberjas cietumā, tad pati būs to izvēlējusies. Es tik un tā būšu viņas draugs.”

“Man nebija ne jausmas, ka tev ir tik liberāli uzskati.”

“Man arī ne,” Holgers Palmgrēns atteica.

Mirjama Vu skatījās griestos. Pie gultas bija iedegta naktslam- piņa, un radio klusi atskaņoja mūziku. Nakts radio spēlēja On a Slow Boat to China. Iepriekšējā dienā Mirjama bija pamodusies slimnīcā, uz kuru Paolo Roberto bija viņu aizvedis. Mirjama gulēja, nemierīgi uztrūkās un atkal aizmiga. Ārsti apgalvoja, ka viņai ir smadzeņu satricinājums. Katrā ziņā viņai vajadzēja atpūsties. Mirjamai bija lauzts deguns, trīs lauztas ribas un ievainojumi pa visu ķermeni. Kreisā uzacs bija tā uzpampusi, ka acs vīdēja tikai šaurā spraudziņā zem plakstiņa. Mirjama sajuta sāpes, tiklīdz mēģināja mainīt pozu. Viņa sajuta sāpes, kad ievilka gaisu plaušās. Viņai sāpēja sprands, un drošības pēc bija uzlikta balstošā apkakle. Ārsti apgalvoja, ka viņa pilnībā atlabs.

Kad Mirjama pamodās uz vakarpusi, blakus sēdēja Paolo Roberto. Bokseris uzsmaidīja un jautāja, kā viņa jūtas. Mirjama prātoja, diezin vai viņa pati ari izskatās tikpat briesmīgi kā Paolo.

Mirjamai bija jautājumi, un Paolo Roberto paskaidroja. Kaut kāda iemesla dēļ nemaz nelikās dīvaini, ka viņš ir Līsbetas Salan- deres labs draugs. Viņš bija pašpārliecināts tips. Līsbetai patika pašpārliecināti tipi, bet riebās aprobežoti pūšļi. Tā bija ļoti smalka robeža, tomēr Paolo piederēja pie pirmās kategorijas.

Mirjama saņēma paskaidrojumu par to, kā tas gadījās, ka Paolo Roberto piepeši no zila gaisa uzradās noliktavā pie Nīkvamas. Viņu pārsteidza tas, cik neatlaidīgi bokseris bija vajājis melno furgonu, un nobiedēja ziņa, ka policija pie noliktavas turpināja atrakt līķus.

“Paldies!” Mirjama sacīja. “Tu izglābi man dzīvību.”

Paolo Roberto pašūpoja galvu un ilgi klusēja.

“Es mēģināju paskaidrot Blumkvistam. Viņš īsti nesaprata. Domāju, ka tu varbūt saproti. Tu pati boksējies.”

Mirjama saprata, ko viņš domā. Neviens, kurš nebija pieredzējis šos mirkļus Nīkvarnas noliktavā, nekad nesapratīs, ko nozīmē cīnīties ar briesmoni, kurš nejūt sāpes. Mirjama iedomājās, cik bezpalīdzīga bijusi.

Beigās viņa tikai turēja boksera apsaitēto roku. Viņi nerunāja. Nebija nekā ko sacīt. Kad Mirjama atkal pamodās, Paolo Roberto bija prom. Viņai gribējās, kaut Līsbeta Salandere dotu kādu ziņu.

Tieši Līsbetu meklēja Nīdermanis.

Mirjama Vu baidījās, ka viņš dabūs Līsbetu rokā.

Līsbeta Salandere nevarēja paelpot. Viņa nezināja, cik ilgs laiks pagājis, bet apzinājās, ka ir sašauta, un - vairāk instinktīvi nekā racionāli - saprata, ka ir aprakta. Kreisā roka bija nelietojama. Viņa nespēja pakustināt ne muskuli, sāpju viļņiem neizšaujoties caur plecu, un bezpalīdzīgi te zaudēja, te atguva miglainu apziņu. Man vajag gaisu. Galvu plēsa vai pušu pulsējošas sāpes, kādas viņa nekad agrāk nebija piedzīvojusi.

Labā roka atradās zem sejas, un meitene instinktīvi sāka skrāpēt zemi prom no mutes un deguna. Zeme bija smilšaina un samērā sausa. Līsbetai izdevās pie sejas izveidot dūres lieluma caurumu.

Meitenei nebija ne jausmas, cik ilgi viņa nogulējusi kapā. Bet viņa saprata, ka šī situācija apdraud dzīvību. Beidzot Līsbeta noformulēja skaidru domu.

Viņš ir apracis mani dzīvu.

Meiteni instinktīvi pārņēma panika. Viņa nevarēja paelpot. Nevarēja pakustēties. Tonna zemes turēja viņu piekaltu pie klints.

Līsbeta mēģināja pakustināt kāju, bet tik tikko spēja sasprindzināt muskuļus. Tad izdarīja kļūdu, cenzdamās piecelties. Viņa spieda galvu uz augšu un tūlīt kā strāvas triecienu deniņos sajuta sāpes. Es nedrīkstu vemt. Viņa ieslīga atpakaļ neskaidrā miglā.

