Lukjanskis Egils

Asaras debesīs

Egils Lukjanskis

ASARAS DEBESĪS

1. nodala

-     Mani sauc Modris Silavs, - kriminālpolicijas inspektors vēsi stādījās priekšā. - Kas tad šeit jums tāds atgadījies?

Viņš apstājās mākslinieka Jāņa Vanaga plašās darbnīcas vidū un ar neslēptu interesi skatījās uz ļoti daudzajām liela izmēra eļļas gleznām, kuras karājās ne tikai pie visām telpas sienām, bet bija noliktas kaudzēs arī uz grīdas.

-        Tas varēja notikt no pulksten vienpadsmitiem trīsdesmit līdz divpadsmitiem dienā, - Jānis Vanags paskaidroja. - Biju aizgājis tikai līdz veikalam. Atgriezos un uzreiz pamanīju, ka pēkšņi pazudusi viena no manām vērtīgākajām gleznām.

-     Durvis jūs aizslēdzāt? - inspektors painteresējās, vēl joprojām vērīgi pētot diezgan vienkāršo darbnīcas iekārtojumu. Pēc tam rūpīgi apskatīja arī smagās ieejas durvis. Uz tām nebija manāmas nekādas ielaušanās pēdas.

-   Durvis tika noslēgtas, - mākslinieks spītīgi uzsvēra. - Vēl ne reizi nav bijis tāda gadījuma…

Inspektors piedodoši pasmaidīja.

-    Gandrīz katru dienu notiek kaut kas tāds, kas iepriekš nekad vēl nav pieredzēts, - viņš sacīja. - Tā kā uz to paļauties nevar. Ja glezna patiešām ir pazudusi, tad zaglis darbnīcā ir ienācis vai nu pa atvērtām durvīm, vai arī viņam bijusi atslēga.

-    Gleznas patiešām vairs nav, - Jānis teica. - Redzat, tā atradās šeit. - Mākslinieks ar roku parādīja uz darbnīcas centrālo sienu, kur bija labi skatāms brīvs laukums. - No rīta tā vēl tur bija.

-    Kā glezna saucās, un kas lajā bija atainots? - inspektors jautāja, no kabatas izņemdams piezīmju grāmatiņu.

-     Bildes izmēri - metrs reiz metrs, - mākslinieks sāka skaidrot un, stipri sanervozējies, aizsmēķēja "Camel" cigareti. - Tā skaitās liela izmēra glezna, un žanriski tas bija portrets. Patiesībā dubultportrcts. Gleznā bija attēlota reāla persona - bijušais latviešu strēlnieku komandieris, Pilsoņu kara varonis Jānis Krišlauks. Bet pati glezna saucās "Mīlestība un naids".

-    Kāpēc tā?

-       Bildes kreisajā pusē Jānis Krišlauks ir attēlots kā granītā izcirsts skarbs un ļoti nežēlīgs boļševiku izraisītās revolūcijas karavīrs, bet viņam blakus labajā pusē tas pats Jānis Krišlauks kā skaists, maigas dabas un mīlestības pārņemts jauns vīrietis. Revolucionāram aiz muguras fonā blāzmo saplosītas, asiņainas debesis, bet labajā pusē viņam virs galvas spīd saule un debesis ir dzidri zilas.

Inspektors dažus brīžus klusēja.

-    Tātad šis Jānis Krišlauks toreiz bija boļševiku pusē?

-     Toreiz boļševiku pusē bija daudzi miljoni, - mākslinieks sacīja. - Arī latviešu strēlnieku lielākā daļa. Bet viņi ātri vien vīlās revolūcijas ideālos. Pārāk necilvēciska izrādījās šo ideālu īstenošana dzīvē. Neskatoties uz to, ka Jānis Krišlauks uzreiz uzkalpojās līdz augstai Sarkanās armijas dienesta pakāpei, mūsuprāt spriežot, līdz ģenerālim, vai, viņš 1921. gadā kopā ar saviem strēlniekiem atgriezās Latvijā.

-    Dzīvs jau viņš vairs nav?

-   Jā, Jānis Krišlauks miris 1974. gadā astoņdesmit gadu vecumā. Es viņu gleznoju pēc kādas senas fotogrāfijas.

-    Kāpēc?

-    Tas bija pasūtījuma darbs.

-    Pasūtījuma?

-     1990. gada pavasarī to pasūtīja toreizējā Kultūras ministrija.

-    Kādām vajadzībām?

-     1992. gada vasarā bija paredzēts sarīkot lielu izstādi, kur būtu izstādīti piecdesmit izcilāko latviešu karavīru portreti. Taču pēc 1991. gada 21. augusta, kad Latvija atguvās, šāda izstāde, kā izrādījās, nevienam vairs nebija prātā.

-      Man gan šķiet… - Inspektors ar roku pašapzinīgi pieskārās savai pierei. - Līdzīga izstāde tomēr nesen notika.

-     Jā, - mākslinieks apliecināja. - Lielajā izstāžu zālē "Latvija". Taču tur eksponētajos darbos jau bija gleznoti pavisam citi vīri.

-      Leģionāri un nacionālie partizāni? - inspektors ar tikko jaušamu smīniņu lupās painteresējās.

-    Par partizāniem neko nezinu, - Jānis Vanags atbildēja.

-    Bet leģionāri tur bija, un, nenoliedzami, ari starp viņiem daudzi ir bijuši krietni karavīri. Taču neviens no viņiem mēroga ziņā nevar līdzināties tiem latviešu strēlniekiem un komandieriem, kuri savulaik cīnījās Pilsoņu karā. Un Jānim Krišlaukam jau nu ne tik.

-     Tātad iemesls, kāpēc izstādē neiekļāva jūsu gleznoto Jāņa Krišlauka dubultportretu, ja es pareizi saprotu, nebija vis saistīts ar gleznas mākslinieciskajām kvalitātēm, bet gan, ja tā varētu teikt, gluži kā padomju laikā, ar ideoloģiskajiem apsvērumiem?

-     Tā ir, - mākslinieks skumji piekrita. - Arī mēs no vēstures gribam kaut ko noslēpt. Arī mēs diemžēl ātri vien esam iemācījušies melot un lišķēt.

-    Tagad vēl viens jautājums, - inspektors pagriezās pret mākslinieku un cieši ieskatījās viņam acis. - Kāds īsti ir jūsu vārds un uzvārds?

-    Mani sauc Jānis Vanags, taču pēdējos piecus gadus uz visām gleznām es parakstos kā J.Vanags-Krišlauks.

-    Ak tā? Un kāpēc, ja drīkstu pajautāt?

-    Tāpēc, ka tā iznāk, - mākslinieks dobjā balsī atbildēja.

-    Pirms vairākiem gadiem es atklāju kādu savas ģimenes vai, pareizāk sakot, dzimtas noslēpumu, un, izrādās, mans īstais uzvārds patiesībā ir nevis Vanags, bet gan Krišlauks.

-   Tātad Pilsoņu kara varonis Jānis Krišlauks iznāk jums kāds radinieks? - inspektors uzprasīja un skatienu diezgan ilgi pievērsa darbnīcas vienā stūrī noliktajām visdažādāko marku alkoholisko dzērienu pudelēm.

-    Tā patiešām iznāk, - mākslinieks apstiprināja. - Viņš ir mans vectēvs.

-    Vai šī glezna kaut kādā veidā jau ir bijusi… - inspektors nedaudz apmulsa, - …notaksēta, vai? Varbūt pareizāk… Vai kāds gleznai jau bija oficiāli vai neoficiāli noteicis tās materiālo vērtību? Tas ir - kāda gleznai ir cena?

Tagad mazliet sadrūvējās mākslinieks. Viņš lēni piegāja pie neliela sienas skapīša, izņēma no tā "Mārtiņi" pudeli, piepildīja arī turpat stāvošo glāzi un strauji izd/.ēra. Tad atkal atgriezās darbnīcas vidū.

-    Nē, - viņš lēni pakratīja galvu. - Oficiālas cenas gleznai vēl nebija.

-   Cik jūs pats par to prasītu, ja to vēlētos kādam pārdot? Piemēram, man.

Mākslinieks šķībi pasmaidīja.

-    Jūs to nespētu nopirkt, - viņš teica. - Gleznu varētu iegādāties vienīgi muzejs, tas ir, valsts, vai arī kāds ļoti bagāts cilvēks. Tikai šaubos, vai šai gadījumā zaglis bildi ir ņēmis materiālās ieinteresētības dēļ. Jādomā, ka motīvi ir bijuši tomēr citi.

-    Kādi?

-     Nav ne mazākās jausmas, - Jānis Vanags-Krišlauks paraustīja plecus. - Bet varētu pieļaut, ka viens no motīviem, iespējams, ir bijis vienkārši naids.

-   Vai tad Jānim Krišlaukam vēl tagad varētu būt ienaidnieki? - inspektors nedaudz izbrīnījies jautāja. - Viņš taču ir jau miris pirms divdesmit gadiem!

-    Jūs uzskatāt, ka mirušajiem nav vairs ienaidnieku? - mākslinieks iesaucās. - Vai tad jūs neredzat, kas šodien notiek? Cilvēku naids vienādās daļās taču vēršas gan pret dzīvajiem citādi domājošajiem, gan arī pret tiem, kuru jau sen vairs nav šajā saulē!

-      Šis naids tomēr vairāk izpaužas pret mūsu neseno pagātni, - inspektors teica. - Naids pret padomjlaika vēsturi.

-   Jā, - Jānis Vanags piekrita. - Boļševikiem arī bija baigā cemme pret agrāko vēsturi un vispār pagātni, un tāpēc to noklusēja un visādi centās iznīcināt. Tagad atkārtojas tas pats. Bet latviešu strēlnieki, ari tā saucamie sarkanie, un Jānis Krišlauks ir neatņemama mūsu tautas vēstures daļa. Turklāt vēl ļoti spoža daļa. Šodien visi izliekas, ka nekā tāda nav bijis.

-     Kas jūs pats esat pēc politiskās pārliecības? - inspektors negaidīti painteresējās. - Jūs stāvat kreisajās, labējās vai centra pozīcijās?

-     Esmu brīvs cilvēks, - Jānis Vanags mazliet uzspēlēti lepni atbildēja un jau grasījās atkal iet pie "Mārtiņi" pudeles, tad tomēr pārdomāja un palika uz vietas. - Es esmu brīvmākslinieks un stāvu brīva cilvēka pozīcijās. Vienādi neieredzu kā pārliecinātos komunistus, tā mūsu nacionālradikāļus.

-      Interesanti, - inspektors klusi noteica un, vēlreiz apstaigājis darbnīcu, apstājās netālu no durvīm. - Jūs šeit strādājat viens?

-   Jā.

-   Jums ir ģimene?

-    Nē.

Inspektors ar neslēptu interesi paskatījās uz mākslinieku un mirkli klusēja. Tad jautāja:

-    Jūs dzīvojat pilnīgi viens?

-    Mans dzīvoklis ir stāvu zemāk, - Jānis sacīja. - Kā tur, tā šeit es pēdējos divus gadus mitinos un strādāju viens. Ļoti reti atnāk daži draugi vai kāda sieviete.

-    Esat rūdīts vecpuisis?

-     Nē, - Jānis atbildēja. - Esmu divreiz precējies. No pirmās sievas izšķīros pirms divdesmit gadiem, otrā pirms diviem gadiem aizgāja bojā autokatastrofa. Bērnu nav.

-    Mazliet skumji, vai ne?

-   Jā, - mākslinieks piekrita. - Skumjāk vairs nemēdz būt.

-   Jūs varat pārtikt no sava darba?

-      Principā - jā. Man ir diezgan daudz pasūtījumu. Turklāt deviņdesmit otrajā gadā pie sievas no Ņujorkas atbrauca krusttēvs, kurš viņai uzdāvināja jaunākā modeļa BMWmarkas limuzīnu, krietnu žūksnīti naudas un divstāvu vasarnīcu Jūrmalā. Tagad tas viss pieder man, taču, jāatzīstas, to dolāru kaudzi jau būšu veiksmīgi notriecis.

-     Melnā humora stilā varētu teikt, ka jums ļoti paveicies, - inspektors sacīja.

-       Es jums tādu veiksmi tomēr nenovēlētu, - Jānis Vanags aizlauztā balsī atbildēja. - Es pazaudēju vienreizēji skaistu, maigu, neparasti labestīgu un mani pilnīgi saprotošu cilvēku. Es biju pārliecināts, ka arī man būs tikpat apbrīnojami gara un stipra mīlestība, kāda tā bija manam vectēvam Jānim Krišlaukam ar viņa Ievu. Taču mana Ieva… Kas gan, seržant, ir nauda un māju mūri salīdzinājumā ar sievieti, kuru tu neprātīgi mīli?

Inspektors piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Nekas, - viņš pateica.

-      Es domāju tāpat, - Jānis sacīja. - Kas gan uz šīs pasaules var būt vērtīgāks par cilvēku, kuru tu mīli. Nauda un manta noder vienīgi tiem, kuri šo cilvēku vēl nav sastapuši vai to jau ir zaudējuši. Bet kāpēc gan nauda un manta būtu vajadzīga tiem, kuri jau ar otra cilvēka mīlestību ir ieguvuši pasaules lielāko bagātību?

Inspektors atkal dažus brīžus nopietni domāja.

-        Piedodiet par netaktisku un varbūt pat muļķīgu jautājumu, bet vai šādā gadījumā nozagtā glezna šķiet tik ļoti vērtīga, ka būtu nepieciešams ierosināt krimināllietu?

Jānis Vanags mirkli vēl stāvēja, tad diezgan apņēmīgi piegāja pie sienas skapja un atkal no tā izņēma lielo "Mārtiņi". Tad pavērsās pret seržantu.

-    Iedzersit?

-    Nē, - seržants strauji pakratīja galvu. - Kā nekā tomēr izpildu dienesta pienākumus.

-      Esat palikuši baigi apzinīgi? - Jānis sacīja un ātri iztukšoja glāzi. - Taču īpaši strādāt tomēr negribat. Vai tad pastāv iespēja, ka jūs vispār krimināllietu varat arī neierosināt?

-      Protams, - inspektors apliecināja. - Ja, piemēram, gleznas vērtība būtu tikai kādi desmit vai divdesmit latu. Bet cenu jūs nezināt. Turklāt vēl precīzi jānoskaidro, vai glezna patiešām ir nozagta. Nekas te neliecina, ka būtu notikusi ielaušanās. Jums vēl arī jāpierāda, ka tāda glezna īstenībā lik tiešām ir eksistējusi. Turklāt, vai jums nešķiet dīvaini, ka zaglis no šī milzīgā gleznu blāķa ir paņēmis likai vienu un tieši šo bildi?

-      Mazliet jocīgi jau, protams, tas ir, - mākslinieks domīgs piekrita, - taču tomēr ir noticis tieši tā.

-     Ja jums ir ļoti svarīgi, lai mēs šo lielu izmeklētu, - inspektors sacīja, - jums jāuzraksta un rajona kriminālpolicijas pārvaldē jāiesniedz oficiāls iesniegums par gleznas pazušanas laktu. Tikai pēc tam… Taču es jums silti jo silti tomēr ieteiktu ļoti rūpīgi vispirms pārskatīt visu šo gleznu noliktavu. It sevišķi, ņemot vērā, ka jūs acīmredzot visai bieži mēdzat lietot ne tikai "Mārtiņi" pudeles vien.

Inspektors aizgāja. Jānis Vanags-Krišlauks lēnām piegāja pie milzīgā lielā darbnīcas loga un ilgi domīgs raudzījās lejup, kur mājas pagalmā draiski spēlējās bērni un uz soliņa sēdēja divi veci cilvēki.

Tā sākas un paiet dzīve, viņš rūgti nodomāja. Sākas un beidzas vienādi - ar kliedzienu un asarām. Es tikai nesaprotu: bet kas ir tas, kas ar mums notiek pa vidu?

2. nodala

Spīdoši melns BMW markas limuzīns lēnām un klusi slīdēja pa jau satumsušo Latvijas galvaspilsētas centru. Bija atnācis maija sākums, visās liepās un bērzos saplauka lapas, operas apstādījumos un pie Ministru kabineta ēkas ziedēja vizbulītes un narcises, meitenes staigāja pārdroši īsos svārciņos, it kā pavisam atklāti un nekautrējoties sevi piedāvādamas jebkuram vīriešu kārtas pretimnācējam. Pirms dažām dienām nolija pirmais īstais pavasara pērkona lietus, un visa zeme, koki, asfalts un pat māju mūri viegli smaržoja pēc spirgta svaiguma un jūras vēja. Pirms dažām dienām Latvijas valdība diezgan skaļi un krāšņi atzīmēja valsts Neatkarības deklarācijas pasludināšanas piekto gadadienu, ar šamaniskām izdarībām un lielu troksni uzspridzinot Skrundas radiolokatora milzīgo ēku, tā latviešu tautai varbūt tīri simboliski gribēdama pierādīt, ka līdz ar to beidzot mēs uz visiem laikiem esam tikuši vajā no krievu militārās klātbūtnes Latvijā.

Lai jau Dievs dod, Jānis Vanags nodomāja, uzmanīgi vadīdams lepno limuzīnu pa automašīnām pārpilnajām Rīgas ielām. Grūti pat atskārst, ka tas beidzot tomčr ir noticis. Visa manas paaudzes dzīve no dzimšanas līdz šodienai bija noritējusi šo krievu virsnieku un karavīru klātbūtnē. Viņi kādreiz šeit atnāca kā uzvarētāji, bet aizgāja… Kā viņi īsti aizgāja? Tikpat kā nemanīju. Tā klusi un lēni. Negribīgi. Taču, šķiet, ne jau kā zaudētāji. Varbūt tieši tāpēc mūs visus ilgus gadus vēl joprojām līdz ar prieku māks bailes, ka vienu mīļu dienu viņi tomēr var atkal atgriezties. Tagad viņiem vienkārši pavēlēja aiziet. Tāpēc var pienākt tāds brīdis, ka kāds šai armijai tikpat vienkārši pavēlēs atkal nākt atpakaļ.

Beidzot melnais limuzīns piebrauca pie greznā hoteļa "Rīga" plašajām ieejas durvīm, un Jānis Vanags ne bez grūtībām to novietoja uz nelielā laukuma viesnīcas priekšā un ieslēdza pretzagļu sistēmas. Tad viņš nesteidzoties iegāja viesnīcas vestibilā. Šoreiz atšķirībā no citām reizēm Jānis Vanags bija eleganti apģērbies un izskatījās pēc kāda ievērojama politiķa vai starptautiska mēroga biznesmeņa. Viņa priekšā cienīgi paklanījās šveicars, pēc tam viesnīcas dežurējošais administrators un beigās arī spēļu zāles "Casino Riga" pārzinis. Un kādēļ gan ne? Vanags bija ievērojams mākslinieks un vēl slavenāks interjerists, kurš pēdējos gados iekārtojis un noformējis daudzu valsti pazīstamu firmu kantorus un banku telpas. Turklāt viņš, neskatoties uz savu turību, nebija skops un parasti visus dāsni apdāvināja ar prāvu dzeramnaudu.

Jānis Vanags uzsvērti nevērīgi apsēdās pie zaļā spēļu galda un dažus mirkļus cieši skatījās uz daudzkrāsaino mieles bļodu. Ja te šovakar man veiktos, viņš mazliet satraukts māņticīgi nodomāja, tad arī rīt es varbūt vinnēšu sev dzīvību. Bet ja ne…

Viņš ļoti cerēja uz gandrīz vai neiespējamo veiksmi ruletes spēlē, tā, iespējams, mazliet naivi mēģinādams apmānīt pats savu likteni. Bet īstenībā tas bija sava veida sports, nesaprotams un dīvains azarts cilvēka mūžīgajā sacensībā ar laiku, ar veiksmi, ar nāvi. Jānis cerēja, brīžiem stiprāk, brīžiem vājāk, bet pēdējās dienas jau galēji satraukts, ka rīt ārstu noteiktā diagnoze tomēr izrādīsies labvēlīga un viņam nekad nebūs jādzird bezgala skumjie, dzīvi iznīcinošie vārdi: "Diemžēl, Vanaga kungs, mūsu aizdomas ir apstiprinājušās. Jūsu kuņģī ir izveidojusies carcinoma, tas ir, ļaundabīgs audzējs, un gan mūsu, gan pašreizējās medicīnas iespējas šobrīd ir gaužām pieticīgas…"

Kad es savam labam draugam dakterim Valtam Dunduram vaicāju, cik tādā gadījumā man vēl atliks ko dzīvot, viņš acīmredzot bez jebkādas mānīšanās pateica, ka, augstākais, divus mēnešus. Tā laikam arī būs. Es tikai vēl joprojām nespēju apjēgt, vai tas ir ilgs vai ļoti īss laiks? Ja, piemēram, liktenis man būtu paredzējis rīt aiziet bojā, tad šie divi mēneši, protams, ir neaptverami garš laiks, visīstākā Dieva dāvana, bet, ja man normāli vajadzētu nodzīvot vismaz līdz astoņdesmit gadiem, tad šīs sešdesmit dienas tomēr ir ellīgi maz…

Kā būs īstenībā? Jānis Vanags turpināja smagi domāt. Šovakar, jā. Varbūt. Šovakar es, ja krietni paveiksies, smieklīgi viegli varu likt pie lielas naudas, taču, grozies kā gribi, beigu beigās tomēr būs jāzaudē viss. Vai ir vērts būt bagātam uz vienu dienu? It sevišķi vēl lādēļ, ka nauda, ja uz to skatās filozofiski, ir pats mazvērtīgākais, ko cilvēks šai dzīvē var iegūt un zaudēt. Bet kas tad būtu visvērtīgākais? Mīlestība? Brīvība? Dzīvība? Gods? Iespēja redzēt, kā uzlec saule, kā pavasarī pļavā uzzied pirmā puķe vai kā tev uzsmaida garāmejoša nepazīstama sieviete? Bet varbūt mums tomēr visdārgākais ir pati dzīve, kuru mēs tik bieži nolādam, bet kuru nevaram apmainīt pret citu, kā viegli varam mainīt dzērienu šķirnes, kaklasaites un savus gultas partnerus?

Taču, ja arī rit liktenis ar dakteru mutēm man piespriedīs drīzu nāves sodu, nez vai es tomēr gauži raudāšu. Nez vai es sajukšu prātā. Galu galā man jau ir četrdesmit seši gadi, dzīve bijusi interesanta, man ir veicies, esmu labi pastrādājis un mīlējis daudzas sievietes. Esmu atklājis visus savu senču un vecāku noslēpumus. Un, tos uzzinājis, juties totāli satriekts, vilies un tai pašā laikā arī ļoti lepns. Es skaidri zinu, ka nevienam dzīves spēlmanim ilgi tikai trumpji un dūži nevar nākt. Pienāk reiz laiks, kad bankas turētājs liktenis mums tīši iedala arī sešniekus, devītniekus, kalpus vai ari… kādu pilnīgi tukšu kārti.

Jānim Vanagam blakus apsēdās divas ļoti izkrāsojušās, pārspīlēti īsos bruncīšos un melnās tīkliņzeķēs apģērbušās skaistules. Kopā ar viņām pie Jāņa pienāca arī maza un drukna auguma vīrietis, kuru te visi godāja par Karali Liru. Šķiet, neviens viņa īsto vārdu nezināja, nemaz nerunājot par viņa profesiju vai patieso nodarbošanos. Runāja, ka viņš esot ja ne pats galvenais, tad vismaz viens no Latvijas visietekmīgākajiem mafijas krusttēviem un viņa tiešā pārziņā un kontrolē esot visa šeit notiekošā narkotikas, nelegālā alkohola, cigarešu un naftas produktu tirdzniecība. Jānis tāpat nezināja, kāda ir šā cilvēka īstā daba un viņa patiesais raksturs.

Attiecībās ar Jāni Karalis Llrs vienmēr bija ļoti laipns, pieklājīgs un labsirdīgs. Mākslinieks ar viņu iepazinās apmēram pirms gada, kad pēkšņi viņa darbnīcā ieradās divi liela auguma drūma izskata vīri un diezgan uzstājīgi palūdza aizbraukt pie viņu bosa uz nelielām pārrunām par kādas tikko uzceltas trīsstāvu villas projektu.

-      Iesakām daudz netūļāties un mūsu priekšlikumam piekrist, - drūmie veči teica. - Tas ir liels pagodinājums, ko boss jums ir izrādījis.

Jānis Vanags daudz arī netūļājās. Pagodinājumu viņš gan neizjūta, taču tūlīt saprata, ka ar šiem cilvēkiem nekādus jokus dzīt nebūtu vēlams, tādēļ ātri sataisījās, kopā ar abiem Karaļa Līra dūšīgajiem personiskās apsardzes vīriem iekāpa jaunākā modeļa Mercedes 600 limuzīnā un drīz vien nonāca Langstiņos, kur pašā ezera malā visā savā krāšņumā lepojās ļoti modernā arhitektūras stilā uzcelta trīsstāvu māja. Pats saimnieks viņus sagaidīja, darba kabinetā sēžam aiz liela rakstāmgalda un caurskatot kaut kādus papīrus.

-    Te ir tas mākslinieks, - viens no vīriem krievu valodā sacīja un izgāja laukā. Otrs palika mazliet atstatus starp Jāni un mājas saimnieku.

-     Tu nedusmo, ka mēs tevi šurp atrāvām bez jebkāda brīdinājuma un iepriekšējas vienošanās, - ciJvēks aiz rakstāmgalda nepieceldamies sacīja, - taču darba ir līdz kaklam, turklāt vēl dažādas nepatikšanas un pilnīgi neparedzēti notikumi! Esmu kādas lielas firmas prezidents, mani sauc Karalis LIrs, un arī tu mani vari tā dēvēt. Vienkārši par Liru. Māja ir firmas īpašums, un pirmie divi stāvi jau iekārtoti un apdzīvoti. Atlicis augšstāvs, kas paredzēts dažu atsevišķu manu personīgo viesu nakšņošanai. Tā kā viņi acīmredzot tur nekad negulēs vieni, bet gan kopā ar savām draudzenēm vai augstas klases prostitūtām, es vēlētos, lai tu ļoti īsā laikā man uzskicētu un pateiktu, kādā inteijerā šādas telpas vislabāk vajadzētu iekārtot, sākot ar tepiķiem, tapetēm, apgaismojumu, mēbelēm, krāsu toņiem un visdažādākajiem mākslas priekšmetiem. Tur visam jābūt augstā līmenī, tomēr paturot prātā, kādiem īpašiem nolūkiem šis telpas ir paredzētas. Vai ar nedēļu pietiks?

Jānis Vanags mirkli domāja. Viņam, protams, šis savdabīgais priekšlikums patika, un viņš neuzskatīja, ka vajadzētu no tā atteikties, taču tūlīt ari saprata, ka viņa priekšā stāv vai nu ārkārtīgi veiksmīgs biznesmenis, vai arī liela kalibra gangsteris. Kā vienā, tā otrā gadījumā šim cilvēkam diez vai ilgi nāksies šai lepnajā pilī dzīvot un pilnībā izbaudīt viņa iekārtoto intīmo guļamtelpu jaukumus, bet tas jau uz mani vairs neattieksies. Karalim acīmredzot naudas ir diezgan, un par šo darbu no viņa jānoplēš pēc iespējas vairāk.

-     Vispirms man jāapskata telpas, - Jānis sacīja, - pēc tam jāsaskaņo darba samaksa…

-     Par to tu neraizējies! - saimnieks neiecietīgi iesaucās. - Es zinu, cik šāds darbs maksā, bet tu, ja tavs veikums mani apmierinās, dabūsi vairāk! Tikai ātri! Viss šai dzīvē ir jādara zibenīgi! Ja vispār to ir vērts darīt. Tātad sarunājuši?

Jānis Vanags pēc nedēļas minētās telpas, sākot ar tapetēm, paklājiem, mēbelēm un sienu apgaismojumu iekārtoja tumšsārtā un gaiši rozā toņkārtās, kas visās istabās tūlīt radīja klusu, intīmu atmosfēru un padarīja tās mazliet noslēpumainas, vilinošas, ļoti maigas un mīlestību rosinošas. Karalis LIrs par paveikto bija tik ļoti apmierināts, ka no mākslinieka nopirka vēl trīs gleznas.

Kopš tā laika vigi šad tad nejauši satikās vai nu viesnīcas "Rīga" spēļu zālē "Casino Riga", vai kādas jaunas gleznu izstādes atklāšanas ceremonijās. Ja Karalis LIrs patiešām arī bija bandītu karalis, tad viņš nenoliedzami citu sev līdzīgo profesionāļu vidū izcēlās ar ļoti izsmalcinātu māksliniecisku gaumi un nepārspējamu eleganci. Viņam patika skaistas sievietes, greznas telpas, gaumīgi tērpi, labi dzērieni un augstvērtīga māksla.

Jau krietnu laiku viņš diezgan nesekmīgi centās Jāni pierunāt, lai viņš beidzot pārdod savu varbūt pašu izcilāko, lielu un savādu, varētu pat teikt, pilnīgi neizprotamu suģestējošu spēku izstarojošu gleznu, kas saucās "Dzīves sapnis". Gleznā uz gaiši rozā miglas fona bija redzama ideāli veidota un ļoti skaista kaila sieviete, kas mums var parādīties vienīgi sapni - tik tuva un reizē nesasniedzama. Izskatījās, ka sieviete ir kāda noslēpumaina, mistiska parādība, kura pēkšņi iznirusi no mums tālas un nezināmas pagātnes, lai, dažus brīžus mūs iepriecinājusi un izraisījusi smeldzīgas skumjas un nekad nepiepildāmas ilgas, atkal pazustu mūžības sākumā. Jānim Vanagam šai glezna bija pozējusi viņa sieva Ieva tikai dažas dienas pirms savas traģiskās bojāejas.

Tā bija viņa pēdējā glezna, jo pēc tam viņš vairs ne reizi nebija paņēmis rokās otu un molbertu. Laiks it kā apstājās. Varbūt tieši otrādi - sāka skriet mežonīgā ātrumā. Apjēgt bija neiespējami. Viņš vai nu nespēja, vai ari vairs negribēja gleznot. Pēdējos divus gadus, ko Jānis pavadīja bez Ievas, viņš bieži dzēra, klīda no viena kroga uz otru, spēlēja ruleti vai kārtis, tā mēģinot aizmirst visu, ko savā dzīvē gribēja aizmirst.

-    Sveiks, mākslinieki - Karalis Līrs sacīja un sveicienam pasniedza smagu, mazliet sasvīdušu roku. - Joprojām meklē savu laimi?

-    Nē, - Jānis drūmi pakratīja galvu. - Man vairs nekādu laimi nevajag. Taču nebūtu slikti, ja vēl kādu laiku man vienkārši būtu iespēja dzīvot.

-     Kādēļ tad ne? - Lirs iesmējās. - Nevienam taču zoba uz tevi nav! Nespēju iedomāties, ka kāds tev gribētu atriebties vai tāpat vien nožmiegt. Atšķirībā no manis tu nevienam uz šis pasaules dzīvot netraucē. Tavu vietu ari neviens nevar atņemt. Kur esi, tur ari paliksi. Citādi ir manā biznesā. Tur katru dienu man kāds grasās pārgriezt rīkli, tāpēc arī jāstaigā kā valsts prezidentam ar veselu baru apsargu.

-     Vai tādā gadījumā ir vērts ar šādu biznesu nodarboties? - Jānis vaicāja. - Varbūt iesākt ko citu, daudz mierīgāku?

-     Var jau, protams, - Līrs mierīgi albildēja. - Var stacijas laukumā tirgoties ar beļašiem, var atvērt nākotnes pareģošanas kantori, var noņemties ar daudziem citiem stiķiem, taču tas tomēr ir paredzēts nedaudz lēnākiem vīriem. Man patīk ātrums! Lieli apgriezieni! Risks! Un liela nauda! Principā tas varbūt patiešām viss ir diezgan muļķīgi, bet man dzīve ir iegrozījusies ta, ka neko citu vairs nevēlos. Cilvēka mūžs ir ļoti īss, un kādēļ gan nepapūlēties to nodzīvot pēc iespējas labākos apstākļos?

Jānim bija grūti ko iebilst. Viņš pats savu dzīvi dedzināja kā vieglprātīgs saimnieks tuvējā pļaviņā pērno kūlu, līdz nodeg visas saimniecības ēkas un pati dzīvojamā māja.

Pie viņiem klusi pienāca sarkanā žaketē ģērbies viesu apkalpotājs un uz sudraba paplātes cienīgi pasniedz jau glāzēs salietu šampanieti un sauso "Mārtiņi".

-        Lai tevi veiksme pavada ari turpmāk! - Jānis pieskandināja Lira glāzei, pēc tam lēni pagriezās pret abām blakus sēdošajām daiļavām. - Dzeriet, meitenes! Dzeriet un priecājieties, kamēr esat vēl jaunas! Paies pavisam īss laiks, kādi nieka desmit, divdesmit gadi, un vīrieši vienaldzīgi paies jums garām, bet pašas, izllksmojušās pa tūkstoš gultām, netīras un noskrandušas, labākajā gadījumā šī paša hoteļa priekšā slaucīsit ielu! Bet sliktākajā gadījumā…

Meitenes smējās. Vecīt, nemuldi! Mēs vienmēr būsim jaunas, skaistas un vīriešu gribētas! Vai šo vakaru pavadīsi kopā ar mums?

Siguldas pilsētā» bibliotĒka

Jānis vēlreiz vērīgi nopētīja abas jaunās draiskules, lad ar galvu pamāja u/. zilacainās blondīnes pusi.

-     Tu vari palikt, - viņš pateica. - Esi visu laiku man blakus vai vismaz kaut kur tepat tuvumā, bet tu, melnā, vari iet! Šampanietis ir uz mana rēķina, un tev no manis šovakar ar to pietiks.

Melnmatainā meitene neapvainojusies nesteidzoties izdzēra glāzi, pēc tam nolika to uz galda un mazliet ļodzīgā gaitā devās tālāk pie kāda cita azartspēļu cienītāja. Bet blondīne pateicīgām acīm skatījās uz mākslinieku un jutās gandrīz vai laimīga. Viņa zināja - gaidāms kluss, patīkams vakars, mierīga un skaista nakts un rīta pusē - par to visu bagātīgs atalgojums.

-       Vakar "Saules bankas" telpās turienes baņķieri sarīkojuši lielu gleznu izstādi, - Līrs sacīja. - Zināji?

-    Redzēju "Panorāmā".

-    Kāpēc nepiedalījies?

-     Viņi tur organizējuši tādu kā konkursu - kurš labāk uzgleznos sauli! To bildi tad arī nopirks. Taču saule, it sevišķi, ja tā saistīta vienīgi ar banku, mani pašlaik galīgi neinteresē. Ja kāda cita finansu iestāde sarīkos konkursu par labāko sievietes aktu… Tad jā. Tad es būšu pirmais gājējs. Bet kas gan ir saule, ja nav sievietes, kas tajā mirdzētu?

-     Vai tad nav? - Līrs iesmējās un paskatījās uz skaisto blondīni.

-    Man vairs nav, - Jānis atbildēja.

-    Bet kas tad šī te tāda ir?

-    Tā nav sieviete, - Jānis sacīja, pagriezis galvu uz otru pusi un uzmanīgi skatījās, kā krupjē ļoti rūpīgi sagatavo ar zaļu vadmalu pārklāto galdu spēles uzsākšanai. - Viņa ir gluži tāda pati prece kā jebkura cita, kas šeit nopērkama, - alkohols, cigaretes, šokolāde vai vīriešu tualetē iegādājamie prezervatīvi.

Skaistā meitene skumji pasmaidīja, un varēja redzēt, ka Jāņa teiktais viņu ir dziļi aizvainojis. Taču pēc dažiem brīžiem viņa tomēr saņēmās, profesionāli koķeti pasmaidīja un, tāpat kā mākslinieks, ar neslēptu interesi skatījās uz zaļo galdu.

-   Tu pirmīt pieminēji sievietes aktu, - Līrs lēnīgi sacīja un arī uzmeta acis spēļu galdam. - Vai gadījumā neesi pārdomājis par "Dzīves sapni''? Es nekādi to gleznu nespēju aizmirst.

-    Es arī, - Jānis sacīja.

-    Nosauc jebkuru summu! - Līrs teica un pasniedzās pēc vēl vienas glāzes.

-     Summa šeit absolūti nav svarīga, - Jānis sacīja un tāpat no sudraba paplātes paņēma vēl vienu sauso "Mārtiņi". - Svarīgas ir atmiņas. Svarīgi ir atcerēties visu, kas ar mums ir noticis.

-    Arī nepatīkamo?

-    Tieši tas jau arī ir jāatceras! Viss skaistais mums paliek sirdī un dvēselē, bet sliktais jāpatur prātā.

-    Kāpēc, māksliniek? - Karalis Līrs smīnēja.

-     Lai turpmāk mēs varētu izvairīties no atkārtojuma, - Jānis dobjā balsī atbildēja. - Es nekad vairs negribētu, lai mans vectēvs vēlreiz dotos karā, negribētu, lai viņu visu turpmāko garo mūžu apvainotu te par boļševiku revolūcijas aizstāvēšanu, te atkal par pāriešanu buržuāzijas pusē; negribētu, ka viņu vēlreiz sodītu tikai par savas tēvzemes mīlēšanu; negribētu, lai mana māte komunistisko ideālu vārdā nekrietni nodotu savu mīlestību, manu tēvu un mani pašu; un ļoti, ļoti negribētu vēlreiz pazaudēt mīļoto sievieti. Apmēram tā, Karali Līr! Apmēram tā.

-     Es tevi saprotu, - Līrs teica, - taču arī glezna ir ne tikai mākslas darbs, bet arī parasta tirgus prece. Tā ka skaties, dārgais, lai kāds tev to vienkārši nenozog!

-     No manis jau vakar vienu gleznu aizstiepa, - Jānis atzinās. - Pirmajā mirklī izskatījās gandrīz vai pēc mistikas, taču tagad, šķiet, es jau zinu, kas to ir izdarījis.

-    Ceru, ka ne jau "Dzīves sapni".

-     Tas bija Jānis Krišlauks. Ievērojama vēsturiska persona, bet tai pašā laikā vienkāršs, labs, daudz pārestību pārcietis cilvēks.

-     Ak portrets. Bet ko darīsi ar "Dzīves sapni"? - Līrs aizvien vēl neatlaidās. - Pie manis tas būtu pilnīgā drošībā! Tu jau zini - manu pili pirmajā gājienā nespētu ieņemt pat viss policijas mobilais pulks!

Jānis Vanags neko neatbildēja. Viņš skaidri zināja, ka gleznu nepārdos ne par kādu cenu. Vienmēr, kad skatījās paša radītajā šedevrā, viņš juta, ka Ieva nav mirusi, ka viņu līdz nāvei nav sakropļojis kāds jauns zeņķis, kas ar savu Audi 100 milzīgā ātrumā, tīši vai nejauši iebraukdams pretējā braukšanas joslā, ietriecās Ievas vadītajā automašīnā, ka viņas dvēsele joprojām atrodas tepat viņam blakus, visu redz un jauš, tikai neko vairs nespēj pateikt. Arī neko ietekmēt ne. Un tad, kad es pēc dažiem mēnešiem miršu, palūgšu, lai šo gleznu man ieliek zārkā.

Jānis Vanags pasmaidīja, iekšēji nopriecādamies par šo negaidīto ideju, un ātri pamāja staltajam viesu apkalpotājam, kurš tūlīt pie viņa jau steidzās ar jaunām dzērienu glāzēm.

3. nodala

Alberts Krišlauks rūpīgi aizslēdza durvis, nozagto gleznu uzlika uz galda, tās augšdaļu pieslēja smagai keramikas vāzei un pats apsēdās tās priekšā. Pēc tam viņš paņēma gani, baltu sveci, to aiz,dedza un skatījās sava tēvabrāļa dubultportretā.

"Mīlestība un naids", viņš drudžaini prātoja. Labs un precīzs nosaukums. Brālēns Jānis Vanags to ir veiksmīgi izdomājis. Jo patiešām mīlestība un naids ir galvenie stimuli, kas cilvēkus piespiež uz šīs pasaules dzīvot. Bet mīlestībai nemaz nav nepieciešams vienmēr izpausties tikai pret vīrieti vai sievieti. Visspēcīgākā mīlestība laikam tomēr ir Dieva, Dzimtenes mīlestība. Ari bērnu. Taču vai tu, Jāni Krišlauk, mīlēji Latviju, mūsu brīvo un neatkarīgo valsti? Tu savā jaunībā kopā ar trakajiem, boļševiku propagandas apdullinātajiem streļķiem aizdrāzies uz Krieviju, lai visnežēlīgākajā veidā aizstāvētu revolūciju, ko savā neprāta naidā pret bagātiem, gudriem un inteliģentiem cilvēkiem bija izperinājuši nabadzīgie ebreji, tatāri un krievi! Tu, latvietis Jānis Krišlauks, nostājies viņu pusē, un varbūt pareizi tā arī ir, kā tagad saka daudzi saprātīgi domājoši krievi, - nebūtu jūs, latviešu sarkano strēlnieku, boļševiku Oktobra valsts apvērsums nekad nebūtu pilnībā izdevies, vijņī to vienkārši nespēļu nosargāt, un nekad ne pašu Krieviju, ne Latviju, ne pusi no Eiropas nebūtu piemeklējis tas posts un tā drausmīgi asiņainā traģēdija, kāda toreiz un vēlāk tik ļoti satricināja šīs valstis un tautas. .

Dzīvu es tevi, Jāni Krišlauk, redzēju tikai vienu reizi. Tas bija īsi pirms tavas nāves. Man toreiz bija divdesmit četri gadi, un es par daudzām pasaules un dzīves norisēm neko vēl daudz nezināju. Es daudz ko neizpratu. Taču jau toreiz zināju, ka tu deviņpadsmitā gada martā pie Skrundas, saņēmis gūstā manu tēvu, pavēlēji viņu nošaut! Pats savu brāli! Tik liels bija jūsu, sarkano, naids pret Latvijas brīvības cīnītājiem! Jā, formālais iemesls šādai pavēlei esot bijis tas, ka mans tēvs Mārtiņš Krišlauks, atriebjot sava komandiera Oskara Kalpaka nāvi, aizdedzinājis šķūni, kur tobrīd atradušies jūsu ievainotie strēlnieki. Nezinu, vai tas bija kāds milzīgs noziegums, jo galu galā karš paliek karš! Bet tu liki viņu nošaut! Ja Gunārs Zemītis tavu pavēli izpildītu, es nekad šajā pasaulē nebūtu nācis! Es nebūtu varējis dzīvot!

Alberts Krišlauks vēl ilgi raudzījās sava sen mirušā tēvoča sejā un izjuta pret viņu gluži tādu pašu naidu, kādu acīmredzot Jānis savulaik izjuta pret savu brāli Mārtiņu. Pirmajā mirklī tas varēja šķist pilnīgi nesaprotami. No tās liktenīgās dienas bija taču pagājuši septiņdesmit seši gadi! Mārtiņš bija palicis dzīvs. Gunārs Zemītis, kura māsā Ievā jaunais strēlnieku komandieris Jānis Krišlauks bija tik ļoti iemīlējies, gan savas kara pieredzes trūkuma dēļ, gan vienkārši cilvēciska žēluma dēļ Mārtiņu toreiz nenošāva. Tiesa, Gunārs Zemītis to visu ar lielu uzviju atguva, vēlāk specdaļas sastāvā cilvēkus šaudams gan Pilsoņu kara laikā, gan būdams čekists trīsdesmitajos gados Maskavas Lubjankas cietumā, gan tepat, pie mums, pirms kara Latvijā iegriezies un pēc kara no jauna atnākdams.

Bet Alberts Krišlauks saprata savu naidu. Tas bija naids vispār pret katru boļševiku, pret ikvienu, kurš brīvu, neatkarīgu un latvisku Latviju nestādīja augstāk par visiem pārējiem mērķiem, cilvēka uzdevumiem un dzīves vērtībām.

Patiesībā tie bija kārtējie ļoti dziļi tāda vīra maldi, kurš ir pārliecināts, ka valsts vai kāda ideja ir paraka un daudz vērtīgāka par jebkuru šīs pašas valsts iedzīvotāju, tas ir - cilvēku. Šai ziņā ikviens radikālnacionālists neapšaubāmi stāvēja vienās pozīcijās ar visortodoksālākajiem komunistiem. Bet tāds nu Alberts bija. Šo naidu pret visu nelatvisko, pret krieviem, pret komunistiem viņam jau no agras bērnības bija ieaudzinājusi māte Ausma, gandrīz nemitīgi stāstīdama par viņa tēva Mārtiņa Kriš lauka dzīvi un cīņu pret padomju varu. Alberts savu tēvu tā arī nekad nebija redzējis, jo gandrīz vai fantastiskas sakritības dēļ viņš piedzima tieši tai liktenīgajā 1949. gada 5. septembra dienā, kad Vorkutas lēģeri Vorkut Lagugoļ Nr. 17 Mārtiņu Krišlauku četrdesmit septiņu gadu vecumā panāca sairam it kā nejauši izsprukusī lode.

Alberts pagāja sāņus un apstājās spoguļa priekšā. Viņš bija liela auguma, sportiska izskata vīrietis ar platiem pleciem, īsu "ezīti", vienmēr gludi noskūtu seju. Arī apģērbam viņš veltīja lielu uzmanību, pastāvīgi izskatīdamies līrs, labi kopts un elegants.

"Kādi gan mēs visi tie Krišlauki esam!" viņš nožēlodams pie sevis iesaucās. Tik nevienādi un atšķirīgi. Vienīgi augumi mums visiem raženi, bet kāpēc mēs tikpat braši nekad neesam spējuši vienādi domāt? Ticēt? Rīkoties? Kāpēc cilvēki vispār vienmēr ir tik savādi, tik individuāli atšķir šo pasauli un visu, kas uz tās notiek?

"Tuvākajā laikā es šo Jāņa Krišlauka portretu aiznesīšu uz pilsētas izgāztuvi un tur iesviedīšu mēslos!" Alberts apmierināts nodomāja, nozaglo gleznu pabāzdams zem skapja apakšas. "Gluži tāpal kā visu to, ko jūs un jūsu pēcteči savā laikā esat pastrādājuši!"

4. nodala

Tieši tai pašā laikā - 1995. gada 8. maijā pulksten 21.30 - bijušā latviešu strēlnieku komandiera. Pilsoņu kara varoņa, vēlāk nepatiesi represētā un garu mūžu nodzīvojušā Jāņa Krišlauka vēl joprojām dzīvā dvēsele kārtējo reizi klusi ienāca viņa mazdēla, mākslinieka Jāņa Vanaga, darbnīcā un slipri pārsteigta vēroja, ka no ierastās vietas pēkšņi pazudis zināmais dubultportrets. Tā bija laba glezna, to bija radījis labs meistars, kas Jāni Krišlauku spējis attēlot tieši tādu, kāds viņš jaunībā arī bija, - skarbs un nežēlīgs kā karavīrs, taču tai pašā laikā romantisks, maigs un ļoti vienkāršs kā cilvēks.

Bet, galvenais, abos tik pretišķīgos, viens otru izslēdzošos portretos mākslinieks ar neparastu spēku un tiešumu bija atklājis to, ko dzīvē varbūt ne visi viņā uzreiz spēja saskatīt, bet kas patiesībā bija visa viņa cilvēciskā būtība un, proti, - neuzpērkams godīgums, nesalaužama ticība izvēlētajam dzīves ceļam, apbrīnojami spēcīga griba un nepārejoša mīlestība uz sievieti un cilvēkiem vispār.

.Jānis Krišlauks vēl dažus brīžus nekustīgs stāvēja, tad rūgti pasmaidīja. Es zinu, kas šo gleznu nozadzis, un tas ir ļoti slikti darīts. Veikli gan. Bet ko līdz veiklība, ja nav prāta? Ko līdz prāts, ja to aptumšo naids un atriebības alkas?

Vecais karavīrs smagnēji apsēdās darbnīcas slūrī noliktajā atpūtas krēslā un ilgi skatījās gleznā "Dzīves sapnis".

Viņš jutās ļoti noguris. Jau divdesmit vienu gadu viņa kaulus no visām pusēm maigi apskāva rūgtā Latvijas zeme, miesa jau sen bija sadalījusies molekulās un atomos, kopā ar zemē iesūkušos lietu atkal pacēlusies augstu debesīs un, neko vairs nejuzdama, neko vairs nealkdama, lēni klīda starp koku galotnēm, mākoņiem un zvaigznēm. Kad lija lietus, tā alkal nāca atpakaļ uz zemi. atgādinādama, ka nekas uz šīs pasaules nemirst un galīgi bojā neaiziet. Mainās vienīgi visu lietu un cilvēku organismu ķīmiskais sastāvs.

Kad pār zemi un mūsu galvām brāžas pērkona negaiss, mēs maldīgi domājām, ka tas ir tīrs ūdens, ko karstā un pat ne sevišķi sulīgā laikā fizikas un ķīmijas likumi pirms dažām dienām vai nedēļām ir pacēluši no jūrām, upēm un ezeriem. Bet šie paši dabas likumi līdz ar zemes valgmi 110 tās izsūc arī visu mirušo cilvēku miesas, līdz ar tām arī visu viņu naidu un mīlestību, visus nepiepildījušos sapņus un cerības, visas neveiksmes, traģēdijas un laimi, visas sāpes un priekus, visus kādreiz pateiktos vārdus un visu noklusēto, visus cēlos varoņdarbus un visas zemiskās nodevības, visu vērtīgo un visu bezjēdzīgo. Tieši tāpēc jau cilvēks savā būtībā nekad nemainās un arī nevar mainīties. Kad līst lietus, tas nozīmē, ka kaut kur debesu augstumos patiesībā raud visi miljons gadu laikā nomirušie, arīdzan karos nokautie cilvēki, mēģinot atvēsināt mūsu sakarsušos prātus, it kā atgādinot, ka šai pasaulē nemirstīga un nemainīga, tātad arī ļoti pareiza un patiesa ir tikai viena ideja - vienmēr un visur būt cilvēcīgam cilvēkam. Visas pārējās pasaules uzlabošanas idejas, lai cik taisnīgas un vajadzīgas tās arī pirmajā brīdī šķistu, vienmēr ir novedušas un agrāk vai vēlāk arī turpmāk neglābjami novedīs pie visa cilvēciskā iznīcināšanas.

Jānis Krišlauks turpināja saviļņots skatīties neparasti spēcīgi uzgleznotajā "Dzīves sapnī". Vai sieviete mūsu dzīvē patiešām vienmēr ir tikai sapnis? Un vai šī sieviete pašlaik nāk vai aiziet? Tā ir ilūzija vai realitāte? Un kā ir ar pašu dzīvi? Vai mēs visi patiešām dzīvojam, vai tā arī ir tikai skaista un ļoti baiga, kāda mums vēl nezināma dabas spēka radīta ilūzija? Varbūt dzīve nav nekas vairāk kā tikai šī paša spēka otrādi apgriezta realitāte, varbūt patiesībā dzīvo vienīgi mirušie, bet dzīvie īstenībā ir citas pasaules ar nāvi sodīti noziedznieki?

Jānis Krišlauks lēnām pievēra acis un smagi nopūtās. Patiesībā jau laikam pie sievietes ejam mēs - vīrieši, nevis otrādi, viņš nodomāja. Tā arī es pie savas Ievas nācu no tālajām Ukrainas stepēm, no Kazaņas un Kahovkas, no drausmīgajiem Perekopa grāvjiem, no Guļai Poļe briesmīgā slaktiņa, kad mahnovieši kopā ar vrangeliešiem apšāva divus latviešu strēlnieku pulkus, no saulainās Krimas, no Eipatorijas - pēdējās pilsētas, ko Pilsoņu kara laikā ieņēma latviešu strēlnieki. Tas bija drausmīgi ilgs, garš, mokošs un patiesībā ari stipri bezcerīgs gājiens cauri visai Krievijai pie tevis.

Jā, es biju sarkanais, korpusa komandieris, varētu pat teikt - ģenerālis. Mani vienu no pirmajiem apbalvoja ar Sarkanā Karoga ordeni, un es kopā ar Jukumu Vācieti, Jāni Fabriciusu, Eidemani, Stučku, Eihi, Lapiņu, Smilgu,

Bērziņu un citiem augsta ranga latviešu sarkanajiem boļševiku pārvaldītajā Krievijā varēju taisīt žilbinošu mibtāro vai politisko karjeru, taču es kopā ar saviem streļķiem tomēr atgriezos Latvijā. Es atgriezos pie tevis, Dzimtene, un pie tevis, Ieva. Es zināju, kas mani šeit sagaida, un tomēr…

Jau nākamajā dienā es aiztraucos uz Kalnu muižu.

Cerības, satrauktas gaidas, prieks un gaiša pacilātība manī strauji mijās ar bailēm, neziņu un visdrūmākajām priekšnojautām. Un tomēr apziņas dziļumos es biju priecīgs un laimīgs. Beidzot atkal elpoju Latvijas gaisu un gāju pa Latvijas zemi. Tagad man to vairs nevajadzēja nēsāt mazā sainītī, es tās apbrīnojamo skaistumu un plašumu varēju skatīt pats savām acīm.

Un te ir tas baltais lielceļš, pa kuru kādreiz aizgāju, bet tagad atgriežos.

Un te ir mūsu ierakumi, vēl droši vien pilni ar karavīru sviedriem un asinīm, izsmēķiem, izšautām patronu čaulītēm, smiekliem, kliedzieniem un pirmsnāves lāstiem.

Un te ir tā viela, kur toreiz atradās labības šķūnis ar ievainotajiem strēlniekiem.

Kādā debespusē jūs tagad visi tveraties? Un vai mazā, žēlsirdības pārpilnā Marija Punka arī kaut kur pašreiz kopj slimos un smagi ievainotos?

Un te ir tā mazā upīte, un te ir tā lielā pļava, un te ir tas varenais ozols, un te ir tā dziļā aka, un te ir tā pazīstamā māja, un te ir…

Es apstājos. Es, protams, nebiju vājprātīgs, taču toreizējā Ievas parādīšanās Eipatorijas dārzā…

Patiesībā viss taču var izrādīties citādi.

Un tomēr gāju.

Pārāk daudz biju licis uz vienas kārts, uz vienu nejauši redzētu sapni, uz dažiem kādreiz pateiktiem un dzirdētiem vārdiem…

"Es tevi mīlu. Es tevi gaidīšu."

Tūkstošreiz šie vārdi ir teikti visās pasaules malās, un tūkstoškārt cilvēki kopā ar dzīvi tos ir smiedamies vai raudādami aizmirsuši.

Bez ilgas domāšanas, bez vilcināšanās un klauvēšanas slrauji atvēru "Lejrožu" mājas durvis, šķērsoju priekšnamu, bridi pastāvēju, tad klusi attaisīju mazās kalpu istabiņas durvis. Pagāju dažus soļus uz priekšu un ārkārtīgi satraukts apstājos. Tas, ko ieraudzīju, bija pats skaistākais, ko es pirms tam un pēc tam savā mūžā esmu skatījis.

Gultā, kas joprojām stāvēja istabas labajā pusē pie sienas, cieši aizmigusi gulēja Ieva Zemīte. Viņai blakus snuduļoja apmēram pusotru gadu vecs bērns.

Ievai mugurā bija vienkārši melni svārki un līdz augšai neaizpogāta balta blūzīte. Viņa gulēja nedaudz uz. kreisajiem sāniem, un tās puses krūts, kaila un pilnbriedusi, lēnām elpoja un kustējās kā balts, no debesīm nokritis mākonis. No pretējā loga uz Ievas mierīgās un ļoti maigās sejas krita spoži saules stari, un viņa izskatījās tik skaista, cik skaista sieviete vispār var būt.

Es lēni un viegli ar pirkstu galiem noglāstīju Viestura galvu, tad tikko jaušami pieskāros Ievas matiem un sejai. Viņa viegli sakustējās, vairākas reizes dziļi ievilka elpu un beidzot atvēra acis.

-    Kas tu tāds esi? - viņa klusi un negaidīti jautāja.

-     Es biju karavīrs, - tikpat rāmi, turpinādams skatīties viņas lielajās acīs, atbildēju. - Pirms diviem gadiem es ienācu šīs mājas pagalmā un pie akas ieraudzīju tevi. Pēc tam mēs iegājām virtuvē, tu novilki kažoku, noņēmi balto lakatu un es ieraudzīju skaistāko meiteni pasaulē. Tu biji ļoti apmulsusi, ka es tev tik atklāti pievēršu uzmanību, tu lāgā nezināji, kur likties, tu sarki, bālēji un neveikli atbildēji uz maniem jautājumiem. Un, kad tu pateici, ka tevi sauc Ieva, es sacīju, ka esmu ienācis paradīzē.

Ieva joprojām nekustējās. Viņa gulēja kā paralizēta.

-    Jā, tā tu sacīji, Jāni Krišlauk. Bet tu jau pēc dažām dienām aizgāji tālu tālu…

-    Tā iznāca, Ieva. No paradīzes es aizgāju uz elli.

Kad mēs tovakar, viens otru cieši apskāvuši, jau lēnām laidāmies miegā, es sapratu, ka, neraugoties ne uz ko, šī pasaule tomēr dzīvos. To nekad nespēs pilnībā saplosīt vai būtiski izmainīt nedz kari, nedz revolūcijas, nekādas velnišķīgas idejas vai utopiskas teorijas, nedz ļaužu naids, nedz nodevība. Pasaule dzīvos un pastāvēs tik ilgi, kamēr uz tās mājos cilvēks un viņa mīlestība…

Nakts vidū es pamodos un ilgi klausījos, kā man blakus klusi un vienmērīgi elpo Ieva, kā turpat tālāk miegā skaļi sagrozās dēls Viesturs. Nekur vairs nesprāgst šāviņi, ncsvelpj lodes, neplīst indīga gāze, neviens pret mani necel zobenu, nevērš šautenes durkli vai revolvera stobru, un neviens nekliedz: "Kas tu tāds esi - sarkanais vai baltais?"

Es atkal biju vienkāršs cilvēks.

Pēc kāda laika piecēlos, izgāju uz lieveņa un pavēros visapkārt.

Zeme savā briedumā izplatīja galvu reibinošas smaržas, un viss plašais debesjums vienmērīgi dega spožajā zvaigžņu gaismā.

Pēc dažiem brīžiem, kad jau gribēju atgriezties istabā, pēkšņi no debesīm atskanēja kāds neparasti savāds, dīvaini stiepts un ļoti ilgs kliedziens.

Es satrūkos un sastingu. Tā parasti kliedza mirstošie.

Pagāja vēl daži mirkļi, un lad es kaut kur augstu gaisā starp visām zvaigznēm un Visuma neaptveramajiem plašumiem skaidri sadzirdēju kādu klusi sakām:

- Cilvēki! Esiet labi… Ja varat!

Ja varat…

Bet viņi nespēja. Negribēja. Viņiem labāk patīk būt neliešiem un nodevējiem. Labākajā gadījumā mietpilsoņiem, pareiziem, taisnīgiem un visnotaļ uzticīgiem kādam pašmāju vai svešzemju vadonim. Likās, tik omulīgi varēja iztikt ar to pašu Ulmaņu Kārli šeitpat latvju zemes birztalās. Bet tad jau sākās kari un robežstabu šķaidīšana. Nāca svešas, naidīgas sejas, dimdēja zābaki. Bet galvenais - portrejas. Pagriez galvu un klanies līrera Ādolfa priekšā. Tad atkal no jauna, kā tas jau bija četrdesmitajā, citām ūsām un frizūrai - citam uzstājīgam pasaules noziedzniekam Josifam Staļinam, kurš ar Ādolfa pievārēšanu bija panācis nu jau legālas tiesības saimniekoties arī pa Latviju. Atkal pagriez galvu un iztopi.

Gadu gaitā gan mainās portrejas, bet izdabāšana paliek tāda pati. Ņikitam Hruščovam. Leonīdam Brežņevam. Vēl vairāk patika būt uzticīgam kaut kādai idejai. Bija Latvijas vakts ideja un ļoti tuva sirdij. Bet tad uzreiz komunisms. Vai smādēja? Nē. Nacionālsociālisms. Der. Vai tas sociālisms, ko ņēmās kultivēt Padomju Savienība? Runāja līdzi. Ar atjautību. Un vienmēr viņi šo ideju vārdā bez mazākām sirdsapziņas mokām bija gatavi nodot, pat nogalināt savu kaimiņu, radu, pilnīgi svešu cilvēku.

Un nekas nevērsās par labu. Visi sapiji, ticība un pārliecība, ka es pēc pasaules un Pilsoņu kara beidzot varēšu būt vienkāršs cilvēks, bija viena no tām skaistajām ilūzijām, kas kopā ar citām, līdzko es saskāros ar dzīves realitāti un cilvēkiem, sašķīda kā sasalusi zeme pēc granātas sprādziena.

Es vairs nevarēju būt tikai cilvēks. Līdz sava mūža pēdējai dienai gan valsts varām, gan daudziem cilvēkiem es tā arī paliku vai nu sarkanais, vai baltais. Un pēc kādiem desmit samērā mierīgiem dzīves gadiem pēkšņi nāca lielais Nodevības laiks. Jauns ilūziju 1111 ideju laiks. Un jauns totāls cilvēku iznīcināšanas laiks. Tagad es zinu droši - tas tā turpināsies mūžīgi, un nekad diemžēl ne mūsu, latviešu, ne citu tautu un valstu vēsturē neiestāsies Piedošanas, Līdzcietības un Lielās Mīlestības laiks.

Viss ir velti. Cilvēki alkst asiņu, un vienmēr kāda ideoloģija, reliģija vai valsts intereses būs nesalīdzināmi augstākā vērtē par jebkuru atsevišķa cilvēka brīvību un dzīvību. Patiesībā tas ir vairāk nekā šausmīgi, kas šai pasaulē ir noticis mūsu ēras pēdējā gadsimtā. Tas ir drausmi un nesaprotami, ka humānisma, brīvības, sociālā taisnīguma, krieviskas, vāciskas, vai velns viņu sazin, kādas vēl valsts vārdā vadoņi un ari liela daļa pilsoņu gribēja un spēja nodot un nogalināt simtiem, tūkstošiem un miljoniem citu cilvēku!

Tagad, veroties melnajās Visuma debesīs, es vairs nedzirdu un arī pats nekad vairs nekliedzu: "Cilvēki, esiet labi!"

Es zinu, ka cilvēks ir labs, bet tai pašā laikā tomēr nav nešpetnāka zvēra par mums. Un gandrīz vai paradoksāli - jo riebīgāka, nežēlīgāka un ļaunāka kļūst apkārtējā pasaule, jo labāka un cilvēciskāka kļūst lielākā daļa tajā dzīvojošo ļaužu.

Lielākā daļa. Bet… Kāpēc kāds vienmēr tomēr atrodas tai mazākajā pusē?

5. nodala

Kazino "Rīga" spilgti apgaismotā spēļu zāle pamazām pildījās ar labi, ja ne eleganti apģērbtu publiku. Vienīgi daži dienvidnieciska izskata vīri savam tērpam nebija pievērsuši īpašu uzmanību un šķila kā šeil atnākuši tieši no lirgus plača. Toties visiem, lai kā arī katrs izskatījās un bija apģērbies, kabatās atradās lielāka vai mazāka naudas summa. Nabagie šeit nevarēja ienākt pat paskatīties, kā bagātie vienā vakarā paspēlē tādu naudu, kas līdzinās citu ļaužu gada vai pat visa mūža ienākumiem. Šeit nākušo publiku veidoja hoteli dzīvojošie ārzemnieki, vietējās kriminālās pasaules dūži, drūmas ārienes kaukāzieši, ļoti dārgas un skaistas prostitūtas, kā arī daži vienkārši turīgi vai bagāti cilvēki, kuriem sagādāja īpašu baudu pati azartspēle, risks un patika šķiesties ar naudu. Varbūt - patiesībai tuvāk - tā bija kāda specifiska centrālās nervu sistēmas un cilvēka psihes darbība, kad milzīgu labsajūtu un apmierinājumu sagādā jau apziņa vien, ka tu - tieši tu! - bez sevišķām bailēm vienā mirklī kļūsti nabags, vari vienkārši šķiesties vai tērēt lielu naudu.

- Kungi un dāmas! - klusi, bet pavēloši iesaucās melnā frakā tērpies krupjē. - Lūdzu, jūsu likmes!

Mākslinieks Jānis Vanags izvēlējās sarkano krāsu un trīsdesmit septīto numuru. Dažus brīžus šaubījies, uz galda uzlika sarkanus plastmasas žetonus simt latu vērtībā un sasprindzis vēroja ilgo un vienmuļo tērauda lodītes skrējienu pa garo ciparu un krāsaino laukumiņu rindu. Šai mirklī viņu absolūti neinteresēja vinnests vai zaudējums no materiālo vērtību viedokļa. Šovakar viņam vinnests vai zaudējums vienkārši simbolizētu veiksmi vai neveiksmi kā tādu, nevis tikai konkrētas naudas summas ieguvumu vai zudumu.

Tērauda lodīte pamazām bremzēja savu sākotnējo žilbinošo ātrumu, pamatīgi nogurusi, tā arvien lēnāk un apdomīgāk šķērsoja dažādo ciparu rindu, līdz smagi un negribīgi iekrita bedrītē, kas bija apzīmēta ar divdesmit astoto numuru, bet zem tā atradās melnas krāsas laukumiņš.

- Vinnējuši ir tie, kas likuši uz divdesmit astoto numuru vai melno krāsu! - krupjē svinīgā balsī paziņoja un ar gani ziloņkaula lāpstu sagrāba zaudējušos žetonus.

Tātad likts ir uz nepareizā cipara, Jānis rūgti nodomāja. Un likts arī uz nepareizās krāsas, uz veltīgām cerībām, uz nepareizu dzīvi un pavisam īsu mūžu. Arī mīlestība man bijusi pavisam īsa. Tik īsa un netverama ka mirklis, kad virs apvāršņa malas parādās uzlecoša saule. Un nav bērnu, kas mani turpinātu. Iespējams, pēc diviem mēnešiem slavenā Krišlauku dzimta beigs pastāvēt. Vai latvieši vēl kaut kad atcerēsies mana vectēva, slavenā latviešu strēlnieku komandiera Jāņa Krišlauka varoņdarbus Krievijā Pilsoņu karā? Droši vien, ka ne. Viņš taču bija sarkano strēlnieku pavēlnieks, bet tagad varoņi ir citi vīri. Ja atmetam attiecīgo ideoloģiju un politisko pārliecību, tad lielākā daļa no viņiem arī bija varoņi. Labi karavīri. Vai ari viņus mēs atcerēsimies vienīgi līdz tam brīdim, kad Latvijas valstij kārtējo reizi mainīsies vara un tiks sludinātas citas idejas un mācības?

Un kas atgādinās par Jāņa Krišlauka mīlestību? Kas - par manu? Kas atminēsies tās sāpes, ciešanas un ilgas, ko mēs esam pārdzīvojuši? Un vilšanos, un nodevību, kas bija gandrīz vai uz katra soļa? Un mūslaiku cilvēku dāsnumu un viņu zemiskumu, un mūsu pareizos un nepareizos uzskatus, mūsu mērķus un cerības? Kas?! Neviens! Paies kādi nieka piecdesmit vai simt gadi, un visu - pareizo un nepareizo, balto un sarkano, čekistu un kontrrevolucionāru, nabago un bagāto, plebeju un aristokrātu, slepeno ziņu pienesēju un to pieņēmēju, pāijūsmīgo komunisma cēlāju un Sibīrijas taigās izsūtīto, sarkanarmiešu un leģionāru, nacionālo partizānu un istrebiteļu, kolhoznieku un saimnieku, partijas sekretāru un aizsargu priekšnieku, trešās Atmodas saucēju un interfrontistu, neatkarības piekritēju un tās noliedzēju, baņķieru un viņu apkrāpto naudas noguldītāju, rakstnieku un lasītāju, firmu un valsts prezidentu, bagāto tirgoņu un ubagu, visu šodien dzīvojošo cilvēku uz šīs pasaules vairs nebūs. Neviena! Visi jau pārcēlušies uz citu valsti citā pasaulē. Vai tad mēs skaļā balsī nesmiesimies par to, ko šai dzīvē darījām, ko centāmies iegūt un paturēt? Vai tad tas mums visiem nešķitīs ārkārtīgi maznozīmīgs, nevērtīgs un galu galā arī nevajadzīgs?

-    Man šķiet, jūs zaudējāt, ja? - blondā meitene ar spilgti uzkrāsotiem pirkstu nadziņiem viegli pieskārās Jāņa plecam. - Diemžēl es jums nekādu laimi neatnesu.

-   Gan jau… - Jānis mierinoši pasmaidīja. - Es savā dzīvē esmu arī vinnējis. Tā ka pieliek. Tagad, man šķiel, sāksies tikai zaudējumu laiks.

-    Kāpēc? - meitene ziņkārīgi pavaicāja.

-    Nezinu, - Jānis paraustīja plecus. - Varbūt tāpēc, ka ikviens cilvēks savā dzīvē vienmēr vairāk zaudē nekā iegūst, līdz paspēlē arī pašu vērtīgāko - dzīvi.

-         Vairāk nemēģināsit? - meitene maigā balsī painteresējās.

-    Nē! - Jānis apņēmīgi pakratīja galvu un iedeva viņai žetonus tūkstoš latu vērtībā. - Tagad pamēģini tu!

- Uz kādu ciparu man likt? - meitenes acis uzreiz iedegās azartisks spožums.

-     Izvēlies pati! - Jānis sacīja un ar patiku skatījās uz skaisto un labi apģērbto prostitūtu, kura gandrīz vai ar bērnišķīgu prieku metās azartiskajā ruletes spēlē, kur, tāpat kā dzīvē, kaut ko vinnēt bija tikpat kā neiespējami.

-    Es, līdzīgi jums, likšu uz sarkano krāsu, bet izvēlēšos… trīspadsmito numuru! - meitene apņēmīgi iesaucās. - Lai tas ir izaicinājums liktenim!

-    Lai notiek! - Jānis tūlīt piekrita. - Trīspadsmit ir labs skaitlis.

-     Muļķības! - sacīja kāds blakus stāvošs sirms kungs. - Es neatceros, ka šeit kādreiz vispār jelkad kāds būtu licis uz trīspadsmito skaitli! Tā ir droša caurkrišana.

Bet meitene smiedamās uzlika. Spožās lodītes skrējiens pa apli šķita bezgalīgs. Viņi pa to laiku izdzēra vēl vienu glāzi šampanieša. Beidzot lodīte iekrita iedobē ar… trīspadsmito numuru! Turklāt zem tā bija arī sarkanas krāsas laukums!

-     Bravo! - meitene bezgala pārsteigta un ļoti priecīga iesaucās.- Mēs esam vinnējuši! Jūs redzat! Vinnējuši!

To ar dziļu skaudību acīs konstatēja arī visi klātesošie. Krupjē vienaldzīgu sejas izteiksmi ar savu ziloņkaula lāpstu savāca zaudētos žetonus, bet meitenes priekšā papildus jau viņas uzliktajām piestūma arī vinnētās tūkstoš latu vērtībā.

-    Tas viss pieder tev, - Jānis negaidīti sacīja. - Vairāk neriskē un nespēlē! Tūlīt drāz uz kasi un apmaini žetonus pret skaidru naudu!

-    Bet jūs?! - meitene bija pagalam apmulsusi.

-    Visu, ko es šai dzīvē varēju vinnēt, esmu jau ieguvis, - Jānis atbildēja. - Tagad acīmredzot ir pienākusi kārta citiem.

-     Es tā nevaru, - meitene čukstēja. - Šeit taču ir divi tūkstoši latu…

-    Un kas par to? Aizej un visu apmaini!

-     Un šo naudu jūs visu atdodat man? - Meitene nez kādēļ izskatījās ne tikai stipri apmulsusi, bet arī krietni nobijusies.

-   Jā, - mākslinieks apstiprināja.

Meitene dažus brīžus klusēja, tad strauji papurināja galvu.

-    Es tā nevaru, - viņa klusi atkārtoja.

-    Ko tu nevari? - Jāņa balss kļuva stingra un noteikta. - Vai es tevi šim vakaram nolīgu?

-   Jā, - meitene piekrītoši pamāja.

-   Ja es pareizi saprotu, tad tev ir jādara viss, ko es vēlos. Vai ne tā?

-   Jā, kungs. Ja jūs par to maksājat.

-    Kāda ir tava vienas nakts takse?

-    No piecdesmit līdz simt latiem.

-      Okei! - Jānis atkal pasmaidīja. - Kādas problēmas šai gadījumā rodas?

-    Bet šeit, kā jūs sakāt, ir divi tūkstoši…

-    Nu un tad?

-    Jums nav kur naudu likt?

-    Nem un daudz nečalo!

-    Es tik dārga neesmu. Man vēl neviens…

-    Ja kāds vīrietis sievieti mīl, tad viņš nevienai - pērkamai vai nepērkamai - nekad nespēj samaksāt tik daudz, cik šī sieviete patiesībā ir vērta, - Jānis ļoti nopietni pamācīja.

-    Vai es jums šovakar esmu tik ārkārtīgi nepieciešama, ka jūs esat ar mieru?… - Meitene mulsi skatījās sāņus, un Jānis pēkšņi saprata, ka viņa, visticamāk, savā grīnajā un vienmēr tik ļoti sievietes cieņu pazemojošajā profesijā ir pavisam jauna iesācēja, jo neviena daudzmaz pieredzējusi prostitūta tā neuzvestos un vēl mazāk tā runātu.

-       Debesbrīnišķā būtne! - Jānis negaidīti un saudzīgi apskāva meitenes viegli trīcošos plecus. - Tu patiesi esi jauka. Bet paskaties vēlreiz! Redzi, mūsu priekšā stāv vesela kaudze sarkanu un melnu ar īpašas tehnoloģijas palīdzību darinātu plastmasas gabaliņu. Tev atliek tikai aiziet līdz telpai blakus, un tur kasē sēdošā dāma tos tūlīt pārvērtīs naudā. Ja mēs esam daudzmaz prāta cilvēki, mums uzreiz vajadzētu domāt, kas tad šai dzīvē ir īsts un patiess? Kas patiešām vērtīgs un paliekošs? Nauda pārvēršas plastmasas gabalos, plastmasas gabaliņi savukārt naudā, veiksmi nomaina neveiksme, veselību - slimības, mīlestību - naids un beigu beigās dzīvību - nāve… Un cik mēs paši esam patiesi un vērtīgi?

-     Jūs par to bieži domājat? - meitene uzprasīja un jūtami ciešāk piekļāvās viņa augumam.

-   Jā, - Jānis atbildēja. - Diezgan bieži. Tevi šie jautājumi patiešām neaizrauj?

-    Mani interesē pati dzīve, - meitene sacīja, - bet, cik mēs katrs esam vērti?… Vai kāds to vispār var pateikt?

Jānis klusēja. Cilvēka materiālā cena ir jau sen precīzi aprēķināta, bet vai kāds patiešām spēj īsti un precīzi izsvērt arī katra cilvēka patieso garīgo vērtību?

-    Kā jūs sauc? - meitene negaidīti painteresējās.

-    Jānis Vanags-Krišlauks, - viņš atbildēja.

-   Jums tātad ir divi uzvārdi?

-    Tā sanācis.

-    Vai esat baņķieris?

-    Esmu mākslinieks, - Jānis pasmaidīja. - Bet kā lai es uzrunāju tevi?

-    Māte mani ir nosaukusi par Lindu.

-    Tas ir skaists vārds, - Jānis bilda. - Un tu pati arī esi skaista. Tikai kāpēc gan tev vajadzētu šeit?…

-     Man arī kaut kā dzīvē tā ir sanācis, - Linda ļoti nopietni sacīja, un viņas balsī bija saklausāms dziļš rūgtums. - Kas man šonakt par šiem divtūkstoš latiem būs jādara?

Jānis mirkli padomāja.

-     Nekas īpašs, - viņš beidzot atbildēja. - Tev vienkārši šis vakars un nakts būs jāpavada kopā ar mani. Gribu redzēt sev blakus jaunu, skaistu un laimīgu cilvēku. Tik vien.

Linda skumji pasmaidīja, un šis smaids viņu darīja vēl pievilcīgāku.

-   Šaubos, vai es kādreiz spēšu būt laimīga, - viņa atklāti pateica. - Pat šovakar. Notēlot jau var visu ko.

-    Es arī šaubos, vai kādreiz, savā dzīvē būšu laimīgs, - Jānis atzinās. - Šai ziņā mēs esam līdzīgi. Taču tēlot gan neko nevajag. Vismaz šovakar būsim tieši tādi, kādi esam. Sarunājuši?

Linda piekrītoši pamāja un viņu viegli noskūpstīja uz labā vaiga. Kaut kur netālu ieskanējās klusa mūzika, kāds izgrūda skaļu lāstu, cits priecīgs sāka smieties, un dzīve kā veca un piedzērusies staigule lēnām pa cilvēku likteņiem brida tālāk.

6. nodala

Jānis Krišlauks turpināja sēdēt sava mazdēla Jāņa Vanaga darbnīcā un joprojām skumji raudzījās uz tukšo vietu, kur pirms tam divus gadus pie sienas bija atradusies glezna "Jāņa Krišlauka dubultportrets. Mīlestība un naids".

Nosaukums ir pārāk garš, viņš grūtsirdīgi nodomāja, bet dzīvei pārāk īss. Tomēr ir trāpīts mērķī. Katrs cilvēks savu dzīvi pavada vai nu mīlestībā, vai naidā. Tagad man šķiet, ka arī toreiz, kad es patiešām Ziemassvētku kaujās izjutu drausmīgu naidu pret vāciešiem, kad iznēsāju to Pilsoņu karā pret baltgvardiem, atkāpšanās dienā pret savu brāli

Mārtiņu un vēlāk pret boļševikiem un arī pret nacistiem, es ne uz mirkli nepārstāju arī mīlēt. Vispirms manī radās mīlestība pret māti un brāli, pēc tam uz māju, Grīziņkalnu un Rīgu, tad uz Latviju kā manu Dzimteni, uz saviem varonīgajiem strēlniekiem, un beidzot tā bija mīlestība uz manu Ievu. Vēl šodien saku - paldies, ka tu biji, Ieva Zemīte! Paldies, ka tu mani toreiz ieraudzīji! Paldies, ka tu mani gaidīji! Un paldies, ka tu nenomiri pirms manis!

Tagad, atskatoties no tik milzīgi gara laika attāluma, es domāju, ka nemaz nebija slikti, ka manā dzīvē bija arī šīs mokošās un varonīgās Ziemassvētku kaujas, Nāves sala, Mazā Jugla, pievienošanās boļševikiem, ceļš uz. Petrogradu, Maskava un jau kopš 6. jūlija nakts Ļeņina mājieni atvēlēt Latvijai patstāvību. Vēl mokošākās un varonīgākās kaujas pie Orlas un Kromiem un mūsu drausmīgais cilvēku slaktiņš pie Saburovkas sādžas, kad pirmo reizi tā pa īstam apjēdzu visa tā kara nežēlību un necilvēciskumu, un Perekopa Turku valnis ar tūkstošiem tur kritušajiem, gan sarkanajiem, gan baltajiem, un Taurijas stepe ar mežonīgajiem Nestora Mahno vadītajiem Ukrainas zemniekiem, un skaistā Krimas piekraste ar vēl jūrā redzamajiem kuģiem, kur no prātā sajukušās Krievijas garajā trimdas ceļā devās gandrīz vai viss toreizējās Krievijas aristokrātijas un inteliģences zieds.

Jā, mana dzīve, it sevišķi tās sākuma posmā, ir bijusi traka un vētraina, es esmu piedzīvojis strauju kāpienu augšup (kā nekā divdesmit septiņu gadu vecumā jau ģenerāļa kārtā!) un tikpat strauju kritienu lejup, mani ir apvijusi slava un lāsti, esmu godāts un likts cietumā, devis pavēles nošaut cilvēkus, un daudzi cilvēki tādas pašas pavēles savukārt ir devuši attiecībā uz mani, bet…

Tagad, jau sen būdams miris, es bieži domāju - kas galu galā ir cilvēku dzīve? Un kāds ir pats cilvēks savā un citu cilvēku dzīvē? Atzīšos, es nekā nespēju saprast šo savādo mūsu dvēseles un psihes duālismu - vienā un tai pašā laikā spēt radīt un iznīcināt, spēt mīlēt un ienīst, būt labam un ļaunam, būt ciJvēkam un būt arī neiedomājami necilvēciskam. Kāpēc, kā vārdā tas viss?

Mums katram kāds noslēpumains, acīmredzot nekad neizzināms un nesaprotams spēks, ko daudzi parasti dēvē par Dievu, jau ar pirmo radīšanas mirkli, ar pirmās mūsu organisma šūnas izveidošanos ir noteicis gan mūsu mūža ilgumu, gan likteni kā tādu. Kā tas tiek panākts, es nezinu, bet mēs katrs tomēr dzīvojam tā, kā to jau agrāk mums nekad neizdibināmu iemeslu dēļ kāds cits ir jau ieprogrammējis un paredzējis. Tāpēc šķiet veltīgi jautāt - kāpēc tu esi tik ļauns? Kāpēc tu nespēji būt labs? Kāpēc ne citādāks?

Nevari. Tu esi tieši tāds, kāds esi, un pārējie tevi vai nu mīl, vai ienīst. Slavē vai nolād. Uzceļ pieminekli vai aprok kopējā masu kapā. Un tas rēķins, ko tu savā dzīves laikā, dažādu ideju un pasaules pārveidošanas plānu, mīlestības vai naida apsēsts, kādreiz esi piestādījis citiem, un tas rēķins, ko par tavu nodzīvoto dzīvi vēlāk savukārt piestādīs pārējie, vienmēr būs nepareizs un netaisnīgs. Jo neviens uz šīs pasaules vispār vēl skaidri nemaz nezina, kālab īsti kaut kas ir pareizs un taisnīgs.

Jānis Krišlauks zemu noliecās un nedaudz saguma uz priekšu, visa pagātne viņam kā milzīgi smags akmens lāsts uzvēlās uz galvas un pleciem. Viņš negribēja vairs ne domāt, ne analizēt savu dzīvi, un tomēr šis pats noslēpumainais spēks, kas nebeidzas arī pēc cilvēka nāves, viņam atkal lika atgriezties savā jaunībā, it kā jau par smagu sodu vai lielu apbalvojumu gandrīz vai piespiezdams vēlreiz un vēlreiz izsāpēt jau kādreiz pārdzīvoto…

Vai tas notiek mūsu bērnu, mazbērnu un visu nākamo paaudžu vārdā? Lai neviens neko neaizmirst? Lai kļūst gudrāki un labāki? Ļoti iespējams, lai gan man arvien biežāk rodas aizdomas, ka tas viss ir darīts tikpat veltīgi un bezcerīgi, cik savā dziļākajā būtībā veltīga un bezcerīga ir katra cilvēka dzīve…

7. nodala

Tovakar lēni rietēja saule, un pār "Lejrožu" mājas saimnieka Miķeļa Anmaņa lielajiem labības laukiem, pāri pļavām, Ventas klusajiem ūdeņiem un stāvajiem krastiem, pāri Latvijai un puszemeslodei nesteidzoties pārklājās vakara krēsla. Man uz bridi šķita, ka līdz ar saules pazušanu aiz apvāršņa pēkšņi izgaisīs arī visas pasaules gaisma, iestāsies mūžīga nakts, un ne man, ne arī kādam citam vairs nepaliks ne mazāko izredžu izdzīvot. Šāda atskārsme mani bieži pārņēma Pilsoņu karā pirms kārtējā uzbrukuma, it sevišķi toreiz pie Orlas un Kromiem, kad ģenerāļu Drozdova un Korņilova izlases divīzijas pilnā augumā ciešā ierindā soļoja mums pretim, rokās turot Krievijas impērijas svēto Andreja karogu, un viņu bija tik daudz, un viņi visi bija tik pārliecināti par savu spēku un taisnību, ka šķita: tie ar savu milzīgo pārspēku mūs, dažus tūkstošus vāji apbruņotu letiņu, samals kā saulespuķu sēkliņas. Bet nē! Galu galā mēs samalām viņus, par ko es vēl šodien kā karavīrs priecājos, bet kā cilvēks dziļi nožēloju.

Mūsu dēls Viesturs jau gulēja. Istabā silti un klusi. Taču manā un Ievas sirdī jaudās auksts satraukums. Beidzot vajadzēja izlemt mūžīgo un varbūt nekad arī neatrisināmo jautājumu - ko darīt tālāk? Man nebija nekādas profesijas. Es nepratu nekādu amatu. Kā karavīrs mācēju vienīgi karot. Un tomēr. Ja toreiz, jaunie Latvijas varasvīri mani arī būtu uzaicinājuši dienēt Latvijas armijā, es stipri šaubos, vai par to izšķirtos. Visticamāk, ka ne. Jau pirms tam Ukrainā un Krimā, kad pieņēmu liktenīgo lēmumu kopā ar saviem vēl dzīvi palikušajiem strēlniekiem atgriezties mājās, es klusi un skaļi pateicu: "Viss! Pietiek! Ieročus es aizmetu prom! Ar Dievu, mans spožais Damaskas zoben, ar kuru tika sakapātas tik daudzas jaunu un drosmīgu dižkrievu virsnieku galvas! Ar Dievu, mans ar perlamutra rokturi greznotais nagan! Tas ir bijis pilnīgi karsts no nepārtrauktas šaušanas, un gandrīz vai katras lodes izskrējiens caur garo stobru nesis kādam nāvi… Un beidzot - paliec sveiks, manu skaisto, gudro un tik ļoti uzticamo zirg Marķīz! Cik reižu tu mani izglābi no drošas nāves! It sevišķi toreiz Kazaņas piķa melnajā naktī, kad mums no visām pusēm nāca virsū trakais čehu korpuss…" Kad Eipatorijā viens no otra atvadījāmies, abi raudājām. Gadu skaita ziņā mēs vēl bijām jauni, taču pēc dienestā pavadītā laika es un zirgs jutāmies kā veci kara veterāni. Un tad es pateicu: '"Pietiek! Es ne pēc kā tāda vairs netiecos. Es nevēlos nogalināt. Es gribu dzīvot Latvijā, mīlēt savu Ievu un dēlu, mierīgi strādāt un nekad vairs neņemt rokās ieroci. Nekad!"

Bet tieši ar šo mierīgo strādāšanu iznāca vislielākā problēma. Mēs ar Ievu ilgi un pamatīgi pārrunājām visus iespējamos variantus. Vai nu visiem trim braukt uz Rīgu un man mēģināt dabūt darbu "Fēniksa" fabrikā, kur savulaik par meistaru bija strādājis mans tēvs, vai arī palikt "Lejrozēs" un pie vecā Anmaņa nolīgt par kalpu? Ne Ieva, ne es uz Rīgu sevišķi netiecāmies, tur mums priekšā būtu mans brālis Mārtiņš, un es no viņa neko labu negaidīju. Viņš bija draudējis atriebties, solījis atņemt man Ievu un, lai gan es nekādi nespēju iedomāties, kā viņš to bez pašas Ievas piekrišanas varētu izdarīt, zināmas bailes un satraukums man tomēr palika. Bet ņemties kā kalpam man šķita visai pazemojoši, un ne tikai tādēļ, ka es vēl pirms nepilna gada biju lielas un varenas armijas pavēlētājs, bet galvenokārt tāpēc, ka nevarētu pierast kādam iztapt un klusējot paklausīt katram uzbrēcienam.

Abi ar Ievu sēdējām mūsu mazajā kambarī un tādi kā samulsuši skatījāmies viens uz otru. Man bija ļoti nepatīkami un zināmā mērā pat neērti iztaujāt Ievu par viņas attiecībām ar Mārtiņu, taču, lai mani tuvākajā vai tālākajā nākotnē nepārsteigtu nesagatavotu, vajadzēja par viņu attiecībām uzzināt kaut ko vairāk un tuvāk.

-     Ieviņ… - es klusi ierunājos un par šīm spējām runāt pusbalsī jutos visai pārsteigts. Piecus gadus taču biju tikai kliedzis. - Mēs viens otru ilgi neesam redzējuši un arī pirms tam taču neko daudz nepaspējām viens otm iepazīt. Bet atzīšos - domās tu man vienmēr stāvēji acu priekšā. Tu nekad nepazudi. Un tomēr… Divi gadi ir pietiekami ilgs laiks, lai mainītos ne tikai vēsture un valsts iekārtas, bet arī katra cilvēka uzskati un jūtas…

-    Tu vēl joprojām apšaubi manas jūtas pret tevi? - Ieva samulsusi uzprasīja un, stipri izbrīnījusies, paskatījās uz mani. Es sapratu, ka esmu Ievu apvainojis, pēkšņi sagribējās viņu apmīļot, neko vairs nejautāt, taču ieradums visu noskaidrot līdz galam ņēma virsroku, un es turpināju.

-       Kad atgriezos mājās… Es tev pastāstīšu par manu satikšanos ar Mārtiņu un par visu, ko es toreiz domāju un kas mani ļoti pārsteidza. Varētu pat teikt - pilnīgi satrieca, jo viņš pēkšņi sāka runāt arī par tevi… Es sapratu, ka jūs abi esat pazīstami, jūsu starpā ir kaut kas noticis… Labs vai slikts, bet jūs esat bijuši kopā un…

Es dažus brīžus klusēju. Ieva bija nobālusi, taču saņēmās un diezgan drošā balsi pavaicāja:

-    Kā jūs satikāties? Un ko Mārtiņš par mani tādu pateica?

-     Mūsu Rīgas dzīvoklī pie mātes, - es atbildēju, - un lieki piebilst, ka Mārtiņš par manu negaidīto ierašanos bija vairāk nekā pārsteigts. Mēs nedaudz parunājām un pabļaustījāmies. Tad viņš negaidīti uzprasīja:

"Mēle tev vēl nav nokaltusi?"

Nelielā izbrīnā saraucu uzacis:

"Kāpēc?"

Mārtiņa lūpas lēni savilkās atklātā nicinājumā.

"Tu jau esi aizmirsis Kalnu muižu?"

"Nē, Mārtiņ, es to neesmu aizmirsis," vēl diezgan mierīgs atbildēju.

"Bet mani? Mani tu vēl atceries tai nolādētajā Kalnu muižā? Un tas, kā tu mani pratināji, kā liki nošaut, ari tev vēl prātā?"

"Jā, arī tas," dobjā balsī atzinos.

"Un, cik cilvēku tu vēl esi licis nošaut pēc tam, tāpat atceries? Tur, Krievijā…"

"Jā, man viss ir atmiņā," dusmas valdīdams, atbildēju. "Un nevaru kaut ko no tās izdzēst, jo tā bija mana dzīve."

"Tagad tevi sirdsapziņa nemoka?" Mārtiņš indīgi pavaicāja. "Par mani, par citiem… Tu, nāves pavēlnieki"

Es atspiedos pret durvju stenderi un bez mazākā prieka noskatīju istabu, kur bija pagājusi mana bērnība. Bet kur ir pagājusi mana jaunība? Nekur. Un tomēr tā zudusi. To vienkārši bija iznīcinājis karš. Un tieši tai brīdī es sapratu, ka karš ir iznīcinājis ne tikai jaunību un daudzas cerības, bet tas varbūt ir izpostījis visu manu turpmāko dzīvi…

Ko viņš teica par tevi? Tikpat kā neko. Mārtiņš tikai uzsvēra, ka tagad starp mani un viņu esot nostājusies sieviete un es šo sievieti labi pazīstot. Tā esot tu, Ieva. Un vēl viņš piebilda:

"Es par Ievu nekarošu. Tu esi tāds kā ģenerālis, bet es tikai virsleitnants. Tā ka manas izredzes var izrādīties visai vājas. Taču es tev viņu atņemšu mierīgā ceļā. Par to nemaz nešaubos. Jo raugi, Jāni! Lai cik varens tu esi bijis pagātnē, nākotne tev tomēr neko labu vairs nesola. Augstākais, uz ko tu vari cerēt, - ar grūtībām sameklēt kalpa vai meln- strādnieka vietu. Bet es kāpšu augšup, pat ļoti augstu… Mīlestība un kvēlas jūtas, protams, ir brīnišķas pašas par sevi, taču diemžēl tās kvēlo tikai tik ilgi, kamēr sievietei vari ko iedot… Bet tu atšķirībā no manis viņai nespēsi iedot itin neko. Sieviete varbūt dažreiz tādu vīrieti var paciest, bet nekad viņu nespēj mīlēt! Tā ka es pagaidīšu, Jāni! Laiks strādās manā labā, un es tevi sakaušu vēlreiz, vēl smagāk nekā toreiz pie Skrundas…"

Es neko neteicu. Drūmi klusēdams, skatījos grīdā. Vārdiem vairs nebija nozīmes. Bet, kam vispār vēl bija kāda nozīme, es nezināju.

8. nodala

Beidzot apklusu un cieši paskatījos uz Ievu. Arī viņa klusēja un nobijusies raudzījās man tieši acīs. Es nojautu, ka viss dzirdētais viņai bijis ļoti negaidīts un nepatīkams. Viņa jutās neērti, un, iespējams, viņu pārņēma arī kauns. Droši vien ne par sevi. Tas bija kauns par abiem brāļiem Krišlaukicm…

Ieva lēnām nolieca galvu, un man kārtējo reizi šķita, ka viņa atkal sāks šņukstēt.

-    Tātad… - es saudzīgi turpināju, - kā Mārtiņš uzzināja, ka tu šeit tāda esi?