Atguvusi spēju domāt, Līsbeta piesardzīgi pārbaudīja, kuras ķermeņa daļas ir lietojamas. Vienīgais loceklis, ko viņa varēja pakustināt par dažiem centimetriem, bija labā roka pie sejas. Man vajag gaisu. Gaiss bija virs viņas, virs kapa.

Līsbeta Salandere sāka skrāpēt. Viņa spieda ar elkoni, un viņai izdevās izveidot nelielu telpu manevriem. Ar plaukstas virspusi viņa paplašināja caurumu pie sejas, atspiežot zemi. Man jārok.

Beidzot Līsbeta saprata, ka viņai ir caurums tukšajā telpā starp embrija pozu un kājām. Tur bija daudz ļoti vajadzīgā gaisa, kas uzturēja viņu pie dzīvības. Līsbeta izmisīgi sāka kustināt ķermeņa augšdaļu šurpu turpu un juta, kā zeme sabirst zem viņas. Spiediens uz krūtīm mazliet mazinājās. Viņa piepeši varēja pakustināt roku par dažiem centimetriem.

Minūti pēc minūtes meitene darbojās pusnemaņas stāvoklī. Viņa nemitīgi kasīja zemi prom no sejas un sauju pēc saujas spieda tukšumā zem sevis. Pamazām viņai izdevās atbrīvot roku tiktāl, lai varētu attīrīt zemi no galvas virsas. Centimetru pēc centimetra viņa atbrīvoja galvu. Sajuta kaut ko cietu un piepeši turēja rokā mazu saknes gabaliņu vai kociņu. Viņa rakās uz augšu. Zeme joprojām bija viegla un ne īpaši blīva.

Neilgi pēc desmitiem lapsa atkal gāja garām Līsbetas Salanderes kapam ceļā uz savu alu. lā bija apēdusi pāris lauka peļu un jutās apmierināta ar dzīvi, kad piepeši manīja kāda klātbūtni. Lapsa sastinga un saslēja ausis. Ūsas un deguns vibrēja.

Piepeši no pazemes, līdzīgi kaut kam nedzīvam, izspraucās Līsbetas Salanderes pirksti. Ja skatītājs būtu cilvēks, viņš droši vien reaģētu tāpat kā lapsa. Ņemtu kājas pār pleciem.

Līsbeta sajuta gar roku plūstam auksta gaisa straumi. Viņa atkal elpoja.

Pagāja vēl pusstunda, iekams viņa izkļuva no kapa. Līsbeta īsti neatcerējās šo procesu. Viņai šķita dīvaini, ka nevar izmantot kreiso roku, tomēr viņa mehāniski skrāpēja smiltis un zemi ar labo.

Vajadzēja kādu priekšmetu, ar ko rakt. Pagāja bridis, līdz Līsbeta iedomājās, ko varētu izmantot. Viņa iebāza roku bedrē, un viņai izdevās krūšu kabatā sataustīt un izvilkt Mirjamas Vu dāvināto cigarešu etviju. Viņa atvēra etviju un izmantoja to kā kausu. Decilitru pēc decilitra atraka zemi un meta to prom, grozot plaukstas locītavu. Piepeši meitene varēja pakustināt labo plecu, un viņai izdevās izstumt to caur zemes kārtiņu. Tad viņa atkasīja smiltis un zemi un pacēla galvu. Līdz ar to labā roka un galva tagad slējās virs kapa. Atbrīvojusi ķermeņa augšdaļu, Līsbeta varēja sākt līst uz augšu centimetru pēc centimetra, līdz zeme pēkšņi atlaida tvērienu ap viņas kājām.

Viņa aizvērtām acīm rāpās prom no kapa un neapstājās, līdz plecs atdūrās pret koka stumbru. Līsbeta lēnām pagriezās, lai koks kalpotu par muguras balstu, un ar plaukstu notīrīja zemi no acīm, pirms atvēra plakstiņus. Apkārt bija piķa melna tumsa un gaiss - ledaini auksts. Līsbeta svīda. Viņa juta trulas sāpes galvā, kreisajā plecā un gūžā, bet nedomāja par to. Meitene desmit minūtes sēdēja nekustīgi un elpoja. Tad saprata, ka nevar te palikt.

Līsbeta mēģināja uzslieties kājās, bet pasaule salīgojās.

Viņa tūlīt sajuta nelabumu, noliecās un izvēmās.

Tad Līsbeta sāka iet. Viņai nebija ne jausmas, uz kuru pusi viņa iet vai kurp dodas. Kreisā kāja īsti neklausīja, un viņa regulāri nokrita uz ceļiem. Katru reizi caur galvu izšāvās asas sāpes.

Līsbeta nezināja, cik ilgi gājusi, kad piepeši ar acs kaktiņu samanīja gaismu. Viņa mainīja virzienu un paklupa uz priekšu. Tikai stāvēdama pie saimniecības ēkas pagalma malā, viņa saprata, ka atnākusi taisni atpakaļ uz Zalačenko māju. Viņa apstājās un līgojās kā piedzērusies.

Kameras uz iebraucamā ceļa un izcirtumā. Viņa bija atnākusi no otras puses. Viņu nepamanīja.

Šī apjausma Līsbetu samulsināja. Viņa saprata, ka nav tādā formā, lai izturētu vēl vienu maču ar Nīdermani un Zalačenko. Viņa vēroja balto māju.