-    To viņam pateica mans brālis Gunārs, - Ieva atbildēja, un es gandrīz vai nopriecājos, ka viņa tomēr neraud, bet izskatās vienīgi skumja un apmulsusi. - Tātad, kad Gunārs nav spējis Mārtiņu nošaut, viņš pateicis, ka tu un es… Ar vienu vārdu sakot, viņš pateica, ka mēs jau it kā esam kopā… Tāpēc negribot savu nākamo radinieku…

-    Tas ir bijis ļoti cēli no Gunāra puses, - es caur zobiem izgrūdu, - bet vēl cēlāk būtu… Man tev ir nepatīkami sacīt, taču tavs brālis, Ieva… Viņš patiešām no sākuma bija stipri bailīgs, uzbrukumos devās nelabprāt un. kad arī gāja, tad vairāk citiem aiz muguras. Taču karā cilvēki ātri pie visa kā pierod, un arī Gunārs drīz pārvērtās līdz nepazīšanai. Viņam iepatikās nogalināt. Un laupīt citiem dzīvību tieši tad, kad to varēja arī nedarīt. Priekšniecība to tūlīt ievēroja un attiecīgi novērtēja. Gunāru drīz pārcēla uz mūsu divīzijas sevišķās nozīmes rotu, kur dienošie cilvēki galvenokārt nodarbojās ar sagūstīto pretinieku vai jebkuras par kontrrevolūcijas atbalstīšanu aizdomās turamās personas nežēlīgu pratināšanu un viņu fizisku iznīcināšanu…

Ieva kļuva bāla. Viņa strauji paliecās uz priekšu un ar roku pieskārās manam plecam.

-      Tu gribi teikt, ka Gunārs… Mans mazais, mīļais, bailīgais un tik ļoti neveiklais brālis… ir šāvis neapbruņotus cilvēkus?

-    Jā, - es apstiprināju. - Ko viņš toreiz nespēja izdarīt ar Mārtiņu, to ar uzviju aukstasinīgi un pat ar lielu patiku paveica vēlāk ar citiem. Karš ātri visus padara ja ne gluži par zvēriem, tad vismaz stipri vienaldzīgus pret citu sāpēm un nāvēm gan.

-    Arī tevi? - Ieva pavaicāja. - Kāds tu, Jāni, tagad esi kļuvis?

Es nezināju, ko atbildēt. Paraustīju plecus un skatījos laukā pa logu. Dārzā ziedēja ābeles, kaut kur netālu zviedza zirgs, un debesīs lidoja pelēks vanags. Es redzēju skaistu, saulainu un pavisam mierīgu vasaras dienu un zemi, kuni vairs neplosīja šāviņu sprādzieni, un sievieti, kuni plosīja neziņa gan par sava dēla nākotni, gan par mani, - vai viņas priekšā tagad sēdošais vīrietis, piecus gadus nokarojis, ir vēl palicis normāls cilvēks, vai arī viņš jau ir kļuvis par zvēru?

Turpināju klusēt. Es vienkārši nezināju, ko atbildēt, bet domāju, ja mana psihe vai raksturs būtu tik krasi izmainījies, es taču nekad vairs neatteiktos no ieroča, no militārā dienesta, kas man solīja galvu reibinošu karjeru, nedz arī no varas. Bet tas viss, atklāti sakot, mani tobrīd maz interesēja. Es tomēr vispirms gribēju zināt, ko galu galā Mārtiņš ir pasāeis ar Ievu, kā rīkojusies pati Ieva, ko viņa Martiņam atbildējusi. Sacījusi "jā"? Teikusi "nē"? Atstājusi Mārtiņam kaut kādas cerības nākotnē vai arī viņu pilnībā atraidījusi? Jo kaut kas viņu starp nenoliedzami ir bijis. Kaut kas ir noticis. Negribējās pašam sevi mocīt ar jautājumu - vai man vispār ir tiesības par to interesēties un no Ievas prasīt kaut kādus paskaidrojumus? Varbūt vajadzēja mierīgi sēdēt un justies laimīgam jau par to vien, ka esi palicis dzīvs, ka tev ir brīnišķīga sieviete un dēls un viņi tevi ir gaidījuši un sagaidījuši pārnākam mājās, kad uz tādu brīnumu bija ārkārtīgi mazas cerības? Ko tu vēl gribi? Bet tieši tāpēc, ka es šo brīnišķīgo sievieti gribēju paturēt uz visu mūžu, gribēju paturēt dēlu un mūsu mazo laimīti, man kā vecam karavīram bija jāzina, kādi ir pretinieka nodomi, no kuras puses es vēlāk varu gaidīt uzbrukumu un vai vispār ir vērts sākt kauju? Varbūt savu visizšķirošāko kauju dzīvē es jau sen esmu zaudējis?

-     Mīļo Jāni… - Ieva gandrīz čukstēja. - Vai tu jau esi aizmirsis, ko es tev vakar sacīju, kad atkal pēc tik ilga pārtraukuma gulējām viens otram blakus?

-    Nē, Ieva, - es atbildēju, - es šos vārdus atcerēšos visu mūžu, bet… Man ir jāatceras arī tas, kā vakar no rīta mani tincināja Mārtiņš.

-      Tev ir radušās aizdomas, ka es būtu varējusi ar Mārtiņu?… - Ievai aizlūza balss, un viņa 110 manis lēnām novērsa skatienu. - Tādā gadījumā viņš savu mērķi ir sasniedzis. Tev ir radušās aizdomas!

-    Ja tu būtu manā vietā…

-   Jāni! Vietām nav nozīmes! Es zinu, kas ar mani ir bijis!

-    Tad, lūdzu, pastāsti arī man! Ko viņš ar tevi darīja?

-    Neko. Vismaz liziski neko.

-    Bet garīgi?

Ieva uzreiz neatbildēja. Viņa ilgi raudzījās uz aizmigušo bērnu, uz nokvēpušajām istabas sienām, uz mazo logu, kas šai telpai atvēlēja tik maz gaismas, uz plato gultu, kur viņa bezmiegā un satraukumā bija atlaidusies viena, un uz durvīm, kuras beidzot bija atvēris cilvēks, ko bija mīlējusi un tik ļoti gaidījusi. Bet pirms manis pa šīm pašām durvīm šeit taču bija ienācis arī Mārtiņš! Un acīmredzot ne vienreiz vien! Un kā ir ar jauko gultu? Vai tiešām Ieva tur vienmēr ir atradusies viena? Ar prātu es sapratu, ka tā domāt ir ļoti nekrietni, ka man Ievai ir jātic, man viņa jāpieņem un jāmīl pat tad, ja viņa šeit būtu gulējusi kaut vai ar veselu strēlnieku vadu! Es tā arī darītu, jā, es neko viņai nepajautātu un nepārmestu, ja… Ja šeit nebūtu iejaukts mans brālis! Mans brālis, kuram es biju visniknākais ienaidnieks.

-       Mārtiņš pirmo reizi atnāca, - Ieva sāka stāstīt, - pagājušā vasarā. Tieši toreiz pie manis ciemos bija atbraukusi Anna Kumelīte… Tu tacu viņu atceries, vai ne? Pēc strēlnieku aiziešanas viņa te bieži uzradās. Annai nomira krustmāte, bet pati dzīvo pilsētā…

-     Lai paliek Anna, - es nopietns teicu. - Par viņu citreiz. Tagad stāsti par Mārtiņu!

-        Kad viņš te nāca pāri pļavai, es pirmajā brīdī iedomājos, ka tas esi tu. Tik neparasti līdzīgi jūs esat.

-    Kāpēc viņš devās šurp?

-    Acīmredzot, lai satiktu mani.

-    Kādā nolūkā?

-    Viņš pateica, ka tu esot viņu pavēlējis nošaut.

-    Kāpēc, viņaprāt, tev to vajadzētu zināt?

-    Nevaru izskaidrot…

-     Kas tālāk?

-     Tālāk viņš amizierējās ar Annu, abi dzēra "Moka" liķieri un visādi uzjautrinājās.

-    Ko viņš tev vēl bilda?

-   Todien neko.

-    Ko runāja citu dienu?

-     Mārtiņš šeit atbrauca vairākas reizes. Viņš skaidroja, ka tu Krievijā esot uzkalpojies, ka nekad Latvijā vairs neatgriezīšoties un…

-     Saki tālāk, Ieva! Visu mierīgi izstāsti! Man ir jāzina, kā viņš ir uzvedies!

-     Neko sliktu nevaru teikt, - Ieva patiešām jau daudz mierīgākā balsī turpināja. - Vienmēr pieklājīgs, solīds un labi apģērbies. Tīrs un smuks. Taču vienmēr arī skarbs un auksts. Es no viņa baidījos.

-    Viņš to izmantoja?

-    Droši vien. Mārtiņš diezgan kategoriskā tonī pateica, ka bērnam nepieciešams atrasties Rīgā pie vecmāmiņas, un, tā kā tu man esot pazudis uz visiem laikiem, viņš esot ar mieru par Viesturu uzņemties pilnīgu gādību.

-    Bet par tevi ne?

-     Arī par mani, - Ieva atkal pagalam apmulsusi atbildēja.

-    Tātad faktiski viņš tevi bildināja? - es ar sausu muti pavaicāju.

-    Tā iznāk.

-    Ko tu darīji?

-    Vai tad tu neredzi?

-    Un tomēr.

-    Es viņam atteicu.

Dažus mirkļus apsvēru, kas mūsu pasaulē noticis. Protams, es redzēju, ka Ieva sēž man tepat pretī, viņa ir tik tuva un mīļa, vāja un neaizsargāta, skaista un vienkārša, viņa ir spējusi atteikt cilvēkam, ar kuru, iespējams, būtu nesalīdzināmi laimīgāka nekā ar mani. Un es uzreiz sapratu, ka tas Ievai droši vien ir maksājis daudz dārgāk, nekā es tobrīd spēju iedomāties. Taču tieši tobrīd es arī pilnībā atskārtu, - ja būtu kritis vienā no daudzajiem Pilsoņu kara slaktiņiem, ja pēc tam būtu nobijies vai arī sevī nesajustu spēcīgas ilgas pēc Latvijas un Ievas, paliktu Krievijā, viņai taču tagad būtu iespējams apprecēties ar Mārtiņu un manā vietā tik tuvu šai brīnišķīgajai sievietei pašlaik sēdētu viņš… Mans brālis Mārtiņš Krišlauks. Mans ienaidnieks. Cilvēks, kas visu mūžu centīsies man atriebties un beigu beigās ari iespēs to izdarīt…

Tagad es zinu visu, kas ir noticis. Toreiz es vēl nezināju neko, varbūt vienīgi, ka pagaidām esmu vēl dzīvs, dzīvs ir mans dēls Viesturs un tepat, glāsta attālumā no manis sēž sieviete, kura droši vien ir daudz stiprāka, nekā es biju iedomājies. Es šo sievieti mīlu, un par to, ka viņa ir izturējusi, izpildījusi savu solījumu un nav aizmirsusi doto vārdu, es viņai būšu parādnieks visu mūžu.

Lēni piecēlos, piegāju Ievai klāt, viņas galvu maigi atspiedu pret savām krūtīm un ilgi glāstīju viņas zeltainos matus.

- Paldies, Ieva, - es tikko sadzirdami čukstēju. - Paldies tev par visu…

Es biju mājās. Mani nenodeva. Es mīlēju, un nekas vairāk man tobrīd nebija vajadzīgs, izņemot varbūt vienīgi šo pasakaino dzīvības, mājas un mīlestības sajūtu.

9. nodala

Kad mākslinieks Jānis Vanags-Krišlauks, nedaudz iereibis, kopā ar nolīgto maksas meiteni Lindu iznāca no hoteļa "Rīga" spoži apgaismotā vestibila uz ielas, pulkstenis rādīja jau pusviens naktī. Pilsētas trokšņi bija rimuši, tramvaji vairs nekursēja, autobusi nebrauca, nemaz nerunājot par to, ka tūkstošiem ierēdņu vairs nevirināja visdažādāko iestāžu durvis. Milzīgā pilsēta, nogurusi no dienas trokšņiem un smagā darba, mierīgi gulēja, vienīgi daļiņa tās iedzīvotāju vēl joprojām turpināja vai arī tikai nupat sāka savas ierastās darba gaitas.

Tic bija mediķi, policisti, dzelzceļnieki, visu veidu avāriju dienestu darbinieki, taksometru šoferi, zagļi, bandīti, seifu uzlauzēji un dažāda vecuma un kvalitātes prostitūtas. Jānim ienāca prātā, ka tā laikam nekad vispār nevar būt, ka pēkšņi visa pilsēta patiešām aizietu gulēt. Pilsētas var vienīgi aiziet bojā, viņš smagi nodomāja, kā tas notika ar Pompeju, Kartāgu, Drēzdeni, Skopli, Spitaku vai Ņcftegorsku. Taču, kamēr cilvēki paši vai dabas stihija tās nav galīgi iznīcinājušas, pilsētās vienmēr kāds būs nomodā.

Viens saspringts gaidīs telefona zvanu.

Cits satraukts ieklausīsies blakus guloša cilvēka elpā.

Kāds atnāks un pieklauvēs pie tavām durvīm.

Kāds klusi lūgs Dievu un cerēs, ka rītdiena būs labāka par vakardienu.

Kāds otram pie deniņiem pieliks pistoles stobru un… izšaus.

Kāds stāvēs uz devītā stāva balkona, izmisumā raudzīsies mebīajā nakts tumsā, un viņam ļoti negribēsies dzīvot.

Kāds iedzers miega zāles, lai pēc iespējas ātrāk aizmirstu aizgājušo dienu un varbūt ari visu aizejošo dzīvi.

Miera ielas Dzemdību namā noteikti piedzims kāds puika vai meitene, un šajā nakti kāds noteikti atzīsies mīlestībā.

-     Brauksim ar taksometru? - Linda lietišķi pavaicāja, tieši pie ieejas durvīm ieraudzīdama stāvam viesnīcai piederošo Ford Scorpio markas autovāģi.

-    Tikai tādā gadījumā, ja mana mašīna būs nozagta, - Jānis atbildēja un, pagājis dažus soļus uz. priekšu, ieraudzīja savu 1994. gada izlaiduma spoži melno BMW limuzīnu stāvam turpat, kur pirms dažām stundām to bija atstājis.

-    Sēdies!

Meitene ērti iekārtojās ar gaišu ādu apvilktajā priekšējā sēdeklī un draiski iesmējās.

-    Tik lepnā autiņā es vēl nekad neesmu sēdējusi!

Jānis ieslēdza dzinēja aizdedzi un dažus mirkļus

pagaidīja. Tad lēni pagrieza galvu sāņus un ilgi noskatīja Lindas ļoti smalkās, melnās tīkliņzeķēs ietērptās kājas. Stipri īsās kleitiņas apakšējā mala tagad bija uzrāvusies pavisam augstu, visā pilnībā kairinoši atsedzot meitenes garās, ideāli veidotās kājas, kas mašīnas saimniekā gandrīz vai uzreiz izraisīja dažus tikko jūtamus pamatinstinkta impulsus, taču arī neko vairāk. Tas viss vēl pagaidām norisa dziļā zemapziņas līmenī, nepārvērzdamies skaidrā un nepārprotamā seksuālā uzbudinājumā. Jānis aizvadītajos gados bija redzējis un paņēmis tik daudzas skaistas un jaunas sievietes, ka pēdējā laikā viņam ar slaidām kājiņām, kuplām krūtīm vai glītu sejiņu vien nepietika, lai šo sieviešu iegūšanai tērētu jebkādas pūles vai naudu. Viņam vienmēr bija paticis gandrīz vai jebkuru sievieti vispirms uztvert vai vērtēt kā patiesu un neatkārtojamu mākslas darbu. Un tikai tad, ja viņš kā perfekts mākslas darbu pazinējs un kolekcionārs to bija atradis par patiešām vērtīgu vai vismaz labu, Jānis Vanags šo sievieti uz īsāku vai ilgāku laiku arī piesavinājās. Vai nu par velti, vai to vienkārši nopērkot.

-     Kādās tad automašīnās tevi ir vizinājuši tavi vīrieši? - Jānis uzprasīja.

-     Visādās, - Linda atbildēja. - Bet man jau to vīriešu nemaz tik daudz nav bijis.

-    Esi iesācēja?

-      Nu tā… - Linda nolieca galvu, un Jānim tūlīt radās pārliecība, ka viņa par šīm lietām neko daudz negrib runāt. Taču Jānis tieši to arī vēlējās. To nevarēja saukt vienkārši par ziņkāri. Tā tomēr vairāk bija profesionāļa interese par cilvēka dzīvi, lai labāk un precīzāk uztvertu viņa dvēseli un tos zemapziņas strāvojumus, ko ikvienā indivīdā labāk par citiem spēj atklāt un saprast vai nu tiešām labs psihologs, jebšu mākslinieks vai rakstnieks.

-    Skolā esi gājusi? - Jānis painteresējās.

-   Jums tas ir svarīgi?

-    Nē. Man šķiet, ka tas 110 svara tev.

-    Kāpēc?

-      Vīrieši intelektuālas sievietes vienmēr vērtē daudz augstāk par dumjajām. Un attiecīgi kāpj arī cena. Tas, protams, ne vienmēr notiek tieši tā, kā to šovakar darījām mēs. Arī visnopietnākās un godīgākās laulības patiesībā nav nekas vairāk kā vienas vai otras puses krāšņi izdarīta samaksa par to, kas viņu starpā jau ir bijis, vai arī par to, kas kādu laiku vēl būs.

-     Pirmīt jūs par sevi atstājāt daudz labāku iespaidu, - Linda mazliet noskumusi atzina. - Nedomāju, ka esat tik liels ciniķis.

-    Es tāds arī neesmu. Ne liels, ne mazs. Es tikai lieliski pazīstu dzīvi un skaidri apjaušu, ka ar gudrām sievietēm vienmēr ir daudz patīkamāk atrasties gan uz ielas, gan gultā. Bet, ja tas ir patīkami, tad par to jebkurš godīgs vīrietis šai sievietei arī kārtīgi samaksās.

Linda vērīgi paskatījās uz nopietno mākslinieku un tikko manāmi pasmīnēja.

-          Tiešām? Man šķiet, viss ir tieši otrādi! Kāds gan intelektuālais līmenis ir vajadzīgs pērkamai sievietei?! Viņai taču apmaksātajā laikā ir jāstrādā ar pavisam citiem sava ķermeņa orgāniem, nevis ar prātu!

Jānis ari tikko jaušami pasmīnēja, un ši viņa sejas grimase varbūt bija vēl skumjāka nekā pirmīt blakus sēdošajai meitenei.

-      Mēs abi esam ciniķi, - viņš domīgs vērtēja. - Un tomēr. Vienmēr ir patīkamāk būt kopā ar gudru sievieti, nevis stulbu. Un nav svarīgi, vai tas notiek kādā mākslinieku kongresā vai gultā dažas minūtes pirms mīlēšanās.

-      Jums pa prātam dažas minūtes pirms mīlēšanās diskutēt par Kanta filozofiju, ekstenciālisma problēmām, Freida psihoanalīzi, Dekarta izziņas teoriju vai pēdējiem atklājumiem Visuma uzbūvē un kvantu mehānikā?

Jānis dažus mirkļus diezgan pārsteigts turpināja nopietni skatīties uz jauko meiteni, tad skaļi iesmējās.

-    Tu man patīc! - viņš tūlīt atzinās. - Nē, patiešām! Tu esi ne tikai vienreizēji skaista, bet ari…

-    Gudra?

-    Jā, bet ne tikai.

-    Jūs gribat sacīt, ka esmu arī pietiekami intelektuāla, lai jūs nenožēlotu, ka nepazīstamai meitenei par vienu vienīgu mīlas nakti esat jau iepriekš samaksājis fantastisku naudas summu - divus tūkstošus latu?

Jānis izstiepa roku un vairākas reizes viegli noglāstīja Lindas kaklu un apaļos plecus.

-    Es tev nekādu naudu neesmu maksājis, - viņš nopietnā balsī sacīja. - Es tev to vienkārši uzdāvināju.

Linda labu laiciņu klusēdama kaut ko pārdomāja, tad pēkšņi pavaicāja:

-      Tātad, ja jūs man šo naudu neesat maksājis par attiecīgo pakalpojumu, tad es varu tūlīt kāpt laukā un iet mājās?

Jānis lēnām atvilka roku no meitenes pleca un piekrītoši pamāja ar galvu.

-    Jā, Linda, - viņš grūtsirdīgi piekrita. - Ja tu tā vēlies.

Meitene strauji pagriezās pret mākslinieku, izstiepa roku

un, pieskaroties viņam, varbūt vēlējās pārliecināties, vai blakus patiešām sēž dzīvs cilvēks jebšu no izdzertā šampanieša tas viņai tikai rēgojas.

-   Jūs esat normāls? - Linda pajautāja.

-      Nē, - Jānis atbildēja. - Es visu mūžu esmu bijis nenormāls.

-    Kā mākslinieku lielākā daļa - šizofrēniķis? - Linda ātri uzprasīja.

-    Nezinu. Varbūt jā, varbūt nē.

-    Kāpēc jūs domājat, ka esat nenormāls?

-    Nezinu, Linda, nezinu! - Jānis iesaucās. - Varbūt tāpēc, ka es patiešām esmu piedzimis par mākslinieku, varbūt tāpēc, ka savā laikā mana māte ii drausmīgi zemiski nodevusi manu tēvu Viesturu Krišlauku un viņš padomju varas un visas progresīvās cilvēces vārdā ticis nošauts. Varbūt tāpēc, ka māte no manis atteicās, atsūtīja uz Rīgu pie savas māsas un es jau no piedzimšanas brīža esmu audzis bez vecākiem, bez vecātēva un vecāsmātes? Bet varbūt tāpēc, ka vēlāk mani nodeva arī mana pirmā sieva? Jums tā visa nepieliek? Varbūt tāpēc, ka man nav bērnu un ir tikai smags darbs? Bet varbūl tāpēc, ka rīt ārsti, iespējams, pateiks, ka man atlicis dzīvot ne ilgāk par diviem mēnešiem?

Linda manāmi satrūkās, vēl noteiktāk pagriezās pret Jāni un maigām, bet tai pašā laikā arī mazliet izbiedētām acīm skatījās uz tikko iepazīto vīrieti. Lindai viņš patika. Ne tikai ārēji ļoti simpātisks, varbūt pat skaists, bet viņa balsī, vārdos un acu skatienā viņa saskatīja gluži tādas skumjas un grūtsirdību, kādas pēdējā laikā piemita pašai. Linda uzreiz ar šo vīrieti sajuta zināmu radniecību un nepārprotamu savstarpēju pievilkšanās spēku, par ko, protams, varētu tikai priecāties, ja viņu tikšanās būtu notikusi citos apstākļos un citā reizē.

Varbūt viņš patiešām ir ārprātīgs, Linda bez bailēm nodomāja, jo tikai nenormāls vai ļoti iemīlējies vīrietis var sievietei, kuru viņš vēl ne reizi nav pat noskūpstījis, uzreiz samaksāt vai vienkārši tāpat uzdāvināt divus tūkstošus latu. Šķistu jau fantastiski patīkami, ja viņš mani nez kāpēc pēkšņi būtu iemīlējies, taču diemžēl tā nekad nemēdz notikt. Pārāk daudz cilvēku tad kļūtu laimīgi, bet mēs, cik es saprotu, gandrīz vai visi tomēr esam nolemti vienīgi ciešanām. Nelaimēm. Izmisumam. Nabadzībai. Pazemojumiem. Sāpēm. Dzīvei bez mīlestības un cerībām. Un tas viss, kā rādās, ir ķēris šo labestīgi skarbo vīrieti, kas savā vājprāta lēkmē vai dzīves izmisumā tik izšķērdīgi svaidās ar naudu.

-    Tu mani, lūdzu, uzrunā uz "tu", - Jānis jau otro reizi šai vakarā atkārtoja. - Pieklājība ir visnotaļ patīkama, bet tā tomēr labāk iederas, kārtojot biznesa lietas vai ejot iepazīties ar nākamo sievasmāti, nevis diviem jauniem cilvēkiem nakts vidū, runājot par iespējām to pavadīt kopā.

-      Tu patiešām to gribi? - Linda pajautāja un lēnām pagrieza galvu sāņus. No viesnīcas iznāca vairāki vīrieši, un visi smiedamies iesēdās lielajā taksometrā. - Un, ja tā tas patiešām arī ir, tad pateicos, ka tu līdz šim brīdim vēl neko neesi uzsācis, neesi prasījis un neizturies kā augstprātīgs savas preces īpašnieks.

-     Nē, - Jānis strauji papurināja galvu. - Es ne mirkli neesmu iedomājies tevi kā savu šīs nakts īpašumu. Tu neesi mana prece. Tu, Linda, esi brīva meitene, un man par tevi, par tavu miesu nav nekādas teikšanas. Taču es tev būtu ļoti pateicīgs, ja tu šo nakti patiešām pavadītu kopā ar mani. Naudu aizmirsti! Tai nav nekāda sakara ar šo brīdi. Es stipri vēlētos, lai tu kādu laiku būtu man blakus.

-    Tik vien?

-    Tik vien. Pamatā.

-    Kāpēc?

-      Vai vajag būt ļoti svarīgam iemeslam, lai vīrietis vēlētos sev blakus sajust sievieti?

Linda dažus brīžus klusēja.

-    Tu esi nelaimīgs? - viņa negaidīti vaicāja.

-    Nē, ne sevišķi, - Jānis atbildēja.

-    Tu vispār nemaz nevari būt nelaimīgs, - Linda sacīja.

-    Tiešām?

-   Jā, Jāni Vanag. Tev ir pārāk daudz naudas.

-    Tā neko nenozīmē.

-     To parasti saka tie, kuriem naudas patiešām nekad netrūkst.

-     Nē, Linda. To var teikt arī nabagie, jo visas lielās, cilvēkiem ārkārtīgi svarīgās dzīves lietas vienmēr norisinās bez jebkādas naudas līdzdalības. Piemēram, mūsu piedzimšana, slimošana, mīlestība, novecošanās un mūsu aiziešana no šīs pasaules.

Abi atkal kādu laiku domīgi klusēja. Tad Linda vēlreiz lēni pagriezās pret Jāni un ar pirkstu galiem tikko manāmi pieskārās viņa sejai.

-     Es palikšu kopā ar tevi, - viņa klusi teica. - Un ne tikai tāpēc, ka tu par to jau iepriekš esi samaksājis pārmērīgi daudz, bet galvenokārt tāpēc… Man tevis nez. kādēļ ir ļoti žēl.

Jānis pasmaidīja.

-       Paldies, Linda. Nedomāju, ka to man vēl nāksies piedzīvot. Šai pasaulē ir pārāk auksti, lai cerētu tur sasildīties ar otra cilvēka līdzjūtību.

-     Es nevaru tev īsti just līdzi, jo nezinu, ne kas tu esi, ne kāds tu esi. Taču man pēkšņi patiešām kļuva žēl, lai gan īstenībā, ja tu būtu labs cilvēks, tev vispirms vajadzētu pažēlot mani.

-     Es esmu labs cilvēks, - Jānis teica. - Un gribu tevi pasargāt. Tavas acis man saka, ka tu ne aiz vieglprātības vai izlaidīgas dzīves alkām vēlu vakaros apgrozies hoteļu restorānos un spēļu zālēs. Man šķiet, tu tomēr pārāk labs tai lomai, kurā tev nākas iejusties. Bet par to visu mēs parunāsim mazliet vēlāk. Tagad brauksim. Jau pulksten viens. Tas ir īstais laiks. Visi kārtīgie cilvēki guļ, un nomodā atrodas tikai grēcinieki. Bet vienmēr ir daudz lietderīgāk būt labam grēciniekam nekā apnicīgam morālistam.

Jānis sāka lēnām braukt. Pēc neilga laika, izstūrējis savu lepno limuzīnu uz Aspazijas bulvāra, viņš ātri traucās uz Krišjāņa Valdemāra ielu, kur šai laikā manīja tikai dažas automašīnas.

Jānis arvien zemāk spieda gāzes pedāli, sevī negaidīti sajuzdams traku dzīvotgribu.

Un kaut tikai divus mēnešus, viņš patīkami satraukts domāja. Un kaut tikai divas dienas! Un kaut vai pēdējās, divas stundas! Tas tomēr ir mans laiks. Man vienīgajam piederošs. Tā ir mana dzīve. Lielākais brīnums, kāds šai pasaulē vispār bija iespējams. Bet tas ir noticis. Un esmu laimīgs ar šo brīnišķīgo dzīves mirkli, ar mašīnas spēcīgo dzinēju, kas mani kā satrakots zvērs pašlaik nes pretī laimei vai nelaimei, ar mūziku, kas noslēpumaini skan no metāla un plastmasas kastes, ar šīm skaistajām Rīgas ēkām, reklāmām un apgaismes stabiem, ar visām šīm tagad tukšajām ielām un pašu pilsētu, un ar sievieti, kas man ir blakus un kura nav ne rupja, ne vulgāra, ne uzbāzīga, ne dumja; un laimīgs ar cerībām, ka viss beigu beigās varbūt tomēr būs labi. Un nāve kā kaislīga mīļākā vēl nesteigsies mani cicši ieskaut savos aukstajos apskāvienos, bet vēl ilgi stāvēs aizdurvē un pie manis piekāps tikai tad, kad es pats to vēlēšos.

10. nodala

Bija jau pagājušas vairākas dienas, kopš ierados "Lejrozēs". Neko īpašu nedarīju. Vienkārši atpūtos un līdz garīgam noreibumam baudīju to, ko praktiski līdz tam vēl nebiju īsti baudījis. Un joprojām kaut kā neticējās, ka tas viss tomēr notiek ar mani, ka es to visu redzu, dzirdu un jūtu. Tieši es - Jānis Krišlauks.

Pirmkārt, jau klusums. Pie tā bija ļoti grūti pierast.

Sieviete. Pie tās pieradu jau pirmajā mirklī un nepierādu nekad.

Es redzēju smejam, raudam un draiskojamies savu bērnu.

Virs manis bija zilas Latvijas debesis. Tas bija ļoti svarīgi.

Un akas vinda mājas pagalmā.

Un stārķa ligzda zibens sasperta ozola galotnē.

Un mierīgi stāvošs zirgs pļavas malā.

Un ceļmalas grāvis bez kritušiem vai uzbrukumam gataviem strēlniekiem.

Un pats ceļš bez karaspēka vienībām un smagās artilērijas.

Vienkārši balts, tīrs ccļš.

Vienkārša, klusa un mierīga dzīve.

Vai es tagad beidzot biju ieguvis to, pēc kā tik neprātīgi kādreiz ilgojos? Vai tieši tas man bija vajadzīgs? Tieši šāda dīka dzīve? Šāds miers? Šāda bezatbildība? Man, cilvēkam, kura kaujas pavēlēm bija klausījuši tūkstošiem karavīru, par to maksādami ar savām jaunajām dzīvībām?

Pēkšņi kļuva neizturami grūti tā gulēt, atpūsties un tikai priecāties par savu brīnumaino esību šajā pasaulē. Kaut kas tomēr bija jādara. Vispirms laikam bija oficiāli jāapprec Ieva Zemīte. Jāsarīko kāzas, jāpadara likumīgs savs dēls. Abiem jāgādā maize, apģērbs un daudzmaz normāla dzīve. Bet vai kalps to spēs? Vai es, arot saimnieka Anmaņa zemi un ņemoties ar citiem lauku darbiem, spēšu nopelnīt tik daudz, lai mans dēls varētu iet ne tikai pagastskolā, bet mēs paši neciestu trūkumu? Tas toreizējos apstākļos gandrīz vai simtprocentīgi bija atkarīgs tikai no saimnieka attieksmes, bet saimnieks īpaši labvēlīgs pret mani tomēr nerādījās.

Kā būs ar manu pašlepnumu? Pašcieņu? Savā ziņā dzelžainais raksturs un gribasspēks pilnībā izslēdza un nepieļāva man kaut mazāko pazemošanas mēģinājumu, bet par to, ka jau darbu vien saimnieka smirdošajā lopu kūtī vismaz pirmajā laikā noteikti uztveršu kā milzīgu savas cilvēciskās cieņas pazemojumu, es nešaubījos ne mirkli. Un tomēr ar kaut ko vajadzēja sākt jaunu dzīvi. Vajadzēja pārvarēt savu nepatiku pret lauku soli, pret dzīves radīto nepieciešamību darīt to, ko tu negribi.un pret apzināšanos, ka uz sabiedrības sociālās hierarhijas kāpnēm neviens zemāk par tevi nestāvēs. Ja nu vienīgi stacijas ubags vai uz ielas nopērkama sieviete.

Bija pagājušas tikai dažas dienas, un es jau ar rūgtu smaidu atcerējos tās stundas un tos mirkļus Pilsoņu kara beigās, kad vairs nebija lielāka un skaistāka sapņa par to, ka tu varētu bez dzīvības briesmām vienkārši šķērsot zaļu pļavu, ka ar zirgu varētu doties nevis nāvi nesošā uzbrukumā, bet, to mierīgi arklā iejūdzis, art zemi.

Toreiz tās bija dzīves alkas, tagad - dzīves nepieciešamība. Un tieši tāpēc tā manī izraisīja rūgtu nepatiku.

Beidzot es izlēmu un kādu vakaru klusi pieklauvēju pie "Lejrožu" saimnieka Miķeļa Anmaņa istabas durvīm.

-       Jā, jā! - pēc dažiem mirkļiem atskanēja dobjā saimnieka balss. - Nāc vien iekšā!

Vecais Anmanis sēdēja pie galda un lasīja Bībeli. Kad ienācu istabā, viņš svēto grāmatu lēnām aizvēra, starp lasītajām lappusēm ielikdams sakaltušu smilgu, un uz mani paskatījās ar neslēptu interesi.

-    Labvakar, saimniek! - es viņu sveicināju, apstājies turpat blakus durvīm.

-    Labvakar, labvakar, - viņš negribīgi noņurdēja, tad ar roku parādīja uz krēslu. - Sēdies!

Apsēdos.

-    Atnāci parunāties? - Miķelis uzreiz painteresējās.

-     Tā ir, saimniek, - es atbildēju. - Beidzot kaut ko vajadzēja izlemt.

Anmanis neilgu laiciņu klusēja, tad smagi pašūpoja savu sirmo galvu.

-   Atklāti sakot, es nekādi neticēju, ka tu no tās Krievijas tomēr atgriezīsies Latvijā, - viņš sacīja. - Kaut nosit, neticēju!

Es klusēju.

-    Dusmojies, ka tevi uzrunāju uz tu? - Anmanis mazliet ironiski pavaicāja.

-    Nē, - es pakratīju galvu. - Kas tur ko dusmoties?

-    Bet man liekas, ka skaisties gan! - Anmanis neatlaidās. - Taču tu vēl esi jauns, es - jau vecs. Tu te vēl neesi nekas, bet es esmu saimnieks un cienījams cilvēks visā apkārtnē.

-    Es to sapratu, - teicu. - Tā ka mierīgi varat turpināt tādā pašā garā.

Anmanis lēni pabīdīja Bībeli līdz galda malai un rokas pārlika pāri visam galdam. Tās bija lielas, smagas un ļoti sastrādātas. Es nodomāju, ka viņš droši vien ir labs saimnieks, strādīgs un gudrs, tikai nekādi nav priecīgs, ka viņa mājā pēkšņi uzradies svešs cilvēks, kas viņam jau traucē un arī turpmāk droši vien traucēs dzīvot tā, kā viņš līdz šim to ir pieradis darīt.

Tā arī bija.

-       Es dzirdēju… tu tur Krievijā patiesi biji gluži vai ģenerālis? - Anmanis uzprasīja un, gaidot atbildi, nedaudz pat saliecās uz priekšu. Acīmredzot tas viņam vēl joprojām šķita tikpat kā neiespējams.

-    Jā, - es atbildēju. - 13. armijas korpusa komandieris.

-     Kādas armijas? - Anmanis ātri pavaicāja. - Krievijā, cik zinu, bija divas armijas - baltā un sarkanā.

Es neviļus pasmīnēju un atklāti ieskatījos saimnieka acīs.

-     Es biju sarkanās armijas komandieris, - atbildēju, - un jūs to labi zināt. Varat teikt: ģenerālis.

-    Tā ir traki augsta čina, - Anmanis sacīja. - Vai nebija žēl no tās šķirties?

-     Bija žēl, - es to neslēpu, - taču vēl vairāk man bija žēl tūkstošiem tajā karā bojā gājušo latviešu, kā ari ukraiņu, krievu, tatāru un citu. Žēl bija jaunības. Žēl bija šeit palikušās Ievas un manas mātes. Daudz kā bija žēl. Bet visvairāk žēl bija pašas dzīves. Nekas nav drausmīgāks kā katru dienu un nakti domāt par nāvi. Vai nu kāds tevi, vai tu kādu. Drausmīgi iedomāties par smagu sakropļojumu. Apzināties, cik ārkārtīgi viegla un lēta ir cilvēka dzīvība. Cik pretīgs cilvēces izgudrojums ir pulveris un jebkurš ierocis. Kādu baismīgu spēku var iegūt sapnis vai ideja, ja tā vārdā var slaktēt visus pēc kārtas. Te, Latvijā, karš tomēr visumā bija godīgs. Krievijā - ne sevišķi.Tur cilvēkiem bija citi rīcības motīvi un mērķi. Es nemaz nerunāju par revolūciju.

-     Es tā ari līdz šim neesmu sapratis, - Anmanis domīgs sacīja, - kāpēc tomēr tik daudz latviešu strēlnieku un vispār latviešu nostājās boļševiku pusē? Kāpēc jūs aizgājāt no šejienes prom uz Krieviju?

Es ilgi klusēju. Par šo jautājumu biju domājis neskaitāmas reizes, taču viennozīmīgi tā ari nespēju atbildēt ne pats sev, ne kādam citam. Bet kādreiz jāizskaidro tomēr būs. Ja ne atsevišķam cilvēkam, tad vismaz vēsturei noteikti.

-     Saimniek, - es lēnīgi teicu, - es viegli varu pateikt, kāpēc toreiz lielinieku pusē nostājos personīgi es. Mazliet grūtāk man varbūt būtu atbildēt, kāpēc tāpat nosvērās gandrīz vai viss mans strēlnieku pulks… Bet tikpat kā neiespējami laikam būs pateikt, kāpēc viņiem pirms deviņpadsmitā gada imponēja strēlnieku un tautas lielākā daļa. Loģiski spriežot un visu to redzot paša acīm, var diezgan droši apgalvot, ka viņu rīcības pamatā bija alkas pēc sociālā taisnīguma, zemes un brīvības… Atklāti sakot, šādas ilgas piemīt visām uz šīs zemes dzīvojošām tautām un arīdzan katram cilvēkam atsevišķi. Vienīgi līdzekļi, kādus katrs izvēlas šā mērķa sasniegšanai, ir stipri atšķirīgi.

-     Jā, - Anmanis lēnīgi piekrita. - Neslēpšu, ka man daudz vairāk patiktu, ja tu būtu palicis Latvijā. Kāpēc nemelies uz vienu roku ar Kalpaku?

-     Šķita nelāgi, ka viņam tā labpatīk ar vāciešiem, - es paskaidroju. - Man uz tiem bija nāvīga cemme vēl kopš Ziemassvētku kaujām.

-     Kā tur bija, Krievijā? - Anmanis turpināja iztaujāt. - Lielinieki zemniekiem muižu zemes izdalīja?

-    Nezinu. Vismaz tāds dekrēts skaitījās.

-    Es viņiem neticu.

-    Es arī vairs ne.

-     Un tomēr tas ir ļoti savādi, ka jūs pie viņiem aizgājāt un atkal visi atgriezāties, - Anmanis sacīja.

-    Jā, saimniek, - es tūlīt piekritu. - Savādi tas ir, lai gan tai pašā laikā nekā dīvaina. Mēs esam latvieši, Latvija ir mūsu Dzimtene, un, iznīcinot Krievijas monarhiju, bijām pārliecināti, ka no impērijas žņaugiem atbrīvosim ari savu tēvu zemi. Galu galā pieliekami oficiālā līmenī, pat viņu partijas programmā, tika pasludinātas tautu pašnoteikšanās tiesības. Uz tā mēs laikam uzķērāmies. Un tomēr atgriezās ne visi.

-   Tu biji viņu partijā? - Anmanis nopietns painteresējās.

-    Nē.

-    Tev jau tā kā vajadzētu zināt, ka tagad pēc visa tā, ko viņi te deviņpadsmitajā gadā sastrādāja, neviens vairs lieliniekus nemīl. Varētu pat teikt - dziļi ienīst.

-    Droši vien, - es nemēģināju to apstrīdēt.

-     Bet tu esi… - Anmanis domīgs sāka, tomēr es viņu strauji pārtraucu.

-      Es vairs neesmu nekas. Tagad gribu būt vienkāršs cilvēks.

-    Tas nebūs tik viegli. Cilvēki visu mūžu atcerēsies, ka tu savā laikā esi nostājies varmāku pusē, aizstāvējis revolūciju, kas tik daudz cilvēku ir iznicinājusi un iedzinusi vislielākā postā un nelaimē.

Es neko neteicu. Zināju, ka tā ari būs.

-    Turklāt… - Anmanis mazliet apmulsa. - Dzirdēju, ka tu esot licis nošaut pat savu brāli… Vai tā bija?

-    Jā, - es apliecināju.

-    Kāda tad bija sajūta?

-      Pagalam draņķīga, - es atzinos. - Bet, saimniek, pašlaik gribu ar jums parunāt par pavisam citām lietām!

-    Par tām vēlāk! - Anmanis nepacietīgi atmeta ar roku. - Man vispirms ir jāzina, kāds cilvēks pašlaik dzīvo manā mājā!

-    Ko jūs vēl gribat izdibināt?

-      Galvenais man jau ir skaidrs, - Anmanis dusmīgs sacīja. - Taču mans prāts nekādi nespēj aptvert, kā tu varēji likt nošaut pats savu brāli? Kā tas vispār ir iespējams? Mārtiņš šeit vairākas reizes bija atbraucis un uz mani atstāja vislabāko iespaidu. Latviešu virsnieks, īsts savas zemes patriots! Kas tu tāds esi?

Dažus brīžus klusēju, tad mazliet skarbi atbildēju:

-     Mani sauc Jānis Krišlauks. Esmu ar izcilību beidzis Viļņas karaskolu, dienējis dažādās karaspēka daļās. Ziemassvētku kaujās 5. Zemgales pulka sastāvā komandēju rotu, bet, nokļūstot Krievijā, manā pakļautībā jau bija pulks un vēlāk jau armijas korpuss. Citas specialitātes man nav. Ja runājam par cilvēka izdarībām karā, jā, tās dažreiz patiešām ir šausminošas. Bet to pasākt cilvēkus lielākoties piespiež vienīgi ārējie apstākļi, un meklēt tur apzināšanos ir velti. Ir taču teiciens: "Viņš rīkojās gluži neprātīgi." Cilvēka psihi un raksturu spēji izmaina pastāvīgās nāves briesmas un gandrīz vai nevaldāma atriebības kāre. Atriebt par savu Dzimteni, par saviem piederīgajiem, draugiem vai ciņu biedriem! Nemaz negribu noliegt, ka toreiz, pavēlēdams nošaut savu brāli Mārtiņu, esmu rīkojies ļoti necilvēcīgi. Taču, Anmaņa kungs, ja jūs arī turpmāk man to pārmetīsit kā lielu noziegumu, pamēģiniet atcerēties - Mārtiņš pirms tam ārkārtīgi nežēlīgi nogalināja apmēram divdesmit latviešu strēlniekus, kuri, smagi ievainoti, gulēja Kalnu muižas lielajā siena šķūnī! Tā ka labāk nestrīdēsimies, kurš no Krišlaukiem ir lielāks noziedznieks!

-     Bet viņi taču bija sarkanie! - Anmanis, stipri uztraucies, iesaucās.

-       Anmaņa kungs, - es lēni sacīju, uzsvērdams katru vārdu, - viņi vispirms bija cilvēki. Jauni latviešu zēni, tepat no Bauskas, Rīgas, Tukuma un Daugavpils! Turklāt tādi sarkanie vai baltie būtībā nemaz neeksistēja. Bija cilvēki, kuri ar ieročiem rokās ņēmās kauties par tādu vai citādu ideju, uzskatīdami to par pietiekami labu un nepieciešamu, lai to aizstāvētu ar ieročiem rokās un droši ietu arī nāvē. Tagad, visu to mierīgi apsverot, man šķiet, ka šāda cilvēka rīcība tomēr ir ārkārtīgi stulba un nevajadzīga. Kāda vairs jēga idejai, ja tu, granātas šķembu saplosīts, beigts guli lielceļa grāvī? Vienīgā labā šajā pasaulē ir mīlestības ideja, ģimenes un miera ideja! Taču arī tās dēļ katru gadu tūkstošiem cilvēku tomēr iet bojā. Un, jo ilgāk es dzīvoju, jo mazāk cilvēkus saprotu.

Anmanis ilgi domīgs klusēja. Uzlika labo roku uz melnās Bībeles vāka un sadrūmis raudzījās sev priekšā. Tad atkal pavērās manī.

-       Kur palika mans kalps Gunārs Zemītis? - viņš uzprasīja. - Mārtiņš stāstīja, ka viņš neesot izpildījis tavu pavēli. Krietns zēns ir bijis.

-    Jā, - es piekritu, - krietns zēns, tikai žēl, ka neizturēja. Kaut kas viņa apziņā ātri saplīsa, un viņš ar lielu patiku sāka pildīt bendes pienākumus dažādos soda dienestos. Kad mēs jau no Krievijas braucām prom, viņš palika. Ņēmās Eipatorijas čekā par izmeklētāju, ja to par tādu var vispār dēvēt.

-    Kā šo ziņu uzņēma Ieva?

-    Viņa ir šausmās.

-    Varbūt man to nemaz nevajadzētu atklāt… - Anmanis pēkšņi stipri apmulsa, bet tad saņēmies turpināja. - Nezinu, vai viņa tev jau ir to pateikusi vai ne, bet es viņu gribēju precēt.

Ātri paskatījos uz pretim sēdošo veco, bet vēl stipro lauku vīru, kurš, atklāti sakot, vēl tik salīcis nemaz nebija. Šī ziņa man tiešām bija jaunums, taču nekādu dziļāku pārdzīvojumu neizraisīja. Ieva bija pietiekami glīta meitene, un tik stulbs es nebiju, lai nesaprastu, ka viņas dzīvē droši vien ir jau bijuši un vēl būs daudzi pielūdzēji. Tas mani nebaidīja un arī nemulsināja. Es zināju, ka viss turpmākais būs atkarīgs tikai no manis, no viņas un arīdzan no likteņa. Vai tad tas nebija liktenīgi, kā mēs abi satikāmies? Gluži tāpat viņa vai es atkal varam sastapt kādu citu, un tad tas jau būs liktenīgi tam cilvēkam. Tā ka es īpaši neizbrīnījos. Varbūt mazliet pārsteidza vienīgi tas, ka Ieva savā tik ļoti smagajā un diezgan bezcerīgajā situācijā tomēr ir bijusi spējīga atteikt kā Mārtiņam, tā arī pašam saimniekam.

No Anmaņa kā iespējamā konkurenta es nez kādēļ nebaidījos nemaz, no sava brāļa Mārtiņa gan. Un tieši šīs bailes no Mārtiņa atriebības, no tā, ka viņš Ievu pie sevis kaut kādā veidā var atvilināt bez jebkādām īstām jūtām, vienīgi spītējot man kā savam lielākajam ienaidniekam, stiprā mērā sabojāja manu dzīvi, ne vienmēr ļaujot mīlestības vienkāršo burvību izbaudīt visā tās pilnībā.

-    Tu neuztraucies, - Anmanis turpināja, - es tavai Ievai neesmu pieskāries pat ne ar mazo pirkstiņu. Bet ari neslēpšu, ka man viņas ir ļoti žēl un es viņu tik tiešām ļoti mīlu. Nesaprotu, kāpēc viņa manā vietā ir izvēlējusies tevi. Šeit viņa būtu saimniece. Valdniece pār zemi, lopiem, mājām un cilvēkiem. Bet kādas iespējas viņai spēsi sagādāt tu?

Es pēkšņi sapratu, ka manas izredzes Ievu paturēt uz visu mūžu laikam patiešām ir visai niecīgas; ka es viņai nekad un nekur nespēšu nodrošināt pat nieka tiesu no tā, ko viņai jau šodien varētu dot gan jaunais Mārtiņš, gan šis lāga vecis Miķelis. To bija sāpīgi apzināties, tas mani dziļi pazemoja kā vīrieti un kā cilvēku, bet tobrīd man praktiski nebija citas izvēles kā vienīgi lūgt cilvēku, kurš ir bildinājis manu Ievu un viņu vēl joprojām mīl, rast iespēju man palikt viņa mājās un dot darbu lielajā saimniecībā.

-    Ko tad tu proti? - Anmanis lietišķi painteresējās.

-    Neko sevišķu, - es atbildēju.

-    Vai lauku darbus vispār esi strādājis?

-    Nē.

-    Art, sēt, pļaut, kopt lopus, zārdot sienu, siet labību kūlīšos, rauties pa mežu?

-    Nē.

-    Ar zirgiem arī neproti apieties?

-    To māku! - gandrīz vai iekliedzos. - Es taču gandrīz visu Pilsoņu karu biju kavalērijas pulka komandieris!

-     Bet man pagaidām ir tikai viens zirgs, un tam īpašs puisis nav vajadzīgs, - Anmanis auksti pateica, vispirms mani nolūkojis ar naidīgu skatienu. - Turklāt… Es tev visu pateikšu tieši tā, kā tas ir! Šeit, Krišlauk, ir lauki. Šeit viens otru labi pazīst, šeit visi ir savējie un viens par otru visu zina. Šeit nevienam nav jāstāsta, ko pilsētā dara Anna Kumelīte, kā viņa te dzīvoja ar taviem strēlniekiem un kā pilnīgi atklāti paveda to Gunāru Zemīti. Šeit viss ir skaidrs arī par Ievu un Mārtiņu, par mani un tevi. Un tagad godīgi pasaki, Krišlauk, kā tu šeit varēsi dzīvot un strādāt, ja tev visi apkārtējie to vien bāzīs degunā - redz, redz, kā bijušais ģenerālis ved sūdus no Anmaņa kūts! Un ko es pats iesākšu, ja visi domās, ka arī es esmu nostājies lielinieku pusē, ja jau devis darbu un jumtu sarkanajam komandierim!

Tas man nāca negaidīti Biju pārliecināts, ka Anmanis mani tomēr nolīgs par lauku puisi un varēšu te arī dzīvot. Taču es viņu sapratu un neko nepārmetu. Es zināju, kā tobrīd ļaudis bija noskaņoti pret lieliniekiem, kā viņi tos neieredzēja un nevēlējās ar tiem iesaistīties nekādos savstarpējos kontaktos. Bet es nebiju lielinieks! Es nebiju tā saucamās padomju varas piekritējs! Nedz liberālis, nedz republikānis es nebiju! Pat sociāldemokrāts ne! Vienkārši no kara noguris cilvēks, kas gribēja nodibināt savu ģimeni, strādāt un mierīgi dzīvot. Jā, varbūt mana izvēle reiz nevarēja būt tā pareizā. Varbūt. Bet līdz ar mani tad kļūdījušies arī tūkstošiem citu strēlnieku, krietna puse latviešu tautas.

Es to sīkāk negribēju analizēt. Sapratu tikai vienu - man atkal ir jāiet. Atkal jāauj kājas un jādodas prom. Pašlaik man, protams, ir daudz lielākas izredzes izdzīvot, taču tik un tā man turpmāk būs jāuzturas vidē, kur vairums pilsoņu mani uzskatīs par savu ienaidnieku.

Tas rādījās gaužām skumji. Tas dažkārt bija pat neizturami. Visvairāk man bija žēl Ievas. Vienbrīdi pat iedomājos, ka vajadzētu piecelties, nevienam vairs neteikt neviena vārda un vienkārši klusi aiziet, kur acis rāda, Ieva varētu apprecēties ar Mārtiņu, Anmani vai kādu citu un būt laimīga. Nu, ja ne gluži laimīga, tad vismaz spētu normāli dzīvot. Patiešām, kā varēšu iekārtot viņas dzīvi? Ko viņai dot?

Tad pēkšņi atcerējos, ka viņai jau esmu sagādājis kaut ko tādu, bez kā gandrīz neviena sieviete nemaz vispār nevar dzīvot.

Es viņai esmu iedevis bērnu.

Es vairs nevaru aiziet, kur acis rāda.

Es viņai šo bērnu neesmu uzdāvinājis, to mēs abi esam radījuši, un turpmāk mums abiem par viņu ir jārūpējas, lai kas ar mums katru atsevišķi šai dzīvē arī notiktu.

Smagi piecēlos un cieši uztaustīju Anmaņa blāvās acis. Viņš šo skatienu ilgi neizturēja un lēnām nolieca galvu.

- Paldies, ka neizdzini no mājām uzreiz, - es viņam diezgan mierīgs pateicu. - Paldies, ka labi izturējies pret Ievu. Kaut tas acīmredzot nebija darīts nesavtīgi, tomēr… Es nezinu, kāda būs viņas izvēle varbūt kaut kad vēlāk, bet tagad es viņu neatstāšu. Ieva varēs pamest vienīgi mani. Un vēl. Zini, saimniek, pirms diviem gadiem Dienvidu frontē es lielas karaspēka vienības sastāvā devos reidā dziļā ienaidnieka aizmugurē. Tas bija Ukrainā. Un tur pie tādas Saburovkas sādžas mēs sastapāmies ar diviem ģenerāļa Drozdova izlases pulkiem. Viņi visi bija virsnieki. Mēs viņus ielencām un gandrīz vai veselu dienu šos krievu jaunekļus kapājām ar zobeniem… Vēlāk, vasarā, viņi tāpat Taurijas stepē ielenca un apšāva mūsu latviešu strēlnieku divīzijas ceturto, piekto un sesto pulku. Visus, līdz pēdējam vīram! Un tad es domāju, es biju pat pārliecināts, ka pēc šīm šausmām, pēc šīm lielajām asinīm, naida izpausmēm un kara cilvēki beidzot dzīvos mierīgi un labestīgi. Viss viņu naids un ļaunums būs iztērēts, viens otru bezjēdzīgi apkaujot karā. Bet es acīmredzot esmu maldījies. Naids un ļaunums cilvēkā uzturas mūžīgi. Ļoti žēl. Tāpat žēl, ka tu, pat cītīgi studējot Bībeli, nevari sevī atrast vien tik daudz līdzjūtības kā vismaz pagaidām iedot man darbu un pajumti. Kas zin, saimniek, varbūt tas tev sāpīgi atkodīsies, tāpat kā man par visu ļauno, ko esmu kādreiz darījis. Bet, kad es to atļāvos, bija pavisam citi apstākļi. Tagad tevi nekas netraucē būt labam.

Es nesteidzoties izgāju no istabas un apstājos uz mājas lieveņa. Diena bija apmākusies, vējš spēcīgi locīja ābeļu zarus, un debesis uz zemi lēja sīkas asaru straumes.

11. nodala

-      Kur tu dzīvo? - Linda vaicāja, vērīgi skatīdamās Brīvības ielas trūcīgajā apgaismojumā. - Kaut kur tālu?

Jānis Vanags-Krišlauks klusēja.

-    Ārpus pilsētas?

-    Vai tev nav vienalga?

-    Principā, jā. Taču tomēr interesanti.

-    Bet ja nu es tevi vedu uz mežu?

-    Tādā gadījumā brauksim uz mežu.

-    Bail nav?

-    Ja ne par ko sliktu nedomā…

-    Bet ja domā?

-    Bailes pastāv vienmēr.

-    Tieši no kā? - Jānis neatlaidās.

Meitene neko neatbildēja. Atvēra rokassomiņu, mazliet tajā parakņājās un, tā arī neko no tās neizņēmusi, somiņu atkal aizvēra.

-    No izvarošanas tev nav jābaidās, - Jānis sacīja. - Varbūt tikai no tā, ka klients tev nesamaksās. Tā ir gadījies?

-    Dažreiz.

-     No kā tad tu baidies? No sadistiskām izrīcībām? No saslimšanas? No tāda seksa veida, kas tev nav pieņemams, bet ko var pieprasīt jebkurš tavs klients?

-    Nē, ne no tā, - meitene klusi atbildēja. - Šķiet, es jau visu esmu izbaudījusi.

Jānis mazliet pārsteigts vēlreiz ļoti rūpīgi uzlūkoja blakus sēdošo meiteni un viņas teiktajam nenoticēja. Meitene bija pārāk jauna un izskatījās ja ne gluži kā pats šķīstības iemiesojums, tad vismaz kā pieklājīga un labi audzināta vidusskolas absolvente gan.

-    Nemānies, - Jānis sacīja. - Cik tev ir gadu?

-    Astoņpadsmit.

-    No cik gadiem tad sāki? No vienpadsmit?

-    No četrpadsmit, - Linda pateica. - Bet ne jau uz ielas, viesnīcās vai restorānos. Par naudu es to dani tikai no šī pavasara. Tā ka mans profesionāles stāžs ir pavisam īss.

-    Kas notika, kad tev bija četrpadsmit?

Meitene lēni pagriezās pret Jāni un jau kuro reizi skumji pasmaidīja.

-     Nevajag, - viņa klusi palūdza. - Rupji sakot, tu vari rakņāties pa manu miesu, bet dvēseli liec mierā, vismaz pagaidām.

-     Labi, - Jānis tūlīt piekrita. - Dvēseli neaiztiksim, it sevišķi vēl tāpēc, ka visas zīmes liecina, ka tai patiešām nav ne mazākā sakara ar seksu.

-    Zīmes rāda nepareizi, - Linda teica. - Tieši tāpēc jau dvēsele sāp, ka tai ar seksu ir vistiešākais sakars.

-       Es tomēr gribu šaubīties, - Jānis iebilda. - Ar mīlestību, jā, tur es piekrītu, jo mīlestība patiesībā jau tā pati dvēsele vien ir, bet sekss ir vienīgi nedaudz biezāka sviesta kārta uz mūsu ikdienas rupjās maizes.

Meitene domīgi vairākkārt piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Tev vispār sekss patīk? - Jānis turpināja izprašņāt.

-     Droši vien stulbi tā jautāt, ja jau tu ar to tik bieži nodarbojies.

-       Es to piekopju ne tāpēc, - Linda uzsvērti auksti atbildēja, un viņas balsī varēja saklausīt vēl zināmu spītu.

-    Bet sekss man imponē.

-       Piedod, Linda, - Jānis teica, - varbūt es vēlreiz pieskaros tavai dvēselei, bet… kāpēc tu to dari? Pat tad, kad nepatīk vai riebjas?

Meitene atkal neko neatbildēja.

-    Baigi vajadzīga nauda?

Meitene joprojām klusēja un nervozi knibinājās gar rokassomiņas siksnu. Tad jau kuro reizi lūdzoši paskatījās uz vīrieti, kas viņu bija nopircis šīs nakts skaistai vai pretīgai lietošanai, un ar kreiso roku pieskārās viņa plecam.

-     Kāpēc tas tev būtu jāzina? - viņa mazliet trīcošā balsī uzprasīja. - Tu no manis varēsi saņemt visu, ko vien gribēsi. Šeit, mašīnā, mežā, trepju rūmē vai tavos mīkstajos pēļos, ja tev tādi ir. Bet kāpēc tev būtu jāzina mana dzīve? Tu taču izdarīsi savu darbiņu, iespējams, paliksi apmierināts un rīt no rīta mani izsviedīsi laukā. Ar to arī viss būs galā.

-    Varbūt tomēr nebeigsies, - Jānis domīgs sacīja.

-    Vai tad tu mani rīt vēl atcerēsies?

Jānis Vanags saprata, ka meitene ir ļoti nelaimīga un acīmredzot ir kāds diezgan svarīgs iemesls, kāpēc viņa kļuvusi par prostitūtu. Tādu sieviešu nav daudz, kuras ar to nodarbojas profesionāli tikai izklaides, sava prieka vai baudas dēļ. Parasti uz ielām vai uz piepīpēto krogu zāļu grīdām viņas aizdzen pavisam cita vajadzība. Visbiežāk naudas trūkums, negaidīta nelaime, izmisums vai kāda cilvēka pavēle. Kā vienā, tā otrā gadījumā sievietei izredzes vēlāk dzīvot normālu dzīvi pielīdzinās gandrīz vai nullei.

-    Nē, Linda, - Jānis sacīja un pie kinoteātra "Teika" no Brīvības ielas pagriezās pa labi, aizdrāzās pa Lielvārdes ielu līdz Biķernieku ielai, tad nogriezās pa kreisi un caur Biķernieku mežu joņoja uz Mežciemu. - Es nezinu, vai tevi rīt patiešām jau aizmirsīšu, vai vēl kādreiz tomēr atcerēšos, taču es tevi šonakt nepaņēmu sevi līdzi tālab, lai ar tevi pamīlētos tepat automašīnā, mežā vai manos mīkstajos gultas pēļos, kuru man patiešām nav!

Linda iesmējās.

-    Miljonāram nav savas gultas?

-    Gulta ir. Taču es parasti guļu savā darbnīcā uz cietas kušetes.

-    Jocīgi, - meitene pateica.

-    Normāli, - sacīja Jānis. - Es tā esmu pieradis.

-     Tad kāpēc tu mani tomēr paņēmi? - Linda gribēja

zināt. - Vai tavs prāts ir iecerējis kaut ko sevišķu?

-     Tā nedomā, - Jānis asi pakratīja galvu. - Man nu nepiemīt nekādas patoloģiskas novirzes.

-    Varbūt gribi nogalināt?

-    Es taču teicu, ka man nepiemīt nekādas novirzes no normas. Par spēju nonāvēt cilvēku pat nerunājot.

-    Spriežot pēc vēstures un mūsu ikdienas notikumiem, tā ir arī liela bauda, - Linda pateica. - Kaut kas līdzīgs orgasmam.

-     Droši vien, - sacīja Jānis. - Nekad neesmu kaut ko tādu mēģinājis.

-    Tu tā arī nepaskaidroji, kāpēc mani šonakt paņēmi līdzi? - Linda atkārtoti pavaicāja. - Ja ne seksa dēļ?

-    Es tā neesmu teicis, - Jānis atgādināja, neilgu laiciņu klusēja, tad turpināja. - Es nezinu, kā tu esi izturējusies un ko runājusi ar citiem vīriešiem, bet… Varbūt arī mana dvēsele, varbūt arī man tā sāp. Varbūt tieši šonakt tā jūtas ārprātīgi vientuļa un skumja, un, ja ārstu aizdomas izrādīsies pareizas, tad… Es šonakt vienkārši negribēju būt viens.

-   Tas ir labs iemesls, - Linda atzina. - Bet es tieši otrādi - šonakt labprāt gribētu būt viena.

-     Tev vēl visa dzīve priekšā, - Jānis teica, - bet man ir jāsteidzas.

-    Tu nemaz vēl neesi vecs.

-    Paldies, Linda! Man patiešām līdz vecumam vēl tālu. Četrdesmit seši gadi. Kas tas ir? Taču, iespējams, dzīvot atlicis pavisam maz.

-    Kāpēc? - Linda ātri uzprasīja un nobijusies paskatījās uz Jāni. Viņš paraustīja plecus.

-   Acīmredzot tāds liktenis. Ārstiem ir aizdomas, ka man varētu būt kuņģa vēzis.

-    Tiešām?

-   Tā pagaidām ir tikai prognoze, taču diemžēl ļoti ticama.

-    Daudz dzēri?

-    Dzeru normāli. Slimībai ar to nav nekāda sakara.

-    Ar ko tad?

-    Prasi kaut ko vieglāku, - Jānis attrauca. - Neviens to nezina. Jāpieņem, ka tas kādam ir vajadzīgs.

Linda klusēdama vēlreiz atvēra rokassomu, nervozi tajā parakņājās un beidzot no tās izņēma cigarešu paciņu "Hollywood".

-    Vai drīkstu?

-    Protams.

Linda aizdedzināja cigareti un labu laiciņu ar baudu

smēķēja.

-   Ja es pareizi esmu sapratusi… Tev ir daudz naudas. Tā nevar palīdzēt?

Jānis sāji pasmīnēja.

-     Tad jau neviens bagātnieks nenomirtu, - viņš sacīja. - Nenoliedzami, cilvēks ar lielu naudu var izdarīt daudz vairāk par tiem, kuriem tās nav. Var šo to nopirkt, var šā vai citādi atvieglot savu dzīvi, bet nevar… Tu jau zini. Nevar tikt galā nedz ar mīlestību, nedz ar slimībām, nedz ar likteni, nedz ar vecumu un nāvi…

-      Es nezinu, kā ir ar tādu slimību kā vēzis, - Lmda domīgi teica, - bet man… man ir vajadzīga nauda, ļoti daudz naudas, un tieši tā šoreiz var izglābt…

-    Tevi?! - Jānis skaļi iesaucās. - Tu esi slima?

-    Nē, - Lmda strauji papurināja galvu. - Man jāgādā par ļoti slimu māti. Man viņa ir jāuzceļ augšā! Tu saproti? Tas tagad ir manas dzīves galvenais uzdevums. Es būtu slikta meita, ja vismaz nepamēģinātu.

Jānis Vanags savu lepno limuzīnu tikpat kā nemanāmi apstādināja mājas priekšā, izslēdza dzinēju un, ļoti izbrīnījies, cieši paskatījās uz blakus sēdošo meiteni. Un pēkšņi visu saprata.

-   Linda… Tātad tu?… Tātad tu to dari, lai tikai sapelnītu naudu mātes ārstēšanai?

Linda klusējot piekrītoši pamāja ar galvu.

Jānis Vanags mirkli padomāja, un viņam uzreiz ienāca prātā, ka meitenes sacītais tomēr var izrādīties vistīrākais blel's. Tā vienkārši ir skaista pasaciņa, lai varbūt iežēlinātu pati sevi, gan kārtējo klientu, taču, kaut ar mazu ticamības pakapi, tā tomēr varētu būt arī patiesība. Ko viņa sākumā runāja par Visuma uzbūvi, par Kautu, Hēgeli, Dekartu un Freidu? Kā viņa zina šos vārdus? Parasti sievietes, ar kurām viņš pēdējo divu gadu laikā bija saticies, ne ar kādām īpašām prāta spējām nebija izcēlušās. Un labākajā gadījumā spēja vienīgi nosaukt dažus populārus restorānus, parfimērijas izstrādājumus un alkoholisko dzērienu markas.

-    Atvaino vēlreiz par manu ziņkāri, - viņš mierīgā balsī ierunājās un viegli apņēma Lindas apaļos plecus. - Tu interesējies par filozofiju?

-   Jā, - Linda apstiprināja. - Esmu Universitātes Vēstures un filozofijas pirmā kursa studente. Varbūt vajadzēja iet uz mediķiem, nezinu, lai gan… Tagad tomēr visu izšķirs nauda. Skumji, vai ne?

-     Nē, - Jānis pasmaidīja, - tas ir ļoti labi. Tātad nauda tomēr šad tad var itin lieti noderēt.

Viņš atvēra automašīnas durvis. Virs galvas tumšajās debesīs mirdzēja miljoniem zvaigžņu, šai viņu negaidītajai satikšanās reizei uzreiz uzspiežot gan zināmu romantisma, gan ari nelielu noslēpumainības zīmogu.

Visi mājas logi jau bija tumši, izņēmums bija vienīgi trešā stāva divpadsmitais dzīvoklis, kur mita kāds vientuļš un garā ne visai vesels vecpuisis, kurš pa naktīm mēdza rakstīt stipri asas un asprātīgas politiska satura runas, kuras parasti jau nākamajā dienā ar lielu aizrautību un apskaužamu izteiksmīgumu lasīja priekšā dažām nama pagalmā sēdošajām vecenītēm un nejaušiem garāmgājējiem.

-    Ejam! - Jānis Vanags paņēma Lindu zem rokas, un abi lēnām kāpa augšup uz sesto stāvu, kur atradās mākslinieka darbnīca. Pēc Ievas nāves viņš nevienu sievieti dzīvoklī vēl nebija ievedis.

12. nodala

Linda pārsteigta un ļoti nopietna stāvēja plašajā mākslinieka darbnīcā un ilgi, skatienu neatrāvusi, raudzījās lielajā gleznā, kas saucās "Dzīves sapnis". Tur attēlotajā sievietē viņa uzreiz sajuta stipru un noslēpumainu līdzību ar sevi. Sieviete, skaista un cēla, lēnām iznira no sārtas rīta miglas, un šķita, viņa uz mirkli ir apstājusies, lai vēl padomātu, vai vispār ir vērts iet tālāk. Vai ir jēga tuvoties?

Linda saprata, ka šis visai neparastais sievietes akts, šī glezna ir ļoti labs un augstvērtīgs mākslas darbs un tajā mākslinieks droši vien ielicis visu savu talanta spēku, savu mīlestību un sāpīgu nojausmu, ka viņš šo sievieti nekad nespēs paturēt. Nespēs nosargāt. VLņš izmisīgi ir mēģinājis šo sievieti saglabāt sev vismaz gleznā.

Taču vai tās tomēr nav bijušas veltīgas pūles?

Linda domāja. Ko mēs vispār šai dzīvē spējam paturēt? Varbūt vienīgi atmiņas. Skaistas vai pretīgas atmiņas par kādu cilvēku vai kādu mūsu dzīves notikumu. Un vēl dažas lietas. Tas arī viss. Bet nevienu cilvēku mēs diemžēl nespējam saglabāt tādu, kādu viņu iepazinām. Iemīlējām. Jau nākamajā dienā viņš par vienu dienu ir kļuvis vecāks, tātad jau arī citādāks. Varbūt svešāks. Varbūt arī tuvāks. Bet nekad vairs ne tāds, kad pirmo reizi sastapās mūsu mulsinošie acu skatieni. Kad mana roka pieskārās tavam plecam. Kad tavas lūpas aizdedzināja manējās. Kad pirmo reizi sakļāvās mūsu ķermeņi un šā mirkļa dēļ mēs abi bijām gatavi pat nomirt. Un tad tu uz mani paskatījies pēdējo reizi. Kaut kad tāds mirklis vienmēr pienāk visiem. Kad viens otru redz pēdējo reizi. Vai nu savas mājas pagalmā, dzīvokli, uz ielas, uz dzelzceļa perona vai kapličā. Vienmēr viens no abiem aiziet pirmais. Aiziet pie cita cilvēka, aiziet brīvībā vai mūžībā. Bet aiziet. Un nekas, izņemot rūgtas atmiņas vai sāpes, nepaliek. Attēls uz fotogrāfijas vai portrets gleznā šīs sāpes droši vien tikai vairo, nevis mazina. Un tomēr mēs visi šādas atmiņas par aizgājušajiem cilvēkiem mēģinām saglabāt. Kāpēc, es nezinu. Acīmredzot mums šīs sāpes ir vajadzīgas. Varbūt dvēseles šķīstīšanai? Es arī uz sava rakstāmgalda jau četrus gadus turu Ivara bildi. Un vienmēr, uz to paskatoties, raudu. Šis savādais mākslinieks man pirmīt automašīnā jautāja, kas ar tevi notika četrpadsmit gadu vecumā, ja jau tad tik agri sāki apgūt seksuālo dzīvi? Muļķības! Nekādu seksuālo dzīvi es toreiz neiepazinu, vismaz ne tādā nozīmē, kā viņš domāja. Viss bija pārāk skaists un tīrs, Ivara lūpas, viņa rokas un viņš pats. Un viņš iepazina manas krūtis, manas rokas, lūpas un mani pašu.

Jā, mēs vēl bijām bērni. Pavisam jauniņi un naivi, bet mēs viens otm mīlējām. Mēs vēl nemaz, nezinājām, kas tas sekss tāds ir. Vienu vārdu gan pietiekami apjautām: mīlestība! Neko citu zināt ari negribējās. Mums bija pavisam citas intereses. Mēs alkām ātrāk iepazīt viens otru, gribējām viens otram piederēt, un tas mums arī izdevās. Ne tad, ne tagad man negribas domāt, vai tas bija labi vai slikti, pareizi vai nepareizi. Mēs toreiz divas dienas pēc devītās klases beigšanas aizbraucām pārdesmit kilometrus aiz Saldus Kursīšu pagastā pie manas tantes Mirdzas, un viņas lielajā siena šķūnī…

Vēl šodien atceros, cik toreiz neprātīgi reibinoši smaržoja siens, cik skaidras un zilas bija debesis, cik karsta bija saule, kāds smalks klusums valdīja šķūnī, un, kad Ivars čukstēja: '"Es tevi ļoti gribu!", - man šķita, ka viņš skaļi kliedz. Tas man izklausījās mazliet nedabiski, un biju pārliecināta, ka viņš šos vārdus ir izlasījis kādā grāmatā vai dzirdējis videofilmā. Es nezinu, varbūt mēs tik jauni nemaz nebijām? Katrā ziņā tas, ko mēs viens no otra gaidījām un gribējām, bija jau pieaugušu cilvēku vēlēšanās. Mēs kaili neizģērbāmies. Man mugurā palika plāna vasaras kleita, bet Ivaram uz auguma rūtains flaneļa krekls. Ar stiepli aizsējām šķūņa durvis un sev apakšā paklājām dubultīgi salocītu mājas segu.

Es no uztraukuma kļuvu pilnīgi slapja. Zināju, ka tas droši vien būs mans līdzšinējās dzīves lielākais notikums un varbūt pat arī turpmākās… Ivars tāpat bija pāri mēram satraucies. Un tad viņš vēl muļķīgi uzprasīja: "Tu vēl ne reizi?…" Es viņam jautāju pretim: "Un tu?" - "Es arī ne," viņš atbildēja. Pagāja daži mirkļi, un nekas nenotika. "Tas tev ir jāvar," es teicu. "Citādi es nomiršu." Beidzot sajutu nelielas sāpes un visā ķermenī lēni plūstošu karstumu. Man uzreiz noreiba galva, sāku trīcēt kā vieglā drudzī.

Tas, kas ar mani toreiz notika, bija ne tikai satraucoši, bet ari ļoti patīkami. Jā! Vēl vairāk! Tas mani pat aizrāva un uzreiz radīja pārliecību, ka ir tieši tas, ko es apzinīgi vai neapzinīgi esmu vēlējusies darīt jau krietni agrāk. Man tas vienkārši likās tīkami. Un Ivars pēkšņi patika vēl vairāk. Viņš uzreiz kļuva mīļāks, labāks, tuvāks.

Mēs abi smējāmies. Mēs mīlējām viens otru ! Mums bija neizsakāmi labi. Nejūtām nekādu kaunu. Apzinājāmies, ka abi esam brīvi un jauni. Neviens mūs uz to nespieda. Mēs paši gribējām. Un paši izdarījām.

-   Tas ir brīnišķīgākais, ko es līdz šim esmu piedzīvojis, - Ivars sacīja. Un es viņam atbildēju:

-    Tas ir visskaistākais sapnis, kas beidzot ir piepildījies!

Un tad viņš sacīja:

-     Tu.

Un es viņam atbildēju:

-    Es.

Un tad viņš teica:

-    Tu un es.

Un es viņam atbildēju:

-    Mēs.

Un tad Ivars teica, ka tagad derētu izdzert pudeli vīna. Tas šim notikumam būtu īsti piederīgi. Es piekritu. Bildu, ka tas patiešām būtu ļoti jauki. Un Ivars iedomājās tūlīt paņemt manas tantes divriteni un aizdrāzties uz pagasta veikalu. Es viņam atbildēju, lai viņš tik tiešām paņem tantes divriteni, aizdrāž līdz tam veikalam un mēs par godu šim vēsturiskajam notikumam vakarā sarīkosim karaliskas dzīres, un pēc tam atkal un atkal viens otru mīlēsim, viens otram teiksim vārdus, kas reibinās vairāk nekā vīns, un dosim zvērestu nekad vairs viens no otra nešķirt ies.

Ivars atvēra durvis, paņēma velosipēdu un aizbrauca.

Es paliku gaidot. Tagad vairs neatceros, vienu vai divas stundas gaidīju, bet pēc krietna laika mūsu mājas pagalmā iebrauca pusrūsējis zaļš žigulis, no tā izkāpa kāds resns vīrietis un tantei jautāja, vai gadījumā šeit pie viņas nedzīvojot viens puika no Rīgas? Dzīvojot gan, tante atbildēja. Tepat kaut kur jau esot jābūt. Bet dniknais vīrs paskaidroja, ka tepat kaut kur viņš nevarot būt, jo pirms kādas stundas viņu netālu no veikala esot sabraueis piedzērušais kaimiņmājā dzīvojošais traktorists Jēkabs Budris.

-    Kā sabraueis?! - es iekliedzos.

-     Kā, kā! - vīrietis atmeta ar roku. - Kā parasti! Puika uz vietas esot bijis beigts un tagad esot aizvests uz Saldus slimnīcas morgu.

Es stāvēju pagalma vidū, jutu, ka abas kājas pēkšņi kļūst mīkstas, gar acīm pazibēja daži gaiši miglas apļi, un es lēnām nokritu zemē.

Vēl šodien nesaprotu, kāpēc tam visam vajadzēja notikt tieši tā? Kāpēc ne citādi? Kāpēc ne skaistāk, ne laimīgāk? Kāpēc Dievs vai liktenis vienmēr ir tik skops? Uz īsu brīdi iedod prieku un mazu laimīti, bet tad negaidīti pakrata ar pirkstu un saka: "Pietiek! Papriecājāties un gana!" Varbūt katram liela laime neiznāk un tā ir jāizdala daudzmaz līdzīgās daļās visiem?

Kad Ivara zārku Lāčupes kapulaukā nolaida bedrē, es kā apdullusi vai pēkšņi sajukusi prātā viņam lēcu līdzi. Protams, stulbi. Bet es to darīju neapzinīgi. Apjēdzu vienīgi to, ka vismaz tai dienā un tai mirklī es vairs negribu dzīvot. Es vēlos būt viņam līdzās. Ar viņu kopā. Un man patiešām žēl, ka es tai mirklī nenomiru. Žēl, ka klasesbiedri mani izvilka no kapa ārā. Un vēl sabāra. Kāds pārmetoši teica: "Kam vajadzīgs tāds teātris?" Viņš nesaprata, cik tālu no teātra es atrados. Ka man pēkšņi dzīve šķiet bezjēdzīga un tukša, un ļoti netaisna. Es negribu uzturēties tādā pasaulē, kur cilvēks mierīgi bez dzīvības briesmām nevar aiziet vai aizbraukt pat līdz tuvējam veikalam!

Un tad es domās Ivaram pateicu:

"Es esmu nomirusi kopā ar tevi un turpmāk dzīvošu tikai izskata pēc. Bet tā tomēr nebūšu es. Tas būs tikai mans ārējais veidols. Čaula. Maska. Dvēsele būs nešķirami kopā ar tevi. Visi mani redzēs, dzirdēs, varēs sajust, sist vai mīlēt, bet patiesībā es gulēšu tev blakus kapā, un mums abiem līdzās klāsies labi. Mums nekad šajā bedrē nebūs auksti, mēs viens otram stāstīsim pasakas un smiesimies par tiem tur augšā, kuri savā varas kārē, mantkārē un miesaskārē liekuļos, melos, izliksies, nīdīs, pazemos un nogalēs tādus pašus cilvēkus kā viņi, varbūt tikai vājākus, taisnīgākus un godīgākus."

13. nodala

Jānis Vanags no mugurpuses pienāca Lindai klāt, viegli apņēma viņas plecus un mazliet piebecās pie meitenes auss.

-    Patīk?

Linda piekrītoši pamāja.

-    Gleznā jaušams kāds noslēpums.

-    Dzīve, nāve, mīlestība vienmēr ir noslēpums.

-    Tu šo sievieti mīlēji?

-    Viņa ir mana sieva.

-    Un kur ir tagad?

-    Nav.

-    Aizbēga?

-    Var teikt arī tā.

-    Atrada labāku par tevi?

-    Jācer, ka viņai būs paveicies un tur, kur Ieva pašlaik atrodas, viņa patiešām varētu atrast daudz labāku dzīvesdraugu par mani.

-    Sirds nesāp?

-    Sāp, Linda. Dažreiz pat ļoti. Ieva ir mirusi. Viss šai dzīvē ir stulbi un nesaprotami. Es domāju - mūsu nelaimes. Un arī laime. Kāpēc tad tā vispār ir vajadzīga, ja tūlīt to kāds cilvēks vai liktenis atņem, neaizmirstot uzreiz iedot pretī izmisumu un dzīves tukšumu?

-    Kad tas notika? - Linda pavaicāja.

-      Pirms diviem gadiem. No tā brīža es vairs neesmu gleznojis. "Dzīves sapnis" ir mans pēdējais darbs.

-    Bet mani nelaime pārsteidza pirms četriem gadiem.

-    Kas ar tevi notika?

-   Ar mani it kā nekas. Es toreiz biju iemīlējusies un pati arī mīlēta. Bet Ivars tovasar šausmīgi dumji aizgāja bojā. Un man tagad šķiet, ka ka arī manī toreiz kaut kas nomira.

-    Domā - dvēsele?

-    Nez vai. Ja man būtu nomirusi dvēsele, tad es droši vien vairs nekad nespētu raudāt. Bet es raudu gandri/, vai katni ritu.

-     Es gan vairs neraudu, - Jānis sacīja. - Toreiz prātā iešāvās doma par pašnāvību, bet tad es nodomāju: kāda velna pēc pašam darīt to, ko agrāk vai vēlāk neizbēgami paveiks kāds vīruss, baktērija, ļaundabīgu šūnu veidošanās vai sīksīka asinsvada plīsums smadzenēs.

-    Patiešām, - Linda piekrita. - Tev vispār no nāves bail?

-    Nē, - Jānis atbildēja. - Kad es prātoju par savu nāvi, manī, protams, kaut kas norisinās. Taču esmu pārliecināts, ka tās nav bailes. Tas noteikti ir kaut kas pavisam cits.

-     Savādi, - Linda domīgi novilka. - Ar mani ir gluži tāpat.

-    Arī dzīves lielākās nelaimes mums ir līdzīgas, - Jānis, mazliet izbrīnījies, teica. - Bet tā jau tas notiek. Cilvēkus uz īsāku vai garāku laiku parasti vieno vai nu liela laime, vai liela nelaime.

-     Savādi, - Linda klusi atkārtoja. - Kas uz šo nakti ir savienojis mūs?

Jānis pasmaidīja.

-     Nezinu, - viņš paraustīja plecus. - Ne laime, ne īsti nelaime. Varbūt vienkārši nejaušība.

Linda dažus brīžus klusēja, tad atzinās:

-    Ja arī tā, tad tomēr šī nejaušība ir ļoti patīkama.

-    Man arī tā šķiet, - Jānis piekrita.

Linda pagāja dažus soļus un vērīgi ielūkojās nākamajā gleznā. Tajā bija attēlots kāds uz zirga sēdošs skaists, līdz pusei kails jauneklis, kurš vienā rokā turēja asiņainu zobenu, bet otrajā - baltu rozi. Glezna meiteni diezgan stipri šokēja. Tai piemita gandrīz vai fiziski sajūtams iedarbības spēks, un meitene satriekta ilgi nekādi nespēja atraut skatienu no lielās bildes.

-       Ko tas nozīmē? - viņa beidzot, tikko sadzirdami, jautāja.

-     Neko, - mākslinieks atbildēja. - Un var nozīmēt ari visu. Gan nāvi, dzīvību, kam, mieru, naidu, gan mīlestību.

-       Kāpēc glezna stāv šeit, bet ne kādā muzejā vai privātkolekcijā?

-   Tā ir ļoti dārga, un mūsu valsts pagaidām ir tik nabaga, ka tā to vienkārši nespēj iegādāties. Bet ievietot kādā salonā vai galerijā, lai to nopirktu privātpersona… Ja es būtu uz pamatīga sēkļa, droši vien tā arī izdarītu, bet naudas man pietiek, tā ka audekla īstā vieta vismaz pagaidām ir tieši šeit.

-    Tas jauneklis… Kas viņš tāds ir? Modelis? Kāds tavs draugs?

-    Tas ir mans vectēvs Jānis Krišlauks. Tātad pavisam reāla kādreiz dzīvojusi persona.

-    Un viņš tā tev pozēja?

-    Tas nu nekādi nebija iespējams. Es savu vectēvu nekad neesmu redzējis. Bet viņš pie manis te bieži pa naktīm atnāk ciemos un stāsta drausmīgas lietas gan par Pirmo pasaules karu, gan par Pilsoņu karu Krievijā, gan mierlaika dzīvi. Un arī par savu izsūtīšanu uz Ziemeļiem. Visbeidzot - par savu mīlestību. Un es nekādi vēl nespēju saprast, vai tā tik tiešām ir īstenība, vai arī es to visu sapņoju.

-   Ja tu arī sapņo, vienalga tā ir īstenība, - Linda nopietni teica. - Bet tu ņem un pats šo gleznu uzdāvā muzejam. Patiešām. Kāpēc jāpārdod?

-     Varētu jau, - Jānis domīgs piekrita. - Bet neviens muzejs neņem pretī.

-    Kā tad tā? - Linda, spēji izbrīnījusies, strauji pagriezās pret mākslinieku.

-        Mans vectēvs Jānis Krišlauks savā jaunībā bija nostājies sarkano pusē un kopā ar citiem latviešu streļķiem cīnījies par sociālistisko revolūciju. Lai gan īstenībā viņiem bija zobs uz Krievijas impēriju. Padomā tikai, viņš bijis pat ģenerālis!

-     Kāpēc tu viņu neuzgleznoji armijas formas tērpā ar spožiem ģenerāļa uzplečiem?

-     Sarkanajiem taču nekādu uzpleču nebija, mazā, bet zobenu vectēvs vēlāk nomainīja pret baltu puķi.

-    Kāpēc viņš tā darīja?

-    Viņš neprātīgi mīlēja kādu sievieti. Tā bija mana vecmāmiņa Ieva Zemīte. Jaunībā un arī vēlāk vienreizēji skaista un pievilcīga sieviete.

-    Droši vien. Ja viņš tās dēļ ir spējis atteikties…

-    Sievietes dēļ no troņa ir atteikušies pat karaļi, - Jānis sacīja un aicināja meiteni pie galda, kur bija uzlicis dažas vienkāršas uzkodas un divas pudeles spāņu vīna.

Linda apsēdās un jutās labi. Viņa nekad nebija bijusi nevienā gleznotāja darbnīcā, personīgi nepazina nevienu mākslinieku, rakstnieku, komponistu vai dziedātāju. Tie it kā solīdie kungi, kuri viņu kopš pavasara par labu samaksu aicināja uz savām vasarnīcām, dzīvokļiem vai automašīnu aizmugures sēdekļiem, par mākslu, literatūru un filozofiju neinteresējās. Viņus saistīja vienīgi sekss, un tikai dažreiz viens otrs atpūzdamies parunāja par tirgošanos, naudu, sportu vai politiku. Bet Jānis Vanags bija pavisam kas cits. Skaists, pieklājīgs un gudrs vīrietis. Ļoti patīkams. Un nenoliedzami talantīgs. Varbūt pat ģeniāls. Lindai pirmo reizi aiz dziļa kauna un žēluma pret sevi pēkšņi iesāpējās sirds. Viņa iedomājās, ka skaists vakars un arīdzan nakts kopā ar šādu vīrieti normālos apstākļos droši vien varētu būt gandrīz vai visas viņas dzīves augstākais vainagojums, bet pašlaik viņa diemžēl ir tikai tāda praktiski lietojama prece kā uz galda noliktais siers, rieksti, lasis, maize un vīns. Šī apziņa viņu tik ļoti pazemoja, ka Linda mazliet atkrita atpakaļ, ar muguru atspiedās pret sienu, pievēra acis, un 110 tām neapturami sāka tecēt asaras. Viņa ne raudāja, ne šņaukājās, ne skaļi elsoja. Linda vienkārši sēdēja, un viņai no acīm lēnām pilēja dzidrs, bezkrāsains šķidrums, ko cilvēki sauc par asarām. Bet varbūt īstenībā tās ir dvēseles asinis?

Linda atvēra acis tikai tad, kad pie vaigiem sajuta vīrieša lūpas.

-      Lūdzu, neraudi! - viņš klusi teica. - Pamēģināsim tomēr izmantot šo īso dzīves brīdi vairāk priekam, nevis bēdām.

-   Tas nav no bēdām, - Linda pateica. - Tas ir no kauna.

-    No kā tev ir jākaunas?

-    Tu tam varbūt neticēsi, - Linda turpināja. - Bet man ir ļoti žēl, ka tu mani neesi saticis tīru un godīgu. Patiešām. Es būtu bezgala laimīga, ja manā dzīvē būtu bijis tikai mans pirmais puisis.

-    Tev neviens cits bez viņa nav ari bijis, - Jānis sacīja un kristāla glāzēs uzmanīgi ielēja tumši sarkanu vīnu. - Aizmirsti visu, Linda! Ir tikai šis mirklis. Vakardiena nav bijusi, rītdienas nebūs. Šobrīd uz pasaules esam tikai tu un es. Varbūt tas ir mazliet skumji, toties neviens netraucē ne ar savām vaimanām, ne gavilēm. Mēs esam tikai divi vien, šīs uzkodas un vīns, šīs gleznas, tavas asaras un mazliet cerību. Zinot, cik drausmīgi tumša un ļauna ir mūsu apkārtējā pasaule, mēs varam būt gandrīz vai laimīgi.

Linda pacēla glāzi, to pieskandināja Jāņa glāzei un skumji pasmaidīja.

-    Žēl, ka tik īsu brīdi.

-     Salīdzinot ar bezgalību un mūžīgo laika ritējumu, ar visu, kas jau ir bijis un kas vēl būs, cilvēks vispār Visumā dzīvo vienu acumirkli. Bet mums tomēr vēl ir cerības sagaidīt rītdienu un varbūt pat vecumdienas.

-    Un, iespējams, pat mīlestību, - Linda tikko dzirdami nočukstēja un lēnām iztukšoja glāzi.

-     Un, iespējams, pat mīlestību, - Jānis Vanags domīgs atkārtoja un apmierināts skatījās, kā gleznā "Dzīves sapnis" attēlotā Ieva pēkšņi kļūst dzīva. Kā Jāņa Krišlauka rokās pazūd asiņainais zobens un tā vietā parādās sarkana neļķe. Kā blakus sēdošā ļoti nopietnā meitene negaidīti pasmaida.

Tātad pagaidām viss ir kārtībā, viņš nodomāja. Laiks iet, un mēs visi vēl esam dzīvi.

14. nodala

Es neko vairs neatceros. Visi gadi ir sajukuši, tāpat kā sajukuši daudzi notikumi. Pagātne ar nākotni, nelaimes ar prieku un dzīve ar nāvi Savādi.

Es esmu miris un tomēr dzīvs.

Es visu redzu un jūtu, taču neko vairs nespēju ietekmēt. Agrāk, kara laikā, gandrīz vai katrs manis pasacītais vārds būtiski izšķīra daudzu cilvēku likteni, toties tagad visas dzīves norises tiek aizvadītas bez manas līdzdalības. Tur ir arī savs labums. Es vairs ne par ko neatbildu, un tas varbūt ir iespaidīgākais, ko mums var sniegt nebūtība. Atbildība par otra cilvēka dzīvi un likteni ir pati smagākā morālā un fiziskā nasta katra sirdsapziņai.

Toreiz es biju tuvu izmisumam. Man vajadzēja atbildēt un uzņemties rūpes par dēlu Viesturu un Ievu, citādi jau nebija nekādas jēgas atgriezties Latvijā. Varēju palikt Padomju Krievijā, mācīties Kara akadēmijā un vēlāk kļūt par nez kādu ģenerālpulkvedi vai pat maršalu. Trīsdesmit septītajā gadā saņemt pakausī lodi.

Tagad man vismaz ir kaps.

Visuma, laika un telpas bezgalības priekšā tas, protams, nenozīmē itin neko, taču pagaidām vismaz kāds uz šejieni var atnākt, apstāties, izlasīt uzrakstu uz kapa plāksnes un dažus mirkļus padomāt gan par manu, gan savu dzīvi.

Visi karos un revolūcijās nokautie, visi minišie cilvēki kādreiz ir dzīvojuši.

Kāpēc?

Neviens to neatskārš.

Bet mēs skaidri zinām, ka vienīgi nāve mūs visus padara vienādus un līdzvērtīgus. Vergs tiek guldīts zemē gluži tāpat kā viņa kungs, ģēnijs apgulstas blakus plānprātiņam, ģenerālis - karavīram, vistikumiskākā sieviete - blakus stacijas prostitūtai un bende turpat, kur viņa upuris.

Tas ir tas, ko es nesaprotu.

Kāpēc cilvēks dzīvo? Kāpēc karo? Kāpēc nogalina? Kāpēc mīl? Kāpēc cenšas kaut ko panākt un iegūt, ja skaidri zinām, ka to mēs sava ceļa galā noteikti pazaudēsim? Kāpēc mūsu prāts izvirza tādas idejas, kuru īstenošana prasa milzīgus cilvēku upurus un ciešanas? Kāpēc ļaudis savus konfliktus vienmēr mēģina atrisināt galvenokārt ar spēku? Kāpēc nauda, manta, zeme vai valsts var būt daudz vērtīgāka kaut vai par viena cilvēka dzīvību? Kāpēc ļaunais un zemiskais, kas nenoliedzami pastāv kaut mazākajā daļā ļaužu, tomēr tik bieži ņem virsroku pār vairākumā esošo labo un skaisto?

Es saprotu, ka prātot par dzīvības un cilvēka eksistences nozīmi Visumā vai vismaz uz mūsu Zenes ir bezcerīgi, jo acīmredzot bezjēdzīga ir pati šī eksistence, taču gandrīz vai katrs, kas nekad neizskaidrojamajā dabas rotaļā uz brīdi ir kļuvis dzīvs, savam mūžam tomēr beigu beigās grib atrast kādu mērķi, nozīmi, pamatojumu, attaisnojumu un jēgu. Un, ja neatrod, jūtas gandrīz vai apmānīts. Bet tā jau laikam patiesībā ir. Daba mūs vienmēr smagi piekrāpj, radīdama ilūziju, ka dzīvosim mūžīgi un viss, ko darām, ir labi un pareizi.