Klikš. Koks. Klikš. Uguns.

Līsbeta fantazēja par benzīna kannu un sērkociņu.

Viņa ar pūlēm pagriezās pret saimniecības ēku un aizstreipuļoja līdz durvīm, kas bija aiztaisītas ar šķērskoku. Viņai izdevās to pacelt ar kreiso plecu. Līsbeta dzirdēja būkšķi, kad šķērskoks nokrita zemē un skaļi atsitās pret durvīm. Viņa paspēra soli tumsā un paskatījās apkārt.

Tas bija malkas šķūnītis. Te nebija benzīna.

Aleksandrs Zalačenko pie virtuves galda pacēla acis, izdzirdis šķērskoku atsitamies pret saimniecības ēkas durvīm. Viņš pavilka virtuves aizkarus sāņus un, piemiedzis acis, lūkojās tumsā. Pagāja dažas sekundes, pirms viņa acis aprada ar tumsu. Vējš bija sācis pūst stiprāk. Laika prognozes bija solījušas vētrainu nedēļas nogali. Tad viņš ieraudzīja, ka malkas šķūnīša durvis ir pavērtas.

Pēcpusdienā viņi abi ar Nīdermani bija nesuši malku. Tas bija gluži nevajadzīgs gājiens vienīgi ar mērķi apstiprināt Līsbetai Salanderei, ka viņa ir ieradusies īstajā vietā, un izvilināt viņu no meža.

Vai Nīdermanis bija aizmirsis uzlikt šķērskoku? Viņš varēja būt tik satriecoši neveikls. Zalačenko paskatījās uz dzīvojamās istabas durvīm, kur Nīdermanis bija iesnaudies uz dīvāna. Viņš domāja, vai pamodināt dēlu, taču nolēma ļaut viņam gulēt. Zalačenko piecēlās no virtuves krēsla.

Lai sameklētu benzīnu, Līsbetai vajadzētu doties uz kūti, kur stāvēja mašīnas. Viņa atspiedās pret malkas cērtamo bluķi un smagi elpoja. Viņai nepieciešama atpūta. Meitene bija sēdējusi tikai dažas minūtes, kad pie malkas šķūnīša izdzirda Zalačenko protēzes šļūcošos soļus.

pie Melbi uz ziemeļiem no Sollebrunnas Mīkaels tumsā aizbrauca nepareizi. Viņš nevis nogriezās uz Nosebrū, bet turpināja braukt ziemeļu virzienā un saprata savu kļūdu, tikai nonācis pie Trēker- nas. Viņš apstājās un skatījās ceļu atlantā.

Mīkaels nolamājās un pagriezās atpakaļ dienvidu virzienā uz Nosebrū.

Līsbeta Salandere ar labo roku satvēra cirvi uz malkas cērtamā bluķa, sekundi pirms Aleksandrs Zalačenko ienāca malkas šķūnītī. Meitenei nepietika spēka, lai paceltu cirvi virs galvas, tāpēc viņa to vienas rokas tvērienā atvēzēja lokā no apakšas uz augšu, pārnesdama svaru uz veselās gūžas, un pagrieza ķermeni puslokā.

Mirklī, kad Zalačenko pagrieza lampas slēdzi, asmens slīpi trāpīja viņam pa sejas labo pusi, sašķaidīja vaiga kaulu un ietriecās dažus milimetrus aiz pieres kaula. Zalačenko nepaspēja aptvert, kas notiek, bet nākamajā sekundē viņa smadzenes reģistrēja sāpes un viņš iebrēcās kā apsēsts.

Ronalds Nīdermanis spēji pamodās un apjucis uzrāvās sēdus. Viņš izdzirdēja gaudošanu, kas sākumā nešķita cilvēciska. Tā skanēja no āra. Tad viņš saprata, ka tur auro Zalačenko. Nīdermanis

steidzīgi pielēca kājās.

Līsbeta Salandere atspērās un atvēzēja cirvi vēl vienu reizi, bet viņas ķermenis neklausīja pavēlēm. Viņa gribēja pacelt cirvi un aprakt to sava tēva galvā, bet bija izlietojusi visus spēkus un trāpīja tālu no vēlamā mērķa, tūlīt zem ceļgala. Tomēr svars ietrieca asmeni tik dziļi, ka cirvis iesprūda un izslīdēja viņai no rokām, kad Zalačenko saļima uz priekšu malkas šķūnītī. Viņš nemitīgi kliedza.

Līsbeta noliecās, lai atkal satvertu cirvi. Zeme salīgojās, kad viņas galvā nošķīla zibens. Viņa bija spiesta apsēsties. Līsbeta pastiepa roku un aptaustīja tēva kabatas. Labajā kabatā viņam joprojām bija pistole, un Līsbeta koncentrēja skatienu, zemei līgojoties.

22 kalibra Browning.

Sūda spēļu pistolīte.

Tāpēc viņa bija dzīva. Ja viņai būtu trāpīts no Nīdermaņa Sig Sauer vai pistoles ar lielāku lodi, tad galvaskausā būtu visai pamatīgs caurums.