Pat tagad, tik ilgus gadus pēc savas nāves, es nez kādēļ joprojām mokos ar pārdomām par savu dzīvi un toreizējo rīcību. Vai es darīju pareizi? Vai tā bija labi? Atbildi nezinu. Saprotu vienīgi to, ka pašreiz tam būtībā nav nekādas nozīmes. Ja arī būtu dzīvojis un rīkojies citādi? Kas ar to mainītos? Mēs ar Ievu tāpat pašlaik jau atrastos zem velēnām. Varēja nebūt Viesturs. Jā. Varēja nebūt arī mazdēls Jānis Vanags, kurš tagad tik labi glezno. Tātad varēja nebūt vienīgi dažu cilvēku dzīvības un viņu individuābe likteņi, bet no tā jau nekas šai pasaulē nemainītos. Tāpat kā negrozītos, ja es būtu kļuvis zvērs cilvēka izskatā vai arī svētais. Tas iespaidotu vienīgi manu un vēl dažu cilvēku personīgo dzīves gājumu. Tas būtu bijis labāks vai sliktāks. Laimīgāks vai traģiskāks. Un viss.

Nezinu, vai tas ir daudz vai maz, bet man tomēr šķiet, ka tas ir gauži nepietiekami, lai mēs varētu būt apmierināti un daudzmaz jēdzīgi spētu pamatot mūsu pastāvēšanas jēgu.

Acīmredzot ir jadara tieši tas, ko mes visi arī ikdiena darām, - viens otru mīlam, nīstam, nododam un nokaujam, strādājam un slinkojam, ceļam un iznīcinām, apmelojam, apskaužam un dievinām. Tāda ir mūsu īsā dzīve, un tādi esam mēs paši.

Tik pretīgi un skaisti.

15. nodala

Zemi es nearu.

Labību nekūlu.

Sienu nepļāvu.

Mežu necirtu.

Mājlopus nekopu.

Saimniekam nekalpoju.

Es to vienkārši nevarēju. Ne es šos darbus pratu, ne arī gribēju tos uzņemties. Pēc dažām nedēļām Ievai pateicu:

-     Es braukšu uz Rīgu un meklēšu darbu tur. Tā esmu izlēmis.

-     Es nezinu, Jāni… Vai tomēr nebija labāk pamēģināt strādāt tepat?

Noraidoši papurināju galvu.

-    Es taču neko no zemnieka darbiem nejēdzu. Ja mums pašiem būtu sava zeme, savas mājas un saimniecība… tad varbūt. Varbūt iemanītos. Bet tā… Tas tomēr nav man paredzēts.

Ieva silti pieglaudās pie mana pleca un izskatījās stipri apmulsusi un pat nedaudz nobijusies.

-    Bet es? - viņa klusi prasīja. - Un Viesturs? Mēs esam?

-     Tas bija slikts un nevajadzīgs jautājums, - es neapmierināts sacīju. - Nekad vairs nejautā, ko jūs abi man nozīmējat. Tev to vajag zināt, saprast un just. Es taču, Ieva, atnācu pie tevis. Es atnācu pie jums abiem.

-    Tu atnāci, Jāni, jā, - Ieva piekrita, - un tieši tāpēc es negribu, ka tu atkal no manis aizej.

-     Es no tevis nekad vairs neaiziešu. Tici, Ieviņ! Nekad! Es vienkārši aizbraukšu uz Rīgu, sameklēšu darbu un mums visiem mājvietu.

-    Man no Rīgas ir bail, - Ieva negaidīti atzinās.

-     Nekas, - es viņu mēģināju nomierināt. - Gan pieradīsi. Tāpat kā mēs ātri pieradām pie kara.

-    Tu man pilsētā pazudīsi.

-    Ja es nepazudu Ukrainas stepēs…

-    Es tevi nekad vairs nespēšu atrast.

-    Tev mani nekad nebūs jāmeklē.

-    Tev tur ir daudz draugu.

-    Tagad viņi būs ari tavi draugi.

-    Un droši vien kāda jaunības mīlestība…

-    Visas mīlestības ir izgaisušas.

-      Mīlestības neizgaist. Tu domā, mūsējā arī kādreiz izdzisīs?

-    Nekad, - es atteicu.

-   Ja tu aizbrauksi, kas tā mums būs par mīlestību? - Ieva kļuva vēl skumjāka. - Tāda tāla tāla.

-    Arī Krievijā tā šķita bezgalīgi tāla. Bet es tomēr esmu tev Udzās.

-    Paliec man vienmēr tā blakus, - Ieva lūdzās.

-     Šeit mūs nekas labs negaida. Neaizmirsti, ka arī tu neesi nekas vairāk kā tikai kalpone.

-     Bet es varu arī tāda nebūt! - Ieva ne bez zmāma lepnuma iesaucās. - Galu galā esmu beigusi lauksaimniecības vidusskolu!

-    Lieliski! - es teicu. - Tad tu darbu atradīsi arī Rīgā.

-    Paklausies, Jāni, - Ieva nopietni sacīja. - Kāpēc arī tu kā brīvības cīnītājs jaunsaimniecības ierīkošanai nevari pieprasīt zemi? Visi, kas bijuši strēlnieku pulkos, tic, kuri karojuši Tīrelī, Slokā, Nāves salā… Viņi visi dabūjuši bijušo muižu zemes. Tev taču arī pienākas. Vismaz desmit hektāri. Un bankas aizdevums mājas iepirkšanai vai tās celšanai. Mēs no kalpiem kļūtu par saimniekiem.

-    Es par to kaut kā nemaz neesmu domājis, - lēnīgi atzinos, lai gan uzreiz sapratu - lai to panāktu, klapatu būtu milzīgs lērums, bet beigu beigās viss būs velti. Pirmais, par ko viņi interesēsies un noteikti pārmetīs, būs mans dienests sarkanajā armijā. Un ja es tur būtu bijis kaut vienkāršs karavīrs! Bet nē! Es tur biju vienkāršs komandarms.

-    Tas neies cauri, - joprojām domīgs sacīju. - Ja es toreiz būtu palicis šeit…

-    Ari tagad tev šeit ir jāpaliek, - Ieva apņēmīgi sacīja, nesteidzoties atgāja no manis tālāk un apsēdās uz krāsns mūrīša. Viņai mugurā bija zila puķaina kleita, kājās vienkāršas kurpes, biezie, zeltainie mati kā sabiezējuši saules stari viegli apsedza plecus, seja izskatījās jauna, tīra un neparasti skaista, un viss viņas augums, kājas un diezgan lielās krūtis izstaroja kaut ko tik vienreizēji vilinošu, patīkamu un nozīmīgu, kaut ko tik satraucošu un noslēpumainu, kaut ko tik ļoti erotisku un dabisku, ka es nez kādēļ pēkšņi iedomājos, ka šādai sievietei šeit nav vietas. Ieva te nedrīkst dzīvot! Ko viņa īsti varētu darīt citur, es nezināju, taču man šķita gandrīz vai noziegums, ka viņai jāmitinās mazā, piekvēpušā, kalpiem domātā istabā, ka viņai ir jāstrādā smags un netīrs darbs un, izņemot mani un veco Anmani, neviens cits viņu praktiski neredz. Viņa katrā ziņā ir pelnījusi daudz labāku dzīvi. Un sev blakus arī daudz iespaidīgāku un drošāku vīrieti. Tieši tas man sāpēja visvairāk. Tieši to bija visgrūtāk pārdzīvot. Es, kura militārajai varai vēl nesenā pagātnē bija pakļauti tūkstošiem cilvēku, tagad nespēju savai ģimenei nodrošināt pat minimālas dzīves ērtības un iztiku!

Piegāju pie Ievas un viņas priekšā lēnām noslīdēju uz ceļiem.

-    Piedod, Ieviņ, - es klusi palūdzu.

-    Par ko?! - Ieva neslēpa izbrīnu. - Par ko, mīļais?

-     Par visu, - es atbildēju. - Par to, ko es tev nevaru dot un ko droši vien arī nevarēšu…

-    Tu jau visu esi spējis, - Ieva pasmaidīja un sāka glāstīt manu galvu. - Ko vēl vairāk cilvēks otram var iedot par mīlestību?

-       Daudz ko, - es teicu. - Vispirms jau materiāli nodrošinātu dzīvi.

-    Man neko vairāk nevajag, - teica Ieva. - Tikai tevi un Viesturu.

-    Tu man tici? - es jautāju.

-    Protams. Kā lai es tev neticu?

-    Tad ir labi, - es sacīju. - Tad mēs varbūt izkulsimies.

-     Mēs jau esam uz ceļa, - Ieva iesmējās. - Beidzot visi esam kopā!

-      Un būsim, - es viņai apsolīju. - Kaut kad es tev noteikti nopirkšu baltu baltu, ļoti baltu kāzu kleitu un mēs kājām iziesim cauri visai Rīgai, un visi pilsētas iedzīvotāji iznāks uz ielām, lai paskatītos uz šīs zemes skaistāko līgavu, un tu patiešām ari būsi pati daiļākā un laimīgākā, un es tevi ai/vedīšu līdz Svētās Māras baznīcai, tas ir vecākais un lielākais dievnams Rīgā, un, kad mūs mācītājs laulās, visa debess taps gaiša, un cilvēki mūs apskaudīs - neko tik brīnišķīgu viņi vēl nebūs redzējuši. Un, kad mēs kļūsim jau pavisam veci, mēs vēlreiz, padevuši viens otram rokas, iziesim cauri pilsētai, kur būs pagājis viss mūsu garais mūžs, un mūs pavadīs jau nosirmojušais dēls Viesturs ar savu kundzi un viņu bērni ar savējiem… Tas nebūs slikts skats, un ļaudis, mūs vērodami, noteikti nodomās - redz, cik labi, cik skaisti viņi ir pratuši aizvadīt savu dzīvi…

Ieva sāka klusi raudāt, un arī man nez kāpēc kļuva neparasti skumji.

16. nodala

Jau nākamajā rītā, iebraucis Rīgā, aizgāju uz mūsu Grīziņkalna dzīvokli un dažas dienas paliku pie mātes. Mārtiņa nebija. Viņš nesen kā bija atvaļinājies no armijas un Universitātē atsācis jurisprudences studijas, bet tieši tobrīd ar dažiem kursa biedriem devies laivu izbraukumā pa Ventu. "Pie viena apraudzīsim ari nesenās kaujas vietas," viņš bija teicis mātei. "Emocionāli uzlādēšos, lai tas viss atmiņā iespiežas vēl spilgtāk."

Māte bija ļoti reliģioza. Viņa gandrīz vai ik vakaru īsi pirms gulētiešanas, nomazgājusies, saķemmējusies un uzģērbusi gani baltu naktskreklu, nostājās iepretim lielai Dievmātes svētbildei, skaitīja lūgšanas un klusi čukstēja:

"Marija! Es, tava nelaimīgā vārda māsa Marija Krišlauka, izlūdzos tavu žēlsirdību un piedošanu par savu dēlu Jāņa un Mārtiņa nodarījumiem kara laikā! Piedod viņiem! Viņi citiem cilvēkiem ir atņēmuši dzīvības, viens baltajiem, otrs sarkanajiem, bet tas toreiz esot bijis viņu vissvētākais pienākums. Kas tas tāds par pienākumu slepkavot, es nezinu. Un vai vispār cilvēks var būt balts vai sarkans? Visi esam Dieva bērni, visi vienādi. Viņi paši man skaidro, ka atšķirība esot šo cilvēku domāšanā un uzskatos. Nu, un tad? Vai tāpēc ir jākaro, vai tāpēc tūlīt jābendē nost? Es to nesaprotu. Tas manī rada bailes un sāpes. Un viņi paši tagad esot ienaidnieki. Vissvētākā Marija! Vai tas nav drausmīgi? Kā brāļi var būt ienaidnieki?! Kā viens pret otru var izjust naidu? Kas notiek ar mūsu pasauli? Kas notiek ar cilvēkiem?!

Lai slavēts Dievs un nolādēts cilvēks?

Atbildi, svētā Jaunava ar tikko piedzimušo bērnu uz rokām! Kāpēc tu viņu dzemdēji? Kāpēc es dzemdēju savus dēlus? Het varbūt savu puisēnu, pildot augstāko pienākumu, apzinīgi dzemdēji krustam, sevi mierinot, ka turpmāk cilvēki varēs dzīvot bez ciešanām? Vai arī Jānis un Mārtiņš katrs savā vīzē nav domājuši par to pašu? Par labāku dzīvi visiem?

Bet varbūt tie ir visdziļākie maldi un nekad nesasniedzams sapnis? Visticamāk, ka agrāk vai vēlāk cilvēki paši sevi iznīcinās.

Krustā sistie būs mocījušies velti. Un arī mans Jānis un Mārtiņš cīnījušies velti.

Grēkus nevar izpirkt ar kāda notiesātā nāvi.

Mēs varam tikai dziļi nožēlot, ka jau pali daba nav parūpējusies, lai cilvēki būtu labāki.

Kad viduslaikos kā raganas sārtos dedzināja sievietes, neviens negribēja redzēt viņu asaras, neviens negribēja dzirdēt šo nelaimīgo meiteņu lūgumus pēc žēlsirdības. Pūlis smējās, un cilvēks, kurš ar degošu lāpu aizdedzināja sārtu, tikai nicīgi nospļāvās. Un tie baltie un sarkanie, viens otru apkaujot un apšaujot, tāpat smējās un pret saviem upuriem nejuta ne mazāko žēlastību!

Vai Dievs tā ir vēlējies, lai cilvēki būtu ļauni? Un, ja tāda ir bijusi Dieva griba, tad kāpēc?!

Svētā Marija, noliec savu bērniņu atpakaļ Betlēmes kūts salmos! Ja tu zini viņa turpmāko likteni, pamodini viņu tikai pēc desmittūkstoš gadiem!

Mēs vēl neesam gatavi pieņemt viņa upuri.

Cilvēks vēl nav gatavs pilnībā dzīvot otra labā.

Un tad, kad viss kādreiz beigsies un atkal sāksies no jauna, jāccr, nebūs vairs nekādas vajadzības dzīvību mainīt pret patiesību.

Cilvēks pats būs kļuvis patiess un svēts."

Māte lēnām apsēdās ar baltu audeklu apklātā atpūtas krēslā un nogurušu skatienu raudzījās man sejā.

-     Vismaz spriežot pēc izskata, tu esi tāds pats, - viņa klusi sacīja. - Kāds aizgāji, tāds atnāci.

-      Nē, māt, - es noteikti iebildu. - Man šķiet, esmu izmainījies ļoti būtiski. Kā fiziski, tā garīgi. Viss, ko pēdējos gados esmu pārdzīvojis un redzējis, ir bijis kaut kas tik šausmīgs un pretīgs, ka nemaz nevarētu nemainīties.

-    Tu esi kļuvis cietsirdīgs? - māte bažīgi pavaicāja.

-    Jācer, ka ne, - domīgs atbildēju. - Cilvēku cietsirdīgu padara tie apstākļi, kādos viņš atrodas.

-      Kādos apstākļos tu tagad domā dzīvot? Ko darīsi? Ap metīsies šeit?

-    Labprāt to darītu, ja ne Mārtiņš…

Māte ilgi klusēja, tad smagi nopūtās.

-   Tas ir kaut kas neticams, kas starp jums ir noticis. Tas ir šausmīgi. Tas, Jāni, ir vislielākais cilvēka grēks.

-    Droši vien, - es piekritu.

-      Pavēlēt nošaut paša brāli… Kad Mārtiņš man to pastāstīja, es uz vietas noģību.

-    Bet, kāpēc es to darīju, viņš pateica?

-    Nē.

-    Mārtiņš nestāstīja, ko viņš pirms tam bija izdarījis?

-    Nē. Viņš tikai sacīji, ka pie tevis nokļuvis gūstā.

-    Tad ir labi, - es caur sakniebtām lūpām izgrūdu. - Es arī tev to nedarīšu zināmu, citādi tev atkal būs jāģībst.

-    Mārtiņš bija spējīgs kaut ko sliktu?

-    Mutcrīt! - es rūgtuma pilns sacīju. - Karā cilvēkiem ir ļoti maz iespēju paveikt ko labu. Un, ja to kāds kādreiz arī izdara, tad, visticamāk, viņš par to tūlīt dabūs lodi pierē!

-    Kāpēc? - māte bija patiesi izbrīnījusies.

-    Tāpēc, ka karā viss apgriežas ar kājām gaisā! Visi līdz tam pastāvējušie jēdzieni un priekšstati par labo un ļauno strauji izmainās! Tic vispār pazūd! Cilvēku slepkavošana tiek apsveikta un cildināta kā liela personīgā varonība. Savukārt nevēlēšanos nogalināt tūlit kvalificē kā gļēvulību un zvēresta laušanu un parasti soda ar nāvi. Bet vissliktāk ir tas, ka tu gribi būt pavisam labs, ka tu gribi būt godīgs cilvēks, ka tu vairs nevēlies izrādīt nekādu varonību vai negribi slepkavot, negribi cīnīties ne par kādu ideju vai valsti; tu nomet savu ieroci un ej prom no kaujas lauka, jo tas viss tev ir apnicis, tu vienkārši gribi būt parasts, normāls cilvēks. Un tieši tas, lūk, arī ir vislielākais noziegums! Šo tavas gribas izpausmi tūlīt nosauc par dzimtenes nodevību, pieliek pie tuvākās sienas un nošauj. Mēģināt karā būt cilvēciskam un labam nozīmē to pašu, ko izlēkt pa sestā stāva logu, cerot, ka paliksi sveiks un vesels.

Māte strauji paliecās uz priekšu, cieši uz mani skatījās un klusi jautāja:

-     Dēls! Tad, lūdzu, pasaki man vienu - kāpēc ļaudis vispār karo?

-   Tāpēc, ka viņi ar to grib kaut ko sasniegt. Kaut kādus noteiktus mērķus.

-    Un sasniedz?

-    Dažreiz - jā. Taču skatoties vēsturiski… Tas nekad nav bijis uz ilgu laiku.

-      Vai šīs idejas un mērķi ir to miljoniem nokauto dvēseļu vērti?

-    Tic ir slimu cilvēku murgi, - es atbildēju. - Kas vēl uz šīs pasaules ir vērtīgāks par tavu, manu, ikviena dzīvību? Kaut kādas zemes robežas? Kaut kāds ģeogrāfisks punkts uz kartes? Valsts? Abstraktas idejas par sociālo taisnīgumu un vispārējo laimi? Revolūcija? Dzimtene? Tauta? Bet ko tas viss mums nozīmē un kāpēc tas mums ir vajadzīgs? Ja mūs brutāli nokauj un beigtus iemet bedrē?

-     Es ļoti ticu Dievam un Viņa taisnīgumam, - māte atzinās, - taču nekādi nespēju saprast, kāpēc, radīdams cilvēku un tam noteikti vēlēdams tikai labu, Viņš tomēr mūsos ir ielicis tik maz prāta un tik daudz slikta un ļauna?

Es pasmaidīju.

-   Jācer, ka vismaz mums ar tevi saprašanas pietiek.

Ari māte beidzot vāji pasmaidīja.

-    Varbūt, dēls, varbūt… Tātad šeit tu negribi palikt?

-    Tā iznāk.

-    Kur tad tu grasies doties?

-    Vēl nezinu. Gan jau laiks rādīs.

-    Kāpēc tu, dēls, man tomēr nepasaki visu, kas ar tevi noticis?

-    Ko es tev vēl neesmu izstāstījis?

-     Pašu svarīgāko! - māte iesaucās. - Ko tu pasāksi ar Ievu Zemīti un jūsu bērnu? Dzīvosi pie viņas uz laukiem? Vedīsi šurp uz Rīgu? Precēsi?

-    Domāju vest uz Rīgu.

-    Vai tā Ieva Zemīte ir laba sieviete?

-   Jā, māt. Atklāti sakot, galvenokārt tieši viņas dēļ es ari atgriezos Latvijā. Ieva ir strādīga, tāda ļoti smukiņa un klusa. Vidēja auguma, slaida, ar gariem matiem zelta krāsā. Un izskatās tik neatvairāmi pievilcīga, ka…

-    Tu viņu mīli?

-    Pat ļoti. Dažreiz man šķiet, ka viņas dēļ es pat varētu nomirt.

-    Lai jūs visi trīs nenomirtu badā, tev vispirms ir jāatrod darbs.

-    To es arī tūlīt mēģināšu dabūt.

-    Tev jāsameklē arī dzīvoklis.

-    Pats par sevi.

-     Pēc tam jārīko kāzas.

Es piekrītoši pamāju.

-    Un tūlīt jānokristī bērns! - māte stingri pateica. - Viesturs nedrīkst augt bez Dieva svētības.

-     Jā, māt, - es tūlīt piekritu. - Tiklīdz mēs būsim iekārtojušies, viss būs kārtībā.

Māte piecēlās un lēnām gāja laukā no istabas. Pie durvīm uz brīdi vēl apstājās un silti pasmaidīja.

-    Es zināju, ka jūs man abi paliksit dzīvi, - viņa negaidīti pateica. - Dievs ir žēlsirdīgs, un es Viņu ļoti lūdzu…

Māte aizgāja, bet es paliku sēžam uz gultas malas un rūgti nodomāju, ka nez vai Dievs tomēr ir tik žēlsirdīgs, kā viņai tas šķiet. Kāpēc tad viņš no varmācīgas nāves nepasargāja mūsu tēvu? Kāpēc nestāvēja klāt Ievas tēvam? Kāpēc ļāva aiziet bojā tiem piecdesmit tūkstošiem strēlnieku, kuri krita Tīrelī, Nāves salā, pie Mazās Juglas, pie Petrogradas, Orlas, Kahovkas, Kazaņas un Perekopa? Kāpēc vispār deva iespēju izvērsties kariem, revolūcijām un cilvēku ļaunumam?

17. nodala

Laiva lēnām slīdēja gar biezi apaugušajiem Ventas krastiem. Siltā upes straume bija tikko pamanāma, augstu debesīs mirdzēja spoža saule, un karstā vasaras diena ceļotājiem solīja jauku un patīkamu atpūtu.

Visi bija izģērbušies peldkostīmos, brūni iedeguši un jutās brīvi un labi. Mārtiņam Krišlaukam priekšā pie airiem sēdēja bijušais cīņu biedrs no Kalpaka bataljonā ietilpstošās Studentu rotas Vilnis Lazda, bet laivas priekšgalā, laiski atlaidušās pret saules stariem, ceļojuma burvībai ļāvās Zenta Sniedze un Rasma Vilde. Abas meitenes bija Mārtiņa kursabiedrenes, ļoti simpātiskas, jautras dabas jaunkundzes, turīgu vecāku vienīgie bērni, un viena no viņām - Rasma Vilde - bija pat Mārtiņā ļoti iemīlējusies. Arī viņš pret meiteni izjuta zināmas simpātijas, vienmēr pret viņu izturējās pasvītroti laipni un labestīgi, lai gan dziļākajā dvēseles būtībā šī jaukā radība viņā tomēr neizraisīja tik spēcīgas jūtas, lai jau varētu runāt par mīlestību vai daudzmaz nopietnākām attiecībām. Viņi bija draugi, un ar to šim brīdim pielika.

Pēc neilga laika Mārtiņš lika laivu piebraukt pie krasta, kur no kreisās puses Ventā ietecēja maza upīte.

-    Tepat jau tā vieta būs, - viņš nosprieda.

Laiva viegli atsitās pret krasta smiltīm, un visi raudzījās uz nelielo līcīti, kas bija izveidojies upju satekā, un diezgan stāvo krastu, kur, it kā sadevušies rokās, auga trīs lieli ozoli.

-     Kas šī ir par vietu? - Rasma painteresējās. - Vai te norisinājušies kādi vēsturiski notikumi?

-    Vēl kādi! - Vilnis iesaucās.

-      Vai kāds makšķernieks noķēris rekordlielu zivi? - Zenta smiedamās prasīja. - Izskatās, ka te varētu būt ne tikai zivis.

-     Tu pati esi zivs! - Vilnis sacīja un pārrāpās laivas malai. - Šeit notika baigākās kaujas.

Krastā izkāpa ari Mārtiņš un abas meitenes. Rasmai bija grūti novērst iekāres pilnu skatienu no brūni icdegušā, staltā un ļoti muskuļainā Mārtiņa auguma, un viņa nožēloja, ka šai brīnišķīgajā ceļojumā pa Ventu Mārtiņš līdzi ir paņēmis arī otru pāri. Nenoliedzami, ceļojums būtu bijis simt reižu skaistāks un romantiskāks, ja viņi šai braucienā būtu devušies divi vien. Divi vien laivā, divi vien krastā, vakarā pie ugunskura, naktī kādā siena šķūnī vai teltī…

-     Tur augšā, mazliet pa labi, atrodas Kalnu muiža, - Mārtiņš parādīja ar roku, kur aiz neliela koku pudura varēja saskatīt vairākas mūra un koka ēkas. - Muiža kādreiz piederējusi baronam Herbertam fon Endelbrehtam. Piektajā gadā to mēģinājuši nosvilināt, taču pilnībā tas nav izdevies. Krievu melnās sotņas kazaki par šo grēka darbu deviņus kaujiniekus pie redzamajiem trim ozoliem nošāvuši, bet viņu galveno vadītāju Emīlu Pīpiņu uz šī paša Ucīša ledus sadūruši ar štikiem un noslīcinājuši āliņģī. Bet deviņpadsmitā gada marta sākumā mēs te pamatīgi sasitām sarkanos. Faktiski tieši no šīs vietas viņi sāka savu atkāpšanos uz Krieviju, bet mēs tā pa īstam - atbrīvot Latviju. Paskatieties! Tur pa kreisi atrodas lielas lauku mājas, saucas "Lejrozes". Krietns latviešu saimnieks tur ņemas. Miķelis Anmanis. Viņa tēvs kādreiz, bijis Endel- brehta zirgupuisis. Bet starp Kalnu muižu un "Lejrožu" mājām, redziet, tai lielajā pļavā, kādreiz atradās siena šķūnis. Sarkanie tur bija ierīkojuši tādu kā lazareti, vai. Un es… - Mārtiņš mazliet apmulsa, tad tomēr sparīgi turpināja: - Es šo lazareti iznīcināju.

Labu laiciņu visi klusēja, tad Zenta painteresējās:

-    Kā tu viņus iznīcināji? Apšāvi?

-    Tas nav svarīgi, - Mārtiņš ātri atteica. - Karā neviens līdzekļus neizvēlas. Kas trāpās pa rokai, tas arī labs.

Rasma kļuva ļoti nopietna, joprojām ar degošām acīm raudzījās uz Mārtiņu, taču neko nebilda. Bet Zenta turpināja izprašņāt:

-    Vai tas bija ļoti svarīgi - viņus piebeigt?

Mārtiņš nicīgi iesmējās.

-    Dumja esi, vai? Kā tad var uzvarēt, ja ne ienaidnieku iznīcinot?

-      Nezinu. - Zenta paraustīja plecus un, pakāpusies augstāk krastā, skatījās, kā netālu pa lielceļu, saceldams nelielus putekļu mākoņus, lēnām aizbrauc kāds zemnieks ar savu pajūgu. - Ordeni par to arī saņēmi?

Mārtiņš nostājās viņai līdzās un ar roku atspiedās pret vienu no ozoliem.

-     Nāvi es saņēmu, - viņš dobjā balsī atbildēja. - Tieši šeit, šai vietā, mani par to gribēja nošaut.

-   Tiešām? - Rasma satraukusies iesaucās. - Kā - nošaut?

-     Pavisam vienkārši. Šautenes stobrs pret krūtīm, blīkšķis, un viss.

-    Kas to gribēja izdarīt?

-    Ne jau mūsējie vai marsieši. Nolādētie sarkanie!

-    Viņi tevi notvēra?!

-    Tā iznāca.

-    Tu nokļuvi viņu gūstā?!

-   Nekādā gūstā es nebiju. Toreiz visas lietas kārtoja ātri. Piecu minūšu ilga nopratināšana, un - dzīvei ardievas!

Rasma nostājās Mārtiņam blakus, ar abām rokām aptvēra viņa platos plecus un apbrīnas pilnām acīm skatījās uz savu iemīļoto.

-    Tu man par to neko neesi stāstījis.

-     Nevajadzēja klāstīt arī šoreiz, - viņš neapmierināts noburkšķēja. - Tas nav maigām sieviešu austiņām paredzēts.

-    Kā tu tomēr paliki dzīvs? Viņi pēdējā brīdī pārdomāja?

-    Neko viņi nepārdomāja! Neesi dzirdējusi par sarkano cietsirdību? Pavēle palika spēkā. Taču mani nošaut lika kādam jaunam zeņķim, vārdā Gunārs Zemītis, kurš acīmredzot vēl ne reizi nebija savu šauteni laidis darbā. Turklāt tur vēl bija dažas nianses…

Mārtiņš saviem draugiem tā arī nepateica, ka viņš Kalnu muižā ir saticis Jāni, kas šeit toreiz bija visu sarkano strēlnieku komandieris, un ka tieši vecākais brālis Gunāram Zemītim bija pavēlējis viņu nošaut. Kad vien varēja, Mārtiņš visur un no visiem slēpa šo milzīgo kauna traipu, bet, kad apstākļi un varas mainījās, neaizmirsa attiecīgām iestādēm par to atgādināt…

-    Kāda toreiz bija sajūta? - Vilnis uzprasīja.

-      Vairāk nekā draņķīga, - Mārtiņš atbildēja, - taču godīgi pateikšu, ka īpaši nobijies nebiju. Vienu brīdi uznāca tāds kā žēlums par nenodzīvoto dzīvi, bet pamatā es viss vārījos no dusmām un naida.

Rasma paliecās uz priekšu un lēni ar baudu Mārtiņu noskūpstīja uz lūpām.

-     Es pat nevaru iedomāties, - viņa čukstēja, - ko es darītu, ja viss būtu noticis savādāk…

-    To pašu, ko tagad, - Mārtiņš iesmējās, - tikai manā vietā būtu kāds cits.

-     Paklau! - Vilnis vērsās pie drauga. - Kā tad tur īsti bija? Vai patiešām viņš nespēja vai negribēja nospiest gaili?

-    Nezinu, - Mārtiņš izvairīgi atteica. - Viņš tikai pateica - bēdz! - un es bēgu. Novēlos no šīs kraujas lejā, pārskrēju pāri aizsalušajam līcītim un upei, 1111 turpat jau bija arī mūsu pozīcijas. Starp citu, toreiz Gunārs Zemītis šais pašās "Lejiožu" mājās dzīvoja.

-      Patiešām? - Rasma iesaucās. - Burvīgi! Saplūksim kaut kādas puķes un iesim viņam pateikties!

-    Viņa pašreiz šeit nav, - Mārtiņš draugus nomierināja. - Esot palicis Krievijā. Toties šais mājās ir…

Mārtiņš strauji aprāvās un ilgi skatījās uz tālumā redzamo ēku. Viņš saviem ceļabiedriem neko nepateica ne tikai par savu pretējās pozīcijās stāvošo brāli, bet arī nebilda ne vārda, ka Gunārs Zemītis Krievijā kļuvis par čekas izmeklētāju un pagalam slavens ar savu īpaši sadistisko nežēlību. Un vēl mazāk Mārtiņš vēlējās viņiem stāstīt par Gunāra māsu Ievu Zemīti…

-    Mēs šeit varam palikt līdz vakaram, - viņš sacīja. - Lai peldētos un sauļotos, te ir pilnīgi ideāla vieta, bet nakti pārlaidīsim "Lejrožu" pirtiņā, klētī vai pašā mājā. Jūs te iekārtojieties, bet es pa to laiku aiziešu un aprunāšos ar mājas saimnieku. Viņš man ir pazīstams, un ceru, ka naktsmājas neliegs.

Rasma pieskrēja pie Mārtiņa, satvēra viņa roku un lūdzoši ieskatījās vīrieša acīs.

-    Mārč! Es iešu tev līdzi!

Mārtiņš lēnām atbrīvoja roku un Rasmu viegli atstūma no sevis.

-    Tu paliksi šeit, - viņš noteiktā balsī sacīja. - Uz turieni došos viens.

Un aizgāja. Rasmai nekas cits neatlika kā vienīgi skumji noskatīties uz aizejošo stalto vīrieti. Priecāties par savu nezināšanu, ka Mārtiņš iet nevis pie vecā mājas saimnieka, bet gan pie viņa jaunās un daiļās kalpones, protams, neiznāca. Nezināšana paliek nezināšana.

18. nodala

Es paredzēju, ka notiks kaut kas slikts. Jau kopš tās dienas, kad Jānis aizbrauca uz Rīgu, mani pārņēma savāds nemiers un bailes. īpaša iemesla tam gan nesaskatīju. Tieši otrādi. Man vajadzēja būt mierīgai un drošai. Brīnums taču bija noticis. Neticamais kļuvis īstenība. Kad toreiz pamodos, atvēru acis un sev blakus pēkšņi ieraudzīju sēdam Jāni, es izturējos tik savādi, ka viņam droši vien bija visai pamatots iemesls nodomāt, ka esmu sajukusi prātā - tik neparasti tas rādījās.

Mans pārsteigums un izbrīns nav beidzies vēl šodien.

Ne tāpēc, ka karavīrs pārnācis mājās no kara.

Ne tāpēc, ka šis karavīrs pārradās tieši manā acupriekšā.

Mani pārsteidza un izbrīnīja tas, kāds dažreiz apbrīnojams un pat neticams spēks piemīt mīlestībai…

Jānis mani varēja viegli aizmirst. Cik tad ilgi mēs sabijām kopā, pirms viņš aizgāja uz Krieviju? Sešas dienas! Mans Dievs! Tās varēja būt arī sešas minūtes! Es nezinu, kas ar mani notika, kad viņam, ilgi nepretojoties, atdevos jau otrajā naktī. Kas tas bija par spēku, kas tik negaidīti ātri izslēdza manu prātu, visu atstājot vienīgi jūtu un instinktu ziņā? Tā taču nebija mīlestība! Ne viņam, ne man. Un tikai daudz vēlāk, kad es kā paviegla muļķe ik nedēļu skrēju pie Annas Kumelītes un Tāļa Vaivaroda kaut ko sīkāk uzzināt par Jāņa Krišlauka likteni Krievijā, kad piedzima Viesturs, kad, daudz nešauboties, spēju atraidīt Miķeļa Anmaņa tik ļoti vilinošo precību piedāvājumu un kad ar milzīgām grūtībām, ilgstoši pārvarot šaubas un spēcīgu vēlēšanos, tomēr piespiedu sevi atteikt arī Mārtiņam, es beidzot sapratu, ka tā ir mīlestība. Mana mīlestība. No kurienes tā atnāca, es nezinu. Kad atnāca, - arī ne. Bet tā manī ir un prom neiet. Tagad es apjaušu, ka mīlestība patiešām ir liels, vilinošs un laikam tā ari nekad bdz galam neizzināms noslēpums. Un kāpēc gan to ari vajadzētu izdibināt?

Lai paliek, kā ir. Cilvēki jau senā pagātnē un droši vien vēl tāltālā nākotnē joprojām šī tik maigā, skaistā un vilinošā noslēpuma priekšā izjutīs bijīgas trīsas un saldkaislas alkas.

Pirms Jāņa es nevienu vīrieti kā mīļāko vēl netiku iepazinusi un ceru, ka man to nekad arī nevajadzēs darīt. Neviens tik un tā nebūs labāks par viņu. Nebūs patīkamāks. Vajag turēties pie viena. Redz, ko Anna Kumelīte stāsta! Viņai jau bijuši vismaz daži simti vīriešu, un, jā, zināmas atšķirības starp viņiem esot, taču ne tik lielas un izšķirošas, lai tikai šo nebelo pārmaiņu dēļ riskētu vai atteiktos no tā, kas tev jau ir. Vienkārši neesot tā vērts. Droši vien. Tāpēc jau ari pati Anna tagad tik izmisīgi meklē to vienīgo… Viņa vēlas precēties, grib bērnu un mierīgu, drošu dzīvi. Ko mums vēl vairāk vajag? Neko! Sabiedrības atzinību, slavu, varu? Par to sapņo tikai nedaudzas. Un ari viņām pirmajā vietā tomēr ir normāla ģimene. Tikai pēc tam, kad daudz kas nepiepildās vai piepildās nepilnīgi, sieviete sevi mēģina apliecināt ari ārpus mājas.

Bet man nav vēlēšanās alkt vēl pēc kā cita. Man ir Jānis, Viesturs, varētu vēl būt meita. Un viss. Un tā nodzīvot savu likteņa atvēlēto laiku. Tāpēc ļoti cerēju, ka Jānim Rīgā paveiksies, viņš drīz atradīs darbu, mājokli un mūs ar Viesturu paņems pie sevis. Tad mēs visi aiziesim pie viņa mātes Marijas, viņš mūs iepazīstinās, un es viņai iepatikšos, un viņa iemīlēs ari savu mazdēlu, un pēc tam mēs apprecēsimies Doma vai kādā cilā baznīcā, tas jau vairs nebūs svarīgi, bet mēs apprecēsimies un dzīvosim ilgi un laimīgi.

Kāpēc gan ne?

Jā, kāpēc gan tā nevarētu būt? Tagad es zinu atbildi - tāpēc, ka mēs diemžēl nemītam uz tukšas planētas. Mēs, gribam vai negribam, tomēr esam starp cilvēkiem, un tas laikam ir vissliktākais, kas katru jaunu dzīvību šai pasaulē sagaida. Tai būs uzreiz jāsatiek…

Tevi - ar tavu naidu un ļaunumu.

Tevi - ar tavu skopumu un patmīlību.

Tevi - ar tavu liekubbu un lišķību.

Tevi - ar taviem maldiem un izlikšanos.

Tevi - ar taviem trakajiem sabiedrības pārveidošanas plāniem.

Tevi - ar kaut kādu tur cilvēces glābšanas misijas apziņu.

Tevi - ar tavu reliģisko neiecietību un fanātismu.

Tevi - ar visu tavu stulbo pobtisko pārliecību.

Tevi - ar tavu nesatricināmo savas taisnības apziņu.

Tevi - ar tavu auksto vienaldzību.

Tevi - ar tavu tieksmi uz vardarbību.

Tevi - ar tavu vēlēšanos atriebties.

Tevi - ar tavu nespēju savaldīt dusmas.

Tevi - ar tavām sīkajām intrigām un kašķēšanos.

Tevi - ar tavu mūžīgo īgnumu un neapmierinātību.

Tevi - ar tavu vēlēšanos kādas idejas vai nieka strīda dēļ nogalināt otru cilvēku.

Tevi - ar tavu gatavību nodot savu laulāto, kaimiņu, draugu vai paša bērnu.

Tevi - ar tavu drausmīgo egoismu.

Tevi - ar tavu nevaldāmo varaskāri.

Tevi - ar tavu nerimtīgo mantkāri.

Tevi - ar tavu seksuālo neapmierinātību un vēlēšanos pazemot otru cilvēku.

Tevi - garā vājo un idiotu!

Tevi - dzērāju un narkomānu!

Tevi - savas miesas tirgotāju!

Tevi - zagli un laupītāju!

Tevi - cilvēku slepkavu!

Un tevi - visu šo zagļu, laupītāju, slepkavu, politisko fanātiķu un nodevēju sodītāju!

Tas vienmēr ir diezgan skumjš skats, kas paveras ikviena jaunpiedzimuša bērna acīm. Ja mēs jau tad spētu saprast, starp kādiem cilvēkiem mums nāksies dzīvot, nez vai kāds vispār dzīvotu.

Mēs ar Jāni neapšaubāmi būtu bijuši laimīgi, ja ne cilvēki, viņu netikumi un viņu dvēseļu netīrumi.

Tāpat kā tajā svētdienas dienā. Savāds nemiers mani māca jau no paša rīta. Par Jāni it kā biju droša, taču tomēr nez kādēļ visu laiku galvā jaucās šaubas ar neticību - ja nu Jānis tai lielajā, svešajā, savā dzimtajā pilsētā Rīgā mani tomēr aizmirst? Ja nu pēkšņi satiek citu sievieti? Ja sastop kādu no savām iepriekšējām mīlestībām? Viņam šeit nepatika. Es to jutu tūlīt pēc viņa sarunas ar saimnieku Anmani. Un vēl viņam gremza, ka es pateicu par Mārtiņa ierašanos un izpausto viņa vēlmi… Ak, Dievs! Ja nu Jānis par to saskaities un darba meklēšana ir tikai parocīgs un ļoti ticams iemesls tikt no manis vaļā? Nekādas likumīgas saites mūs taču netur! Tikai vārdi. Tikai daži vārdi, un kas gan ir daži vārdi un mutisks sobjums pret nepatiku, naidu un iespēju dzīvi aizvadīt bez atbildības un gādības par otru cilvēku!

Ap pulksten divpadsmitiem dienā pie durvīm kāds pieklauvēja. Es satrūkos un pirmajā mirkU nodomāju, ka atgriezies Jānis. Pēc tā gandrīz vai arī izskatījās. Dažus mirkļus vēlāk durvis atvērās, un istabā ienāca mans Jānis. Viņam kājās bija gaiši pelēkas bikses, bet muskuļaino ķermeņa augšdaļu sedza spilgti balts, priekšā neaizpogāts krekls. Es, priecīgi pārsteigta, ar sajūsmu metos Jānim ap kaklu. Un tikai tad, kad manas rokas jau bija pieskārušās viņa ķermenim un lūpas pašas par sevi jau sniedzās pēc skūpsta, es pārsteigumā iekliedzos un bailēs strauji atrāvos. Manā priekšā Jāņa vietā stāvēja viņam tik ļoti līdzīgais brālis Mārtiņš.

Es neteikšu, ka tas man būtu bijis ļoti nepatīkami, taču vīlusies biju bez gala.

-     Paliec! - Mārtiņš asā balsī pavēlēja, satvēra manas rokas un mani pašu cieši pievilka sev klāt. - Ko tu bēdz?

-    Es… - Biju pagalam apmulsusi.

-     Mums taču kā nekā tomēr jāsasveicinās, - Mārtiņš sacīja.

Es klusēju.

-     Sveika, Ieva! - Mārtiņš labsirdīgi pateica. - Es biju noilgojies tevi redzēt.

-    Sveiks… - Es vēl joprojām nebiju tikusi vaļā no savāda sastinguma.

Mārtiņš nolieca galvu zemāk un negaidīti mani noskūpstīja. Es vēl pēdējā brīdī paspēju cieši sakniebt lūpas un viņa skūpstam neatbildēju.

Mārtiņš iesmējās un palaida mani vaļā.

-    Tu joprojām kā pirmklasnicce! - viņš pārmetoši sacīja un istabai pārlaida vērīgu skatienu. Lai arī kāds Mārtiņš būtu bijis pēc dabas un rakstura, izskata ziņā viņš nenoliedzami bija ļoti skaists vīrietis. Viņš man patika. Es nemaz neliedzos. No viņa atlētiskā auguma, balss, acu skatiena, roku un ķermeņa kustībām, tāpat kā no Jāņa, izstaroja kaut kas ārkārtīgi valdzinošs un suģestējošs, mazliet prātu jaucošs spēks un skarba vīrišķība.

-     No kurienes tu vispār te tik pēkšņi uzradies? - es painteresējos.

-    Gribēju tevi patīkami pārsteigt.

-    Bet ja nu iznāca nepatīkami?

-    Gaidīji kādu citu?

-   Jā. Uzminēji.

-     Bet atnācu es, - Mārtiņš smīnēdams sacīja, apsēdās pie galda un aicināja arī mani blakus. - Sēdies nost! Neviens cits vairs nenāks.

Es apsēdos un ar interesi paskatījos uz Jāņa brāli. Kāpēc viņš atkal tādu gaisa gabalu no Rīgas drāzies uz šejieni? Ko viņš grib, ko vēlas, vai viņa nodomi ir tīri vai netīri?

-    Nebaidījies?… - Es vēlreiz mazliet apmulsu. - Tu zināji, ka pašlaik Jāņa tc nav?

-    Protams, ka jā, - Mārtiņš atbildēja.

-    Kā tu to varēji izdibināt?

Mārtiņš iesmējās.

-     Esi aizmirsusi, ka es taču esmu rūdīts karavīrs! Un labprāt gāju izlūkos.

-    Tātad tu vispirms tc visu izspiegoji?

-     Nebija tādas vajadzības. Vienkārši vispirms aprunājos ar veco Anmani.

-    Ar Jāni Rīgā nesatikics?

-    Nebija tas gods.

-     Tātad tu brauci šurp, būdams pārliecināts, ka Jānis joprojām atrodas šeit?

-    Jā.

-    Tu gribēji viņu satikt?

-      Nē, Ieva. - Mārtiņš strauji papurināja galvu. - Es tiecos sastapt vienīgi tevi.

-    Jāņa klātbūtnē? - Es biju patiesi pārsteigta.

-     Un kas tad būtu? - Mārtiņš uzprasīja. - Viņš ir tavs laulātais, vai?

Es klusēju.

-    Viņš tev ir tāds pats vīrietis kā es vai jebkurš cits, - Mārtiņš teica. - Nekas vairāk.

Es ilgi domāju, tad nopietni pateicu:

-    Tā nu vis, Mārtiņ, nav. Jānis ir mana bērna tēvs. Un tā ir milzīga atšķirība starp tevi un jebkuru citu vīrieti.

Mārtiņš domīgs palocīja galvu.

-    Starpība, protams, ir, - Mārtiņš piekrita. Brīdi domīgs klusēja, tad uzprasīja: - Viņš Viesturu atzina par savu bērnu?

-    Jā, - es apbccināju. - Pirms iepazinos ar Jāni, es taču biju vēl neaizskarta… Turklāt Viesturs ir tik uzkrītoši viņam līdzīgs…

-   Kur tad pašreiz mūsu lielais varonis atrodas? - Mārtiņš painteresējās un cieši mani uzlūkoja. Šis skats mani vēlreiz it kā sastindzināja, un pēkšņi nez par ko jutos vainīga.

-    Jānis aizbrauca uz Rīgu meklēt darbu, - es atbildēju.

-    Un ko tu?

-    Neko. Gaidīšu no viņa kādu ziņu.

-   Gaidi vien! - Mārtiņš atkal iesmējās. - Viņš tev nekādu vēsti nedos. Nekādu darbu viņš nedabūs. Esmu gandrīz vai simtprocentīgi pārliecināts, ka viņš tūlīt pat aizies… Jānis tev neko nav stāstījis par Martu Vasarāju?

-    Nē, - es nobālusi pakratīju galvu. - Kas tā tāda?

-     Tā ir viņa līgava, - Mārtiņš paskaidroja. - Septiņpadsmitā gada pavasari Jānis ar viņu oficiāli saderinājās, un šis viņu abpusējais solijums joprojām ir spēkā. Marta ir ļoti skaista, brīnišķīgi jauka sieviete un dzīvo lepnā četristabu dzīvokli pašā Rīgas centrā.

-    Es par to neko nezinu, - ar sausu muti nočukstēju un instinktīvi jutu, ka nupat uzzinātais var sagraut visas manas iepriekšējās cerības un sapņus.

-    Jānis nav muļķis, - Mārtiņš turpināja. - Neaizmirsti, ka viņš ir bijis armijas pavēlnieks un nav radis dzīvot tādos štrunta apstākļos, kādi ir šeit. Viņš noteikti meklēs kaut ko daudz tīkamāku un šo labumu bez šaubām atradīs pie savas Martas. Tādas, lūk, Ieviņ, ir tās lietas. Materiālās intereses un personīgā labklājība vienmēr un visur sadragās jebkuru mīlestību. Jo ikviena mīlestība, kas nebalstās uz droša materiālā pamata, ir nolemta neveiksmei. Tie patiesībā ir tikai tukši vārdi, bet ar vārdiem vien ilgi nedzīvosi. Daudzmaz normālas un laimīgas ģimenes dzīves pastāvēšanai reizē ar skaistiem vārdiem, jūtām un erotu ir vajadzīgi vēl daži citi nosacījumi. Bet ja dzīvo trūkumā, badā, sliktās telpās, jāstrādā zemu atalgots darbs un bērnam nevari dot pieklājīgu izglītību… Ieviņ! Kāda tur mīlestība?! Un kam tāda mīlestība galu galā vajadzīga?

Es zemu noliecu galvu un ilgi klusēju. Jutos gandrīz vai satriekta. Mārtiņš droši vien runāja patiesību. Es pati visu sapratu, bet tas tomēr nebūtu tik svarīgi, katrā ziņā mūsu sliktajam vai pat nožēlojamam materiālajam stāvoklim nevajadzētu kļūt par izšķirošo faktoru mūsu jūtu atsalšanai. Domāju, ka tīrā veidā tas nekad tā arī nenotiek. Visas kādreiz tik ļoti stiprās jūtas un mīlestību parasti izjauc, iznicina, sadragā kāds cits cilvēks…

-     Es Jānim ticu, - klusi pateicu, jo patiešām uz viņu paļāvos.

-    Tas ir labi, - Mārtiņš sacīja. - Cilvēkam ticēt vajag, taču šoreiz tas ir pilnīgi velti! Cik ilgi tu Jāni pazīsti? Dažas nedēļas? Mēnesi? Piedod man par atklātību, bet naktīs, kad divi cilvēki gultā mīlējās, viņiem d/īve vienmēr šķiet daudz krāšņāka, nekā tā ir patiesībā. Tas ir tāpat kā ar dzeramo, letemp vai iemīlies - iznākums ir līdzīgs. Dzīve uzreiz kļūst skaista, pievilcīga, un nekādu problēmu! Bet tieši tad jau īstās un vissarežģītākās tikai sākas!

-     Ko tad man tagad vajadzētu pasākt? - es joprojām runāju čukstus.

-     Tas tev jāizlemj pašai, - Mārtiņš sacīja, paliecās uz priekšu, savu roku uzlika manējai, un mūsu sejas gandrīz vai saskārās. - Es jau tev to teicu agrāk un atkārtoju pašlaik. Jāni aizmirsti! Viņš tevi vedīs no vienas likstas uz. otru, bet es… Ieviņ! Es tev nevaru apsobt, ka savukārt mūsu ceļā tikai laime smaidīs, bet to, ka tev un Viesturam kopā ar mani būs nesalīdzināmi labāka dzīve, tas nu ir pilnīgi droši.

-    Tu to visu runā patiesi? - es pajautāju. - Nemelo?

-     Es pēc tāda neizskatos, - Mārtiņš apgalvoja, un es viņam noticēju. Kāpēc gan lai viņš mani mānītu?

-     Vai tad tu mani… mīli? - es prasīju, lai gan tas jau šķita pilnīgi saprotams. Kā citādi cilvēks tā runātu un visu to vēlētos?

-     Protams, - Mārtiņš atbildēja. - Kopš pirmās dienas, kad tevi ieraudzīju.

Arī tas tā varēja būt. Mums taču abiem ar Jāni tāpat bija kaut kas stipri līdzīgs. Viens mirklis, un abi palikām bez prāta.

-      Ko tu tagad gribi? - es vaicāju un ar nepacietību gaidīju atbildi. Es tai brīdī vēl nezināju, kas pašai īsti prātā. Dažu minūšu laikā nav iespējams atsacīties no cilvēka, ko esi mīlējusi un ar kuru tev saistījās tik daudz cerību un nākotnes vīziju. Es ari nedomāju atteikties, pirms Jānis pats tieši un nepārprotami vispirms nebūs atraidījis mani, pirms abi nebūsim atklāti izrunājušies un visu noskaidrojuši. Taču Mārtiņa negaidīti pateiktais par Jāņa līgavu Martu un par pavisam drošo iespēju, ka Jānis pašlaik Rīgā meklē nevis darbu un dzīvokli, bet atrodas pie šīs skaistās un apburošās būtnes, nenoliedzami, mani ārkārtīgi satrauca, nobiedēja un apmulsināja.

- Ko es gribu? - Mārtiņš pārjautāja un mīļi pasmaidīja. - To, ko manā vietā vēlētos jebkurš cits vīrietis. Es vienkārši tevi, Ieviņ, gribu. Kā sievieti, kā līgavu, kā dzīves tuvāko draugu un savu nākamo bērnu māti. Sākumā mēs varētu dzīvot Grīziņkalnā pie manis, tad sameklētu kaut ko labāku. Jau trešo gadu studēju Universitātes Juridiskajā fakultātē. Pēc nepilniem diviem gadiem varēšu strādāt gan par advokātu, tiesnesi, prokuroru vai ari vēlāk ieņemt jebkuru augsti stāvošu posteni valsts iestādē. Varbūt pat pievērsušos politikai un kļūšu par Saeimas deputātu vai ministru. Viss kas ir iespējams. Tā ka tu, Ieviņ, padomā. Es šeit ar dažiem draugiem esmu atbraucis ar laivu. Pašlaik viņi tur lejā, pie upes līcīša, sauļojas. Anmanis mums šeit atļāva palikt pa nakti. Ja tu izlemsi… Ja izvēle būs man par labu… Uz. nakti savas istabas durvis atstāj vaļā. Neaizslēdz. Es atnākšu, un pakavēsimies divatā.

Mārtiņš piecēlās un izgāja laukā. Es, galīgi apmulsusi, paliku viena, un man līdz vakaram vajadzēja pieņemt visgrūtāko un vissarežģītāko savas dzīves lēmumu.

19. nodala

Viss turpmākais notika tādā kā tumšā, sāpīgā miglā. Mans prāts un apziņa skaidri un nepārprotami sacīja, ka manas dzīves vienīgais vīrietis var būt, ir un būs tikai Jānis Krišlauks, taču zemapziņa un neskaidras nojautas manī kliedza, ka esmu nodota, piemānīta un pamesta.

Viena ar bērnu.

Kalpone.

Maza, piekvēpuši istabiņa.

Smags darbs.

Cik ilgi es varu atteikt? Bet vai, nopietni domājot par sava bērna nākotni, es vispār drīkstu kādam atteikt?!

Es jau sen varēju būt "Lejrožu" saimniece un tc komandēt visas pārējās kalpones un kalpus, pašu saimnieku Anmani ieskaitot.

Ja Mārtiņš agrāk un tagad runāja taisnību, ja viņa nolūki attiecībā pret mani ir tīri un patiesi, es varu būt viņa, nevis Jāņa sieva. Varu dzīvot Rīgā un būt ne mazāk lepna un pievilcīga dāma kā jebkura lielpilsētas kundzīte, par tādu Martu Vasarāju nemaz nerunājot!

Kas man Uek šaubīties?

Kas mani attur?

Varbūt tas, kā es pēc tam spēšu skatīties Jāņa acīs?

Ja būs jāskatās. Bet ja nu tādas izdevības vairs nebūs? Ja mēs viens otru nekad vairs neredzēsim? Viesturs vēl ir mazs, viņš neko nesaprot, taču kaut kad man tomēr viņam būs jāpasaka, kas ir viņa tēvs un kāpēc mēs esam kopā nevis ar viņu, bet gan ar kādu citu.

Galu galā, vai tas ir tik svarīgi? Vai nav daudz nopietnāk, ko jūtu un gribu tieši es? Tā taču ir mana vienīgā dzīve. Vienīgā mana.

Un mana mīlestība. Arī vienīgā.

Vakarā es redzēju, kā mājas pagalmā ienāca bariņš jaunu cilvēku. Tur bija Mārtiņš, vēl viens mazliet vecāks kungs un divas meitenes.

Divas!

Es uzreiz sapratu, ka viena no tām ir Mārtiņa draudzene, taču tai brīdī tas man neko īpašu neizteica. Nu, un tad? Draudzene kā draudzene. Kursabiedrene. Brīvdienā kopā ceļo pa Ventu. Kas tur slikts?

Un vai kas slikts, ja Jānim pirms cik tur gadiem Rīgā ir palikusi saderināta līgava? Vai tas uzreiz nozīmē, ka viņš tagad devies tieši pie viņas?

Es tam neticu!

Es dzirdēju, kā Anmaņa lielajā istabā atbraucēji skaļi sarunājas un smejas, bet, kad sāka tumst, visi apklust un acīmredzot dodas jau gulēt.

Arī es jau biju uzklājusi gultu, nolikusi uz dusu Viesturu, bet pati neizģērbusies sēdēju istabā pie loga un vēros naksnīgajās debesīs, atjauzdama, ka iemirdzas pirmās zvaigznes.

Kāpēc es tomēr vēl negāju gulēt?

Kāpēc neaizslēdzu durvis?

Nezinu.

Vai es patiešām gaidīju atnākam Mārtiņu?

Vai es gribēju, lai viņš šo nakti pavada kopā ar mani?

Arī nezinu.

Nespēju izskaidrot.

Vienā un tai pašā laikā jā un nē. Vēlējos un nevēlējos. Bija iestājies tāds īpatnējs psihiskās krēslas stāvoklis, kad skaidrais prāts tika nomākts ar kaut kādām dziļām un ļoti spēcīgām zemapziņas tieksmēm un neskaidrām vēlēšanām.

Es kaut ko vienkārši gaidīju.

Pēc neilga laika sadzirdēju smagus soļus, durvis atvērās un tūlīt ieraudzīju Mārtiņa siluetu. Viņš dažus brīžus pagaidīja, tad klusi jautāja:

-    Ieva! Tu esi šeit?

-   Jā, - es ar sausu muti atbildēju.

Mārtiņš aizbultēja durvis, nedaudz uzkavējās, līdz acis aprada ar tumsu, tad lēnām pienāca pie manis, aptaustīja, piecēla kājās un sāka glāstīt manu galvu, seju un plecus.

-    Nē, - es čukstēju.

Mārtiņš noliecās un noskūpstīja manu pieri, tad acis, vaigus un lūpas. Tas bija ļoti neparasti.

-    Nē, - es jau teicu mazliet skaļāk.

Pēc tam Mārtiņš, vēl joprojām nebilzdams nevienu zilbi, noliecās, pacēla manas kleitas malu un sāka to vilkt uz augšu.

-    Nē, - es teicu.

Mārtiņš pāri manai galvai pārstiepa kleitu un to aizsvieda prom. Pēc tam viņš atpogāja krūšturi un arī to aizmeta sāņus. Es stāvēju kā sastingusi. Tad viņa roku pirksti satvēra atlikušo drēbes gabalu un lēnām sāka to vilkt uz leju.

-    Nē, - es kā noreibuši teicu.

Pēc tam viņš mani paņēma uz rokām, aiznesa līdz gultai un apguldīja.

-    Nē, - es joprojām kā galīgi stulba atkārtoju.

Es dzirdēju, kā Mārtiņš izģērbjas. Es sapratu, ka man tagad vajadzētu piecelties, sākt kliegt un bēgt prom. Bet es nespēju pakustināt ne mazo pirkstiņu.

Pēc dažiem brīžiem sajutu viņa spēcīgo augumu piekļaujamies manējam. Man no šī smaguma un ārkārtīgi lielā uztraukuma pilnīgi aizrāvās elpa, mazliet atliecu galvu sāņus un, visa jūtami trīcēdama, jau kuro reizi ne visai pārliecinoši pateicu:

-    Nē.

Tad vēl piebildu:

-    Tu to nedrīksti darīt.

Mārtiņš bija ļoti uzbudināts, viņš smagi elpoja, neprātīgi skūpstīja manu seju, lūpas un krūtis un nez kāpēc pateica:

-    Tu to ari nedrīksti darīt…

Bet bija jau par vēlu. Kad viņš iegāja manī, es klusi iekliedzos un pilnībā ļāvos baudai. Es tajās minūtēs nedomāju un ari nespēju prātot, kas notiks pēc tam.

Bija tikai šis burvīgais vājprāta mirklis.

20. nodala

Lai kaut nejauši nesatiktos ar savu brāli Mārtiņu, jau nākamajā dienā pēc ierašanās Rīgā ar mātes starpniecību turpat netālu no mājām Rēveles ielā noīrēju istabeli lielā trīsistabu dzīvoklī, kura īpašniece bija Malvīne Cīrules kundze. Jauna, trīsdesmitgadīga, ārēji mazliet eksaltēta, taču sirdī un dvēselē patiesībā ļoti mīļa un sirsnīga sieviete.

Malvīnes vīrs, tāpat kā es, septiņpadsmitā gada augustā kopā ar 5. Zemgales pulka 12. armiju bija atkāpies uz Petrogradu. Pēdējo ziņu no viņa saņēmusi astoņpadsmitā gada rudenī. No Maskavas. Pēc tam klusums. Tad no mājās pārnākušajiem strēlniekiem Malvīne bija dabūjusi zināt pilnīgi pretējas vēstis. Vieni prata stāstīt, ka Emīls Cīrulis bijis cieši saistīts ar pulkveža Brieža kontrrcvolucionāro darbību un astoņpadsmitā gada pavasarī nošauts Butirku cietumā, taču citi savukārt apgalvoja gluži pretējo - Emīls Cīrulis pats ņemoties pa Maskavas čeku un aizraidot viņsaulē padomju varas ienaidniekus.

Kad mēs jau bijām apninājuši īres noteikumus un cenu, Cīruļa kundze mani laipni uzaicināja savā lielajā viesistabā, apsēdināja pie masīva apaļa galda, kas bija pārklāts ar smalki tamborētu baltu galdautu, uz tā uzlika dažus sudraba traukus ar cukuru, augļiem un cepumiem, uzvārīja tēju, ko ielēja skaistās rozā krāsas Kuzņecova porcelāna tasītēs, un vēl sameklēja kādu veca vīna pudeli.

-    Jūs esat ļoti laipna, - es teicu.

-     Tas ir labi, ka jūs esat atnācis, - Cīniļa kundze sacīja, apsēdās man iepretim un ar mazliet skumjām acīm raudzījās uz mani. - Esmu gandarīta arī par to, ka varēju jums izlīdzēt ar dzīvošanu. Ziniet, visus šos pēdējos gadus es jūtos tik bezgala vientuļa un grūtsirdīga, ka patiesi priecājos, ka šai belajā dzīvoklī man tuvumā būs vēl kāds cilvēks. Vīrietis, kurš vajadzības gadījumā… - Malvīne uz dažiem mirkļiem apklusa, tad turpināja: - Es labi pazīstu jūsu māti. Viņa ir tāda mīļa, laba, izpalīdzīga. Domāju, ka esat tāds pats. Vai viņa jums stāstīja, kā mēs iepazināmies? Nē? Tas bija drausmīgi. Matīsa kapsētā. Savādi, vai ne? Tur cilvēki parasti viens no otra šķiras, bet mēs satikāmies. Vienā un tai pašā dienā un laikā jūsu māte tur glabāja savu uz ielas nošauto vīru, tas ir, jūsu tēvu, bet es bērēju savu ar gripu nomirušo meitiņu Alisi.

-    Izsaku jums visdziļāko līdzjūtību, kundze.

-    Paldies. Bet parasti jau nelaime nenāk viena. Pēc gada nomira mana otrā meita. Tas bija tik netaisni, tik nežēlīgi. Un tieši viņas slimības laikā un it sevišķi pēc tam jūsu māte man ļoti palīdzēja. Bet tā jau mums vajag darīt visiem - lai cits citu atbalstām.

-   Jā, - es klusi piekritu. - Dažreiz tas ir ļoti aizkustinoši.

-    Ja es jūs pareizi sapratu… Jūs neesat precējies?

-    Nē, kundze.

Malvīne Cīnile mazliet uzspēlētā rūpībā man piestūma tuvāk smalkos sudraba šķīvjus ar ēdienu un aicināja nekautrēties, bet dūšīgi ieturēt mielastu. Es tomēr kaut kā izvairījos un jutos neveikb. Jau ļoti sen nebiju bijis tik lielā labiekārtotā dzīvoklī, sajutis tik izsmalcināti laipnu izturēšanos un pusdienojis no tik grezniem traukiem. Tas bija kaut kas sen neredzēts un nepiedzīvots. Tas bija ļoti patīkami. Un vēl prieks, ka tik ātri un par lētu naudu biju sev atradis jumtu virs galvas. Bet tas tikai pagaidām. Kad uz Rīgu atbrauks Ieva un Viesturs, mums būs vajadzīgs dzīvoklis.

Malvīne Cīrule bija pagara auguma, slaida un izskatīga sieviete, proporcionāli veidotais augums ietērpts cieši piegulošā garā tumši sarkana samta kleitā, kuru rotāja starp kuplajām krūtīm zelta ķēdītē iekarināts zelta medaljons. Biezie, tumši brūnie mati galvas mugurpusē bija sakārtoti lielā copē, un viņa man atgādināja pagājušā gadsimta vācu ģimnāzijas matemātikas skolotāju. Tiesa, ļoti simpātisku un tomēr skolotāju.

-    Jūsu māte man teica… Jūs ari esat bijis Krievijā?

-    Tā iznāca.

-    Karojāt vai ari nodarbojāties ar kaut ko citu?

-    Es karoju.

-    Tas ir šausmīgi, vai ne?

-    Jā, kundze. Nekas patīkams tas nav.

-    Ja tas ir tik drausmīgi un necilvēcīgi… Kāpēc cilvēki vispār karo?

-    Nezinu, kundze. To ir grūti izskaidrot.

-    Briesmīgi, kad nomirst bērns.

-    Jā, ari tas.

-    Un kad pazūd tuvs cilvēks.

-   Jā, kundze. Uz šīs pasaules notiek daudz kas tāds, kas mūsu dzīvi dažreiz padara visai smagu.

-    Jūs arī esat zaudējis kādu tuvu cilvēku?

-    Jūs jau zināt. Vācieši tepat uz mūsu ielas nošāva manu tēvu.

-     Es viņu, Krišlauka kungs, redzēju. Tas bija neģēlīgi. Viņi turpat nogalināja vēl divus cilvēkus.

-    Un tikai par to, ka tēvs mājās nācis darba drēbēs.

-     Viņiem pret visiem lieliniekiem, tāpat arī pret strādniekiem, bija liels naids. Bet tie lielinieki jau arī nebija labāki! Tāpat šāva un sodīja citus.

-      Tā bija, - es piekritu. - Tas viss aiz naida, aiz varaskāres, cilvēku neattīstītā prāta dēļ.

-        Piedodiet, Krišlauka kungs, par varbūt netaktisku jautājumu, bet… Kurā pusē jūs atradāties? Jūs aizstāvējāt lieliniekus vai bijāt viņu pretinieks?

-      Lieliniekus gan, kundze, - diezgan droši atbildēju. - Jo, tikai aizstāvot viņus, mums bija izredzes Latviju redzēt izrautu no Krievijas impērijas žņaugiem.

-      Vai jūs neko nezināt?… Vai nekad neesat sastapis cilvēku vārdā Emīls Cīrulis?

-    Kaut kā neatceros.

-      Viņš tolaik vēl te Latvijā bija 5. Zemgales pulka kaprālis.

-    Mums bija daudz kaprāļu, bija daudz Cīruļu, Bērziņu, Kalniņu… Jūs sakāt, Emīls? Nudien, nenāk prātā. Turklāt latvieši bija izkaisīti pa visu Krieviju. Ar Maskavu sākot. Sibīrijā, Tatārijā, Ukrainā, Vidusāzijā. Un Krimā. Turklāt… 5. Zemgales pulku gandrīz vai visu deviņpadsmitā gada vasarā Guļai Poļe stepē apšāva.

-    Emīls Cīrulis ir mans virs, - dzīvokļa saimniece pateica. - Man daži ir teikuši, ka viņu astoņpadsmitā gada rudenī Maskavā esot nošāvuši čekisti.

-    Tas ir ļoti iespējams, kundze.

-    Citi savukārt apgalvo, ka viņš pats esot čekists.

-    Tas arī diemžēl varētu būt.

-     Tādā gadījumā daudz labāk, ja viņš kristu kaujā no lodes?

-     Jā, kundze, - es viņai piekritu. - Man nekāda lielā darīšana ar čekistiem nav iznākusi, taču labāk no viņiem tomēr turēties tālāk.

-    Jūs tagad strādāsit vai mācīsieties?

-    Es strādāšu, kundze.

-   Ja atļauts zināt… Kāda jums profesija?

-    Pašlaik nekāda.

-    Bet agrāk?

-    Biju karavīrs.

-    Jūs esat bez izglītības?

-    Man ir augstākā militārā izglītība. Cara laikā esmu ar izcilību absolvējis Viļņas augstāko kara skolu, taču, tā kā turpmāk vairs nedomāju vai, pareizāk sakot, man vairs nav iespējams turpināt militāro karjeru, tagad, kā saka, esmu palicis ar tukšām rokām.

-      Kāpēc jūs vairs negribat nodarboties ar militārām lietām? Jūs taču ar savu lielo pieredzi un izglītību varētu ieņemt augstu posteni mūsu Kara ministrijā.

-          Droši vien, kundze. Bet es pašlaik izjūtu dziļu riebumu pret ieročiem un karu. Domāju, ka nekad vairs savās rokās nepaņemšu nekādu šaujamo vai duramo. Man pietiek ar to, kas jau ir bijis.

-     Pareizi, Krišlauka kungs, - Malvīne piekrita. - Tagad mums vajadzētu domāt par citām lietām. Kaut vai par cilvēcību un mīlestību.

-    Tas būtu ļoti prātīgi, - arī es apstiprināju savu neviltoto pārliecību.

-    Mājās bieži jūtos tik nomācoši viena, - Malvīne smagi nopūtās. - Ir ļoti labi, ja mums blakus ir vēl kāds cilvēks.

-    Jā, kundze. Katrā ziņā tā ir drošāk.

-     Ja jūs nekur ātri darbu nevarēsit atrast… - Malvīne domīgi teica. - Man tepat netālu, Vārnu un Zvaigžņu ielā, pieder divi pārtikas veikali un skārnis. Neslēpšu, jūs man ļoti patīkat, un es jūs labprāt pieņemtu skārnī par gaļas izcirtēju.

-    Paldies, kundze, taču tas ir ļoti smalks darbs. Tur jābūt krietnām zināšanām.

-    Man pašlaik skārnī ņemas vecais Fricis. Viņš patiešām ir jau gados un grib iet prom. Fricis jūs apmācītu, un pēc dažiem mēnešiem jūs jau varētu strādāt patstāvīgi.

-    Jūsu piedāvājums, kundze, ir ļoti vilinošs, un es par to esmu ļoti pateicīgs. Es par to padomāšu.

-     Padomājiet gan! - Malvīne Cīrule no sirds ieteica un ar roku parādīja uz priekšā stāvošo pudeli. - Bet tagad, lūdzu, ielejiet vīnu! Tas vienmēr tik patīkami nomierina un uzbudina!

Tas bija vecais, labais l'ranču sarkanvīns "Bordo" un, kad es to lēnām lēju lielajās kristāla glāzēs, man pēkšņi šķita, ka tur līst cilvēku asinis…

Tik daudz to redzēts šajā pasaulē.

21. nodala

Par gaļas izcirtēju mazliet sentimentālās un reizē ļoti praktiskās Malvīnes Cīrules skārnī es tomēr nekļuvu.

Varētu teikt, man riebās asiņaina gaļa. Un tur būtu liela taisnība. Bet taisnība būtu arī tā, ka es šo darbu vienkārši nepratu. Tāpēc ar Malvīni sarunājām, ka labāk kļūšu par preču piegādātāju viņas veikaliem.

Nekā sarežģīta tur nebija.

Malvīnei piederēja arī stallis ar diviem zirgiem, no kuriem vienu sauca par Kardinālu. Es gandrīz iesmējos, atcerēdamies, ka mans pēdējais kara laika zirgs bija Marķīzs. Labi un skanīgi vārdi. Lopiņu saimnieki, droši vien paši būdami dižciltīgi un godkārīgi vai arī vienkārši ciniski, pārējo acīs vēlējušies paspīdēt kaut vai ar šo zirgu vārdiem. Marķīzs gan bija jauns, asa rakstura, lepns un ļoti gudrs ēr/.elis, kas pilnībā atbilda sava skanīgā vārda nozīmei, turpretī Kardināls jau vecs un visai lēnīgs darba zirgs, kas praktiski savu mūžu jau nokalpojis.

- Ja manas saimnieciskās lietas arī turpmāk veiksies tikpat labi kā līdz šim, - saimniece teica, - pēc gada es nopirkšu kravas automašīnu, jūs iegūsit šofera tiesības un preces varēsit izvadāt ar mašīnu. Bet pagaidām būs jāiztiek ar veco Kardinālu, un es jums vēl piemaksāšu par viņa apkopšanu un barošanu.

Tas mani apmierināja.

Katru rītu vajadzēja braukt uz Rīgas tirdzniecības ostu, kur no noliktavām un saldētavām saņēmu dažādas preces, kā arī dažreiz, ja zemniekam kaut kas atgadījās un viņi svaigo gaļu neatveda tieši uz skārni, piegādāju vairākus cūku un liellopu kautķermeņus. Pēc pārējiem produktiem, kurus tāpat jau iepriekš bija sarunājusi pati saimniece, es braucu vai nu pie kāda uzpircēja, vai uz kooperatīvās akciju sabiedrības "Turība" noliktavām.

Alga man bija pieklājīga, ar to es pilnīgi varēju iztikt un vēl atlicināt nebaltām dienām. Arī istaba un tās iekārtojums bija labs, un arī pati saimniece pret mani vienmēr izturējās laipni, varētu teikt, pat mīļi, un bieži prasīja dažādus padomus par veikalu un izdevīgākām preču sagādes lietām.

Varētu teikt - dzīve iekārtota, un tagad beidzot uz Rīgu varētu aicināt arī Ievu un Viesturu, bet… Tik vienkārši tas tomēr nerādījās. Dzīvokļa saimniece Malvīne Cīnile jau pirmajā dienā uzstādīja stingru noteikumu:

- Istaba paredzēta vienīgi jums, un jūs šeit apmeklēt varēs vienīgi kāds draugs, nevis draudzene…

Iznāca, ka būs jāmeklē cits dzīvoklis. Bet pašreizējā situācijā man ārkārtīgi svarīgs bija darbs. Saimniece diezgan atklāti pateica - tiklīdz es šādu vai citādu iemeslu dēļ atteikšos no īres, viņa savukārt būšot spiesta ar mani pārtraukt arī darba attiecības.

Radās apburtais loks, kurā ar katru dienu arvien jaušamāk tika doti mājieni, ka būtu jau pienācis laiks savstarpējos sakarus stiprināt pavisam citā - daudz pievilcīgākā un patīkamākā veidā…

Neslēpšu - es par to ilgi domāju. Kāpēc gan neizmantot tik vienreizēji labu izdevību? Kāpēc pašam neizrādīt pienācīgu aktivitāti un pamatīgi nesagrozīt galvu jau tā tik stipri iekarsušajai un vientuļajai atraitnei? Kāpēc nepateikt - es tevi mīlu! Vai tad tas ir tik grūti? Vai tas daudz maksā? Kāpēc neapprecēt šo jauko un praktisko dāmu un nekļūt par visa šī lielā dzīvokļa, triju veikalu, staļļa un divu ziigu īpašnieku? Kāpēc ne?!

Es nezinu, kas ir mīlestība. Vai tā ir vistiešākā cilvēku idiotisma, vai ari mūsu visaugstākā garīguma izpausme? Kas tas ir, kad mēs pēkšņi skaidri apzināmies, ka nekādiem materiāliem vai sociāliem labumiem mūsu dzīvē nav vairs nekādas nozīmes un vajadzības?

Ir vajadzīgs tikai viens cilvēks. Tieši viņš un neviens cits. Bet vai tieši šī vēlēšanās un atteikšanās no visa pārejā, ko varētu dot dzīve un citi cilvēki, ari nav mūsu vājprāta visspilgtākā izpausme?

Vismaz tas nav gudri. Tas nekādā ziņā nav arī racionāli.

Tātad mīlestība ir kaut kas iracionāls? Nedabisks? Un vai tādas šai gadījumā nav arī mūsu jūtas, domas un vēlēšanās?

Un kam vispār šī mīlestība ir vajadzīga, kādos nolūkos un kādiem mērķiem tā kādreiz jau pirms miljons gadiem ir ielikta mūsu gēnos, nervu šūnās un dziļas apziņas un zemapziņas vēl neizpētītos kambaros, ja cilvēce sevi bioloģiski var turpināt gluži labi arī bez tās?

22. nodala

9

Svētdienas rītā skaļi noskaldīja Svētā Pāvila baznīcas dobjais zvans, un daudzi Griziņkabia iedzīvotāji steidzās uz dievkalpojumu. Es, ticot liktenim, nevis Dievam, ilgi novārtjos pa gultu, tad sakopos, ātri paēdu Clniļa kundzes pagatavotās vieglās brokastis, sirsnīgi pateicos, vēl mazliet parunājos par dzīvi un veikala lietām, tad izgāju no mājokļa uz ielas un kājām lēnām devos uz pilsētas centru.

Tāpat vien, bezmērķīgi pastaigājoties. Šodien to dēvētu par vēlēšanos nedaudz relaksēties, taču toreiz es par tik smalkām lietām nedomāju. Vienkārši gāju uz pilsētas centru un prātoju, kāda tomēr īstenībā milzīga, neatskārstama debesu dāvana būtu cilvēka dzīve, ja vien… Ja vien… Ja vien tajā pārāk bieži negadītos kaut kas tāds, kas mums sāpīgi liedz pilnībā izjust šo pasakaino dzīvības smaržu - mūsu esamību.

Tagad es zinu, kāpēc tas notiek. Mūsu garīgās un materiālās iespējas gandrīz vai vienmēr izrādās daudz vājākas par mūsu iecerētajiem mērķiem un sapņiem.Tātad turies pie mazākā, pie iespējamā! Vēlies tikai reālo vai, kā uzskata budisti, vislabāk nevēbes neko! Esi pieticīgs! Apmierinies ar to, kas tev ir, un tu būsi laimīgs!

Droši vien tas ir prātīgs padoms. Taču dažreiz tomēr tik ļoti gribas pieskarties zvaigznēm! Gribas sapņot un ziedošā ābeļdārzā noskūpstīt sievieti. Un vienkārši gribas to bezgala īso laika mirkli, kas atvēlēts mūsu dzīvošanai, aizpildīt tomēr ar kaut ko svarīgu un pilnīgu. Ļaužu lielākais vairums nez kāpēc tic un ir pat absolūti pārliecināts, ka vissvarīgākais un pilnīgākais uz šis pasaules ir mīlestība.

Varbūt. Vismaz ari es tam ticēju.

Gāju caur operas apstādījumiem un jau no tālienes ieraudzīju nākam pretim kādu slaida auguma sievieti. Uzreiz nevarēju saprast, kāpēc viņai tūdaļ pievērsu pastiprinātu uzmanību, taču pilnīgi instinktīvi nedaudz sarāvos, kļuvu uzmanīgs un jutu, kā spēcīgā satraukumā saspringst mani nervi.

Viņa bija ģērbusies gaiši zilā angļu kostīmā ar spilgti baltu blūzīti zem tā, kājās smalkas zīda zeķes un augstpapēžu kurpes, bet galvu sedza tādas pašas zilas krāsas cepure ar platām malām.

Būtne izskatījās nepārspējami eleganta.

Es strauji paātrināju gaitu un nespēju novērst no viņas skatienu. Arī sieviete, mani ieraudzījusi, gandrīz, vai apstājās, redzami apmulsa un lēnām pienāca klāt.

-     Vai tas patiešām būtu?… - viņa patiesā pārsteigumā čukstēja. - Tas esi tu, Jāni?

Un tikai tad es viņu beidzot pazinu. Tā bija mana pirmā īstā un nopietnā mīlestība, mana kādreiz oficiāli saderinātā bgava Marta Vasarāja! Manas dzīves īsais rozā sapnis.

-    Sveika, Marta! - es smaidīdams teicu. - Priecājos tevi redzēt.

Marta sveicienam lēni pasniedza plānā zila zīda cimdā tērptu roku.

-    Jāni… Tu patiesi esi dzīvs?!

-    Kā redzi, Marta.

-    Un tu esi atgriezies?… Un dzīvo Rīgā?

-    Jā, - es atbildēju.

-    Turpat, kur agrāk? Pie mātes?

-    Nē. Es īrēju mēbelētu istabu netālu no mūsu mājām.

-     Ak, mīļo stundiņ! Un es to nezināju! Vai jau sen pārradies?

-    Nē, pirms neilga laika.

-    Tas ir brīnišķīgi, Jāni! Es dzirdēju, ka tu esot Harkovā gājis bojā no tīfa.

-        Daudz jau arī netrūka. Taču karavīram tā kā nepieklātos nāve slimnīcas gultā.

-    Vai obligāti jāmirst ierakumā vai kaujas laukā?

-    Obbgāti tas, protams, nav, taču tomēr labāk, ja tevi nonāvē lode, nevis kaut kāda tur neredzama baktērija.

-    Es patiesi priecājos, ka tevi nav pievārējis ne viens, ne otrs, - Marta sacīja, smaidīja, un es jutu, ka viņas prieks patiešām ir neviltots.

-      Varbūt iesim pie Oto Švarca? - viga ierosināja. - Pasēdēsim pie kafijas tases un parunāsim par dzīvi! Katram no mums taču otram ir tik daudz ko stāstīt!

Es pakratīju galvu.

-   Labāk pasēdēsim tepat uz soliņa operas apstādījumos, - uzaicināju. - Te ir svaigs gaiss un vispār… Man ne sevišķi patīk izsmalcinātā Rīgas kafejnīcu publika.

-     Kas tai vainas? - Marta izbrīnā sarauca pieri. - Pie Oto iegriežas ne tikai augstāko aprindu dāmas, kuras tu kā revolucionārs varbūt gribētu arī ignorēt, bet tur savu vīna glāzi vai kafijas tasi tukšo arī gandrīz vai visa Rīgas inteliģence! Mākslinieki, aktieri, žurnālisti, dzejnieki… Viņi tev arī nevēlami?

-    Nekādā ziņā, - es atbildēju. - Un tu man patīc, taču labāk tomēr apsēdīsimies tepat.

Marta bija ar mieru. Mēs apsēdāmies iepretim vācieša Pogta veidotajai latviešu Māras skulptūrai, uz baseina malas tupēja vairāki bērni un baloži, un mums garām nesteidzoties gāja svētdienīgi ģērbušies cilvēki, un pa Aleksandra bulvāri, skaļi klaudzot, aizbrauca pārpildīts tramvajs, un, neprātīgi smaržojot, ziedēja visas pilsētas liepas, un kaut ko kliedza sīks avīžu zēns, un iepretim Pētera Pirmā pieminekļa vietai apstājās divi kara invalīdi, un viens no viņiem, tai virzienā ar kruķi rādīdams, kaut ko dedzīgi stāstīja otram, un turpat netālu no mums, apsēdušies kanāla malā, skūpstījās jauns pārītis, un operas priekšā cienīgs staigāja gara auguma policists, un pie Kolonādes kioska bija izveidojusies neliela cilvēku rinda pēc saldējuma, un pa kanāla brūngani melno ūdeni lēnām brauca zaļa laiva ar jautri dziedošiem studentiem, un visi apkārtējie apstādījumu krūmi bija pilni ar čiepstošiem putniem, un kā uzgleznotās spilgti zilās debesīs mirdzēja balta saule, un man blakus, mīļi smaidot, sēdēja skaista un eleganta dāma, kuru es atcerējos kā bieži sarkstošu un mulstošu, mazliet neveiklu un ļoti vienkāršu meiteni, kas kādreiz strādāja kādas nelielas tirdzniecības firmas kantori, un atcerējos, ka mēs bijām samīlējušies, ka abi slepus skūpstījāmies gan Grīziņkalna krūmos, gan viņas mājas kāpņu telpā un ka mēs beidzot, izmantojot Martas vecāku prombūtni, kā neprātīgi bkāmies gultā, ka viņa pēc tam mazliet paraudāja un sacīja: joprojām esot kauns. Bet tas ātri pārgāja. Jau pēc nedēļas mēs abi mierīgi varējām pa istabu un gultu dzīvoties pilnīgi kaili, un Marta ar katru reizi kļuva arvien atraisītāka un kaislīgāka… Un tad, kā jau tas parasts, sekoja mūžīgās mīlestības zvērests, solījumi un sapņi, un lēmums turpmāko mūža ceļu tikpat skaisti un jautri nosoļot kopā.

Labi vai slikti, bet nekas skaists un jautrs mums nav sanācis. Mēs abi savus zvērestus esam lauzuši, solījumi palikuši nepiepildīti, un ceļi šķīrušies.

-    Tu ilgi biji prom, - Marta sacīja.

-    Jā, - es domīgs piekritu. - Dažreiz šķiet, ka savu mūžu esmu jau nodzīvojis. Tik daudz kas ir bijis.

-        Man Mārtiņš stāstīja… Jūs deviņpadsmitā gada pavasarī esot nejauši satikušies?

-    Tā iznāca. Patiešām nejauši.

-    Kāpēc tu toreiz, ja biji Rīgā, neatnāci pie manis?

-      Es deviņpadsmitā gada ziemā Rīgā neuzturējos un neko nezinu, kā te Stučka ar savu valdību vandīja. Februāra pēdējā nedēļā tieši no Maskavas ierados savā pulkā pie Skrundas un tūlīt iesaistījos kaujas darbībā.

-    Kāpēc tu pēc tam negribēji palikt Latvijā?

-    Tas viss ir pārāk sarežģīti.

-     Šeit taču tava Dzimtene, vecāki, brālis un, galu galā, šeit atrados arī es… Tas tev neko nenozīmēja?

-     Ļoti daudz, taču tas tomēr nebija viss, ko es šai dzīvē toreiz vēlējos.

-      Tu esi kļuvis daudz vīrišķīgāks, - Marta pateica.

-    Mazliet ari vecāks.

-        Protams. Kurš no mums pa šiem gadiem ir tapis jaunāks?

-    Tie bija drūmi gadi, - Marta klusi sacīja. - Baigi.

-     Dzirdēju, ka tev tomēr ir gājis visai labi, - es, Martai acīs skatīdamies, teicu. - Kad vācieši ienāca Rīgā, tu esot sagājusies ar kādu augsti stāvošu okupācijas varas pārstāvi. Tā bija?

-     Bija gan, - Marta, zemu nobekusi galvu, nebedzās.

-   Tu mani par to nosodi?

-    Nenāk ne prātā.

-          Un pareizi! Tu aizklaiņojis prom, es neko par tevi nezinu, ar plaušu karsoni negaidīti nomirst māte, tēvu vācieši arestē, darba nav… Es atrodos uz bada un izmisuma robežas. Tev mani ir jāsaprot.

-    Es saprotu, Marta, un neko tev nepārmetu.

-    Toreiz man kāda paziņa ieteica aiziet uz pilsētas kara komandantūru pie personas, kas atbildēja par vietējo cilvēku arestiem un viņu nodošanu kara tribunālam. Šo viru sauca Ēriks fon Rotenburgs. Es gāju glābt savu tēvu.

-    Izglābi?

-    Jā. Bet pats vari iedomāties, par kādu cenu…

-     Piedod, Marta, bet, man šķiet, tā cena tev tik pārāk augsta nav iznākusi. Tu taču ar to frici kopā paliki gandri/, vai divus gadus. Šaubos, vai viņš to no tevis prasīja. Tu acīmredzot par šo soli izšķiries pati.

-    Pati, jā, pati, Jāni, - Marta ātri sacīja. - bet tas izglāba manam tēvam dzīvību un varbūt izpestīja arī mani pašu.

-   Tas ir jauki, - es, nedaudz rūgti smaidot, teicu. - Būtu drausmīgi žēl, ja uz šīs pasaules vairs nebūtu tik skaistas un patīkamas sievietes.

-     Nevajag ironizēt, - Marta nopietna palūdza. - Tev mani vajadzētu pažēlot.

-     Spriežot pēc tavas ārienes… tev pārāk slikti neiet. Ko tu tagad dari?

-    Patiešām nevaru sūdzēties, - Marta piekrita, - taču ne izskats, ne apģērbs vēl neliecina par cilvēka dvēseli.

-    Kas tagad nav kārtībā?

Marta labu laiciņu klusēja, tad nesteidzoties turpināja:

-      Kad vāciešiem nācās atstāt Rīgu, Ēriks fon Rotenburgs mani līdzi neņēma. Es viņam neko arī nepārmetu. Viņš pret mani bija labs un daudz ko deva. Man pat palika viņa lielais četristabu dzīvoklis tepat, Rīgas centrā, Vaļņu ielā. Pēc tam bija vēl divi vīrieši, bet tie neko daudz manu dzīvi neietekmēja. Tagad ir trešais. Ļoti nopietns un turīgs cilvēks. Ne "īsti latvietis, ne krievs. Iespējams, ka žīds. Runā arī vāciski, poliski un nedaudz pat spāniski. Vispār - vienreizējs vīrietis! Ņemas Ārējās tirdzniecības departamentā un, šķiet, atbild par visu mūsu valsts eksportu. Viņš grib mani precēt.

-    Tad neesi muļķe un dari to! - es atkal, rūgti pasmaidot, sacīju. - Tik vienreizēji vīrieši katru dienu vis negadās. Labākie ir apkauti karā.

Marta paliecās uz priekšu un savu zili cimdoto roku viegli uzlika uz manējās.

-    Bet tu esi palicis, - viņa teica. - Tu neesi nokauts.

-    Man ir velnišķīgi paveicies. Pat neticami.

Un tad Marta pateica to, ko es vismazāk gaidīju.

-   Jāni… Bet tu?… Tu mani vairs negribi?

Es mazliet apmulsu un pirmajā mirklī nemaz nezināju, ko atbildēt.

-    Bet ko tad tavs bagātais poliglots? - es vaicāju. - Kur tu viņu liksi?

-    Nekur! - Marta iesmējās. - Kur viņš man jāliek, ja tu atkal vari būt mans? Tu vari?

-    Nē, Marta, neiznāks.

-     Kāpēc? - Marta bija redzami vīlusies. - Nevari vai nevēbes?

-    Lai paliek, Marta! - es teicu. - Viss ir pagājis.

-   Tu mani vairs nemīli?

-    Nē.

-    Es tev vairs nepatīku?

-     Tu man liecies pat ļoti simpātiska. Tu, Marta, esi neticami pārvērtusies. Tu labi izskaties. Tu esi kļuvusi ne tikai vienreizēji glīta un kārdinoša sieviete, bet pārtapusi arī elegantā dāmā. Bet tas man pašlaik neko vairs nenozīmē.

-    Tev ir kāda cita?

-   Jā.

-    Esi precējies?

-    Nē.

-   Tad es tevi tomēr pamēģināšu pavest. Es neko nespēju aizmirst. Vari mani uzskatīt par ļoti vieglprātīgu sievišķi, taču es tevi nekad neesmu pārstājusi mīlēt.

-    Nevajag, Marta! Tu par mani pat nedomāji.

-    Toties tagad to dani! Uziesim pie manis augšā! Es tev izrādīšu dzīvokli, uzvārīšu kafiju, mājās ir dažas pudeles vīna un liķieris. Kāpēc mēs vismaz šodien nevaram visu aizmirst un kaut uz dažām stundām atgriezties mūsu skaistajā pagātnē?

-    Tas nav iespējams.

-     Ir! Šodien aizmirsti savu sievieti, es aizmirsīšu savu vīrieti, un mēs atkal būsim tādi, kādi reiz bijām.

-    Tas nav iespējams, - es spītīgi atkārtoju. - Laiks un mēs paši esam visu izjaukuši.

-     Varbūt, ka tas nemaz nav slikti. Mums ir radusies iespēja visu atkal sākt no gala.

Es paliecos uz priekšu un Martu noskūpstīju. Tā viegli viegli. Kā brālis māsu. Bez jebkādas kaisles un dedzības.

-     Tu esi brīnišķīga! - es klusi teicu. - Un man patiesi žēl… Es zinu, ka pašlaik laižu garām kādu skaistu un varbūt pat nozīmīgu savas dzīves bridi, bet… Es nevani, Marta. Ja es to izdarītu, tad kādam cilvēkam sagādātu lielas sāpes. Es vismaz tā uzskatītu.

-     Bet tu tā nedomā! - Marta iesaucās. - Vai tev tagad nenesas prāts uz manu pusi?

-    Kāpēc tu neej pie sava lieltirgotāja?

-      Viņš pašlaik neatrodas Rīgā. Viņš ir Francijā. To varbūt ir grūti izskaidrot, bet, līdzko tevi atkal ieraudzīju… Sajūtu tevi blakus… Iekšā viss griežas un… Patiesībā, ja tu neesi karā savainots un kļuvis nespējīgs, tev vajadzēja pie sevis aicināt mani… Bet es aicinu tevi! Nāc, Jāni! Kāpēc mums vismaz šo dienu nenodzīvot skaisti? Turklāt mēs taču vēl joprojām oficiāli skaitāmies līgava un līgavainis…

Martas nināšana, izturēšanās un viņas saldkaislais lūgums šo dienu pavadīt viņas dzīvokli un gultā mani īpaši nepārsteidza, it sevišķi vēl tāpēc, ka skaidri atcerējos, cik viņa agrāk bija viegli uzbudināma un ar kādu gandrīz vai mežonīgu kaisli vienmēr sākās un beidzās mūsu mīlas naktis. Es sapratu, ka viņu šai mirklī vairāk vada tīri fizioloģiska vajadzība pēc vīrieša, nevis kaut kādas tur romantiskas pagātnes atmiņas, dziļas jūtas vai mīlestība. Bet tad jau var. Tad var ļoti daudz ko, gluži tāpat, kad šīs jūtas un mīlestība ir. Taču es viņai klusi un mierīgi atteicu. Man nebija kauns to darīt. Es apjēdzu, ka viņas acīs kļūstu liels muļķis un mazvērtīgs vīrietis, taču neko nevarēju aizmirst un nekādi nespēju Martai piedot, ka tai laikā, kad es karoju, salu un mirku ierakumu dubļos, kad jebkura diena, stunda un pat minūte varēja būt pēdējā manā dzīvē, viņa ir gulējusi ar kādu mūsu Dzimtenes iekarotāju, ar nīsto vācieti, turklāt vēl ar tādu cilvēku, no kura gribas vai palikšanas bija atkarīga daudzu arestēto latviešu dzīvība vai nāve.

- Varbūt kādreiz citreiz, Marta, - es novilku, piecēlos un nesteidzoties gāju prom.

23. nodala

i

Tas nolika apmēram divas nedēļas vēlāk. Pēc darba dienas beigām, stallī nolicis zirgu, devos uz mājām. Kāpņu telpā pie durvīm mani gaidīja divi melnos uzvalkos ģērbušies vidēja auguma vīri, kuri tūlīt stādījās priekšā kā Apsardzības ministrijas pārstāvji.

-     Ko jūs vēlaties? - es, nedaudz satraukts, uzprasīju. Ja šie ļaudis būtu no slepenpolicijas vai kādas citas pilsoņu uzraudzības iestādes, tas mani sevišķi nepārsteigtu, taču no Apsardzības ministrijas… Viss šķita mazliet savādi.