Mirklī, kad Līsbeta formulēja šo domu, viņa izdzirda miegainā Nīdermaņa soļus. Viņš nostājās saimniecības ēkas durvīs. Milzis spēji apstājās un neizpratnes pilnām, plaši ieplestām acīm blenza uz ainu sev priekšā. Zalačenko gaudoja kā jucis. Viņa seja bija asiņaina maska. Ceļgalā bija iestrēdzis cirvis. Uz grīdas viņam blakus sēdēja asiņaina un netīra Līsbeta Salandere. Viņa izskatījās kā būtne no šausmu filmas, kādas Nīdermanis bija skatījies pārāk daudz.

Ronaldam Nīdermanim, nejutīgam pret sāpēm un veidotam kā bruņusitējam robotam, nekad nebija patikusi tumsa. Cik vien viņš spēja atcerēties, tumsa bija saistīta ar draudiem.

Viņš pats savām acīm bija redzējis būtnes tumsā, un viņam pastāvīgi uzglūnēja neaprakstāmas šausmas. Un nu šīs šausmas bija materializējušās.

Meitene uz grīdas bija mirusi. Par to nebija nekādu šaubu.

Viņš pats bija viņu apracis.

Tātad būtne uz grīdas bija nevis meitene, bet gan radība, kas atgriezusies no viņpasaules un nebija uzvarama ar cilvēcisku spēku vai ieročiem.

Pārvērtība no cilvēka uz pārdabisku būtni jau bija sākusies. Viņas āda bija kļuvusi par ķirzakai līdzīgām zvīņām. Atieztie zobi bija īlena asuma ilkņi, kas izraus miesas gabalus no laupījuma. Reptiļa mēle šaudījās un laizījās ap muti. Asiņainajām rokām bija decimetru gari žiletes asuma nagi. Nīdermanis redzēja, kā kvēlo viņas acis. Dzirdēja, kā viņa dobji rūc, un redzēja, kā viņa sasprindzina muskuļus, lai mestos viņam pie rīkles.

Viņš piepeši skaidri redzēja, ka viņai ir aste, kas saliecās un sāka draudīgi pātagot zemi.

Tad viņa pacēla pistoli un šāva. Lode aizlidoja tik tuvu garām Nīdermaņa ausij, ka viņš sajuta vēja svelpoņu. Redzēja, ka viņas mute izspļauj uguni.

Tas bija par daudz.

Nīdermanis pārstāja domāt.

Viņš strauji apgriezās un skrēja uz dzīvību un nāvi. Meitene izšāva vēl vienu reizi, lode aizlidoja Nīdermanim garām, bet šķita piešķiram viņam spārnus. Viņš ar milzīgu soli pārlēca pār žogu un pazuda tumsā uz lauka lielceļa virzienā. Viņš skrēja neaptveramā ātrumā.

Līsbeta Salandere apjukusi noskatījās, kā viņš pazūd no skata.

Viņa aizvilkās līdz durvīm un skatījās tumsā, bet neredzēja Nīdermani. Pēc kāda brīža Zalačenko mitējās kliegt un tagad gulēja un vaidēja šokā. Līsbeta atvēra pistoli, ieraudzīja, ka palikusi viena patrona, un pārdomāja, vai neiešaut Zalačenko galvā. Tad atgādināja sev, ka Nīdermanis joprojām ir ārā tumsā un vajadzētu pataupīt pēdējo lodi. Ja milzis uzbruks, viņai droši vien vajadzēs vairāk nekā 22 kalibra lodi. Bet tas bija labāk nekā nekas.

Līsbeta ar pūlēm piecēlās, izkliboja no malkas šķūnīša un aizvēra durvis. Vajadzēja piecas minūtes, lai uzliktu šķērskoku. Viņa aizstreipuļoja pār pagalmu, iegāja mājā un atrada telefonu uz skapīša virtuvē. Līsbeta sastādīja numuru, ko nebija izmantojusi divus gadus. Mīkaela nebija mājās. Ieslēdzās automātiskais atbildētājs.

Labdienl Te Mīkaels Blumkvists. Šobrīd nevaru jums atbildēt. Lūdzu, atstājiet savu vārdu un telefona numuru, un es piezvanīšu jums, tiklīdz varēšu.

Pīīī.

“Mīr-hk-āāl,” Līsbeta izdvesa, saprazdama, ka balss skan kā gārdziens. Viņa norija siekalas. “Mīkael. Te Salandere.”

Tālāk viņa nezināja, ko sacīt.

Viņa lēnām nolika klausuli.

Nīdermaņa Sig Sauer, izjaukts tīrīšanai, gulēja uz virtuves galda viņai priekšā blakus Sonija Nieminena P-83 Wanad. Līsbeta nometa Zalačenko brauningu uz grīdas, aizstreipuļoja līdz galdam un pacēla Wanad, lai pārbaudītu magazīnu. Viņa atrada arī savu Palm plaukstdatoru un iebāza to kabatā. Pēc tam aizkļuva līdz izlietnei un piepildīja nemazgātu kafijas krūzīti ar ledusaukstu ūdeni. Viņa izdzēra četras krūzes. Pacēlusi acis, Līsbeta piepeši ieraudzīja savu seju vecā spoguli pie sienas. Viņa gandrīz izšāva aiz tīrā pārbīļa.