-     Ar jums vēlas runāt kāda augsti stāvoša Apsardzības ministrijas amatpersona, - viens no viņiem man paskaidroja.

-    Par ko lieši viņš vēlas spriedelēt, nezināt?

-    Nē.

-   Vai man tas ir obligāti jādara?

-    Tā ir brīva griba, taču jūsu pašu interesēs tomēr būtu labāk aiziet un ar šo personu izninālies.

-    Tie ir draudi?

-     Nekādā gadījumā! Taču visā nopietnībā tomēr ieteicam tur ierasties. Kā nekā tas ir kara resors, un jūs pats kā bijusī militārpersona labi zināt, ka ar to nekādu joku nav.

-   Jūs vēlaties, lai es dodos tūlīt kopā ar jums?

-    Tas būtu vislabāk, Krišlauka kungs.

Es dzīvoklī nemaz neiegāju. Lejā uz ielas apmēram piecdesmit melru attālumā no mājas atradās melna automašīna, un jau pēc piecpadsmit minūtēm kopā ar pavadoņiem uzkāpu Apsardzības ministrijas trešajā stāvā.

Nokļuvu kāda liela kabineta uzgaidāmajā telpā. Paši aizgāja, toties kabineta priekštelpā mani jau sagaidīja jauns virsnieks. Viņš mani rūpīgi nopētīja, tad aicināja nākt tālāk.

Aiz liela rakstāmgalda sēdēja civiltērpā ģērbies drukns vīrietis, rūpīgi saķemmētiem matiem, pensneju uz acīm, melnām ūsām, nedaudz ironisku smīnu uz lūpām un ciešu, ļoti vērīgu skatienu, kas ik pa brīdim karsti apdedzināja manu seju un stāvu. Es viņu nepazinu, un viņš man nez kāpēc ļoti nepatika.

-   Vai Jānis Krišlauks? - viņš jautāja.

-   Jā, - apliecināju.

-     Lūdzu, sēdieties! - viņš laipni uzaicināja un ar roku parādīja uz lielu, ar melnu ādu apvilktu krēslu. Es paklausīju un gaidīju, kas notiks tālāk. Vispirms viņš piedāvāja papirosu. Atteicos. Ievēroju, ka viņam uz labās rokas vidējā pirksta atrodas masīvs zelta gredzens ar iegravētu ornamentu. Pēc tam nedaudz paninājām par laika apstākļiem (diena bija ļoti karsta un saulaina), par Grīziņkalnu, jo pirms kara viņš pats tur esot dzīvojis. Tad uzreiz bez jebkādas pārejas uzprasīja:

-    Kāpēc, Krišlauk, jūs esat atgriezies Latvijā?

Pirms tam par to jau bija interesējušies daudzi cilvēki, tā ka šis jautājums mani īpaši nepārsteidza. Taču šoreiz, par to interesējās oficiālas valsts iestādes augsti stāvošs ierēdnis, un tas bija daudz nopietnāk nekā tad, kad to jautāja vecais Anmanis, mans brālis vai dzīvokļa saimniece.

-    Vai atļauts zināt, ar ko man tas gods nināt? - pavaicāju.

-    Manam vārdam vai uzvārdam nav nekādas nozīmes, - druknais vīrietis, vēsi smīnēdams, atbildēja un laiski aizsmēķēja garu papirosu. - Varu vienīgi pateikt, ka pašlaik atrodaties Latvijas armijas pretizlūkošanas nodaļā.

-    Ļoti patīkami, - es klusi nomurmināju, lai gan nekas patīkams, domājams, te negaidīja.

-   Tātad ar kādiem nolūkiem jūs esat atgriezies Latvijā? - Tagad jautājums jau bija uzdots daudz asākā tonī nekā pirmīt.

-          Nolūki ir pavisam vienkārši, - es diezgan mierīgs atbildēju. - Latvijā pārradās lielākā strēlnieku daļa un es - kopā ar viņiem. Tas bija galvenais iemesls - vēlējos dzīvot Latvijā.

-    Bet karot gribējāt Krievijā?

-    Jā, kungs. Karot mēs gribējām Krievijā.

-    Kā tad veicās?

-    Kā nu kuro reizi. Bet vispār… Liela strēlnieku daļa palika tur, Ukrainas stepēs. Pilnībā tika iznīcināti latviešu strēlnieku divīzijas 4., 5. un 6. pulks. Slikti veicās arī pie Kazaņas un Sibīrijā.

-    Kur gāja labi?

-     Visur citur, kur mūs sūtīja. It sevišķi pie Orlas un Kromiem. Tāpat Kahovkas placdarmā, Vidusāzijā un Krimā.

-    Jūs esat bijuši drausmīgi nežēlīgi. Tas ir tiesa?

-    Es vispirms teiktu, ka mēs visur un vienmēr bijām disciplinēti un drošsirdīgi un tikai pēc tarn… Jā, bijām arī nežēlīgi, taču vienādā mērā ar mūsu pretinieku. Bet to, ko krievu baltgvardu virsnieki darīja ar gūstā nokļuvušajiem latviešiem… Jums jau to vajadzētu zināt.

-      Paldies! Es patiešām to jau zinu. Un tomēr… Jūs varbūt varētu paskaidrot, kāpēc tik daudz latviešu salaulājušies tieši ar čeku?

-     To nu gan man nesaprast! Acīmredzot kaut kas šos cilvēkus uz to ir pamudinājis. Kāpēc arī šeit, Latvijā, kāds strādā slepenpolicijā un pretizlūkošanā?

-     Tc ir mūsu Dzimtene, un visi cilvēki šajās instancēs kalpo Latvijas valsts interesēm. Kā vārdā ņemas latvieši pa Krieviju?

-    Nezinu, - es paraustīju plecus.

-    Kā vārdā jūs karojāt Krievijā? Arī nav skaidrs?

-    Ir, - es atbildēju. - Mēs lieliniekiem gribējām palīdzēt sagraut Krievijas monarhiju un tās impēriju. Līd/. ar to no tās izraut Latviju. Tas arī viss.

-       Tad, kad jūs pa īstam sākāt karot Krievijā, tur monarhija jau vairs nepastāvēja. Bija nodibināta demokrātiska Krievijas republika. Bet boļševiki ar jūsu palīdzību… Vai jūs patiešām esat pārliecināts, ka diktatūra ir labāka par demokrātiju?

-    Nē, tā es nedomāju.

-    Jūs ticat, ka viņi strādniekiem var uzcelt paradīzi?

-    Es par to stipri šaubos.

-      Ko jūs sakāt par sarkano teroru gan agrāk deviņpadsmitajā gadā Latvijā, gan tagad Krievijā?

-    Terors ir kaut kas atbaidošs pats par sevi. No visiem viedokļiem tas ir absolūti amorāls un necilvēcīgs. Parasti vienas puses vardarbība tūlīt izraisa tādu pašu otras puses pretrīcību. Un tā cilvēki bezjēdzīgi cits citu slīcina asinīs. Taču atļaušos piebilst, ka latviešu strēlnieki nekādās terora akcijās nepiedalījās. Mēs apzinīgi karojām, cik nu godīgi tas vispār karā ir iespējams.

-    Taču čekā latvieši raujas joprojām.

-    Tā esmu dzirdējis.

Vīrietis aiz melnā rakstāmgalda indīgi pasmīnēja.

-     Nezinu, vai tas ir tieši mūsu tautiešu nopelns, taču čeka ņemas labi, it sevišķi tas secināms par viņu pretizlūkošanu.

-Iespējams, - es klusi piekritu.

Ūsainais vīrietis ilgi klusēja, tad negaidīti pateica:

-    Mums ir ienākušas ziņas, ka arī jūs esat saistīts ar čeku. Vai, pareizāk sakot, jūs esat slīpēts čekas aģents un Latvijā iesūtīts aktīvai spiegošanai par labu Padomju Krievijai.

Es nobālēju. Lai nu ko, bet to es nebiju gaidījis! Pārāk drausmīgs tāds apvainojums, bet ne tikai. Es tūlīt sapratu visas šīs lietas nopietnību. Viņi mani tūlīt apvainos spiegošanā, arestēs un nošaus. Šaubos, vai šejienes entuziasti ir daudz žēlsirdīgāki par saviem kolēģiem Lubjankā…

-     Kas jums to ir teicis? - es naivi iesaucos. Bet, atkal redzēdams viņa indīgo smīnu, aprāvos. Tad turpināju: - Jums ir kādi pierādījumi?

Vīrietis lēni nospieda izsmēķēto papirosu un smaidīdams izmeta:

-     Mīļo Krišlauk! Kādi mums vēl vajadzīgi pierādījumi! Jūs taču esat pieredzējis karavīrs un smalki zināt, kā šādas lietas tiek kārtotas. Mēs jūs arestēsim, apsūdzēsim spiegošanā, uzradīsics liecinieki, kuri tūlīt apzvērēs, ka esat šeit uzradies, lai visu izspiegotu, pēc tam tiesa un nāvessods.

-    Jūs patiešām tā darīsit? - es ar sausu muti pavaicāju. Biju jau aizmirsis, kad pēdējo reizi esmu atradies tik stulbā un kritiskā situācijā.

-     Ļoti iespējams, - vīrietis aiz galda labpatikā sacīja.

-   Taču jūs no šīs kļūmīgās situācijas viegli varat izkļūt sveikā.

-    Kādā veidā? - es prasīju, jo patiešām skaidri zināju, ka viņi ar mani var darīt visu, ko vien kāro.

-    Mēs ticam, ka jūs šeit nav atsūtījusi čeka vai kāda cita lielinieku organizācija, - vīrietis teica, skaļi nokrekšķinājās un tiecās pēc nākamā papirosa. - Mēs par jums jau esam ievākuši visu pieejamo informāciju un zinām, kur dzīvojat, kur strādājat, ar kādiem cilvēkiem satiekaties… Mums skaidri gan jūsu politiskie, gan reliģiskie uzskati, un vispār… Latvija jums ir dārga?

-   Jā. Vai tad citādi es būtu atgriezies un par to cīnījies?

-     Krišlauk! Jūs atgriezāties sievietes dēļ, - vīrietis atgādināja un ar baudu aizsmēķēja papirosu.

Es klusēju. Tad pēc neilga laika piebildu:

-    Ne tikai.

-     Jūs esat cilvēks ar augstāko militāro izglītību, - viņš turpināja. - Ļoti pieredzējis karavīrs. Labi pārzināt sarkanās armijas struktūras, personīgi pazīstat daudzus tās augstākos komandierus, Vācieti, Eidemani, Lapiņu, Kalniņu un Fabriciusu ieskaitot. Droši vien arī Tuhačevskis, Frunzc un Blihers jums pieejami. Ja jūs būtu ar mieru… Ja jūs patiešām gribētu kalpot Latvijai un tās priekšā kaut daļēji izpirkt savu vainu… Jums jāatgriežas Krievijā un jādarbojas Latvijas labā. Un ticiet, Krišlauka kungs, tas jums drīz atmaksāsies gan morālā, gan arī materiālā ziņā.

-    Jūs man piedāvājat… kļūt par spiegu?

-   Jūs mums… Tas ir, gan Latvijas valsts politiskajai, gan militārajai vadībai varētu sniegt ļoti vērtīgu informāciju par Krievijas pašreizējiem nodomiem attiecībā pret mūsu valsti.

-   Ja es pat būtu ar mieru to darīt, - es sacīju, - Krievijā legāb ierasties nevaru. Tur viņi mani uzskata par nodevēju. Par pārbēdzēju pie buržujiem.

-   To var diezgan viegli nokārtot, - vīrietis atkal smaidīja.

-      Kā jau es pirmīt teicu, mēs jūs apsūdzam spiegošanā

Krievijas labā, arestējam, notiesājam uz nāvi un pēe tam ar dažiem citiem lielinieku garā noskaņotiem cilvēkiem apmainām pret Maskavas arestētajiem Latvijas patriotiem. Un jūs kā buržuāziskās varas sodīts cilvēks pie sarkanajiem ātri varēsit sākt jaunu karjeru, taču tagad jau patiešām Latvijas valsts labā.

-      Pateicos, kungs, par uzticību, - es stipri apmulsis teicu, - taču tas nav man piemērots.

-    Vai ņemties kā smagajam lūrmanim ir labāk?

-     Labāk vai sliktāk, bet… Kad es toreiz Krimā nolēmu atgriezties Latvijā, es sev devu zvērestu nekad vairs neņemt rokās ieroci, nekad vairs nekarot, nekad vairs neiesaistīties nekādās mibtārās struktūrās. Es tagad ienīstu visu, kas saistās ar karu, ar vardarbību, ar cilvēku iznīcināšanu. Ari spiegošana vai, ja jums tā patīk labāk, izlūkošana vistiešākā veidā pieder militārajai jomai. Un jūs pats pārstāvat kara ministriju. Tā ka kungs…

-    Ja es pareizi esmu sapratis… jūs atsakāties…

-    Jā. Neesmu pārprasts. Es neko tādu darīt nevēlos.

-    Vai jūs, Krišlauk, apjēdzat, kādam riskam sevi pakļaujat?

-    Godājamais kungs… Es sava mūža lielāko daļu katru dienu ar kaut ko esmu riskējis, tā ka… Nevajag mani baidīt. Ja jums šķiet, ka Krišlauks šeit, Latvijā, nevēlama persona… Jums ir vara, un acīmredzot jūs daudz ko varat uzsākt, taču es ļoti gribētu, lai jūs šo spēlīti aizvadītu godīgi. Nevajag mani apvainot ne spiegošanā, ne valsts apvērsuma gatavošanā. Es gribu vienkārši un klusi nodzīvot savu atlikušo mūžu. Vai tas ir daudz prasīts no Dieva, valsts un tās varas?

Vīrietis atkal labu laiku klusēja, un smīns beidzot pazuda no tā sejas. Tad viņš piecēlās, apgāja apkārt masīvajam rākstāmgaldam un nostājās manā priekšā.

-    Labi, Krišlauk, - viņš nopietni sacīja. - Ar varu es jūs nespiedīšu darīt to, ko jūs pats negribat, it sevišķi tik svarīgā nozarē kā armijas pretizlūkošana. Taču jūs palaižat garām vienreizēju izdevību sākt spožu kaijeru, kļūt par Latvijas armijas augsta ranga virsnieku un ar savu lielo pieredzi un zmāšanām kalpot Dzimtenei.

-     Paldies, - es klusi, bet noteikti teicu. - Man pietiek. Es vairs negribu kalpot nevienam un nekam.

Tā mēs toreiz šķīrāmies, un, lai cik man vēlāk grūti gāja, es tomēr šo atsacīšanos nenožēloju. Dzīve nenoliedzami būtu kļuvusi daudz interesantāka, dēku un piedzīvojumu pilna, taču tā man droši būtu beigusies 1937. gadā, kad Padomju Savienībā arestēja un šāva visus latviešus pēc kārtas. Es vismaz nodzīvoju vēl trīsdesmit septiņus gadus, un, lai gan tagad, kad skaitos jau miris, tam vairs nav īpašas nozīmes, dažreiz ir patīkami apzināties, ka es neesmu bijis nelietis, nekad nevienu neesmu nodevis un savu garo mūžu līdz astoņdesmit gadu vecumam tiku aizvadījis maksimāli godīgi. Un arī ne vairāk. Tavam godīgumam un cilvēcībai kaut kāda nozīme ir vienīgi tajā brīdi, kad tu dzīvo un kad no tavas esamības ir atkarīgi arī citu cilvēku likteņi.

Bet tagad… Tagad ir miers un neko vairs nevajag.

24. nodala

-    Jāni!

-    Ieva!

-    Kur tu mani esi atvedis?

-    Tā ir Rīga, mīļā. Latvijas galvaspilsēta.

-    To es zinu!

-    Patīk?

-    Tā šķiet milzīgi liela.

-    Nekas, pieradīsi.

-    Nez vai, Jāni…

-    Gan jau.

-    Man lauki tomēr tuvāki.

-    Pierodi pie pārmaiņām.

-    Man ir bail.

-    No kā?!

-    No cilvēkiem!

-    No visiem jau nav jābaidās. Varbūt vienīgi no dažiem.

-    Tu arī no kāda bīsties?

-    Nē, Ieviņ. Vairs ne no viena.

-    No sava brāļa Mārtiņa ari ne?

-   Ari no viņa ne.

-    Tev nav bail, ka viņš varētu tev mani atņemt?

-    Vai tad tas ir iespējams?

-    Vai tad nav?

-    Es nezinu, Ieva. Tas ir atkarīgs no tevis.

-    Ne tikai. Tik daudz ko izšķir tu pats.

-    Es tev šķietu slikts?

-   Tu esi labs, taču ar to varbūt ne vienmēr pietiek.

-    Tu jau sāc svārstīties?

-    Mazliet.

-    Kāpēc?

-    Es to tā nevaru pateikt. Vienkārši šaubos.

-    Vai Mārtiņš atkal bija pie tevis aizbraucis?

-   Jā.

-    Un ko darīja?

-    Neko.

-    Jauca tev galvu?

-    Viņš teica, ka mani mīlot.

-    Un tu tam noticēji?

-    Viņš apgalvoja, ka tev te, Rīgā, esot saderināta bgava. Un nosauca pat vārdā - Marta Vasarāja. Un patiesībā tu esot devies pie viņas. Vai tie bija meli?

-      Pa pusei. Es neaizbraucu pie Martas Vasarājas. Es Rīgā sameklēju darbu un dzīvokli. Mums, Ieva. Mums abiem un Viesturam.

-    Taču tāda Marta tomēr ir? Šeit? Šajā pilsētā?

-   Jā, ir, bet kas mums no tā?

-    Viņa patiešām ir tava līgava?

-    Bija mana līgava.

-    Tu viņu mīlēji?

-   Jā.

-    Un mīli vēl tagad?

-    Tagad es mīlu tevi.

-   Tas ir tik vienkārši?

-     Jā. Mīlestība ir visvienkāršākais, kas vispār uz šīs pasaules un starp cilvēkiem pastāv.

-    Manuprāt, tieši vissarežģītākais.

-     Šos sarežģījumus mēs parasti radām vai izdomājam paši. Piemēram, kā pašreiz tu. Bet pati mīlestība savā būtībā vienmēr ir vienkārša, skaista un tīra.

-    Jāni…

-    Neko vairs nerunā! Sēžamies tramvajā un braucam!

-    Man tomēr tev kaut kas ir jāpasaka…

-    Vēlāk! Tagad es tev parādīšu Iļģuciemu!

-    Tas ir kaut kur uz laukiem?

-    Gandrīz.

-     Ko mēs tur darīsim?

-    Dzīvosim.

-    Kā - dzīvosim?

-      Es tur kādā nelielā divstāvu mājā noīrēju divistabu dzīvokli. Tev tur patiks. Mājai apkārt ir liels dārzs, turpat sākas arī mežs. Netālu ir divas upes un lielās Spilves pļavas. Tieši iepretim namam iet govju ceļš uz ganībām. Netālu ir pat Buļļu iela. Tu ne mirkli nejutīsies kā lielpilsētā, tur patiesībā ir lauki.

-    Tu rakstīji, ka strādājot un dzīvojot Grīziņkalnā.

-       Darbs tur paliek, taču tagad mitināsimies Iļģu- ciemā.

-    Darbs vairs nebūs pa rokai?

-    Patiešām tālu. Toties tev Iļģucicmā klāsies labi.

-    Tu patiešām mani mīli?

-     Kā es tev to lai vēl pierādu?

-    Nevajag.

-       Mīlestība, Ieviņ, nekad nav jāpierāda. Vienkārši ir jāmīl, un to otrs cilvēks vienmēr sajutīs un sapratīs.

-    Vai tevi neuztrauc, ka mani mīl arī Mārtiņš?

-    Nē, Ieviņ.

-    Kāpēc?

-    Mārtiņš nav spējīgs mīlēt.

-    Tu par to esi pārliecināts?

-    Ja viņš tev kaut ko ir arī stāstījis par savām jūtām, tad to viņš tīši un apzinīgi ir darījis tikai tāpēc, lai mums visu izjauktu. Tev to vajadzēja saprast uzreiz.

-    Bet es neapjēdzu.

-    Ļoti slikti.

-       Bet ja nu patiešām? Ja viņš patiešām ir runājis patiesību?

-    Nu, un tad? Tas tev šķiet svarīgi?

-    Tomēr.

-    Daudz nozīmīgāk pat par to, ko tev saku es?

-     Nē, Jāni, nē, un tomēr… Ja nu tu mani atstāj tās Martas dēļ?

-       Es tevi nekad nepametīšu, bet to pierādīt varu, vienmēr ar tevi kopā paliekot. Vai ar to tev pietiks?

-    Pietiks, Jāni. Tu nevienam mani neatdod, labi?

-    Nevienam, Ieva. Mēs esam kopā uz mūžu.

Tic bija skaisti vārdi, Ieva atcerējās. Kā vēlāk izrādījās, arī patiesi vārdi. Bet ko man toreiz tie līdzēja? Neko! Es tik un tā Jānim nenoticēju, ka viņam Marta vairs neko nenozīmē 1111 ka viņš ar to nesatiekas. Tas bija stulbi. Ar prātu es sapratu, ka diez vai tas tā īstenībā arī ir, jo Jānim nebija nekāda redzama iemesla mani mānīt.

Es sevi ilgi šaustīju. Patiesībā es sevi plosīju visu mūžu. Es to nespēju izskaidrot. Ne toreiz, ne tagad. Jānis man palika u/reiz. Viņš savā strēlnieka formā izskatījās stalts un skaists, bet viņam piemita vēl kaut kas tāds, ko ar vārdiem nekad neesmu spējusi izstāstīt. Spilgti izteikta vīrišķība? Protams. Saudzīgs skaudrums? Protams. Pieklājība? Mīļums? Gudra, inteliģenta cilvēka runa? Jā, arī tas. Taču visvairāk mani valdzināja viņa skumjās acis. Un viņa mīlestība. Viņa vēlēšanās atgriezties. Atgriezties tieši pie manis. Patiešām. Kādi gan vēl man būtu vajadzīgi citi pierādījumi?

Es nezinu. Es sevi nesapratu un nepazinu. Bet ar mani kaut kas notika. Kaut kas ļoti strauji norisa ar manu miesu un dvēseli. Es sāku mosties. Es ātri pārtapu sievietē. Kad Jānis mani pirmo reizi ieraudzīja "Lejrožu" pagalmā pie akas, es vēl biju gaužām jauna. Kad viņš jau nākamajā vakarā ienāca manā istabā un palika pa nakti… Kad es viņam bez liekas pierunāšanas to atļāvu… Kad viņš mani ieguva un kad es viņam pat bez jebkādas uztēlotas pretošanās atdevos, man bija tikai nepilni astoņpadsmit gadi. Bet es jau to alku! Es tiecos pie viņa tieši kā pie vīrieša!

Man viņš toreiz nebija vajadzīgs ne kā maizes pelnītājs, ne kā aizstāvis vai vieglākas dzīves nodrošinātājs. Nē! Es viņu gribēju kā savu cerēto. Kā savu vīrieti. Kā savu mīlestību. Varbūt tas bija slikti. Varbūt nepareizi, bet tieši tā es toreiz to visu izjutu un sapratu. Un tad, kad Jānis atgriezās no kara un mēs kopā bijām jau katru nakti… Es ar katru aizejošo dienu, ar katru kopā aizvadīto nakti kļuvu pieredzējušāka un sievišķīgāka. Jānis mani ļoti ātri gluži vai no jauna radīja, kas man pēkšņi ļāva sevī i/just un iepazīt daudz ko tādu, līdz tam man pilnīgi svešu un neparastu.

Es iekšēji kļuvu it kā daudz stiprāka, pašpaļāvīgāka un pilnīgi skaidri sapratu, ko nozīmē sievietes spēks, kaut arī vīrieši sauc to par sievietes vājumu.

Varbūt manā mūžā nekas tā arī nebūtu mainījies. Mēs ar Jāni vienmēr dzīvotu kopā, viens otru mīlētu un būtu uzticīgi, ja ne brālis Mārtiņš… Es nezinu, kas ar mani notika, un to nesaprotu vēl tagad. Mārtiņš bija tik neatvairāmi līdzīgs Jānim… Tikpat skaists un vīrišķīgs. Tikpat skarbs un gudrs. Katrā ziņā viņš prata pārliecināt. Ikviens viņa skūpsts un roku pieskāriens mani burtiski apdedzināja. Un es Mārtiņu mīlēju tikpat stipri kā Jāni.

Tā bija manas dzīves belākā nelaime. Es to zinu. Man nevajadzēja ne tādai būt, ne tā darīt. Man skaidroja, ka tas esot ļoti amorāli un varbūt pat patoloģiski, bet… Kā es varēju būt cita, ja daba mani bija radījusi tieši tādu, kāda es arī biju? Kas var droši apgalvot, ka tas patiešām bija nepareizi? Ka ir jāmīl tikai vienreiz un tikai viens? Bet to taču neregulē un nekad nenosaka mūsu prāts! To visu izkārto un pavēl mūsu jūtas, instinkti, vēlmes, organisma fizioloģiskās prasības un droši vien vēl kaut kas tāds, par ko mums pagaidām nav ne mazākā priekšstata.

Kāpēc mīlestība cilvēku savstarpējās attiecībās izraisa tik daudz pretrunu, naida un traģisma? Kāpēc?! Ja mūsu savstarpējos sakaros, attieksmē vienam pret otru visu regulētu vienīgi prāts un aprēķins, mūsu dzīve un šī pasaule neno- bedzami būtu daudz mierīgāka, nosacīti godīgāka, praktiskāka un daudz laimīgāka. Bet daba, radot mūsu kailo miesu, tajā nez kāpēc ir iebkusi arī jūtas, dvēseli un gandrīz vai nepārvaramu tieksmi mīlēt. Mīlēt tieši neprātīgi un skaisti, tā mūsu dzīvi darot krāsaināku, pilnīgāku un daudz jēdzīgāku. Un, protams, arī traģiskāku.

Neko nevar iegūt, kaut ko pirms tam vai pēc tam nezaudējot. Bet iegūt gribas. Baudīt gribas. Būt laimīgiem gribas. Un ļoti dzīvot gribas.

Mīlestībā traģika rodas vienīgi tāpēc, ka mēs esam pārlieku egoistiski, vienmēr viens grib vairāk nekā otrs. Un otrs tiecas sev paturēt to, ko ir jau dabūjis.

Es ilgi mocījos, vai pateikt Jānim, kas ar mani un Mārtiņu notika, kad tas uz "Lejrozēm" bija atbraucis ar laivu, vai ne? Vai atklāt, ka viņš pie manis palika pa nakti? Kā lai es to Jānim izskaidroju? Bet vai vispār tas vajadzīgs? Acīmredzot gan. Taču es sapratu ari to, ar ko tas man var beigties. Es taču to droši vien tik un tā nespētu noslēpt. Mārtiņš ar Jāni ir naidā. Un Mārtiņš, lai Jānim kā solīts sariebtu, noteikti agrāk vai vēlāk to viņam visu izklāstītu.

Mēs jau kādu nedēļu uzturējāmies jaunajā Iļģuciema dzīvoklī, un kādu vakaru, Viesturu nolikuši gulēt, abi sēdējām istabā pie galda un lasījām pēdējo "Jaunāko Ziņu" numuru. Pēkšņi uzdūros kādam tekstam:

"Vakar Rīgā, Ģertrūdes ielas 64. nama 8. dzīvoklī notikusi liela traģēdija. Kāds greizsirdīgs vīrs, Oskars Biezais, ar bisi nošāvis savu jaunāko brāb Viktoru Biezo un smagi ievainojis divdesmitčetrgadīgo sievu Mirdzu, apvainodams viņu mtīmos sakaros ar savu brāli. Oskaram ar Mirdzu ir divi mazgadīgi bērni, par kuriem tagad rūpēsies vecmāmiņa. Policija Oskaru Biezo ir arestējusi, bet Mirdza aizvesta uz Rīgas pilsētas 1. slimnīcu, kur viņai nekavējoties veikta ķirurģiska operācija. Kā stāsta ārsti, jaunajai sievietei dzīvības briesmas nedraud. Policija sākusi izmeklēšanu."

Nolikusi avīzes lapu sāņus, es ilgi skatījos uz Jāni. Viņš sēdēja krēslā, mazliet sabecies uz priekšu, un viņš man ļoti patika. Es nezinu, kas manā prātā toreiz, nostrādāja - vai tā bija nožēla par izdarīto, vai tas vienkārši bija atklāts izaicinājums, vai arī mūsu mīlestības pārbaude, bet es pēkšņi nolēmu Jānim visu pateikt. Vai nu, vai nu…

- Jāni… - es klusi sāku.

Jānis atrāva skatienu no avīzes un paskatījās uz mani.

-   Jā?

-     Vai tu mani varētu… nogalināt? - es gandrīz čukstus jautāju.

Jāņa acīs pavīdēja liels izbrīns.

-    Kāpēc?

-     Es tev neprasu, kāpēc. Es gribu zināt, vai tu varētu mani?…

-    Beidz muļķoties!- Jānis atmeta ar roku.

-    Tomēr pasaki! - es neatlaidos.

-    Nē, - Jānis pateica.

-    Arī tad, ja tev tam būtu visai pamatots iemesls?

-    Nav absolūti nekāda iemesla vai attaisnojuma neviena cilvēka vardarbīgai nāvei, - Jānis stingrā balsī atbildēja.

-    Bet tu esi karojis, - es iebildu. - Šāvis un galinājis.

-    Tas bija pavisam kas cits, - Jānis sacīja, un viņa acis atkal kļuva skumjas. - Tas bija karš - stulbs un bezjēdzīgs. Tieši tāpēc es jau arī vairs nekaroju. Ienīstu jebkuru uniformu un ieročus.

-    Bet… Jāni… Ja tev būtu iemesls?

-     Es jau teicu - kāpēc tev par to vajag tik muļķīgi interesēties?

-    Tas nav muļķīgi, - es spītīgi apgalvoju.

-    Kas tad tas ir?

-    Tas ir ļoti nopietni…

-    Ieva! -Jānis kļuva manāmi skarbāks. - Ko tu gribi man pateikt?

Es kādu laiciņu klusēju, tad, nodomājusi - būs, kas būs, - klāju vaļā. Es nebaidījos, ka viņš varētu mani nogalināt. Es biju pārliecināta, ka viņš mani vai nu tūlīt aizdzīs atpakaļ uz laukiem, vai arī… piedos. Vai arī ies un nožmiegs Mārtiņu. Bet es jau vairs nespēju klusēt. Vai tā bija manas vainas apziņa, kas tik spēcīgi spieda Jānim atklāt patiesību? Lai gan ar prātu nekādu lielo vainu nemaz nejutu. Es taču Mārtiņu mīlēju… tikai kaut kā savādāk un klusāk nekā Jāni.

-     Otrajā dienā, kad tu aizbrauci uz. Rīgu… Pavisam negaidīti "Lejrozēs" uzradās Mārtiņš…

Jānis saspringa un asi uz mani paskatījās.

-    Kā - uzradās?

-     Viņš ar saviem draugiem bija braucis pa Ventu ar laivu.

-    Nu, un tad?

-    Viņi piestāja upes līci un nāca pie Anmaņa sarunāt naktsmājas.

-    Sarunāja?

-    Jā.

-    Kur tad gulēja? Siena šķūnī, kūtsaugšā, klētī vai mājā?

-   Anmanis viņus visus izvietoja savās istabās, bet Mārtiņš…

Es redzēju, kā Jānis nodreb, un viņa skatiens kļuva

caururbjošs.

-    Mārtiņš atnāca pie tevis?

Es klusēju. Pēkšņi nespēju vairs pateikt ne vārda.

-    Runā! - Jānis skaļi uzkliedza.

-    Jā…

-    Viņš pie tevis palika pa nakti?!

-    Jā…

-    Un tu viņam to atļāvi?

Es klusēju.

-    Tu nepretojies? Nevienu nesauci palīgā?

Es joprojām klusēju. Man pēkšņi kļuva kauns.

Jānis lēnām piecēlās, ilgi nosodoši skatījās uz mani, tad klusēdams apgāja apkārt galdam un nostājās tieši iepretim. Ar roku nedaudz atlieca man galvu atpakaļ, un es uzreiz nodomāju, ka viņš mani vai nu tūlīt sitīs, vai arī sāks žņaugt. Bet nē. Viņš, drausmīgi auksti skatīdamies tieši man • acīs, klusi vaicāja:

-    Kāpēc?

Es ilgi riju siekalas, līdz beidzot tikko sadzirdami izdabūju pāri lūpām:

-     Viņš apgalvoja, ka tu nekad vairs pie manis neatgriezīsies, ka tu esot devies pie savas līgavas Martas, ka viņš mani mīlot, ka man sagādāšot skaistu un nodrošinātu dzīvi…

-    Un tu viņam noticēji?!

-      Viņš runāja ļoti pārliecinoši. Bez tam… Tu taču patiešām no manis arī aizgāji.

-    Tu labi zināji, kurp es aizgāju!

-     Kāpēc man tūlīt vajadzēja simtprocentīgi noticēt tev, bet ne drusciņu - Mārtiņam?

-    Ticēt varbūt tu ari varēji, taču tu nedrīkstēji… Ieva! Tu nedrīkstēji ar viņu gulēt! Tu varēji tāpat kā kādreiz Anna Kumelīte ielaisties ar visiem ciema puišiem, ar veselu strēlnieku vadu, bet tev nebija tiesību, Ieva, saproti, nebija tiesību to darit ar Mārtiņu! Ar jebkuru citu, tikai ne ar viņu!

-    Es pati nesaprotu, kas ar mani tobrīd notika…

-   Tas ir ļoti slikti, Ieva. Pavisam slikti, ka tu spēji tik viegli… Bet tādas jūs jau esat visas. Kas sola vairāk, tam arī piederat.

-      Piedod, Jāni! Bet… Es taču patiesībā nemaz vēl neesmu tava sieva…

-    Kas tad tu esi?

-     Es esmu tava bērna māte, tava mīļākā… Principā vēl brīva sieviete. Mūs nesaista ne baznīca, ne dzimtsarakstu birojā noslēgts laulības bgums.

-     Mūs vienoja dotais vārds, - Jānis driimā balsī pateica un atlaida manu galvu. - Es biju pārliecināts, ka starp mums valda mīlestība, un tai nekādi līgumi nav vajadzīgi.

Jānis lēnām atgāja no manis tālāk, ilgi klusēja un tad nesteidzoties aizgāja Udz durvīm, tur apstājās un it kā mierīgā balsī pateica dažus drausmīgus vārdus, kuri vēlāk ietekmēja visu manu turpmāko mūžu:

-    Ieva… Man ir ļoti žēl, ka tu tā esi rīkojusies, bet dzīve ir dzīve, un cilvēks ir cilvēks. Katrā ziņā es esmu redzējis daudz ko sliktāku, tā ka… Varbūt es tevi arī turpmāk mīlēšu. Varbūt turpināšu dzīvot kopā ar tevi. Taču… Tu nekad nekļūsi mana sieva. Nekad, Ieva Zemīte!

Jānis aizvēra durvis un nakti pavadīja Viestura istabā. Bet es tā arī nekustīgi pabku sēžam pie galda, un no rīta man šķila, ka esmu jau mirusi.

25. nodala

>

Mīlestība ir tikpat neizprotama kā pats cilvēks. Varbūt vēl neizdibināmāka par atoma kodolu, dzīvo šūnu, vilku gau- dojumu uz Mēnesi un gaismu, kas līdz mums atnāk no Visuma bezgalības.

Kāpēc tas viss ir un pastāv?

Es simtiem reižu esmu redzējis, kā mirst cilvēks. Esmu skatījis viņu acīs gan šausmas, gan nogurušu mieru. Esmu dzirdējis aizejošo cilvēku lāstus un sirdi žņaudzošus lūgumus pēc palīdzības. Taču ne ar ko līdzēt nespējis. Tas ir nolemts - cilvēkam ar lodi galvā vai sirdī ir jāmirst.

Tāpat cilvēks savdabīgi mirst, ja viņu smagi ievaino mīlestība. Dažreiz gadās, ka tu pats sevi vari izārstēt. Jā. Tu pats vari sevi izglābt. Taču nekad vairs nebūsi tāds, kāds biji agrāk. Rētas, ko tavā dvēselē, galvā un sirdī atstāj nodota mīlestība, sāp daudz briesmīgāk nekā kaujas laikā iestrēgušās lodes vai granātas šķembas.

Rētas nekad nesadzīst, lai gan bieži tās nemaz neliedz tev atkal būt laimīgam. Taču šīs sāpes un rūgtums paliek vienmēr. Bet varbūt tieši tas arī ir īstais mūsu dzīves saldums? Jo nav taču laikam neviena cilvēka, kas šā vai citādi nebūtu nodevis savu tuvāko draugu, nebūtu melojis un grēkojis.

Mīlestība mūs bieži dara augstsirdīgus un vienmēr lūdz sevi attaisnot. Un mēs to darām. Patiešām. Ja jau mēs ar vieglu sirdi varam izskaidrot miljoniem cilvēku slepkavības kaut kādas tur idejas vai valsts interešu vārdā, tad kāpēc gan nevaram piedot un attaisnot mūsu pašu vai otra cilvēka mīlestības iznīcināšanu?

Tas taču ir tik vienkārši.

"Es mīlu!" - un lai top man piedots.

Jā! Kāpēc gan ne?

Mīli! Tu jau nejūti manas sāpes.

Tu neredzi otru raudam.

Vienīgi debesis.

Vakarā saceļas vējš, debesīs kā uz protesta mītiņu savelkas biezi un melni mākoņi, uzliesmo zibeņi, nogrand pērkons, un no debesīm līst asaras.

Par tevi, par mani, par mums visiem.

Tur raud ar mūsu rokām nokautie cilvēki. Tur raud ar mūsu prātu nodotie. Ar mūsu gribu pieviltie. Tie, kurus esam izdzinuši no mājām. Tie, kurus neesam pieņēmuši. Tie, kurus neesam mīlējuši.

Tās ir asaras, ko raud visi šīs pasaules nelaimīgie.

Bet mazs un kails bērniņš mājas pagalmā pagriež seju pret debesīm un lietu un skaļi smejas.

Viņš vēl ir laimīgs.

26. nodala

Teikšu atklāti - es toreiz jutos diezgan draņķīgi. Galva bija smaga, un dvēselē sajutu smeldzošu tukšumu. Līņāja sīks atvasaras lietus, no kokiem negribot lēnām krita pirmās nodzeltējušās lapas, kaut kur māju pagalmos dusmīgi rēja suņi, un virs galvas, skaļi sakliegdamies, aizlidoja dzērvju bars.

Dzīvē atkal kaut kas bija beidzies.

Es soļoju pa smilšaino Dzirciema ielu, pagāju garām tikpat smilšainām Šauļu un Malkas ielām, tad šķērsoju Garo ielu un, nonācis līdz Buļļu ielai, pagriezos pa kreisi. Ticis garām vecajai Nordeķu muižai, nokļuvu līdz tramvaja pieturai. Ilgi nebija jāgaida. Tramvajs atnāca pustukšs, es apsēdos un aizbraucu līdz Rīgas centram. Lietus vai cita iemesla dēļ Rīgas galvenie bulvāri bija pustukši.

Apstājos uz Kaļķu un Vaļņu ielas stūra pie kāda juve- lierveikala platā skatloga un bez īpašām emocijām dažas minūtes vēroju tur izliktās dārglietas.

Zelta gredzeni ar rubīna un smaragda akmeņiem. Mirdzošas dabisko pērļu virtenes. Biezas sudraba aproces, ar dimantiem rotātas diadēmas un briljanta auskari.

Kālabad gan tas viss? Lai dažas sievietes, kuras ar rokām vai prātu pašas nav nopelnījušas ne latu, varētu apmierināt savu godkāri? Lai patiktu vīriešiem? Lai justos bagātas? Bet kaimiņvalsts Krievija guļ dnipās. Latvija izpostīta, nekā labāka nav ne Igaunijā, ne Lietuvā, Eiropā miljoniem no sakautajām armijām atvaļināto kareivju izsalkuši klīst bez darba un pajumtes. Turpretim kara laika spekulanti, apzinādamies savas iespējas un varu, lepni ieiet juve - licrveikalā, nopērk zelta gredzenus un briljanta brošas, lai tās vakarā uzdāvinātu savām sievām un mīļākajām. Tas, protams, ir ne tikai skaisti, bet arī ļoti aizkustinoši, ja Tīreļpurvā nebūtu kritis neviens strēlnieks, ja vien tepat uz Rīgas ielām būtu paspējušas nožūt nošauto cilvēku asinis, ja hospitāļos un slimnīcās drausmīgās sāpēs vēl nekliegtu ievainotie karavīri.

Es pa Kaļķu ielu pagāju vēl kādu gabalu uz priekšu Rātslaukuma virzienā, līdz atkal apstājos mirdzoša skatloga priekšā. Tur garāmgājēju apskatei šoreiz bija izliktas dažas skotu viskija pudeles, mākslīgi vīnogu ķekari, sniegotu kalnu makets, kāds amerikāņu kovbojs nevaldāma mustanga mugurā un pusizģērbtas meitenes veidols no papes un auduma. Pacēlu skatu augstāk un izlasīju virs durvīm izkārto šīs iestādes nosaukumu: "Eldorado". Bet mazliet zemāk reklāmas teksts vēstīja, kas šeit jebkuru krodziņa apmeklētāju sagaida: "Neaizmirstami brīži! Smeldzīga čigānu mūzika un sirdi plosošas krievu romances! Dejas! Visplašākā dzērienu un ēdienu izvēle! Jaukas bārdāmas. Ienāc un tu to nekad nenožēlosi!"

Varbūt to visu man šovakar tieši vajag, es nodomāju, atvēni durvis un nokāpu puspagrabā, kur atradās liela, ne pārāk grezna zāle un maza skatuvīte, uz. kuras patiešām tobrīd smeldzīgas melodijas pavadījumā dejoja trīs raibu raibās kleitās apģērbušās čigānietes. Apmeklētāju nebija daudz, un vairāki galdiņi stāvēja neaizņemti.

Apsēdos blakus logam un ļoti noskumis dažas minūtes raudzījos uz jaunajām čigānietēm. Viņas dejoja labi un ļoti temperamentīgi. Tad pie mana galdiņa pienāca viesmīlis un jautāja, ko es vēlētos pasūtīt. Viesmīlim varēja būt ap trīsdesmit, viņš bija liela auguma cilvēks, un visu viņa kreiso vaigu no deniņiem līdz pazodei šķēla plata sarkana rēta.

-     Ko kungs vēlas? - viesmīlis atkārtoja jautājumu, rokās turēdams mazu piezīmju blociņu un zīmuli.

-    Es ļoti vēlos nomirt, - sacīju un zemu noliecu galvu.

-     Tad jums vajag paņemt divsimt gramu brandvīna, - viesmīlis teica. - Es jums varu piedāvāt daudzus smalkus dzērienus - šartrēzi, benediktīnieti, Burgundijas un Mozelcs

vīnus, brendiju vai rumu, bet, kad cilvēkam gribas mirt, nekā labāka par mūsu pašu balto "dzimtenīti" nav. Ņemsit?

-    Pierunājāt, - es piekrītoši pamāju. - Kā ar uzkodām?

-            Ļoti ieteiktu tikko ceptas mednieku desiņas, - viesmīlis teica. - Ar skābiem kāpostiem un kartupeļiem.

-    Ko vēl?

-            Kausu alus, - viesmīlis turpināja ieteikt. - To noteikti vajag.

-    Labi, - es piekritu. - Lai iet arī alus!

-            Jūs to nenožēlosit, - viesmīlis izskatījās visai apmierināts. - Te jums patiešām iepatiksies, un pēc dažām dienām atnāksit atkal.

Es klusēju. Viesmīlis pieliecās nedaudz tuvāk:

-             Pēc kāda laika es pie jums atsūtīšu vienu no mūsu labākajām bārdāmām. Arī to jūs nenožēlosit. Augstākā klase!

Kad viesmīlis pēc apmēram piecpadsmit minūtēm atgriezās ar pasūtīto dzērienu un ēdamo, es viņam pajautāju, kāpēc krogs saucas tik nelatviskā vārdā?

-             Tas pieder kādam bijušajam jūrniekam. - viesmīlis paskaidroja. - Tā esot kāda neliela pilsētele Meksikā vai Amerikā, tagad vairs īsti neatceros. Bet tur cilvēki atraduši daudz, zelta. Tātad laikam Zelta pilsēta.

-            Droši vien, - es sacīju un glāzē ielēju balto dzērienu. - Saimnieks cer arī šeit atrast zeltu?

-            Es nezinu, ko viņš domā, - viesmīlis atbildēja, - taču ienākumi viņam nav slikti. Drīzumā gatavojas atvērt vēl vienu restorānu.

-    Vai pats arī esat braucis uz kuģiem?

-    Nē.

-    Ievainojumu guvāt karā?

-           Jā. Šrapneļa šķemba. Ja šāviņš būtu sprādzis tuvāk, tad galva būtu uz pusēm, bet tagad… Esmu jau precējies, un izskatam nav lielas nozīmes.

-    Kur guvāt ievainojumu?

-             Latgalē pie Rogovkas sādžas. Tur bija pēdējās lielās kaujas ar sarkanajiem.

-    Zinu, - es sacīju.

-     Pats ari esat karojis?

-    Tā i/.nāca.

-            Varbūt esam pat pulka biedri? - viesmīlis ieinteresēts uzprasīja.

-            Nez vai, - es domīgs pašūpoju galvu. - Pēc Tire (purva un Nāves salas man lielākā karošana iznāca Krievijā.

-           Tātad aizstāvējāt lieliniekus, - viesmīlis diezgan mierīgs konstatēja. - Vai bija vērts?

-            Nebija, - es atbildēju un ātri izdzēru glāzi. - Tikai toreiz viss rādījās citādi.

-             Paklausieties! - viesmīlis sacīja un apsēdās man blakus. - Te bieži pa vakariem iegriežas bijušie strēlnieki. Gan tie, gan šitie. Visiem sarkanajiem es prasu, vai kāds no viņiem gadījumā nav pazinis Jāni Krišlauku? Esot bijis baigākais vecis. Nežēlīgs, bet labs komandieris.

-    Jūs viņu gribat satikt?

-     Pat ļoti.

-     Kāpēc?

-            Šo to gribētu uzzināt. Esmu dzirdējis, ka viņš Ukrainā, kaut kādā tur Saburovkas sādžā esot pavēlējis nošaut vienu 110 saviem strēlniekiem. Puisi sauca Pēteris Rieksts. Viņš bija mans brālēns. Neko neesat dzirdējis?

-             Esmu, - atbildēju un ātri izdzēru nākamo glāzi. - Pēteris Rieksts ar Antonu Vorkānu tur patiešām tika sodīti.

-    Tātad šī ziņa ir patiesa?

-    Diemžēl.

-    Varbūt zināt, par ko viņus tas Krišlauks lika pie sienas?

-    Jā.

-     Par ko tad?

-              Par disciplīnas pārkāpumiem latviešu strēlnieku divīzijā, - es stipri sadrūmis stāstīju. - Bet īstenībā… Viņi, tai Saburovkas sādžā nakšņojot, bija nogalinājuši mājas saimnieku, izvarojuši viņa sievu un šo to pievākuši no abu mantām.

-            Vai kara laikā tas ir liels noziegums? Ja jau pats karš ir kaut kas drausmīgāks par drausmīgu? - viesmīlis mazliet apmulsis vaicāja.

-    Latvieši tā nedrīkstēja rīkoties, - es viņam paskaidroju.

- Krievi, tatāri, ukraiņi, visi tie čukmeki un burjati… jā, viņi ar inarodierismu vien nodarbojās, bet latvieši - ne. Par katru tādu gadījumu komandieris sodīja.

-    Vai tas bija taisnīgi?

-   Pavisam taisnīgi. Mēs Krievijā, Tatārijā, Sibīrijā, Vidusāzijā un Ukrainā, it visur, kur bijām, par latviešiem atstājām vislabāko iespaidu.

-     Esmu dzirdējis pilnīgi pretējo, - viesmīlis sacīja un piecēlās. - Jūs tur esot strādājuši pamatīgi. Pēc jums tur palikušas vienīgi līķu kaudzes.

-   Jā, - es apliecināju. - Bet tie bija ienaidnieki. Cilvēki ar ieročiem rokās.

-    Žēl Pētera Rieksta, - viesmīlis teica. - Foršs puika bija.

-    Vislabākie puikas ir palikuši uz lauka vai grāvjos, - es sacīju. - Gan Latvijā, gan Krievijā. Tieši šodien es pirmo reizi tā pa īstam nožēloju, ka arī es neesmu starp viņiem.

-    Nekas, - viesmīlis mierinoši teica. - Tas pāries. Mēs gan esam bijuši pretinieki, taču es nevienu nenosodu. Tāda vienkārši toreiz bija dzīve.

-     Jūs par savu izvēli nešaubījāties? - es uzprasīju un pielēju trešo glāzi.

-     Mazliet, - viesmīlis atbildēja. - Kad notika strēlnieku šķelšanās. Pēteris uzreiz aizgāja pie lieliniekiem, bet es pēdējā brīdī pārdomāju. Man ļoti nepatika boļševiku aģitatori, riebās Daniševskis. Faktiski tieši viņi ar savām musinošajām runām sagrāva latviešu strēlnieku vienotību.

-   Tik vienkārši tas vis tomēr nebija, - es iebildu. - Pamatā visam tomēr strēlnieku lielākās daļas neapmierinātība ar karu un cara valdīšanu, ar strādnieku un zemnieku grūtajiem dzīves apstākļiem un Latvijas stāvokb Krievijas impērijas sastāvā. Mēs gribējām mazāku atkarību no Krievijas, prasījām Latvijas autonomiju, un boļševiki šo autonomiju solīja. Tagad visi ir gudri un varoņi, taču toreiz par pibiīgi brīvas un neatkarīgas Latvijas valsti neviens pat skaļi neiepīkstējās. Tas viss nāca vēlāk.

-    Labi, - viesmībs sacīja, - ko mēs le strīdēsimies. Man ir jāstrādā. Jums, protams, ir liela taisnība, taču… Varbūt atnest vēl ko iedzert?

-    Jā, - es piekritu. - Tagad pārmaiņas pēc varētu divsimt gramu nima.

-    Lai notiek, - viesmīlis sacīja un aizgāja.

Čigānietes bija beigušas dejot, un tagad uz skatuvltes ātriem soļiem uznāca ļoti kalsns gara auguma vīrietis ar ģitāru rokā un patīkamā krievu valodā sāka dziedāt bezgala skumju romanci par kādu baltgvardu poručiku Goļicinu, par degošu stepi un sarkano nodedzinātām Ukrainas slaņicām, par zaudēto brīvību un kritušiem biedriem, par nošautām cerībām un iznīcināto Krievijas nākotni…

Es kļuvu aizvien grūtsirdīgāks. Es taču biju viens no tiem, kas visu to bija izdarījis… Vai to vēl ilgi sev pārmetīšu? Citādi toreiz nemaz nevarēja. Bija jāsvilina Ukrainas sādžas un stepe, bija jāsakauj pretinieks, bija jānošauj gūstā kritušie baltgvardi, bija jābūt cietsirdīgam. Jādod pavēles iet uzbrukumā vai atkāpties un bija jāspriež visbargākā tiesa gan paša brālim Mārtiņam, gan pilnīgi svešajam Pēterim Riekstam.

Tāds toreiz bija laiks un es šajā laikā.

Diez ko tas viesmīlis darītu, ja uzzinātu, ka esmu Jānis Krišlauks? Nepieņemtu pasūtījumu? Vai arī, atnesis degvīnu, man to nicīgi iešļāktu sejā?

Pēc neilga laika viesmīlis pie mana galda atnāca kopā ar jaunu sievieti, kura šeit acīmredzot pildīja bārdāmas pienākumus. Pats uz. galda ātri uzlika mazu karalīti ar degvīnu un ar galvu pamāja uz sievietes pusi:

-      Te, kungs, ir tā solītā manta! Rīkojieties uzmanīgi! Sievietes ir kā mīnas - viens neuzmanīgs vārds vai roku kustība, un viss ir beidzies.

-    Paldies, - es pateicu. - Es būšu ļoti uzmanīgs.

Viesmīlis aizgāja. Es skumīgi pavēros sievietē. Viņa

izskatījās vēl ļoti jauna, taču skarbā dzīve meitenes simpātiskajā sejā jau bija atstājusi neizdzēšamas pēdas. Skatiens bija nedaudz noguris, lūpas tik sarkanas kā uguns liesmas, bet smaids vērtās samākslots, tas viņas seju darīja mazliet nepatīkamu un vulgāru.

-    Piesēd! - es uzaicināju. - Ja jau esi atnākusi.

Sieviete apsēdās iepretim un, mani ieraudzījusi, šķita ļoti

pārsteigta. Viņa nedaudz, piemiedza savas tumšās acis, ar kreiso roku lēnīgi sakārtoja melnos matus un uzkrītoši cieši raudzījās manā sejā. Uz brīdi kļuva pat neomulīgi, es noliecu galvu un pajautāju:

-    Iedzersi?

Sieviete turpināja uz mani skatīties, tad strauji sametās uz priekšu un neslēpa pārsteigumu:

-            Vai tiešām?… Kaut kā nemaz negribas ticēt. Jūs taču esat… Jānis Krišlauks?

-    Jā, - es apliecināju. - Kā tu mani pazīsti?

-           Jūs mani neatceraties? - sieviete, nedaudz izbrīnījusies, iepleta vēl platāk acis.

-    Vai esam kaut kad tikušies?

-             Tikušies!? - sieviete pārmetoši iesaucās. - Jūs mani patiešām esat aizmirsis?

-    Piedodiet…

-    Un deviņpadsmitā gada pavasari?

-    Nekādā ziņā.

-    Un Skrundu atceraties? Kalnu muižu?

-    Pats par sevi.

-            Kā tad jūs varat būt aizmirsis mani? - sieviete jautāja. - Jūs mani vēl divas reizes dzināt prom un draudējāt pat ar kara tiesu, ja es jūsu strēlniekus nelikšot mierā…

Es atviegloti uzelpoju un iesmējos. Tā bija trakā palaidniece Anna Kumelīte, ar kuni pārgulēt sapņoja gandrīz, vai ikviens strēlnieks. Un vēl ienāca prātā Ievas stāstījums, ka abas kādu laiku gandrīz vai draudzējušās, Auna bieži ciemojusies "Lejroz.ēs", jo netālu atradusies ari viņas no krustmātes mantotā māja.

-    Tu esi Anna, ja? - drošības pēc pajautāju.

-             Kā tad! - Anna priecīgi iesaucās. - Es jau, līdzko jūs ieraudzīju, uzreiz atpazinu! Jāsaka gan atklāti, ka toreiz strēlnieku formā jūs rādījāties daudz brašāks. Bet nekas! Neapvainojieties! Tagad arī esat labs!

-    Tu ari izskaties labi, - es teicu. - Joprojām.

-    Paldies! Bet dzīve un cilvēki mani ir nomocījuši.

-    Tu tagad esi pārnākusi uz Rīgu?

-    Tā jāuzskata.

-    Lauku mājas pārdevi?

-    Nu, kas no manis par zemnieci?

-    Ieva stāstīja, ka tu bieži esot iegriezusies "Lejiozēs"?

-            Iegriezos, jā. Ieva jau jūsu dēļ mira nost. It sevišķi, kad gaidīja bērniņu.

-    Vai Ieva ar tevi bija vaļsirdīga?

-    Domāju, ka jā.

-           Tagad, Anna, pasaki atklāti. Tas man ir ļoti svarīgi. Tu "Lcjrozēs" bieži redzēji manu brāli Mārtiņu?

-            Es neteikšu, ka bieži, - Anna nedaudz apmulsa, - bet šad tad es viņu tur satiku.

-    Tad tu gāji prom?

-             Ko es viņiem maisīšos pa kājām? Vienreiz mēģināju uzsākt llirtu, tas, šķiet, bija pirmajā reizē, taču viņš bija vēl aukstāks un skarbāks nekā jūs.

-    Kā Mārtiņš izturējās pret Ievu?

-    Ja tas jūs interesē, tad ļoti mīļi.

-             Tas man ir svarīgi, Anna. Ko tev Ieva par viņu ir stāstījusi?

-   To, ka Mārtiņš vigā esot iemīlējies līdz matu galiņiem.

-    Un ko Ieva? Viņa ari?

-            Grūti pateikt. - Anna paraustīja plecus. - Katrā ziņā gluži vienaldzīga pret Mārtiņu viņa nebija. Tas nu ir lakts. Ieva ļoti pārdzīvoja jūsu prombūtni, it sevišķi pēc tam, kad mēs uzzinājām, ka Krievijā karš ir beidzies, bet jūs tur esat augstā činā pie sarkanajiem. Tā tas patiešām bija?

-    Jā, Anna. Tāds patiešām skaitījos.

-    Vai nebija žēl atgriezties?

-    Nepavisam ne.

-            Ieva neticēja, ka jūs pārradīsitics, - Anna turpināja stāstīt. - Brīžiem jūsu gaidīšana viņai šķita pilnīgi bezcerīga un velta, bet Mārtiņš viņu aizvien neatlaidīgāk aicināja pie sevis.

-            Kā tu domā, Anna, ja es nebūtu atgriezies… Ieva būtu aizgājusi par sievu pie Mārtiņa?

-           Grūti pateikt, - Anna atkal paraustīja plecus. - Bet tāda iespēja pastāvēja.

-    Un tagad, mīļā Anna, esi vēlreiz pilnīgi atklāta. Es tevi

lūdzu. Man tas ir ārkārtīgi no svara. Vai Ieva tev neteica?… Sievietes jau par to mēdz runāt… Vai viņa tev neteica, ka Mārtiņš pie viņas kādreiz palika arī pa nakti?

Anna domīgi pašūpoja galvu.

-    Ko nezinu, to nezinu! Ieva man par to neko nav bildusi.

-    Taču tu pieļauji?

-   Godātais kungs! - Anna draiski iesmējās. - Protams, ka pieļauju. Es, piemēram, katru nakti guļu ar citu vīrieti!

-    Tā esi tu, - es teicu. - Pareizi vai nepareizi, taču tev ļoti piedien tieši šāds dzīvesveids, bet Ieva solījās aizvadīt pavisam citādu mūžu.

-   Viņa arī aizvada krietni savādāk nekā es, - Anna sacīja. - Vai tad ne?

-    Kā es to lai zinu?

-     Vai tad jūs tagad neesat kopā? - Anna izbrīnījusies prasīja.

-    Esam, - es atbildēju, - taču… Viņa vismaz vienu reizi ir pārgulējusi arī ar Mārtiņu. Ja viņa to ir darījusi arī agrāk, tad tas ir ļoti nopietni. Tad es vairs nevaru būt drošs ne par mūsu turpmākajām attiecībām, ne par dzīvi vispār.

-   Jūs esat greizsirdīgs?

-    Nē, Anna. Es vienkārši jūtos noniecināts.

-      Mīlestība nevienu cilvēku nepazemo, - Anna sacīja, paņēma glāzi ar degvīnu un to lēnām izdzēra. - Es gan katru dienu un nakti pazemojos vīriešu priekšā, jo neko citu neprotu, un tā es tagad pelnu savu dienišķo maizi, bet Ieva… Nevajag viņai neko pārmest! Salīdzinot ar mani, Ieva ir svēta. Un pilnīgi tīra! Krišlauka kungs! Varbūt viņa arī paslīdējusi uz slidenā dzīves ceļa, tomēr tam var būt simtiem iemeslu, no kuriem visticamākais, ka viņa mīl arī jūsu brāli. Tā gadās. Mīl divus vīriešus vienlaikus. Vai arī… tikai vienu no viņiem.

Es cieši paskatījos uz Annu. Viņu redzot un tik tuvu sajūtot sev blakus, tūlīt atmiņā atkal uzausa tā saulaini skaistā pavasara diena "Lejrožu" mājas pagalmā, kad biju nodomājis šo Annu KumeUti sūtīt palīgā mūsu tik ļoti pārslogotajai žēlsirdīgajai māsiņai Marijai Punkai apkopt ievainotos strēlniekus. Es tās dienas rītā taču pie akas ieraudzīju Ievu un tūlīt sapratu, ka tā ir mana meitene, meitene uz visu mūžu. Acīs zibēja mūsu klusās mīlas naktis, čuksti, elsas, solījumi un sāpīgs atvadu skūpsts. Vai patiešām mīlētāji nekad nedrīkst šķirties? Un, ja izšķiras pat uz īsu laiku, vai pēc tam vienmēr notiek atsvešināšanās?

Es Ievu nenosodu, nē. Es zinu, ka viņu mīlu un mīlēšu vienmēr, jo šī mīlestība man palīdzēja izdzīvot. Spēcināja karā palikt dzīvam. Un, kad es Harkovas hospitālī miru no tīfa, kad Marķīza mugurā pie Kazaņas bēgu no čehu korpusa ielenkuma, kad Kahovkas placdarmā bijām piespiesti cieši upes krastam un nāve šķila nenovēršama, kad Perekopa sturmēšanas stundās ievainots kopā ar pārējiem strēlniekiem kritu apledojušajā turku valnī, kad Vla- dimirovas stacijā liku revolvera stobru pie vietējā čekas priekšnieka Judalova deniņiem, lai ātrāk pavēl dot vilcienu sastāvus strēlnieku prombraukšanai uz Latviju, man vienmēr un visur acu priekšā vīdēja Ievas Zemītes skaistā, ar šķiršanās skumjām apdvestā seja un es dzirdēju viņas kluso balsi: "Es tevi gaidīšu!" Un visu laiku sajutu viņas maigos glāstus un karsto ķermeni.

Tā ka Ieva patiesībā varēja darīt visu, ko vien viņa gribēja un vēlējās. Es viņu tik un tā mīlēšu kā agrāk un būšu pateicīgs līdz mūža galam par viņas esamību, labvēlību un mīlestību pret mani, vienīgi es šaubījos, vai tagad pret viņu spēšu būt tāds pats kā agrāk un vai ir vērts?… Vai es viņu varēšu vairs ņemt par sievu…

Varbūt Mārtiņš patiešām man šādā veidā smagi atriebsies un Ievu atņems. Un, ja arī neatņems, viņš faktiski man jau ir atriebies. Mārtiņš ir ieguvis manu sievieti, un ar to pietiek. Viņš mani kā vīrieti ir pazemojis un uzvarējis. Es pilnīgi stādos priekšā, kā Mārtiņš ir līksmojis, zem sevis redzēdams Ievu kailu un padevīgu… Tas jau vairs nav svarīgi - tas noticis tikai vienu reizi vai desmitiem. Tas ir bijis, un ar to pietiek. Man atliek tikai nožēlot, ka arī Ieva, kā gandrīz vai visas sievietes, ir izrādījusies tik ļoti vāja…

Es nesteidzoties ielēju glāzēs atlikušo degvīnu un ar galvu pamāju Annai.

-       Iedzersim! - es teicu. - Ja dzīve nebūtu tik riebīga, tā noteikti izrādītos skaista, vai ne?

-     Tā ir, - Anna piekrita. - Dzīvei vajadzēja būt ļoti gaišam mirklim mūžības tumsā, bet kāpēc tā nav, es nezinu.

-    EZs arī ne, - teicu. - Bet ir cilvēki, kuriem tomēr paveicas.

-      Jums jau arī, - Anna sacīja. - Jūs no kara esat pārnācis ne tikai dzīvs, bet arī nesakropļots. Taču mans Pēteris Krahs…

-    Tavs vīrs?

-        Iecerētais. Viņš krita sešpadsmitā gada pavasarī pie Ķekavas, un līdz ar viņu faktiski beidzās arī mana dzīve.

-    Nemuldi niekus, - es teicu. - Tev tā tikai sākas.

-       Nē, Krišlauka kungs, - Anna rūgti iesmējās. - Manējā ir pagalam. Es jau vairs nekad no šīs bedres nespēšu izrāpties laukā.

-    Gan jau kādu satiksi, kas palīdzēs.

-      Jūs domājat, tas vēl ir iespējams? - Anna uzprasīja, un es viņas balsī un acu skatienā tūlīt pamanīju vāji uzplaukušu cerību.

-       Mīļā Anna, - es teicu. - Kā tu pali redzi, šai dzīvē ar mums var notikt viss kas…

27. nodala

Ieva, es toreiz pati sevi strostēju. Tu, lielā grēciniece un Dieva meila, ko tu esi izdarījusi? Kāpēc tu nespēji Mārtiņam atteikt? Ja las bija nenovēršami, tad kāpēc tu par to vēlāk pastāstīji Jānim?! To es nekādi nesaprotu. Kāpēc es lo darīju? Acīmredzot manī mita kaut kas tāds, ko ne ar gribu, ne prātu nespēju kontrolēt. Kā es ieraudzīju Jāni vai Mārtiņu, kā viens vai otrs pieskārās manai miesai, es uzreiz kļuvu pakļāvīga un alkstoša. Es nesaprotu, kas ar mani notiek. Bet tas, kas notika, bija nesalīdzināmi stiprāks par mani, un šim noslēpumainajam spēkam bez ieninām pakļāvos.

Vai tā bija mīlestība? Ja bija, tad katrā ziņā stipri savāda un baiga. Tāda, kādu es nevēlējos piedzīvot. Es labprāt būtu mīlējusi tikai vicuu vīrieti, 1111 tas neapšaubāmi būtu Jānis. Kaut vai tāpēc, ka viņš bija pirmais. Bet uzradās Mārtiņš, tik pārsteidzoši līdzīgs Jānim, un mani pēkšņi kaut kas izmainījās. Es kļuvu vai nu stiprāka, vai vājāka. Es pati sev neko nespēju izskaidrot. Varbūt tās bija jau sen zemapziņā slēpušās ilgas un vajadzība tikai pēc crota pārdzīvojuma 1111 baudas? Varbūt mani slikti ir ietekmējusi Anna Kumelīte? Lai gan tas ir maz ticams. Kā gan viņa mani varēja ietekmēt, ja es Jānim, no satraukuma pusnemaņā būdama, atdevos jau otrajā vakarā pēc iepazīšanās? Turklāt vēl nevainīga! Tātad kaut kas man tomēr to lika darīt! Bet nekādā ziņā tā vēl nebija mīlestība! Mīlestība nerodas vienā mirklī un vēl pret gluži nepazīstamu cilvēku. Pat kara laikā nē, kad jebkura diena var būt pēdējā. Mīlestība pret kādu vīrieti vai vispār cilvēku laikam tomēr balstās galvenokārt uz. viņa attieksmi pret tevi. Tā, kā man Mārtuja mīlestība. Domāju, ka viņš mani jau sen varēja iegūt ar varu. Bet nē. Viņš bija pacietīgs un labs. Jānis apgalvoja, ka Mārtiņš, vēlēdamies viņam atriebties, spēlē lielu teātri. Varbūt tā arī ir. Bet varbūt tā tomēr nav. Vismaz līdz. šim Mārtiņš pret mani nav slikti izturējies. Es nezinu, vai viņš ir patiess, vai melo, lai gan būtībā tas neko neizšķir. Es viņu mīlu tāpat - tādu, kāds viņš ir. Mārtiņš Krišlauks.

Jānis pēc manas atzīšanās neuzticībā ļoti pārvērtās. Kļuva nerunīgs, sevī ierāvies, aizgāja dzīvot 1111 gulēt uz otru istabu, mani ar Viesturu atstādams lielākajā istabā, 1111 es jutu, ka manā dzīvē tūlīt kaut kas notiks. Kaut kam vienkārši vajadzēja notikt! Vai nu mēs abi ar radušos stāvokli samierināsimies un viņš man piedos, vai arī Jānis aizies no šejienes prom, vai viņš mani aizdzīs atpakaļ uz laukiem. Citu variantu praktiski nebija. U11 visbēdīgākais, ka es pati nezināju, kura no iespējamajām varbūtībām man labāka.

Nesaprotu, kā Mārtiņš toreiz uzzināja mūsu Iļģuciema adresi un to, ka Jānis atrodas darbā, bet kādā saulainā dienā viņš pēkšņi pieklauvēja pie mūsu dzīvokļa durvīm. Es atvēru un pārsteigumā atkāpos soli atpakaļ.

- Tu? - es gandrīz vai iekliedzos. - Kā tu?…

Mārtiņš pasmaidīja un icnāca gaitenī. Nesteidzoties noģērba lietusmēteli, un es viņu ievedu istabā. Viesturs, kaut ko pie sevis runādams, spēlējās istabas stūri. Jutos stipri neveikli, līdz beidzot attapos un piedāvāju Mārtiņam krēslu. Viņš mierīgs apsēdās un ilgi klusēdams skatījās te uz Viesturu, te uz mani.

-            Tu šeit nedrīksti nākt, - es mulsi teicu. - Ja nu mājās būtu Jānis?

-           Vai tad notiktu kas slikts? - Mārtiņš atjautāja. - Vai es nevaru apciemot savu brāli?

-    Vari, - es teicu. - Tu esi atnācis pie viņa?

-             Nē, - Mārtiņš atkal pasmaidīja. - Esmu ieradies pie tevis. Nepatīk?

Es klusēju. Ko viņam varēju atbildēt? Vai vajadzēja stāstīt, ka viņa dēļ esmu nonākusi ļoti kļūmīgā situācijā, ka ar Jāni stāvam jau uz šķiršanās robežas, ka, visticamāk, viņš mani padzīs, aizsūtīs atpakaļ uz laukiem, jo kas es viņam tāda esmu? Nekas! Juridiski pilnīgi neaizsargāta sieviete. Ne es viņam sieva, ne rads. Kara laikā uz dažām dienām sastapta meitene. Jā, mums ir bērns. Bet to zinām tikai mēs abi. Ja viņš to noliegs, kam un kā es varēšu pierādīt pretējo?

-    Man ir bail, - es pateicu.

-    No kā tu bīsties? - Mārtiņš painteresējās.

-            No visa kā, - es atbildēju. - No šīs lielās pilsētas, no neziņas par nākotni, no tevis, no dzīves vispār…

-            No manis tev nav jābaidās, - Mārtiņš teica. - Ja tev pietiks prāta, tad arī no dzīves ne. Kādēļ gan?

-           Nezinu. - Es paraustīju plecus un arī apsēdos. - Varbūt tāpēc, ka man tā prāta tomēr nepietiek?

Mārtiņš iesmējās, piecēlās, aizgāja līdz Viesturam un paņēma viņu uz rokām.

-            Tev tas puika aug griezdamies, - viņš teica. - Vecmāmiņa ļoti ilgojas viņu redzēt pie sevis.

-            Mēs pagājušo svētdienu bijām aizbraukuši, - es sacīju. - Tevis nebija mājās. Vecmāmiņai patiešām puika ļoti patika.

-    Un tu? Kā viņa uzņēma tevi?

-            Mazliet atturīgi, bet… Jums vispār abiem ir laba mamma.

-    Tas tiesa, - Mārtiņš piekrita. - Mamma ir Jaba un ari ļoti vēlas, lai tu ar puiku dzīvotu pie viņas.

-     Kā tas ir iespējams? - es tūlīt prasīju. - Jānis apsolījās, ka tur kāju nesperšot, kamēr tai mājoklī uzturēsies tu.

-     Lai viņš nenāk! - Mārtiņš smējās un Viesturu nolaida atpakaļ uz grīdas. - Es taču aicinu tevi ar puiku, nevis ar viņu! Vai tu to nesaproti?

Es lēnām noliecu galvu un klusēju. Tis izklausījās pēc bildinājuma.

Mārtiņš mani pēkšņi spēcīgi satvēra aiz pleciem, pierāva sev cieši klāt un, pieliecies pavisam tuvu, stingrā un noteiktā balsī teica:

-     Ieva! Es tevi bildinu, jo vēlos, lai tu kļūtu mana sieva! Man nav nekas pretim, ka tev ir bijis Jānis. Vēl mazāk man kaut kas ir iebilstams pret bērnu. Es tevi mīlu, un viss pārējais ir mazsvarīgs!

Man patika, kā viņš mani skūpstīja un turēja savās spēcīgajās skavās. Glaimoja, ko viņš man teica un solīja, un tomēr es nekādi nespēju sevī atvairīt domu, ka tas viss var būt arī meli, izlikšanās un labi iestudēts teātris, ka Mārtiņa rīcību un izturēšanos vada nevis dzijas jūtas un patiesa vēbne būt kopā ar mani, bet gan viņa liekšanās Jānim atriebties. Atņemt savam ienaidniekam viņa mīļoto sievieti, to iegūt, piesmiet un pēc tam nicīgā uzvaras priekā kā kara trofeju nosviest atpakaļ pie sava ienaidnieka kājām… Kas gan varētu būt vēl saldāks par šo atriebības mirkli?

-     Mārtiņ… - es čukstēju. - Viss ir brīnišķīgi. Viss ir jauki. Vienreizēji! Bet… Varbūt stulbi tas skan, taču kādas man ir garantijas? Kā es varu būt pārliecināta, ka tu runā patiesību?

-   Tev vienkārši jātic, ka es patiešām tevi vēlos par sievu. - Mārtiņš pateica. - Tas arī viss. Un tas nav grūti.

-    Vai tevi nemulsina?… Es taču tomēr esmu tava brāļa līgava.

-     Nu, un tad? Tādā gadījumā man savukārt ir jāprasa tev… Vai tevi nemulsina tas, ka, būdama kāda cilvēka līgava, tu tomēr gulēji ar mani?

Es klusēju, un man ļoti gribējās raudāt.

-     Ieva… Ja jau tu tomēr biji ar mieru to darīt, tad man gribas ticēt, ka arī tev pret mani ir kaut kādas jūtas un tu ar mani nelikies gultā vienīgi ziņkāres pēc. Tādām sievietēm kā tu tādās reizēs visu nosaka kaut kas krietni vairāk nekā tikai ilgas pēc baudas.

-       Es nezinu, - čukstēju un jutu, ka Mārtiņa rokas nedaudz atslābst. - Es nezinu, kas tas bija un kāpēc tas viss notika…

-     Het man skaidrs! - Mārtiņš sacīja. - Tas notika tāpēc, ka vispirms to gribēju es! Un to ļoti vēlējies arī tu, tev tikai nez kāpēc ir bail pašai atzīties, ka tu mani mīli vairāk nekā Jāni, tu visa iekšēji pilnīgi vāries ilgās pēc tāda vīrieša kā es, bet pienākums pret Jāni tev liedz būt pilnīgi brīvai un darīt to, kas tev tik ārkārtīgi patīk… Nebūsim liekuļi, Ieva! Un nesaki, ka esmu rupjš! Tev ar Jāni ir labi, jā, varbūt pat kolosāli, taču patiesībā tu ilgojies pēc manis un, iespējams, ne tāpēc, ka es būtu labāks mīļākais, bet tieši tādēļ, ka es tev varu būt simtkārt drošāks un uzticamāks dzīves partneris nekā viņš! Jānim viss jau ir beidzies, bet man tikai sāksies! Jānis labākajā gadījumā tā arī visu dzīvi nobrauks kā smagais fūrmanis, bet es būšu slavens advokāts, tiesas palātas priekšsēdētājs, valsts galvenais prokurors vai varbūt pat Ministru prezidents. Iespējams, ne uzreiz, bet kaut kad man noteikti būs sešistabu dzīvoklis Rīgas centrā, personīgā māja Ķeizarmežā, vasarnīca Dubultos, limuzīns un ļoti liela alga. Un tu, Ieviņ, no kalpones vai vienkārši Jāņa mīļākās kļūsi par krāšņu augstākās sabiedrības dāmu. Opera, teātri, koncerti un diplomātiskās pieņemšanas… Grezni tērpi, mājās kalpone, un katru gadu es tevi aizvedīšu kādā interesantā ārzemju ceļojumā. Aizbrauksim uz Parīzi, Madridi, uz Japānu un Havaju salām… Tev pašai būs savs frizieris, ārsts un šoferis. Es nesaku, ka tas viss ir kaut kas neprātīgi daudz, bet katrā ziņā daudzkārt vairāk par to, ko tev varēs dot tavs Jānis Krišlauks.

Es ilgi klusēju, tad tikko sadzirdami pateicu:

-    Viņš ir mana bērna tēvs.

-    Tas taču vēl joprojām ir tikai tā… neoficiāli! Un kur ir rakstīts, ka viņš tagad nepārdomā un no bērna neatsakās?

Bet es Viesturu adoptēšu. Turklāt… Mums taču pašiem ari bīis savi bērni…

Nenoliedzami. Mārtiņš man uzbūra patiesi debesbrīnišķu nākotni, un tikai pēdējā pasaules muļķe no tā varēja atteikties! Un tomēr… Es jutos kā sprostā iedzīts dzīvnieks. Lec, uz kuru pusi gribi, priekšā tik un tā ir restes. Es gribēju - Dievs ir mans liecinieks - es patiešām gribēju palikt pie Jāņa, taču mūsu kopdzīvei jau pielikta klāt trekna jautājuma zīme, praktiski mēs jau labu laiku dzīvojām atsevišķi, un man pēkšņi ienāca prātā, ka nekad jau laikam vairs kopā ari nebūsim… Bet tepat blakus ir cilvēks, kas mani grib un ņem. Un arī es tiecos pie viņa.

-     Mārtiņ… Ja tu esi patiess…

-    Es esmu patiess.

-    Ja tu man nemelo…

-    Es tev nemeloju.

-    Ja tu mani mīli…

-    Es tevi mīlu, Ieva.

-    Ja tu manu bērnu…

-    Tas būs arī mans bērns. Ne par ko neuztraucies.

-    Tu mani precēsi?

-    Es tevi precēšu Tu būsi mana sieva.

-    Visu mūžu?

-    Visu mūžu, Ieva.

-    Tā nav pasaka?

-    Tā ir dzīve, mīļā. īsa un skaista.

-             Bet vēl ne uzreiz, - es čukstēju. - Vēl mazliet pagaidīsim. Vēl mazliet…

Ko es vēl vēlējos sagaidīt, nezinu. Taču es Jāni tā uzreiz nespēju atstāt. Tobrīd es atļāvos vienīgi vēl ciešāk pieglausties pie Mārtiņa krūtīm un kaut uz mirkli justies laimīga, lai pēc tam visu dzīvi būtu nelaimīga.

Un tad vēl kā Dieva sods jau nākamās dienas vakarā notika nelaime ar Viesturu…

28. nodala

9

Mazā griestu spuldzīte vāji apgaismoja istabu, un mēs ar Ievu lāgā nevarējām saskatīt Viestura bālo seju. Dzirdējām vienīgi viņa ārkārtīgi smago elpošanu un ar plaukstām sajūtām Uelo karstumu, kas nāca no zēna pieres un sejas. Šķita, ka pamatīgi ir uztūcis arī kakls.

Mēs nezinājām, kāda kaite viņam tik pēkšņi ir piemetusies. No rīta Viesturs gan ieminējās, ka stipri sāpot kakls, Ieva to lika skalot ar kumelīšu tēju un pa dienu nelaida laukā. Vakarā viņu rūpīgi nolikām gulēt, cerot, ka jau rīt puikam kļūs labāk. Taču naktī es dzirdēju, kā Ieva satraukta piecēlās un aizgāja līdz bērna gultai, tur labu laiciņu pabija, tad atgriezās un sāka mani modināt.

-    Jāni! - viņa skaļi čukstēja. - Cebes!

Es uztusnījos augšā, samiegojies skatījos uz Ievu un, redzot viņas bailēs pārvērsto seju, pēkšņi sapratu, ka mums atkal tuvojas kārtējā nelaime.

-     Man šķiet, ka Viesturs mirst, - Ieva pateica un sāka nevaldāmi raudāt.

Es izkāpu no gultas, aizgāju līdz Viestura guļasvietai 1111 dažus mirkļus klausījos viņa grūtajā elpā. Patiesībā viņš jau gārdza. Tas manī uzreiz spilgti atsauca atmiņā Harkovas kara hospitāli, kad es tur atrados, vissmagākajā formā ar tīfu saslimis, un man līdz nāvei bija palikušas varbūt tikai dažas minūtes.

Kas mani toreiz izglāba? Vai Latvijas zeme, ko uzliku uz krūtīm, pēdējā brīdī iešļircinātās zāles, Dievs vai paša spēcīgais organisms? Bet kas tagad notiek ar manu bērnu? Arī tīfs? Šarlaks? Jebšu tās ir tikai parastās cūciņas un Viesturam nekādas nopietnas briesmas tomēr nedraud?

Tagad precīzi vairs neatceros, kad tas īsti notika, bet, visticamāk, tas bija 1922. gada ziemā. Kaut kad februāra sākumā. Laukā trīsdesmit grādu sals, un arī mūsu dzīvoklī ļoti auksts. Es ap Ievas pleciem apliku biezu lakatu, apsēdināju uz gultas malas, bet pats apsēdos viņai iepretim uz krēsla.

-              Man šķiet, tā būs kāda no parastajām bērnu slimībām, - cs klusi teicu. - Visticamāk, tās ir cūciņas vai šarlaks. No rīta meklēsim ārstu.

Ieva turpināja raudāt, un man viņas kļuva ļoti žēl. Es zināju, ka nekas uz šīs pasaules nav īstāks par mātes asarām pie slima bērna gultas.

-    Viesturs līdz rītam var neizturēt, - Ieva šņukstot sacīja. - Man ir bail, Jāni. Tu dzirdi, cik elpo viņš smagi? Viņš jau patiesībā smok.

Tā patiešām izklausījās, bet man joprojām tas vēl nešķita sevišķi bīstami. Varbūt tāpēc, ka cs pārāk labi pazinu tās drausmīgās un reti dīvainās skaņas, ko mirstot vienmēr izdvesa smagi ievainotie karavīri? Un vispār es vēl ne reizi nebiju sastapies ar kāda bērna iespējamo nāvi. Mana līdzšinējā dzīves pieredze labi pazina vienīgi nežēlīgu, vardarbīgu un ļoti necilvēcīgu pieaugušu vīriešu un sieviešu kaušanu gan kara laukā, gan ārpus tā, tāpēc gandrīz nemaz nespēju pat iedomāties, ka ne no šā, ne no tā pēkšņi kādas slimības dēļ nopietnās nāves briesmās var nokļūt arī absolūti nevainīgs trīsgadīgs bērns.

-      Kaut kas ir jādara, - Ieva sacīja un izbiedētām acīm vērās manī. - Varbūt no rīta viss jau būs par vēlu.

-    Nez vai, - es lēnīgi noteicu, jo nemaz nezināju, ko mēs tagad abi naktī bērna labā varētu iesākt.

-    Ja ar Viesturu kas ļauns… - Ievas balss bija pārvērtusies līdz nepazīšanai. - Tad ari es vairs nedzīvošu.

Varbūt tas ir sods par tavu grēku, es rūgti nodomāju, un tas ir visdrausmīgākais sods, kādu Dievs sievietei vien var uzlikt, taču skaļi vuļu tomēr turpināju mierināt.

-     Nekas slikts nenoliks, - es spītīgi atkārtoju, - nekas, Ieva. Nav bērna, kas neslimotu.

Ieva labu laiciņu klusēja, tad strauji piecēlās, aizgāja līdz Viestura gultai, vēlreiz aptaustīja viņa karstumā degošo pieri, atgriezās pie manis un uztraukumā visa drebēja.

-     Jāiet pie ārsta, - viņa lūdzoši teica. - Nekavējoties! Mums ir jāglābj mūsu bērns! Tas būtu ļoti netaisni… Tas būtu vienkārši šausmīgi!

Arī es beidzot nobijos un apjēdzu, ka varbūt patiešām šī pēkšņi uznākusi slimība Viesturam var beigties ļoti bēdīgi un kaut kas tomēr ir jādara! Nekur tuvumā nevienam telefona nebija, un vienīgais, ko es varēju iesākt, bija ātri apģērbties un pa mūsu Dzirciema ielu aizjoņot lidz Buļļu ielai, kur u/. šo abu ielu krustojuma skaistā divstāvu villā dzīvoja bijušais kara ārsts Dāvids Liberzons.

Mēs kādreiz dienējām un karojām kopā 5. Zemgales pulka sastāvā, un viņš bija mūsu pulka galvenais ārsts, sanitārās daļas priekšnieks. Kad septiņpadsmitā gada pavasarī notika vētrainā strēlnieku šķelšanās, ārsts Dāvids Liber/.ons bija to nedaudzo strēlnieku skaitā, kuri boļševikiem nepievienojās, mūs atklāti nosodīja, nolādēja un palika Latvijā. Tas mani zināmā mērā izbrīnīja, jo viņš pēc tautības bija ebrejs, bet viņi faktiski toreiz, bija galvenie boļševiku aģitatori.

Neilgi pēc tam, kad mēs no "Lejrozēm" pārnācām uz Rīgu un apmetāmies Brambergas kundzes mājā pašā Dzirciema ielas galā netālu no Spilves aerodroma, cs viņu negaidīti satiku pie veikala, kas atradās uz Dzirciema un Riekstu ielu stūra un kur nāca iepirkties gandrīz vai visi tuvākās apkārtnes iedzīvotāji.

Dāvids pārsteigumā apstājās un neslēpti izbrīnījies ilgi uz mani nolūkojās. Viņš bija eleganti apģērbies melnā uzvalkā, baltā kreklā un platmali galvā, bet labajā roka turēja tumši brūnu portfeli, atgādinādams cilvēku, kurš ar dzīvi un pats ar sevi ir pietiekami apmierināts.

Es pienācu viņam klāt un sniedzu roku:

-    Sveiks, dakter! Priecājos tevi redzēt!

Dāvids indīgi pasmīnēja, pārlika portfeli kreisajā rokā, taču atbrīvojušos roku man nesniedza.

-    Bet es nemaz nepriecājos, - viņš negaidīti atklāti pateica un mani noskatīja ar tik salti dedzinošu skatienu, ka uzreiz kļuva neērti un no kaut kā pat bail. - Komunisti noilgojušies pēc brīvas Latvijas?

-      Jā, Dāvid, - es viegli pamāju ar galvu un uzreiz sapratu, ka viņš un vēl daudzi citi mani bijušie karabiedri nekad vairs neatcerēsies, kā mēs visi kādreiz kopīgi aukstā slapjdraņķa putenī Ziemassvētku vakarā Tīreļpurvā ielauzāmies pirmajos vācu ierakumos, kā kopīgi salām janvāra kaujās, kā sitāmies pie Slokas un Ķekavas, kā Nāves salā smakām vāciešu indīgajās gāzēs. Tas viss liks aizmirsts. Tas viņiem, protams, būs atmiņā aizvien, kad runas skars viņus pašus, bet tādus kā es viņi pieminēs tikai kā nodevējus un brīvās Latvijas ienaidniekus. - Šī tomēr ir mana Dzimtene.

Dāvids turpināja ironiski smīnēt, un tas viņa seju darīja ļoti nepatīkamu.

-     Jums komunistiem, jau Dzimtenes nav, - viņš stnipi pateica. - Jums tā ir visa pasaule!

-     Nezinu, kā citiem, bet mums, latviešu streļķiem, bija vajadzīga vienīgi Latvija, - es sacīju. - Par pasauli domāja fanātiskie boļševiku partijas biedri, bet mēs nekad, ne uz brīdi, neaizmirsām savu īevuzemi.

-     Bet kā tad mūsu bijušais komandieris Jukums Vācietis to ir aizmirsis? Kā Jānis Fabriciuss? Kā Eidemanis, Lācis, Peters? Baigie čekas varoņi! Bet kā, par provi, to patiešām nekad neaizmirsa pulkvedis Fridrihs Briedis?

-     Lai viņi visi atbild paši par sevi, - es sarūgtināts teicu. - Kāda man daļa par viņiem? Bet es, Dāvid, esmu atgriezies. Redzi? Un kopā ar mani pārradās visi mūsu vecie zēni, cik nu viņu vēl bija dzīvu palicis.

-     Es par tevi dzirdēju, - Dāvids sacīja. - Tu tur Krievijā esot varen labi karojis.

-    Jā, - es apliecināju. - Mēs visi tur krietni cīnījāmies.

Dāvids neilgu laiciņu klusēja, tad nopietns uzprasīja:

-    Vai bija vērts?

Es paraustīju plecus.

-     Varbūt to visu taisnīgi kādreiz izvērtēs laiks un godīgi vēsturnieki. Bet pati ideja nebija slikta. Tāpat kā tās galvenais mērķis - sagraut Krievijas monarhisko impēriju un radīt daudz taisnīgāku sabiedrību.

-      Daudz taisnīgāka sabiedrība uz drausmīgi lielas līķu kaudzes… - Dāvids klusināti sacīja. - Vai jūs patiešām kāvāt visus, kuri domāja citādi?

-      Mēs ne, - es staipi atbildēju. - Mēs ņēmāmies pa frontēm. Toties citi…

-     To darīja arī latviešu boļševiki, - Dāvids apgalvoja.

- Lācis, Peters un simtiem citu daudz sīkāku gariņu. Tu no

tā nekaunies?

-     Man šķiet, ka vislielākais cilvēku slakteris tomēr ir Ļevs Bronšteins, pazīstams ar vārdu Trockis, - es mazliet saērcināts sacīju. - Pēc tautības ebrejs. Un tad bija vēl viens tāds - Jakovs Sverdlovs, kurš ne tikai izdeva pavēli nogalināt cara ģimeni, bet arī visus Donas kazakus. Desmittūkstoš civiliedzīvotāju! Bez žēlastības izkāva veselas staņicas! Bet es nezinu, vai tur ir vainīga šo cilvēku tautība. Man šķiet, ka tc gan vairāk piesaucama šo cilvēku fanātiskā pārliecība, ka tas viss ir ļoti labi un pareizi. Viss tika pakļauts vienam mērķim. Un turklāt cītīgi cilvēku kāvēji bija arī vēl krievi un ukraiņi, gruzīni un tatāri, vācieši un japāņi. Tā ka, Dāvid, tautības labāk liksim mierā un no katra atbildību prasīsim kā no cilvēka.

Dāvids cieši sakoda lūpas, atkal dažus brīžus klusēja, tad lēni teica:

-      Es drausmīgi neieredzu boļševikus. Tu zini, ko viņi deviņpadsmitajā gadā izdarīja ar manu tēvu un māsu? Mums te, Iļģuciemā, piederēja trauku bode un neliels juve- beru veikals. Vecāki spēja mani izskolot par ārstu, bet brāli par advokātu. Viņi palīdzēja visiem, kuriem kas bija nepieciešams. Cilvēki viņus cienīja un godāja. Taču sarkanie, deviņpadsmitā gada janvārī ienākdami Rīgā, veikalus izlaupīja, bet tēvu ar māsu, izveduši mājas pagalmā, kā kapitālistus un darbaļaužu ekspluatatorus nošāva, līķus iemezdami akā. Tāpēc tu, Krišlauk, piedod, ka es tev nesniedzu roku. Iespējams, tu pats tiešām neesi pārliecmāts boļševiks, taču tu biji viņu pusē, tu viņus aizstāvēji, tu viņiem palīdzēji tikt pie varas. Tāpēc visi sarkanie man ir vienādi. Visi tie ir nelieši un varmākas un no manis lai turpmāk negaida nekādu līdzjūtību vai palīdzību.

Tā mēs toreiz šķīrāmies. Turpmāk tomēr šad tad satikāmies uz ielas, viens prei otru palocījām galvas un klusēdami gājām tālāk. Par ko mums vēl vajadzēja runāt? Naids cilvēkus bija sašķēbs uz ilgiem gadiem, un savstarpējās attiecības galvenokārt veidoja viņu piederība pie noteikta sociālā slāņa un paustajiem marksistiskajiem vai nacionālistiskajiem uzskatiem.

Bet cs, atgriezies Latvijā, karā un revolūcijā pārdzīvojis visnežēlīgākās anticiivēciskās cietsirdības izpausmes, turpmāko sava mūža daļu turējos tikai pie vienas ticības un pārliecības: cilvēkam jebkuros apstākļos ir jāpaliek cilvēkam.

Žēlsirdīgam. Godīgam. Taisnīgam. Labam. Pacietīgam. Iecietīgam. Strādīgam. Mīlošam.

Varbūt jau Bībelē teiktais "Mīli savu ienaidnieku!'' ir bijis pirmais mēģinājums šo pasauli izglābt ar labā un skaistā palīdzību? Taču kāpēc divu tūkstošu gadu gammā tas cilvēku prātiem tomēr ir gājis secen? Kāpēc viņi vai nu sevis aizstāvēšanai, vai šīs pasaules pārveidei vienmēr kā ieročus ir izvēlējušies bultas, pīķus, vāles, lielgabalus, ložmetējus, raķetes un atombumbas, bet tik reti šīs zemes spēcīgāko ieroci - mīlestību?

29. nodala

Ieva pārstāja raudāt un atkal lūdzoši skatījās uz mani.

-     Kaut kas ir jādara, - viņa joprojām pagalam nobijusies sacīja. - Viesturs smok.

-     Ko mēs varam iesākt? - es ar sausu muti pavaicāju.

-    Tev ir jādabū ārsis, - Ieva nelaimīga teica. - Kaut kur noteikti ir jāsarunā ārsts.

-      Iet uz slimnīcu? - es domīgs prasīju. - Kamēr aiziešu līdz Āgenskalnam.. Bet tur jau var gadīties tikai kāds dežurējošais, un viņš uz šejieni diez vai nāks. Bērns būtu jāved uz slimnīcu, bet kā mēs to varam izdarīt? Aiznest uz rokām? Divās stundās mēs aizvilktos, taču laukā ir mīnus trīsdesmit grādu…

-    Tad tev ir jāaiziet pie Dāvida Libcrzona, - Ieva izmeta. - Pašam tas tev neieskrēja prātā?

-    Ieskrēja, - es atzinos, - taču tas ir bezcerīgi. Viņš nekad nenāks.

-   Tomēr pamēģini, - Ieva neatlaidās. - Ja notiks nelaime, mēs paši sev nekad to nespēsim piedot.

-   Viņš nenāks, - cs spītīgi atkārtoju. - Dāvids nakts vidū un tādā salā neietu pat pie ārlietu ministra Meierovica bērniem, kur nu vēl pie manējā!

-     Un tomēr. Pamēģini, Jāni! - Ieva turpināja lūgties. - Mums nav citas izejas.

-    Es sevi tikai pazemošu.

-     Lai! - Ieva iesaucās. - Ja ar to varam kaut ma/liet palīdzēt bērnam, es iešu tev līdzi, un zemosimies abi!

-     Labi! - Es viegli atmetu ar roku un paskatījos sienas pulkstenī. Tas rādīja desmit minūtes pāri diviem. Visīstākais laiks modināt cilvēku, kas tevi uzskata par savu ienaidnieku, cs nodomāju, ātri saģērbos un izgāju laukā.

Bija pilnmēness nakts. Koka māju sienās ar dīvainu skaņu sprakšķēja lauskis, debesis bija kā nosētas ar spilgti mirdzošām zvaigznēm, un uz ielas neredzēja neviena cilvēka. Visi logi bija tumši. Nerēja neviens suns, un pēkšņi šķita, ka visa pasaule ir mirusi.

Ātri ejot uz priekšu, man tikpat strauji atmiņā negaidīti uzplaiksnīja savstarpēji nesaistītas spilgtas dzīves epizodes, kas mani gan iedrošināja, gan nobaidīja.

Es atcerējos cilvēkus un nāvi.

Bet kāpēc ne dzīvību, es satraukts domāju, kāpēc ne to? Vai tāpēc, ka cilvēka mūžā nāvei vienmēr ir daudz lielāka nozīme nekā dzīvībai? Un degošais šķūnis Kalnu muižas lielajā pļavā, divdesmit astoņi ievainotie strēlnieki, un Uldis ar norautām kājām, un Antons ar šrapneļa šķembas sakropļoto seju, un acu gaismu zaudējušais Vilnis, un mans dzīvības glābējs Ziemassvētku kaujās Gunārs, un debes- brīnišķīgā žēlsirdīgā māsiņa Marija Punka, un jūs pārējie - mana brāļa Mārtiņa dzīvi sadedzinātie strēlnieki! Piedodiet! "Tā ir atriebība par Oskara Kalpaka nāvi!" Mārtiņš kliedza. Bet tie ievainotie zēni taču viņu nenogalināja! Viņi savās sāpēs gulēja aukstajā siena šķūnī un cerēja, ka es viņus izglābšu, aizvedīšu līdz hospitālim. Vai tas ir taisnīgi - nāve pret nāvi? Un vai divdesmit astoņu cilvēku aiziešana ir līdzvērtīga viena cilvēka nāvei, ja arī šis cilvēks ir mans brālis?

Un ko Mārtiņš turpina darīt? Tagad viņš vēl atņem manu sievieti, viņš apzinīgi nokauj Ievas mīlestību pret mani, viņš iznīcina mūsu kopdzīvi, un patiesībā man pašlaik vajadzētu ļoti nožēlot, ka Mārtiņš tomēr netika nošauts.

Bet naidu es joprojām nejutu. Bija tikai dziļa nožēla un rūgtums, ka mums nekad un nekur, ne kara, ne miera laikā, neizbēgt ne no nodevības, ne atriebības.

Tāda pati auksta un ļoti zvaigžņota nakts bija toreiz, kad pēc drausmīgās divu drozdoviešu pulku apkaušanas pie Saburovkas sādžas zēni kā apdulluši ar sniegu mazgāja sejas un rokas, bet cs, apsēdies uz kādas mājas sliekšņa un ar šausmām skatīdamies uz kaujas lauku, pēkšņi uz. plccicm sajutu karstas sievietes delnas un klusu balsi:

-    Pan latvieti! Lūdzu, ienāc manā mājā!

Un es iegāju. Saimniece un viņas jaunā meita mani pacienāja ar vakariņām un vēlāk atsevišķā Istabā uzklāja gultu. Pēc neilga laika pie durvīm pieklauvēja un es, rokās satvēris revolveri, atļāvu ienākt.

Durvis atvērās, istabā uzreiz ieplūda vāja, mazliet dreboša sveces gaisma, bet aiz tās parādījās jaunā ukrainiete. Viņa bija izlaidusi savus melnos, garos matus, un tie, viegli viļņodami, apsedza baltos plecus. Pārējais ķermenis bija noslēpts aiz gara, balta tērpa, kas varēja būt ari naktskrekls, gan mājas kleita. Seja šķita bāla un ļoti trausla, tajā uzkrītoši izdalījās maigas lūpu līnijas un neparasti lielas, tumšas acis.

Piecēlos sēdus un skatījos uz viņu kā uz noslēpumainu debess parādību, kā neticamā, baltā sapni Nez kādēļ nesenās pagātnes miglas atmiņas tūlīt izrāva Ievu Zemīti, viņas mazo, piekvēpušo kambarīti un mani pašu, kad uztraucies tāpat stāvēju atvērtajās durvis.

-    Nāc tuvāk, - es klusi palūdzu.

Meitene uzmanīgi nolika sveci uz galda un aizvēra durvis. Tad brīdi pagaidīja, šķērsoja istabu un apsēdās man līdzās uz gultas malas. Tūlīt nāsīs iecirtās patīkama, viegli reibinoša un ļoti satraucoša jaunas sievietes ķermeņa smarža. Man šķiet, meitene bija nākusi tieši no pirts.

-    Tev no manis nav bail? - es viņai pavaicāju.

Meitene nedroši papurināja galvu, bet es jutu, ka viņa

bīstas.

-    Kādēļ tu esi atnākusi? Gribi kaut ko pateikt?

Meitene mulsi pasmaidīja:

-             Nē, pan. Vai tad to ir tik grūti saprast? Ja cs gribētu kaut ko svarīgu pateikt, es taču to būtu jums darījusi zināmu jau pie vakariņu galda.

-           Cik tev ir gadu? - es painteresējos. Man viņa šķita pārāk jauna.

-    Astoņpadsmit. Rit jau deviņpadsmitais.

-    Biji nupat pirtī?

-    Jā. Māte lika aiziet.

Es saraucu pieri.

-    Māte lika nākt arī šurp?

-           Ne gluži, - meitene vēlreiz mēģināja nedroši pasmaidīt. - Viņa vienkārši ieminējās, ka tas, domājams, būtu labi. Panam paliktu. Pans nedusmotos un mums neko sliktu nedarītu.

-    Vai tad izskatījās, ka būtu darījis?

-    Nē. Taču no latviešiem šeit visi ļoti baidās.

-    Kāpēc?

-    Latvieši esot visnežēlīgākie cilvēki uz pasaules.

Es kādu laiku klusēju. Tas bija skumji.

-            Bet no baltgvardiem jūs nebaidāties? Viņu piedzērušies virsnieki un zaldāti jums neko nedarīja?

-           Viņi ir savējie, - meitene jau uzstājīgāk atbildēja. - Mūsējie. Bet jūs esat svešzemnieki. Drausmīgi cilvēki.

-    Es ari izskatos pēc briesmoņa?

Meitene nopietna papurināja galvu, un viņas kuplie mali noplīvoja kā melnas uguns liesmas.

-             Tu ne. Es jau tevi noskatīju, kad mazgājies. Tu esi skaists. Tu man patīc. Ja tas tā nebūtu, mātes lugums man ietu gar ausīm. Es pati tevi izvēlējos…

Mani pārņēma dīvaina sajūta. No vienas puses, tas, ko nupat šī meitene pateica, katrā ziņā glaimoja. *'Tu man patīc. Es pati tevi izvēlējos." Bet, no otras puses, viņas mātes, pašas meitenes, daudzu sādžinieku, varbūt pat lielākās daļas Ukrainas iedzīvotāju acīs cs laikam esmu un ta an paliku tikai svešzemnieks. Ienaidnieks. Boļševiks, /.elastību ncpazistošs cilvēks.

-           Tu spried nepareizi, - es gurdenā balsī sacīju. - Latvieši ir labi ļaudis. Pa lielākai daļai zemnieki, kalpi. Viņiem vajadzētu iedot zemi, un viņi ne par kādu karošanu pat nedomātu. Viņi klusi un pacietīgi strādātu, kā jau ir ņēmušies septiņi simti gadus.

-    Tu esi no zemniekiem? - meitene painteresējās.

-            Mani vecāki strādāja labrikā, bet es pats - kā no skolas sola, tā uzreiz armijā.

-            Kāpēc jūs nekarojat Latvijā? Kāpēc jūs cilājat šautenes šeit, mūsu Ukrainā?

-             Mēs cīnījāmies arī Latvijā, - es nopietns atbildēju. - Mēs visur aizstāvam trūcīgos.

-    Bet ko lai dara tie, kas nav nabagi? Tie ir nogalināmi?!

Man vēlreiz kaklā ieskrēja rūgts kumoss.

-             Neviens jums neko sliktu netaisās darīt. Bet ja tu esi kaut ko dzirdējusi… Karš ir karš. Visi ir drausmīga naida pārņemti, un tādēļ nav ko brīnīties, ja dažreiz kāds pāršauj pāri strīpai… Taču varu pateikt vienu. Neviens tā nav spīdzinājis, pazemojis un slepkavojis, kā kontrrevolu- cionārie krievi rīkojas ar mums - latviešiem.

Es lēnām atlaidos guļus un vairs negribēju runāt. Mani pat pārstāja tik ļoti satraukt meitenes gaišais skatiens un viņas tuvā ķermeņa smaržas. Gribējās aizmigt un ne par ko vairs nedomāt.

-            Ei, latvieti! - Meitene atkal pieskārās manai rokai. - Tu gribi gulēt?

-    Jā, - es pēc neilga laika lēni noteicu. - Gribu.

-            Bet kā tad es? - Meitene nesaprašanā skatījās uz mani, un viņas lūpas mazbet notrīcēja. - Tu mani atraidi?

, Es neviļus pasmaidīju. Meitene patiešām bija jauka, lai gan acīmredzot jau daudz ko savā dzīvē paspējusi piedzīvot.

-    Kā tevi sauc? - es pavaicāju.

-    Eva, - jaunā sieviete atbildēja. - Eva Mikuļska.

-    Tu esi poliete?

-    Pa pusei. Māte ukrainiete, bet tēvs - polis.

-    Kur viņš tagad atrodas?

-    Nezinu, - Eva paraustīja plecus. - Droši vien karo.

Man nemaz nevajadzēja prasīt, kurā pusē šis Mikuļskis ņemas. Tāpat bija skaidrs. Un tomēr nenoeietos:

-    Viņš ir Brīvprātīgo armijā?

Meitene ilgi klusēja. Acīmredzot pēkšņi nobijās vai vienkārši negribēja teikt.

-    Visi īstie ukraiņi ir Brīvprātīgo armijā, - viņa negaidīti un mazliet pat izaicinoši pateica. - Visi ir balto pusē.

-    Tu ari esi par caru? - es pavaicāju. - Par kapitālistiem un muižniekiem?

-    Nē! - Eva draiski iesmējās. - Es esmu par mīlestību!

Tad, brīdi padomājusi, vēl klusi piebilda:

-    Es esmu par tevi.

Pasmaidīju un vairākas reizes lēni noglāstīju meitenes ogļu melnos matus.

-   Tas ir labi, Eva, ja tu esi par mani. Bet vēl labāk, ka esi par mīlestību. Varbūt tā tev palīdzēs izdzīvot.

-    Bet tu? - Eva neuzspēlētā vientiesībā pajautāja. - Tu noraidi mīlestību? Tu gribi tikai iznīcināt kapitālistus un izkarot varu Padomēm?

Uz mirkb mana roka sastinga uz jaunās sievietes pleca. Patiešām, kas man vēl ir palicis no normāla vīrieša? Kāpēc es visu laiku runāju un domāju tikai par karu, tikai par to, kurā pusē tas vai cits ir nostājies, bet neesmu pat pamēģinājis vēl šo meiteni noskūpstīt? Vai cs to negribu? Gribu! Un kā vēl! Taču… Tā nu vis gluži nav. Es neprātoju tikai par karu. Es atceros arī Ievu Zemīti. Es atminos savu tālo latviešu meiteni tieši tai brīdī, kad pie manis ir atnākusi skaistāka un acīmredzot nesalīdzināmi kaislīgāka sieviete nekā mana klusā Ieviņa. Un tas, ka es viņu atminos, ka neesmu Ievu aizmirsis, laikam kaut ko tomēr nozīmē. Varbūt, ka tā ir pati mīlestība. Nezinu. Varbūt, ka tās ir tikai ilgas pēc mīlestības. Lai būtu vismaz kaut kas, ko likt pretim šī kara šausmām un pastāvīgajām nāves briesmām. Lai manī arī turpmāk tikpat mokoši grūti degtu alkas pēc miera, pēc mājām un Dzimtenes…

-     Paklausies, Eva, - es mierinoši bildu. - Tu droši vien esi brīnišķīga meitene, nekad nevienai neesmu redzējis tik garus matus, tik lielas un dziļas acis. Tavs ķermenis smaržo pēc pavasara un tikko nopļauta siena. Tu esi kā sapnis, kā tālas zvaigznes gaisma… šī kara lielajā un biezajā tumsā. Bet labāk… ej prom! Nedusmo. Es cienu tavu vēlēšanos ar mani kopā pavadīt šo nakti. Paldies, Eva! Esmu tālu no tā, lai divu cilvēku tuvību vērtētu no šķiriskām pozīcijām, taču… es tevi saprotu. Tava ģimene un tu esi par baltajiem. Un tādēļ… nevajag atdoties savam ienaidniekam! Ienaidnieks ir jānīst. Labāk ziedot savu ķermeni tam, kas ir tavs draugs.

Meitene labu laiku sēdēja kā sastingusi, tad pagriezās, noliecās virs manis un maigi noskūpstīja manu pieri.

-     Cilvēk, tu esi ļoti savāds, - viņa, patiesi izbrīnījusies, pateica. - Bet tu alojies. Tu neesi mans ienaidnieks. Man vienkārši ienāca prātā… varbūt šī ir tavas dzīves pēdējā nakts… Rīt atkal kauja, un tevis vairs nebūs. Varbūt rit tavā vietā mūsu mājās ienāks piedzēries komisārs vai sarkanarmietis un, uzzinājis, ka mans tēvs karo Brīvprātīgo armijā, mūsu ģimeni izkaus… Un tad vairs nebūs manis. Tādēļ tagad paklausies tu, svešzemnieki Latvieti! Šai mirklī mēs vēl esam dzīvi! Mēs vēl esam jauni! Es alkstu lavu pieskārienu, tevi visu… Es gribu mīlēt! Es vēl gribu baudīt dzīvi…

Meitene nolieca galvu un visa sāka drebēt. Vai nu viņai sala, vai arī tas nāca no spēcīgas nervu spriedzes.

Man viņas kļuva žēl. Nez kādēļ kļuva žēl arī pašam sevis. Patiešām. Man ir tikai divdesmit seši gadi, bet ir tāda sajūta, it kā būtu visi sešdesmit. No kā gan es jau esmu atteicies! Ko šajos gados esmu pārcietis, ko zaudējis? Ko ieguvis, ko skaistu redzējis? Neko! Tieši otrādi. Es cilvēkā esmu skatījis tikai galvenokārt zvēru. Gan savējo, gan pretinieku vidū. Man vispār ir šķitis, ka mēs dažreiz, visi sajūkam prātā. Kā šodien. Tas nebija tikai cīņas azarts, alkas pēc uzvaras, tā bija arī visprimitīvākā, vismežonīgākā pašsaglabāšanās instinkta izpausme. Nokaut ikvienu, kas tevi tajā mirklī var apdraudēt! Un pat tad, kad neviens jau vairs neapdraud. Kad jau simtiem drozdoviešu atklāti met ieročus zemē un ceļ gaisā rokas…

-      Eva… - es klusi nočukstēju. - Ja jau tu esi šeit uzradusies, tad nāc! Varbūt tu mani izglābsi. Varbūt tu manī atdzīvināsi sen aizmirstās jūtas, ko sauc par žēlsirdību.

30. nodala

?

Jā, to izdarīja ne tikai šī nepazīstamā poļu meitene, drausmīgajos kara un cilvēku pašiznīcināšanās apstākļos pēkšņi atgādinādama, ka šai pasaulē līdzās zvēriskam naidam un asinīm pastāv arī maigums, glāsti, kaislība, skaists sievietes ķermenis, klusa nakts, satraukti čuksti, mieriga cilvēka elpa un mīlestība. Bet galvenokārt ienīst vardarbību un alkt pēc cilvēku līdzjūtības un žēlsirdības man palīdzēja ilgas pēc mājām un Ievas, pēc ģimenes, bērna, miera un darba. Viss bija vairāk nekā vienkārši. Es noliku savus ieročus. Aizmetu formas tērpu, atsacījos no militārās karjeras. To pašu izdarīja tūkstošiem citu strēlnieku, taču vai tāpēc šī pasaule ir kļuvusi labāka? Vai tā ir tapusi baltāka? Un cilvēki līdzjūtīgāki?

Tagad es pustrijos saltā ziemas naktī eju lūgties kāda cilvēka žēlsirdību, simtprocentīgi zinot, ka tas viss ir velti. Viņš nekad man nepalīdzēs. Es esmu viņa ienaidnieks. Tomēr es eju. Man vienkārši nav cita ceļa.

Aizgāju līdz baltajai divstāvu villai, atvēru sētas vārtiņus, pakāpos pa nelielām kāpnītēm līdz mājas parādes durvīm un piezvanīju. Namā viss bija klusi. Zvanīju atkārtoti. Tad vēl un vēlreiz. Beidzot vienā logā iedegās gaisma un pēc dažiem brīžiem aiz durvīm atskanēja vīrieša balss:

-    Kas tur ir?

-    Man ir vajadzīga ārsta palīdzība, - es teicu.

-   Jūs esat ievainots?

-    Nē.

-    Kāpēc tad tik steidzīgi?

-   Tā vajag. Lūdzu, atveriet!

-    Kas jūs tāds esat?

-    Dakter! Es esmu cilvēks!

-    Es jūs pazīstu?

-   Jā. Mani sauc Jānis Krišlauks.

Biju pārliecināts, ka ar to mana vizīte arī beigsies, taču, man par lielu pārsteigumu, Dāvids Liberzons durvis tomēr pavēra. Viņš stāvēja nama priekštelpā, uz pleciem uzmetis skaistus brūna samta rītasvārkus, ģērbies gaišā pidžamā.

-    Kas noticis, Krišlauk?

-    Man ir vajadzīga tava palīdzība, - cs klusi atkārtoju.

Dāvids labu laiciņu domīgs klusēja, tad ļoti nopietns

sacīja:

-            Pašlaik ir pustrīs nakti. Vakar visu dienu līdz deviņiem vakarā es smagi strādāju, veicot trīs sarežģītas operācijas, bet tu atnāc, cel mani augšā… Vai es tev reiz jau neteicu, ka nekad savā mūžā nepalīdzēšu nevienam lieliniekam?

-            Bet es taču neesmu lielinieks! - nepacietīgi iesaucos. - Nekad neesmu bijis viņu partijā! Bet kāda tam šobrīd ir nozīme?

-    Nozīme ir visam, ko cilvēks dara.

-            Un arī tam, ko viņš nedara! - es atgādināju. - Vai cs, tieši es tev esmu kaut ko ļaunu izdarījis?

Ārsts klusēja.

-           Atceries, Dāvid, toreiz, Ķekavas pozīcijās, mani izlūki naktī atstiepa divus sagūstītus vāciešus un viens no viņiem bija smagi ievainots? Atceries?

-    Kas tālāk?

-           Tālāk bija tas, ka mēs to Irici varējām nošaut uz vietas. Varējām ar durkļiem sakapāt sīkās daļiņās vai arī aizstiept līdz Daugavai un iesviest pirmajā āliņģī! Bet mēs neko tādu neiesākām. Mēs to jauniņo virsleitnantu aiznesām uz tavu zemnīcu, tu viņu tūlīt uzliki uz galda un griezi. Atceries? Tu operēji un izglābi kādu mūsu niknāko ienaidnieku, jo arī viņš ne tev, ne man personīgi neko ļaunu nebija izdarījis. Vbļš, tāpat kā mēs, pret savu gribu tika ierauts šajā lielajā cilvēku slaktiņā, un bija brīnišķīgi, ja mums dažreiz tomēr izdevās būt cilvēkiem, vai ne? Tas toreiz šad tad nozīmēja kaut ko daudz vairāk nekā būt kara varonim.

Dāvids atkal dažus brīžus klusēja, tad pamāja ar roku.

-           Nāc iekšā un aizver durvis! Tu atceries vēl kādreiz esam Latvijā tādu aukstumu?

-           Šeit ne, - es atbildēju un pārkāpu pāri slieksnim. - Bet astoņpadsmitā gada ziema Sibīrijā… Tur gāja pāri piecdesmit grādiem.

Tālāk Dāvids mani tomēr neaicināja.

-    Kas ar tevi ir noticis? - viņš uzprasīja.

-    Ar mani nekas, - es atbildēju. - Smagi saslimis puika.

-    Kādi ir slimības simptomi?

-   Augsta temperatūra un ļoti grūta elpošana. Izklausās, ka viņš smok.

-    Cik bērnam gadu?

-    Nepilni trīs.

-    Labi, - Dāvids sacīja. - Neko daudz no bērnu slimībām es nesajēdzu, taču apskatīties varu. Vai tev ir nojausma, cik prasu par vienas nakts vizīti?

-    Nē. - Domīgs pašūpoju galvu.

-   Tas ir labi, ka nav, - Dāvids pateica. - Ja zinātu, tu nemaz nebūtu šurp drāzies. Pagaidi, es tūlīt!

Ar muguru atspiedies pret silto gaiteņa sienu, cs pēkšņi kļuvu pavisam mierīgs. Negaidot radās pārliecība, ka tagad Viesturam nekas slikts vairs nenotiks.

Pēc desmit minūtēm, jau pilnīgi saģērbies, parādījās Dāvids Liberzons, un viņš labajā rokā turēja nelielu četrkantīgu melnas ādas čemodāniņu.

Mēs klusēdami ātri aizgājām līdz manam dzīvoklim. Viņš bērnu apskatīja, tad kaut ko viņam icšļircināja un pateica Ievai:

-     Cienītā kundze! Neesmu īstais speciālists, taču lieku galvu ķīlā, ka puika ir noķēris difteriju. Turklāt tā viņam attīstās ļoti smagā formā. Prmcipā nedrīkst kavēties vairs ne mirkli. Viņu var glābt tikai steidzama ķirurģiska operācija vai, sliktākajā gadījumā, tvaika kamera. Un vēl varbūt brīnums, kundze. Dažreiz tādi tomēr notiek.

-    Kā mēs viņu tagad lai aizdabūjam uz slimnīcu? - Ieva atkal sāka raudāt. - Jāgaida taču rīts. Jāmeklē pajūgs, vai arī… Nezinu. Ko jūs mums, dakter, ieteiktu?

-     Es jums iesaku pagaidīt, - dakteris atbildēja. - Taču slimnieks gaidīt nevar. Es aiziešu līdz savai mājai, man garāžā ir automašīna. Ceru, ka izdosies to iedarbināt, un es viņu aizvedīšu uz slimnīcu.

Es neko neteicu. Biju stipri pārsteigts. Pēc pusstundas Dāvids Liberzons atbrauca ar savu veco fordiņu un pusčetros naktī Viesturu aizveda uz 2. pilsētas slimnīcu, kas atradās Āgenskalnā, Pilsoņu ielā 13.

Mēs ar Ievu palikām slimnīcā pie bērna, bet atvadoties es Dāvidam cieši paspiedu roku.

-     Paldies, vecais, - es teicu. - Tu izdarīji vairāk, nekā cs biju cerējis.

Dāvida sejā atplauka noguris smaids.

-     Es taču tomēr esmu ārsts, - viņš sacīja. - Un maksāt neko nevajag. Tas tā, bijušās draudzības vārdā. Mēs tomēr bijām velna zēni. Un kas zina, Krišlauk, varbūt tu kādreiz izpalīdzēsi arī man. Dzīve tas pats kariņš vien ir, tikai ar citiem līdzekļiem.

Tie bija pravietiski vārdi. Varbūt viņš zemapziņā jau nojauta tuvojošās briesmas, kuras pagaidām vēl bija ļoti tālas, taču tās jau reāli eksistēja. Vācijā kāds cilvēks, sēdēdams cietuma kamerā, taču uzraksta grāmatu "Mana cīņa", un šīs cīņas īstenošana vēlāk prasīs no cilvēces apmēram piecdesmit miljonu dzīvību… Bet par vienu tomēr mazāk. 1944. gada vasarā es Dāvidam Liberzonam atlīdzināju ar visaugstāko cenu, kādu vien cilvēks otram var dot…

31. nodala

Viesturs toreiz izdzīvoja. Ieva atcerējās. Nekādas sarežģītas komplikācijas nesekoja, un turpmāk viņš auga visumā vesels un garīgi attīstīts, bet…

To atkal bija grūti izskaidrot. Viestura slimībai, kā jebkurai lielai nelaimei, vajadzēja mani ar Jāni vēl ciešāk satuvināt, likt aizmirst visus strīdus, pārmetumus, aizdzīt notikušo neuzticību, taču Jānis visu Viestura slimības laiku pret mani tā arī palika ārēji pieklājīgs un laipns, bet iekšēji manāmi saltāks un vienaldzīgāks. Un, kas bija vēl bēdīgāk, viņš līdz ar to kļuva vēsāks arī pret bērnu. Jānis ar viņu nekad vairs nespēlējās, neņēma klēpī un nestāstīja kaut ko piedzīvojumiem līdzīgu. Es redzēju un jutu, ka viņam Viesturs ar katni dienu kļūst aizvien svešāks un varbūt pat nepatīkamāks. Un tad es ar šausmām iedomājos, ka Jānis Krišlauks droši vien ir pārliecināts, ka Viesturs, iespējams, nemaz nav viņa bērns…

Tas mani, protams, ļoti satrauca, bet tai pašā laikā… Savādi. Man radās pietiekams priekšstats par to, cik ļoti sāp un sarūgtina Jāni mana neuzticība, taču man pašai šis aizliegtās mīlestības sakars ar Mārtiņu nekādus sevišķi sma- * gus pārdzīvojumus, dvēseli plosošus sirdsapziņas pārmetumus vai dziļu nožēlu par notikušo neizraisīja.

Kāpēc?

Varbūt manas rīcības pamatā tomēr nav bijusi nedz izlaidība, nedz izvirtība, bet gan mīlestība? Jānis teica, ka šis vārds esot tikai lielisks aizsegs jebkurām cilvēka nekrietnām izdarībām, jo īsta mīlestība absolūti nepieļaujot ne tikai pašu neuzticību, bet pat pašas situācijas rašanos, kas līdz tādai varētu aizvest.

Bet ko viņš pats ir darījis? Vai par vislielāko neuzticību man nekļuva nakts Saburovkā, ko Jānis pavadīja kaut kādas tur nejauši satiktas polietes Evas Mikuļskas gultā. Tikai mirkļa vājums? Vienkārši tāda tai brīdī bija dzīve, bez jebkādiem prātojumiem par to, vai tas ir labi vai slikti, pareizi vai nepareizi? Acīmredzot toreiz nepareizs bija pats karš, kas cilvēkiem bieži lika rīkoties tā, kā viņi citos apstākļos nekad nebūtu darījuši.

Bet es?

Ar lielu piespiešanos varēju pieļaut, ka esmu slikta sieviete, nekrietna un vainīga, ka man, pēc taisnības, vajadzētu mesties Jāņa priekšā uz ceļiem, raudāt, plēst matus no galvas, visu nožēlot un lūgties piedošanu, taču ja man šāda vēlēšanās neradās? Ja es nejutos vainīga? Vai es patiešām biju nekrietna? Tad jau daudz nekrietnākām bija jābūt arī tām jūtām un pašai mīlestībai, ko cs tolaik izjutu pret Mārtiņu. Bet vai vispār pastāv laba un slikta mīlestība?

Vēlāk man teica - tev vajadzēja šīs jūtas apslāpēt! Bet kā? Kā es to spētu, ja Mārtiņš gandrīz vai katru dienu nāca pie manis un mierināja, saudzēja, runāja labus un mīļus vārdus, visu laiku stāstīja tikai par mūsu skaisto nākotni, liet Jānis tai pašā laikā vienmēr rādījās sadrūmis un nerunīgs? Kad vairs pat nepieminēja precēšanos, kad diezgan atklāti izvairījās no tuvības ar mani, kurpretī Mārtiņš, neko neslēpdams, to vien gribēja un alka?

Kā man vajadzēja rīkoties? Kas uz šo jautājumu zina pateikt neapstrīdamu un precīzu atbildi? Droši vien tikai Dievs. Un varbūt vēl es pali, kad man beigu beigās tomēr nācās izšķirties, kā rīkoties tālāk. Taču ar prātu es to nekad nebūtu izlēmusi, nākamo manu soli noteica pašas jūtas. Kā pret Jāni, tā pret Mārtiņu. Jūtas bija Lstas, un es tām varēju pilnīgi uzticēties.

Cilvēku nelaimes un pat traģēdijas vienmēr norisinās tad, kad tevi pieviļ otrs cilvēks… Mēs nekad nevaram būt pilnīgi droši, ka šīs mums izrādītās jūtas ir īstas un mums teiktie vārdi ir patiesi.

Un tad pienāca diena, kad pie mājas piebrauca baltas krāsas vieglā automašīna, tajā pie stūres sēdēja kāds Mārtiņa draugs, bet pats Mārtiņš apņēmīgiem soļiem ienāca dzīvoklī, mani ātri noskūpstīja, paskatījās apkārt un pateica:

-    Savāc mantas un braucam!

Es pārsteigta satvēru Mārtiņa roku.

-     Kurp lai braucam?

-    Pie manis!

-     Kā - pie tevis?

-    Ļoti vienkārši. Tu tagad dzīvosi pie manis. Māte pilnīgi mirst nost bez mazā Viestura, un es - bez tevis…

Mārtiņš bija uzpucējies. Mugurā viņam uzvilkts jauns gaišpelēks uzvalks. Spilgta kaklasaite, balts krekls, kājās melna laka kurpes, seja tīri noskūta un smaržo pēc jasmīniem. Viņš bija skaists. Vīrietis, par kuru varēja tikai sapņot. Un viņš nekad nebūs ne krāvējs, ne lūrmanis, es domāju. Viņš vienmēr būs kungs. Un es vienmēr - viņa kundze. Mīlēta, apgādāta un aprūpēta. Un, galvenais, varbūt tas bija pats galvenais - līdz ar manu aiziešanu pie Mārtiņa arī Viesturs varēs justies daudz lielākā drošībā, viņš augs veselīgāks un izglītotāks.

Vai varēju palikt uz vietas, ja ņem vērā visus šos argumentus? Smieklīgi. Ja es spētu neiet, tad nekad arī nebūtu gājusi. Bet manas un mana dēla turpmākās dzīves nākotne rādījās tik droša un skaista, ka es nevarēju tupēt tur, kur atrados ar Jāni. Sirds dziļumos es, protams, sapratu, ka kaut kādā veidā ar savu rīcību Jānim ļoti nodaru pāri, tomēr vai arī viņš pie notiekošā nav vainojams? Viņam toreiz vajadzēja palikt "Lcjrozēs", vajadzēja pie Anmaņa nolīgties par kalpu un…

Ak, Dievs, kas par muļķībām! Viss notiek tieši tā, kā tam acīmredzot arī ir jābūt.

Jānim steidzīgi uzrakstīju dažus atvadu vārdus, ātri sakravāju dažas drēbes un pārējās mantas, paņēmu pie rokas Viesturu, iesēdos automašīnā un devos pretim… Kam? Protams, laimei! Pretī veiksmīgai, skaistai un bezrūpīgai dzīvei!

Bet vai tāda maz ir iespējama? Vai vispār jel kādreiz iespējama laime pēc tam, kad esi atstājis cilvēku, kurš tevi kādreiz ir mīlējis un mii un kurš šī tava soļa dēļ ļoti ilgi un sāpīgi cietīs? Bet vai mēs kādreiz par to vispār domājam? Te ir tas mirklis, tc ir tā laime, tc ir tas cilvēks un tava dzīve, kuni tik ļoti gribas aizvadīt - staigājot nevis pa dubļiem, bet vismaz pa sausu un cietu zemi!

Ņem! Dari! Rīkojies!

Tu pati esi noteicēja par savu dzīvi un savu miesu! Tikai pati! Un es tai mirklī patiešām tā arī jutos apmierināta. Sēdēju automašīnas aizmugurējā sēdeklī, galvu uzliku uz Mārtiņa pleca, viņš ar roku saudzīgi apņēma manus plecus, un mani pārņēma viegls apreibums.

Kad aizbraucām uz Grīziņkalnu un iegājām Krišlauku dzīvoklī, Mārtiņš uzreiz mātei mani stādīja priekšā kā savu nākamo sievu. Marija Krišlauka jutās ļoti pārsteigta, un man uzreiz radās pamatotas aizdomas, vai Mārtiņš viņai vispār ko stāstījis par saviem nākotnes nodomiem…

-    Kā - tava? - Marija cieši skatījās uz savu jaunāko dēlu. - Es visu laiku domāju, ka Ieva ir Jāņa līgava!

-    Vai esi aizmirsusi, ka Jānim ir jau saderināta līgava - Marta Vasarāja? - Mārtiņš skaļā balsī atgādināja.

Marijas Krišlaukas sejai pāri pārskrēja tumša vilšanās ēna.

-    Kad tas bija! - viņa iesaucās.

-    Tam nav nozīmes! - Mārtiņš stmgri noteica. - Es skaidri zinu: kamēr Ieva caurām dienām tup mājās pie mazā Viestura, Jānis bieži jo bieži satiekas ar Martu. Un patiesībā gatavojas precēt viņu, nevis Ievu! Un kāpēc gan ne? Viņš kā bijušais karavīrs ir stingri nolēmis savu kādreiz doto vārdu turēt un to ari turēs! Visu cieņu!

-      Kas gan tev prātā! - Marija pavaicāja un paņēma aiz rokas Viesturu. Mazais zēns uzticības pilnām acīm skatījās uz vecomāti.

-     Es zinu visu! - Mārtiņš aši atcirta un jau veda mani uz savu istabu, tomēr māte viņu apturēja un neapmierināti paskatījās gan uz Mārtiņu, gan mani.

-     Pagaidi! - viņa pavēlēja. - Tagad pagriezies pret mani, Ieva! Viesturs taču ir Jāņa dēls, vai ne?

-    Jā, - es nočukstēju. - Viesturs ir no Jāņa…

-    Viņš tevi vairs nemīl? - māte prasīja un mīļi pieglauda Viesturu sev klāt.

Es neatskārtu, ko viņai lai atbildu. Dažus brīžus klusēju, tad pateicu:

-    Es mīlu Mārtiņu.

-    Meit, - Marija, cieši uz mani skatīdamās, sacīja. - Kas ir noticis? Kāpēc tu atsakies no Jāņa?

Es atkal klusēju. Vai man vajadzēja viņai stāstīt, ka tā nav, Jāni aizvien vēl mīlu, vienīgi tam, ko izjutu pret Mārtiņu, esmu laikam tomēr paņēmusi palīgā arī dažus tīri praktiskus aprēķinus…

-    Mums viss ir pajucis, - es Marijai pateicu.

-    Vai esi pārliecināta, ka tev viss būs droši arī ar Mārtiņu? Viesturs viņam tomēr ir svešs bērns, un, lai arī jums kādreiz, iespējams, radīsies pašiem savi bērni, svešs paliek svešs. Es pazīstu Mārtiņa raksturu. Bet vai tu viņu esi atklājusi līdz galam?

Atkal klusēju. Tagad vairs īsti neatceros, ko tobrīd domāju, taču vienu gan es sapratu uzreiz - māte stāv Jāņa pusē. Tas laikam ir viņas mīļais dēls, māte mani nosoda un ir pret šādu manu ienākšanu viņas mājā.

-    Bet, ja jau tu esi savu izvēli izdarījusi… - Māte noplātīja rokas. - Dzīvo laimīga. Tikai zini, Ieva… Jūs abi esat rīkojušies ļoti slikti, tas nav prātīgi iesākts. Šādi darbi nepatīk arī Dievam, tāpēc es nekad tevi neaizstāvēšu un nebūšu arī Mārtiņa pusē. Dzīvojiet, kā zināt. Man tikai žēl mazā Viestura, bet vēl vairāk belā Jāņa…

Mārtiņš mani ieveda savā istabā, es tūlīt apsēdos pie galda un sāku elsot. Viņš mani nemierināja, bet ļāva izraudāties līdz sausām acīm.

Man bija ļoti skumji. Es kaut kā iepriekš nemaz nebiju rēķinājusies ar savu nākamo vīramāti… Taču, atcerējusies, ka Mārtiņš bija solījis tūlīt pēc mūsu kāzām sameklēt atsevišķu, daudz lielāku dzīvokli, nomierinājos un uzticības pilnām acīm paraudzījos uz viņu. Mārtiņš tagad bija cilvēks, no kura, izrādās, ir atkarīga visa mana turpmākā dzīve.

-     Nekas, Ieviņ, - Mārtiņš beidzot sāka mani mierināt. - Viss būs labi. Tu redzēsi! Viss izrādīsies labākajā kārtībā!

Izskatījās, ka viņa vārdi piepildīsies. Es ne mirkli nešaubījos, ka viņš mani mīl. Un mīlēja arī. Vismaz fiziski. Mārtiņš mūsu vētrainajās mīlas naktīs man iemācīja un lika izbaudīt visu, ko vien sievietei gultā iespējams sasniegt un izbaudīt kopā ar sev tuvu vīrieti…

Aizritēja kāds mēnesis, kad Mārtiņš vienu vakaru man pateica:

-    Svētdien mēs precēsimies.

Es paskatījos kalendārā. Līdz svētdienai bija atlikušas vairs tikai trīs dienas.

-     Kāpēc tik ātri? Es taču nepaspēšu… Mārtiņ! Man taču jāpašuj līgavas tērps!

Mārtiņš tikai savādi pasmaidīja.

-     Tev nekāda kleita nav jāšuj, - viņš teica, un viņa aukstajā balsī cs pēkšņi saklausīju kaut ko ļoti nepatīkamu. - Tu altāra priekšā nevari iet baltā līgavas tērpā. Tu pirms manis jau esi bijusi tikpat kā precējusies ar kādu citu. Un tev ir bērns. Tu nevari izrādīties kā līgava. Vari būt vienkārši sieviete, kuru es paņemu.

Tas atkal bija ļoti skumji un nepatīkami, bet es samierinājos.

Mārtiņš uz kāzām man nopirka diezgan vienkāršu gaiši zilu kleitu, tādas pat krāsas kurpes un mazu, arī zilu, cepurīti. Nekādu kāzu viesu nebūšot. Man te, Rīgā, protams, nebija nevienas draudzenes vai radinieka, ko cs varētu uzaicināt, bet no Mārtiņa puses atnākšot tikai daži tuvākie draugi un studiju biedri. Kāzu svinīgā ceremonija esot paredzēta Svētā Pāvila baznīcā, pēc tam visi braukšot šo priecīgo notikumu atzīmēt Švarca kafejnīcā.

Marija Krišlauka, aizbildinādamās ar kādu slimību, kāzu ceremonijā nepiedalījās.

Mūs ar Mārtiņu pulksten divpadsmitos dienā uz baznīcu aizveda tas pats viņa biedrs, kuram piederēja baltā automašīna. Dievnama priekšā mūs jau gaidīja kādi pieci vai seši Mārtiņa draugi un divas sievietes. Kad iegājām baznīcā, tur atradās diezgan daudz, cilvēku, un es uzreiz palūdzu Dievu, kaut tikai viņu vidū neatrastos Jānis Krišlauks… Nez kāpēc tieši tajos dažos mirkļos cs pēkšņi sapratu, ka laikam tomēr uzņemos uz sevi lielu grēku, ka es Jāni vienkārši nododu…

Mācītājs, stipri pavecs vīrs ar aizsmakušu balsi, diezgan ilgi kaut ko runāja, monotonā balsī lasīja Bībeles tekstus, līdz beidzot, vērzdamies pie manis, uzprasīja:

-     Dieva kalpone Ieva Zemīte! Vai vēlies brīvprātīgi un neviena nepiespiesta būt sieva Mārtiņam Krišlaukam?

-    Jā! - es pateicu.

Tad mācītājs taujāja Mārtiņam:

-      Dieva kalps Mārtiņ Krišlauk, vai tu brīvprātīgi un neviena nepiespiests vēlies sev par sievu ņemt Ievu Zemīti?

Mārtiņš dažus brīžus klusēja, tad tik skaļi, ka man šķita dobji noskanam visas milzīgās baznīcas augstās velves, pateica:

-    Nē!

Tas bija tik negaidīti, ka pirmajā mirklī nodomāju: Mārtiņš vienkārši pārteicies. Apmulsis izskatījās arī mācītājs. Viņš vēbeiz Mārtiņam jautāja, vai tas gribot ņemt Dieva kalponi Ievu Zemīti par sievu, un Mārtiņš vēlreiz ļoti skaļi pateica:

-    Nē!

Es neko nesapratu. Zemu noliecu galvu un, juzdama milzīgu kaunu, apjēdzu, ka viņš taču to man varēja pateikt arī dzīvokļa virtuvē… Kāpēc viņam to vajadzēja izbļaut tieši baznīcā, turklāt vēl daudzu liecinieku klātbūtnē? Bet laikam jau bija tāda nepieciešamība. Jo Mārtiņš tikpat skaļi turpināja:

-     Jā, es esmu Dieva kalps Mārtiņš Krišlauks, bet cs vēl uzticamāk un padevīgāk gribu kalpot savai Dzimtenei Latvijai! Es par to esmu cīnījies, es biju gatavs mirt par Latviju, lai tikai tā būtu brīva un neatkarīga valsts! Bet daudzi, kuri nez kāpēc sevi ari uzskata par latviešiem, to nevēlējās. Viņi kopā ar krievu un ebreju boļševikiem cīnījās pret Latviju, pret mums! Paskatieties! Šī sieviete, kura man te stāv blakus, bija piegulētāja vienam no mūsu valsts visniknākajiem ienaidniekiem! Viņa arī bija pret! Šī sieviete tam cilvēkam ir dzemdējusi dēlu, kurš, izaudzis liels, tāpat noteikti būs lielinieks un Latvijas ienaidnieks! Bet tāds vienmēr ir viltīgs! Šī sieviete, tēlodama mīlestību un pēc izcelšanās būdama prasta kalpone, gribēja iekļūt Latvijas iedzīvotāju pilsoniskajās un patriotiskajās aprindās, lai šī sava cilvēka uzdevumā tur sētu naidu un neuzticību, spiegotu un izplatītu mums naidīgu Marksa vai pat Ļeņina mācību! Bet Dievs ir liecinieks, tas nekad nenotiks! Latvijai vairs nenonākt lielinieku varā! Nekad! Bet tagad ej, sieviete! Ej un pasaki savam pavēlniekam, ka esmu viņam atriebies! Ej un pasaki, ka viņa mīļotā sieviete ir gulējusi nīstā ienaidnieka gultā, ka viņa to ir nodevusi un morāli nogalinājusi! To es arī gribēju sasniegt! Lai viņam sāp! Lai viņš no bēdām sajūk prātā un, palicis tukšā, lasās atpakaļ uz Krieviju! Bet tagad pazūdi! Baznīca ne vienreiz vien ir nolādējusi atkritējus un ticības zaimotājus. Nolādēsim arī mēs! ŠI vieta ir svēta, kā mūžīgi svēta būs mūsu Latvija!

Es atrados šoka stāvoklī. Visu ko biju gaidījusi, tikai ne to. Jutos pilnīgi satriekta un publiski pazemota. No dziļā pārdzīvojuma nespēju pat pāraudāt. Taču vai nu uz brīdi uzplaiksnījuša prāta vai naida dēļ, vai arī tieši šī pārdzīvotā kauna un pazemojuma dēļ, es tomēr vēl spēju cicši ieskatīties Mārtiņa acīs un klusi pateikt:

-    Tu nu gan esi baigais nelietis! Un melis! Ja jau tā gribēji savam brālim atriebties, tad tā arī vajadzēja izvēlēties viņu, bet kāpēc tu aiztiki mani! Ko es tev sliktu esmu nodarījusi? Un kāpēc tev tik ļoti zemiskai rīcībai bija jāizvēlas vienreizēji skaista baznīca? Dievs tev to nekad nepiedos! Tu redzēsi! Tu pats tapsi nolādēts! Tu…

Es pagriezos un lēnām virzījos prom. Nedzirdēju, vai kāds no klātesošajiem man vēl kaut ko teica vai ne. Es izgāju no baznīcas un kā pusnemaņā pa Rēveles ielu ielu tipināju līdz Marijas ielai, tad pagriezos pa labi un nonācu uz Aleksandra ielas. Pa to nokļuvu līdz centram, iesēdos devītā maršnita tramvajā un braucu uz Iļģucicmu. Kad tur nonācu, sāka stipri bt. No galvas noņēmu cepuri un aizmetu to prom. Pēc tam, iegājusi Nordeķa muižas parkā, noģērbu zīda zeķes un kurpes un aizsviedu arī tās. Labprāt būtu noģērbusi arī kleitu, bet… Tik daudz prāta man vēl atlika, lai pa ielu nesoļotu kaila.

Pa Buļļu ielu gāju uz priekšu un sapratu, ka man patiesībā vajadzēja palikt pie tramvaja pieturas, sagaidīt vagonu nākam atpakaļ un mesties zem tā riteņiem… Tas būtu bijis vispareizāk. Bet es, zemu nodūrusi galvu, stiprajā lietū tusnījos uz augšu pa akmeņaino Buļļu ielu, tad pagriezos uz Dzirciema ielu un devos uz. māju, kur dzīvoja Jānis… Nezinu, vai tas bija stulbums, kaut kāda apmātība vai vienkārši totāls izmisums, bet es devos pie cilvēka, kuru patiešām biju nekrietni nodevusi…

Neprātoju, ko es viņam varētu teikt un ko viņš iespētu atbildēt. Es gāju, jo man vienkārši nebija kur citur iet.

Piezvanīju pie durvīm un gaidīju. Pēc dažiem brīžiem tās atvērās, un es ieraudzīju Jāni. Viņš nez kādēļ neizskatījās sevišķi pārsteigts. Viņš tikai skatījās uz mani un drūmi klusēja. Tas bija neizturami un drausmīgi. Es gar durvju stenderi lēni noslīdēju zemē un sāku nevaldāmi raudāt. Bija tāda sajūta, ka Jānis tūlīt durvis aizvērs, un cs aukstajā kāpņu telpā raudāšu visu mūžu…

Beidzot sajutu Jāņa rokas sev pie pleciem, viņš mani aiz padusēm pacēla augšā un ar plaukstu no sejas noslaucīja gan asaras, gan tur palikušās lietus lāses.

- Ienāc, - viņš klusi teica un, durvis atvēris platāk, mani saudzīgi ieveda dzīvoklī.

32. nodala

Tagad arī es par sievietēm vairs nevaru teikt tikai atzinīgus vai cildinošus vārdus, nevaru viņas nosaukt par vislabākajām, skaistākajām un mīļākajām būtnēm uz šīs zemes; tad jau drīzāk gribas apgalvot pilnīgi pretējo - sieviešu lielākais vairums ir pamatīgas draņķes, liekules un meles; būt neuzticīgām ir gandrīz vai visu sieviešu obligāts pienākums, un viņu mīlestība vienmēr saistās tikai ar priekšstatiem par mierīgu mājas dzīvi, paklausīgu vīni, virtuvi un bērniem. Turklāt viņas vēl ir arī totāli stulbas un mūžīgi ar kaut ko neapmierinātas.

Katrā ziņā kopš tā laika ar ļoti retiem izņēmumiem es sievietes vērtēju ārkārtīgi zemu. Pēc tā gadījuma man arī kļuva daudz saprotamāka Austrumu zemēs pastāvošā ļoti bargā un nicinošā vīriešu izturēšanās pret sievietēm vispār, bet it sevišķi jau pret neuzticīgajām…

Bet es biju latvietis, es dzīvoju Eiropas ziemeļu daļā, un man pat neienāca prātā Ievu ne sist, ne nogalināt. Tieši otrādi. Man viņas kļuva ļoti žēl. ,

Viņa, salijusi un nosalusi, ierāpās gultas galā, parāva zem sevis kailās kājas, zemu nolieca galvu un histēriski elsoja. Es apsēdos viņai iepretim pie galda un neko neteicu. Es viņai ļāvu izraudāties un pamazām aprimt. Pēc tam aizgāju uz virtuvi, uzvārīju tēju, ielēju to māla krūzītē, pieliku klāt divas karotes medus un krūzi pasniedzu Ievai.

- Paņem, - es teicu, - un beidzot nomierinies!

Ieva dzēra lēni un ilgi, acīmredzot vēlēdamās pēc iespējas uz vēlāku laiku attālināt it kā man obligāti vajadzīgo viņas izskaidrošanos, taču es nemaz to nevēlējos. Es jau visu zināju. Visu sapratu un jutu. Mans brālis Mārtiņš viltīgi un zemiski ir piesmējis manu sievieti, paņirgājies un pazemojis Ievu, kura faktiski jau bija mana sieva. Viņš man to atņēma, aizvilināja prom, izgulēja, izmīcīja pa savu gultu un pēc tam man viņu atsvieda atpakaļ. Mārtiņš savu solījumu bija izpildījis. Viņš mani bija uzvarējis. Sakaudams Ievas pretestību (ja vispār tāda bija!), viņš netieši bija sadragājis arī manu godu un pašlepnumu. Iznīcinot Ievas mīlestību

pret mani, viņš tika galā ari ar manu mīlestību pret Ievu. Es jutos līdzīgi kareivim vai ģenerālim, kurš nupat ir zaudējis savu dzīves svarīgāko kauju. Ja Mārtiņš Ievu būtu paturējis, ja viņš Ievu patiešām mīlētu un apprecētu, man tas tik ļoti nesāpētu un nepazemotu kā tagad, redzot viņu tik nelaimīgu un pamestu sēžam mūsu gultas kājgalī.

-    Kur ir bērns? - es skarbi uzprasīju.

-    Palika tur, - Ieva atbildēja.

-    Kur tas ir - tur?

-    Pie tavas mātes.

Es mazliet nomierinājos, taču vairs nezināju, ko viņai jautāt un par ko interesēties. Es pat neapjēdzu, ko patiesībā man tagad vajadzētu darīt.

Ilgi klusējām. Es pagriezu seju pret logu un klausījos, kā lietus vienmuļā ritmā dauza ābeles zarus. Bija skumji. Tā es bieži jutos ari karā pirms kāda uzbrukuma vai - kad nācās atkāpties. Nekad nevarēju zināt, kas mani pēc tam sagaida.

Beidzot Ieva lēnām pacēla galvu un skatījās man acīs.

-             Es saprotu, Jāni, ka tas ir ļoti muļķīgi, tomēr es tev gribu palūgt piedošanu. Tas nav svarīgi - tu man piedosi vai ne. Un, lūdzu, piedod, Jāni! Es neko nevēlos paskaidrot. Attaisnoties ne tik. Tā vienkārši sanāca. Viņš stāstīja par tavu līgavu, pēc tam runāja par skaistu, bagātu un laimīgu dzīvi kopā ar mani, un, kad es iedomājos, ka man atkal kādreiz vajadzētu stāvēt pie smagi saslimušā Viestura gultas un ar šausmām gaidīt, vai kāds no ārstiem tomēr uzdrošināsies nākt palīgā, neskatoties uz to, ka bērna tēvs ir bijis…

-    Runa, runa, Ieva! Kas ir bijis?

-    Tu pats zini.

-    Bet Dāvids taču piekrita.

-    Dāvids piekrita, bet cs vairs negribēju riskēt.

-    Un tikai tāpēc tu gāji pie Mārtiņa?!

-    Protams, ka nē. Bija arī citi iemesb.

-    Mīlestība?

-    Man tā šķita.

-           Nē, Ieva. Tev tā vis nešķita! Tu taču neesi Anna Kumelīte! Domāju, ka ne dzīve, ne vīrieši tevi vēl nav tik ļoti samaitājuši, lai tu dotos pie kāda par sievu tikai kaila aprēķina dēļ! Tu Mārtiņu droši vien mīlēji, un tevī tas viss neradās vienas dienas laikā. Tā ka pareizi. No savas mīlestības nav jākaunas. Bet man atliek tikai nožēlot, ka es… Kur ir mana vaina, Ieva?

-    Nekur, - Ieva atbildēja.

-    Kā es tevi, sevi, mūs visus trīs varēju glābt?

-            Nezinu, - Ieva papurināja galvu. - Man šķiet, ka nekādi.

-            Bet tev bija iespēja! - es teicu. - Es taču tev visu izstāstīju. Pat to, ka Mārtiņš apsolīja man atriebties. Un pat tik zemiskā veidā, kā viņš izdarījās ar tevi! Kāpēc tu neklausīji?

Ieva labu laiciņu klusēja, tad vārgi pajautāja:

-    Kas tagad ar mani būs?

-    Un kā tu pati uzskati?

-    Nezinu.

-    Tev tomēr būtu jāapjauš.

-   Tu tagad mani ienīsti.

-            Nē, Ieva. Nekādā ziņā. Es tikai ļoti nožēloju, ka tu izrādījies tik vāja.

-    Nav tiesa, Jāni. Kad tevi gaidīju, es biju |oti stipra.

-            Varbūt. Es neko nesaku. Tu biji tāda. Tad kāpēc tev tomēr vajadzēja?…

-    Nesaprotu. Ko es spēju, to jau tev izskaidroju.

-    Man ir ļoti žēl, - cs teicu.

-    Man arī.

Brīdi padomāju, tad uzprasīju:

-            Kā tu pati uzskati, Ieva? Pēc visa notikušā tu vari šeit palikt?

Ieva klusēja.

-            Vai manos spēkos atkal dzīvot kopā ar sievieti, kas mani ir nodevusi?

Ieva - kā ūdeni mutē ieņēmusi. Es jutu, ka viņai ir ļoti smagi. Bet man bija vēl sāpīgāk.

-           Tu mani atvaino, Ieva, taču es nevaru… Es nespēšu ar tevi atrasties vienā gultā, tev pieskarties… Ja es savas attiecības balstītu uz salta aprēķina, tad varbūt. Bet es tevi mīlēju. Tik stipri, cik vien kāds vīrietis sievieti var mīlēt. Vēl

vairāk! Es tevi mīlu joprojām, taču kopā ar tevi dzīvot vairs negribu. Nezinu, kā varētu būt vēlāk, bet pašlaik… Es saprotu, Ieva. Notikušo stipri vienkāršojot, varētu teikt, ka tu biji pārāk jauna un nenobrieduši lauku sieviete, kuru veikli apmānīja un brutāli paveda pieredzējis galvaspilsētas cuiiķis, bet… Bet tur jau ir tas joks, Ieviņ, ka cilvēku, kurš kādu mīl, neviens cits ne apmānīt, ne pavest nevar! Varbūt šī viņa mīlestība arī ir tikai liels māns, bet neviens 110 malas to sadragāt nespēj. To parasti iznīcina vai sasaldē paši mīlētāji. Un ne tu, varbūt arī ne es… Neviens no mums abiem nav pildījis savu cildeno pienākumu otra priekšā, nav spējis savu mīlestību ne aizstāvēt, ne to nosargāt. Gribot negribot ir jādomā, ka tā acīmredzot vismaz tev nav bijusi tik absolūti nepieciešama, lai tu to arī gribētu saglabāt, saturēt kā vienīgo savā mūžā. Kaut kā tas jau ir saprotams. Cik ilgi mēs viens otru pazinām? Turklāt vēl tas nolādētais karš… Tas krietni vien saasināja jutekļus, tas mūsu īslaicīgajām attiecībām varbūt piedeva pārāk lielu nozīmi un nesamērīgi paaugstināja to vērtību… Bet patiesībā īsta mīlestība ir līdzvērtīga cilvēka dzīvībai. Tāda ir tās īstā cena. Taču neviens no mums to vēl nav samaksājis…

Ieva ar mazliet izbiedētām acīm vērās mani un, iespējams, nodomāja, ka es viņu tūlīt pat nogalināšu. Bet cs piecēlos, nedaudz pastaigājos pa istabu, tad, nostājies Ievas priekšā, pateicu:

- Šonakt tu vēl vari pārgulēt tepat. Bet jau rīt tev ir jādodas atpakaļ uz "Lejrozēm". Puika pagaidām lai paliek pie vecmāmiņas. Pēc kāda laika es viņu aizvedīšu pie tevis. Pēc dažiem gadiem, kad viņam vajadzēs sākt iet skolā, izdomāsim, ko darīt tālāk. Naudu ceļam es tev iedošu. Par puiku katru mēnesi tev regulāri sūtīšu naudu. Ja pašai vajadzēs, paprasi, un es tev iedošu. Bet tas arī ir viss, ko es tev pašreizējā situācijā varu solīt un piedāvāt.

Pagriezos un iegāju otrā istabā. Pēc neilga laika nodzēsu gaismu. Uz skapja augšas sameklēju svcci, to aizdedzu un uzliku uz palodēs. Apsēdos blakus. Raudzījos jau satum- sušajās debesīs, un radās sajūta, ka atkal atrodos Tīreļpurvā. Sēžu zemnīcā un gaidu uzbrukuma sākumu.

Es vēl esmu jauns, stiprs un izturīgs. Visapkārt ir uzticami cīņu biedri, un ne no kā nav bail. Ne no nodevības, ne nāves. Un tā būs līdz mūža galam. Varbūt turpmāk cs bīšos vienīgi no mīlestības…

33. nodala

Magnetolā ieliktā kasete klusi atskaņoja japāņu saksofo- nistu labāko darbu zelta izlasi "Japan Sax Gold Year Mix". Mūzika patiešām atzīstama, smeldzīgās saksofonu melodijas Jānī Vanagā izraisīja nelielu melanholiju un noskaņoja vairāk uz pārdomām, nevis uz noteiktu rīcību. Viņš istaba bija izslēdzis gaismu, bet uz galda starp vīna un brendija pudelēm aizdedzis divas dekoratīvas sveces. Tās izdalīja patīkamu aromātu un ar savu kustīgo gaismu radīja šķietamu ilūziju, ka viņš ar Lindu atrodas mežā zaru būdā, kaut kur netālu šalc jūra un koki, 1111 visas zvaigznes ir nodzisušās, un saule nekad vairs neuzlēks, un viņi nemūžam vairs nesastaps nevienu cilvēku, un šī blāvā tumsa vai tikko jaušamā gaisma drīz apņems visu pasauli, un tas būs drausmīgs sods par visu cilvēku grēkiem, jo, tā dzīvojot, viņi nedrīkst būt baltā gaismā, bet Jānis ar Lindu ir palikuši pēdējie, kuriem Dievs atvēlējis šo nakti un šo iespēju baudīt gan vīnu, gan mūziku, gan vienam otru. Bet drīz arī viņiem viss beigsies. Un tam nav absolūti nekādas nozīmes - mūsu dzīves noslēgsies rīt vai pēc simt gadiem. Tik un tā reiz gaisma nodzisīs. Sveces izdegs. Glāzes taps sausas. Mūsu miesas vairs netieksies viena pēc otras. U11 mūsu dvēseles nekad vairs neilgosies pēc mīlestības.

Tas nebūs pat skumji, tas būs Nekas.

Bet vēl jau sveces deg. Aiz loga nakts tumsā līst lietus. Vīns glāzēs izskatās pēc izkausēta rubīna. Mūzika stāsta par kāda japāņu zvejnieka dzīvi. Un uz dīvāna sēdošā meitene atgādina, ka arī mēs vēl esam dzīvi.

Mums vēl ir laiks.

Jānis izstiepa rokas, uzlika tās uz meitenes ceļgaliem un lēnām vilka kleitas malu uz augšu. Kad tas vairs nebija

iespējams, viņš savaldzināts skatījās uz Lindas slaidajām, smalkās zīda zeķēs ietērptajām, ļoti pavedinošajām kājām.

-            Es tā arī līdz šim neesmu sapratis, kāpēc kaila sieviete nekad neizskatās tik valdzinoša un gribēta kā pikanti apģērbusies.

Linda pasmaidīja.

-    Tu esi mākslinieks. Tev to vajadzētu atskārst.

-            Bet es nezinu, - Jānis atbildēja. - Es tikai to vienmēr spēcīgi izjūtu.

-            Mēs jau arī… Patiesībā jau laikam visas pasaules mode, vieglā rūpniecība, rotu, veļas, zeķu un smaržu ražotāji galvenokārt ņem vērā tieši šo apstākli. Vīriešiem vairāk patīk apģērbtas vai pusapģērbtas sievietes neka pilnīgi kailas. Ja būtu otrādi, pasaules vieglā rūpniecība un visi modes nami droši vien izputētu dažu dienu laikā.

-           Tas nemaz nebūtu slikti, - Jānis sacīja. - Man šķiet, ka vispār visa pasaule jau sen ir pilnīgi bankrotējusi.

-    Tu domā tikuma pagrimumu?

-    Nē, ne tikai to. Tev patīk dzīvot šādā pasaulē, kāda tā

ir?

-    Es nezinu, vai tā kādreiz ir bijusi labāka.

-    Tieši tāpēc.

-             Šodien man pasaule ir pārāk liela, - Linda teica. - Jā, cs lasu avīzes un gudras grāmatas, klausos filozofijas lekcijas un skatos televizoru, bet… Pašlaik visa mana pasaule ir šī istaba, galds, dīvāns un tu. Rīt, pārnākušai mājās, mana pasaule būs dzīvoklis, istaba, kur guļ paralizētā māte, un tās problēmas, kas ar to saistās.

-    Tu kairu vakaru ej uz viesnīcu "Rīga"?

-    Nē. Vienu, divus vakarus nedēļā.

-    Tevi kāds kontrolē?

-              Praktiski nē. Visas meitenes noteiktu summu ziedo šveicaram, kas saņemto naudu it kā aldod tālāk kādam no viesnīcas administratoriem.

-            Kas noticis ar tavu māti? - Jānis uzprasīja, atvilka roku no meitenes kājām un atkal glāzēs lēni ielēja vīnu.

-    Tas tevi interesē?

-    Citādi es taču nebūtu jautājis.

-    Man par to nav viegli nināt.

-    Bet tu saki! Varbūt es varu palīdzēt?

-    Tu tā visus atbalsti?

-             Visus ne. Jo visus nemaz nav iespējams grūtā brīdī uzturēt.

-    Arī manas mātes stāvoklis ir diezgan bezcerīgs.

-    Kas par vainu? Cieta autoavārijā?

-            Nē, mums automašīnas nav, - Linda atbildēja. - Notika vienkārši nelaimes gadījums. Bet tad man tev mazliet ir jāpastāsta…

-    Jā, jā, Linda! Stāsti vien!

-              Es saviem vecākiem esmu vienīgais bērns, - Linda turpināja. - Abi ir zinātnieki mikrobiologi. Tēvs pat ļoti slavens. Akadēmijas korespondētājloceklis. Droši vien kaut kad kļūs arī akadēmiķis - ja te, Latvijā, vēl kādam tāda mikrobioloģijas zinātne būs vajadzīga. Kad vecāki mani radīja, viņi viens otru esot mīlējuši. Tā vismaz māte apgalvo, un es viņai ticu. Viya vēl tagad tēvu mīl. Bet, kad man palika četrpadsmit gadu, tēvs no mums aizgāja. Pēkšņi, pavisam negaidīti. Viņa vadītajā laboratorijā pirms dažiem mēnešiem bija sākusi strādāt kāda jauna un ļoti talantīga pēdējā kursa studente. Es viņu redzēju. Tā nekas. Smukiņa. Seksīga. Un droši vien patiešām arī gudra, ja jau tūlīt nosprieda, ka slavens profesors ir daudz izdevīgāks nekā blakus esošs nabags kursa biedrs.

-    Varbūt tā bija īsta mīlestība?

-    Varbūt, tikai tam kaut kā negribas ticēt.

-    Tu vispār tici mīlestībai?

-            Ticu. Es pati esmu jau mīlējusi. Varbūt tieši tāpēc, ka no mums aizgāja tēvs, cs tai laikā ieskatījos un ļoti pieķēros Ivaram. Bet vasarā aizbraukuši uz laukiem pie krustmātes Alvīnes… Viņa ir manas mātes māsa. Un tur ar Ivaru notika nelaime. Viņš aizgāja bojā.

-    Kāpēc?

-    Viņu pie veikala sabrauca kāds piedzēries traktorists.

-    Tas traktorists sodu saņēma?

-    Ja. Divus gadus cietumā. Smieklīgi, vai ne?

-   Ja mēs atceramies, ka kara laikā pat par daudzu cilvēku nogalināšanu pasniedza ordeņus…

-    Bet tagad kara nav.

-     Ir, Linda! Tagad starp cilvēkiem notiek vēl baismāks karš. Un tāds tas ir tieši tāpēc, ka pašreizējais nav tik atklāts, toties daudz zemiskāks un viltīgāks.

Jānis dažus brīžus klusēja, tad jautāja:

-    Kas tad galu galā notika ar tavu māti?

-    Viņa ļoti pārdzīvoja tēva nodevību. Māte savā laikā bija skaista sieviete. Gudra. Arī viņai solīja spožu zinātnieces karjeru. Bet, kad tēvs aizgāja, viņai tas jau šķita mazsvarīgi. Viņa it kā garīgi sabruka. Citām sievietēm mīļotā vīrieša zaudējums, tieši pretēji, dod spēku, spītu un apņemšanos dzīvē ne tikai noturēties, bet iet vēl straujāk uz priekšu, tā sevi apliecinot un pierādot, ka viņa arī viena var sasniegt savu mērķi. Bet māte to pārāk smagi pārdzīvoja, lai gan notikusī nelaime, šķiet, nav ne mazākā sakarā ar viņas tā brīža garīgo un fizisko stāvokli.

Mēs pagājušogad vienkārši atkal aizbraucām uz laukiem pie tantes, un es viņu ievedu lielajā siena šķūnī, lai parādītu, kur mēs toreiz ar Ivaru gulējām… Nezinu. Tas vispār ir diezgan mistiski. Kāpēc man to vajadzēja darīt? Bet mēs par to runājām, es mātei visu izstāstīju un gribēju parādīt, kur viņas meita ir bijusi laimīga un kļuvusi par sievieti.

Es pieslēju kāpnes un uzrāpos uz siena panta. Māte kāpa aiz manis. Kad viņa jau bija tikusi augšā, pēkšņi sagrīļojās, laikam paslīdēja kāja, un māte gāzās. Viņa krita atmuguriski un salauza mugurkaulu. Gaiļezera slimnīcā viņai ir izdarītas divas operācijas. Tās visumā bijušas veiksmīgas, kāju kustības ir atjaunojušās, taču pašas tās vēl ir tik vājas, ka māte saviem spēkiem paiet nevar. Ārsti ieteica un pat uzņēma ciešus kontaktus ar vācu kolēģiem Štutgartē. Tur ir tāda pasaulslavena klīnika, kur, kā saka, par miroņi sākot staigāt. Tā ir tā pati vieta, kur savā laikā gribēja braukt ārstēties Liepājas teātra aktieris Jānis Makovskis. Taču manai mātei viss ārstniecības un vēlākais rehabibilitācijas kurss izmaksātu 60 tūkstošus vācu marku. Pārrēķinot mūsu naudā, tas iznāk apmēram 20 tūkstoši latu - mums pilnīgi fantastiska summa. Aizgāju pie tēva un lūdzu palīdzību. Taču viņš pateica, ka tagad esot tikpat trūcīgs, kā savā laikā būdams students. Turklāt vēl jaunā ģimene un mazais bērniņš… mana pusmāsa. Es tēvu saprotu, bet tai pašā laikā… Negribu viņu vairs redzēt. Tēvs ieteica sākt publisku kampaņu ar lūgumu vākt ziedojumus. Bet māte nav slavena, nav sabiedrībā pazīstama kā Ritenberga vai Singajevska, vai tas pats Jānis Makovskis, kuram tik ļoti palīdzēja kolēģi, draugi un visa teātra sabiedrība. Vai tad kāds kaut latu ziedotu manai mātei?! Kāpēc? Tikai tāpēc, ka viņa ir slims cilvēks? Vienkārši slims cilvēks. Bet puse mūsu tautas ir slima! Un tad es nolēmu… Man jau no agrākiem laikiem bija pazīstama kāda meitene, un viņa zināja stāstīt… Mazliet vēlāk viņa mani iepazīstināja ar tā saukto "inter- meiteni", kura jau vairākus gadus strādā Rīgas hoteļos… Un viņa, kā ari pārējās, mani pieņēma un atļāva… Tagad ar tavu šonakt iedoto naudu man jau ir savākti četri tūkstoši latu. Pamazām krājas, bet vēl vajadzīgi sešpadsmit tūkstoši…

Jānis Vanags cieši ieskatījās Lindas skumjajās acīs, un viņam pēkšņi kļuva neomulīgi. Pat nepatīkami. Viņš ne mirkli nešaubījās, ka Linda ir stāstījusi patiesību, un šī patiesība bija drausmīga. Tik drausmīga, ka viņš vairs negribēja meitenei pat pieskarties, būdams pārliecināts, ka, viņu šonakt iegūdams, izdarīs cilvēka necienīgu noziegumu.

Jānis atkal pastiepa roku un meitenes kleitas malu lēnām novilka lejup. Taču satraukums palika. Un vilinājums tāpat.

-     Kāpēc? - Linda mazliet izbrīnījusies vaicāja. - Kaut kas nepatika?

-   Tieši tāpēc, ka ļoti patika.

-    Neko nesaprotu.

-     Tas ir labi, Lmda. Ir lietas un notikumi, kurus dažreiz der neapjēgt.

-     Pēkšņi kļuva manis žēl? - Linda nedaudz drebošā balsī prasīja.

-      Jā, - Jānis to neslēpa un lēnām sniedzās pēc vīna glāzes.

-              Paldies, - sacīja Linda un arī paņēma savējo. - Bet tu mani pažēloji jau tad, kad vēl neko nezināji. Kad iedevi lielo naudu.

-   Tad tā vis nebija, - Jānis sacīja. - Tad es tev vienkārši vēlējos sagādāt prieku.

-    Tagad vairs negribi?

-    Vēlos, Linda. Tikai mazliet savādāk.

Viņi abi nesteidzoties iztukšoja savas greznās kristāla glāzes ar pasakaini garšīgu franču vīnu, uzkoda dažas laša šķēlītes un mīļi viens otram uzsmaidīja. Un Jānis Vanags pēkšņi apjauta, ka viņam šī jaunā meitene ir absolūti nepieciešama. To pirmajā bridi bija grūti izskaidrot, taču viņš nepārprotami saprata, ka turpmākajai dzīvei, cik nu ilgu liktenis to atvēlēs, šai meitenei visu laiku ir jābūt viņam blakus. Vai, pareizāk sakot, viņam ir jābūt līdzās šai jaunajai būtnei. Un, to skaidri nomanījis un apjēdzis, Jānis Vanags mazliet pārsteigts secināja, ka šī vēlme un jūtas, kas viņā tik negaidīti radušās, noteikti ir kaut kas daudz belāks un nopietnāks pat par pašu mīlestību… Varbūt tā bija dievišķa atklāsme, ka ikviens uz šis pasaules dzīvojošs cilvēks patiesībā ir tavs brālis un māsa? Un, līdzcietīgi cits citam nepalīdzot un nemīlot, mēs tikai nežēbgi vairojam šis zemes ļaunumu un iznīcību?

Iespējams, Linda saprata to pašu. Viņa graciozi piecēlās, noģērba kleitu un apakšsvārkus, pēc tam atsprādzēja arī krūšturi, to nevērīgi nosvieda uz grīdas un, palikdama vienīgi greznajās zeķēs un ļoti mazās sarkanās biksītēs, iesēdās māksliniekam klēpī, apvija rokas ap viņa kaklu un tikko dzirdami čukstēja:

-       Mīļais cilvēk! Jāni Vanag! Aizmirsti, kas es esmu! Aizmirsti, kas esi tu! Varbūt tas viss ir tikai sapnis! Varbūt jau rīt mēs mirsim. Varbūt beidzot visa šī pasaule uzsprāgs gaisā! Un tāpēc… Netici, bet es tevi mīlu! Un tu saki, ka mīb mani, un es tāpat tam neticēšu. Bet šonakt mīlēsim viens otni, mīlēsim tā, kā mēs nekad to vēl neesam darījuši! Ar patiesu prieku un laimes sajūtu!

Un viņi patiešām paņēma viens otru tā, kā to nekad vēl nebija darījuši, - mežonīgi un ar tādu neprāta spēku, it kā gribētu viens otru saplosīt gabalos, tad atkal bezgala mīļi un maigi, kā rokās turot tikko no olas izšķīlušos putnu. Bet savādi. Pašā augstākajā laimes un baudas mirklī Jānis Vanags pēkšņi atcerējās, ka rit, aizejot pie ārsta, viņš daktera balsī var saklausīt bažas, vai tikai pacientu negaida drīza nāve…

34. nodala

i

Jānis Vanags nesteidzoties šķērsoja plašo Gaiļezera slimnīcas pagalmu, dažus mirk|us apstājās pie strūklakām, priecādamies par savdabīgajām ūdens un saules rotaļām, tad lēnām gāja tālāk.

Uz soliņiem slimnīcas strīpainās pidžamās kaut kā saduguši un skumji sēdēja vairāki pavecāki pacienti, bet turpat viņiem blakus smiedamies skraidīja bērni un kāds melns noplucis suns.

Jānis no galvenās ejas pagriezās pa labi un nokļuva Latvijas onkoloģiskā centra hallē, aizgāja līdz liftam un uzbrauca ceturtajā stāvā. Tad pa garu gaiteni nonāca līdz pirmajam pagriezienam, tur bija vēl viens neliels gaitenis, bet tā galā atradās tumša koka durvis, kurām blakus pie sienas piestiprināta glīti veidota plāksnīte ar uzrakstu "Nodaļas vadītājs profesors Dr.hab.med. Armands Zīle".

Jānis pieklauvēja un atvēra durvis. Profesora kabinetā atradās vēl divi dakteri, un viņi visi par kaut ko skaļi strīdējās. Jānis viņus pasveicināja un pateica Armandam, ka pagaidīs gaitenī, kamēr viņš sarunu beigs.

- Vēl apmēram piecas desmit minūtes, - Armands sacīja. - Uzkavējies tepat!

Jānis atkal aizvēra durvis un nemierīgs sāka staigāt turp un atpakaļ. Viņš tomēr jutās uztraucies. Kā tiesas namā, viņš rūgti nodomāja. Kā dzīves noziedznieks pirms žūrijas verdikta. Šeit taču tāpat tiek pasludināti spriedumi, kuri savā ziņā nav tik daudzveidīgi, taču ir ne mazāk bargi. Tu esi nedziedināmi slims… Vai tā man dakteris teiks? Bet tev vēl ir cerības, varbūt viņš turpinās. Ja dzīvosi pareizi, ieturēsi diētu, nelietosi alkoholu un… Ko vēl cs nedrīkstēšu darīt? Vai ari mīlēties aizliegs? Un cik tad es ilgi izvilkšu? Kādu pusgadu? Un, ja arī tā, kālab tad tas pusgads man būs vajadzīgs, ja tai dzīvei, ko tagad vēlos aizvadīt, nepietiktu pat ar simt gadiem?

Beidzot no profesora kabineta iznāca abi iekarsušie dakteri, un Armands draugu aicināja ienākt.

-    Tu šoreiz esi baigi precīzs. Dižiem māksliniekiem tas nemaz nav tik raksturīgi, - Armands sāka ar uzslavu.

-   Tas laikam tāpēc, ka es tomēr neesmu dižs, - Jānis pasmaidīja.

-    Nevajag sevi noniecināt, - Armands sacīja, apsēdās aiz sava lielā rakstāmgalda, un viņš patiešām arī izskatījās pēc profesora.

-    Šai pasaulē pēc Kristus ir bijuši tikai daži izcili mākslinieki, - Jānis teica un arī apsēdās. - Un varbūt vēl tas, kurš pirmais uz klints sienas savā alā uzzīmēja mamutu un briedi. Visticamāk, ka tieši viņš ir cilvēces visdižākais gleznotājs.

-    Pats vēl neesi atsācis strādāt? - Armands painteresējās.

-     Nē, - Jānis pakratīja galvu. - Vairs neredzu nekādu

jēgu.

-      Ja visam bēdīgajam pasaules norisēm pieiet ar tavu mērauklu, tad jau vispār nekam uz šīs pasaules nav īstas jēgas.

-    Bet vai tad ir?

-    Protams.

-      Kam tu saredzi jēgu? - Jānis diezgan niknā balsī uzprasīja. - Saules ausmai un rietam? Vēja šalkoņai koku zaros? Kāda jēga ir jūras vilnim nemitīgi sisties pret krasta smiltīm? Un upes straumei tecēt uz jūru? Un Niagāras ūdenskritumam? Un Andu kalniem? Un tauriņa lidojumam pāri pļavai? Un skudras čaklumam? Un cilvēka dzīvei? Tas taču skan ne tikai smieklīgi, bet totāli idiotiski - cilvēks dzīvo tāpēc, lai pēc sevis atstātu pēcnācēju! Lai aiz sevis atstātu labus darbus! Bet ja nu neatstāj ne bērnu, ne labus darbus? Ja pat atmiņas ne? Kas tad notiek? Un ja tomēr sevi apliecina pretējais? Ja aiz manis paliek desmit bērni un ģeniāli mākslas darbi? Vai cilvēce pateicībā birdinās asaras un cels man pieminekli? Bet kāpēc gan, ja cs visus šos savus desmit bērnus patiesībā esmu radījis… nāvei? Un savus ģeniālos darbus… iznīcībai? Tu taču protestējot nekliegsi - nē! Cilvēks savus bērnus rada dzīvei! Tā ir tikai ilūzija. Tu taču pats labi zini, ka ikviena cilvēka dzīve sava ārkārtīgā īslaicīguma dēļ, salīdzinājumā ar nāves mūžību, patiesībā nav absolūti itin nekas. Es, tikai mirkli pastāvošais, radu tādu pašu mirkli aizvadošu būtni. Nu, un tad? Kas no tā mainās? Un mākslas darbi? Visas mašīnas un bumbas, grāmatas un idejas, mode, zinātniskie atklājumi, zāles un arhitektūras šedevri - vai tiem ir ilgāks mūžs?

-             Tu esi kļuvis vēl pesimistiskāks, nekā biji agrāk, - Armands konstatēja un cieši uzlūkoja savu pacientu.

-            Nav tiesa, - Jānis iebilda. - Es vienkārši esmu kļuvis nedaudz reālistiskāks.

-    Tev vajadzētu domāt tikai par dzīves gaišajām pusēm.

-            Tu varbūt esi labs dakteris, bet slikts psihologs, - Jānis sacīja. - Neviens cilvēks nespēj domāt par dzīves gaišajām pusēm, ja viņam kaut kas ļoti sāp. Ja vujš sev priekšā redz tikai melnu sienu.

-    Protams, ar vani jau nevar neko.

-             Un nevajag! Varbūt tā arī ir pareizi - sava vieta ļaunajam, sava labajam? Ķēniņš Zālamans taču nebija dumjš, kad teica: "Laiks akmeņus mest, laiks akmeņus savākt." Tagad man šķiet, ka es jau visus savus akmeņus esmu aizmetis, bet savākt tomēr nav ko. Priekšā un aiz. muguras tikai klajš tuksnesis.

-           Izbeidz! - Armands gandrīz vai uzkliedza. - Kas ar tevi notiek? Baigās paģiras?

-    Ne nu baigās, bet tā… mazliet.

-    Ko dzēri?

-    Labāko, ko Rīgā vai Parīzē var dabūt. "Šato Margo".

-            Savādi. Šim vīnam tavā galvā vajadzēja radīt tikai kaut ko gaišu.

-    Bet atstāja vienīgi skumjas.

-    Domāji par Ievu?

-    Nedaudz. Cik ilgi var brēkt uz debesīm?

-    Biji mājās vai?…

-    Biju kazino "Rīga".

-    Daudz zaudēji?

-    Visu, kas man bija.

-    Kāds ari vinnēja?

-            Viens skuķis… Viena trūcīga studentīte paņēma divus tūkstošus.

-    Viņai bija nauda, lai vispār spēli sāktu?

-    Nebija. Bet es viņai iedevu.

-   Joprojām patīk tēlot miljonāru?

-    Nu jau ir cauri. Viss.

-    Un ko skuķis?

-    Neko.

-    Kā - neko?

-    Protams, bija laimīga un pārnakšņot atnāca pie manis.

-    Tad kāpēc tu šodien esi tik nikns? Nekas nesanāca?

-    Sanāca tā, kā vēl nekad agrāk nebija pieredzēts.

-    Kas tad tevi nomāc?

-            Ja es pateikšu: d/.īve, tu sāksi smieties. Tāpēc labāk teikšu… Šodien pirmo reizi pēc Ievas nāves es atkal ļoti gribu dzīvot.

-           Tas ir visai prātīgi, - Armands pateica. - Un, galvenais, - veselīgi.

-   Armand… Tu esi aizmirsis, kāpēc esmu atnācis?

-    Nē.

-    Kā ir ar manu veselību?

Armands atvēra rakstāmgalda atvilktni, tajā nedaudz parakņājās, tad no tās izņēma vairākas aprakstītas papīra lapas un dažus rentgena uzņēmumus.

-    Kā jūties?

-    Labi.

-            Atceries, kad pirms divām nedēļām taisījām rentgena caurskati, mums ar dakteri Virbu radās diezgan pamatotas aizdomas… Gastroendoskopijas laikā mūsu diagnoze apstiprinājās. Tev ir kuņģa čūla, bet, lai mūsu aizdomas par ļaundabīgo audzēju apstiprinātu vai izgaisinātu, mēs no tava slimā kuņģa cistoloģiskai pārbaudei paņēmām nelielu materiālo gabaliņu. Tagad pēc visām kompleksajām analīzēm un pārbaudēm rezultāts ir zināms.

Jānis Vanags strauji piecēlās kājās un patiešām kā noziedznieks tiesas zālē ārkārtīgi sasprindzis gaidīja ārsta spriedumu.

-    Kāds šis iznākums ir? - Jānis jautāja. - Man labvēlīgs vai..?

Ārsts pasmaidīja.

-               Labvēlīgs, Jāni, labvēlīgs! - Armands uzmundrinoši sacīja. - Nekā ļaundabīga tur pagaidām vēl nav. Taču tev ir jāsaprot, ka arī kuņģa čūla nav nekas patīkams un ja tu turpināsi līdzšinējo dzīvesveidu un, galvenais, joprojām dzīvi, cilvēkus un šo pasauli uztversi tikai ar negatīvām emocijām, tad nav izslēgts, ka…

-Tālāk nevajag! - Jānis iesaucās. - Es visu sapratu. Tātad vēža man nav?

-    Nē, bet…

-    Tas var būt kaut kad vēlāk, ja?

-    To diemžēl nevar izslēgt, tāda iespējamība pastāv.

-              Paldies, dakter! Ko mēs varam zināt, kas ar mums notiks "kaut kad vēlāk"? Kamēr mana kuņģa čūla pārvērtīsies (ja tā vispār pārvērtīsies!) ļaundabīgajā audzējā, es jau varbūt trīs reizes būšu paspējis nosisties ar automašīnu vai kādā aukstā mdens dienā nomirt no visparastākās saaukstēšanās… "Kaut kad vēlāk" - tā ir ļoti tāla nākotne. Bet man ir vajadzīga šodiena.

-    Ceru, tā tev būs veiksmīga.

-    Jau ir! Es tomēr baidījos, ka būs sliktākais variants.

-            Es arī. Un tomēr, Jāni! Lieta ir diezgan nopietna. Tev vajadzētu kādu laiku pagulēt slimnīcā vai mēnesi pabūt kādā sanatorijā.

-            Okci! - Jānis ar katru mirkli kļuva gaišāks. - Pabenēšu naudu un aizbraukšu uz Jaunķemeriem.

-    Tas būtu jauki, bet līdz tam… Tu nedrīksti smēķēt.

-    Es nesmēķēju.

-    Tu nedrīksti ēst neko asu, ceptu, aukstu, karstu…

-    Alkoholu lietot drīkstu?

-    Ļoti mēreni.

-    Ceru, ka mīlēšanās nekādi neiespaidos manu kuņģi?

-           Nē, Jāni, nekādi. Mīlēšanās gandrīz vienmēr mūs visus iespaido tikai pozitīvi.

-    Vai ir ari izņēmumi?

-    Protams, kā jau visās lietās.

-   Jocīgi.

-           Nekā jocīga tur nav. Jā, starp citu… Manai zināšanai. No kādas slimības nomira tavs tēvs?

-           Ne no kādas, - Jānis atbildēja. - Viņš vispār nenomira. Viesturu Krišlauku divdesmit deviņu gadu vecumā NKVD veči nošāva. Es piedzimu, kad viņš jau bija debesīs.

-    Ar ko slimo māte?

-            Ar komunistisko ideoloģiju, - Jānis, rūgti iesmejoties, pateica. - Bet vispār… Es nezinu. Pēc izskata viņa vēl ir stipra un vesela.

-            Bet ja paskatāmies vēl mazliet tālāk? Ar ko sirga un nomira tavs vectēvs?

-            Nezinu, - Jānis paraustīja plecus. - Es arī viņu, tāpat kā savu tēvu, nekad neesmu redzējis. Es vispār tikai pirms dažiem gadiem uzzināju, ka Jānis Krišlauks ir mans vectēvs.

-    Ko tu vari pastāstīt par savas vecmāmiņas slimībām?

-             Neko. Mana vecmāmiņa Ieva Zemīte nomira pirms diviem gadiem. Deviņdesmit gadu vecumā. Kādas tur vairs slimības?

Profesors Armands Zīle dažus brīžus domīgs klusēja.

-            Vai manas izredzes iedzimtības ccļā neiegūt vēzi ir palielinājušās? - Jānis uzprasīja.

-           Jā, - Armands apliecināja. - Tavas izredzes nesaslimt ar ļaundabīgo audzēju ir gluži tikpat lielas kā man vai jebkuram citam cilvēkam uz šīs zemes.

-    Bet pastāv gluži tikpat liela iespēja arī tikt pie vēža?

Par atbildi ārsts tikai pasmaidīja. Tad vēl painteresējās:

-    Tu joprojām dzīvo viens?

-   Jā, - Jānis atbildēja. - Viens kā auksts mēness debesīs.

-   Vai nevajadzētu tomēr atkal padomāt par sauli?

-            Es pacentīšos, - Jānis sacīja un gāja uz durvju pusi. - Tagad es taču to varēšu darīt, vai ne?

35. nodala

Jānis Vanags savu mazliet apputējušo BM\V markas automašīnu nolika stāvvietā pie Bastejkalna un nesteidzoties uzkāpa tā augšgalā. Bija silta rudens atvasaras diena, no parka kokiem vējš kā izšķērdīgs bagātnieks zelta monētas lēnām no koku zariem birdināja dzeltenas lapas… Izskatījās, ka visa kalna pakāje un kanāla mala nosēta ar viegli čaukstošu, dabiski izrotātu zelta segu.

Sestās Saeimas vēlēšanu trakums bija beidzies. Sabiedrības lielākā daļa jutās vīlusies un pat satriekta. Kāds latviski nerunājošs starptautisks avantūrists tiecās Latvijā sagrābt varu. Neko jau viņš nepievāks, Jānis nodomāja. Ja viņš to vani dabūs, tad to viņam, gluži kā 1940. gada vasarā krieviem, pasniegs paši latvieši. Pateicībā par dažām dāvanām cilvēki viņam šo varu vēl pienesīs klāt uz tautiski izrakstīta māla šķīvja: "Mēs dziļā pateicībā Joahimam…"

Jānim Vanagam tas šķita tik pretīgi, ka viņš pat noskurinājās, nospļāvās un lēnām kāpa lejup.

Mākslīgais ūdenskritums gluži dabiski tecēja pa pelēkajām šūnakmens gultnēm, bet vēl dabiskāk uz daudzajiem parka soliem, uzrāvušas jau tā īsos bruncišus vēl augstāk, sēdēja jaunas meitenes, smējās, sarunājās, smēķēja cigaretes 1111 brīvi ļāvās varbūt šā gada pēdējiem siltajiem saules stariem.

Dzīve ir skaista!

Jā, Jānis nodomāja. Dzīve patiešām ir skaista, kamēr viss ir labi. Un mēs varam lūgt Dievu, lai Viņš pēc iespējas uz vēlāku laiku atliek mūsu novecošanos, visas mūsu slimības, vilšanās un nelaimes.

Dakteris interesējās, ar ko slimojuši 1111 no kā miruši mani vecāki un vecvecāki. Bet es neko nezinu! Domāju, ka vecmāmiņa Ieva Zemīte vispār ne ar ko nesirga, gluži tāpat kā Jānis Krišlauks. Kā nekā astoņdesmit gadi arī ir ļoti pieklājīgs vecums. Bet no kā īsti ir miris mana tēva onkulis Mārtiņš Krišlauks un pats tēvs Viesturs? Varbūt arī viņš kādu nakti beidzot atnāks pie manis un pastāstīs, kā tas viss ir noticis?

Jānis tāpat nesteidzoties aizgāja līdz Brīvības piemineklim un domīgs apstājās tā priekšā. Te nu ir tas mūsu slavenais nācijas brīvības simbols, viņš nodomāja. Diez vai kaut kur pasaulē ir vēl skaistāks piemineklis par šo? Droši vien kaut kur jau ir. Kā nu bez tā! Bet šis tomēr ir mūsu piemineklis. Piemineklis mūsu brīvībai. Vienmēr, kad eju tam garām, es jūtos mazliet pacilāts un lepns. Gan par Latviju, gan par tēlnieku un arhitektu, gan par akmeņkaļiem un strēlniekiem, kuri Latvijai pirmo reizi šo brīvību izcīnīja.

Re. kur viņi ir, tic zaldātiņi! Viens otram blakus un balti. Starp viņiem ir arī mans vectēva brālis Mārtiņš Krišlauks un pats Jānis Krišlauks. Divi brāļi, divi drosmīgi vīrieši un karavīri, kurus lielais vēstures rats, uzskatu dažādība un personīgās rakstura īpašības sagrieza spēcīgā naida un atriebības virpulī.

Tagad viss ir mierīgi. Jūs abi jau sen esat iekalti šai piemineklī, palikuši akmenī un vēstures grāmatās. Jūs abi jau sen esat miruši. Un mirusi ir arī jūsu sieviete, kura jums abos izraisīja tik spēcīgu naidu un mīlestību.

Viss ir beidzies. Un viss turpinās.

Ir Latvija, ir brīvība, par kuni joprojām ir jācīnās. Ir krievi un vācieši, ir citi cilvēki, kuri tāpat mīl un nīst, un citas idejas un mērķi, un ir nodevība un varonība.

Nekas jau šai pasaulē būtiski nemainās. Cilvēks ir palicis tāds pats kā agrāk. Liels un zems, ļauns un labs. Varbūt šodien uz ielām var redzēt vienīgi citādāk apģērbtus ļaudis un viņus pārvietojamies citādākos braucamratos. Bet viss pārējais mūsos ir palicis gluži tāds pats, kāds tas bija jau desmittūkstoš gadu pirms Kristus.

Paslīdējis garām suvenīru veikala "Sakta" plašajiem logiem, Jānis Vanags iegāja Latvijas Universitātes Vēstures un filozofijas fakultātes ēkā. Starp pirmo un otro stāvu pie ziņojumu dēļiem bija piestiprināti visdažādākie studentu dzīvi regulējoši un interesējoši paziņojumi, no kuriem Jānim atmiņā iespiedās tikai viens - spilgti krāsaina, ar roku zīmēta afiša aicināja pieteikties gribētājus par Lielās rudens babes dalībniekiem.

"Vienreizēji un neatkārtojami! Universitātes populārākā gada halle! Labākie Latvijas rokmūziķi, dejas, karnevāliskas izdarības, asprātības, joki un jaunas iepazīšanās! Nesēdi mājās, bet nāc kopā ar mums!"

Jānis Vanags uzkāpa ceturtajā stāvā, kur atradās Praktiskās filozofijas katedra. Viņš mirkli pagaidīja, tad atgrūda pirmās pa rokai pagadījušās auditorijas durvis. Telpa bija tukša. Viņš atvēra nākamās. Auditorijā gaiši brūnos solos sēdēja apmēram piecpadsmit, divdesmit studentu un uzmanīgi klausījās pasniedzēja lekciju. Tas bija gara auguma, kalsns un droši vien ļoti gudrs. Pusi sejas viņš slēpa aiz kuplas, nosirmojušas bārdas.

Jānis ātri pārlaida vērīgu skatienu studentu rindām, bet Lindu klausītāju pulkā neredzēja. Aizvēra durvis, domīgs paberzēja pieri un, mazliet vīlies, gribēja jau iet prom, tomēr, pagājis vēl dažus soļus pa gaiteni, apstājās 17. auditorijas priekšā. Uz durvīm vidēja tipogrāfijā nodrukāta papīra lapa ar kāda paveca vira fotogrāfiju un nelielu tekstu: "Karls Gustavs Jungs. "Tagadnes izaicinājums." Lekciju lasa viesprofesors 110 Hamburgas Universitātes Dr.hab. Ēriks fon Kincels."

Jānis pavēra durvis un atkal ātri pārlaida ciešu skatienu nelielajam studentu pulkam. Linda sēdēja otrās rindas malā blakus logam, un uzreiz viņa līdz ar pārējiem gluži automātiski paskatījās uz durvju pusi, tūdaļ ieraudzīdama Jāni. Arī viņš jau pirmajā mirkli ievēroja meiteni un priecīgs viņai pamāja ar galvu. Pēc tam izgāja ārā un apsēdās vienā no gaiteņa nedaudzajiem soliem, gaidīdams lekcijas beigas.