Tas, ko Līsbeta ieraudzīja, drīzāk atgādināja dzīvnieku, nevis cilvēku. Viņa redzēja trako ar izķēmotu seju un ieplestu muti. Viņa bija netīra. Seja un kakls bija sastingusi asiņu un dubļu putra. Meitene saprata, ko Ronalds Nīdermanis ieraudzīja malkas šķūnītī.

Līsbeta piegāja tuvāk spogulim un piepeši aptvēra, ka kreisā kāja velkas viņai nopakaļ. Asa sāpe dūrās gūžā, kur bija trāpījusi Zalačenko pirmā lode. Otrā lode bija trāpījusi plecā un paralizējusi kreiso roku. Sāpēja.

Taču sāpes galvā bija tik asas, ka viņa sagrīļojās. Līsbeta lēnām pacēla labo roku un aptaustīja pakausi. Piepeši ar pirkstiem sajuta krāteri pie lodes cauruma.

Meitene aptaustīja caurumu galvaskausā un ar šausmām saprata, ka pieskaras savām smadzenēm; viņa ir ievainota tik nopietni, ka mirst, vai varbūt viņai jau vajadzētu būt mirušai. Viņa nespēja aptvert, kā vispār vēl turas kājās.

Piepeši Līsbetu pārņēma apdullinošs gurdums. Viņa nezināja, vai grasās noģībt vai aizmigt, bet aizvilkās līdz virtuves solam, uz kura piesardzīgi nogūlās, atbalstījusi labo - neievainoto - galvas pusi pret spilvenu.

Līsbetai vajadzēja apgulties un atgūt spēkus, bet viņa zināja, ka nedrīkst aizmigt, kamēr Nīdermanis ir ārpus mājas. Agri vai vēlu viņš atgriezīsies. Agri vai vēlu Zalačenko izkļūs no malkas šķūnīša un iekļūs mājā, bet līsbetai vairs nebija spēka nostāvēt kājās. Viņai sala. Viņa nolaida drošinātāju.

Ronalds Nīdermanis neizlēmīgi stāvēja uz ceļa starp Sollebrun- nu un Nosebrū. Viņš bija viens. Apkārt bija tumsa. Viņš atkal bija sācis domāt racionāli un nokaunējās par savu bēgšanu. Milzis nesaprata, kā tas noticis, bet loģiski secināja, ka Salandere acīmredzot ir izdzīvojusi. Kaut kādā veidā viņai bija izdevies izrakties.

Viņš bija vajadzīgs Zalačenko. Tāpēc viņam vajadzētu iet atpakaļ uz māju un apgriezt Salanderei kaklu.

Tomēr Ronaldam Nīdermanim radās sajūta, ka viss ir beidzies. Šī sajūta viņu vajāja jau ilgi. Viss bijs sācis un turpinājis jukt un brukt kopš brīža, kad viņiem piezvanīja Bjūrmans. Zalačenko pārvērtās, izdzirdīs Līsbetas Salanderes vārdu. Visi likumi par piesardzību un mērenību, ko Zalačenko bija sludinājis tik daudzus gadus, pārstāja eksistēt.

Nīdermanis vilcinājās.

Zalačenko bija nepieciešama medicīniskā palīdzība.

Ja vien Salandere jau nebija viņu nogalinājusi.

Tas nozīmēja jautājumus.

Viņš iekoda apakšlūpā.

Nīdermanis bija tēva partneris daudzus gadus. Tie bija veiksmīgi gadi. Viņam bija sataupīta nauda, un viņš ari zināja, kur Zalačenko slēpj savas bagātības. Nīdermanim bija līdzekļi un prasmes, lai vadītu biznesu tālāk. Racionāli tagad būtu aiziet neatskatoties. Galu galā Zalačenko vienmēr bija viņam mācījis saglabāt spēju bez sentimenta aiziet no situācijas, kas izskatās neglābjama. Tas bija izdzīvošanas pamatlikums. Nepacel ne pirksta zaudētas lietas dēļ.

Salandere nebija pārdabiska. Taču viņa bija bad news. Viņa bija pusmāsa.

Viņš nebija meiteni pareizi novērtējis.

Ronalds Nīdermanis mētājās starp divām vēlmēm. Viena puse vēlējās iet atpakaļ un apgriezt viņai kaklu. Otra puse gribēja aizbēgt naktī.

Viņam kabatā bija pase un naudas maks. Viņš neies atpakaļ. Mājās viņam neko nevajadzēja.

Ja nu vienīgi mašīnu.

Nīdermanis joprojām stāvēja, šaubu mākts, kad pamanīja no pakalna otras puses tuvojamies auto lukturu gaismu. Viņš pagrieza galvu. Varbūt transportu varētu sadabūt kā citādi. Viņam vajadzēja tikai mašīnu, lai varētu nokļūt Gēteborgā.

Pirmo reizi dzīvē - vismaz kopš izaugusi no agrīnās bērnības - Līsbeta Salandere nespēja atgūt kontroli pār situāciju. Gadu gaitā viņa bija iekļuvusi kautiņos, cietusi no vardarbības, bijusi gan psihiatriskās piespiedu ārstēšanas, gan personisku uzbrukumu objekts. Viņa bija saņēmusi daudz vairāk sitienu pa miesu un dvēseli, nekā cilvēkam vajadzētu piedzīvot.