Viņš tagad bija gaiša un patīkama noskaņojuma pārņemts. Ari pagalam priecīgs. Tātad Linda tomēr netika melojusi. Viņa patiešām ir Universitātes studente. Un viņai var ticēt. Varbūt Jānis neko daudz arī nepārdzīvotu, ja Linda strādātu fabrikā vai būtu vienkārši "meitene no ielas", taču tas, ka viņa teikusi patiesību, Jāni gandrīz vai ielīksmoja. Lindas atrašanās filozofijas studentu auditorijā, bet vakaros kazino "Rīga" spēļu zālē nepārprotami liecināja par gaužām lielām pretrunām meitenes dzīves ceļos. Drausmīga nelaime laikam patiešām ir piemeklējusi viņas māti. Jānim Vanagam pret meiteni pēkšņi uznāca tik liels

žēlums, ka vien ar lielām grūtībām spēja norīt asaru kamolu. Un, kad to izdarīja, tūlīt atkārtoti saprata, ka viņš šo jauko un nelaimīgo meiteni patiešām no sirds ieskatījis.

Pēc apmēram desmit minūtēm lekcija beidzās, un gaitenī kopā ar studentiem izspurdza arī Linda. Viņa lēni, tāda kā nobijusies, pienāca pie mākslinieka un jautājoši pavērās viņā.

-    Vai kas noticis? - viņa klusi jautāja.

-          Nē, Linda, nekas, - Jānis atbildēja. - Vismaz nekas slikts.

-    Tu pie ārsta biji?

-    Jā.

-     Ko viņš teica?

-          Viss kārtībā, Linda! Vai, pareizāk sakot, gandrīz viss kārtībā.

-    Tu biji nobijies?

-    Mazliet.

-    Tu vakar runāji, ka tev, iespējams, ir…

-    Tas bija dabisks uztraukums. Tagad tas ir garām.

-     Kā tu mani atradi?

-    Tu taču teici, ka studējot filozofiju.

-    Un tāpēc tu atnāci? Gribēji mani pārbaudīt?

-    Kas tur būtu slikts?

-    Nekas.

-    Es uzrados, lai tevi satiktu.

-    Nopietni?

-    Vai tad tu neredzi?

-    Nē, patiešām tas ir nopietni?

-    Kas te var būt nenopietns?

-    Savādi.

-    Nekā savāda, Linda. Viss ir ļoti pareizi.

-    Tu atnāci pie manis? Tieši pie manis?!

-    Jā, Linda. Starp citu, kāds ir tavs uzvārds?

-    Lindbcrga.

-         Brīnišķīgi! Tātad es esmu atnācis tieši pie Lindas Lind- bergas. Vai tev ir kādi iebildumi?

-           Ko tu! - Linda beidzot pasmaidīja. - Es tikai nekad neticēju… Es vēl joprojām neticu. Vai tiešām sapnis turpinās?

-    Turpinās, - Jānis apliecināja. - Un dzīve turpinās. Tev lekcijas beigušās?

-    Vēl gluži ne, bet…

-    Tad šmaucam prom! Tev pēc pagājušās nakts vajadzētu krietni atpūsties, nevis savu mazo galviņu piebāzt ar tā vācieša Karla Gustava Junga "Tagadnes izaicinājuma" gudrībām! Lai viņš liekas mierā! Mēs paši tūlīt izaicināsim tagadni! Un pie reizes ari nākotni!

Jānis paņēma Lindu zem rokas un uzmanīgi pa kāpnēm veda viņu lejup. Kad viņi bija nonākuši uz ielas, Jānis meiteni tūlīt satvēra vēl ciešāk, un abi aizgāja līdz "Saktas" puķu tirdziņam. Tur viņš nopirka garu, baltu rozi un to turpat pasniedza Lindai.

-    No šīs dienas, Linda… Es gribu, lai ari tu vienmēr būtu tikpat balta, tīra un skaista. Es zinu, tas būs ellīgi grūti, taču… Varbūt tomēr ir vērts pacensties. Tas, starp citu, vienmēr atmaksājas. Un ne tāpēc, ka es pateicībā par to varētu nopirkt vēl kādu puķi, bet… No šī brīža es gribu, lai tu turpmāk būtu mana meitene. Un tikai mana! Ja tev tas nav pa prātam, pagriezies un ej tūlīt prom! Bet, ja vēlies, paliec, un es pacentīšos, lai tu būtu laimīga. Lai neviens tev nekad vairs nenodara pāri. Arī dzīve ne.

Linda pagāja dažus soļus sānis, atspiedās pret metru augsto akmens sētu Merķeļa ielas pusē, cieši rokās turēja garo zieda kātu un sāka klusi raudāt. Mākslinieks apsēdās Lindai blakus, maigi apņēma viņas plecus un jutās vienreizēji labi. Liktenis viņam gandrīz vai fantastiskā kārtā bija iedevis laiku vēl dzīvot, turklāt kā gluži nepelnītu dāvanu vēl piespēlējis šo apbrīnojami skaisto, trauslo un tomēr laikam ļoti stipro meiteni.

Jānis Vanags meiteni nemierināja. Viņš zināja - Linda šoreiz neraud ne pazemojuma, ne sāpju dēļ. Meitenes acīs tās ir vienkārši prieka asaras par to, ka šodien spīd saule, visos kokos ir krāsainas lapas, viņa ir dzīva, kāds viņu šai milzīgajā ļaužu barā ir ieraudzījis, uzrunājis, uzdāvinājis baltu puķi un izteicis vēlēšanos ar viņu būt kopā.

Vai tāpēc nav vērts arī mazbet pāraudāt?

36. nodala

?

Jānis Vanags ar Lindu gulēja savā mākslinieka darbnīcā uz vecās, daudz pieredzējušās kušetes, blakus uz galdiņa stāvēja aizsākta sausā "Mārtiņi" pudele, dažas siera šķēlītes un rieksti, un turpat dega arī gara, sarkana svece. Caur milzīgajiem darbnīcas logiem vāji iespīdēja tālo zvaigžņu gaisma, šad tad caur mākoņu spraugām parādījās arī spožs mēness, un, skatoties uz daudzajām gleznām, šķita, ka viņi paši atrodas uz kādas teiksmainas 1111 spocīgas zvaigznes, kur viss notiekošais ir īstenība un reizē sapnis, kam lemts nemitīgi mīties ar pagātni, kur karsts neprāts tiek vērtēts daudz augstāk par cēlu gudrību un kur reālais un ik mirkli sastopamais Dievs ir vienīgi mīlestība un kaislība.

-    Tev vienmēr ir ļoti skumjas acis, - Jānis sacīja.

-    Tu jau šai pustumsā tās nemaz neredzi, - Linda iebilda. Viņa kā nosalis kaķēns bija ieritinājusies mākslinieka klēpī un gluži vai murrāja aiz labpatikas. Viņa pirmo reizi savā īsajā mūžā jutās aizsargāta un kādam vīrietim vajadzīga 11c tikai seksa dēļ.

Het Linda tomēr īsti vēl neticēja arī tam, ka Jānis viņu pašlaik savos apskāvienos tur kādas mīlestības vārdā. Tomēr viņš nenoliedzami bija daudz savādāks un labāks par pārējiem vīriešiem, kādi viņai pēdējā pusgada laikā bija gadījušies. Šis vīrietis viņu bija gribējis vēl arī nākamajā dienā. Viņš bija bildis kaut ko tādu, ko no cita viņa netika sagaidījusi: "Tagad tu būsi vien mana meitene." Ko tas nozīmēja? Un uz cik ilgu laiku tas varētu būt? Vai viņš mani atkal pērk, vai viņā patiešām pret mani ir pamodušās tādas jūtas, kas būtu līdzīgas mīlestībai?

Bet no kā un kāpēc viņā šādas jūtas varēja rasties? Vai tad tā mēdz notikt? Vai var patiesi ieskatīt sievieti, kura kaut vienam vīrietim ir atdevusies par naudu?! Neticu! Tad tam ir jābūt vai nu vājprātīgam, vai arī pati mīlestība, kas nenoliedzami šad tad pārņem cilvēkus savā varā, ir pilnīgi nenormāla parādība. Un tomēr ir bezgala jauki tā gulēt vīrieša klēpī, kad viņš no tevis neko neprasa un neko tev nepavēl, kad visas zvaigznes šķiet ar roku aizsniedzamas uu sveces liesma atgādina pasaules lielāko ugunsgrēku.

-    Man šķiet, ka visi tavās gleznās attēlotie cilvēki pēkšņi ir kļuvuši dzīvi, - Linda sacīja. - Vai nav savādi?

-    Nekā dīvaina tur nav, - Jānis paskaidroja. - Viņi arī ir dzīvi.

-    Tu viņus esi radījis…

-    Jā, gluži kā bērnus. Viņi bieži naktīs izkāpj no saviem koka rāmjiem un man stāsta dažādus dzīves notikumus. Gan skaistus, gan baigus.

-    Bail nav?

-    Tad man vajadzētu baidīties arī no dzīves.

-    Tu no tās nebīsties?

-    Nē.

-    Tas tāpēc, ka tev jau viss ir, - Linda skumīgi sacīja. - Tu jau esi ieņēmis noteiktu stāvokli sabiedrībā, tev ir dzīvoklis, darbnīca, automašīna un slava. Tev patiesībā ne par ko īpaši nav jācīnās. Un lāpēc nav arī jābaidās, ka dzīve tevi kādu dienu varētu nospiest uz ceļiem.un tu varētu kļūt nabags vai citādi nokļūt pazemojošā stāvoklī. Patiešām, no kā gan tev nāktos baidīties? Ja nu vienīgi no nāves.

Jānis viegli glāstīja Lindas biezos, kastaņbrūnos matus, plecus un kailās krūtis. Viņš vairs neuzbudinājās. Vienkārši bija silti un labi. Pēc ilga laika sevi atkal sajuta kā brīvu, veselu un radošu cilvēku. Viņš atkal gribēja strādāt, aizmirst visu, kas pašlaik notiek gan Latvijā, gan pasaulē, un neatcerēties, kas bija atgadījies ar Ievu un viņu pašu. Viņš atkal gribēja gleznot, mīlēt sievieti un dzīvot.

-     Manu meitēn, - Jānis klusi sacīja. - Ne jau vienmēr nauda ir tā, kas cilvēkiem dzīvē rada drošības sajūtu. Manuprāt, cilvēkiem galvenais tomēr ir profesija, amats. Neviens skroderis, kurpnieks, krāsotājs, galdnieks, frizieris vai pulksteņmeistars badā nav nomiris. Arī gleznotāji, it sevišķi labi, uz ielām neubago. No dzīves varbūt baidās vienīgi slinkie, neuzņēmīgie un slimie. Un arī tad droši vien ne vienmēr.

-    Varbūt, - Linda domīga piekrita. - Dzīve acīmredzot patiešām visvairāk baida cilvēkus, kuri ir smagi slimi.

Invalīdi. Kā, piemēram, mana māte. Ko viņa iesāktu, ja pēkšņi paliktu bez manis?

-            Sie cilvēki nebaidās no dzīves, - Jānis bilda. - Viņus visvairāk uztrauc sev tuvu cilvēku nodevība.

-            Kāpēc nodevība skar tieši vistuvākos cilvēkus? - Linda uzprasīja. - Tu zini?

-             Protams! - Jānis drūmi iesmējās. - Ko gan citu mēs varētu nodot?

-    Tu esi kādu nodevis?

-    Nē.

-     Bet tevi?

-             Nezinu. Ja mēs pieņemtu, ka mīlestībai vienmēr ir absolūta taisnība, tā ir svēta un nekad nevar būt nodevības iemesls, tad nē. Mana pirmā sieva negaidīti aizgāja pie cita, apgalvodama, ka to dara neprātīgas mīlestības dēļ.

-    Tu viņu varbūt pat attaisnoji?

-    Jā.

-    Cik reizes tu vispār esi bijis precējies?

-    Divas.

-    Bērni arī ir?

-    Nē.

-     Kāpēc?

-    Tā vienkārši ir sanācis. Vai, pareizāk sakot, nesanācis.

-    Žēl?

-    Mazliet.

-    Kāds brālis, māsa tev ir?

-    Nē.

-            Es arī esmu pilnīgi viena, - Linda pateica. - Savādi. Mēs vismaz šai ziņā abi esam līdzīgi.

-    Vai tavi vecvecāki ir vēl dzīvi? - Jānis painteresējās.

-            Nē, - Linda atbildēja. - Tēvs vispār neko nezinot par saviem senčiem. Viņu vēl pavisam maziņu paņēmusi audzināt kāda neprecēta sieviete. Taču tagad viņa jau ir mirusi. Bet mātes vecāki Saldus apriņķī Kursīšu pagastā, kur toreiz, bojā aizgāja mans Ivars un māte guva traumu, bijuši diezgan turīgi zemnieki un četrdesmit devītajā gadā izvesti uz Tālajiem Austrumiem. Tur arī nomiruši. Māte ar māsu tolaik bijušas Rīgā pie radiem un tā abas izglābušās.

Tā ka nc par kādiem saviem vecvecākiem man nav nekādas miņas.

-    Ar mani bija tāpat, - Jānis pateica - Un mani, tāpat kā tavu tēvu, audzināja kāda vientuļa, neprecēta sieviete.

-    Kāpēc ne vecāki?

-     Tas ir baigs un traģisks stāsts, kāpēc ne viņi, - Jānis atbildēja. - To visu gluži nejauši es uzzināju pagalam nesen. Man šķiet, ka tas ir ne tikai interesanti, bet ari ļoti svarīgi, no kādiem cilvēkiem mēs esam cēlušies. Vecākiem bieži ir tikai tīri bioloģiska nozīme, bet visi mūsu garīgie trūkumi, sliktās rakstura īpašības, tieksmes, noslieces, uzvedība, domāšana, pat izskats un visdažādākās slimības iedzimtības ceļā nāk tieši no mūsu tālākajiem priekštečiem. No tiem, kuri dzīvojuši pirms trim, četrām, septiņām un varbūt pat desmit paaudzēm.

-     Viss ir iespējams, - Linda piekrita. - Bet vai tad tev piemīt kādi garīgi trūkumi? Tev ir neciešams raksturs? Tev ir kādas patoloģiskas tieksmes?

-     Domāju, ka nē. Ja par patoloģisku tieksmi nav uzskatāma nodarbošanās ar mākslu.

-     Kāpēc tu uzsvēri tieši visu negatīvo, ko mēs no saviem senčiem iegūstam iedzimtības ceļā? Mēs taču no viņiem pārmantojam arī visu pozitīvo! Gan skaistu izskatu, labu raksturu un spējas pareizi domāt, gan just līdzi cietušajiem un nelaimīgajiem, būt žēlsirdīgiem. Arī prasmi mīlēt. Vai vismaz tieksmi mīlēt.

-     Tā ir, - Jānis piekrita. - Kā tu domā, kas no saviem senčiem ir pūrā abiem mums? Vai tikai sliktais, vai labais?

-     Droši vien gan sliktais, gan labais, - Linda uzskatīja. - Es tevi vēl nepazīstu, un tu vēl nepazīsti mani. Ko mēs viens par otru varam zināt?

-     Es par tevi esmu izdibinājis pietiekami daudz, - Jānis pateica.

-    Ar ko tev pietiek?

-    Pagaidām - jā.

-    Kāda es tev šķietu?

-    Ļoti laba. Un ļoti skaista. Un ļoti mīļa. Un ļoti maiga. Un ļoti klusa. Un ļoti paklausīga. Un ļoti gudra.

-            Paldies, paldies par lo "ļoti", - Linda izmeta. - Bet vai tev nešķiet, ka esmu ari ļoti nelaimīga?

-             Potams, ari tas, - Jānis sacīja, - es tikai negribēju lo īpaši pasvītrot.

-             Bet tieši to tev vajadzēja uzsvērt pirmām kārtām! - Linda teica. - Tieši tam vislielākā nozīme!

-           Ja tu būtu bijusi laimīga… Ja ar tavu māti un tevi pašu viss būtu bijis kārtībā… Tad… Jā, tad es tevi nekad nebūtu saticis, - Jānis sacīja. - Tas ir vēl viens pierādījums, ka divi parasti satiekas un vēlas būt kopā tikai tad, ja viņi ir nelaimīgi, nevis otrādi.

-    Tu nebiji laimīgs? - Linda atgādināja.

-            Biju, - Jānis nepiekrita. - Es tikai nezināju, ko man nākamajā dienā pateiks ārsts.

-    Un kā ir tagad?

-           Tagad esmu gandarīts. Tik gandarīts, Linda, cik vien tas cilvēkam ir iespējams.

-            Tāpēc, ka tava slimība nav tik ļauna, kā tika prognozēts?

-           Jā, arī tas, - Jānis atbildēja. - Protams. Bet galvenokārt tāpēc, ka man atkal ir sieviete, kura savu galvu grib ielikt manā klēpī, ka es varu glāstīt viņas krūtis, sajust viņas maigumu un padevību, brīvi iegūt viņas apbrīnojami skaisto un jauno ķermeni, ka atkal varu cerēt…

Jānis apklusa, noliecās un maigi noskūpstīja meitenes seju.

-    Ko tu vari cerēt? - Linda ļoti satraukta prasīja.

-             Ko divi vientuļi cilvēki var cerēt, kad viņi nejauši sastopas? Kad viņi sajūt, ka var būt viens otram vajadzīgi un ļoti tuvi? Kad saprot - jā, tieši šis ir mans cilvēks! Tad viņi, Linda, tic, ka tā arī būs. Ka viņi nekad nešķirsies.

'Linda piecēlās sēdus un ilgi vērās Jāņa Vanaga nopietnajā sejā.

-             Tu domā?… - Meitene bija ļoti samulsusi. - Tu esi pārliecināts, ka tieši es esmu tavs cilvēks? Tava īstā sieviete?

-    Jā, Linda. Es to zinu.

-    Kā tu vari tam uzreiz ticēt?

-    Neprotu izskaidrot. Vienkārši jūtu, ka tā ir.

-            Bet… Jāni… Vai tev mana pagātne?… Tas, ko cs pēdējos savas dzīves mēnešos esmu pasākusi?… Vai tas?…

-            Nē, Linda! - Jānis strauji pakratīja galvu. - Tas man neko nenozīmē.

-    Un tu mani nekad nedzīsi prom?

-    Nekad, Linda.

-     Un nekad nepārmetīsi, ka tas manā pagātnē ir bijis?

-             Tev nekas tāds nav bijis, par ko tev tagad vajadzētu kaunēties vai par ko man būtu tiesības tevi apzākāt. Saku pavisam godīgi. Tu vienkārši gribēji palīdzēt savai mātei un darīji to, ko attiecīgā situācijā uzskatīji par vienīgo iespēju. Tev taču nebija citas izvēles, vai ne?

-    Ja nu vienīgi visu atstāt tā, kā tas ir pašlaik.

-    Tad ko man tev pārmest?

-           Tu mani, lūdzu, nepārproti, taču… es tomēr gribētu, lai mana māte… Vācijas klīnika Štutgartē ir vienīgā cerība. Bet bez manis viņai neviena cita vairs nav.

-            Esi mierīga, - Jānis sacīja un meiteni atkal pievilka sev cieši klāt. - Salīdzinot ar to, kas ar cilvēkiem ir noticis un notiek, tā nav milzīga traģēdija un kaut kādā veidā tomēr atrisināma. Tu tikai pa|aujies uz mani.

-    Tu gribi teikt?…

-            Es jau pateicu. Es jums pabdzēšu un centīšos šo lietu nokārtot.

-    Tu vari būt tik neticami augstsirdīgs?

-            Nē, Linda. Tā nav augstsirdība. Tā ir dabiska vēlēšanās palīdzēt otram cilvēkam… ja ir kāda iespēja. Bet man varbūt tāda radīsies.

-     Kā es tev lai pateicos?

-             Nekādi, - Jānis atbildēji. - Vienkārši pacenties kādu brīdi būt man blakus. Es būtu laimīgs, ja šis laiciņš ilgtu vismaz simt gadu.

Linda iesmējās.

-           Nekad neticēju, ka tik vienkārši var atnākt laime, - viņa pasmaidīja.

-             Tā dažreiz gadās, - sacīja Jānis. - Arī nelaimes pie mums taču uzrodas pavisam negaidīti un ļoti vienkārši. Tā ka tici, Linda. Man nav ne mazākā iemesla tev melot.

- Es tev ticu, Jāni. Lai gan tas, kas pašlaik ar mums abiem notiek, ir absolūti neiedomājams.

Jānis atkal maigi apskāva meiteni un nosprieda, ka dzīve patiešām ir skaistākais un pats neticamākais, ko reiz mūžībā Nejaušība dāvā cilvēkam.

37. nodala

Jānis Krišlauks, apstājies darbnīcas vidū, ilgi skatījās uz aizmigušo pārīti. Linda bija uzlikusi galvu uz. mākslinieka pleca, vienu roku nedaudz atsviedusi atpakaļ, un viņa izskatījās tik jauna un nevainīga, ka vērotājam no malas varēja šķist, ka daiļā būtne ir gluži vai bērns, kuram vēl ilgi nevajadzētu līst neviena vīrieša gultā. Bet Jānis ar kreiso roku bija aptvēris meitenes plecu, tā piekļaujot viņu sev vēl ciešāk, un izskatījās, ka viņš šo mazo cilvēkbērnu ļoti sargā. Un tā jau laikam arī bija.

Kā divi balodīši, Krišlauks apmierināts nodomāja un uzmanīgi apsēdās viņiem blakus uz kušetes kājgaļa. Gluži kā es savā pirmajā mīlas naktī ar Ievu Zemīti, vecais karavīrs atcerējās. Kā pirmajā un vienīgajā mīlas nakti toreiz Ukrainā ar Evu Mikuļsku. Kā ar Martu Vasarāju. Kā ar Malvīni Cīruli un… Ja sieviete nav pirkta par naudu, tad laikam mēs visi vairāk vai mazāk pret viņu izturamies ar maigumu un siltu mieru un pat miegā vēlamies viņu pasargāt. Tas ir labi. Tieši tā un varbūt vienīgi tā mēs ari varam izpaust savu patieso vīrišķību.

Tad, kad es visas šīs nosauktās sievietes mīlēju, vēl ne reizi nebiju iedomājies, ka man kādreiz varētu būt ari mazdēls. Es vispār ļoti maz domāju arī par dēlu, jo pēc Ievas neuzticības, viņas aiziešanas pie Mārtiņa, kaunpilnās izgāšanās ar kāzām un atgriešanās "Lejrozēs" viņa man kļuva daudz svešāka un tālāka. Līdz ar to arī Viesturs. Es viņu nekad vairs neuztvēru tik tuvi un sāpīgi kā tai ziemas naktī, kad viņš smagi saslima ar difteriju.

Pirmajā laikā man bieži uzmācās pat šaubas, vai Viesturs vispār ir mans dēls. Jo varēja taču būt arī tā, ka jau uzreiz pēc manas aizbraukšanas uz Krieviju Ievai sākās sakars ar Mārtiņu un patiesībā Viesturs ir viņa dēls? Atklāti sakot, šīs šaubas man nav pilnīgi izgaisušas vēl šobaltdien, lai gan…

Vispār ir baigi riebīgi, ja sieviete gandrīz vienlaicīgi ieskata vairākus vīriešus. Nezinu, varbūt sievietēm tas var šķist arī skaisti un patīkami, tikai kāds jaukums no tā ir man? Un arī tam otram?

Laikam patiešām sieviešu lielākā daļa nav nekas vairāk kā izbadējušies erota zvēriņi, kuri par barību ņem pretī vai katru, kas vien tām spēj pateikt skaistus vārdus, solīt pārticību un laimīgu dzīvi, kuriem ir nauda, stāvoklis sabiedrībā un kuri spēj fiziski apmierināt visas viņu sakarsušās vēlmes… Protams, kas gan tur slikts, nepareizs vai sievieti apkaunojošs? Nekas! Es viņas nenosodu. Vienīgi tad jums godīgi ir arī jāatzīstas, ka savā dziļākajā būtībā jūs patiešām visas esat prostitūtas un mīlestība domāta tikai izredzētajām. Ļoti retajām. Un tās, kuras šo pārbaudi - turpināt savu izredzēto mīlēt arī trūkumā, pazemojumā, nelaimē, esot vienam no otra tālumā un svešumā, katru dienu jūtot cita vīrieša kārdinājumu un labākas dzīves vilinājumu - ir izturējušas, vīriešu acīs kļūst par svētajām. Par sievietēm, kuras mēs mīlam.

Man ir prieks, māksliniek Jāni Vanag, ka arī tu atkal mīli un beidzot esi atradis sev draudzeni, kura būs tev uzticīgāka par jebkuru suni vai citu sievieti. Tu šoreiz esi uzlicis gan uz pareizo skaitli, gan pareizo krāsu. Un vinnējis. Tas nekas, ka viņa mātes labad naudu pusgadu ir pelnījusi ar savu miesu. Tā izdarās jebkura sabiedrībā cienījama, kažokā tērpta un ar zelta un briljanta izstrādājumiem apkarinājusies dāma. Patiesībā to piekopj jebkura precēta sieviete, tikai šo savas laulātās prostitūciju sabiedrība jau sen ir legalizējusi, baznīca apstiprinājusi un atzinusi par labu esam. Neviena sieviete nekaunas no sava vīra ja ne biežāk, tad vismaz divas reizes mēnesī par kopāgulēšanu, par saviem glāstiem un ķermeņa seksuālu izmantošanu atklāti prasīt naudu. Vēl vairāk! Viņas kliedz - tas ir tavs pienākums! Un mēs visi maksājam. Es vienīgi nesaprotu, kāds tam visam varētu būt sakars ar mīlestību?

Ieva Zemīte, atgriezusies "Lejrozēs", pēc gada apprecējās ar Miķeli Anmani un kļuva ne tikai par bagātas zemnieku saimniecības un mājas izrīkotāju, bet ari par tās īpašnieci. Attiecīgajās iestādēs Ieva apgalvoja, ka viņa, kā jau kara laika sieviete, sava bērna tēvu nezinot. Un Anmanis Viesturu adoptēja. Kad es to pēc dažiem gadiem uzzināju, nekādu protestu necēlu. Man vienkārši notikušā bija drausmīgi žēl. Es Ievu mīlēju un pat patiesībā arī vēlāk man pret viņu bija visdziļākās jūtas. Visu savu turpmāko mūžu Ieva tā arī palika mana vienīgā un īstā sieviete, tikai tieši tobrīd, tieši tajā dienā, kad viņa, Mārtiņa padzīta, atkal atgriezās pie manis, es viņai dusmās nespēju piedot un padzinu. Bet nekur mēs viens otram nepazudām. Visi lielie mūža pārbaudījumi un traģēdijas mums bija vēl tikai priekšā…

Pēc gada arī es sāku dzīvot kopā ar savu darba devēju, divu veikala, skārņa, staļļa un Rēveles ielas piecstāvu nama īpašnieci Malvīni Cīruli. Sagāju kopā bez jebkādas mīlestības. Kādam varēja šķist, ka es to darīju vienīgi auksta aprēķina dēļ, taču tas nebūtu īsti pareizi. Manu izvēli noteica vēl nerimušās dusmas par Ievas un Mārtiņa rīcību un pēc tam viņas nodoms precēties ar veco Anmani. Un vēl mani droši vien iespaidoja tīri cilvēcisks žēlums par vientuļo sievieti un gluži dabiska vēlēšanās viņai vienkārši pabdzēt, lai tā var izturēt smago un vienmuļo ikdienu.

Kā jau teicu, es Malvīni nemīlēju, taču neaizkavēju dziļas un patiesas cieņas rašanos pret viņu. Un, lai gan es sākumā un praktiski arī vēlāk biju tikai viņas strādnieks, arī viņa pret mani vienmēr izturējās ar cieņu un nekad nepacēla balsi. Mēs bijām savstarpēji laipni, mīļi un pieklājīgi, un es bieži esmu domājis, vai tā nav daudz labāk un prātīgāk nekā, dzīvojot trakā mīlestībā, ari pašiem ar laiku kļūt dul- niem, nepārtraukti mokoties greizsirdības lēkmēs, uztraucoties un nemitīgi skandalējot?

Pēc dažiem gadiem mēs ar Malvīni bijām iekrājuši tik daudz naudas, ka varējām nopirkt firmas "Ford" kravas automašīnu. Es beidzu šoferu kursus, dabūju autovadītaja tiesības un zirgu nomainīju pret automobili. Mūsu uzņēmums zēla. Tagad varējām daudz ātrāk no lauku zemniekiem un pilsētas noliktavām saviem veikaliem piegādāt produkciju, turklāt vēl radās lieliskas peļņas iespējas, apkalpojot citu veikalu īpašniekus, kā ari sniedzot savus transporta pakalpojumus visdažādākajiem klientiem.

Tā diezgan klusi un mierīgi arī pagāja mana dzīve brīvās Latvijas laikā. Politikā nejaucos, Ulmaņa valsts apvērsumu neatbalstīju, vadoņa kults man riebās, bet par savu personīgo dzīvi cs nežēlojos. Pašam negribot, biju kļuvis gandrīz vai par tādu sīku "buržuā", un man un laikam arī Malvīnei rūpēja, lai šāds Latvijas ekonomiskais uzplaukums turpinātos pēc iespējas ilgāk un mēs arī turpmāk varētu dzīvot mierīgi un pārticīgi.

Ar Mārtiņu visus šos gadus satikos reti. Nekādu lielo naidu pret viņu nejutu. Es sapratu - ja Ieva pati nebūtu gribējusi viņam atdoties, visas Mārtiņa pūles izrādītos pilnīgi veltas un absolūti bezcerīgas. Dažreiz kāds sievieti visrupjākā veidā var sev pakļaut ar varu, daudzas var nopirkt, taču nevienu vīrietis pasaulē nevar ne pierunāt, ne ievilināt gultā pret pašas gribu. Tāpēc cs šai gadījumā lielāku vamu tomēr saskatīju Ievas, nevis Mārtiņa rīcībā.

Divdesmito gadu beigās Mārtiņš apprecējās ar savu bijušo kursabiedreni Rasmu Vildi un mita atsevišķi no mātes lielā četristabu dzīvoklī Brīvības un Ģertrūdes ielu stūra mājā. Ar dažu gadu atstarpi viņiem piedzima jauki bērni - dēls Zigmunds un meita Zigrīda.

Rasma bija vienmēr labi un eleganti ģērbta dāma, diezgan izskatīga, lepna un bagāta, taču sirdī un dvēselē tomēr līdzcietīga un laba. Strādāja par preses nodaļas vadītāja vietnieci Sabiedrisko lietu ministrijā, bet Mārtiņš, izstudējis par juristu un izstrādājies dažādos valsts amatos, trīsdesmito gadu otrajā pusē tika iecelts par Rīgas apgabaltiesas virsties- nesi un guva lielu sabiedrības un preses ievērību ar to, ka vairākās skaļās tiesas prāvās ar diezgan bargiem sodiem notiesāja daudzus toreiz nelegāli darbojušos komunistus, viņu līderus ieskaitot.

1940. gada maija pirmajās dienās mira mūsu māte. Aizgāja viņsaulē lēni un ārkārtīgi mokoši. Žēlsirdīgā māsiņa

viņai regulāri, ik pēc trim četrām stundām, injicēja morfi- ju, kas tieši uz tik ilgu vai uz īsu laiku mazināja mežonīgās sāpes, ko viņai izraisīja kuņģa vēzis pēdējā stadijā.

Dienu pirms viņas nāves es kārtējo reizi biju atnācis uz slimnīcu, uz galdiņa noliku burku ar Malvīnes sagatavotu kompotu un paciņu ar cepumiem. Māte gulēja viena mazā, atsevišķā "mirēju palātā", un viņa to labi saprata. To skaidri apjautu arī es. Mātei tobrīd bija tikai sešdesmit četri gadi, bet viņa izskatījās ļoti veca. Pa slimības laiku bija neticami izkaltusi, novājējusi, galīgi sakritusics, un es viņu gandrīz vai nepazinu. Viņa pēkšņi bija kļuvusi pavisam savāda un sveša.

Kad apsēdos mātei blakus, viņa negaidīti pasmaidīja.

-            Labi, ka redzu tevi, - viņa nopriecājās. - Varbūt šodien arī Mārtiņš piekāps.

-    Nezinu. - Es paraustīju plecus.

-    Viņam noteikti mani jāapciemo, - māte klusi pateica.

-    Viņš to izdarīs, - es sacīju.

-    Un Rasmai jāatnāk.

-    Labi, māt, neuztraucies. Arī viņa būs klāt.

-    Un lai atnāk arī Zigmunds ar Zigrīdu!

-    Noteikti.

-    Kur ir Viesturs?

-    Tu jau zini. Pie Ievas.

-    Ļoti gribētu redzēt arī Ievu.

-    Gan jau, māt.

-           Viņa manā atmiņā palikusi kā kaut kas gaužām gaišs un skaists. Žēl, ka ne tu, ne Mārtiņš… Jūs abi pret viņu bijāt slikti un netaisni.

-    Iespējams. Mārtiņš jau nu katrā ziņā noteikti.

-    Ja jūs visi šodien atnāktu…

-    Kas nevarēs šodien, izdarīs to rīt.

-    Rīt jau būs par vēlu, - māte pateica.

-    Kādā ziņā?

-             Rīt jau būs par vēlu, - māte atkārtoja. - Es šovakar no jums visiem aiziešu. Es miršu.

-    Nerunā muļķības! - es iesaucos.

-     Tās nav nekādas muļķības, Jāni. Es zinu. Man to pagājšnakt pateica pats Dievs. Viņš mani uzmeklēja, remdināja sāpes un aicināja pie sevis. Pie Viņa nevienam nekas vairs nesāp. Tur visi mīt mierā, saticībā un mīlestībā. Es gribu būt tur.

-    Paliec vien tepat, - es sacīju. - Kā šodien jūties?

-             Labi, - māte atbildēja, - tikai žēl, ka nav atnākuši pārējie tuvinieki. Es gribu visiem pateikt ardievas.

-    Tu vēl dzīvosi ilgi, - teicu.

-           Nevienam cilvēkam uz šis pasaules nav lemta ilga gaita, - māte nopietna teica. - Bet man jau ir sešdesmit četri gadi.

-    Tas nav nekas! Tu esi vēl jauna.

-              Kad nošāva tavu tēvu, viņam bija tikai četrdesmit deviņi. Es labprāt ari viņu šodien redzētu sev blakus. Viņš toreiz no rīta aizgāja uz darbu, neko nebildis. Par kaut ko atkal bija saskaities. Bet es gan labprāt gribētu atvadīties. No visiem.

-    Par ko tēvs vienmēr tā skaitās.

-    Viņam bija tāds raksturs.

-    Jūs viens otm mīlējāt?

-             Nē. Viņš man rādījās daudz, par skarbu un ātru. Ari gadu starpība. Taču tāda bija manu vecāku griba.

-    Kas viņi bija? - es pajautāju.

-            Tēvs brauca uz kuģiem. Tātad jūrnieks, - māte atcerējās. - Bet tavs tēvs, jāsaka, bija viņa labākais draugs. Vecāmāte jūrniekiem ostā mazgāja veļu. Viņi cerēja, ka man, izejot pie Boļeslava, būs labāk, nekā dzīvojot pie viņiem vai pie kāda cita.

-    Vai tā arī bija?

-            Kas to tagad lai pasaka? Vai mēs zinām, ko savā mūžā palaižam garām? Kā būtu bijis, ja?… Vienmēr ir tieši tā, kā arī ir. Bet es ļoti gribēju bērnu. Meitu. Tomēr piedzimi tu.

-    Tu to ļoti nožēloji?

-            Nē, Jāni, nekad! Smuks bērns man biji. Ari gudrs. Apķērīgs. Ārkārtīgi kustīgs. Un nekad nemeloji. Nemānījies. Es gribēju, lai tu kļūtu par mācītāju vai skolotāju. Tu tam būtu īsti piemērots, bet, no kurienes tev jau pusaudža gados radās tāda interese par militārām būšanām, es nezinu. Varbūt mūsu tālākos senčos ir bijis kāds karavīrs.

-    Droši vien.

-            Un Mārtiņš tāpat. Kā traks uz karošanu. Labi, ka vismaz tagad…

-    Tagad viss ir tā, kā esi gribējusi.

-             Jāni… - Mātei kļuva pēkšņi grūti nināt, un viņa ar izstieptu roku satvēra manu plaukstu. - Dēls, tev ir jāzvēr!… Tu nekad, Jāni, - atceries, nekad! - vairs nedrīksti rokās paņemt ieroci! Nekad, nekādos apstākļos! Vairs nenogalini! Tu man to vari apsolīt?

-             Jā, māt. Es nekad vairs necilāšu ieroci, lai kādu nonāvētu. Es to esmu apņēmies jau sen.

-    Tāpat lai arī Mārtiņš…

-    Droši vien.

-           Tas man bija pats ļaunākais dzīves posms, kad jūs abi karojāt un stāvējāt viens otram pretim.

-            Tas toreiz nebija atkarīgs no mums, - es atgādināju. - Tāda toreiz vienkārši bija ikdiena, un ne mēs, bet tieši šie apstākļi un dzīve mūs piespieda rīkoties tā un ne citādi.

-             Nē, nē, - māte pakratīja galvu, - nekad, dēls, nekad nenovel vainu uz dzīvi, apstākļiem vai citiem ļaudīm. Vienīgi mēs paši, Jāni, vienīgi mēs paši pie visa esam vainīgi. Viss ļaunais, ko cilvēks dara, vienmēr ir pret kādu citu un arī pret Dievu. Tāpēc jau mums visiem tik slikti iet.

-            Bet tu taču visiem esi darījusi tikai labu! Taču tāpat… Tātad Dievs var būt arī netaisnīgs?

-            Dievs ir taisnīgs. Netaisnīgi ir cilvēki. Kāpēc viņi tādi ir, es nezinu. Tik maz ir labo, žēlsirdīgo un devīgo.

-    Līdzsvaram varbūt ar to pilnīgi pietiek.

-    Tu un Mārtiņš… - Mātei kļuva arvien grūtāk runāt.

Es atvēru kompota trauka vāku un mātes mutē ielēju dažas karotes garšīgā šķidruma.

-             Tu ar mums esi neapmierināta? Varbūt esi mūsos vīlusies? - es jautāju un ar dvieļa galu saudzīgi noslaucīju mātes lūpas, un man pēkšņi kļuva pavisam dīvaini ap sirdi. Noslēdzies kāds savāds, mazliet noslēpumains un acīmredzot arī dziļi simbolisks dzīves aplis, es nodomāju. Kādreiz mani māte maziņu un nevarīgu ēdināja ar karotīti, tagad es viņu… Un tā atkal kāds baros mani, kad būšu galīgi vecs.

Pēc tam tāpat tiks apmierināts mans barotājs, pēc kāda laika viņu savukārt apkalpos nākošais radinieks vai draugs, un tā tas turpināsies bezgalīgi. Aizgājēju nomaina Atnācējs. Šis nepārtrauktais mūžības ceļš, šis baltais dzīvības un nāves aplis ir dabisks un varbūt patiešām ir arī mūžīgais Dieva ceļš. Jo tam tā ir jābūt. Neviens cilvēks no malas to neregulē. Nav nekādas varmācības. Nav vardarbības. Nav ne kādu "kreiso", ne "labo", ne "pareizo". Nav ne valsts, ne tās robežu. Nav ne kam, ne revolūcijas. Nav ne vainīgo, ne nevainīgo. Ir tikai cilvēki. Viegli ievainojamas, laimi un mīlestību alkstošas, īslaicīgi dzīvojošas būtnes, kuras no šis grēcīgās zemes vienmēr kāpj debesīs, lai no turienes priecīgi, ka beidzot tikuši no elles vaļā, šeit palikušajiem pamātu ar roku un dažreiz paraudātu par vigu ļaunajiem darbiem…

-       Nē, es ne tevī, ne Mārtiņā vīlusies neesmu, - māte atbildēja. - Jūs man esat labi bērni… Un es gribu… Lai arī jums būtu labi bērni, un viņu bērni vēl labāki. Vienīgi šādā ceļā un veidā pasaule var kļūt pareiza un skaista, bet tā diemžēl vēl ilgi nenotiks. Tieši otrādi. Drīz risināsies šausmīgi notikumi. Es zinu. Dievs man visu vakar pastāstīja. Tāpēc arī vēlējos ne tikai no jums visiem atvadīties, bet ari pateikt… Taču to pasacīt man ir bail.

-     Runā vien, - es viņu iedrošināju. Jo, ko gan tādu viņa varētu pateikt, es nodomāju un rūpīgi sakārtoju noslīdējušo mātes segu.

-    Dievs man teica… - Mātei drebēja ne tikai balss, bet arī rokas un sejas muskuļi. Viņa ilgi klusēja. Ta.d, pievērsusi acis, turpināja: - Kāds svešs spēks, pavisam cTti cilvēki… Pavisam drīz… Bojā aizies Mārtiņa lepnā sieva Rasma un abi viņu jaukie bērni… Mani mazbērni Zigmunds un Zigrīda. Nēģēlīgi un ļauni. Mārtiņš tiks nošauts vēlāk. Tas būs vēl šausmīgāk, jo ilgi sitis un mocīs. Es tur neko nevaru līdzēt. Es jau būšu debesīs. Es tikai varēšu no turienes noskatīties, kā tc, lejā, uz zemes, cilvēki cits citu nodos, cits citam atriebsies un galēs nost. Arī tavu dēlu Viesturu gaida lode. Daudzi mūsu radi un tuvinieki tiks iznīcināti un pazudināti, bet tava nelaulātā sieva Malvīne Cīrule dosies tālā svešumā… Taču mūsu Krišlauku dzimta tomēr turpināsies… Tu daudz nebēdājies. Mārtiņam būs vēl viens dēls, un arī tavējam būs. Nekas nekad nebeigsies. Ļaudis stāvēs pie krusta vai lielgabala, vienalga, cilvēki un tauta dzīvos. Kas notiek ar bendēm? Ko viņi panāk? Neko! Pēc dažām dienām, pēc dažiem gadiem arī viņi taču aiziet no šīs dzīves. Tad kāda gan jēga bija darīt ļauno? Bet tu, Jāni… Tev ir jāiztur. Tu to spēsi. Tu esi godīgs. Tu esi stiprs. Man ir žēl, ka tu nespēji attaisnot Ievu, bet prieks, ka varēji piedot Mārtiņam. Tas tev atmaksāsies. Darīt kaut ko labu vienmēr atmaksājas. Dievs tevi arī turpmāk sargās, lai gan bieži vien… Tu dzīvosi ilgi, Jāni, ļoti ilgi, mans pirmais bērns, mans vecākais dēls, bet es… Ar Dievu! Žēl, ka neatnāca pārējie. Kā es dzīvoju viena, tā arī aizeju viena. Sāpes rimst. Ir labi. Nekādu baiļu. Nāk balta gaisma. Nāk cita dzīve. Arvien tuvāk tuvāk… Paldies…

Atskrēja žēlsirdīgā māsiņa, pēc tam vēl divi ārsti, kaut ko vēl injicēja, nopūlējās, bet bija jau par vēlu. Māte nomira. Māsiņa viņu apklāja ar baltu palagu, un es viņu vairs neredzēju. Izskatījās, ka vienkārši gultā ir iekritusi balta sniega kupena.

Bērēs bija auksti un nepatīkami. Lija sīks pavasara lietus. Mācītājs runāja bezgala ilgi, mātes draudzenes un tuvākās kaimiņienes skaļi raudāja; redzēju, ka Mārtiņa sieva Rasma arī šņukstēja, un tas bija ļoti savādi; 1111 vilka līdzi viņas bērni Zigmunds ar Zigrīdu, un Malvīne slaucīja asaras. Tikai mēs ar Mārtiņu stāvējām sausām acīm un sastinguši skatījāmies, kā zeme paņem vēl vienu labu cilvēku, mūsu radītāju.

Domāju par viņas visādi ne vieglo dzīvi un atcerējos, ko viņa man stāstīja savā aiziešanas dienā par mūsu visu turpmākajiem likteņiem, un es nez kāpēc tam visam noticēju, jo vēl atminējos to veco čigānieti, kura 1915. gadā, kad beidzu Viļņas karaskolu, satvērusi manu roku, aizgūtnēm stāstīja:

- Prāta tev ir diezgan, bet laimes gan nebūs. Tā 1111 tas notiksies, kungs. Tev vispār dzīvē neveiksies. Tev nemaz nav laimes līnijas. Toties mīlestības svītra ir trekna kā slieka.

Čigānietei izrādījās taisnība. Vismaz daļēja noteikti. Tāpat piepildījās arī mātes pareģojumi… Es visu laiku esmu domājis - kā viņa to varēja zināt? Kas viņai to pateica? Vai tiešām pie katra no mums pirms miršanas alnāk Dievs un, līdz atver debesis, vēl nokārto pēdējās formalitātes un pasaka kaut ko ļoti svarīgu?

Bija auksti. Lietus nepārstāja. Māte apgūlās blakus tēvam, kuru nemīlēja. Tēvam līdzās atkal atradās sieviete, kuru savukārt nemīlēja viņš. Kāda vara liek viņiem būt mūžīgi kopā?

Bet cilvēki raudāja. Un debesis un zeme tāpat.

Pēc bēru ceremonijas pie manis pienāca Mārtiņš. Viņš bija ģērbies melnā pavasara mētelī, ap kaklu balta šaLle, bet galvu sedza melns cilindrs. Viņš izskatījās ļoti elegants. Gandrīz vai kā Valsts prezidents.

-    Bēru mielasts būs pie manis, - viņš pateica. - Šodien aizmirsīsim visu, kas bijis. Tev ar Malvīni ir jāatnāk, un mums visiem kopīgi ar cieņu jāatceras aizgājēja.

Es dažus brīžus klusēju, tad piekrītoši pamāju.

-    Labs ir, Mārtiņ, - cs piekritu. - Iesim tagad visi kopā?

-    Jā. Pie vārtiem mūs gaida autobuss.

Sākām iet. Gājām lēni un klusēdami, un es domāju, kā Mārtiņš būtu reaģējis, ja es viņam pajautātu, vai viņš mātes atceres mielasta reizē ar mani un Malvīni nevēlētos redzēt arī Ievu Zemīti - viņa kādreiz tik ļoti pazemoto un piesmieto sievieti? Kā nekā viņa taču tomēr ir mūsu mātes mazdēla māte… Bet neko neteicu. Man blakus gāja Malvīne, un cs nekur negribēju iet.

Es tīkoju vai nu piedzerties, vai likties gultā un aizmigt. /

38. nodala

Mārtiņa dzīvoklis bija liels, gaišs un neparasti grezni iekārtots. Visās istabās varēja redzēt jaunas, modernas mēbeles, vāzēs stāvēja ziedi, grīdas sedza spilgti krāsaini paklāji, bet pie sienām karājās daudzu mūsu ievērojamāko mākslinieku gleznas, Rozentālu un Purvīli ieskaitot. Bet viņa plašajā kabinetā varēja vēl skatīt Valsts un Ministru prezidenta Kārļa Ulmaņa, ģenerāļa Baloža un pulkveža Oskara Kalpaka fotoportretus.

Bēru mielasta galds bija klāts lielajā ēdamistabā. Sērotājus klusēdamas apkalpoja divas melnā tērptas pusmūža sievietes. Nezinu, vai Mārtiņš tās bija nolīdzis tikai šim vakaram, vai arī tās viņam kalpoja pastāvīgi.

Paša galda galā stāvēja tukšs šķīvis, tam blakus uz baltas sedziņas nolikts neapsmērēts rudzu maizes gabaliņš un līdz pusei pielieta vīna glāze. Turpat dega arī balta svece.

Man bija ļoti skumji.

Mārtiņš visiem pateicās par mātes pavadīšanu, par izteiktajām līdzjūtībām un labajiem vārdiem, kas viņai tika veltīti. Runāja vēl dažas mātes kaimiņienes un kāds vecs vīrietis, kuru es nepazinu.

Katras bēres ir smagas, bet, kad glabā māti, tās laikam vienmēr ir visbēdīgākās. Lai gan man ar māti dažādu iemeslu dēļ, bet visvairak kara iespaidā nebija izveidojušās ļoti tuvas un sirsnīgas attiecības, mātes aiziešana tomēr ļoti sāpēja un skumdināja.

Neko labu viņa savā dzīvē tā arī nesagaidīja.

Viņa man un Mārtiņam nekad īsti nespēja piedot, ko abi bijām darījuši kara laikā. Māte bija ļoti reliģiozs cilvēks, un bauslis "Tev nebūs nokaut!" viņai bija tikpat svēts kā pārējie. Kā pati Bībele un visa mīlestību sludinošā kristīgā ticība.

Mēs viņas dvēselē varbūt tā arī palikām kā mežonīgi antikristi.

Arī Mārtiņa sieva šņaukādamās kaut ko teica. Māte bija kārtīga vecmāmiņa viņas bērniem, un, protams, Rasma ļoti izjutīs viņas trūkumu.

-    Žēl, vai nc? - es Rasmai pajautāju.

-   Jā, - Rasma pamāja ar galvu. - Marija bija laba. Varbūt patiešām svēta? Es biju pārbecināta, ka viņa nekad nemirs. Bet tieši labie cilvēki aiziet visātrāk.

Es skumji pasmaidīju.

-     Nē, Rasma, nomirst arī visi nebeši. Vienīgi labos mēs vairak žēlojam un tāpēc šķiet, ka viņi mūs atstāj par agru.

Es paskatījos uz viņas dēlu Zigmundu un tūlīt atcerējos arī savu Viesturu. Viņi ir skaisti jaunekļi, es nodomāju. No kurienes tas nāk, ka visi Krišlauki ir tik vienādi? Gara, spēcīga auguma, tumšiem matiem, ērgļa deguniem, kalsnām, skarbām sejām un ar diezgan nenovaldāmiem raksturiem. Kādi cilvēki ir bijuši mūsu tuvākajos un tālākajos senčos? Kādas tautības? Vācieši, krievi, poļi, zviedri, lietuvieši? Varbūt kāds francūzis no Napoleona laikiem? Bet varbūt kāds grieķis vai tc kādreiz nejauši ieklīdis austrumnieks? Kāds tirgotājs no Pcrsijas vai Ēģiptes?

Viesturs, beidzis Skrundas pamatskolu, strādāja sava audžutēva Miķcļa Anmaņa saimniecībā un pastāvīgi dzīvoja "Lejrozēs". Es uz turieni nebraucu. Nekad.

Visus šos daudzos gadus Ieva gandrīz vai nevienu dienu man neizgāja no prāta, taču sirdi joprojām reizi pa reizei iesmeldzās viņas nodevība un Mārtiņa nelietīgā i/rīcība. Ja mūsu savstarpējā cīkstēšanās būtu godīga un atklāta, cs savu zaudējumu nekad tik sāpīgi nepārdzīvotu. Bet spēkošanās izrādījās slikta un negodīga. Kā jau tas parasti notiek cilvēku starpā. Ja šī cīņa notiek par varu, mantu vai sievieti.

Kāpēc divi cilvēki, kuri kādreiz viens otru tik ļoti mīlēja un mīl vēl joprojām, nevar atrasties līdzās un būt beidzot ar dzīvi apmierināti? Bet nē. Vienmēr kāds tev priekšā aizcirtis durvis. Vienmēr kāds izraks bedri. Un bieži pati dzīve krustojumos uzliks citus rādītājus, samainīs ceļus un mūs aizvedis 11c tur, kur esam gribējuši doties.

Kad visas runas jau bija izskanējušas, kad bija ieēsts un arī krietni iedzerts, es piecēlos un lēni, it kā vēlreiz apskatot dzīvokli, aizgāju uz Mārtiņa kabinetu un nostājos pie lielā loga. Dzīvoklis atradās piektajā slāvā, un no augšas bija labi pārskatāma Brīvības iela. Pa to lēni un cienīgi aizbrauca daži ormaņi, aizdrāzās vairākas vieglās un smagās automašīnas, savās darīšanās gāja labi apģērbušies cilvēki, un pie pretējās mājas brandmūra bija redzama liela Ķuzes saldumu fabrikas reklāma: mazs, apaļš bērns sūkāja zaļu piparmētru konfekti 1111 aicināja to darīt arī citus bērnus: "Palūdz mammu, lai arī tev viņa nopērk gardāko un atspirdzinošāko konfekti pasaulē! Mutē vienmēr patīkams svaigums!"

Lai tik vien mammām būtu tās rūpes, es nodomāju un, sev aiz muguras izdzirdis soļus, lēnām pagriezos ar muguru pret logu. Manā priekšā stāvēja Mārtiņš. Labu bridi abi klusējām, un es nezināju, par ko mēs varētu runāt. Beidzot saņēmos un klusi pateicu:

-    Tev ir liels un labs mājoklis.

-        Jā, - Mārtiņš piekrita. - Tas atbilst manam stāvoklim, kādu es ieņemu sabiedrībā. Dzirdēju, ka arī tu koka būdiņā nemītot.

-        Tā ir, - cs apliecināju. - Bet tas dzīvoklis nepieder man, es tur tikai uzturos.

-     Malvīne ir tava sieva?

-    Nē, tikai dzīvesdraugs. Un saimnieciskais partneris.

-    Ko tu dari?

-    Strādāju par šoferi.

-         Diez kas nav, - Mārtiņš smagi pakratīja galvu. - Neko labāku nevarēji izdomāt?

-         Tas nav nekas slikts, - cs teicu. - Atceries, tu man kādreiz, apgalvoji, ka augstākais, uz ko es brīvajā Latvijā varēšot cerēt, būs tikai kalpa vai melnstrādnieka vieta. Tātad šofera profesijas iegūšanu es jau varētu vērtēt kā ārkārtīgi augstu savu personisko sasniegumu. Automašīna ir mans privātīpašums, un cs ar to pelnu sev maizi. Iztikt varu.

-    Ko dara Viesturs?

-    Strādā uz laukiem. Vēlāk būs "Lejrožu" saimnieks.

Abi atkal ilgi klusējām. Pēc tam Mārtiņš uzprasīja:

-     Ko daru es, tas tevi, protams, neinteresē?

-    Es jau zinu. "Jaunākās Ziņas" lasu regulāri.

-     Un ko tu domā?

-     Ko tu gribi, lai es tev pasaku?

-    Es gribu zināt… Ko tu domā par manu darbu?

-    Atklāti?

-    Protams!

-    Neko labu es tajā nesaskatu.

-     Kāpēc?

-    Vai cilvēku tiesāšana būtu tavs mūža mērķis?

-         Nē, - Mārtiņš atbildēja, apsēdās aiz. sava lielā rakstāmgalda un aizsmēķēja papirosu. Viņam tieši aiz muguras pie sienas stāvēja un mūs nopietni vēroja Ulmanis, Balodis un Kalpaks. - Tā tas vienkārši ir sanācis. Turklāt es nevienu cilvēku netiesāju.

-    Ko tad tu dari? - es izsmējīgi pavaicāju.

-              Es tiesāju cilvēku darbus, - Mārtiņš diezgan skarbi pateica. - Tiesāju viņus par prctlikumiskām darbībām.

-            Vai tu vienmēr skaidri apjēdz, kādi ir tie labie un kādi - sliktie darbi? Tu vienmēr zini, kāda cilvēka rīcība ir nosodāma, kāda ne?

-            Jā, - Mārtiņš mierīgs atbildēja. - Tas viss ir ierakstīts likumu grāmatās.

-            Bet ja nu daudzi likumi pret cilvēkiem ir netaisnīgi? Ja tic nav pareizi, ko tad?

-    Tad vajag likumu mainīt.

-            Kas var likumu mainīt? Saeima, kas pārstāvēja tautu, ir taču padzīta!

Mārtiņš labu brītiņu domīgs smēķēja, tad mani cieši uzlūkoja.

-              Esmu stingri pārliecināts, ka pašreizējie likumi ir pareizi un taisnīgi un tic visi kalpo tautas un valsts interesēm, - viņš aukstā balsī teica. - Varbūt tu tā nedomā?

-   Jā, Mārtiņ, - cs apliecināju. - Ne tuvu tā.

-    Vai savos uzskatos joprojām esi palicis komunists?

-            Es nekad neesmu bijis komunists, - jau kuro reizi dzīvē sacīju. - Taču esmu pārliecināts, ka mūsu valstī nekādi labie likumi nevar būt, ja pašu valsti, skatoties no juridiskā viedokļa, vada valsts noziedznieks.

Mārtiņš lielā kristāla pelnutraukā nervozi nospieda izsmēķēto papirosu un nikns paskatījās uz. mani.

-    Vai nav bail tā runāt?

-            Nē, - es atbildēju un pat pasmaidīju. - Vienmēr esmu teicis to, ko domāju. Un no kā gan man būtu jābaidās? No tevis? Tu vari mani arestēt?

-            Tevi var arestēt policija pēc mana lūguma, - Mārtiņš paskaidroja, piecēlās un atkal nostājās manā priekšā. Izskatījās, ka viņš laikam sevi patiešām uzskata par ļoti varenu cilvēku. - Vai tu visu atceries, ko esi savā mūžā darījis?

-    Atminos, Mārtiņ, jā.

-    Pēc kāda likuma, Jāni, tu torti/, vadījies, piespriezdams man nāves sodu? Vai tas bija taisnīgs un pareizs likums? Un vai tā vispār bija tiesa?

-       Toreiz ārdījās karš, - es atgādināju. - Tc nekādi salīdzinājumi neder.

-    Tātad arī tu apliecini, ka dzīvē var būt tāds laiks, tādas situācijas un apstākļi, kad cilvēki īpaši ne no kādiem likumiem tomēr nevadās? Kad cilvēka rīcību nosaka tikai viņa pienākums, sirdsapziņa un morāli ētiskie uzskati? Vai tā?

Es klusēju. Man bija grūti viņam nepiekrist.

-     Tad kāpēc tu manu rīcību nosodīji, bet savu attaisno? Raugoties no juridiskā viedokļa, mēs abi neapšaubāmi toreiz izdarījām smagu noziegumu. Taču, tā kā toreiz bija karš, tas ir, pastāvēja izņēmuma stāvoklis, kad visi likumi ir atcelti un neviens no tiem nedarbojas, mēs katrs esam pildījuši vienīgi un tikai savu pienākumu, kāds nu mums katram tas toreiz bija, - Mārtiņš pateica. - Bet no morālā viedokļa cilvēku un Dieva priekšā tavs nodarījums, protams, ir nesalīdzināmi smagāks par manējo. Es nonāvēju svešos, taču tu vēlējies nogalināt savu brāli. Starpība tomēr ir, vai ne?

Es turpināju klusēt. Man kļuva arvien smagāk. Cik ilgi man vēl līdzi nāks šis jau pasenais notikums, kas patiesībā bija tikai sīka lielā kara epizode? Jā, traģiska un baiga, bez visas Dieva un kristīgās morāles, taču mana izšķiršanās bija tikai Mārtiņa rīcības sekas… Visa mūsu dzīve sastāv tikai no liktenīgu nejaušību ķēdes, 1111 nekad sekas nav pirms cēloņa…

Mārtiņš, bels un spēcīgs, labi apģērbies, mierīgs stāvēja manā priekšā, 1111 es kā toreiz Kalnu muižā, savādi satraukts, nobrīnījos, kāpēc viņu joprojām neuztveru kā savu miesīgu brāli? Vai tas būtu tāpēc, ka esam tik reti tikušies? Jebšu šī dabiskā attālināšanās ir jau sākusies kaut kur mūsu senču asinīs un gēnos? Sveši piedzimām, sveši nomirsim, neskatoties ne uz manu toreizējo pavēli par viņa nošaušanu, ne Mārtiņa nekrietno izrīcību ar Ievu Zemīti. Un, kad es to atcerējos, nekādi nenocietos, to viņam neatgādinājis.

-    Kā tu vispār, Mārtiņ, jūties?

-    Kādā nozīme? - Viņš kļuva uzmanīgs.

-    Visādā.

-            Labi un stabili, - Mārtiņš atbildēja. - Un tā varētu justies arī turpmāk, ja vien… Ja vien valstī būtu labāks politiskais stāvoklis.

-            Lai paliek politika! - es izsaucos. - Rasma tev ir laba sieva?

-               Ļoti laba. Izglītota, gudra, vienmēr eleganta un sievišķīga.

-    Mīli viņu?

-    Protams. Kādēļ tā prasi?

-    Tāpat vien. Gribējās zināt. Tevi sirdsapziņa nemoka?

-              Tu atkal par tiem ievainotajiem strēlniekiem siena šķūnī?

-              Nē, Mārtiņ, šoreiz nē. Es vienkārši atcerējos Ievu Zemīti.

-    Ar viņu kaut kas noticis?

-    Tev viņa vispār vēl prātā?

-    Mazliet.

-    Kā tu jūties, kad tev par viņu kas atgādina?

-    Nekādi.

-    Sevi par nelieti neuzskati?

-    Vai viņai noticis kas slikts?

-    Nē, nekas.

-            Par ko tad tu uztraucies? - Mārtiņš prasīja. - Vai tavā dzīvē ir bijusi tikai viena sieviete?

-    Nē.

-            Nu redzi! Arī manā dzīvē viņu ir bijis pietiekami. Ieva tikai viena starp pārējām.

-              Ieva nebija tikai viena no daudzajām! - cs skarbi atgādināju.

-            Protams, ka nebija! Tu to pareizi esi uztvēris! - Mārtiņš sacīja. - Gribi zināt visu taisnību?

Es piekrītoši pamāju.

-              Es toreiz vairāk domāju par tevi, nekā par sevi, - Mārtiņš atzinās. - Es taču biju apsolījies tev atriebties! Es atklāti pateicu, ka agrāk vai vēlāk tev atņemšu tavu sievieti un to ari izdarīju! Es jutos gandarīts. Protams, uz visu to paskatoties ar šodienas acīm, nekas labs un pareizs tas, bez šaubām, nebija, taču toreiz…

-           Tu patiešām juties gandarīts? Ka vīrietim ļoti necienīgā kārtā spēji iznest cauri sievieti?

-    Ne jau tik daudz viņu, kā tevi.

-            Un tu, Mārtiņ, spēji priecāties, ka esi pazemojis savu brāli, pie reizes izpostot arī visu manu dzīvi?

-            Beidz muļķoties! Vai tad tavu dzīvi esmu saārdījis? - Mārtiņš ironiski pasmaidīja un atgriezās pie rakstāmgalda.

-    Cik zinu, tu taču dzīvo labi?

Es vēlreiz neko neatbildēju, vienīgi jutu, ka reizē ar smagu rūgtumu sirdī pakāpeniski ieplūst naids. Atkal. Jau kuro reizi un gluži tāpat kā todien, kad pustumšajā Kalnu muižas istabā noraudzljos, kā uguns liesmās sadeg mani ievainotie cīņu biedri…

-             Ne jau es tavu dzīvi izjaucu, - Mārtiņš atkārtoja un aizsmēķēja nākamo papirosu, - es tev vienkārši atņēmu sievieti.

-              Nemuldi! - es asi sacīju. - Tu skaitītos man Ievu atņēmis, ja viņu paturētu pie sevis. Bet tu taču viņu aizraidīji! Tu viņu vienkārši pazemoji un izņirgājies par gluži nevainīgu cilvēku. Vai bail nebija, ka es toreiz varēju atnākt un tevi nožmiegt?

-            Nē, - Mārtiņš turpināja smīnēt. - Vienreiz tu jau mani galināji nost, un nekas tev no tā nesanāca. Domāju, tas tev neizdosies nekad.

-            Žēl, Mārtiņ, ka mums par to visu ir jārunā tieši mātes bēru dienā, - es sacīju un, šķērsodams lielo kabinetu, lēnām tuvojos tā saimniekam. - Mums šodien vajadzētu raudāt, nožēlojot visu slikto, ko esam dzīvē izdarījuši, un mēģināt salīgt mieru. Bet pagātne atkal un atkal no pie mirstības rauj augšā naidu.

-      Es pret tevi nekādu naidu nejūtu, - Mārtiņš sacīja.

-    Tas, ko jaušu, ir pavisam kas cits.

-    Kas tas cits tāds varētu būt? - pavaicāju.

-    Nezinu. Bet visticamāk, ka tas vienkārši ir riebums.

-             Un tu man ari to saki tieši šodien?! - Es biju patiesi izbrīnījies.

-    Tieši šodien, Jāni. Iespējams, cilās tādas iespējas man vairs nebūs.

Kāpēc tad ne?

Mārtiņš ilgi un nervozi smēķēja, tad ar asu kuslību nospieda izsmēķēto papirosu un uz mani paskatījās ar svilinoši aukstu skatienu.

-     Tāpēc… - Viņš nedaudz apmulsa. - Man Ārlietu ministrijā ir vairāki draugi. Ari sūtnis Kociņš no Maskavas teica… Jau pagājušajā gadā starp Padomju Savienību un Vāciju esot noslēgta slepena vienošanās, un visas Baltijas valstis ir atdotas Krievijai. Tāpēc jau tās Sarkanās armijas bāzes šeit tika ierīkotas. Un tādēļ… Pavisam drīz. šeit ar saviem tankiem, tautu draudzības lozungiem, kolhozu un Staļina slavināšanu nāks iekšā krievi… Tu jau par to varēsi priecāties. Neviens tevi neaiztiks. Komunisti taču ir tavi labākie draugi, tu viņus toreiz tik centīgi aizstāvēji, viņu labā karodams. Bet kas notiks ar mums?

Pirmīt es kabinetu šķērsoju un Mārtiņam tuvojos ar vienu nolūku - gribējās viņa sejā kaut vienreiz ietriekt dūri. Bet pēc pēdējiem Mārtiņa vārdiem strauji apstājos un stipri pārsteigts uz viņu paskatījos.

-    Tas ir nopietni?

-    Nopietnāk vairs nevar būt. Tuvāko mēnešu laikā krievi būs klāt.

-     Kā tas notiks? - es tūlīt painteresējos. - Viņi pieteiks mums kam?

-    Nezinu, - Mārtiņš paraustīja plecus.

-     Un ko mēs? Karosim un pretosimies kā somi?

-    Nav sajēgas! - Mārtiņš pēkšņi iekliedzās un sāka ātri un nervozi skraidīt pa plašo telpu. - Neapšaubāmi, armija ir gatava valsti aizstāvēt, tāpat aizsargi un policija. Bet ko lems Prezidents? Ko vēl mums aiz. muguras sarunās abi lielie diktatori? Bet viens ir skaidrs - Latvijai atkal draud nāves briesmas, un pie tā kārtējo reizi vainīgi ir nolādētie komunisti!

Pagriezos un ātri gāju laukā no greznā kabineta.

Es daudz labāk par Mārtiņu zināju, ko nozīmē lielinieku valdīšana un viņu "revolucionārā kārtība". Man pēkšņi pēc ilgiem gadiem atkal uznāca spēcīgas bailes.

Bailes par tuviem cilvekiem, par Latviju, par dzīvi un sevi.

39. nodala

Tā tas arī notika.

1940. gada saulainajā 17. jūnija rītā es stāvēju uz Tallinas un Krlšjāņa Barona ielas stūra un satraukts skatījos, kā garām dārdēdamas pabrauc Sarkanās armijas vieglie tanki H-l, kā diezgan nekārtīgā maršā aizsoļo kāda kājinieku rota un kā aiz tās seko divas kravas automašīnas un melns limuzīns, kurā sēdēja četri augsta ranga virsnieki.

Gar ielas malām bija sapulcējušies diezgan daudz cilvēku. Daži skraidīja un ienācējiem priecīgi māja ar rokām, citi, viņus sveicinot, kaut ko skaļi klicd/a, bet vairākas jaunas sievietes karavīriem pasniedza ziedus. Taču lielākais ļaužu vairums uz Sarkanās armijas daļu pārvietošanos pa pilsētas galvenajām ielām raudzījās ar drūmu neuzticību.

Neviens nezināja, kas tagad īsti notiks, taču ka gaidāms kaut kas ļoti nelāgs, šķiet, zināja vai vismaz domāja gandrīz vai katrs Latvijas iedzīvotājs. Lai gan pirmās okupācijas dienas un pat nedēļas nekādas tiešas briesmas ne tautai, ne valsts sabiedriski politiskai iekārtai, ne kādam atsevišķam pilsonim nedraudēja. Prezidents K.Ulmanis joprojām it kā vadīja valsti, tautas valdība tika sastādīta no sabiedrībā plaši pazīstamiem cilvēkiem, un vēl nebija atskanējis neviens vārds par iestāšanos PSRS, neviens vārds par kolhoziem vai visu īpašumu formu nacionalizāciju.

Bet es tomēr jutu, ka labi nebūs, ka vien prokrieviski noskaņotas valdības sastādīšanas nolūkos šeit nebūtu nekādas vajadzības ievest 100 tūkstošu lielu armiju un turklāt vēl atsūtīt tik augsta līmeņa ierēdni kā Andrejs Višinskis…

Kaut kas līdzīgs notika arī Igaunijā un Lietuvā.

Tuvākās svētdienas rītā, paēduši brokastis, mēs ar Malvīni ilgi klusējām. Mēs jutām, ka mums jau sen vajadzētu kārtīgi izrunāties, apspriest jauno situāciju valstī un mūsu turpmākās personiskās attiecības. Taču allaž, tam kaut kā neiznāca laika. Vai ari mēs paši šo izrunāšanos tīši kavējām.

Abi kopā bijām nodzīvojuši deviņpadsmit gadu. Es 1940. gada vasarā biju četrdesmit četrus gadus vecs, bet Malvīnei apritēja piecdesmit piektā gadskārta. Viņa bija labs un saticīgs cilvēks, enerģiska un ļoti lietpratīga savu īpašumu pārvaldītāja, taču visus šos gadus pret mani nez vai bija izjutusi kaut ko līdzīgu mīlestībai. Tāpat kā es pret viņu. Pirmajā mirklī tas varbūt varētu šķist ļoti savādi vai pat amorāli, taču vai mazums cilvēku aizvada savu mūžu kopā bez tās?

Lai šo situāciju varētu labāk saprast, vajadzētu nopietni ņemt vērā manu psiholoģisko un psihisko stāvokli, kādā es pirms šiem deviņpadsmit gadiem atrados. Es biju pazaudējis Ievu, vienas dienas laikā pēkšņi sabruka visi mani līdzšinējie dzīves sapņi un ieceres. Jutos nodots un apsmiets. Bieži domāju, kāda velna pēc man vispār vajadzēja atgriezties Latvijā? Ko cs te ieguvu? Ekspeditora darbu un sievieti, kuru tik viegli spēja savaldzināt cits vīrietis?

Man būtu daudz vieglāk un tas tik ilgi nesāpētu, ja es notikušo būtu varējis ātri izgaisināt no atmiņas, bet es nespēju. Gandrīz vai ar nepatiku konstatēju, ka Ievu joprojām mīlu, bieži pēc viņas ilgojos un ceni… Es viņai pat piedevu, bet citādi viss bija velti. Un kā atcerējos… Kā pārlasīju viņas toreiz steigā uzrakstīto zīmīti… Viss! Gar acīm tūlīt sagriezās melni naida mākoņi un uzreiz jutos ļoti nelaimīgs. Tas bija tas pats, ja kara laikā ienaidnieka pusē būtu pārgājis mans visuzticamākais cīņu biedrs un draugs. Tās ir tādas lietas, kuras parasti neviens vīrietis sievietei nepiedod un arī neaizmirst. Var izlikties, ka nekas nav bijis, var smaidīt un pat mīlēt, bet kādreiz iegūtā dvēseles trauma pilnīgi nesadzīs nekad.

Es toreiz pie Malvīnes vienkārši paglābos no atšķirtības. Bet Malvīni toreiz no viņas vientulības izpestīju es. Tas bija abpusēji izdevīgs darījums, un neviens no mums nenožēloja, ka bijām rīkojušies tieši tā. Citādi gandrīz nemaz arī nevarēja. Atteikšanās atgādinātu apmēram to, ja Malvīne, būdama žēlsirdīgā māsa, pretinieka uzbrukuma laikā savā zemnīcā neielaistu ievainotu karavīru. Un es, kaut smagi ievainots, redzēdams, cik māsiņa ir vāja un nogurusi, ar savām vēl veselajām rokām un kājām viņai nenieka nepalīdzētu.

Mēs abi bijām apmierināti. Nevienam no mums neradās kāds iemesls otram kaut ko pārmest vai nosodīt. Mēs savstarpējā cieņā un sapratnē bijām godīgi nodzīvojuši deviņpadsmit gadu un nekad vēl tā īsti netīkojām savas attiecības nokārtot arī juridiski. Bet nu, šķiet, šāds laiks tomēr bija pienācis.

-    Jāni, kas tagad notiks? - Malvīne bažīgi prasīja.

-    Nezinu, - paraustīju plecus. - Viss kas var gadīties.

-    Kaut kas ļoti slikts?

-    Arī tas.

-            Cilvēki runā, ka visi namīpašumi, veikali, aptiekas un fabrikas tikšot, kā tagad saka, nacionalizēti, - Malvīne sacīja, un viņa bija ļoti uztraukusies.

-           Jā, - es apliecināju. - Tā ir iecerēts. Padomju Savienībā nevienam nekāds privātīpašums nedrīkst piederēt.

-             Tātad viņi mums atņems arī veikalus? - Malvīnei ietrīcējās balss.

-    Tā būs, - es sacīju. - Vai tad mēs kāds izņēmums?

-    Vai tas ir taisnīgi?

-            Protams, nav, - es grūtsirdīgi apstiprināju, - taču tāda ir marksisma un boļševiku ideoloģija - īpašumtiesības ir tikai valstij.

-            Un cilvēki? - Malvīne jautāja, un viņai joprojām stipri drebēja gan balss, gan rokas. - Cilvēki ari pieder valstij?

-    Jā, - es sacīju. - Cilvēki pirmām kārtām.

-    Tātad arī mēs tagad esam valsts īpašums?!

-    Tā iznāk, Malvīn. Mēs vairs neesam brīvi.

-            Un šitie… Šitie krievi tagad ar mums un mūsu īpašumiem varēs rīkoties, kā viņiem iepatiksies?

-    Jā.

-    Vai tas nav briesmīgi?

-            Tas ir pārāk briesmīgi. Bet ko mēs tagad varam iesākt? Neko jēdzīgu. Varbūt vienīgi sevi mierināt ar to, ka citiem tiks atņemts nesalīdzināmi vairāk nekā mums.

-             Kaut vai vecu naktskreklu, Jāni… Tas ir mans krekls, un nevienam svešam nav pat tiesību tam pieskarties. To ai/.mest prom varu vienīgi es.

-            Malvīn… - es klusi sacīju un jutu, ka arī man nedaudz iedrebas balss. - Tas laiks, kad kaut ko uzskatījām par savu, pagājis, un līdz ar to mēs zaudēsim visu, kas mums pieder. Vara ir viņu rokās, 1111 viņiem sava saprašana.

-    Kāpēc? - Malvīne iesaucās - Ar kādām tiesībām?

-    Tāds ir šis režīms.

-    Un tu savā laikā to vēl aizstāvēji? Karoji. Cīnījies…

-           Ne jau par šādu režīmu. - Strauji papurināju galvu. - Un arī par tādu valsti ne.

-            Jāni… - Malvīne saudzīgi satvēra manu roku. - Vai mums nevajadzētu?… Varbūt tagad tam ir vispiemērotākais brīdis?

-    Ko tu, Malvīn, gribi?

-           Vai mums beidzot nevajadzētu… mūsu attiecības noformēt arī juridiski?

-    Tu domā, mums vajadzētu oficiāli apprecēties?

-   Jā, Jāni. Tieši tā es to domāju.

-    Kāpēc tieši tagad?

-           Vai tas mums nevarētu palīdzēt saglabāt to, kas mums pieder?

Es rūgti pasmaidīju.

-            Bet kas tad man pieder, Malvīn? Veikali ir tavi, māja tava… Arī automašīna formāli pieder tev. Kāds es te atnācu, tāds arī varu aiziet. Brīvs un nabags.

-   Tu gribi aizbēgt?

-    Es to neesmu teicis.

-    Vai es tev biju slikta sieva?

-   Arī to es neesmu teicis. Tu biji laba saimniece.

-    Es tev biju tomēr arī sieva.

-           Jā, Malvīn, - cs piekritu. - Tas nekādi nav vērtējams par sliktu laiku, ko tikām aizvadījuši kopā.

-              Man šķiet, mēs pat ne reizi tā pa īstam neesam sastrīdējušies.

-           Tas tāpēc, Malvīn, ka tu aizvienam tad biji vairāk mana saimniece nekā sieva. Es tev nebiju mīļotais vīrietis, un tu nebiji mana mīļotā sieviete. Starp mums tomēr vairāk pastāvēja darba devēja un darba ņēmēja attiecības.

-    Runā kā no grāmatas! - Malvīne diezgan asi iebilda.

-            Vai daudz ko izmainīja mūsu kopējā gulta? - es atvai- cāju. - Varbūt vienīgi to, ka tu man maksaji lielāku algu. Paldies. Bet tā bija pelnīta. Tu taču neapgalvosi, ka es būtu slikti strādājis?

-           Kāpēc tu tagad tā runā? - Malvīne pārmetoši prasīja. - Es tevi nepazīstu.

-    Es tikai pateicu patiesību.

-            Bet tu taču pats pie tā esi vainīgs! - Malvīne iesaucās. - Vai tad es tev tā vienkārši varēju atdāvināt māju, veikalus un automašīnu?! Cik reižu tevi nelūdzos - apprecēsimies, un tikai tad viss man piederošais varēs būt arī tavs. Kāpēc negribēji?

-    Nemāku pateikt. Varbūt tāpēc, ka nebija mīlestības.

-    Tu man neko nedrīksti pārmest.

-            Mīļo Malvīn! Es tev neko arī nepārmetu. Tieši otrādi. Saku tev vislielāko paldies. Tu biji laba, un arī es nebiju slikts. Bet…

-    Par ko tu šaubies?

-    Tās nav šaubas, Malvīn. Tās ir bailes.

-            Ja tu, Jāni, baidies, vai tomēr nebūtu drošāk, ja mēs… Ja mēs tomēr beidzot apprecētos?

-    Ar to tavi īpašumi netiks glābti.

-             Bet varbūt… tu tā varēsi izpestīt mani?… - Malvīne uzprasīja un lūdzoši vērās man acīs. - Tu tomēr esi it kā viņējais, tu taču biji viens no Sarkanās armijas komandieriem. Un varbūt būsi atkal.

Malvīne domāja pareizi. Bet es domāju tieši pretējo. Mani visu 1940. gada vasaru māca smaga un ļoti nepatīkama priekšnojauta, ka līdz ar Sarkanās armijas ienākšanu, Latvijas okupāciju un padomju varas nodibināšanu man personīgi sāksies vislielākās nepatikšanas, kādas vien man līdz tam vajājušas.

Jā, es kādreiz biju Sarkanās armijas komandieris, bet vai tas man tagad nāks par labu vai sliktu? Lūk, tas man bija jautājumu jautājums! Biju pārliecināts, ka šis negaidītais

vēstures pagrieziens nesīs man tikai Jaunu, 1111 tieši tāpēc arī toreiz pēc Malvīnes atkārtoti izteiktās vēlēšanās beidzot apprecēties es tomēr to nevēlējos darīt. Varbūt viņas acīs izskatījos ļoti nepateicīgs un slikts cilvēks, taču, atceroties Krievijā jau piedzīvoto, sapratu un zināju: ja mani skars kādas represijas, tad tās līdz ar mani noteikti aizraus ari Malvīni. Bet es to negribēju. Viņai kā diezgan turīgai piecstāvu mājas un vairāku veikalu īpašniecei, tātad, lielinieku ideologu skatījumā, vistipiskākajai buržuāzijas un darbaļaužu ekspluatatoru šķiras pārstāvei jau tāpat visnopietnākās briesmas draudēja bez manis.

-     Mīļo Malvīn! - Es viņu cieši apņēmu un pievilku pie sevis. - Es nekad nekāds Sarkanās armijas komandieris vairs nebūšu. Bet par to, ka reiz biju un tāds tomēr nepaliku… Par to, ka atgriezos, pēc viņu izteiciena, buržuāziskajā Latvijā… Viņi jau toreiz, to uzskatīja par briesmīgu nodevību. Šaubos, vai tagad viņi par to vairs neatgādinās… Tāpēc, Malvīn… Lai ir tā, kā ir. Vai, pareizāk sakot, es tagad pat nedrīkstu būt pat tavs strādnieks. Tas droši vien neko vairs nemainīs, taču oficiāli es tagad skaitīšos tikai tavs īrnieks.

-    Tu mani neatstāsi? - Malvīne lūdzoši turpināja skatīties man tieši acīs.

-    Nē, Malvīn, nekādā ziņā, - apsolīju.

-     Nepamet mani! - Malvīne sāka raudāt. - Lai viņi man atņem veikalu, māju 1111 automašīnu! Lai! Lai aizrijas! Man ir ietaupījumi. Bet viņi nedrīkst man nolaupīt arī tevi.

-     Cerēsim, Malvīn, - es teicu. - Kas zina, varbūt viss tomēr beigsies labi.

Bet tai laikā nekas nevarēja beigties sakarīgi. Tāds vienkārši toreiz bija laiks, un tādi šai laikā bija arī cilvēki - ļauni, atriebīgi un varaskāri.

Es vēl nebiju beidzis Malvīni skūpstīt, kad pie durvīm kāds uzstājīgi zvanīja. Malvīne atraisījās 110 mana skāviena un gāja atvērt. Es piegāju pie loga un paskatījos uz ielu. Pie mājas durvīm stāvēja kāda Sarkanās armijas vaļēja kravas automašīna. Kabīnē pie stūres sēdēja šoferis, bet nevienu citu nemanīju. Un tomēr manī atkal asi iedzēla bailes. Es

pagriezos, atgāju no loga un cauri istabai devos uz gaiteni, kur tā galā atradās dzīvokļa ieejas durvis. Es vēl nebiju šķērsojis istabu, kad negaidīti izdzirdu skaļu un ļoti savādu Malvīnes kbedzienu. Uzreiz nevarēju apjēgt, vai aiz bailēm vai prieka.

Ieskrēju gaitenī un apstājos. Pie durvīm stāvēja sirms, stalta auguma Sarkanās armijas pulka komandieris, un viņš ar abām rokām bija apņēmis Malvīnes plecus.

Viņa raudāja un izskatījās pagalam apjukusi. Virsnieks mani cieši 1111 ļoti auksti noskatīja.

-              Kas tas tāds? - viņš Malvīnei bargi prasīja. Viņa pagrieza galvu, ilgi uz mani skatījās, mēģināja pasmaidīt, tad pateica:

-            Tas ir mans īrnieks. Viņš ir arī mans šoferis un veikala strādnieks. Bet tas… - Malvīne man ar roku rādīja uz blakus stāvošo vīrieti. - …tas ir mans vīrs. Emīls Cīrulis. Ak Dievs, Emīl! Tu tomēr esi dzīvs un vesels! Bet es domāju… Es cerēju… Es zināju…

Skumji pasmaidīju un palocīju galvu, tad pagriezos un nesteidzoties gāju uz savu istabu. Mani pēkšņi apstādināja Emīla Cīmļa skaļā balss:

-              Pagaidi! - viņš asi pavēlēja. - Man tavs ģīmis šķiet pazīstams. Kā tevi sauc?

Es brīdi padomāju, tad izmetu:

-    Mani sauc Jānis Krišlauks.

-            Johaidī! - Emīls Cīrubs pārsteigts iesaucās un skrēja man klāt. - Tu esi tas pats Jānis Krišlauks, kurš Ziemassvētku kaujās komandēja mūsu pulka… 3. rotu un pie "Katvaru" mājām?…

-    Tas pats.

-            Un tas pats, kas Krimas ieņemšanas laikā bija 13. armijas jātnieku korpusa komandieris?

-    Tas pats.

-    Ko tu šeit dari?

-              Malvīne tev jau teica - esmu tavas sievas šoferis, strādnieks un īrnieks.

-            Un tikai?! - Emīls bargi uzprasīja, asi paskatīdamies te uz mani, tc uz Malvīni.

-    Tikai, - cs bez mazākās vilcināšanās atbildēja.

-    Labi! - Emīls atmeta ar roku. - Parunāsimies vēlāk.

Tad viņš noteiktiem soļiem piegāja pie Malvīnes un

painteresējās:

-    Kur ir mūsu bērni? Kur ir Alise un Ruta?

Malvīne atkal sāka raudāt un aizgūtnēm stāstīja diezgan senus pagātnes notikumus. Es pagriezos, iegāju savā istabā un aizslēdzu durvis. Pēc tam apsēdos krēslā un jutos ne visai labi. Ari es atcerējos šo Emīlu Cīruli. Man gan ar viņu nekādas lielās darīšanas nekad nebija iznākušas, bet viņš man atmiņā bija palicis ar to, ka, būdams Sarkanās armijas te pulka, te korpusa komisāra palīgs, savai priekšniecībai visādi izrādīja uzkrītošu padevību un lišķību, veco strēlnieku vidū tūlīt iemantodams iesauku "Glumais".

Pēc tam cs atlaidos gultā, aizvēru acis un nekustīgs gulēju. Zināju, ja Malvīne pateiks, ka es ilgus gadus esmu bijis arī viņas faktiskais vīrs, šis Emīls Cīrulis tūlīt atnāks uz šo istabu un mani nošaus vai, labākajā gadījumā, aizies uz čeku un pateiks, ka viņa sievas dzīvoklī slēpjas Sarkanās armijas nodevējs, un tad jau mani nožmiegs.

Es gulēju un gaidīju.

Bet vismaz tai dienā nekas slikts vairs neatgadījās.

40. nodala

»

NKVD dienesta majors Gunārs Zemītis ar melno, drošības viru tik iecienīto vieglo automašīnu emka, kuru prasmīgi vadīja kāds jauns iekšējā karaspēka seržants, brauca uz "Lejrozēm", kur pirms divdesmit viena gada divās mazās istabiņās kā kalpi bija dzīvojusi un strādājusi viņa ģimene - savulaik tēvs, tad māte un viņš pats ar māsu Ievu.

Tagad Gunārs Zemītis jau bija trīsdesmit deviņus gadus vecs vīrietis pašos spēka gados un tāds arī izskatījās - fiziski norūdīts, mazliet padrukns, ļoti pašpārliecināts, valdonīgs un ārkārtīgi nežēlīgs.

Visus šos gadus, kurus viņš kopš divdesmitā gada vasaras vidus pavadīja Ārkārtējās Komisijas dienestā, viņu nekad tā pa īstam, līdz sirdij, dvēselei un pilnīgi skaidrai apziņai nebija aizrāvusi ne skaļi kliegtā ideja par vispasaules darbaļaužu vienotību un revolūciju, ne pati padomju vara, ne sociālisms, ne arī Staļina gluži vai apdullinošā slavināšana. Viņš vienkārši dienēja vai, varbūt pareizāk būtu jāsaka, kalpoja - kalpoja ļoti apzinīgi un centīgi, jo tā vienkārši tolaik bija iegrozījušies kara laika apstākļi un viņa personīgais liktenis. Bet ne tikai Viss tomēr bija daudz vienkāršāk un tai pašā laikā arī sarežģītāk.

Vēl būdams strēlnieks un atrazdamies tiešā Jāņa Krišlauka pakļautībā, Gunārs pēc dažām kaujām, kad nācās tik mokoši grūti pārvarēt bailes no nāves vai smaga ievainojuma, drīz atskārta, ka ar šīm bailēm var samērā viegli tikt galā. Tās gaisa, kad pats nežēlīgi nogalināji pretiniekus. Pagāja vēl neilgs laiks, un Gunārs jau skaidri apzinājās, fiziski sajuta, ka laupīt kādam dzīvību viņam kļūst aizvien patīkamāk… Vēl pat vairāk! Gunārs no ilgstošas spīdzināšanas procesa, no cilvēka nogalmāšanas guva pat savdabīgu fizisku un garīgu baudu. Ko tur teikt - to varēja salīdzināt pat ar orgasmu… Un tad Gunārs Zemītis apjauta, ka viņš laikam ir kļuvis sadists. Taču šis fakts viņu nevis nomāca, bet gan priecēja.

Un ne tikai! Gunārs Zemītis vēl saprata 1111 apzinājās to, ka viņš - kādreizējais saimnieka Miķeļa Anmaņa paklausīgais un robustais kalps, kūtsmēslu šķūrētājs, govju gans 1111 pirts kurinātājs - tagad ir kļuvis vīrs, kas apveltīts ar ļoti lielu varu. Un nav vairs arī nekādu baiļu. Tās gan vēl piezagās trīsdesmit septītajā un trīsdesmit astotajā gadā, bet tagad viņš atkal jutās drošībā. Trīsdesmit astotajā gadā gandrīz, viss čekas aparāts tika iztīrīts no latviešiem, gluži tāpat kā gandrīz vai visa Krievija un Ukraina. Bet Gunārs Zemītis izglābās. Viņš nekad to neprata izskaidrot, taču domāja un bija pat pārliecināts, ka tas noticis tāpēc, ka viņam vienkārši totāli paveicās, bet šo veiksmi savukārt droši vien radīja paradums nekad neko nerunāt un neteikt lieku, visus dienesta pienākumus izpildīt maksimāli apzinīgi, nekad īpaši neiztapt un nestrīdēties ar priekš-

22s

niecību, lieki nelietot alkoholu, nepīties ar sievietēm un nekad bez. vajadzības neteikt, ka esi latvietis.

Gunārs pilnīgi tekoši runāja krieviski. Tiesa, neliels akcents tomēr bija saglabājies, bet to viņš izskaidroja ar pasaciņu, ka tēvs viņam esot bijis lībietis. Kas tie gandrīz jau visi izmirušie lībieši tādi bija vai ir, neviens Krievijā nezmāja.

Gunārs Zemītis trīsdesmito gadu sākumā bija pārcelts darbā uz Maskavu un visu šo laiku noņēmās čekas centrālajā aparātā tieši Lubjankā. Rāvās gan kā izmeklētājs, kā operatīvās grupas vadītājs, kā izmeklēšanas nodaļas priekšnieks, gan ari kā brīvprātīgi pieteicies… nāves sodu izpildītājs.

Tieši šis pienākums viņam sagādāja vislielāko prieku un baudu.

Trīsdesmito gadu vidū Gunārs bija apprecējies ar kādas Maskavas kara rūpnīcas direktora meitu Larisu, un viņiem auga divi dēli.

Neviens līdz šim nezina un oficiāli droši vien neviens nekad arī neizdibinās, ka tieši Gunārs Zemītis bija tas vīrs, kurš trīsdesmit astotajā gadā Lubjankas cietumā speciāli iekārtotajā kamerā personiski nošāva divus ievērojamus latviešu revolucionāros un mibtāros darbiniekus - bijušo 5. Zemgales strēlnieku pulka leģendāro komandieri un vēlāk pbmo Sarkanās armijas virspavēlnieku Joakimu Vācieti un kādreizējo vistuvāko Ļeņina personīgo draugu, gados jaunāko Centrālās Komitejas locekli, Austrumu frontes Revolucionārās Kara padomes un vēlāk arī Republikas Revolucionārās Kara padomes locekli, kad tās priekšsēdētājs bija Ļ.Trockis, - Eduardu Smilgu.

Joakimam Vācietim no rīta ar Sevišķās apspriedes lēmumu nāves sods jau bija paziņots, un, kad pulksten divos naktī Gunārs Zemītis ienāca viņa nelielajā kamerā, Vācietis, laikam jau gaidot soda izpildītājus, sēdēja uz cietās lāvas malas un mierīgs vērās ienācējā. Viņš bija stipri novecojis, kādreiz tik apaļie vaigi iekrituši, bet pats sakumpis un izskatījās ļoti nevarīgs un bezspēcīgs. Taču acīs un sejā nebija redzamas nekādas baiļu pazīmes. Apcietinājuma laikā viņš bija tik ļoti nokrities svarā, ka tobrīd viņam praktiski vairs nebija ne mazākās līdzības ar to cilvēku, kas mums lidz šai dienai ir pazīstams no daudzajām Pirmā pasaules un Pilsoņu kara laikā uzņemtajām fotogrāfijām.

Joakims Vācietis uzreiz visu saprata. Viņš lēni piecēlās uu klusēdams nostājās Gunāra priekšā.

-             Saskaņā ar Sevišķās apspriedes lēmumu… - Gunārs mazliet svinīgi sāka, taču Vācietis viņu strauji aprāva:

-    Nevajag! Man jau tas ir zināms. Kā man jāģērbjas?

-    Varat paiikt tāds, kāds esat, - Gunārs pateica.

Vācietim mugurā bija balts, sviedros samircis krekls un

melnas bikses. Kājas neapautas, bet sejas apakšdaļu klāja ilgi neskūta bārda. Gunāram viņš atgādināja kadu vecu un slimu latviešu zemnieka veci, kuru tagad vajag aizvest uz pirti nomazgāt.

Joakims Vācietis, laikam saklausījis Gunāra nelielo akcentu, tūlīt painteresējās:

-    Vai gadījumā neesi latvietis?

-    Tā ir, - Gunāts neslēpa.

-             Protams, - Vācietis tā savādi pasmaidīja un vairākas reizes domīgs ar plaukstu pārbrauca pāri savai kailajai galvas virsai. - Tā tak laikam ari vajadzēja notikt, ka mani nošaus tieši latvieši.

Tad dažus brīžus klusēja, līdz atkal īeninājās.

-    Vai man ir tiesības uz pēdējo vēlēšanos?

-            Nē, - Gunārs pakratīja galvu. - Jums vairs nav nekādu tiesību ne kaut ko vēlēties, ne ko prasīt.

Vācietis smagi nopūtās un, ļoti iespējams, šai brīdī atcerējās savu 1923. gadā uzrakstīto apcerējumu "'Par nākotnes militāro doktrīnu", kurā bija arī šādi vārdi:

"Cietsirdībai nav triumfa.

Atcerieties seno Romu! Atcerieties amfiteātri! Pirms cīņas Cēzaram garām brašās kolonnās soļoja gladiatori, saukdami: "Ave Caesar, morituri salutani!" ("Cēzar, nāvē ejošie tevi sveicina!") - un romieši, būdami cieti tikumā, vēsi saprātā un kvēli jūtās, atdeva godu drosmei, un tas bija nāve ejošo triumfa gājiens. Tajā bija gladiatorisma jēga un dižais skaistums. Tas, kas notika arēnā: nāve, asinis, uzšķērsti vēderi, pretīga cietsirdība, nebeidzama nežēlība, - tas spēja pārliecināt vienīgi Romas vergu tumšo pūli.

Romieši triumlēja drošsirdībai.

Un pilnīgi pareizi. Atcerēsimies, kāds cēls saviļņojums pārņēma pilsoņus, noraugoties karā aizejošo kolonnās 1914. gadā! Jūsma bija nevaldāma un nāca no tīras sirds, kura saviļņoja apziņu par karotāju neaprakstāmo drošsirdību. Un bija triumfs, ziedu jūra…

Bet kara beigās viss bija gluži citādi.

Miljoniem cilvēku bija ielūkojušies mūsdienu kara ainā, un… jebkādas batālijas kulta ilūzijas bija zudušas. Visas cēlās jūtas, ko radīja apjēga par kara svētumu un kara upuriem, saskaroties ar īstenību, lika ieraudzīt mūsdienu cīņas to atkailinātajā nejēdzībā. Pēc kauju lauku derdzību uzlūkošanas domas par kara svētumu izzuda uz neatgriešanos.

Kā romiešu amfiteātra arēnā, tā mūsdienu karā cilvēciska vērtība ir tikai drošsirdībai. Drošsirdība cilvēkam vajadzīga arī kultūras dzīvē. Drosme piemīt visiem pasaules nozīmes atklājumiem - gan ģeogrālijas jomā, gan tehnikā, ķīmijā, ķirurģijā, gaisa kuģniecībā un okeāna dzīļu izpētē… Cilvēciska drosme ir pasaules civilizācijas un progresa dzinējs. Karš ir drosmes maksimālas pierādīšanas siera. Drosmīgums - civilizācijas virzītājspēks. Drosmīgums - triumfs, mūžīgais triumfs."

Vecais, slimais un tik daudzas smagas kaujas pārdzīvojušais latviešu pulkvedis Joakims Vācietis saprata, ka tagad viņa dzīvē pienākusi pēdējā reize, kad jāparāda personīgā drosme, ejot drošā nāvē. Bet šī diemžēl nebija ne kara, ne arī godpilnā karavīra nāve, par ko viņš varētu tikai priecāties. Šo kaunpilno - nošaut kā civilpersonu - bija piespriedis nožēlojami gļēvs politiķu bars, tādi paši tiesneši un soda izpildītāji. Taču viņš zināja - kaut klibodams, kaut smagi elpodams un ciešot stipras sāpes, - viņš tomēr lepns un nesaliekts nostāsies savā soda vietā un bez mazākām bailēm raudzīsies savu benžu sejās.

Viņš bija nodzīvojis skaistu, garu 1111 ļoti vētrainu dzīvi un savā nāves stundā nožēloja tikai divas lietas - ka viņš tomēr nav ar daudziem sava 5. Zemgales pulka strēlniekiem toreiz krilis Ziemassvētku kaujās dzimtajā Latvijā un ka tagad viņu nošauj… paši latvieši. Viņam tik ļoti nesāpētu, ja to darītu krievi, vācieši, tatāri vai pat mongoļi, bet apziņa, ka viņu kā pēdējo suni tagad nogalina kāds no bijušajiem latviešu strēlniekiem, vecajam pulkvedim sirdī grieza kā ar nazi.

Kad Vācietis izgāja no kameras, viņu gaitenī sagaidīja vēl divi NKVL) darbinieki. Viens virzījās pa priekšu, rādīdams ceļu, Gunārs un otrs sekoja divus soļus aiz muguras. Viņi Vācietim neparedzēja speciālo nošaušanas kameru, bet gan izveda cietuma pagalmā, kur tā attālākajā stūrī atradās bieza sarkanu ķieģeļu siena un iepretim tai stāvēja kravas automašīna. Čekisti veco pulkvedi nostādīja ar muguru pret sienu, tūlīt kāds no pavadītājiem iedarbināja automašīnas dzinēju, iededza tālās gaismas starmešus, tā ļoti spilgti izgaismodams gan ķieģeļu sienu, gan pie tā stāvošo kārtējo upuri.

Visi trīs formās tērptie vīri no kabatām izņēma "Belomorkanal" papirosu paciņas, klusi pārrunāja dažādus dienas notikumus un šad tad nevērīgi paskatījās uz veco viru, kas bija pacēlis galvu augšup un skumji raudzījās spoži mirdzošajās zvaigznēs.

Ko cilvēks domā savas dzīves pēdējā mirklī?

Ko toreiz, domāja Joakims Vācietis? Vai nolādēja to brīdi, kad ar saviem pārgalvīgajiem strēlniekiem bija izšķīries aizstāvēt boļševiku revolūciju? Vai šausmās nodrebēja, zinādams un redzēdams, kādas drausmīgi necilvēcīgas sekas bija izraisījis šīs revolūcijas garais turpinājums? Vai atcerējās tēvu un māti? Vai varbūt prātoja, cik bezgala skaistas vasaras naktīs ir tālās zvaigznes un ka pēc mirkļa viņa dvēsele jau būs uz kādas no tām?

Un viss būs labi. Beidzot. Viss būs garām.

Čekisti beidza smēķēt, ar zābaku papēžiem rūpīgi nodzēsa izsmēķus, nesteidzoties atvēra pie sāniem esošos ādas kabu- ms, kaut kā slinki un nevērīgi izņēma nagana tipa revolverus, tad strauji pagriezās un gandrīz vai visi reizē ātri izšāva uz cilvēku, kas stāvēja pie tukšās ķieģeļu sienas, ar automašīnas starmešiem apgaismots kā piemineklis brīvībai un nemirstībai.

- Strēlnieki… - Vācietis vēl paspēja nočukstēt un lēnām saļima. Vispirms uz ceļiem, tad novēlās uz sāniem, vairākas reizes noraustījās, tad sastinga.

Divi no nāves soda izpildītājiem neapjauta, ko viņi nošauj. Vienīgi Gunārs zināja iznīcinātā cilvēka vārdu un viņa pagātni. Pārējiem viņš bija tikai kārtējais "tautas ienaidnieks", toties Gunārs atcerējās, ka šis "tautas ienaidnieks" savā laikā visiem latviešu strēlniekiem bija kā tēvs un Dievs.

Tagad vairs nebija nekas. Un nevienam.

41. nodala

i

Vācietim kā likteņa ironija triumfēja nevis drošsirdība, bet gan gļēvums un nodevība. Tu, vecais karavadoni, par velti cerēji, ka uzvarēs taisnība un godīgums. Pie varas tika sīki iznireļi, nevis lepni un drošsirdīgi vīri. Vara viņu priekšā pavērās tikai tāpēc, ka šie lepnie un drošsirdīgie vīri to nez kāpēc tiem pirmajiem ļāva…

Bet viņi to nemaz nevarēja neatļaut, Gunārs nodomāja, uzmanīgi vērodams Kalnu muižas apkārtni. Bija pagājuši gandrīz vai divdesmit divi gadi, taču viss šķita tikpat pazīstams kā agrāk. Tās pašas mājas, tic paši ceļi, meži, tie paši lauki, tā pati Venta un tās mazā pieteka Ņirbupītc, kur tās stāvajā krastā pie trim ozoliem viņš toreiz, tīri cilvēciski pažēloja savas māsas nākamā līgavaiņa Jāņa Krišlauka brāli Mārtiņu un viņu nenožmiedza.

Tagad būtu interesanti ar šo satikties, Gunārs nodomāja. Diez vai viņš mani vēl atceras? Un ko pašlaik dara mana skaistā māsa, ko Jānis Krišlauks, ko bijušais saimnieks Miķelis Anmanis, un beidzot - kāda pašlaik izskatās mana pirmā sieviete, svētā palaidniece Anna Kumelīte? Vai viņi visi vēl šajā saulē?

Kad automašīna nobremzēja "Lejrožu" pagalmā, Gunārs nesteidzoties izkāpa no tās kabīnes un apstājās netālu no mājas durvīm. Pagalms bija tīri uzkopts, kas uzreiz, liecināja, ka šeit dzīvo kārtīgi ļaudis. Gabaliņu tālāk negribīgi rēja pinkains suns, taču laikam baidījās nākt tuvāk. Pēc kāda brīža uz mājas lieveņa parādījās miesās dūšīgs, taču galīgi sirms uu vecs vīrietis, kas bailīgi pavērās visapkārt un, ieraudzījis krievu armijas automašīnu, satrūkās, gribēja iet atpakaļ, kad viņu spēji apstādināja virsnieka asā balss:

-    Pagaidi!

Anmanis paklausīja.

Gunārs ātri pienāca klāt, cieši uz viņu paskatījās, tad uzprasīja:

-    Tu esi šīs mājas saimnieks?

-    Jā, - cilvēks klusi apliecināja.

-    Miķelis Anmanis?

-    Tā iznāk.

-    Mani vēl atceries? Pazīsti?

Anmanis, vairākas reizes uzmanīgi paskatīdamies te uz Gunāru, te uz pagalmā stāvošo automašīnu, paraustīja plecus un atkal grasījās iet iekšā mājā.

-    Nav gan bijis tas gods…

-      Ir. Anmani, tev ir bijis gan tas gods! - Gunārs tūlīt atgādināja. - Turklāt vēl kāds! Vai esi aizmirsis, cik lepns 1111 augstprātīgs tu man kādreiz liki ganīt savas govis un cūkas, kā pavēlēji vest labību no lauka un no kūts mēzt mēslus?

Anmanis aiz pārsteiguma mazliet pat satrūkās 1111 vēlreiz cieši paskatījās uz svešo Sarkanās armijas virsnieku. Tas, ka Gunārs Zemītis atradās NKVD dienestā, Anmanim vēl neko neizteica. Viņš tikai saprata, ka viņa mājas pagalmā negaidīti iebraukušais svešās armijas virsnieks, kurš runāja gandrīz vai skaidrā latviešu valodā, pārstāv to nīsto spēku, kas it kā ne no šā, ne no tā pēkšņi iebruka Latvijā 1111 tagad visur diktē savus noteikumus. Bet, līdzko virsnieks nosauca viņa vārdu un atgādināja par kūts tīrīšanu un senajām ganu gaitām, Anmanis tūlīt visu saprata un šai skarbajā virsniekā atpazina savu kādreizējo puisi Gunāru.

Anmanim tas bija patiess pārsteigums, un pirmajā brīdī viņš izjuta stipras bailes, taču mazliet vēlāk sāka prātot, ka tas varbūt nemaz nebūs tik slikti, ja tagad viņa mājās dzīvos vai tikai īslaicīgi uzturēsies tik augsta iekarotāju armijas militārpersona. Turklāt viņš taču tagad iznāk pat vēl ļoti tuvs radinieks - kā nekā sievasbrālis!

-              Vai tiešām Gunārs? - Anmanis pārjautāja, nemaz neslēpdams savu pārsteigumu.

-           Patiešām, Anmani, patiešām! - Gunārs apliecināja, pienāca viņam klāt un pasniedza roku. - Droši vien uzskatīji, ka sen jau esmu beigts, vai ne?

-            Ko te bija daudz ko domāt! - Anmanis negribīgi atmeta ar roku. - Vai tad maz strēlnieku krita karā?

-            Tā ir, Anmani! - Gunārs sacīja. - Krita daudzi, taču viņi visi aizgāja bojā varoņu nāvē, cīnoties par sociālistiskās revolūcijas uzvaru, bet tie, kuri vēlāk, atgriezušies buržuāziskajā Latvijā, dižo proletariāta revolūciju nodeva, uz mūžīgiem laikiem paliks nicināmi gļēvuļi!

-            Tātad jāuzskata… - Anmanis nedaudz apmulsa. - Tu tagad mājās esi ieradies kā varonis?

-            Tieši tā, saimniek! - Gunārs iesmējās. - Un ne tikai kā varonis! Es Rīgā Iekšlietu tautas komisariātā esmu iecelts par lielu priekšnieku 1111 tagad jums te visiem budžiem un kulakiem, visiem buržujiem un kapitālistu pakalpiņiem iemācīšu ne tikai pazemīgi rīkoties un uzvesties, bet arī pareizi domāt! Lūk, tā, veco Miķeli! Dzīve ir pārsteigumu pilna! Budžiem vairs nebūs nekādas lielās teikšanas, bet bijušie kalpi kļūs īstie šīs zemes saimnieki! Skaisti, vai ne?

-            Skaisti gan, - Anmanis mulsi piekrita, neko daudz no Gunāra teiktā nesaprazdams, vienīgi pie sevis nospriez- dams, kā gan cilvēks bez lielas izglītības var būt Rīgā varens činavnieks? Patiešām - dzīve b pārsteigumu pilna!

-    Kur pašlaik atrodas Ieva, nezini? - Gunārs uzprasīja.

-    Kā gan ne, - Anmanis jau pārliecinātāks atbildēja.

-    Kur?

-    Tepat.

-             Viņa vēl joprojām mīt šeit? - Gunārs gandrīz vai neticēja.

-    Protams! Kur gan citur viņai vajadzētu atrasties?

-    Nezinu. Tomēr pagājuši divdesmit divi gadi…

-           Ieva tagad ir mana laulātā, - Anmanis negaidīti pateica. - Faktiski viņa ir šīs mājas īstenā saimniece…

Gunārs rupji nolamājās krieviski un gāja uz durvīm.

-    Ieva pašlaik ir majas?

-   Jā, - Anmanis pateica. - Virtuvē gatavo ēst.

42. nodala

Viņi viens otrā vērās tikai īsu brīdi, tad abi priecīgi iesaucās un metās ciešos apkampienos.

-    Māšel!

-    Brāļuk!

-    Gandri/, vai neticami…

-    Tas ari ir neticami.

-              Ļauj uz tevi paskatīties rūpīgāk, - Gunārs sacīja, sabužināja Ievas matus un viņu nedaudz atstūma no sevis. - Neko daudz tu neesi izmainījusies. Tic paši mati, acis un seja, tas pats augums… Cik tagad tev ir gadu?

-    Trīsdesmit astoņi! - Ieva smējās. - Esmu jau veca!

-           Ieva! Tu esi jauna un vēl skaistāka nekā pirms divdesmit diviem gadiem! Toreiz, vēl biji skuķis, bet tagad jau nobriedusi sieviete. Tas vecais Anmanis patiešām ir tavs vīrs?

-    Jā, Gunār. Viņš ir mans vīrs.

-    Tu viņu, tik vecu, piedod man, krāmu, varēji iemīlēt?

-           Toreiz, pirms astoņpadsmit, kad precējāmies, viņš nemaz. tik vecs vēl neizskatījās.

-    Kāpēc tad tomēr izraudzījies tieši viņu?

-   Tā, Gunār, iznāca. Tas ir garš un ļoti skumjš vēstījums.

-    Pastāstīsi?

-             Kaut kad vēlāk, - Ieva atteica. - Tev man vispirms ir jāpasaka kaut kas par sevi.

-          Arī to atliksim uz kādu citu reizi, - Gunārs atcirta. - Kur tad palika tavs brašais Jānis Krišlauks? Toreiz izskatījās, ka jums bija tik vājprātīga mīlestība…

-              Mīlestība varbūt arī palika. Tikpat nesaprotama un stipra kā toreiz, taču…

Ieva apklusa, un Gunārs redzēja, ka māsai par tik seniem notikumiem vēl joprojām ir grūti runāt, taču, tik ilgus gadus pieradis cilvēkus pratināt, viņš turpināja izdibināt notikušo.

-    Jānis Krišlauks tevi pameta? Vai jau uzreiz pie tevis nemaz neatgriezās?

-   Atgriezās, Gunār, kā nu ne! - Ieva smaidot atbildēja. - Tas tambrižam laikam bija manas dzīves skaistākais mirklis… Karavīrs pārradās pie savas gandri/, vai vēl neiepazītās līgavas… Bet izrādījās, ka es pati sevi nepazinu. Gunār. Gunār… Es to nespēju izskaidrot, bet… Es kļuvu ļoti vāja. Līdz tam pat bija grūti iedomāties, ka pati varētu palikt tik vāja!

-   Tu biji stipra, māšel. Kas tevi padarīja vāju?

-    Mīlestība, Gunār! Skaistā un nolādētā!

-    Es neko nesaprotu, - Gunārs sacīja un apsēdās pie galda. Viņam šķita, ka tas ir tas pats vecais, masīvais un stipri apkvēpušais galds, kas šeit bija stāvējis vēl tad, kad viņš zem tā skraidīja īsās bikšelēs.

-    Es iemīlējos Jāņa Krišlauka brālī, - Ieva pateica.

-    Tai pašā, kuru es kādreiz nejauši neaizsūtīju pie dieviem?

-    Tai pašā, - Ieva apliecināja. - Tas no manas puses bija ārkārtīgi vieglprātīgi un stulbi, taču toreiz tieši tā cs jutu un tā arī gribēju. Mārtiņš mani prata apvārdot un iestāstīt, ka Jānis no manis aizgājis pie citas sievietes. Bet tie izrādījās meli. Patiesībā, kad Mārtiņš izšķīrās Jānim atriebties par tā kādreiz doto pavēli viņu nošaut, tā bija ļoti netīra spēle. Un es visu zaudēju, ko biju jau it kā nodrošinājusi, gan arī to, ko vēl varēju iegūt.

-     Tātad tu saki, ka tas Mārtiņš Krišlauks ir izrādījies pēdējais draņķis? - Gunārs baigi vaicāja.

-    Jā, - Ieva apstiprināja. - Tā varētu teikt, taču tas viss jau ir tik tālā pagātnē, ka man tas jau vairs nesāp un es neko sliktu par viņu vairs nedomāju.

-     Slikto nekad nevajag aizmirst, - Gunārs deva māsai padomu. - Sliktais ir jāatceras, jo tikai tā mēs varam sodīt visus mūsu ienaidniekus - gan valsts, gan personīgos. Un, viņus bargi sodot vai pat iznīcinot, mēs ne tikai darām pareizu un ļoti vajadzīgu darbu, bet arī atbrīvojam valsti un sabiedrību no visādiem mūdžiem, kas neko citu nedara, kā sagādā vienīgi ļaunumu gan valstij, gan proletariātam. Tu neuztraucies, māšel! Mēs arī Latviju drīz vien iztīrīsim no nevēlamiem un kaitīgiem elementiem, tā ka drīz arī šeit būs tāpat kā lielajā Padomju Savienībā - neviens pat nevarēs iepīkstēties pret partijas un padomju varas mērķiem un rīcību. Visi domās pareizi, un visiem bez. izņēmuma būs jāpakļaujas mūsu likumiem. Bet likumi Padomju Savienībā ir pietiekami bargi.

Ieva ilgi domīgi skatījās uz savu brāli, un pamazām viņai no tā nez kāpēc sāka kļūt bail.

-     Tu joprojām vēl dienē Sarkanajā armijā? - viņa klusi uzprasīja.

-     Nē, - Gunārs atbildēja. - Es strādāju valsts drošības orgānos.

-    Ko tas nozīmē?

-     To, Ieviņ, ka cs atmaskoju proletariāta valsts iekšējos ienaidniekus. Un, jāsaka atklāti, šī cīņa ir diezgan nežēlīga. Tā prasa dzelzs nervus, politisku briedumu, ticību boļševiku partijai un bclajam vadonim - Staļinam, kā arī pārliecību, ka kādreiz visa pasaule kļūs labāka un visi strādnieki tajā būs laimīgi.

-     Bet pārējie? - Ieva bažīgi pajautāja. - Kas notiks ar mani, ar Anmani, ar tiem, kuri nav strādnieki vai kalpi?

-     Viņiem būs slikti, - Gunārs atklāti pateica. - Tāda ir šķiru cīņas mācība. It sevišķi bēdīgi klāsies tiem, kuri kaut kādā veidā mēģinās izrādīt pretestību padomju varai. Kā tu pati uztver jaunās pārmaiņas pie jums Latvijā?

-    Es notikušo vēl neesmu īsti paspējusi izvērtēt.

-    Ko par jaunajiem nolikumiem domā un saka tavs Anmanis?

-    Es nezinu, - Ieva grieza galvu sāņus. - Mēs jau sen vairs nedzīvojam kā vīrs ar sievu un neko daudz savā starpā ari nerunājam.

-     Labi! - Gunārs atmeta ar roku un skatījās apkārt. - To visu mēs noskaidrosim vēlāk. Kur ir mūsu māte?

-     Ar to tev arī vajadzēja sākt, - Ieva pārmetoši sacīja, - nevis tūlīt runāt un meklēt sev ienaidniekus. Bet, ja gribi zināt par māti… Viņa nomira divas nedēļas pēc tavas aiziešanas strēlniekos, un es domāju, ka tā viņai bija arī labāk.

-    Kur apglabāja?

-   Tepat, Kalnu muižas kapos.

-    Vakarā aiziesim, un tu man parādīsi mātes kapu, labi?

-    Nu protams, Gunār!

-    Ko tu vēl man vari pastāstīt? Bērni tev ir?

-   Jā, Gunār. Dēls Viesturs.

-    Cik tad vecs?

-    Divdesmit gadu.

-    Strādā, mācās?

-    Strādā un mācās.

-   Tēvs ir Miķelis Anmanis?

-    Nē.

-    Kas tad? Mārtiņš Krišlauks?

-   Tēvs ir Jānis.

-            Ko tad viņš tagad dara? Varbūt ir ģenerālis ari Latvijas buržuju armijā?

-             Nē, - Ieva atbildēja un sāka likt uz galda ēdienu traukus. - Viņš tagad ienīst visu, kas saistās ar armijas lietām un ieročiem.

-            Patiešām? - Gunāram tas bija liels pārsteigums. - Vai tagad, k|uvis pacifists, audzē puķes?

-            Viņš strādā par šoferi un politikā nemaisās, - Ieva mācēja paskaidrot.

-           To nu mēs vēl redzēsim, - Gunārs uzreiz apjēdza un ar patiku skatījās, kā ilgi neredzētā māsa rūpīgi klāj pusdienu galdu.

Miltaini vārīti kartupeļi. Krūze ar pienu. Cepta cūkgaļa. Skābēti gurķi. Sviests un biezpiens. Un liels, vēl ncaizsākts rudzu maizes klaips.

Vai viņš bija atgriezies mājās?

Nē, Gunārs nodomāja. Šīs nav manas mājas. Te es esmu tikai pavadījis savu bērnību un daļu no jaunības. Bet māju kā tādu man vispār nav. Ir tikai dienesta telpas. Un istabas, kur dzīvo pazīstami cilvēki.

Bet kā ir ar dzimteni? Jā, Latvija nenoliedzami ir mana dzimtā zeme, taču tā tūlīt iekļausies lielajā Padomju Savienībā un būs tikai sīka un taktiski nenozīmīga tās milzīgās teritorijas daļiņa…

Un tomēr ir labi sēdēt pie vecā virtuves galda, ēst siltus kartupeļus ar biezpienu un gaļu un kaut šodien neraizēties par to, par ko man noteikti vajadzēs domāt jau rit.

43. nodala

Jānis Krišlauks atkal neredzams nostājās sava mazdēla Jāņa Vanaga darbnīcā un jau kuro reizi, nedaudz izbrīnīts un pārsteigts, apskatīja tur atrodošās gleznas, pastiprinātu uzmanību nez kāpēc pievērsdams to diezgan neparastajiem nosaukumiem

"Žēlsirdības dāvana", "Dzīves sapnis", "Šis mirklis", "Tikai mums diviem", "Garām aizejošais", "Ar aizsietām acīm", "Tas, ko tu negaidi", "Mēs zem debesīm", "Visi mūsu parādi", "Nakts ar tevi", "Dieva pieskāriens", "Vainas izpirkšana", "Aklais suns", "Mīlestībai nolemtie".

Manuprāt, tu esi ģeniāls mākslinieks, Jānis apmierināts nodomāja. Taču pasaule tevi nepazīst. Pat Latvijā tu vēl neesi kļuvis īsti populārs. Varbūt arī nevajag? Mākslinieku slavenu patiesībā dara nevis viņa darbi, bet gan mode, publikas pieprasījums, kritiķi, prese un televīzija. Bet tu, Vanag, tāds kļūsi tieši ar saviem darbiem. Par to es nemaz, nešaubos.

Žēlsirdības dāvana… Vai tā ir mūsu dzīvība? Un kas ir dzīves sapnis? Šis mirklis, kurā mēs dzīvojam? Un kas mums aiziet garām? Vai laime ar aizsietām acīm, tieši mūs tā arī nekad neievērodama? Un kādi ir mūsu parādi? Labestība, cilvēcība, mīlestība? Un ko nozīmē Dieva pieskāriens? Vai atklāsmi, ka mums agrāk vai vēlāk būs jāizpērk grēki un vaina pret līdzcilvēkiem? Bet kāds akls un ļoti izbadējies suns sēž tukšā jūras krastā, un viņam blakus stāv pussagruvusi, smiltīs iepurināta zvejnieka laiva.

Vai suns zina, ka viņa priekšā atrodas jūra? Ka laiva ir sabrukusi un nekad neviens zvejnieks ar to jūrā vairs 11c- stumsies? Vai suns vispār atskārtis, ka viņš ir suns? Un ko viņš tur dara, krastā sēdēdams? Kādu gaida atgriežamies vai kādu ir pavadījis aizbraucot?

Un ko mēs zinām par sevi? Ka esam mirstīgi? Tas, šķiet, arī viss.

Redz, kā Jānis Vanags, maigi apskāvis krogā sastaptu meiteni Lindu, tagad guļ, it kā viņu sargādams un mīlēdams. Vai šis laiks Latvijā nav drausmīgs, ja šķīstai meitenei, Universitātes Filozolijas fakultātes studentei, lai varētu dabūt naudu mātes ārstēšanai, pa vakariem jānoņemas ar prostitūciju? Kad tā vēl ir bijis? Kuros laikos?!

Žēl, ka es nekad neredzēju savu dēlu Viesturu tā maigi dusam kopā ar mīļotu sievieti. Tā laikam arī ir šis pasaules skaistākā glezna - mīlā apreibuši guļ vīrietis un sieviete. Un varbūt vēl māte ar bērnu pie krūts.

Man ir prieks, Jāni, ka tu nevienā no savām daudzajām gleznām neesi uzgleznojis Navi. Neesi uzgleznojis nevienu šaujamieroci, nevienu kaujas skatu, nevienas uzvaras triumfa brīdi. Jo mēs, šobrīd uz šīs pasaules dzīvojošie cilvēki, visi esam zaudētāji.

Es tolaik no Malvīnes Cīrules dzīvokļa biju spiests aiziet. Viņas veikali un piecstāvu nams 1940. gada rudenī tika nacionalizēti, un es atgriezos Rīgas otrās puses nomalē Iļģuciemā, tai pašā vecajā mājokli, kur divdesmito gadu sākumā jau biju mitis kopā ar Ievu. Tas tomēr nav bijis slikts manas dzīves laiks, un tas tāds droši vien būtu pabcis vēl ļoti ilgi, ja vien…

Man 110 atmiņas nekad ncizgaisa diena, kad, no darba mājās pārnācis, istabā uz galda atradu Ievas steigā uzrakstīto zīmīti, ka viņa mani atstāj un aiziet pie Mārtiņa. Un vēl tā diena, kad viņa, nelaimīga, pazemota un salijusi, basām kājām atkal atgriezās pie manis un es nespēju… Es nekādi toreiz nespēju Ievu ne pažēlot, ne ari piedot.

Strādāju Iļģuciemā stikla fabrikā par smagās kravas automašīnas šoferi, izvadāju pa veikaliem, bāzēm un noliktavām rūpnīcas gatavo produkciju un tur arī satiku savu kādreizējo adjutantu un miesassargu, savu uzticamo cīņu biedru Zani Krastiņu, kurš mani vismaz divas reizes bija izglābis no drošas nāves, it sevišķi čehu korpusa uzbrukuma laikā Kazaņai. Žanis fabrikā ņēmās par stikla pūtēju, labi pelnīja, bija apprecējies un Iļģuciemā uzcēlis skaistu četristabu māju ar lielu verandu un pagrabu.

Fabrikā par kurmātājiem strādāja vēl divi bijušie latviešu strēlnieki - Voldemārs Zars skaitījās sarkanais, jo tāpat kā mēs bija piedalījies Pilsoņu karā Krievijā boļševiku pusē, bet Arnolds Vinda bija cīnījies Jāņa Baloža brigādē gan pret lieliniekiem, gan bermontiešiem.

Bieži pulcējāmies Žaņa mājā, paņēmuši alu vai kādu degvīna pudeb, un atcerējāmies dažādus senus notikumus un cīņu epizodes, taču toreiz, 1941. gada jūnija sākumā, galvenais notikums jau bija pati padomju vara, kas arvien atklātāk un nežēbgāk sāka parādīt savu stulbo un cicsirdīgo seju, tuvojošās kara briesmas un ļoti nemierīgais, baiļpiinais stāvoklis Latvijā un pašā Rīgā.

-     Zēni, - Žanis sacīja un nesteidzoties piepildīja glāzes, - es jūtu, ka briest baigās mēslu būšanas.

-     Tādas b jau visu laiku, kopš Latvijā ienāca krievi, - teica Arnolds Vinda. - Un, vai var būt vēl kas ļaunāks, es nezinu.

-     Fabrikas galvenais mehāniķis mani oficiāli brīdināja, ka tuvākajās dienās automašīna jāsaved pilnīgā tehniskā kārtībā, bet piektdienas vakarā jāaizgādā uz rajona partijas komiteju, - es teicu. - Ko tas varētu nozīmēt?

-     Ej nu sazini, ko viņi atkal ir sadomājuši, - Voldemārs sacīja. - Manam brālim arī ir teikuši, ka automašīna uz dažām dienām būšot jānodod kaut kādu rajona iestāžu rīcībā.

-   Varbūt tā jau ir slēpta mobilizācija? - Arnolds nobažījies iemhiējās. - Vai tiešām karš jau būtu pie durvīm?

-       Nez vai, - es tomēr stipri šaubījos. - Krievi taču nepārtraukti runā par mieru un nesatricināmo draudzību ar Vāciju. Kas tad varētu karot?

-    Tu krieviem tici? - Arnolds prasīja.

-    Iespējams, ka tā ir tikai viņu propaganda.

-    Un, ja arī tā, - Voldemārs bilda, - lai krievi brūk Vācijai virsū, kas visumā ir ļoti iespējams. Nez vai tas mūs tieši skars. Vācija tomēr nav tepat aiz Spilves pļavām.

-     Nekāda kara nebūs, - es stmgri pateicu. - Tās visas ir blēņas! Lai sāktu karu, vispirms jābūt kādam noteiktam mērķim vai cēlonim. Vai Padomju Savienības vadoņiem nāk prātā iekarot Vāciju!

-    Kāpēc gan nc?

-    Tad ir jāprasa, vai Padomju Savienība maz lo spēj izdarīt? Tu esi redzējis viņu automobiļus, kara tehniku, tankus, lidmašīnas un tos nožēlojamos zaldātiņus ar Pirmā pasaules kara šautenēm? - es jautāju. - Smiekli nāk. Tagad es nebrīnos, kāpēc viņi nespēja tikt galā pat ar mazo Somiju.

-      Bet kāpēc viņi tomēr iekaroja Latviju, Lietuvu un Igauniju? - Voldemārs prasīja.

-    Vai tad viņi mūs iekaroja?! - Žanis pārskaities iesaucās. - Mēs tikām nodoti! Ja mūsu gļēvie politiķi un pats lielais Kārlis būtu Latvijas armijai ļāvis aizvadīt kaut vienu kauju! Kaut vienu! Tu domā, mēs viņus nesamiz.otu? Un, ja arī šī kauja mums beigtos ļoti bēdīgi, mēs tomēr būtu cīnījušies un viņi te, Rīgā, ar saviem tankiem nebūtu iebraukuši tik lecīgi un ziediem apkrāvušies!

-     Es arī tam piekrītu, - Arnolds sacīja. - Mums vajadzēja sisties! Kā tu vērtē, Jāni? Vai tas būtu izglābis mūsu tautas godu?

-    Tu uzskati, tagad mūsu tauta savu godu ir zaudējusi?

-    Un tu domā, ka nē?

-     Jā, Arnold, es tam nepiekrītu, - atbildēju. - Kāda te tautas vaina? Mēs varam runāt vienīgi par mūsu nacionālās armijas vainu un godu. Un šai gadījumā, protams, ļaujot citas valsts karaspēkam netraucēti ienākt mūsu zemē, viņi sev nu nekādu godu un slavu nevairoja. Vēl vairāk. Neizpildīja tautai doto zvērestu.

-      Kas tie "viņi" ir? - Voldemārs uzprasīja. - Armijas komandieri Berķis un pirms tam Balodis ar saviem ģenerāļiem vai arī Ulmanis ar Munteru un pārējo politiķu baru? Kas ir vainīgs?

-        Nezinu, - es paraustīju plecus. - Kā bijušajam karavīram man ir žēl un ļoti skumji, ka mūsu armija patiesībā tika nodota un tai nedeva iespēju aizstāvēt ne savu valsti, ne tautu. Bet no otras puses… Jau divdesmit gadus būdams vienkāršs strādnieks un civilpersona, es ļoti priecājos, ka šai mūsu tautas lielajā traģēdijā pagaidām vēl nav izlijusi neviena asins lāse.

-   Gan jau ir, - Arnolds sacīja. - Mēs tikai neko nezinām. Ir jau pazuduši daudzi cilvēki, un cik nav arestēto?

-      Man kaut kā nedod mieru tās automašīnas, - Žanis nervozi citu pēc citas smēķēja papirosus. - Man ir tāda jušana, ka gatavojas kaut kas stipri riebīgs.

-     Tu domā?… - Arnolds uzmanīgi paskatījās apkārt. - Mūsu mājā viens cilvēks, kas strādā rajona izpildkomitejā, nesen dzērumā izmeta, ka tiekot sastādīti kaut kādu cilvēku saraksti, kuri tikšot sūtīti uz Sibīriju.

-    Nopietni?

-    Tā viņš sacīja.

-    Un tā tas arī var būt, - Žanis skarbi noteica. - Atceries, Jāni, viņi jau tad, pēc divdesmitā gada, kontrrevolucionārus un visus pārējos, kas viņiem nepatika, sūtīja uz Solovkiem.

-    Kas tie tādi Solovki ir? - Arnolds painteresējās.

-    Kādreiz Krievijas ziemeļos uz kādas lielas salas vai pussalas atradās milzīgs pareizticīgo klosteris ar baznīcu, un tur čeka ierīkoja, šķiet, pirmo koncentrācijas nometni Padomju Krievijā. Tagad tur droši vien tādu koncentrācijas nometņu ir simtiem, ja ne tūkstošiem, - Žanis sacīja.

-      Un jūs, muļķi, toreiz par tādu valsti un režīmu karojāt! - Arnolds pārmetoši sacīja. - Vai jūs jau tad neredzējāt, kādi tie boļševiki īstenībā ir? Nemanījāt, ka viņu domāšanas un spēka pamatā ir tikai un vienīgi visnežēlīgākā varmācība?

-    Protams, redzējām, - es teicu. - Taču toreiz bija karš, un visas tās neģēlības un varmācība, starp citu, tādā pašā mērā arī no otras puses, notika kara apstākļos. Biju pārliecināts, ka vēlāk viss ievirzīsies saprātīgāk un cilvēcīgāk. Bet acīmredzot padomju vara tomēr nespēj būt citāda kā vienīgi ļoti neganta.

-    Ko mēs varam darīt? - Žanis prasīja un mūs visus pēc kārtas noskatīja ar asu, ļoti pētošu skatienu. - Turpinām mierīgi strādāt, mītiņos atbalstām visu, ko poļitruki stāsta, vai arī?…

Brīdi visi sasprindzināti klusējām, tad Arnolds tikko dzb- dami pajautāja:

-    Kas tev ir padomā?

-     Es visā nopietnībā apsveru iespēju… ņemt rokās ieroci, - Žanis atbildēja. - Jā, pirms divdesmit trijiem gadiem es cīnījos par boļševikiem. Es toreiz biju jauns un pārgalvīgs, un man gaužām patika viņu idejas: visi strādnieki ir brāļi, kuriem jāizveido pilnīgi jauna bezšķiru sabiedrība un jāuzceļ daudz taisnīgāka pasaule, kur nebūs vietas ne cilvēku pazemojumiem, ne netaisnīgi iegūtai bagātībai. Bet tas viss izrādījies blefs un meli. Tāpēc tagad… Vai jums, zēni, nešķiet, ka būtu pienācis pēdējais bridis kaut kādā veidā tomēr pretoties ^iem boļševiku plātīzeriem?

-     Kā - pretoties? - Arnolds nesaprata. - Tu domā, mēs varētu noorganizēt kaut ko līdzīgu partizānu nodaļai?

-     Ne kaut ko līdzīgu, bet tieši to! - Žanis asi noskaldīja. - Vai tiešām mēs, kādreizējie kolosālie latviešu strēlnieki, kuru priekšā drebēja jebkura krievu vai ukraiņu sādža vai viņu karaspēka daļa, tagad mierīgi noskatīsimies, kā šie plikadīdas kopā ar mūsu pašu pakalpiņiem izlaupa Latviju?

-    Apjēdz, ko tu runā! - Voldemārs iebilda. - Toreiz mēs bijām labākais viņu milzīgās armijas militārais formējums - latviešu strēlnieku divīzija! Kas mēs esam vai varam būt tagad?

-     Pareizi! - es uzreiz, piekritu. - Nevajag, Žani, taisīt vēl lielākus mēslus, nekā tie jau ir. Tauta ir ļoti iebaidīta, un daži desmiti vai pat simti cīnītāju neko te līdzēt nevarēs.

-    Tātad tu uzskati, ka mums jāļauj sevi iznīcināt?

-     Nē, Žani, to cs nesaku, bet arī nedomāju, ka mums tieši tagad vajadzētu izrādīt kaut kādu pretošanos, it sevišķi bruņotu.

-    Tu baidies? - Žanis prasīja tieši un nepārprotami.

-    Tās nav bailes, - es atbildēju. - Sievas vai kādas mīļotas draudzenes nav, dēls ir jau liels, un man ne par vienu vairs nav jārūpējas. Es esmu viens un varu nomirt kaut vai rīt. Tas, kas mani attur, Žani, un, domāju, arī pārējos, b vienkārši saprāts. Vēl pagaidīsim. Kas zina, varbūt pienāks tāds laiks, kad savas dzīvības varēsim atdot daudz jēdzīgāk un dārgāk. Cilvēka dzīvība galu galā ir pēdējais, par ko mēs galējā bezizejā varam slēgt daudzmaz izdevīgu maiņas darījumu ar pretinieku vai likteni.

Žanis pasmaidīja un uzlika man uz pleca savu smago roku.

-    Tu esi prāta vīrs, - viņš teica. - Tu rādījies gudrs un talantīgs jau tad, kad mēs vēl bijām puikas. Bet katru dienu stāvot pie karstajām stikla krāsnīm un raugoties drausmīgi karstajās uguns liesmās… Zini, ko es domāju?

Noraidoši pakratīju galvu.

-     Es domāju par to, Jāni, ka cilvēku dzīvības un dzīves sadeg laika griežu liesmās gluži tāpat kā kvarca smiltis lielajās krāsnis… Kāds mūs vienmēr tur iešķipelē iekšā, un mēs vienkārši izkūstam… Bet tad pie krāsns mutes pienāk tāds amatnieks kā es, paņem izkusušā stikla masas gabaliņu, iepūš tajā gaisu un izveido kaut ko brīnišķīgi skaistu - vai nu vāzi, glāzi vai lustru. Tāpēc nekad nesaki, ka cilvēka ziedotā dzīvība kāda liela mērķa labā ir velta- Nē. No šīm dzīvībām vienmēr tiek veidots kaut kas jauns, daudz skaistāks un labāks par iepriekšējo. Un noteikti vajadzīgāks.

Es piecēlos un piegāju pie loga. Žanis ar sievu un bērniem bija iekopis lielisku dārzu, un tieši tobrīd tas stāvēja vienos ziedos. Un, ja nedomāja, kas pasaulē un valstī norisinās tālāk aiz dārza sētas, varēja šķist, ka šis ir turpat vai skaistākais dzīves brīdis. Dārza dobēs zied puķes, ābeļu zaros čiepst putni, un pamatīgi uzceltās mājas lielajā istabā četri bijušie karavīri lēnā mierā iedzer savu degvīna glāzīti un runā par valsts likteni.

Bet tas bija tikai mirklis.

Pasaule, cilvēki un padomju vara acīmredzot ilgāk par vienu brīdi nespēja atļauties dzīvi bez bailēm. Vajadzēja atnākt 1111 iznīcināt.

Es redzēju, kā pie mājas vārtiņiem piebrauca jau lik pazīstamā čekas melnā emka, no tās izkāpa divi NKV1) formās tērpti virsnieki ar savām zilajām cepurēm un viens privātā ģērbies vīrietis. Viņi atvēra dārza vārtiņus un steidzīgā solī nāca šurp.

-    Žani! - es iekliedzos. - Rādās, ka tiešām būs mēsli. Pie tevis ierodas čekisti.

Žanis apmulsa, varbūt pat nedaudz nobijās. Arī mēs, pārējie, izskatījāmies ne mazāk neveikli. Nepaspējām pat

izdomāt, ko šai situācijā varētu darīt, kad pie durvīm jau klauvēja. Žanis klusēdams piecēlās un gāja atvērt.

Pēc dažiem mirkļiem viņi visi ienāca istabā un mūs rūpīgi nopētīja.

-            Kāda sanāksme šeit notiek? - tūlīt viens no virsniekiem prasīja, un to nekavējoties pārtulkoja privātā ģērbušais cilvēks.

-              Nekāda, - Žanis paskaidroja. - Vienkārši pēc darba atnācām pasēdēt un izdzert pudeli degvīna.

-    Vai visi strādājat vienā darbavietā?

-    Jā.

-    Pases jums ir?

Pases bija. Viņi, tās vērīgi izpētījuši, man, Voldemāram un Žanim pēc dažām minūtēm atdeva atpakaļ, taču Arnolda pasi nez kāpēc paturēja.

-            Arnolds Vinda, - virsnieks lēni un ļoti uzsvērti atkārtoja. - Strādājat Iļģuciemā stikla fabrikā par kurinātāju?

-    Jā, jau piecpadsmit gadu.

-    Darbs jūs apmierina?

-    Nekādas vainas, - Arnolds mierīgs atbildēja.

-            Un padomi» vara? - virsnieks skarbi un negaidīti uzprasīja.

Arnolds bridi apmulsa, padomaja, tad atbildēja:

-    Padomju vara arī.

Virsnieks indīgi pasmīnēja.

-            Laikam tikai tāpēc, ka padomju vara jums ļoti tuva, jūs pret to tik neganti cīnījāties baltgvardu armijas sastāvā 1919. gadā?

-             Jūs šodien atminaties, ko esmu darījis 1919. gadā? - Arnolds patiesi pārsteigts vaicāja.

-             Mēs atceramies visu; - virsnieks teica. - Un ne tikai deviņpadsmito gadu! Vispār - ko katrs ir darījis jau kopš piedzimšanas brīža! Un zinām arī visu par jums. Šai sakarā mēs esam spiesti jūs arestēt.

Otrs NKVD virsnieks tūlīt pienāca pie Arnolda un viņam parādīja kaut kādu papīru.

-           Tā ir prokurora sankcija gan jūsu aizturēšanai, gan jūsu dzīvokļa kratīšanai. Ejam!

Arnolds mirkli pastāvēja, tad katram no mums paspieda roku un pateica:

-    Jācer, ka izkulšos.

Pirmais virsnieks pagriezās pret Žani un ar labo roku pārlaida slaidu loku pāri istabai.

-    Vai jūs esat šis mājas saimnieks?

-    Jā.

-    Buržujs? Kapitālists? - virsnieks bargā balsi prasīja.

-    Nē, - Žanis smaidot atbildēja. - Esmu fabrikas strādnieks. Stikla pūtējs. Bet Arnolds Vinda ir kurinātājs, tāpat strādnieks.

-       Kas ir tavs draugs Arnolds Vinda, mēs zinām, - virsnieks neapmierināts sacīja. - Bet, kas tu pats esi, mēs vēl noskaidrosim. Tikai nemēģini mums iestāstīt, ka tu, vienkāršs strādnieks būdams, varēji nopirkt vai uzcelt tik lielu māju un to tik grezni iekārtot! Tādās dzīvo tikai buržuji, nevis ekspluatētās šķiras pārstāvji! Tā ka mēs ar tevi vēl parunāsim. Un ne tikai par to vien! Tev būs jāatbild arī par pretpadomju elementa slēpšanu.

Čekisti kopā ar tulku un Arnoldu aizgāja.

Žanis skaļi nolamājās, piegāja pie galda un ātri izdzēra glāzi ar degvīnu, tad paskatījās uz mums.

-    Nu, vai nevajadzēja dot pa purnu? Vai nevajadzēja šitos svoločus nošaut?

Es neko neatbildēju. Pirmo reizi tieši un skaidri redzēju, kā čekisti Latvijā arestē cilvēku. Viss it kā bija tīri pieklājīgi un likuma robežās, taču tieši šī vienkāršība ārkārtīgi satrauca un biedēja. Vienkārši atbrauc un paņem. Jo varenās padomju varas un dižā proletariāta vadoņa Staļina priekšā tu neesi nekas. Vienalga, strādnieks vai valsts prezidents.

Lēnām piegāju pie galda un arī savā glāzē ielēju vēl atlikušo degvīnu. Pacēlu glāzi un nesteidzoties dzēru. Savādi, bet pirmo reizi mūžā nejutu ne mazāko degvīna garšu.

44. nodala

?

Tas bija drūms laiks.

Man it kā neradās īpašs iemesls par ko raizēties, taču es tomēr katru dienu un nakti gaidīju arestu. Vienkārši tāpat. Gandrīz ikviens cilvēks toreiz Latvijā jutās absolūti beztiesisks un apdraudēts. Domāju, ka arī Vilis Lācis, Augusts Kirhenšteins, Andrejs Upīts vai pat Žanis Spure. Tāpat pārējie jaunās pasaules cēlāji.

Es toreiz, bieži domāju - vai cilvēks rīkojas pareizi, neiesaistoties politikā vai citādi necīnoties pret valstī pastāvošo kārtību, ja tevi, pavisam klusi dzīvojošu cilvēku, tik un tā jebkurā brīdī var arestēt un iznīcināt tikai tāpēc, ka kāds atcerēsies, ko tu esi darījis savā jaunībā un ko ne tā pateicis pirms divdesmit vai trīsdesmit gadiem.

Pirmo reizi es pret valstī pastāvošo vani izjutu dziļu riebumu. Bet ne tikai. Notika kas sliktāks. Man pirmo reizi mūžā sāka riebties arī dzīve kā tāda.

Un tad pēkšņi notika kaut kas, ko es nebiju ne gaidījis, ne paredzējis un kas patiesībā manā dzīvē tūlīt ienesa diezgan kardinālas pārmaiņas.

Tas bija kādas darba dienas vakars. Šķiet, 1941. gada 19. jūnijs. Gulēju uz dīvāna un lasīju padomju cenzūras aizliegtu grāmatu - K. Lapiņa "Republika gaisā".

Mēs visi esam gaisā, es nodomāju. Gan valsts ar savu lielo vani, gan tās pilsoņi. Kā toreiz, tā pašreiz. Gaisā karājas gan mūsu likteņi, gan dzīvības. Nekas uz šīs zemes nav drošs. Ne mūsu darbs, ne māja, ne mīlestība. Viss šai pasaulē balstās un pastāv tikai uz brutālu spēku vai arī uz tik smalkiem cilvēku dvēseļu un savstarpējo attiecību elementiem, ka tos pa lielākai daļai mēs nemaz neievērojam vai arī nepievēršam to uzmanību, kādu tie ir pelnījuši.

Varbūt gan valsts, gan arī visu cilvēku personīgās traģēdijas rodas vienīgi tāpēc, ka mēs jebkuru radušos problēmu tūlīt cenšamies risināt pārāk tieši un vardarbīgi?

Tajās dienās es sevi nesajutu kā traģisku personību. Jā, dzīve pavisam nebija tāda, kādu es to kādreiz biju iedomājies, bet citiem gāja vēl sliktāk, un es sevi mierināju, ka ar mani nekas vēl sliktāks nenotiks.

Man vienkārši bija ļoti skumji.

Pie durvīm klusi pieklauvēja. Piecēlos sēdus un uzmanīgi ieklausījos. Čekisti droši vien pie durvīm būtu dauzījuši daudz skaļāk un nepacietīgāk. Bet tagad pat atkārtotie klauvējieni bija klusi un nedroši.

Piecēlos un nedaudz uztraucies gāju atvērt. Mājas ārējā gaitenī man iepretim stāvēja vienkārši ģērbusies sieviete un skatījās manī belām, izbiedētām acīm. Pirmajā mirklī cs viņu gaiteņa puskrēslā nemaz nepazinu, un tikai tad, kad viņa klusi pateica: "Jāni Krišlauk!" - man patīkamā pārsteigumā iedrebējās sirds, un es no pēkšņā saviļņojuma gandrīz, vai iekliedzos.

Manā priekšā atradās Ieva Zemīte. Sieviete, kuru es kādreiz biju neprātīgi mīlējis, kura bija mana dēla māte un kura kā neviena cita man bija sagādājusi vislielākās dvēseles sāpes.

-     Ieva… - es tikko sadzirdami noteicu. - No kurienes tu?…

Ieva neko neatbildēja. Viņa stāvēja, ilgi uz mani skatījās, un viņas lielās acis pamazām pildījās ar asarām.

-    Labdien, Jāni… - viņa beidzot čukstus sacīja. - Man ar tevi jāaprunājas. Vai drīkst?

-     Kāpēc gan ne? - es tūlīt atbildēju un aicināju viņu ienākt.

Ieva bija ģērbusies gaiši zilā kleitā, ap kaklu biezas dzintara krelles, kājās jaunas kurpes uz pusaugstiem papēžiem, bet labā roka turēja nelielu baltu somiņu. Gaiši dzeltenie mati bija tikpat gari un skaisti kā pirms divdesmit gadiem, un arī seja tikpat jauka un veselīga kā agrāk. Šķita, nekas pa šiem gadiem nav mainījies, nekas nav noticis, viss ir tā, kā bija toreiz. Tas likās nereāli, bet varbūt savā dziļākajā būtībā tā patiešām arī bija?

Es Ievu apsēdināju atpūtas krēslā, pats viņai iepretim, starp mums atradās neliels galdiņš, un mēs viens uz otru raudzījāmies tā, kā to parasti dara pirmo reizi mūžā iemīlējušies un uz. pirmo satikšanos atnākuši pusaudži.

Apmulsuši, neveikli un varbūt pat smieklīgi. Mēs ilgi nespējām pateikt nevienu vārdu. Es tikai jutu un instinktīvi sapratu, ka diez vai Ieva šobrīd pēc tik ilgiem gadiem mani ir sameklējusi pagātnes romantisko atmiņu dzīta. Tātad kaut kas bija noticis. Bet, tieši kas, to es vēl nevēlējos zināt. Es vienkārši ar lielu saviļņojumu un patiku raudzījos uz jaunu un vēl joprojām skaistu sievieti, kura man tūlīt spieda atcerēties gan savu jaunību, gan kam, gan kādu nepiepildījušos sapni… Kādreizējais naids un vilšanās sajūta bija pazuduši. Tai brīdī es jautu vienīgi smeldzīgu atkalredzēšanās prieku.

-     Ieviņ… - cs nedaudz drebošā balsī ierunājos. - Kā tu mani atradi?

-     Man jau to pirms kāda laika pateica Viesturs. Toreiz es vēl ļoti nobrīnījos, cik tas savādi un varbūt pat mistiski ir sanācis, ka tu esi atgriezies mūsu vecajā dzīvoklī. Kāpēc tu nāci tieši uz šejieni?

-     Iespējams, ka tā tikai sagadīšanās. Nejauši saliku Žani, savu kādreizējo karabiedm, un viņš pateica, ka es varot dabūt šofera vietu Iļģuciemā stikla fabrikā. To arī dabūju, un tad tepat kaut kur tuvumā vajadzēja pameklēt arī dzīvokli. Nez kāpēc pirmā, kur gāju taujāt, bija tieši šī māja. Pēc mums te esot dzīvojusi kāda bezbērnu vāciešu ģimene, bet 1939. gadā tā repatriējusies uz Vāciju, un dzīvoklis stāvēja tukšs.

-       Savādi, vai ne? - Ieva vārgi pasmaidīja. - Atkal atgriezties turpat, kur kādreiz…

Ieva aprāvās un domīga raudzījās apkārt.

-    Visas mēbeles ir jaunas…

-      Šīs mēbeles nav manas. Kopš Latvijā atjaunojās padomju vara, es neko jaunu neesmu spējis nopirkt. Te viss ir palicis tā, kā bija tiem vāciešiem.

-     Kā tu esi šo laiku pavadījis, Jāni? - Ieva painteresējās. - Tu biji precējies?

-    Nē. Es ar Malvīni dzīvoju tāpat.

-    Man, protams, nav nekādu tiesību to prasīt, un tomēr… Tu to sievieti mīlēji?

Es mazliet padomāju.

-       Es viņu nemīlēju, - atbildēju. - Malvīne bija labs cilvēks, tiesa, nedaudz valdonīga un kaprīza, taču neko vairāk par viņu sliktu nevaru pateikt. Mums faktiski bija tīri lietišķas attiecības, kuras radīja attiecīgā brīža dzīves situācija. Es biju palicis viens un viņa tāpat. Man vajadzēja pajumti un darbu, viņai veikalā bija vajadzīgs strādnieks un mājās vīrietis. Kāda tur vēl mīlestība? Toreiz vienkārši vajadzēja dzīvot.

-    Viss sanāca tik muļķīgi…

-    Jā, Ieva, - es piekritu. - Visas nelaimes ir nesakarīgas.

-    Tu mūsu šķiršanos ļoti pārdzīvoji? - Ieva prasīja.

-     Nē, - cs lēni pakratīju galvu. - Manī ļoti gremza tava neuzticība. Gandrīz vai līdz. izmisumam noveda tava stulbā uzticēšanās Mārtiņam. It sevišķi vēl tādēļ, ka tu labi zināji, ka Mārtiņš bija solījies atriebties tieši šādā veidā - pavedot un pazemojot manu sievieti. Patiesībā viņam taču gribējās atspēlēties mums abiem, un žēl, ka tu to nesaprati uzreiz. Bet vēlāk man viss kļuva daudz skaidrāks. Tu taču droši vien nekad tā nespētu rīkoties, ja tev pret Mārtiņu nebūtu patiesu jūtu. Tās acīmredzot tev radās tāpat kā savulaik pret mani.

-    Mana vislielākā vaina bija, - Ieva zemu nolieca galvu,

-    ka es tev nenoticēju. Mārtiņš man tik pārliecinoši klāstīja par tavu līgavu Martu Vasarāju, ka cs biju pilnīgi pārliecināta, ka tu satiecies arī ar viņu un agrāk vai vēlāk mani atstāsi.

-    Es tevi, Ieva, nekad nebūtu pametis.

-    Tagad cs par to esmu pārliecināta.

-    Tādai tev vajadzēja būt arī toreiz,. Es vēl tagad nebeidzu brīnīties, kā tu varēji noticēt Mārtiņam, nevis man.

-    Tu jau pirmīt pats uz to atbildēji. Es vienlaicīgi mīlēju gan tevi, gan Mārtiņu.

-     Tā tas nemēdz notikt, - es lēnām papurināju galvu.

-    Tai mirklī, kad tu pieņēmi lēmumu mani atstāt un aiziet pie Mārtiņa, es tev vairs neeksistēju. Ja tu cilvēku mīli, to nekad neatstāsi. Nekādos apstākļos. Nodevība ir iespējama vienīgi tad, kad mīlestības vietā tev pret šo cilvēku ir jau pavisam citas jūtas. Pa lielākai daļai tā ir vai nu pilnīga

vienaldzība, vai ari naids. Turklāt šim naidam ir jābūt tik spēcīgam, lai tas varētu izraisīt vēlēšanos atriebties. Taču atceroties manu attieksmi pret tevi… Nesaprotu. Katrā ziņā domāju, ka nekādam naidam iemesla nebija. Vai tad rādījos slikts pret tevi?

-             Es vienkārši izdarīju liktenīgu kļūdu, - Ieva smagi nopūtās. - Un par to tagad maksāju visu mūžu.

-    Tu joprojām esi Anmaņa sieva? - es painteresējos.

-            Jā, - Ieva atbildēja, - lai gan tīri formāli. Man ar viņu nekādas tuvākas attiecības nav jau apmēram piecpadsmit gadu.

-    Kāpēc?

-    Es viņu nekad neesmu mīlējusi.

-    Vai tādā gadījumā vispār vajadzēja?…

-           Vajadzēja, Jāni. Kā es būtu izdzīvojusi ar mazu bērnu pie rokas?

-    Kā tu izvilki līdz tam ar mazu bērnu pie krūts?

-    Toreiz man palīdzēja cerība. Un šī cerība biji tu.

-    Ļoti skaisti, - es teicu.

-             Pēc laulībām Anmanis man tūlīt norakstīja "Lcjrožu" mājas, zemi, visu saimniecību un adoptēja Viesturu. Ja gribi dzirdēt atklātu valodu, cs to izdarīju tikai kaila aprēķina dēļ. Tu pirmīt teici - vajadzēja vienkārši dzīvot. Arī es gribēju to pašu.

-    Es tevi labi saprotu.

-           Tu mani nedrīksti nosodīt par Anmani, bet par pārējo… Jā. Tu mani stipri ienīdi?

-    Nemaz, - es sacīju. - Man vienkārši sāpēja.

-            Ko tagad dara Marta Vasarāja? - Ieva uzprasīja. - Faktiski arī viņa stiprā mērā ir vainīga mūsu nelaimē.

Es pasmaidīju.

-             Nē, Ieva. Viņa nu nekādā ziņā! Vienīgi mēs paši. Tas mums godīgi jāatzīst. Bet Marta dzīvo labi. Man šķiet, nu jau trešo vai ceturto reizi ir apprecējusies. Šoreiz ar kādu Krievijas latvieti, lielu priekšnieku.

-              Tu ar Mārtiņu satiecies? - Ieva diezgan negaidīti pajautāja.

-    Vienīgo un pēdējo reizi mūsu mātes bērēs.

-    Vai tev toreiz, neradās vēlēšanās viņam atriebt mani?

-     Nē, - es atbildēju. - Ja Mārtiņš tevi būtu paņēmis ar varu, ja viņš tevi būtu aizvedis ar spēku un pret tavas pašas gribu… Tad jā. Tad protams. Bet tu pie viņa aizgāji pati. Par ko man viņam vajadzētu atspēlēties?

Ieva ilgi klusēja. Es redzēju, ka viņai ir ļoti smagi, un man viņas kārtējo reizi kļuva ļoti žēl. Es paliecos uz priekšu, abas rokas uzliku uz Ievas ceļgaliem un ieskatījos viņas acīs. Tās atkal bija pilnas ar asarām.

-    Kas, Ieviņ, noticis? - es prasīju. - Tu taču šurp nebrauci tikai tāpēc, lai mēs te parunājos par sen izbijušām lietām?

-     Tu uzskati, viss patiešām jau izbijis? - Ievas balsī ieskanējās kaut kas līdzīgs cerībām.

Es šad tad, protams, visu bijušo biju pārdomājis, analizējis un nožēlojis, taču nekad tā pa īstam nebiju iztēlojies, ka mēs abi atkal kādreiz visu varētu sākt no jauna. Taču tobrīd, kad es turēju plaukstas uz Ievas ceļgaliem un pēc tik ilga laika atkal spēcīgi sajutu viņas ķermeņa siltumu, man nešķita, ka tas būtu pilnīgi neiespējami.

-    Ko tu ar to domā? - cs jautāju.

-    Es to droši vien nemācēšu izstāstīt, - Ieva sacīja, rokassomiņā sameklēja kabatlakatiņu un ilgi slaucīja acis. - Tu, Jāni, mani padarīji par sievieti, un es tevi ļoti mīlēju, pat ļoti. Taču virs manām jūtām un prāta pārvilkās melns mākonis, un viss pazuda. Es sev un Viesturam gribēju iegūt daudz drošāku vietu dzīvošanai un tobrīd izvēlējos cilvēku, kas man šo iespēju solīja. Pēc tam… Lai tas paliek! Kad apprecējos ar Anmani un 110 mazās kalpones istabiņas pārvācos uz viņa plašajām saimnieka telpām un man vajadzēja kopā ar viņu gulēt kopā lielajā gultā… Man šķiet, es katru nakti domāju tikai par tevi. Vismaz pirmajā laikā noteikti. Dažreiz iecerēju braukt uz. Rīgu, mesties tavā priekšā uz ceļiem un mēģināt izlūgties piedošanu. Bet palika bažas, ka tu ar mani nemaz nerunāsi. Un bija bail vispār tev rādīties acīs. Dažkārt uznāca vēlēšanās aiziet līdz Ventai… Tādās reizēs mani vienmēr izglāba Viesturs. Vajadzēja tikai iedomāties, kā viņš bez manis dzīvos… Bet tevi, Jāni, es nekad neaizmiršu. Bieži apstājos netālu no mājas ceļa galā un cerībā raudzījos uz priekšu, ka pēkšņi tur parādīsies tu. Tu visu būsi aizmirsis un piedevis un vēlreiz nāksi, lai pie manis paliktu vai ari atkal aizvestu uz savu Rīgu. Tie bija skaisti sapņi, Jāņi, bet tikai sapņi. Mana reālā dzīve bija diezgan smaga un nepatīkama. Bet tagad ir pavisam slikti. Tāpēc cs arī esmu šeit.

-    Kas tad īsti ir noticis? - es vēlreiz atkārtoju jautājumu.

-    Četrpadsmitajā jūnijā rītā uz "Lejrozēm" atbrauca krievu zaldāti, vietējās varas pārstāvji, rupji arestēja Anmani. Viņš kopā ar daudziem citiem esot aizsūtīts uz. Sibīriju.

-    Kāpēc viņi nepaņēma arī tevi? - es pavaicāju.

-      No sākuma es arī par to brīnījos, bet tagad, šķiet, saprotu. Tu zini, ka jau pagājušajā gadā kopā ar krievu armiju Latvijā atgriezās arī mans brālis Gunārs?

Tas man nāca kā pārsteigums. Biju pārliecināts, ka viņš agrāk vai vēlāk būs ņēmis nelabu galu.

-    Viņš vēl joprojām ir armijā?

-     Tā izskatījās. Bija formas tērpā un teica, ka ņemoties pa Iekšlietu tautas komisariātu, tas ir, čeku, un tur esot liels priekšnieks. Varbūt tāpēc? Varbūt Gunārs mani pasaudzēja?

-    Ļoti iespējams, - es atbildēju, - lai gan tai kantorī neko daudz uz radiniekiem neskatās. Kas ir tautas ienaidnieks, tas arī ir ienaidnieks, vienalga, māte, tēvs, māsa vai dēls.

-    To es laikam nekad nespēšu saprast, - Ieva sacīja. - Kā es, vecais Anmanis vai mūsu Viesturs viņiem varētu būt ienaidnieki?

-    Vai tad ari Viesturs?… - es tūlīt uztraucies prasīju. - Viņš arī ir aizsūtīts uz Sibīriju?

-     Četrpadsmitajā jūnija rītā Viestura nebija mājā. Viņam blakus pagastā ir kāda meitene, Silvija Frīdenberga, un viņš uzturējās tur. Viesturs atnāca nedaudz vēlāk un tūlīt gandrīz sakāvās ar vietējiem čekistu palīgiem brāļiem Kraukļiem, kuri ļoti rupji izturējās pret Anmani. Bet izsūtāmo sarakstā viņa, tāpat kā manis, tomēr nebija.

-    Savādi.

-      Bet nupat es uzzināju… - Ievai ietrīcējās balss. - Es tagad pilnīgi nezinu, ko lai daru. Mani vakar izsauca uz apriņķa čeku un pateica, ka Viesturs ir arestēts uu pašlaik atrodoties Rīgā. Acīmredzot, galvenajā mājā.

-     Ko viņš tādu ir izdarījis? - es ātri uzprasīju.

-     Nav ne miņas, - Ieva atbildēja un atkal pie acīm lika kabatlakatiņu. - Apriņķī viņi man neko neteica, tikai pratināja, ar kādiem cilvēkiem Viesturs pēdējā laikā ir saticies. Bet es nevienu neesmu redzējusi, ar ko viņš būtu sagājies vai runājis. Jāni… Es saprotu, ka, apprecoties ar Anmani un viņam ļaujot Viesturu adoptēt, es varbūt esmu izdarījusi savas dzīves liktenīgāko kļūdu, jo tādā veidā gan juridiski, gan praktiski es tev atņēmu dēlu. Jūs esat atsvešinājušies, bet viņš tomēr ir tavs dēls, Jāni! Viesturs ir mūsu abu bērns, un mums tagad vajadzētu vismaz pamēģināt kaut kādā veidā palīdzēt.

-   Šaubos, vai tas ir iespējams, - es dobjā balsī pateicu. - Kas reiz nokļuvis čekas nagos…

-     Mans brālis Gunārs Zemītis… Viņš taču tur esot liels priekšnieks! Viņš ir tavs kādreizējais karabiedrs, jūs abi bijāt strēlnieki un, kā tu toreiz, man stāstīji, Eipatorijā, kad Gunārs tika arestēts, tu viņu esot izpestījis no lielām nepatikšanām. Iespējams, pat no nāves soda. Ja mēs abi tagad pie viņa aizietu un?… Tu domā, viņš mūsu Viesturu neatbrīvotu?

-    Stipri šaubos, - es domīgs svārstījos. - Taču pamēģināt, protams, var.

-    Pacentīsimies, Jāni, - Ieva lūdzoši teica. - Tā man nez par kādiem lieliem grēkiem ir jāzaudē visi mani mvie cilvēki - tēvs, māte, tu, tad dažu dienu laikā vēl vīrs un dēls.

Ieva šņukstēja. Es neko neteicu un viņu nemierināju. Es viņai ļāvu mierīgi izraudāties, tad aizgāju uz virtuvi, uzvārīju kafiju un uzcienāju viņu ar vieglām pusdienām.

Es sēdēju iepretim Ievai, klusēdams vēros kādreiz tik mīļotajā sejā un rūgti domāju, par kādiem nāves grēkiem ari man viss šai dzīvē ir bijis jāzaudē - gan šī mīļotā sieviete, gan Viesturs, gan Malvīne, gan darbs, gan brālis, gan īstā dzīves jēga un tagad vēlreiz, gandrīz pilnīgi droši, otrreiz Viesturs jāzaudē tīri fiziski.

Bet vēlu vakarā, kad Ievai uzklāju gultu un, pagaidījis, kamēr viņa apguļas, apsēdos blakus uz pašas maliņas, glāstīju viņas zeltainos matus un daiļo seju, lēni atvilcis segu, es tvēru arī viņas kailās krūtis un skūpstīju lūpas, un ļoti satraukts domāju, ka Dievs droši vien nupat par mani ir apžēlojies un es beidzot atgūstu to, ko man kādreiz tik nepelnīti un netaisnīgi atņēma.

Jo, kamēr mēs vēl neesam zaudējuši savas dzīvības, mums visiem bez izņēmuma tomēr paliek kaut kādas cerības atgūt ne tikai visu mums kādreiz laupīto, bet iegūt vēl kaut ko tādu, par ko mēs pat nebijām sapņojuši. Dzīve - tā taču ir ļoti aizraujoša un skaista, lai gan bieži arī traģiska cilvēku likteņu loterija.

45. nodala

i

1941. gada 20. jūnija rīts iekrita piektdienā. Tā bija priekšpēdējā diena pirms vēl vienas lielas mūsu tautas traģēdijas - tiešas karadarbības sākuma Latvijas teritorijā.

Cilvēki savās priekšnojautās bija ārkārtīgi satraukti. Par latviešu inteliģences, turīgāko lauku saimnieku un citu ļaužu grupu arestiem un izsūtīšanu uz Sibīriju četrpadsmitajā jūnijā neviens laikraksts vai radio, protams, neziņoja, taču, šķiet, nebija neviena, kam notikušais būtu pagājis secen. To zināju ari es, un pirmais, kas nāca manās ausīs jau tās pašas dienas pēcpusdienā, bija vēsts par drausmīgu traģēdiju, kas bija notikusi ar mana labākā drauga Žaņa Krastiņa ģimeni.

Viņu čekisti arestēt atbrauca jau ļoti agri no rīta. Visa ģimene vēl gulēja - viņa sieva Vilma un trīs skolas vecuma bērni. Tie divi vīri, kuri ienāca Žaņa mājā (trešais ar šotēri palika ārpusē), tūlīt smagi pārliecinājās par bijušā latviešu strēbiieka ārkārtējo veiklību, drosmi un spēku.

Žanis, tūlīt sapratis, kas par lietu, negaidīju, ka viņu kā rāmu jēriņu nu ņems ciet un nokaušanai vedīs kaut kur uz Galējiem Ziemeļiem vai Sibīriju, bet ar dažiem austrumu cīņas paņēmieniem abus pašpārliecinātos arestētājus nosita gar zemi un, būdams pilnīgi pārliecināts, ka šis viņa aizturēšanas mēģinājums attiecas tikai uz viņu, izskrēja cauri visām istabām, pa mājas gala logu i/lēca dārzā un aizbēga. Žanis nespēja pat iedomāties, ka čekisti bija nākuši arī pēc sievas un bērniem. Un tad notika kaut kas tik šausmīgs, kas Žani Krastiņu uz ilgiem gadiem padarīja gandrīz vai par zvēru, viņa dvēselē un apziņā ietriecot drausmīgu naidu pret komunistiem un padomju varu.

Jā, pēc dažām minūtēm abi cietušie čekisti atžilba, mājās ienāca arī trešais. Savā starpā kaut ko pārmijuši, viņi ātri izvilka pistoles, un, lai kā Vilma kliedza un metās aizsargāt savus bērnus, nekas nelīdzēja. Atriebdamies par neveiksmīgo Žaņa Krastiņa arestu un uzbrukumu, viņi nošāva gan Vilmu, gan visus trīs mazgadīgos bērnus…

Arī es pret šiern nezvēriem sajutu naidu.

Manu brāli Mārtiņu arestēt čekisti uzradās jau daudz agrāk - nākamajā dienā pēc oficiālās padomju varas pasludināšanas 1940. gada 21. jūlijā. Taču, loģiski izsecinājis, kas viņu šādā gadījumā sagaida, jau nedēļu iepriekš viņš bija aizbraucis no Rīgas un slēpās pie sievas Rasmas radiniekiem kaut kur starp Saldu un Skrundu.

Bet pašu Rasmu, šo uzkrītoši smalko augstākās sabiedrības dāmu, kopā ar bērniem Zigmundu un Zigrīdu 14. jūnijā iesēdināja lopu vagonā un aizveda uz Sibīriju…

…Es lēnām pagriezos uz sāniem, viegli ar lūpām pieskāros Ievas pierei, un viņa beidzot atvēra acis.

-    Labrīt! - es klusi pateicu.

Ieva pasmaidīja un vairākas reizes ar savu karsto plaukstu pārbrauca pāri manai sejai, matiem un kaklam.

-      Labrīt, mīļais! - viņa tikpat klusi atbildēja. - Nupat pārliecinos, ka tas patiešām nav sapnis.

-    Tu par to šaubījies?

-    Jā. Tas, kas ar mums vakar vakarā un ari pa nakti notika un kas ir patreiz… Vai tas neizskatās pēc skaista sapņa?

-    Tas arī ir sapnis, - es atbildēju, - taču dzīve mums, par lielu brīnumu, to ir pārvērtusi īstenībā.

-    Brīnišķīgi, vai ne?

-    Labāk vairs nemēdz būt.

-    Tev patiešām bija labi ar mani?

-    Jā, Ieva. Es jau krietnu laiku neko tik tīkamu nebiju piedzīvojis.

-    Un tev patīk, ka es tev guļu blakus?

-    Tas ir labākais, ko mēs spējam izdomāt.

-    Vai es neesmu jau veca?

-     Sievietei trīsdesmit astoņi gadi ir pats atzīstamākais vecums. Visīstākais brieduma laiks. Turklāt tu vēl izskaties vismaz par gadiem desmit jaunāka. Palikusi tieši tāda, kāda biji agrāk.

-    Paldies, Jāni, - Ieva sacīja. - Pēdējo reizi man Anmanis pieskārās pirms savas mūžības, un arī tad man tas bija nepatīkami.

-    Vai visus šos gadus tev neviena cita vīrieša nav bijis?

-    Nē, Jāni, - es saku baltu patiesību. Bet man gribējās.. Nemaz neslēpšu. Dažreiz dzima ārprātīga vēlme pēc vīrieša, bet… neviena cita jau tuvumā nebija. Turklāt, ja arī būtu bijis… Es jau tiku izmēģinājusi ar Anmani, kā tas ir, kad lo dara bez mīlestības. Ne vienmēr tas, protams, ir pretīgi, bet arī nekāda lielā prieka tur nav, tāpēc izvēlējos labāk par lo vispār nedomāt. Bet visu atraidīt bija grūti. Un, kad es nemaz vairs nevarēju, es domāju par tevi.

-   Man ir ļoti patīkami to dzirdēt, Ieva, bet… Par Mārtiņu tu nekad nedomāji?

-      Nē, Jāni. Viņš manī neizraisīja nekādas sievišķīgas atmiņas. Bija tāda sajūta, it kā viņa man vispār nebūtu bijis. Tāpat kā Anmaņa. Visu laiku man pastāvēji vienīgi tu.

-    Tas ir ļoti savādi, - es teicu. - Apmēram tāpat viss ir noticis ar mani.

-    Pats Dievs bija nolēmis, lai mēs mūžīgi esam kopā, bet mēs… Ak, svētā Marija, kāda gan es biju muļķe!

-   Ja es tev neko nepārmetu, tad tu neko nepārmet arī pati sev, - es teicu. - Nekādi muļķi mēs toreiz nebijām, mūs vienkārši tolaik vadīja citas jūtas, citas emocijas un pavisam citi prāta spriedumi. Bija ari citi dzīves apstākļi un no tiem izrietošas vēlmes. Tu cerēji uz daudz drošāku dzīvi 1111 beigu beigās to sasniedzi. Bet iegūstot mēs vienmēr kaut ko arī zaudējam. Tu zaudēji mani, bet es… Es pagaidām vēl neesmu neko atguvis. Tātad var uzskatīt, ka arī zaudējis neko neesmu. Tu kaut kur biji aizgājusi, nedaudz aizkavējusies, bet tagad esi atgriezusies.

-    Jāni, Jāni, - Ieva saviļņota sacīja un savu galvu uzlika uz manām krūtīm. - Tu patiešām man piedodi, nenosodi un neko neņem ļaunā?

-     Neko, - es atbildēju. - Šobrīd visa dzīve ir drausmīgi nežēlīga un cilvēki tik ļauni, ka mēs abi vienkārši izskatāmies pēc eņģeļiem.

-       Patiešām, - Ieva piekrita. - Ja mēs pēkšņi spētu aizmirst, kas notiek mūsu valstiņā un pasaulē, tad visā nopietnībā varētu uzskatīt, ka pašlaik arodamies paradīzē.

-     Mēs arī esam paradīzē, - es teicu. - Vienīgi, izejot uz. ielas, mēs no jauna esam ierauti ellē.

Ellē gan es nokļuvu mazliet vēlāk. Lai gan Viesturs kā cilvēks man rādījās stipri pasvešs un cs viņu gandrīz nekad nebiju spējis ar sirdi un dvēseli tieši uztvert kā savu dēlu, ne mirkli nesvārstījos par to, ka jāpalīdz Ievai viņa glābšanā. Cerības it kā bija. Nenoliedzami, tās bija ļoti naivu cilvēku cerības. Un tomēr. Cialu galā Gunārs Zemītis čekas galvenajā pārvaldē esot liels priekšnieks. Bet Ieva ir viņa māsa, Viesturs - māsas dēls. Vai tiešām brālis māsai nepalīdzētu? Turklāt viņš varētu arī atcerēties, kā es Eipatorijā viņu izglābu no kara tribunāla un droša nāvessoda. Varbūt viņš tagad gribēs un varēs atmaksāt ar to pašu, no čekas aresta un nāves izpestījot Viesturu?

Diezgan šaurajā caurlaižu telpā uzzinājām, ka čekas galvenajā pārvaldē vai, oficiāli, LPSR Iekšlietu tautas komisariātā, par operatīvās daļas priekšnieka vietnieku patiešām strādā drošības dienesta majors Gunārs Zemītis. Kad Ieva ar viņu sazvanījās un palūdza mūs abus pieņemt, viņš pirmajā brīdī jutās stipri pārsteigts, tad tomēr apsolījās īsu brītiņu ar mums aprunāties.

Pēc apmēram divdesmit minūtēm caurlaižu birojā atskanēja zvans, parādījās kāds seržants, un viņš mūs ar liftu uzveda piektajā stāvā.

Izejot gaitenī, ievēroju, ka ēkas iekšējo kāpņu šahta visā tās augstumā aizsegta ar biezu drāšu tīklu. Acīmredzot tas darīts tāpēc, lai uz pratināšanas vai no tās vestie cilvēki nespētu izdarīt pašnāvību, metoties lejup pāri kāpņu margām. Gaiteņa sākumā un galā stāvēja bruņots postenis.

Ser/.ants mūs ieveda 511. kabinetā, kur atradās divi lieli rakstāmgaldi. Pie viena no tiem sēdēja Gunārs Zemītis. Es viņu pazinu uzreiz, lai gan viņš tagad bija kļuvis krietni vecāks un druknāks. Gunārs bija četrdesmit gadu vecs, ar asām, enerģiskām roku un ķermeņa kustībām, skaļu balsi un ļoti aukstu, nepatīkamu acu skatienu.

Viņš ātri piecēlās un nāca mums pretim. Vispirms sasveicinājās ar Ievu, tad pasniedza roku arī man.

-     Nu sveiks, Jāni Krišlauk! - viņš sacīja. - Priecājos tevi atkal redzēt, turklāt vēl dzīvu un veselu. Neko daudz neesi izmainījies. Acīmredzot tev tā buržuju maize ir bijusi pietiekami salda!

-     Es ēdu strādnieka maizi, - atbildēju, - un tā nemaz nerādījās tik salda, kā tu iedomājies.

-     Par to parunāsim vēlāk, - Gunārs mani pārtrauca un pagriezās pret Ievu. - Kas ir ar to tavu puiku? Ko viņš ir pastrādājis?

-     Es nezinu! - Ieva iešņukstējās. - Man Saldū teica, ka viņš esot arestēts un pašreiz atrodoties te, Rīgā, pie jums.

-     Pie mums viņa nav, - Gunārs sacīja un atkal apsēdās aiz sava rakstāmgalda. - Tikko tu no lejas pateici, kādā nolūkā esi ieradusies, es liku pārbaudīt aizturēto cilvēku sarakstus, bet tāda Viestura Anmaņa mūsu Rīgas listēs nav! Tātad viņš tomēr vai nu atrodas Saldū, vai aresta laikā ir nošauts, vai arī… nav noticis ne viens, ne otrs!

-    Kā tā? - Ieva izbrīnījās.

-    Iespējams, viņi Saldū vai apriņķa pilsētā Kuldīgā ir kaut ko saputrojuši, - Gunārs paskaidroja. - Darbs visur ir līdz kaklam, ienaidnieki čum un mudž, visapkārt notiek diversijas, sabotāžas akti un bruņota pretošanās! Spēj tikai ķert un sodīt! Vai Viesturs sastāvēja aizsargu organizācijā?

-    Nē.

-    Kā viņš bija noskaņots pret padomju varu?

-    Katrā ziņā ne naidīgi.

-    Tas ir labi, - Gunārs teica un paskatījās pulkstenī. - Lai gan tagad visi prot veikli maskēties. Ja Viesturs nekādas lielās ziepes nav savārījis, gan jau drīz atradīsies. Varbūt dzīvo pie brūtes?

-     Tur viņa nav, - Ieva pateica, - turklāt Saldū daži jūsu cilvēki apgalvoja… Vai tiešām tā varētu būt, ka Viesturs ir jau… nošauts? Gunār! Lūdzu, atbildi! Ja esi mans brālis, lūdzu, pacenties noskaidrot patiesību!

-     Es papūlēšos, - Gunārs nopietni apsolīja, pacēla telefona klausuli un zvanīja uz Saldu. No turienes viņam ziņoja, ka patiešām ir notikusi kļūda. Viesturs it kā esot bijis arestēto sarakstā, taču ne mājās, ne arī citās viņa iespējamās uzturēšanās vietās tomēr neesot atrasts. Kur viņu tagad varētu meklēt, neviens nezināja.

-       Labi, - Gunārs noteica, nolika klausuli un bargi paskatījās uz Ievu. - Tūlīt brauc mājās un, līdzko tur parādās Viesturs, saki, lai viņš pats nekavējoties piesakās drošības orgānos. Tā būs labāk gan viņam, gan tev. Bet tagad pazūdi un nemēģini vairs otrreiz braukt pie manis uz Rīgu, citādi var gadīties, ka tu no šejienes vispār vari neiziet!

Ieva apmulsusi un nobijusies skatījās te uz savu brāli, te uz mani. Gunārs pa to laiku parakstīja caurlaidi un parādīja Ievai uz durvīm.

-       Būtu labi, ja tu vistuvākajā laikā "Lcjrozes" varētu pārdot un no turienes pazust. Tu esi izsūtīta budža sieva, ari pati visīstākā budzene, tāpēc tevis dēļ man var iznākt nepatikšanas. Tā ka padomā!

Es jau gribēju iet Ievai līdzi, kad mani pēkšņi apturēja ass Gunāra uzsauciens:

-     Krišlauk, nesteidzies! Tu vēl paliec! Tik viegli tās lietas te nekārlojas!

Es iekšēji nodrebēju un skumji pasmaidīju. Tad pieliecos tuvāk pie Ievas un klusi iečukstēju viņai ausī:

-     Lai kas ar mani arī notiktu, cs tevi tik un tā kādreiz uzmeklēšu. Tici un gaidi!

Ieva sāka raudāt, un Gunārs viņu asi izgrūda no kabineta. Pēc tam piegāja pie rakstāmgalda un nospieda zvana pogu. Gandrīz tai pašā mirklī durvīs parādījās dūšīga izskata seržants.

-      Noved šito kungu lejā un ievieto S sektorā, - viņš seržantam krievu valodā pateica. - Lai tur mierīgi pasēž un pārdomā savu dzīvi!

Gaitenī mums nez no kurienes pievienojās vēl viens formā tērpts cilvēks, un viņi mani nesteidzoties noveda dziļi pagrabā. Tad vēlreiz pagriezāmies pa labi, un tur valdīja krietna puskrēsla, tā ka es nespēju saskatīt ne kameras numurus, ne to izvietojumus.

Kad mēs apstājāmies, viens no pavadītājiem atslēdza kādas kameras durvis un pavēlēja man tur ieiet. Es netiku ne izkratīts, ne man ko atņēma. Tas šķita ļoti neparasti, un es uzreiz nodomāju, ka tās ir beigas. Tomēr, pieradis pie agrāk Latvijā pastāvošās tiesiskās kārtības, es viņiem uzprasīju:

-       Kāds pašlaik ir mans juridiskais statuss? Vai esmu arestēts, aizturēts vai arī?…

-      Turi muti! - viens no pavadoņiem asi uzsauca un spēcīgi iegrūda kamerā. Pēc tam durvis tika aizslēgtas, un viņi aizgāja.

Pēc neilga laika acis aprada ar blāvo gaismu un es redzēju, ka atrodos ļoti šaurā vienvietīgā telpā, kur stāvēja kaila dzelzs gulta bez matrača, spilvena un segas, pie grīdas piestiprināts neliels metāla galdiņš, tāds pats neizkustināms dzelzs krēsls, bet vienā no kameras stūriem uz mani glūnēja smirdošs atejas caurums.

Visu to rūpīgi apskatījis un vēl atcerēdamies Gunāra rīkojumu mani ievietot cietuma blokā, kas tiek apzīmēts ar burtu S, tātad "Smertj" ("Nāve"), es tūlīt nospriedu, ka esmu iegrūsts nāvinieku kamerā. Nekādas šausmas tas mani neizraisīja, taču kļuva sāpīgi skumji. Pēc tik ilga laika atkal biju saticis Ievu, ar jaunu spēku uzbangojušas vecās, gandrīz jau piemirstās jūtas, un šķita, dzīve man atkal kļuvusi labvēlīga. Es beidzot varēju izbaudīt to, ko gribēju izjust un piedzīvot jau pirms divdesmit gadiem. Taču liktenis man vēlreiz nez kāpēc aizlika priekšā kāju, un es kārtējo reizi paklupu.

Vai piecelšos?

Apsēdos uz neapklātās gultas, ar muguru atspiedos pret vēso cietuma sienu, aizvēru acis un centos ne par ko nedomāt. Tas, protams, neizdevās. Atlaidos guļus, un mani arvien spēcīgāk sāka pārņemt gan skumjas, gan naids. Sajūta, ka tu pēkšņi kā cilvēks vari kļūt absolūta nulle, ka tu neesi nekas, ka ar tevi vara un tās pārstāvji var izrīkoties, kā viņiem tīk, ka vairs nepastāv nekādi likumi, ne pierastā tiesiskā kārtība, ka tevi jebkurā brīdī var iznīcināt vienkārši tāpēc, ka esi kaut ko pateicis, vai ari tāpēc, ka esi klusējis, ir drausmīgi un psiholoģiski ārkārtīgi nomācoša. Lai sajustu savu niecību, nebija vairs jāieskatās Visuma dzīlēs, atlika tikai pavērties tepat šaurās kameras sienās, ieelpot tās netīri smirdošo gaisu un atcerēties pēdējā gada notikumus, lai uzreiz vairs nepaliktu vietas nekādām ilūzijām. Tu neesi pat smilšu graudiņš lielā tuksnesī, tu esi nokļuvis svešu ļaužu varā un viņu priekšā no normāla cilvēka ar saviem pienākumiem un tiesībām negaidīti pārvērties tikpat kā neredzamā mikrobā.

No griestiem lēni nopilēja dažas siltas ūdens lāses.

Šeit varēja raudāt pat sienas.

Kaut kur tālumā kāds cilvēks ļoti gari kliedza.

Varēja dzirdēt kādu dobji aizskrejam pa gaiteni.

Zem gultas skrāpējās žurka.

Ļoti gribējās dzert.

Atkal aizvēru acis un tūlīt ieraudzīju jūru un tās krastā stāvam Ievu. Viņa bija ģērbusies viscaur baltā, vienīgi ap galvu bija apsiets melns lakatiņš. Tas izskatījās skaisti un baismi.

Tad pēkšņi nez no kurienes sāka plūst klusa mūzika, kaut kas līdzīgs maršam. Es pārsteigts klausījos, un tas man šķita tik neparasti, ka vēl vairāk satraucies nodomāju - droši vien pamazām jūku prātā. Bet mūzika turpināja skanēt, te kļūdama klusāka, te skaļāka, un pamazām man vērās ciet plaksti. Kad aizmigu, neko vairs neredzēju un nedzirdēju.

46. nodala

»

Nekas par to vēl neliecināja, to nevarēja ari nomanīt, taču es nojautu, ka ir jau atnācis agrs rīts.

Visapkārt joprojām valdīja dziļš klusums. Vai kamera, kur es biju ievietots, atradās pazemes visdziļākajā vietā, varbūt vistālākajā cietuma nostūri? Es to varēju tikai minēt, lai gan īpašas nozīmes tam, protams, nebija. Es atrados cietumā, biju zaudējis brīvību un, iespējams, drīz zaudēšu ari dzīvību.

Mēģināju saglabāt aukstasuiību, tomēr tas man izdevās tikai ar lielām pūlēm. Visu laiku jutu iekšēju nemieru un galvā maisījās visdažādākās domas un pieņēmumi. Kāpēc Gunārs mani lika šeit ieslodzīt? Kādi varētu būt viņa nodomi? It sevišķi pēc tam, kad viņš redzēja, ka es atkal esmu kopā ar viņa māsu. Bet varbūt tieši tāpēc? Tajā laikā un vēl ilgi pēc kara cilvēku arestēšanas un notiesāšanas (ja tāda vispār notika) politiskā motivācija pietiekami daudzos gadījumos bija tikai ļoti izdevīgs aizsegs, lai personiski izrēķinātos…

Pēc neilga laika cietuma gaitenī izdzirdēju smagu soļu dunoņu. Tad saklausīju dažas balsis, vēl kaut kādus trokšņus, līdz, beidzot soļi apstājās iepretim manai kamerai. Slēdzenē ar skaļu blīkšķi pagriezās atslēga, durvis atvērās, un kamerā ienāca Gunārs Zemītis. Viņš izskatījās pagalam noguris, šķiet, arī nedaudz iedzēris. Acīmredzot visu nakti noņēmušies. Viņš gaiteņa uzraugam pavēlēja aiziet.

-      Atstāj mūs divatā, - Gunārs sacīja un asi pamāja ar roku.

-       Bet instmkcija?… - uzraugs klusi iebilda un neveikli skatījās uz augstākstāvošo virsnieku.

Gunārs brīdi padomāja.

-    Labi, - viņš piekrita, - paliec tepat aiz durvīm.

Uzraugs pagāja dažus soļus sāņus, bet Gunārs ienāca

kamerā, no galvas noņēma cepuri, uzsvieda to uz. galda un uzmetās uz krēsla.

-    Kā jūties? - viņš tūbt painteresējās.

-       Pavisam nelāgi, - es atbildēju un apsēdos uz gultas malas.

-      Tev tā šeit arī jājūtas, - Gunārs sacīja. - Šeit visi jūtas draņķīgi. Gan arestētie, gan izmeklētāji.

-    Kāpēc tad tev tik nelabi?

-    Jau kuro nakti es praktiski neguļu. - Gunārs nožāvājās.

-    Vai tad ar dienu nepietiek?

-            Dienā ir cits darbs. Pratināšanas parasti notiek tikai naktīs.

-    Es arī tikšu pratināts? Tūlīt?

-           Jā, - Gunārs apstiprinoši pamāja ar galvu. - Tikai bez protokola, neoficiāli.

-    Tas man nāks par labu vai par sliktu?

-            Kas cilvēkam, kurš atrodas čekas pagrabā, var nākt par labu? - Gunārs pat nicīgi pasmīnēja. - Varbūt vienīgi tūlītēja vaļsirdīga atzīšanās, lai izmeklētājam uzreiz nebūtu jāpielieto pirmās pakāpes ietekmēšanas līdzekļi.

-           Par ko es tieku apsūdzēts? - pavaicāju un jutu, ka kakls ir galīgi izkaltis un man no uztraukuma b pat grūti nmāt.

-            Redzi, Jāni, - Gunārs gudri paskaidroja, - mums bieži pret aizturētām personām vispār nekādas apsūdzības, vismaz rakstiskas, nemaz nav jāizvirza. Pietiek ar to, ka es zinu - viņš b noskaņots pret proletariāta vani, viņš ir bijis kādas pretpadomju organizācijas loceklis, viņš b buržuāziskais nacionālists vai vienkārši, ekspluatējot citus cilvēkus, kļuvis bagāts. Un basta! Kāda vēl izmeklēšana un apsūdzība tur vajadzīga!

-    Kas notiek tālāk? - es mazliet dusmīgs uzprasīju.

-            Kā nu kuro reizi, - Gunārs atbildēja. - Izvedam tepat cietuma pagalmā vai… Vai arī izsūtām ārpus mazās Latvijas.

-           Jūsu darba metodēs no deviņpadsmitā gada nekas nav mainījies?

-             Principā nē. Mainījušies ir tikai represiju apjomi un ātrums.

-    Tu domā, ar to padomju vara kļūst stiprāka?

-            Par to es nešaubos. Katra valsts, katra vara un personīgi katrs cilvēks taču kļūst nesalīdzināmi stiprāks un drošāks, ja viņam ir pēc iespējas mazāk ienaidnieku. Tev tādi ir?

-    Nē.

-    Un draugi?

-    Un arī draugu man nav.

-    Kāpēc tad tā?

-           Tā ir sanācis. Vai vēl atceries manu kādreizējo adjutantu Pilsoņu kara laikā Žani Krastiņu?

-   Vai tādu gara auguma, sportiska tipa puisi ar platu rētu uz labā vaiga?

-    To pašu. Viņš bija mans pēdējais, vienīgais draugs, - es sāku stāstīt, - bet pbms nedēļas tava kantora cilvēki nez kāpēc nāca viņu arestēt un, nespēdami to izdarīt, aiz atriebības nošāva viņa sievu un trīs bērnus. Tā bija īsta latviešu strādnieka ģbnene, viņi nebija bagāti, neekspluatēja citus, nesastāvēja nekādās pretpadomju organizācijās un… Gunār, Gunār… Ko bija noziegušies Žaņa Krastiņa bērni? Ko noziedzies esmu cs, ka tu mani šeit turi? Arī vedīsi pagalmā nošaut vai sūtīsi uz Sibīriju?

Bailes bija pazudušas. Mani arvien nevaldāmāk sāka pārņemt dusmas un nicinājums. Bet šo naidu un niknumu spēji izraisīja ne tikai mans absolūti beztiesiskais un pazemojošais stāvoklis, bet vispirms jau reālā iespēja kādā valstī pastāvēt šādai vardarbības patvaļai.

Gunārs ilgi klusēja, tad pacēla galvu un mēģināja ieskatīties manās acīs, tikai šaubos, vai tas viņam izdevās. Viņa paša acis bija piesarkušas, uztūkušas un ļoti neskaidras.