Taču katru reizi viņa spēja sacelties. Meitene bija atteikusies atbildēt uz Telebūriana jautājumiem un, sastopoties ar fizisku vardarbību, prata atvairīties un aizbēgt.

Viņa varēja sadzīvot ar lauztu degunu.

Bet nevarēja sadzīvot ar caurumu galvā.

Šoreiz viņa nevarēja aizvilkties mājās uz gultu, uzvilkt segu pār galvu, nogulēt divas dienas un tad piecelties un atgriezties ikdienišķajā dzīvē, it kā nekas nebūtu noticis.

Līsbeta bija ievainota tik nopietni, ka pati nespēja atrisināt situāciju. Viņa bija tik nogurusi, ka ķermenis neklausīja pavēlēm.

Man kādu brīdi jāpaguļ, viņa nodomāja. Un piepeši bija pārliecināta - ja palaidīs tvērienu un aizvērs acis, pastāv liela iespēja, ka viņa nekad vairs nepamodīsies. Līsbeta izanalizēja šo secinājumu un konstatēja, ka galu galā viņai tas nerūp. Gluži pretēji. Šī doma šķita pievilcīga. Atpūsties. Nekad vairs nepamosties.

Pēdējā doma pievērsās Mirjamai Vu.

Piedod, Mimīl

Kad Līsbeta aizvēra acis, viņai rokā joprojām bija Sonija Nieminena pistole ar nolaistu drošinātāju.

Mīkaels Blumkvists pa lielu gabalu tālo lukturu gaismā ieraudzīja Ronaldu Nīdermani un tūlīt viņu pazina. Bija grūti nepazīt divus metrus piecus centimetrus garu, blondu milzi, kurš veidots kā bruņusitējs robots. Nīdermanis vicināja rokas. Mīkaels izdzēsa tālās gaismas un nobremzēja. Viņš iebāza roku datorsomas ārējā kabatā un paņēma Colt 2922 Government, ko bija atradis Līsbetas Salanderes rakstāmgaldā. Viņš apstājās apmēram piecus metrus no Nīdermaņa un izslēdza motoru, pirms atvēra mašīnas durvis.

“Paldies, ka apstājāties,” Nīdermanis aizelsies sacīja. Viņš bija skrējis. “Man radās… problēmas ar motoru. Vai varat aizvest mani uz pilsētu?”

Viņam bija savādi dzidra balss.

“Es noteikti varu parūpēties, lai tu nokļūsti pilsētā,” Mīkaels Blumkvists sacīja. Viņš pavērsa ieroci pret Nīdermani. “Gulies zemē!”

Pārbaudījumiem, kas šonakt sagaidīja Ronaldu Nīdermani, nebija gala. Viņš mulsi lūkojās uz Mīkaelu.

Nīdermanis nebaidījās ne no pistoles, ne no cilvēka, kas to turēja rokā. Toties juta respektu pret ieročiem. Visu dzīvi viņš bija pavadījis kopā ar ieročiem un vardarbību. Milzis vadījās no pieņēmuma: ja kāds pavērš pret viņu pistoli, šis cilvēks ir izmisis un gatavs to pielietot. Nīdermanis samiedza acis un centās novērtēt vīrieti aiz pistoles, taču starmeši pārvērta viņu par tumšu stāvu. Policists? Neizklausījās pēc policista. Policisti mēdz stādīties priekšā. Vismaz filmās.

Nīdermanis apsvēra savas izredzes. Viņš zināja: ja metīsies vīrietim virsū, varbūt spēs ieroci atņemt. Taču vīrietis ar pistoli šķita apņēmīgs un stāvēja mašīnas durvju aizsegā. Viņam trāpītu vismaz viena, varbūt divas lodes. Ja viņš kustētos ātri, vīrietis varētu aizšaut garām vai vismaz netrāpīt kādā vitāli svarīgā orgānā, bet, pat ja viņš izdzīvotu, lodes apgrūtinātu vai pat padarītu neiespējamu bēgšanu. Jānogaida labāka iespēja.

“Tūlīt gulies zemē!” Mīkaels uzbrēca.

Viņš pārvietoja stobru par dažiem centimetriem un izšāva uz grāvja pusi.

“Nākamais šāviens būs ceļgalā,” Mīkaels sacīja skaļā un skaidrā balsī.

Ronalds Nīdermanis nometās ceļos, starmešu gaismas apžilbināts.

“Kas tu esi?” viņš jautāja.

Mīkaels pastiepa roku uz kabatu mašīnas durvīs un paņēma lukturīti, ko bija nopircis benzīna uzpildes stacijā. Viņš pievērsa gaismas kūli Nīdermaņa sejai.

“Rokas uz muguras!" Mīkaels nokomandēja. “Izplet kājas!”

Viņš nogaidīja, līdz Nīdermanis bija negribīgi izpildījis pavēles.

“Es zinu, kas tu esi. Ja izdarīsi kādu muļķību, es šaušu bez bildinājuma. Mērķēšu plaušā vai lāpstiņā. Iespējams, tu vari mani notvert… bet tas dārgi maksās.”

Viņš nolika lukturīti zemē, noņēma sev siksnu un izveidoja no tās cilpu, kā to pirms diviem gadu desmitiem militārdienestā iemācījies no jēgeriem Kirunā. Viņš nostājās starp blondā milža kājām un uzmauca cilpu viņam virs elkoņiem. Līdz ar to varenais Nīdermanis bija praktiski bezspēcīgs.

Ko tālāk? Mīkaels palūkojās apkārt. Viņi bija pavisam vieni tumsā uz lauku ceļa. Paolo Roberto nebija pārspīlējis, aprakstot Nīdermani. Tas bija milzis. Jautājums tikai: kāpēc tāds milzis naktī skrēja, itin kā viņu vajātu pats nelabais?

“Es meklēju Līsbetu Salanderi. Pieņemu, ka tu esi viņu saticis.”

Nīdermanis neatbildēja.

“Kur ir Līsbeta Salandere?” Mīkaels jautāja.

Nīdermanis uzmeta viņam savādu skatienu. Viņš nesaprata, kas notiek šajā dīvainajā naktī, kad viss šķita sabrūkam.

Mīkaels paraustīja plecus. Viņš atgriezās pie mašīnas, atvēra bagāžnieku un sameklēja trosi. Viņš nevarēja atstāt Nīdermani sasietu ceļa vidū un paskatījās apkārt. Trīsdesmit metru tālāk uz ceļa lukturu gaismā spīdēja ceļa zīme. Brīdinājums par meža dzīvniekiem.

“Piecelies!”

Viņš pielika pistoles stobru Nīdermanim pie pakauša, aizveda viņu pie ceļa zīmes un piespieda nokāpt grāvī. Viņš pavēlēja milzim apsēsties ar muguru pret stabu. Nīdermanis vilcinājās.

“Viss ir ļoti vienkārši,” Mīkaels sacīja. “Tu nogalināji Dāgu Svensonu un Miu Bergmani. Viņi bija mani draugi. Es negrasos tevi palaist vaļā uz ceļa, tā ka vai nu tu sēdēsi sasiets, vai es iešaušu tev ceļgalā. Tava izvēle.”

Nīdermanis apsēdās. Mīkaels aplika trosi viņam ap kaklu un fiksēja galvu. Tad viņš izmantoja astoņpadsmit metrus virves, lai aptītu to milzim ap torsu un vidukli. Virves galu viņš pataupīja, lai varētu piesiet pie staba apakšdelmus, un sasēja visu ar īstiem jūrnieku mezgliem.

Pabeidzis Mīkaels vēlreiz jautāja, kur atrodas Līsbeta Salandere. Viņš nesaņēma atbildi, paraustīja plecus un atstāja Nīdermani. Tikai atgriezies pie mašīnas, viņš sajuta adrenalīnu un aptvēra, ko tikko izdarījis. Viņa acu priekšā vīdēja Mias Bergmanes seja.

Mīkaels aizsmēķēja cigareti un iedzēra minerālūdeni no plastmasas pudeles. Viņš vēroja stāvu tumsā pie ceļa zīmes. Tad apsēdās pie stūres, apskatīja ceļu karti un secināja, ka palicis apmēram kilometrs līdz Kārla Aksela Budīna mājām. Mīkaels iedarbināja motoru un pabrauca garām Nīdermanim.

Mīkaels lēnām pabrauca garām pagriezienam ar norādi uz Gose- berju un apstājās pie kāda šķūnīša uz meža ceļa simt metru uz ziemeļiem. Viņš paņēma pistoli un ieslēdza kabatas lukturīti. Pamanīja svaigus riepu nospiedumus dubļos un konstatēja, ka pirms tam šeit stāvējusi cita mašīna, bet nepievērsa tam vairāk uzmanības. Viņš devās atpakaļ uz Goseberjas pagriezienu un apgaismoja pastkastīti. PL192 - K. A. Budīns. Viņš turpināja iet pa ceļu.

Bija gandrīz pusnakts, kad Mīkaels ieraudzīja Budīna māju gaismu. Viņš apstājās un ieklausījās. Vairākas minūtes stāvēja nekustīgi, bet nedzirdēja neko citu kā vien parastas nakts skaņas. Mīkaels nedevās taisnā ceļā uz pagalmu, bet apmeta loku pa pļavas malu un tuvojās ēkai no kūts puses. Viņš apstājās pagalmā trīsdesmit metru no mājas. Mīkaels bija uzvilkts kā stīga. Nīdermaņa skrējiens pa ceļu liecināja, ka mājā kaut kas noticis.

Mīkaels bija pusceļā pār pagalmu, kad izdzirda kādu skaņu. Viņš apgriezās un noslīga uz ceļiem, pacēlis ieroci. Pagāja vairākas sekundes, iekams viņš lokalizēja skaņu vienā no saimniecības ēkām. Izklausījās, ka tur kāds vaid. Mīkaels ātri aizskrēja pār zālienu un apstājās pie saimniecības ēkas. Palūkojies ap stūri, viņš ieraudzīja šķūnī degam gaismu.

Mīkaels ieklausījās. Tur iekšā kāds sakustējās. Viņš pacēla šķērskoku, pavēra durvis un sastapa pāri šausmās ieplestu acu asiņainā sejā. Pēc tam ieraudzīja cirvi uz grīdas.

“Aktujēziņ!” viņš nomurmināja.

Tad pamanīja protēzi.

Zalačenko.

Te noteikti bija ciemojusies Līsbeta Salandere.

Mīkaelam bija grūti iztēloties, kas te noticis. Viņš ātri aizcirta durvis un uzlika šķērskoku.

Kamēr Zalačenko gulēja malkas šķūnītī, bet Nīdermanis sēdēja piesiets lejā pie ceļa uz Sollebrunnu, Mīkaels ātri šķērsoja pagalmu un devās uz dzīvojamo māju. Varbūt tur bija kāda viņam nepazīstama persona, kas varēja radīt briesmas, tomēr māja šķita tukša, gandrīz neapdzīvota. Mīkaels pavērsa ieroci pret zemi un piesardzīgi atvēra ārdurvis. Viņš iegāja tumšā priekšnamā un ieraudzīja no virtuves atspīdam gaismas četrstūri. Vienīgā dzirdamā skaņa bija sienas pulksteņa tikšķi. Nonācis pie virtuves durvīm, viņš uz sola tūlīt ieraudzīja Līsbetu Salanderi.

īsu mirkli Mīkaels stāvēja kā sastindzis un vēroja ievainoto ķermeni. Viņš pamanīja, ka pār sola malu noslīgušajā rokā Līsbeta satvērusi pistoli. Viņš lēnām piegāja klāt un noslīga uz ceļiem. Mīkaels domāja par to, kā atradis Dāgu un Miu, un sekundi šķita, ka Līsbeta ir mirusi. Tad viņš pamanīja vieglu kustību meitenes krūškurvī un izdzirda vāri sēcošu elpu.

Mīkaels pastiepa roku un sāka piesardzīgi atbrīvot pistoli. Piepeši Līsbetas tvēriens ap stobru sakrampējās. Viņa pavēra acis divās šaurās spraudziņās un vairākas sekundes blenza uz Mīka- elu. Skatiens bija miglains. Tad Mīkaels dzirdēja, ka meitene tik tikko saklausāmi nomurmina:

Stulbais Kalle Blumkvists.

Līsbeta aizvēra acis un palaida vaļā pistoli. Mīkaels nolika ieroci uz grīdas, izņēma mobilo telefonu un sastādīja glābšanas dienesta numuru.

Stigs Lārsons MEITENE, KAS SPĒLĒJĀS AK UGUNI

Redaktore Anda Brazauska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA,

K. Valdemāra ielā 6,

Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-51. Jelgavas tipogrāfija

Content

Lārsons Stīgs Meitene, kas spēlējās ar uguni

PROLOGS

I DALA NEREGULĀRI VIENĀDOJUMI 16.- 20. decembris

I.    NODALA Ceturtdiena, 16. decembris-piektdiena, 17. decembris

2.    NODALA Piektdiena, 17. decembris

3.    NODALA Piektdiena, 17. decembris-sestdiena, 18. decembris

2. DALA FROM RUSSIA WITH LOVE 10. janvāris-23. marts

4.     NODALA Pirmdiena, 10. janvāris-otrdiena, II. janvāris

5.    NODALA Trešdiena, 12. janvāris-piektdiena, 14. janvāris

6.     NODALA Svētdiena, 23. janvāris-sestdiena, 29. janvāris

7.   nodaĻa Sestdiena, 29. janvāris-svētdiena, 13. februāris

8.    nodala Pirmdiena, 14. februāris-sestdiena, 19. februāris

9.   nodala Svētdiena, 6. marts-piektdiena, II. marts

10.   NODALA Pirmdiena, 14. marts-svētdiena, 20. marts

3. DAĻA ABSURDI VIENĀDOJUMI 23. marts-2. aprīlis

II.     NODALA Trešdiena, 23. marts-ceturtdiena, 24. marts

12.   NODALA Zaļā ceturtdiena, 24. marts

13.   NODALA Zaļā ceturtdiena, 24. marts

14.   NODAĻA Zaļā ceturtdiena, 24. marts

15.   NODALA Zaļā ceturtdiena, 24. marts

16.      NODALA Lielā piektdiena, 25. marts-Klusā sestdiena, 26. marts

17.     NODALA Pirmās Lieldienas, 27. marts-otrdiena 29. marts

18.      NODALA Otrdiena, 29. marts-trešdiena, 30. marts

19.      NODAĻA Trešdiena, 30. marts-piektdiena, 1. aprīlis

20.         NODALA Piektdiena, 1. aprīlis-svētdiena, 3. aprīlis

4. DALA TERMINATOR MODE 24. marts-8. aprīlis

21.       NODALA Zaļa ceturtdiena, 24. marts-pirmdiena, 4. aprilis

22.          NODALA Otrdiena, 29. marts-svētdiena, 3. aprīlis

23.         NODALA Svētdiena, 3. aprīlis-pirmdiena, 4. aprīlis

24.          NODALA Otrdiena, 5. aprīlis

25.         NODALA Otrdiena, 5. aprllis-trešdiena, 6. aprīlis

26.         NODALA Trešdiena, 6. aprīlis

27.         NODALA Trešdiena, 8. aprilis

28.         NODALA Trešdiena, 6. aprīlis-ceturtdiena, 7. aprīlis

29.         NODALA Trešdiena, 6. aprilis-ceturtdiena, 7. aprīlis

30.        NODALA Ceturtdiena, 7. aprilis

31.      NODALA Ceturtdiena, 7. aprīlis