-    Vai tu atceries, kas es biju agrāk? - Gunārs dobjā balsī prasīja. - Es - pēdējais no pēdējiem. Es biju beztiesisks kalps bagātā saimnieka Anmaņa mājā. Man nebija citas nākotnes, kā vien visu mūžu vest sūdus no Anmaņa lielās kūts! Bet tādu skrandaiņu un kalpu kā es bija miljoniem! Tu saproti, Krišlauk? Tas bija drausmīgs revolucionārs spēks! Neapvaldāms visu pazemoto un nežēlīgi ekspluatējamo cilvēku naida izvirdums samala lupatās visus saimniekus un muižniekus, visus fabrikantus, tirgoņus un baltgvardu armijas! Bet tu taču pats to zini! Pats viņus siti un mali! Es tev vēl šodien pateicos, ka mani, tik jaunu zeņķi, toreiz pieņēmi savos strēlniekos un ļāvi kārtīgi izkaroties. Visu savu naidu, ko izjutu pret tādiem kā Anmanis un citi bagātnieki, es izpaudu, viņus kaujot gan kaujas laukā, gan čekas cietumos. Jā, tas bija nežēlīgi, tā ir klaja vardarbība, es nemaz nenobedzu, bet kā vārdā tas viss notiek, kāda mērķa labad es šeit katru dienu ņemos ar visiem šiem uzpūtīgajiem aizsargiem, bijušajiem Latvijas valdības locekļiem, Saeimas deputātiem, buržuāziskajiem nacionālistiem, iedomīgajām augstāko aprindu kundzītēm, kuni rokas nekad nav pratušas nekādu nopietnu darbu, ar veikalniekiem, fabrikantiem, zemes un namu īpašniekiem? Tāpēc, Krišlauk, ka es un pārējie padomju cilvēki dižā Staļina vārdā veidojam šo pasauli daudz taisnīgāku un pareizāku! Tikai tāpēc! Bez jebkādiem politiskiem iznireļiem un privātīpašniekiem, jo ikviens bagātnieks ir visu pārējo cilvēku visniknākais ienaidnieks. Vai savā laikā to visu nevēlējies ari tu? Vai ne tāpēc karoji par padomju varu?

Es viņam gribēju pateikt, ka toreiz nekāda padomju vara mums īsti prātā nebija. Mēs visi, toreizējie latviešu strēlnieki, patiesībā cīnījāmies tikai pret "balto" armiju, pret Krievijas monarhijas un impērijas atjaunošanas draudiem, taču noklusēju. Nebija nekādas vajadzības ar viņu te strīdēties par politiskiem jautājumiem, ja jau iepriekš zināju, ka būšu zaudētājs. Gunāram vienmēr paliktu pēdējā vārda tiesības, jo viņš savas taisnības pierādīšanai jebkurā brīdī varēja piebetot savu vispārliecinošāko argumentu - nagana tipa revolveri - un man nekavējoties ribās ietriekt lodi.

-      Labi, ka tu to atcerējies, - es sacīju. - Es neesmu padomju varas ienaidnieks.

-     Es to zinu, - Gunārs pamāja ar galvu. - Tikai sieviete, ar kuru tu ilgus gadus esi dzīvojis kopā, bija trīs veikalu un viena piecstāvu nama īpašniece. Un tavs labākais draugs Žanis Krastiņš ir noorganizējis bruņotu nacionālistu bandu, kura gatavojas uzstāties pret pastāvošo valsts iekārtu. Un visbēdīgāk, Jāni, ir tas, ka tavs miesīgais brālis Mārtiņš Krišlauks Ulmaņa diktatūras laikā bija visniknākais komunistu apkarotājs, viņš bija asinskārs tiesnesis, kas visiem režīma pretiniekiem piesprieda visbargākos sodus! Tad pasaki, Jāni, ko man ar tevi tagad vajadzētu iesākt? Tūlīt nošaut vai ar nākamo ešelonu aiztriekt uz Sibīriju?

Cieši sakodu lūpas un dažus brīžus ļoti satraukts klusēju. Tad pavaicāju:

-     Bet tieši ko es esmu noziedzies? Tīri personiski. Kādi b mani grēki?

-     Ja labi padomā, tad tādus var atrast ari tev, - Gunārs pasmaidīja, un tas viņa apaļo un stipri sasārtušo seju tūlīt darīja it kā glumu un ļoti nepatīkamu. - Tu savā laikā pameti Sarkano armiju, tu negribēji ar to saistīt ne savu militāro kaijeru, ne dzīvi. Faktiski šo armiju nodevi un brīvās strādnieku un zemniekus valsts vietā izvēlējies dzīvi Latvijā un tās buržuāziskajā sabiedrībā!

-      Es biju strādnieks… - neveikli iebildu, taču Gunārs mani asi pārtrauca.

-    Tu biji nodevējs! - viņš sāka kliegt. - Un tāds ir arī tavs brālis Mārtiņš! Tu taču laikam pats zini, cik nekrietni viņš savā laikā ir piemānījis un izāzējis manu māsu Ievu! Un kā tu domā, vai arī par to tev nevajadzētu atbildēt? Vai to neprasītu manas dzimtas gods, ja jūs, Krišlauki, to esat aptraipījuši ne tikai ar Ievas asarām un izmisumu, bet arī ar nodevību un neuzticību!

-    Gunār… - cs, mazliet izbrīnījies, sacīju. - Attopies! Kad tas bija?! Pirms divdesmit gadiem! Kāpēc ar ļaunu atcerēties tālas pagātnes notikumus?

-    Tie nemaz tik seni nav, - Gunārs kļuva vēl nopietnāks un strauji piecēlās kājās. - Godam, taisnībai un liktenīgām kļūdām nekāds noilgums nepastāv! Tāpat kā sodam. Kas nopelnīts, tas jāsaņem. Ejam!

Viņš mani asi izgrūda no kameras un ar roku stūma uz priekšu. Pēc dažiem soļiem gaitenis beidzās, sākās šauras akmens kāpnes, apmēram pusotra stāva augstumā, kur uz neliela stāvlaukumiņa mūs sagaidīja sargkareivis. Viņš sa- sveiemājās ar Gunāru un atslēdza blakus esošās metāla durvis. Pēc mirkļa mēs atradāmies nelielā pagalmā.

Tas bija savāds trīsstūrveida asfaltēts laukums, kuru no divām pusēm ieskāva sešstāvu māju ārējās bezlogu sienas, bet pagalma platākā mala, šķiet, uz pusi zemākā augstumā, bija sameistarota mākslīgi. Šo sienu klāja melns gumijas pārsegs, bet apakšā visā sienas garumā uz aslālta biezā slānī bija sabērtas smiltis.

Es uzreiz sapratu, ka šī b arestēto cilvēku nošaušanas vieta. Iekšēji nodrebēju. Gunārs man lika aiziet līdz gumijotai sienai un tur apstāties ar seju pret viņu.

Pacēlu galvu augšup. Tieši virs manis pletās neliels gaišs debess laukumiņš, un cs sapratu, ka patiešām ir agrs rīts, apmēram pēc pusstundas uzlēks saule un tā ar savu siltumu un gaismu gan šo pagalmiņu, gan Rīgu, Latviju un pusi no pasaules padarīs daudz patīkamāku un skaistāku. Un kāds kaut kur smiesies un raudās, un varbūt atkal raudās debesis un akmens bluķi, un vēl neviens vilciena ešelons ar izsūtītajiem latviešiem nav nonācis līdz Sibīrijai, ja tic arī virzās uz turieni, bet tas ir pamatīgs traka suņa kodiens mūsu tautas dzīvajā miesā, un acīmredzot tiks kosts un rauts vēl un vēl, līdz no mūsu tautas būs palicis pāri vienīgi skelets; un nāves smaka ir pretīga, tā smird pēc asinīm un mēsliem, un man ļoti gribas dzert. Un nokārtot mazās darīšanas… Bet četru metru atstatumā stāv kādreizējais kalpa zēns Gunārs, tagad kļuvis varenāks par pašu Dievu un ķeizaru, viņš lēnām no ādas kabura izvelk revolveri un dažus mirkļus ar to rotaļīgi spēlējas; viņam šī nodarbe noteikti izraisa patīkamu baudu, un cs pēkšņi atceros 1919. gada 6. marta vakani, kad manā priekšā stāvēja brālis Mārtiņš un es viņam pateicu: "Tev ir jāmirst!" Ko viņš tobrīd juta? Vai to pašu, ko tagad es, bezgalīgas skumjas un dīvainu nožēlu? Un ko tie divi strēlnieki - Pēteris Rieksts un Antons Vorkāns, kurus es pavēlēju nošaut Saburovkas sādžā? Un tie desmit dezertieri un marodieri Krimas ieņemšanas laikā? Vai tā tagad man ir Dieva atmaksa par toreiz pieņemtajiem lēmumiem? Nāve pret nāvi? Man nekas nebūtu pretim, ja mani patiešām sodītu pats Dievs, bet kāpēc Viņš savā vietā ir izvēlējies šo diezgan trulo čekas sadistu? Un kāpēc šādam nežēlīgam sadistam ir tik apbrīnojami skaista un maiga māsa? Kā tas tā var sagadīties? Neticu, ka visu nosaka vide un apstākļi, kādos mēs dzīvojam. Acīmredzot mūsu smadzenēs ir kādi vāji punkti, uz kuriem dažreiz neparasti iespaidīgi iedarbojas mūsu pašu organismā kaut kur dziļi apslēpti spēki un vielas, un vide un apstākļi ir tikai iemesls, nevis cēlonis mūsu patieso vēlmju, tieksmju un jūtu izpausmēm.

Gunārs pacēla roku un notēmēja. Es pilnīgi fiziski apjautu, ka revolvera stobrs atrodas tieši iepretim manai pierei.

Tas ari viss, es nodomāju, pēkšņi atvairīdams gan bailes, gan nožēlu, gan skumjas. Šis ir pēdējais dzīves mirklis, un mana dzīve diemžēl nav bijusi ne tik laba, ne skaista, ne piepildīta, lai tagad es izmisumā raudātu vai šausmās kliegtu. Es pat pasmaidīju, vēl ātri pametu skatu uz debesīm, tad aizvēni acis un gaidīju. Biju pilnīgi pārliecināts, ka neko nejutīšu un neko nespēšu apjēgt. Es vienkārši vairs nebūšu.

Pēc neilga laika negaidīti izdzirdu Gunāra balsi.

-   Jāni Krišlauk!

Atvēni acis. Gunārs bija panācis divus soļus tuvāk, un tagad es pat manīju viņa smago elpu, kas smirdēja pēc tabakas, alus un nekad netīrītiem zobiem.

-    Kāda ir jušana?

Neko neatbildēju, tikai atkal pacēlu galvu nedaudz augstāk un skatījos debesīs.

-    Dzīvot gribi? - Gunārs negaidīti prasīja.

Es uz viņu paskatījos ar nelielu izbrīnu.

-    Protams, gribu, - atbildēju. - Tu nevēlētos?

Gunārs pasmīnēja.

-    Es arī gribētu, - viņš sacīja. - Bez šaubām. Taču tev, lai tu varētu sev nopelnīt dzīvību… Man patiesībā ar tevi te nemaz nevajadzētu krāmēties! Baigie Krišlauki! Man pbms divdesmit diviem gadiem vajadzēja nošaut Mātiņu, bet notrīcēja roka, matj tvoju matj! Tagad, kad es to spēju, man jānošauj vēl viens no Krišlaukiem. Bet… Nolādēts! Man vienkārši žēl savas māsas. Tu dzirdi? Un tādā sakarā tu vari sev nopirkt dzīvību! Es tev došu šādu izdevību un, pareizāk sakot, nevis dzīvību nopirkt, bet to izlūgties! Nometies ceļos, rokas aizliec aiz galvas un trīs reizes atkārto: 'ieva! Lūdzu, piedod man visu slikto un ļauno, ko es, Jānis Krišlauks, un mans brālis Mārtiņš Krišlauks tev kādreiz esam sagādājuši! Tas nekad vairs neatkārtosies! Bet, ja es vai Mārtiņš vēl kādreiz tev ko sliktu izdarīsim, lai mēs mūžīgi nolādēti un lai mūs ķer bargs un taisnīgs sods!"

Es uzreiz sapratu, ka tā ir laba izdevība vēlreiz savā dzīvē izbēgt no pavisam cieša nāves tvēriena, un piekrītoši pamāju ar galvu. Un, lai gan savā laikā tieši Ieva Zemīte man, nevis es viņai, bija nodarījusi gauži pāri, tomēr nokritu ceļos un skaļi lūdzu piedošanu.

Es pilnīgi apzinājos, ka pašlaik tieku ļoti pazemots, mana cieņa un gods ir aptraipīti, es esmu vājš un nožēlojams, taču dzīvotgriba tomēr izrādījās nesalīdzināmi stiprāka par lepnumu un cs labāk pateicu dažus vārdus, nekā klusējot saņēmu galvā lodi. Es zināju, es to jau zināju 1920. gadā Krimā, ka manas iemīlētās meitenes Ievas brālis ir kļuvis sadists un kā tādam viņam Sādi teatrāli gājieni ļoti patīk. Lai tad viņam arī tiek! Varbūt kādreiz viss atkal sagriezīsies ar kājām gaisā un tad manā priekšā uz ceļiem stāvēs viņš. Es par to biju pat pārliecināts, tāpēc arī nodomāju - viss uz šīs pasaules un dzīvē ir tikai pagaidām… Jau rit atnāks jauna diena, pūtīs citi vēji, sauli nosegs mākoņi, mainīsies vara, un liktenis cilvēkiem dos pavisam citas iespējas.

47. nodala

i

Nākamajā dienā uzgranda karš.

Sākās vēl vienas drausmīgas vardarbības un nodevības laiks mūsu mazās valsts, tautas un gandrīz vai katra cilvēka individuālajā dzīvē. Pagājušais padomju varas gads un tad pastrādātie noziegumi pret cilvēcību ar neatvairāmu spēku sauca pēc atriebības, jaunām asinīm un taisnīga soda.

Es tikai stipri šaubos, vai jel kāds sods uz šīs pasaules var būt īsti pamatots un pareizs? Vai, apzinīgi vardarbīgi vairojot bezgalīgi daudzu cilvēku fiziskās un morālās ciešanas, jebkurš cilvēks individuāli vai sabiedrība kopumā var gūt morālu apmierinājumu un pārliecību par taisnīgumu?

Vai tevi var gandarīt otra cilvēka sāpes? Tu par tām vari priecāties un justies garīgi apmierināts?

Ja vari, tad tu savā būtībā no morālā, tikumības un vispār normāla cilvēka viedokļa ne par vienu miljono grama daļiņas tiesu neesi labāks par jebkuru citu varmāku un vismazāk tieši par to, kas tev vai taviem tuviniekiem kādreiz ir nodarījis pāri.

Tavs iedzīvinātais ļaunums nevar būt labāks vai morāli attaisnojošāks, tīrāks par kāda cita paveikto ļaunumu. Tic nekad cits citu nenosedz, bet Dieva acis cilvēkus atklāj tikai kā pilnīgi deģenerējošu zvēru baru, kā eksistences un psihes pamatā acīmredzot jau ir ielikta agresivitāte un mežonīga cietsirdība, kuru visspilgtākās izpausmes ari rodas tieši tādos laikmetu lūzumu punktos kā karš, revolūcija, nabadzība, politiskā apspiestība un vienas, parasti mazākās, sabiedrības daļas vēlēšanās uzkundzēties un materiāli izmantot pārējos tautas brāļus.

…Jāņa Krišlauka gars turpināja uzturēties mākslinieka Jāņa Vanaga plašajā darbnīcā un labsirdīgi skatīties sev priekšā, kur uz diezgan platās kušetes, viens otru maigi apskāvuši, gulēja viņa mazdēls Jānis ar nesen iepazīto meiteni Lindu.

Es nezinu, kāds savā dzīvē es biju - labs, slikts, ļauns, nenovīdīgs, skops, ļoti egoistisks, cietsirdīgs, labestīgs, izpalīdzīgs, strādīgs, godīgs un mīlētspējīgs? Tagad tam it kā vairs nebūtu lielas nozīmes, un tomēr. Varbūt tas ļoti svarīgi būs nākamajām Krišlauku paaudzēm?

Liktenis tā bija lēmis, ka es praktiski nepazinu ne savu dēlu Viesturu, ne tevi, Jāni Vanag, savu mazdēlu, tāpēc es tev arī stāstu. Piedod, ka tu šai stāstījumā dzirdi daudz kā drūma, nepatīkama un asiņaina. Bet tāds bija mans mūžs un tāds bija laikmets, kurā es mitu. Pārsvarā dominēja tikai rupjš spēks, apdullinoša marksistiska, internacionāla, ultra- nacionāla vai fašistiska ideoloģija. Ļaudīm visā šai aģitācijas un propagandas putrā bija grūti orientēties, taču man gribas domāt, ka cilvēka būtība no tā daudz tomēr nemainījās - vai pie varas latvieši, krievi vai vācieši. Ja tu biji nelietis, tad tu tāds arī paliki jebkuros apstākļos. Ja biji spējīgs uz zemiskumu vai cildenu rīcību, tu to arī darīji, vienalga, latviešu, krievu vai vācu valodā.

Tu jau zini, Jāni, pēc Pilsoņu kara man kļuva pretīga jebkura vardarbības izpausme. Es nozvērējos nekad vabs nekarot, nekad vairs neņemt rokās ieroci un pacensties nevienam vairs nenodarīt neko sliktu. Tāpēc, atklāti sakot, man vairs arī negribas atcerēties neko traģisku vai baigu. Jau pašā sākumā, kad es pirmo reizi atnācu šeit pie tevis uz darbnīcu, mans nodoms bija tev pastāstīt vienīgi tikai par savu mīlestību uz Ievu Zemīti. Tā bija mana mūža mīlestība, mana vienīgā un īstā, ļoti gara un galu galā ari laimīga. Es gribētu, lai tu vairāk uzzini par to, nevis par cilvēku nelietībām un viņu pārdzīvotajām šausmām.

Un tomēr es tev vēl pastāstīšu dažas gan savas, gan citu cilvēku dzīves epizodes, jo tās visas tā vai citādi tomēr ietekmēja manu turpmāko likteni un vēl vairāk pārliecināja, ka nekas uz šīs pasaules nav skaistāks un vērtīgāks par vīrieša un sievietes mīlestību.

48. nodala *

1941. gada 30. jūnijā Rīga izskatījās kā izmirusi. Nekursēja neviens tramvajs. Uz savām līnijām neizbrauca neviens autobuss. Visi važoņi pie viesnīcām, restorāniem 1111 stacijas kaut kur bija nozuduši. Centrāltirgus pēc tur nesen notikušajām apšaudēm stāvēja tukšs. Valsts iestādes bija slēgtas, un gandrīz vai visu veikalu durvīm priekšā karājās atslēgas.

Šķita, ka pilsētas iedzīvotāji jauš tuvojamies pastaro dienu.

Īstenībā daudzi no viņiem ar bailēm gaidīja Rīgā ienākam vācu karaspēku, kas viņiem solīja drošu nāvi, iespējams, Biķernieku mežā un Rumbulas priedēs vai, labākajā gadījumā, moku pilnas dienas Rīgas Centrālcietumā vai Pierīgas koncentrācijas nometnē. Turpretī daudziem citiem vācu karaspēks nozīmēja drošsirdīgus latviešu tautas atbrīvotājus 110 komunistiskās verdzības un turpmākās Latvijas boļše- vizācijas.

Cilvēks vienmēr ir juties priecīgs, ja kāds viņu pēdējā brīdī paglābj no smagām likstām. Un cilvēkam diemžēl šai mirklī nav īpaši svarīgi, vai šis glābējs, izpestījot tevi no ķibeles, tai pašā laikā nesagādā nelaimi citiem. Tu esi juku noskaņu pārņemts. Tu esi izglābies, un kas tev vairs par daļu, ja tagad bojā ies citi?

Tu priecīgs sveicini svešā kaujas formā tērptu karavīru, kas ar apkaltiem zābakiem kā uzvarētājs skaļi soļo gar tavas tautas lepnumu un pašapziņas iemiesojumu - Brīvības pieminekli, un pagalam aizmirsti, ka šis karavīrs ir tieši tāds pats tavas zemes un Dzimtenes iekarotājs, kāds bija tas, kurš tāpat te lika dimdēt zemei pirms gada uu kuni tu tāpat priecīgi sveicināji, naivi iedomādamies, ka viņš tevi ir atbrīvojis no buržuāzijas kundzības.

Visdažādāko krāsu ziedi atradās sarkanzvaigžņotajam, gan kāškrusta tankam. Vienas meitenes dedzīgi skūpstīja krievu, citas - vācu karavīrus. Gar Brīvības pieminekli maršēja kā krievu, tā vācu karaspēks. Un vainīgos, mazāk vainīgos vai pavisam nevainīgos cilvēkus šāva gan krievi, gan vācieši, gan paši latvieši.

Kā krievi, tā vācieši daudziem deva cerības.

Kā krievi, tā vācieši daudziem jebkuras cerības atņēma.

Kā krievi, tā vācieši gribēja valdīt ja ne pār visu pasauli, tad vismaz pār latviešiem noteikti.

Ar vācu okupācijas karaspēka ienākšanu Latvijā daudzi cilvēki spēja un varēja tūlīt piepildīt savu karstāko tieksmi un vēlēšanos - atriebties!

Asinis pret asinīm! Pazemojumu pret pazemojumu! Nāvi pret nāvi!

Atriebība ir šīs pasaules visneobjektīvākais tiesnesis. Tas vēl nekad nav spējis pareizi novērtēt neviena cilvēka īsto vamas pakāpi.

Mārtiņš Krišlauks jau trīs nedēļas juta, ka viņam pēkšņi ir pazudusi sirds un dvēsele. Viss bija kļuvis auksts un svešs. Kopš tās dienas, kad viņu padomju okupācijas vara atlaida no darba un uz mūžīgiem laikiem aizliedza strādāt par juristu, un arī kopš tās, kad viņa ģimenei atņēma lielo četristabu dzīvokli Brīvības un Ģertrūdes ielas stūrī un tajā ievācās kāds Sarkanās armijas ģenerālis, no tās, kad viņš ar svešu vārdu bija spiests kādas nelielas papīrfabrikas kantorī strādāt par grāmatvedi un vēlāk Saldus apkārtnē slēpties pie sievas radiem vai tieši mežā, beidzot no tās dienas (1941. gada 14. jūnija), kad kopā ar vietējā rajona partijas komitejas aktīvistiem viņa Rīgas dzīvoklī agri no rīta ieradās gan čekisti, gan daži iekšlietu karaspēka karavīri, pavēlēja

Rasmai un abiem bērniem saģērbties, paņemt līdzi kaut kādas mantas un pārtiku un ar smago armijas kravas automašīnu aizveda viņus uz Torņakalna staciju un nākamajā rītā uz Sibīriju…

Viss! Mārtiņš Krišlauks, jau tā pēc rakstura un izturēšanās būdams ļoti skarbas dabas cilvēks, pēkšņi pārvērtās līdz nepazīšanai.

Viņš bija zaudējis visu. Gan darbu, gan dzīvokli, gan stāvokli sabiedrībā, gan materiālo labklājību un ģimeni. Negaidīti viss vienā dienā bija sabrucis, viss vienā dienā atņemts. Un tagad velti bija kliegt un prasīt - kāpēc?! Par

ko?

Mārtiņam Krišlaukam bija palikusi vairs vienīgi paša kailā dzīvība, kurai bez visa iepriekš atņemtā un zaudētā pašai par sevi nekādas lielās vērtības vairs nebija.

Tāpēc vārījās vienīgi naids. Drausmīgs, dažbrīd pat pilnīgi prātu aptumšojošs naids pret visu padomisko, pret visiem komunistiem, komjauniešiem un jaunās dzīves aktīvistiem; pret Sarkano armiju, čekistiem un viņu ziņu pienesējiem.

Mārtiņš Krišlauks vismaz 1941. gada vasarā maz līdzinājās normālam cilvēkam. Viņš vistiešākajā nozīmē bija kļuvis nevaldāms, plēsīgs zvērs.

Par tieši tādu pašu liktenis pārvērta arī kādreizējo latviešu strēlnieku, savā laikā sarkano pusē karojušo Iļģuciemā stikla fabrikas strādnieku Žani Krastiņu.

Viņam, atšķbībā no Mārtiņa, nekad nebija bijis ne augsts sabiedriskais stāvoklis, ne tāda alga, ne jelkāda politiska ietekme. Viņš savu maizi kvēlojošas stikla kausēšanas krāsns priekšā sūri grūti pelnīja ar rokām un savu ģimenes māju Iļģuciemā pievārtē bija uzbūvējis pats saviem spēkiem un pats, bez citu palīdzības, bija rūpējies un uzturējis savu lielo un saticīgo ģimeni. Taču…

Kad Žanis pusstundu pēc čekistu aizbraukšanas, neviena nemanīts, caur dārzu atgriezās mājās un guļamistabas vidū ieraudzīja nošauto sievu Vilmu un viņai visapkārt arī trīs beigtos bērnus, viņš turpat lēnām noslīdēja zemē uz grīdas, ar muguru atspiedās pret lielās krāsns malu un, notikušā satriekts, ar šausmām acīs skatījās uz četriem ļoti ļoti mīļu un dārgu cilvēku ķermeņiem, kuri tikai vēl pirms pusstundas bija dzīvi un veseli, priecīgi un laimīgi, viņam tuvi un viņam piederoši.

Vilmai vairākas lodes bija skārušas krūtis.

Tās netieši bija trāpījušas ari Žaņa sirdī.

"Tu, mana sieva, un es, tavs vīrs… Ko es tagad lai daru?"

Mazākajam puikam, Jurim, lode sadragājusi kreiso aci, galvas pakauša daļā izraudama lielu caurumu. Vidējai meitenei Irmai divas lodes bija līdz nepazīšanai sašķaidījušas skaisto bērna seju, bet vecākajam bērnam, Kristapam, lode izskrējusi cauri kaklam un, atsizdamās pret krāsns podiņa glazūru, turpat nokritusi uz grīdas.

Žanis lodi pacēla, dažus brīžus to domīgs pamētāja plaukstā, tad nelielo un nedaudz saplacināto svina gabalu rūpīgi ielika žaketes kreisās pusēs iekškabatā.

Lai paliek atmiņai, viņš gluži automātiski nodomāja, paņēma papirosu paciņu un aizsmēķēja. Žanis neraudāja, nekliedza, nevaimanāja un neplēsa sev matus no galvas. Sāpes un žēlums par ne no šā, ne no tā iznīcināto ģimeni bija tik neaprakstāmi liels un spēcīgs, ka pirmajos mirkļos viņu pibiīgi paralizēja un nomāca viņā jebkuras citas jūtas un vēlēšanās, izņemot skumjas un naidu.

Viņš tur sēdēja ļoti ilgi. Sēdēja kā sastindzis, aizgūtnēm smēķēja vienu papirosu pēc otra un nepārtraukti domāja, kāpēc un par ko tik pēkšņi nežēlīgi un absolūti bezjēdzīgi viņš vienā mirklī ir zaudējis visu.

Kad pienāca vakars, Žanis iedomājās, ka vajadzētu aiziet līdz Jānim Krišlaukam, bet pēdējā brīdī pārdomāja, nevēlēdamies savu draugu pakļaut liekam riskam.

Žanis sagaidīja, līdz kļuva pavisam tumšs, tad nogāja pagrabā, paņēma lāpstu un stundu pēc pusnakts dārzā beidza rakt lielu kapu. Viņš to vispirms visā tā garumā izklāja ar vairākām segām, tad vienu pie otra vēl ielika četrus spilvenus. Kapā vispirms rūpīgi apguldīja Vilmu. Tad viņai blakus vecāko dēlu Kristapu, tad vidējo meitu Irmu, bet kā pēdējo kapā ielika jaunāko dēlu Juri. Visus četrus vispirms pārsedza ar baltu palagu, tad virsū vēl uzklāja vatētu segu.

Mirkli padomājis, viņš kapā vēl iemeta meitas mīļāko lelli, Jurim pašgājēju automašīnu, Kristapam futbola bumbu. Bet sievai Vilmai… Viņš no labās rokas vidējā pbksta ne bez grūtībām noņēma savu masīvo zelta laulības gredzenu un arī to iesvieda kapā. Tai vietā, kur gulēja kādreiz tik dzīvespriecīgā un sirsnīgā Iļģuciemā meitene Vibna, bet pašlaik blāvajā mēness un zvaigžņu gaismā atvērtās bedres malā tikko saredzams vīdēja tikai neliels gaišs plankums.

Kad kaps bija aizbērts un nolīdzināts, Žanis no verandas atnesa dārza galdu, dažus krēslus un nolika tos tam blakus. Pēc tam no tuvākās ābeles nolauza bclu zaru un iesprauda tieši kapa vidū.

Vēlāk es šai vietā noteikti iestādīšu rozes, viņš nodomāja, vai milzīgu ceriņu krūmu. Vai dzīvības koku. Jā, dzīvības koks būtu vispiemērotākais. Bet pagaidām pietiks ar ābeles zaru. Varbūt tas ar laiku iesakņosies un pēc vairākiem gadiem šai vietā izaugs liela ābele, un cilvēkiem, kuri šeit kādreiz dzīvos, dos skaistus un garšīgus augļus.

Bet kādus augļus tagad cilvēkiem var dot mana dzīve?

Nu pasaki, Dievs! Vai tā patiešām varētu būt mīlestība?!

Žaņa Krastiņa atmiņa kā labā mākslinieka fotouzņēmumā bija spilgti nofiksējusi tā cilvēka seju, kurš kopā ar čekas virsnieku 20. jūnija rītā bija ienācis viņa mājā, lai visus Krastiņus arestētu, aizvestu uz čeku un vai nu tur nošautu, vai ari aizsūtītu uz Sibīriju.

Civildrēbēs tērpušais, kurš lielajā istabā stāvēja mazbet sāņus aiz čekas virsnieka, bija apmēram četrdesmit gadu vecs, metru un astoņdesmit centimetru garš, kalsns, ar šauru, vasarraibumiem nobērtu seju, zilām acīm, rudiem matiem, uzkrītoši atlupušām ausīm, nedaudz sēcošu balsi un ar apakšējā zobu rindā mudžošiem diviem zelta ielikteņiem.

Žanis kā vājprātīgs visur meklēja tieši šo vīru, un, lai gan ar vēsu galvu gandrīz vai simtprocentīgi varēja pieņemt, ka šis cilvēks kopā ar pārējiem čekas bendēm un to brīvprātīgajiem palīgiem b aizbēdzis uz Padomju Savienību, Žanis tomēr ticēja un bija pat pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk viņš šo cilvēku noteikti sastaps un viņam atriebsies.

Viņam bija jāatricbjas!

Un ne tikai šim nelietim. Sākumā Žanis gribēja atriebties visiem sarkanajiem, un vācu karaspēka iebrukums Latvijā tam radīja vislabākās iespējas. Bet vēlāk viņš arvien vairāk apjauta naidu arī pret vāciešiem un pat pret latviešiem. Bieži uznāca tik pamatīgi melnie, ka viņš bija gatavs uzspridzināt vai citādi iz,nīcināt ne tikai Ķegumu, bet pat visu zemeslodi.

Kam šāda pasaule ir vajadzīga?

Tā visa smirdēja pēc nāves, lišķības un nodevības.

Varbūt to iznīcinot, cs cilvēcei un debesu ķēniņam izdarītu lielu pakalpojumu?

Žanis Krastiņš paņēma labi piešautu vācu armijas mašīnpistoli un gāja uz Dzirciema ielas galu, kur skaistā divstāvu mājā dzīvoja viņa kādreizējais komandieris un draugs Jānis Krišlauks.

49. nodala

Žanis Krastiņš vairākas reizes pieklauvēja pie Jāņa Krišlauka dzīvokļa durvīm un gaidīja. Neviens ilgi nenāca atvērt, un Žanis, nedaudz vīlies, jau nodomāja, ka Jāņa droši vien nav mājās un vai maz. viņš vispār ir dzīvo vidū? 1941. gada jūnijā un jūlija sākumā vajadzēja būt reti laimīgam cilvēkam, ja viņam izdevās palikt ne tikai veselam, bet arī citādi neskartam. Ne katru gadu notiek lielas tautas daļas izsūtīšana uz. Sibīriju. Ne kalni dienu sākas karš, un ne kalni dienu visbnitālākā veidā viena okupācijas vara nomaina otru.

Beidzot durvis atvērās, un Žaņa priekšā parādījās Jānis.

Izskatījās, ka viņš vairākas dienas nebija skuvis bārdu, ne citādi vēlējies sevi sakopt. Mati bija izspūruši, acis pietūkušas, krekls un bikses saburzīti, un tas viss liecināja, ka vismaz nedēļu kādreiz tik brašais un veselības pārpilnais kavalērijas virskomandieris ir vai nu smagi slimojis, vai arī nepārtraukti dzēris.

Atklāti sakot, Žanis Krastiņš neizskatījās labāk.

-             Sveiks! - Žanis sacīja. - Priecājos tevi redzēt dzīvu. Sāku jau domāt, ka tevi būs nokniebuši vai nu vieni, vai otri.

-           Vai ari trešie, - Jānis rūgti piemetināja un aicināja Žani ienākt. - Latvieši, es gribēju teikt.

-    Kas ar tevi notiek? - Žanis prasīja. - Dzēri vai slimoji?

-            Dzeru un slimoju, - Jānis atbildēja un ieveda Žani sava divistabu dzīvokļa mazākajā istabā. Tā bija tīri uzkopta, labi mēbelēta, un nekas par ilgstošu "plostošanu" neliecināja. Tieši otrādi - pilnā vāze ar ziediem, plauktos daudzās grāmatas, vairākas gleznas, svētbilde, kokā izcirsta Jēzus Kristus figūriņa un liela Ievas Zemītes jaunības fotogrāfija pie sienas vairāk lika domāt, ka šī ir vieta, kas paredzēta mierīgai atpūtai, meditācijai vai vienkārši pārdomām par dzīvi un laiku, kurā rit tavs mūžs.

Žanis, visu rūpīgi apskatījis, mazliet ilgāk pakavējās pie Ievas portreta.

-    Kas tā tāda? - viņš painteresējās.

-            Ieva Zemīte, - Jānis atbildēja. - Sieviete, kuru es kādreiz mīlēju.

-            Vai tā pati, kuras dēļ tu toreiz tā lauzies atpakaļ uz Latviju?

-    Tā pati, Žani.

-    Joprojām nevari aizmirst?

-    Tā ir mana jaunība.

-    Un ne tikai, - Žanis piebilda.

Jānis piekrītoši pamāja ar galvu.

-            Patiešām, Žani. Ne tikai. Neviena mīlestība neiztiek no viena cilvēka vien. Tā noteikti ietver arī otru un droši vien ja ne visu, tad vismaz krietnu daļu viņu abu dzīves.

-    Tu pašlaik esi viens? - Žanis pavaicāja.

-    Viens.

-    Es arī esmu viens. Ko darām?

-            Es labprāt iedzertu, - Jānis sacīja. - Metu jau nez kuro dienu.

-    Es arī, - Žanis atzinās, - taču vienmēr palieku skaidrā.

-    Es tāpat. Dzeru tikai līdz zināmai pakāpei

-    Līdz viss kļūst vienaldzīgs?

-    Līdz nejūtu vairs bailes, - Jānis atbildēja.

-             Kopš kura laika tad tu tik bailīgs? - Žanis izbrīnījies prasīja. - Vienmēr taču liebjies, ka tev nervu vietā ir tērauda troses un baiļu vietā sajūti vien patīkamu kņudēšanu pakrūtē.

-           Tas bija agrāk, - Jānis sacīja. - Tad bija citi laiki un mēs vēl nebijām veci.

Žanis iesmējās.

-    Cik tev pašlaik ir gadu?

-    Četrdesmit septiņi, - Jānis atbildēja.

-            Tad tu patiešām esi vecs, - Žanis sacīja un virzījās uz durvju pusi. - Man gan tikai četrdesmit divi.

-    Tiešām? Man vienmēr ir licies, ka tev ir krietni vairāk!

-            Man pašam tāpat! - Žanis iesmējās. - Ejam labāk uz verandu! Man šeit nepatiktu, ka Ieva visu laiku mūs uzlūkotu.

-            Ieva pašlaik b tālu, - Jānis teica. - Viņa varbūt varētu kaut ko sajust, bet redzēt… Taču ej nu sazini, kā tās lietas īstenībā notiek!

-           Ieva ir aizvesta? - Žanis prasīja un caur dzīvokļa lielāko istabu gāja uz verandu.

-             Uz Sibīriju aizveda viņas vīru, - Jānis paskaidroja un smagi iekrita dziļā atpūtas krēslā, kas stāvēja lielās verandas labajā stūrī. Pa kreisi atradās apaļš galds, daži krēsli, neliela etažere ar grāmatām, bet pretējā pusē zem krāsainiem verandas logiem greznojās liels, spilgti sarkans dīvāns ar augstu sānu atzveltni un vairākiem tautiskā rakstā darinātiem spilveniem. Grīdu sedza biezs austrumu paklājs.

-             Tu neesi slikti iekārtojies, - Žanis atzinīgi novērtēja pavisam ne pieticīgi aprīkoto telpu, uz dīvāna nevērīgi nosvieda mašīnpistoli, bet no kabatas izņēma pudeli degvīna. Jānis nesteidzoties sameklēja dažas uzkodas un divas glāzes.

-           Redzi, cik baigi ir iznācis, - Žanis drūmā balsī sacīja. - Abi esam pabkuši bez sievām.

-             Es jau gan tikai formāli, - Jānis pateica. - Nekad neesmu bijis oficiāli precējies.

-    Bet tiecies?

-    Gribēju, bet nepaspēju, - Jānis rūgti pasmaidīja. - Brālis Mārtiņš bija ātrāks.

-    Tu zini, ko Mārtiņš pašlaik dara? - Žanis vaicāja un ātri pielēja pilnas glāzes ar grādīgo šķidrumu.

-      Nemaz ne, - Jānis pakratīja galvu. - Dzirdēju, ka divas pēdējās krievu valdīšanas nedējas viņš kaut kur ir slēpies, bet tieši kur, nav ne jausmas. Interesanti, krievi viņu ari a izstrīķējuši?

-       Viņu krievi neuzgāja, - Žanis pateica. - Toties mēs dabūjām ciet daudzus krievus un viņu līdzskrējējus.

-      Kā to lai saprot? - Jānis uzmanīgi uzprasīja un kļuva manāmi satraukts.

-         Kas tur ko neapjēgt! - Žanis iesaucās. - Mēs neslēpāmies, bet karojām!

-      Ko nozīmē - mēs? Tu esi kopā ar Mārtiņu? Kopā ar Mārtiņu Krišlauku, manu brāli?!

-      Mēs nejauši saskrējāmies netālu no Raganas, kad mana un viņa partizānu grupa apšaudīja pa Vidzemes šoseju atkāpjošās Sarkanās armijas daļas.

Jānis dažus mirkļus domīgs klusēja, tad nesteigdamies izdzēra savu glāzi, noskurinājās, uzkoda un mazliet šķībi paskatījās uz dīvānā gulošo vācu armijas mašīnpistoli.

-       Ko jūs vēl iesākāt? - Jānis prasīja, pirkstos nervozi lauzīdams nelielu maizes gabaliņu.

-      Daudzus labus darbiņus pastrādājām, - Žanis atbildēja. - Tu taču laikam zini, ka Mārtiņa sievu un viņa abus bērnus krievi sadzina vagonos?

-    Jā.

-     Un to, ka tie nošāva manu Vilmu un visus trīs pusauga bērnus?

-      Esmu dzirdējis, - Jānis smagnēji palocīja galvu. - Vienīgi negribēju tevi iepriekš izjautāt. Izsaku tev visdziļāko līdzjūtību.

-       Paldies! Bet šodien ar līdzjūtību vien nepietiek pat pie baznīcas sēdošām tantiņām! Krievs ar mūsu pašmāju pakalpiņiem ir pastrādājis tik lielus noziegumus, ka tagad ir jārunā tikai un vienīgi ieroču valodā! Visi vārdi ir par sīkiem! Tie vispār vairs neko nenozīmē! Nozīme ir tikai lodei! Un šim nejūtīgajam dzelzs gabalam, kas šīs svina lodes raida uz tiem, kuri tās pelnījuši!

-       Gabals tad nu gabals, - Jānis, nedaudz saviebies, noņurdēja. - Lodes gan vienmēr raida cilvēks, nevis kaulu zāģis.

Pēc tam abi ilgi klusēja. Tad Žanis negaidīti izmeta:

-    Vai esi dzirdējis, ka ari tavs puika Viesturs ir Mārtiņa komandā?

-    Viesturs?! - Jānis ātri pārjautāja, un, lai gan viņš jau sen vai, pareizāk sakot, nekad ilgās atsvešinātības un fiziskās šķirtības dēļ Viesturu nebija īsti izjutis kā savu miesīgu dēlu, tomēr vēl kaut kur dziļi apziņas slēptuvēs saglabājušās tēva jūtas viņam tomēr laiku pa laikam lika par Viestura likteni un ikdienas gaitām interesēties. - Ko nozīmē lava vai Mārtiņa komanda?

-    Tie ir pašorganizējušies latviešu pašaizsardzības spēki, - Žanis paskaidroja. - Protams, no sākuma visas šīs gmpas dažādos Latvijas nostūros un Rīgā radās pilnīgi stihiski, taču tagad viss jau notiek pēc zināmas kārtības un disciplinēti. Mūsu štābs atrodas Latviešu biedrības namā Merķeļa ielā 13, un tur visus komandē pulkvežleitnants Voldemārs Veiss. Vēl tur grozās Janums, Lobe, Silgailis, Freimanis, Osis un citi baigie veči. Bet Valdemāra ielā 19, kur savukārt pērkonkrustiešu štābs, galvenais noteicējs ir Viktors Arājs, tāpat pārākais nazis.

-    Kas tas par Osi? - Jānis ieinteresēts pavaicāja.

-     Tas pats bijušā kara ministra Bcrķa adjutants, - Žanis atbildēja.

-      Vai jūs esat tādi kā policisti? - Jānis nesaprašanā taujāja. - Krievi ir aizgājuši. Ko jūs darīsit tagad?

-     Ja tu gribi zināt, Jāni… - Žanis smagi nopūtās. - Tās patiesībā ir šausmu lietas, ko mēs te Rīgā vai tās apkārtnē pasākam. Visu es tev pat nevaru izstāstīt. Toties man viens ir skaidrs… Kad es pirms mēneša sava dārza malā apraku savus bērnus un sievu… Viss, Jāni! Es jutu, ka arī mana dzīve ir beigusies. Pirmajā mirkli gribējās turpat nošauties un gulēt kopā ar viņiem. Bet tad es iedomājos, ka manu bērnu slepkavas tepat kaut kur vēl joprojām staigā pa mājām, arestē un šauj un neviens viņus nespēj apturēt, izņemot mani… Tas man ieskrēja prātā. Visur redzēju viņu pretīgos purnus. Divi bija krievi, bet viens noteikti latvietis. Vismaz viņš runāja latviski. Tāds diezgan normāla izskata un auguma vīrietis, rudiem matiem un bieziem vasaras raibumiem klātu ģīmi. Vēl ievēroju vijja lielās ausis un mutē divus zelta zobus.

Es garīgi biju pilnīgi tukšs, bet lai pašā laikā tomēr pārpilns kaut kāda stulba, prātam neaptverama naida. Jā, deviņpadsmitajā un divdesmitajā mēs Krievijā un Ukrainā arī labi pakarojām un nereti tāpat nācās nolaist no kājām kādu baltgvardu gūstekni, bandītu, dezertieri, marodieri vai pat pārāk dedzīgu 'revolucionāru". Taču divdesmit gadus es dzīvoju mierīgi. Es strādāju savā stikla fabrikā, es biju priekšzīmīgs strādnieks, viens no vislabākajiem, ja ne pats prasmīgākais sava amata meistars, izcils stikla pūtējs, kurš mācēja no neliela, izkusušā stikla masas gabaliņa izveidot ne tikai pudeli alum vai zelterim, bet arī visskaistāko mākslas darbu - puķu vāzi, krāsainu šķīvi, glāzi vai kādu figūru. Tā es tur varēju mierīgi strādāt līdz pensijai. Es labi pelnīju. Tik labi, ka bez īpašām grūtībām divu gadu laikā spēju uzcelt māju un uzturēt piecu cilvēku ģimeni. Bet ienāca boļševiki, un viņi mani tūlīt nosauca par buržuju.

Un kāpēc toreiz mūsu acu priekšā arestēja Arnoldu Vindu un nākamajā dienā Kasparsonu, Smiltnieku, Šleseri, Baumani un veco Krisbcrgas kundzi?

Es nesaku, ka Kārlis Ulmanis un viņa valdīšanas laiks būtu bijis pats labākais, ko sabiedrība savai pārvaldei varēja izvēlēties, taču nevienu gluži par neko nearestēja! Nevienu taču nenošāva! Bet kas notika pagājušajā gadā uzreiz pēc 21. jūlija? Un kas - visbeidzot - nupat pirms mēneša?!

Var jau pieņemt, ka visi tie boļševiki bija vienkārši prātā jukuši, bet pēc tiem noziegumiem, ko viņi izdarīja pret citiem un galvenokārt pret manu ģimeni, man pašam kaut kas pamatīgi sagriezās galvā. Tu saproti, Jāni! Es skaidri zinu, ka esmu kļuvis vājprātīgs! Manī nekas vairs nav palicis pāri no normālām, cilvēciskām jūtām. Visu laiku acu priekšā tas rudais vīrs un krievi ar savām sarkanajām zvaigznēm…

Es šāvu uz visiem, kuri bčga no Latvijas. Secināju - tātad viņi visi bija uz vienu roku ar okupantiem. Viens no visbaismīgākajiem notikumiem risinājās tepat Rīgas pievārtē, Baltezerā. Ūdeņu malā atradām tikko aizbērtu kapu, kurā gulēja divdesmit nesen nošautu cilvēku līķi. Dažāda vecuma sievietes un vīrieši, arī divi Latvijas armijas virsnieki. Kāpēc viņi bija nobeigti, neviens no mums nezināja. Varbūt vienkārši tāpēc, ka bija latvieši. Pēc šī atraduma mums visiem uznāca tik mežonīga cemme, ka turpat netālu no ceļa krustojuma saķērām tāpat tieši divdesmit cilvēkus, kuri tobrīd pa Vidzemes šoseju atkāpās uz Krieviju un bija nedaudz atpalikuši. Viņus visus nostādījām pie atrastās līķu bedres un sākām šaut. Bērni raudāja, sievietes vaimanāja un lūdzās žēlastību, vīrieši kliedza, ka viņi taču nc pie kā neesot vainīgi. Bet nekas nelīdzēja. Mēs viņus visus nošāvām, uzvēlām uz iepriekš nošautajiem čekas upuriem un apbērām ar zemi.

Ar prātu cs aptvēru, ka šiem cilvēkiem nebija ne mazākā sakara ar jau nogalinātajiem, ka viņi visi, iespējams, ir absolūti nevainīgi, ka viņi nevienu nav nodevuši, bet vienkārši kopā ar krieviem mūk no uzbrūkošā vācu karaspēka. Bet nekas tomēr nespēja mūsu nodomu un rīcību apstādināt… Kas tas bija, Jāni?

Varbūt tā salīdzināt ir zaimojoši, taču es uzskatu, ka tas bija gluži tāpat, kā notiek mīlestībā - jūtas absolūti nomāca prātu, un neko tu tur nevari izdarīt. Tikai šoreiz mīlestību aizklāja naids. Tu neko nedomā, tu tikai gāz.

-     Vai Mārtiņš arī tur grozījās? - Jānis aizsmakušā balsī prasīja.

-    Viņš tur bija galvenais komandētājs, - Žanis atbildēja. - Un vispār… Viņš vienmēr pavēl. Esmu dzirdējis, ka tagad Mārtiņš pie pērkonkrustiešiem esot Viktora Arāja labā roka.

-    Kas tas tāds?

-    Neviens īsti nezina, bet runā, ka izbijis policists un students. Man šķiet, ka arī viņš aiz. liela naida pret komunistiem b stipri nojūdzies un pašreiz kopā ar vāciešiem jau organizē spccvienību vai tā saucamo zonderkomandu īpašiem uzdevumiem.

-    Cilvēku šaušanai?

-    Droši vien. Kam tad vēl citam?

-     Kur ir Viesturs?

-      No sākuma bija kopā ar mums, bet tagad kaut kur nozudis. Varbūt aizbraucis uz "Lejrozēm" pie mātes.

-     Ļoti iespējams, - Jānis smagi nolieca galvu. - Viesturs ari blietēja?

-     Jā, - Žanis apstiprināja. - Visraibāk gāja jūnija pēdējās un jūlija pirmajās dienās. Kā droši vien atceries, vācieši Rīgā ienāca tikai 1. jūlija pēcpusdienā. Pa to laiku Vciss jau bija piespiedis Rīgas Radio diktoru nolasīt viņa u/saukumu latviešu tautai un apsveikumu dižajai vācu armijai - Latvijas atbrīvotājai…

Mums bija dota pilnīga vaļa. Neviens mūsu grupas nekontrolēja, dabiski, ari nekomandēja. Mēs paši visu darījām uz savu roku. Ielauzāmies dzīvokļos. Pirms tam čekai bija, bet tagad ari mums savi ziņotāji un cilvēku uzrādītāji, 1111 mēs parasti zinājām, kur iet. Visus arestētos dzinām uz Rīgas prefektūru, Biedrības namu vai pie pērkonkrustiešiem. Dauzīja jau viņus tur pamatīgi… Es pats vienu rudmatainu vīrieti izģērbu kailu un prefektūras saimniecības daļā uzsēdināju uz sarkani nokaitētas plīts virsmas… Tikai vēlāk, kad viņš jau bija izccpies, pamanīju, ka viņam mutē neviena zelta zoba nav.

Jānis vairākas reizes ar grūtībām norija siekalas, tad ielēja sev glāzē nedaudz degvīna, izdzēra, uzkoda un paskatījās laukā pa logu. Ābeļu zaros dziedāja putni, un pa smilšaino Dzirciema ielu aerodroma virzienā garām mājai pabrauca divas vācu armijas smagās automašīnas.

-        Paklausies, Žani… - Jānis beidzot domīgs ierunājās. - Tas, ka viņi nobendēja tavu ģimeni, visaugstākā mērā bija necilvēcīgi un drausmīgi. Tas, kā viņi izrīkojās ar Mārtiņa sievu un bērniem… Un tas, ko viņi, kā rādās, ar latviešiem izdarīja jau vispirms 1937. un 1938. gadā Krievijā… Un tagad Latvijā… Tie ir briesmīgi noziegumi pret cilvēcību, un kaut kad jau viņiem visiem nāksies atbildēt. Bet tas, ko pasākāt jūs? Tas, ko pašlaik jūs vēl joprojām turpināt darīt - kā lai to nosauc? U11 naktīs Biķernieku mežā? Vai tā ir vienkārši atriebība? Bet varbūt ari tie tāpat ir vissmagākie noziegumi pret cilvēcību? No morāles, no humānā viedokļa ne tu, ne Mārtiņš, ne Viesturs, vispār neviens nojums nav ne par grasi labāks par Noviku, Šustinu un citiem čekas varmākām!

-     Nezinu, - Žanis domīgs pakratīja galvu. - Taču kaut kādai starpībai starp mums un viņiem ir jābūt. Kaut vai tai, ka viņi tomēr sāka pirmie! Viņi pirmie mums uzbruka, nevis mēs viņiem! Viņi atnāca šurp uz. mūsu zemi un valsti, nevis mēs iegājām viņu Krievijā!

-        Mēs jau tur kādreiz iegāzāmies, - Jānis lēnīgi atgādināja, - un par sevi arī tur neesam atstājuši nekādas skaistās atmiņas. Padomā tik, cik latviešu strēlnieku divīzija, visas mūsu karaspēka daļas toreiz krievu un ukraiņu apkāva! Varbūt tagad tā ir viņu atriebība?

Žanis klusēja. Tad strauji atmeta ar roku.

-    Nē, tas ir pavisam kas cits.

-    Bet jūsu pašreizējā rīcība? - Jānis turpināja. - Vai tu esi pārliecināts, ka tā ir taisnīga atmaksa?

-    Jā, pat ļoti, - Žanis iesaucās. - Viņi visi kaut kādā veidā ir vainīgi par to, kas šeit Latvijā notika. Kaut vai par to, ka šeit bija iespējams nodibināt padomju varu ar sprukstiņu Kirhenštcinu un rakstu mīli Vili Lāci priekšgalā.

-    Vai uz mums tas neattiecas?

-    Nē! Es par viņiem balsot negāju!

-    Bet es gāju, - Jānis sacīja. - Vai par to arī cs tagad esmu nošaujams?

Žanis nedaudz izbrīnījies paskatījās uz Jāni, tad indīgi pasmīnēja:

-    Principā, jā. Arī tu.

-      Lai cilvēks būtu pelnījis nāvessodu, - Jānis domīgs sacīja, - viņam noteikti vajadzētu izdarīt daudz smagāku noziegumu. Nāvi pret nāvi - to es vēl kaut kā spēju saprast, bet vienkārši tikai tāpēc, ka kāds vēlēšanās balsojis tā vai citādi, domājis ne tā, kā mums patiktu, runājis un teicis ne to, ko, mūsuprāt, vajadzētu, atbalstījis dzeltenos, nevis zilos, mums saprotamāk, sarkanos, nevis baltos vai pelēkos… Manuprāt, tas ir visaugstākās pakāpes stulbums. Un viszemākās pakāpes necilvēciskums.

-    Tu domā kā rūdīts boļševiks, - Žanis norūca.

-    Nē, Žani, kā normāls cilvēks.

-      Dievs mūs visus ir radījis ļaunus, - Žanis pavisam sadrūmis sacīja. - Diemžēl. Kāpēc, es nezinu.

-     Dievs mūs visus ir laidis šai pasaulē labus, - Jānis iebilda. - Vai tavi bērni bija ļauni? Vai Vilma bija ļauna? Vai visi tic, kā runā, apmēram piecpadsmit tūkstoši latviešu tautas inteliģences, ko krievi 14. jūnijā iespundēja vagonos, arī bija ļauni? Nē. Viņi vienkārši bija daudz izglītotāki un varbūt arī turīgāki par tiem, kuri viņus no šejienes izveda. Ar retiem izņēmumiem cilvēkā ļaunums nav iedzimts. Mūs ļaunus padara apvainojums, pazemojums, netaisnīgi atņemta manta vai īpašums, izpostīta mīlestība un dzīve vai arī vienkārši visa apkārtējā izraisītā vēlēšanās atriebties. Bet jāatriebjas taču būtu tieši ļaunuma nesējam, nevis viņa tēvam vai brālim.

-    Bet kāpēc krievu un latviešu boļševiki tieši tā arī darīja? Kāpēc atriebās un sodīja visus pēc kārtas?

-    Ko tu visu laiku par tiem boļševikiem vien runā! - Jānis nepacietīgi iesaucās. - Vai tāpēc arī mums ir jākļūst par tādiem? Ja viens ir mežonīgi stulbs, vai tāpēc attaisnojams otrs? Un, ja cilvēki vispār viens otru apšauj, vai arī mums obligāti šai kariņā jāpiedalās?

-      Es nezinu, kā tev, bet man noteikti! - Žanis cieti noskaldīja. - Ja es to nedarīšu, tad pret nogalināto - sievas un bērnu - piemiņu būšu izturējies kā pēdējais suns. Un tev nav taisnība, ka pēc tiesas būtu jāiznīcina tikai konkrētais ļaunuma pastrādātājs. Nē, Jāni! Cilvēks nav ļaunuma sakne. Ļaunuma sakne un attiecīgā nozieguma izraisītāja ir šī drausmīgā marksisma-ļeņinisma-staļinisma ideoloģija, kas jau iepriekš, kā saka gudrie - apriori, tevi pasludina par kaitīgu un fiziski iznīcināmu objektu tikai tāpēc vien, ka tev kabatā ir viens dālderis vairāk nekā slinkajam Ivanam! Tāpēc, lūk, mums jāiznīcina šī necilvēcīgā ideoloģija un jebkurš tās tiešāks vai netiešāks izplatītājs!

Jānis saniknojies strauji uzlēca kājās un, rokas vicinot, sāka skraidīt pa plašo verandu.

-              Žani, veco zēn! - Jānis gandrīz vai kliedza. - Tas taču ir tas pats briesmīgais boļševisms, tā pati ļeņiniski-marksis- tiski-staļiniskā necilvēcīgā ideoloģija, tikai tagad apgriezta ar kājām gaisā! Tagad tu, latvietis Žanis Krastiņš, un tāds Mārtiņš un Viesturs un visi šie Silgaiļi, Veisi, Prīmaņi, Freimaņi, Lobes un Oši dara tieši to pašu, ko visortodoksālākie komunisti! Tikai pašlaik jūs visus cilvēkus, tāpat jau apriori, pasludināt par saviem ienaidniekiem tikai tāpēc, ka viņi nepiekrīt vai citādi izsaka savu neapmierinātību ar nacionālsociālisma ideoloģiju! Vai tev, Žani, neliekas, ka tas vienkārši ir baismīgs ārprāts, kas pašlaik valda gan Latvijā, gan pusē pasaules.

-    Ļoti iespējams! - Žanis palocīja galvu. - Man daudzreiz ir šķitis, ka pasaule jau sen ir sajukusi prātā!

-     Tomēr, Žani, mazliet ir jāsaņemas. Ir jācenšas palikt cilvēkam.

-      Par vēlu, vecīt! - Žanis iesaucās. - Tas jau ir garām! Vilciens uz paradīzi ir aizgājis. Tagad nāk tikai sastāvs ar sagrabējušiem lopu vāģiem, kas mūs var aizvest vienīgi uz elli. Tev ir viegli runāt, Jāni! Tev ir viegli sludināt cilvēkmīlestību! Pag! I2s pirmīt tavā istabā redzēju kokā izcirstu Jēzu Kristu pie krusta. Tu esi kļuvis dievticīgs?

-     Nē, - Jānis atbildēja. - Man vienkārši ir ļoti žēl krustā piesistā cilvēka, un es jūtu līdzi viņa smagajām ciešanām. Bet ja runājam par ticību… Nē, Žani, cs neesmu kļuvis reliģiozs. Mani var raksturot citādāk: cilvēkticīgs.

-    Tieši tagad?

-    Tieši tagad.

-     Kāpēc? Kad visapkārt asinis vien šķīst un tā vien šķiet, ka šīs pasaules vienīgie trokšņi ir palikuši vairs tikai bumbu sprādzieni un cilvēku vaidi.

-       Tieši tāpēc, tieši tāpēc! Kad mums vēl sākt ticēt cilvēkam, ja ne tagad, kad praktiski jebkāda humānisma izpausme šķiet neiespējama?

-     Tev viegli runāt, - Žanis gurdeni atkārtoja. - Tu šai trakajā varas maiņas laikā esi palicis neskarts. Nekas tev nav ne atņemts, ne varmācīgi iznīcināts. Un visi mīļie cilvēki b pie tevis.

Jānis Krišlauks atkal apsēdās iepriekšējā vietā, atlieca galvu atpakaļ, ilgi domīgs raudzījās verandas griestos, tad klusi sāka stāstīt.

-      Tā gandrīz vai arī iznāk, Žani, bet tikai gandrīz. Ienākušais krievu karaspēks man tūlīt atņēma sievieti, ar kuru es kopā nodzīvoju astoņpadsmit gadu. Ne es viņu īpaši mīlēju, ne viņa mani. Bija saimniece, es viņas padotais, taču mums kopā labi sapasēja, un mēs nekad pat nestrīdējāmies. Bet tad kopā ar Sarkano armiju pārradās viņas bijušais vīrs. Starp citu, latvietis, viens no tiem, kas toreiz palika Krievijā. Viņš nebija dusmīgs, ka es astoņpadsmit gadus esmu mīcījies ar viņa sievu, taču ieteica turpmāk gan viņam acīs vairs nerādīties. Protams, kāpēc gan man viņam būtu jārādās? Bet tas jau vēl nekas. Līdzīgi Malvīnes vīram, Latvijā kopā ar okupācijas karaspēku atgriezās arī Gunārs Zemītis. Viņš čekā liels vīrs, viens no izrīkotājiem. Bet šis Gunārs Zemītis ir Ievas brālis…

-    Vai tās pašas?…

-     Tās pašas, Žani. Lai kādas arī būtu mūsu attiecības, Ieva tomēr ir mana dēla māte. Tiesa, oficiāli Viesturu toreiz adoptēja vecais Anmanis, tā ka pēc papīriem Viesturs skaitās viņa dēls, taču īstais tēvs viņam esmu es. Lai gan tas viss notika pirms astoņpadsmit gadiem, var rēķināt, ka esmu zaudējis arī Viesturu. Visādu juku un kara laikā palicis bez tēva, mātes un brāļa. Jā, vēl arī bez nemaz ne tik slīktas meitenes kā Marta Vasarāja, manas kādreizējās līgavas. Uz ilgiem gadiem zaudēju arī mīļoto sievieti Ievu. Tā ka sanāk diezgan liels tuvo skaits, kurus es pats pret savu gribu dzīvus vai mirušus tomēr pa šiem gadiem esmu zaudējis. Viņi man ir atņemti, bet es neesmu savu sirdi nocietinājis, un man vēl ne reizi nav uznākusi vēlēšanās kādam atriebties. Pat Mārtiņam ne, lai gan, pēc Dieva taisnības, kā viņš toreiz izdarījās ar Ievu un mani, viņš būtu pelnījis ārkārtīgi nežēlīgu sodu. Vēl vairāk! To tu nemaz nezini. Šis Gunārs Zemītis, šis lielais čekas priekšnieks un nepārprotami visbaigākais sadists, uz veselu diennakti arestēja arī mani un personīgi veda uz nošaušanu.

-     Kad? - Žanis iesaucās. - Nopietni?

-              Un kā vēl! - Jānis atbildēja. - Abi ar Ievu aizgājām pie viņa aizrunāt par Viesturu, kuru it kā čeka bija arestējusi un no Saldus atsūtījusi uz Rīgu. Vai tu patiešām Viesturu esi saticis?

-      Ne tikai saticis! Mēs taču ar Mārtiņu un Viesturu pavisam nesen nosvilinājām vienu sinagogu, kur bija sapulcējušies sarkanie jūdu dievlūdzēji! Tev vajadzēja to skatu redzēt! Akmeņi un pelni vien palika pāri!

Jānis Krišlauks cieši saknieba lūpas, drūmi paskatījās uz Žani, tad dobjā balsī turpināja:

-      Paldies Dievam, ka es to neredzēju. Es labprāt būtu skatņies uz latviešu zēniem, kuri kā agrāk veic cildenus varoņdarbus, nevis… Atceries… Apmēram tādus kā Ziemassvētku kaujās. Kā, piemēram, tu pats atkāpšanās laikā no Kazaņas, kā cs un mēs visi kopā Nāves salā, pie Mazās Juglas vai Kahovkas placdarmā. Neapbruņotu žīdu svilināšana nav diez ko pateicīgs darbiņš tādiem latviešu puikām kā tu vai citi. Mārtiņam varbūt. Mārtiņš jau ir ievingrinājis roku, dzīvus cilvēkus dedzinot. 1919. gada marta sākums tev nav prātā, kad mums nācās atstāt Ventas pozīcijas Kalnu muižas apkārtnē? Mārtiņš jau toreiz nosvilināja lielo siena šķūni, kur gulēja mūsu ievainotie strēlnieki un žēlsirdīgā māsa Marija Punka! Un to darīja tāpat, vienkārši aiz dusmām. Viss viens - žīdi, latvieši, krievi vai vācieši! Es esmu dusmīgs, man ir uznākusi vēlme atriebties, un es visus dedzinu, šauju vai slīcinu!

Cilvēki patiešām ir kļuvuši ārprātīgi!

Bet es tev nepabeidzu stāstīt par Gunāru Zemīti. Viņš mani nodzina čekas pagrabā, bet pie manis atnāca agri no rīta, Taktiski līdz ar gaismu. Bija noguris, acīmredzot visu nakti pratinājis un dauzījis cilvēkus. MazJict parunājāmies, pēc tam viņš mani izveda nebelā pagalmā, nostādīja pie sienas, izvilka pistoli un… Tā noteikti bija vieta, kur viņi droši vien cilvēkus šāva katru nakti. Un arī cs būtu nožmiegts, ja ne…

-    Kas? - Žanis ātri uzprasīja. - Atcerējās, ka tu savā laikā esi mīlējis viņa māsu?

-     Par to viņš atgādināja agrāk, - Jānis atbildēja. - Viņš vienkārši gribēja pazemot. Viņš lika man nokrist uz cepem un lūgt žēlastību.

-     Un tu pakļāvies? - Žanis izbrīnījies iesaucās.

-    Jā, Žani, es to darīju. Nokritu viņa priekšā uz ceļiem un lūdzu žēlastību.

-    Kāpēc?

-     Vai tad to ir tik grūti saprast? Tieši tad ļoti gribējās dzīvot. Elementāri. It sevišķi vēl tāpēc, ka tieši iepriekšējā dienā atkal biju saticis Ievu, kopā pavadījām nakti un viss skaistais, kas starp mums kādreiz bija, nāca augšā kā nevaldāma upes straume.

-     Tu - kādreizējais tik bezbailīgais latviešu strēlnieku komandieris, kriti šā neģēļa priekšā un lūdzies žēlastību? - Žanis bija pārskaities. - Tev viņam vajadzēja iespļaut ģīmī, un lai tad arī blietē!

Jānis paliecās uz priekšu un cieši ieskatījās drauga acīs.

-    Pasaki godīgi, Žani! Vai daudzi, pirms tu viņus nošāvi, tev spļāvuši ģīmī?

Žanis klusēja.

-      Tas, vecīt, nav tik vienkārši. Tā faktiski ir prātam neaptverama starpība. Viens cilvēks otra priekšā stāv ar šaušanai paceltu ieroci, bet otram nav pilnīgi nekā. Varbūt patiešām vienīgi siekalas mutē un vāja cerība uz bendes žēlastību.

Žanis, drūmi klusēdams, glāzēs salēja pēdējās degvīna atliekas, ātri izmeta un negaidīti satvēra Jāni aiz krekla:

-    Tu mani uzskati par prastu slepkavnieku?

-       Nomierinies! - Jānis nesteidzīgi atbildēja. - Es tevi joprojām turu par savu draugu. Tikai vēl gribu pateikt… Tu nupat dzirdēji, cik daudz šajā laikā arī man ir nācies zaudēt. Protams, to nevar salīdzināt ar tavu nelaimi, un tomēr… Man čekista pistoles stobrs ir bijis tikai centimetru no pieres. Es vistiešākā nozīmē esmu simt pirmo reizi skatījies nāvei acīs. Bez jebkāda nozieguma izdarīšanas. Vienkārši tāpēc, ka kādam nelietim tas sagādāja prieku. Bet es tomēr neņēmu rokās ieroci. Tu saproti, Žani? Es kā vājprātīgs, bezcerīga naida pārņemts, tūlīt neskrēju nogalināt nevienu citādi domājošu cilvēku! Nevienu citas ādas krāsas vai citas reliģijas pārstāvi! Paskaties! Manas rokas ir tīras! Un mana dvēsele tāda pati! Cilvēki viens otru var šaut no rīta līdz vakaram, no pirmā gadu tūkstoša pirms Kristus līdz pēdējam gadu miljonam pēc Kristus! Tu domā, vai daudz kas uz šīs pasaules mainīsies?

Žanis dažus brīžus domāja.

-            Varbūt nekas sevišķs, - viņš lēnīgi teica, - taču par dažiem neliešiem uz šis pasaules būs mazāk.

-            Iespējams, - Jānis viņam piekrita, - bet par dažiem miljoniem pilnīgi nevainīgu cilvēku ari… mazāk.

-            Saproti, Jāni, - Žanis gandrīz vai izmisis sacīja. - Es nevaru un nekad arī nespēšu rimties, kamēr es to rud- mataino vai kādu citu no tiem šāvējiem nedabūšu rokās. Tu vari būt labs? Tad esi labs! Bet man nav tiesību būt tādam! Tu saproti? Es jau esmu aiz sevis sadedzinājis visus tiltus! Un Mārtiņš tāpat! Un Viesturs, un tūkstošiem citu latviešu! Tagad kopā ar vāciešiem vai nu uz uzvaru, vai nāvē! Citas izejas mums vairs nav.

Kopā ar vāciešiem, kuri tādi paši citas valodas boļševiki vien ir, Jānis rūgti nodomāja un piegāja pie loga. Tieši tā priekšā ziedēja liels jasmīnu krūms.

-            Pēdējie ziedi, - Jānis sacīja pienākušajam Žanim, - tāpēc tik apdullinoši smaržo, kā zinādami savas beigas.

Žanis piekrītoši pamāja, apsēdās uz dīvāna un paņēma rokās labi piešauto mašīnpistoli. Jānis ievēroja, ka tās viņam nedaudz trīc, ka viņš klusi pie sevis kaut ko bubina.

Ko, Jānis nesaklausīja. Viņš tikai dzirdēja, kā aerodroma virzienā mājai garām atkal pabrauc kāda vācu armijas kravas automašīna.

50. nodala

*

Es kaut uz īsu brīdi gribēju aizbēgt no šī laika, bet laiks kā neatlaidīgs dzinējsuns bez apstājas skrēja man pakaļ un nekur no sava tvēriena nelaida vaļā.

Ciešs un pamatīgs bija šis tvēriens.

Nožēloju, ka vispār esmu piedzimis un dzīvoju tieši divdesmitā gadsimta vidū.

Bet kad tad cilvēki nav karojuši? Kad viens otru nav

kāvuši?

Kad nav dzīvi mesti aizās, kad nav atdoti saplosīšanai plēsīgiem zvēriem, kad nav sisti krustā, kad nav sēdināti uz mietiem, kad nav dedzināti sārtos, kad nav giļjotinēti, kad nav kārti, kad nav šauti vai tāpat apsisti dūrēm, akmeņiem vai stekiem?

Kur, cilvēk, tavā sirdī ir Dievs? Vienalga, Allahs, Buda vai mūsu pašu Jēzus Kristus? Un kur beigu beigās esi tu pats?

Bet priekšā taču vēl gaidīja Hirosima un Nagasaki, Koreja un Vjetnama, Šrilanka un Ziemeļīrija, Afganistāna, Horvātija, Bosnija un Čečenija! Nemaz nerunājot par miljonu cilvēku apkaušanu gan Kambodžā, gan bez mazākās atelpas Burundi, Ruandā un turpat visā pārējā Āfrikā.

Nogalināt - tā laikam ir cilvēka misija un tīkamākā nodarbošanās.

Tai pašā laikā tiek nopietni stāstīts, ka visu cilvēku īstā daba un būtība esot mīlestība. Vienīgā īstā, patiesā un pareizā ideja, dzīves dzinējspēks. Dzīves pamatakmens.

Vai tu tam tici, Jāni Vanag-Krišlauk? Droši vien jau tici, ja tu, cieši apskāvis pasakainus sievietes plecus, guli uz savas vecās, daudz pieredzējušās kušetes un miegā smaidi. Un pirms diviem gadiem varēji uzgleznot tik vienreizēji spēcīgi fascinējošu gleznu kā "Dzīves sapnis".

Vai tev, meistar, nevajadzēja uzreiz atklāti pateikt, ka mūsu dzīves lielākais sapnis ir tieši mīlestība?

51. nodala

>

"Lejrožu" mājas pirts bija izkurināta ļoti karsta un tvaiku pilna. Es kails gulēju uz lāvas, un Ieva, arī kaila, man ar bērzu slotu viegli sita pa muguru. Tas bija kaut kas vairāk par to, ko var apzīmēt ar vārdiem "labi" vai "patīkami". Tīri fiziskai baudai klāt pievienojās apziņa, ka atkal blakus ir sieviete, kuru tu kādreiz esi tik neprātīgi mīlējis, ka nekas uz šīs pasaules nebija vērtīgāks par viņu un mūsu attiecībām; kura no tevis reiz aizgāja pie tava niknākā nedrauga un atkal ir atgriezusies, vai, pareizāk sakot, tu esi atgriezies pie viņas. Jo tu viņu toreiz padzini. Tu viņu vairs negribēji. Tu viņu vairs nevēlējies ne redzēt, ne mīlēt, tu ar viņu vispār vairs nespēji būt kopā. Mēs katrs aizgājām uz savu pusi. Katrs devāmies pie cita cilvēka, bet nekad nekļuvām sveši vai ienaidnieki, viens otram pilnīgi un galīgi nepieņemami. Mēs astoņpadsmit gadu bijām šķirti, bet nu laiks, cilvēki un liktenīga sagadīšanās mūs atkal ir savedusi kopā. Varbūt tas bija īsti simboliski, ka pirmais, ko abi darījām, kad pēc sarunas ar Žani jau nākamajā dienā atbraucu uz "Lejrozēm", bija kopīga iešana uz pirti.

Mēs no jauna alkām būt tīri.

Mēs atkal gribējām būt kopā.

Mēs atkal tiecāmies viens otru mīlēt.

Domāju, ka šo mūsu vēlēšanos neiespaidoja drausmīgais laiks, kurā mēs dzīvojām. Mūsu vēlēšanos būt atkal līdzās acīmredzot daudz vairāk ietekmēja atmiņas par bijušo un laika gaitā radusies atziņa, ka mīlestība ir vienīgais, kā dēļ cilvēki šad tad var arī pakarot.

Nevajag iekarot nedz svešas teritorijas, nedz citas valstis. Iekaro otra cilvēka sirdi, un tev piederēs visa pasaule. Turklāt vēl no tā gūsi daudz lielāku gandarījumu, nekā ja tiešām tavās rokās nonāktu milzīgas svešzemju teritorijas. No akmeņiem vai zelta vari uzcelt māju, bet mīļotā cilvēka sirds vai dvēsele tomēr būs nesalīdzināmi lielāka un daudz siltāka par jebkuru pili.

Iemet zemē sēklu, un tev izaugs koks.

Iestādi labestību, un tev izaugs mīlestība.

Iedēsti mīlestību, un tu kļūsi nemirstīgs.

…Pēc neilga laika mēs ar Ievu apmainījāmies vietām. Es piecēlos, bet Ieva apgūlās uz vēdera, iedeva jaunu pirtsslotu un smiedamās teica:

- Tagad per mani!

Bet es Ievai nespēju iesist. Slotu aizmetu prom, bet viņas sasārtušo miesu sāku glāstīt ar rokām. Vispirms kaklu, tad plecus, muguru, dibena mīkstumus un kājas, pēc tam apgriezu Ievu uz muguras un tikpat saudzīgi un maigi turpināju masēt viņas slapjo kaklu, plecus un krūtis, pēc tam vēderu, gurnus, kājas un vēdera lejasdaļu. Ieva instinktīvi atvēra kājas platāk, un mani pirksti atkal pieskārās vietai, kas visu vīriešu acīs un priekšstatos ir pati ievērojamākā, patīkamākā, tuvākā un arī vissvētākā vieta ne tikai sievietes ķermenī vien. Neviens piemineklis gan vēl nav uzcelts, taču pasaulē laikam būs grūti atrast vīrieti, kas tās priekšā nekristu uz ceļiem, nepielūgtu to un netiektos pēc tās.

Es jutos kā vieglā transā. Arī es vēlējos to iegūt. Neatceros neko brīnišķīgāku redzējis un neko satraucošāku apjautis. Ievas āda bija balta, dažās vietās viegli sasārtusi un ļoti maiga. Tā pati aicināja, sauca, lūdzās un kliedza - paņem mani! Vai tu redzi, cik es esmu skaista un iekārojama?!

Es Ievu paņēmu turpat uz pirts lāvas. Telpā bija mežonīgi karsts, svelmainais gaiss un mitrie ūdens tvaiki mūs apņēma kā degoša mīlestības sega, un sirds krūtīs dauzījās kā negudra, bet mēs paši bijām palikuši bez prāta. Ieva aiz baudas kliedza, un kliedzu arī es. Un mēs, viens otru cieši aptvēruši ar rokām un kājām, pilnībā ļāvāmies brāzmainajam kaislību un jūtu izvirdumam, kas, sasniedzot savu apogeju, mūs abus noveda gandrīz līdz nemaņai un pilnīgam spēku izsīkumam.

Kad atguvāinics, smiedamies un laimīgi nomazgājāmies, noslaucījāmies, apģērbāmies un gājām uz mājām. Notikušais man šķita kā spilgti gaišs dzīves brīnums, kas tomēr ir spējis nākt pār mani, neskatoties uz to, ka pasaulē bija iestājusies dziļa naida un iznīcības nakts.

Tai mirklī uz šīs zemes vismaz divi cilvēki bija laimīgi. Un tas jau varēja būt pietiekami daudz. Dievam radās cerība, ka pasaule varbūt tomēr nemirs.

52. nodala

-    Tas ir vairāk nekā savādi, - Ieva domīga teica.

-     Kas tev šķiet savāds?

-    Viss. Visa šī pasaule un tas, kas tajā notiek.

-    Risinās gan labas, gan ļoti sliktas lietas, - es bildu.

-     Vai sliktās noliek tāpēc, lai mēs asāk spētu uztvert labās? - Ieva uzprasīja un uz galda aizdedza sveci.

-    Ļoti iespējams, - es atbildēju. - Taču man vairāk gribas saskatīt atkarību no tā, ka vienkārši uz šīs pasaules ir labi un slikti cilvēki.

-    Tu joprojām domā, ka esmu slikta? - Ieva vaicāja un uzmanīgi nolūkojās uz mani.

-    Tā es uzskatīju toreiz, - es atklāti pateicu. - Tagad cs nezinu, kāda tu esi, un šķiet, ka daudzmaz objektīvs vērtējums var izrietēt tikai no tavas attieksmes pret mani. Bet savukārt tavs vērtējums par mani - no tā, kā es izturēšos pret tevi. Tādu situāciju cilvēku daba nepieļaus, ja, būdams slikts pret tevi vai tev mani neciešot, es sajūsminātos un apgalvotu pretējo.

-    Tas b ļoti egoistiski, vai ne?

-     Pat ļoti! - es iesaucos. - Taču visi mūsu taisnie vai netaisnie spriedumi par ļaudīm izriet tieši no tā iespaida, kādu šie cilvēki atstāj uz mums.

-   Tātad, ja labs cilvēks tevī kaut kādu iemeslu dēļ izraisa nepatiku, viņš tavās acīs uzreiz kļūst slikts?

-    Ne jau cilvēks pats par sevi. Visu nosaka viņa rīcība.

-    Bet vai nevar būt tā, ka cilvēks tomēr dara kaut ko labu vai sliktu, bet personīgi tev šķiet, ka labais veikums peļams, bet sliktais, gluži otrādi, apsveicams?

-   Jā, Ieviņ, tā var būt un tā pat arī parasti notiek! Tāpēc jau viss uz šīs pasaules ir tik ļoti sajucis.

-   Vai tas nav tāpēc, ka cilvēki vispār nemaz īsti neatskārš, kas neapstrīdami ir labs un kas - slikts?

-      Vēl vabāk! Mēs pat nezinām, kas neapstrīdami b pareizi un kas nepareizi, kas ir taisnīgi un kas ir ļoti netaisnīgi. Tic ir jēdzieni, ar kuriem cilvēki vieiunēr ir egoistiski spekulējuši un, visdažādāko savtīgo interešu dzīti, manipulējuši un sākuši karus un revolūcijas, lai pēc tam atkal un atkal pārbccinātos, ka uz. šīs pasaules nav nekā absolūta, nav visaptverošas taisnības, nav vispārēja ļaunuma. Varbūt viss b daudz vienkāršāk. Katrs cilvēks ir tiesīgs darīt visu, taču viņš nekad nedrīkst otram sagādāt sāpes. Ja tu dzīvosi un rīkosies tieši tā, tad tev nekad nebūs jāatceras Bībelē rakstītie vārdi: "Tu mirsi, un tad nāks

tiesa…"

Ieva ilgi domīga klusēja. Dega svece un, lēnām izkus- dama, izraisīja vīrakam līdzīgu smaržu un gaismu. Vai bija svētvakars? Man šķita, jā. Mēs it kā uz brīdi tik sajutāmies pilnīgi noslēpušies no ārpasaules un klusi izbaudījām to mieru un labskaņu, ko dod divu mīlošu cilvēku divvien- tulība.

-    Vai arī tas nav savādi, ka mēs atkal esam satikušies? - Ieva vaicāja un mīļi uz mani skatījās. Viņa nebija kļuvusi vecāka. Nedaudz savādāka gan. Un arīdzan patīkamāka. Manā priekšā vairs nesēdēja jauna, dzīves nepieredzējusi meitene, bet gan pilnīgi nobriedusi, gudra un ļoti skaista sieviete, kura ne tikai labi apzinājās savu spēku un neatkarību, bet tādā pašā mērā arī savu vājumu un vientulību.

-     Ne par to, Ieva, mums vajadzētu brīnīties. Mūs atkal kopā saveda nelaime. Mēs gājām uz čeku meklēt mūsu dēlu. Es vairāk esmu pārsteigts par to, ka nekas 110 iepriekšējā tev nav zudis. Tu, tāpat kā agrāk, man šķieti visskaistākā sieviete pasaulē, tu esi tik bezgalīgi maiga un mīļa… Es jūtos patiesi laimīgs, ka tevi satiku gan toreiz, gan tagad.

-    Jāni… Tu to sievieti?… Nu to, ar kuru dzīvoji kopā, tu viņu mīlēji?

-     Kāda tam vairs nozīme? Nē, es viņu nemīlēju. Taču nevienu sliktu vārdu par viņu nevaru teikt. Es viņu ļoti cienīju, viņa bija stipra sieviete un labs cilvēks. Mēs vienkārši kādā nelāgā dzīves brīdī nācām viens otram palīgā. Tas arī viss.

-    Tas ir ļoti daudz.

-    Jā, Ieviņ, dažreiz tas var nozīmēt pat visu dzīvi.

-    Tu ar viņu vēl satiecies?

-     Nē. Taču es labprāt gribētu uzzināt, ko viņa dara un kāds liktenis viņu ir piemeklējis.

-    Droši vien bēdīgs, - Ieva klusi teica.

-    Droši vien, - es piekritu. - Šodien laimīgu likteņstāstu nav.

-    Diez kā vecajam Anmanim iet? - Ieva domīga sacīja.

-    Pēdējā laikā viņš ļoti sirga un varbūt līdz Sibīrijai nemaz nav tieis…

-     Visai iespējams, - arī es neizslēdzu šādu varbūtību.

-    Cik liela ir jūsu abu saimniecība?

-           Deviņdesmit četri hektāri zemes un divpadsmit hektāru meža.

-    Un lopu?

-    Daudz.

-    Bija arī kalpi?

-             Sezonas strādnieki, bet pastāvīgi strādāja tikai viens puisis. It kā polis, it kā lietuvietis, - Andžejs Krauskas. Palīdzēja arī Viesturs.

-    Kur tas Andžejs tagad ir?

-            Pirmais aizskrēja apsveikt sarkanos. Andžejs jau tieši arī bija tas, kas padomju varai Miķeli Anmani uzrādīja kā liel- saimnieku un niknu darbaļaužu ekspluatētāju. Bet Miķelis, kamēr vien varēja, no gaismas līdz gaismai strādāja kopā ar pārējiem mājas ļaudīm.

-    Vai aizsargos arī bija iestājies?

-    Bet kas tad nebija?

-    Piemēram, cs ne, - sacīju un tikko manāmi pasmaidīju.

-    Un droši vien tas Andžejs arī nebija.

-   Vai tas skaitījās liels grēks?

-    Boļševiku acīs - liels noziegums.

-            Bet mēs taču dzīvojām pēc savas valsts likumiem! Un tie toreiz atļāva būt aizsargos! Kā par to varēja sodīt?

-             To tu labāk, ja vēl radīsies iespēja, kādreiz pajautā savam brālim, - es, mazliet saērcināts, pateicu. - Jācer, viņš tev to pratīs izskaidrot. Bet es nemāku. Es vispār maz ko izpratu no visa, ko tie komunisti un krievi te Latvijā darīja. Tas bija gan muļķīgi, gan smieklīgi, gan baigi.

-            Viņiem nebija tiesību Anmani aiztikt, - Ieva skumīgā balsī sacīja. - Viņš nevienam neko sliktu netika izdarījis.

-            Nevienu nedrīkstēja! - es iesaucos. - Cilvēki ir sodāmi par viņu pastrādātajiem noziegumiem, nevis atkarībā no viņu sociālā stāvokļa. Es vispār nesaprotu šo ārprātu. Pienāk brīdis, kad tiek sodīts katrs, kas ir bagāts. Tad paiet kāds laiks un cilvēkus galina nost jau par to, ka tie nabagi. Un soģi vienmēr paši, protams, ir tie taisnie, gudrie un godīgie! Pie velna! Pēdējie smerdeļi! Vai tu zini, ka tavs brālis Gunārs visu laiku Krievijā ir ņēmies pa čeku un ar to vien nodarbojies, kā šāvis cilvēkus? Un galvenokārt latviešus, jo trīsdesmito gadu beigās Padomju Savienībā būt latvietim skaitījās liels noziegums. Gluži tāpat kā tagad te liels noziegums ir būt žīdam! Un kur ir rakstīts, ka pēc kāda laika latviešiem viņu tautība atkal var izrādīties vislielākais grēks un vaina?

Ieva strauji kratīja galvu.

-    Nē, nē, Jāni! Es tam neticu.

-     Kam tu netici?

-    Ka Gunārs… Viņš agrāk bija tik labsirdīgs un lēnīgs, un arī tagad viņš pret mums izturējās tīri ciešami, vai ne?

-      Pat ļoti ciešami! - es skaļi teicu. - Viņš ātri noskaidroja, ka Viesturs nav arestēts, un nobučoja tevi uz vaiga un palaida mājās! Brīnumu brīnums! Kāds no čekas iznāca dzīvs! Bet mani viņš nodzina pagrabā, visu nakti noturēja nāvinieku kamerā un no rīta veda nošaut!

-       Ko tu mels? - Ieva iekliedzās. - Viņš tevi grasījās nošaut? Par ko!?

-       Atkal šis "par ko"? Tāpēc, ka pasaule ir pilna ar neliešiem. Tu man, lūdzu, piedod, Ieva, bet tavs brālis ir zemisks neģēlis, nevainīgu cilvēku sitējs un šāvējs. Bet tas nu vēl nebūtu pats galvenais. Tādu Gunāru Zemīšu ir bezgalīgi daudz, taču daudz drausmīgāk ir tas, ka tavs dēls Viesturs… vienīgais dēls… - Man aizlūza balss. - Jā, neapšaubāmi, viņš ir arī mans dēls, viņā rit arī manas asinis, kaut kas viņā ir no maniem gēniem un rakstura. Bet viņu tomēr audzinājāt jūs. It sevišķi jau laikam Anmanis.

-     Kas ar Viesturu ir noticis? - Ieva steidzīgi taujāja. - Tu kaut ko zini?

-    Zinu, - es atbildēju. - Arī viņš ir kļuvis cilvēkšāvējs.

-     Ko?! - Ieva krasi pārvērstā balsī kliedza. - Ko tu teici?

-    To arī teicu, - es atbildēju. - Viņš kopā ar Mārtiņu un daudziem citiem krievu atkāpšanās laikā noorganizēja pašaizsardzības komandu, uzbrukuši karaspēka daļām un uz

Krieviju bēgošajiem. Bet visbriesmīgāk viņi "strādājuši" pirmajās divās nedēļās pēe vāciešu ienākšanas Rīgā. Vācieši devuši pilnīgu vaļu, un nav grūti iedomāties, ar kādu traku naidu Mārtiņš, Žanis, Viesturs un citi ir gāzuši visiem, kuri simpatizējuši padomju varai.

-    Kāpēc viņi to darīja? - Ieva nobālusi prasīja.

-   Katram kaut kāds iemesls jau ir bijis, - es domīgs sacīju.

-      Pieļauju, ka Viesturs pārdzīvoja Anmaņa izsūtīšanu uz Sibīriju. Mārtiņam savukārt lopu vagonos sadzīta visa viņa ģimene, Žanim pamatīgas sāpes sagādājusi sievas un bērnu fiziska iznīcināšana, citiem… Ej nu tu sazini! Bet visus viņus dzinusi atriebības kāre.

-     Kāpēc es negāju nevienu šaut? - Ieva klusi prasīja.

-     Manu vīni arī aizveda. Kāpēc tev nav patikas cilāt šauteni?

Es viegli paraustīju plecus un tikko manāmi pasmaidīju.

-    Varbūt tāpēc, ka es sevī nenēsāju naidu. Tas, ko jutu pret krieviem un ko tagad pret vāciešiem, nav naids, bet gan kaut kāds pretīgums un izmisums. Un vēl žēlums. Jā, Ieviņ, žēlums pret latviešu tautu. Krievs mums neko labu neatnesa, un vai tāds vācietis ir labāks. Es tikai brīnos, patiešām ārkārtīgi brīnos, cik daudz tomēr pašu latviešu labprātīgi nostājušies gan vienu, gan otni mūsu Dzimtenes okupantu pusē.

-    Es joprojām esmu pagalam uztraukta par Viesturu, - Ieva sacīja.

-    Es arī, - teicu. - Jo skaidri zinu, ka šādi darbi, šāda cilvēku rīcība nekad nebeidzas labi. Parasti tam ir gaužām bēdīgas sekas. Un var droši uzskatīt, ka Viesturs mums jau ir pazudis. Bez šaubām Mārtiņš tāpat. Un Žanis Krastiņš. Un tavs brālis Gunārs Zemītis, saproti? Itin visi, kas reiz pacēluši ieroci pret otm cilvēku.

-    Bet mēs? - Ieva klusi pavaicāja, piecēlās un maigi apvija abas rokas man ap kaklu. - Mēs pastāvēsim?…

-   Būsim, Ieviņ, - es mazliet saviļņots, teicu. - Es arī savā laikā esmu šāvis uz citiem, taču tas nolika karā, tāpēc var teikt, ka šāda veida cilvēku nāvē aizraidīšana tomēr ir mazliet godīgāka un tā nav tīša ļaunuma vai varmācības izpausme. Tas drīzāk bija piespiedu pienākums, un vēlākajos gados es to esmu mēģinājis vismaz izpirkt ar mīlestību.

-    Bet es?

-           Tu nevienam neko sliktu neesi darījusi, - es pateicu. - Tu būsi vienmēr.

-    Nav tiesa, - Ieva iebilda. - Es daudz ļauna atnesu tev.

-    Tas jau ir garām, - es pateicu. - Es tev esmu piedevis.

-    Patiešām?

-            Jā, Ieviņ. Es esmu to aizmirsis. Ir atkal sākums kaut kam citam. Atkal ir vecā, labā, pazīstamā lauku māja "Lcjrozes", ir sestdienas vakars, ir izkurināta pirts, saimnieki nomazgājušies, ir paēstas vakariņas, un tagad viņus gaida plata gulta ar vēsiem linu palagiem, mīkstiem spilveniem un mīļu cilvēku pie sāniem.

-    Vai tā var būt, ka es tev atkal kļūstu tuva?

-            Jā, Ieviņ, tu tāda jau esi. Kā toreiz - pirms divdesmit diviem gadiem.

Ieva iesmējās.

-    Tad bija auksts pavasaris.

-    Tagad ir karsta vasara. Tātad lietas iet uz labo pusi.

-    Vai tu man nekad nepārmetīsi?…

-    Nekad.

-            Kaut tu zinātu, Jāni, cik smagi un ilgi es pēcāk nožēloju, ka noticēju Mārtiņa solījumiem un aizgāju pie viņa! To es sev nevaru piedot vēl šodien!

-             Nevajag, Ieva! - es mierinoši teicu. - Nekā tāda nav bijis.

-            Es raudaju, naktīs kliedzu un ne vienreiz vien gribēju mesties Ventā!

-    Aizmirsti! - es pavēlēju. - Nekā tāda nebija.

-            Es izjutu milzīgu kaunu, - Ieva turpināja. - Kaunu no Mārtiņa, tevis un pati no sevis. Es vairs negribēju dzīvot. Es toreiz sapratu, ka, atsakoties no tevis, esmu palaidusi garām vienreizēju iespēju iegūt un piedzīvot varbūt pašu skaistāko un romantiskāko mīlestību, kāda vien cilvēku starpā iedomājama. Tāpēc man bija ļoti žēl. Es ilgus gadus jutos pret tevi ļoti vainīga. Es lūdzu Dievu, lai Viņš man piedod

lielo nodevības grēku, ko es toreiz pieļāvu. Man šķiet, Viņš man piedeva. Mani paņēma Anmanis, jo viņš jau sen tīkoja pēc manis. Tiesa, varbūt mīlēja vairāk kā meitu, nevis sievu. Nekad nedarīja pāri, saudzēja un sargāja, vienīgi es pati nespēju viņu aizstāvēt.

-     To tik ļoti, Ieva, nepārdzīvo. Ne boļševiku laikā, ne tagad, pie vāciem, neviens cilvēks nevar nosargāt otru. Pašlaik ļaunuma vara ir daudz spēcīgāka par cilvēcības un mīlestības izpausmēm.

-    Tātad tu, Jāni, domā?… Mums nav nekādu izredžu?

Es pasmaidīju, apskāvu Ievu, iesēdināju viņu sev klēpi un

sāku dedzīgi skūpstīt. Nedaudz atjēdzies, cs pateicu:

-     Nezinu, Ieviņ, vai mums šai laikā personīgi ir lielas vai nav nekādu izredžu palikt dzīviem, taču mūsu mīlestība ir un būs mūžīga. Tagad es, Ieva, pilnīgi droši ticu, ka nekas uz šīs pasaules nepazūd. Viss ļaunais un labais paliek arī pēc mūsu nāves. Tātad saglabāsies arī mūsu mīlestība, un mēs vēl pēc tūkstoš gadiem varēsim apciemot mūsu mazbērnus, mazbērnu bērnu bērnus un viņu bezgala tālos pēctečus, lai pastāstītu, cik ilga, izturīga un ļoti gara bija mūsu mīlestība. Turklāt vēl tik mežonīgi trakā laikā. Varēsim stāstīt, kā vispārēja ļaunuma un necilvēcības apstākļos mums tomēr tāda bija.

53. nodala

Pēc trim nedēļām notika kaut kas tāds, ko es iepriekš it kā jau paredzēju vai vismaz nojautu, taču sirds dziļumos tam tomēr neticēju. Un neticēju tāpēc, ka to ļoti nevēlējos. Runa bija par manu dzīvību un iespējamo nāvi. Runa atkal bija par atriebību, par ļaunumu 1111 nepiedošaini.

Tas varēja būt augusta pirmajās dienās. Vācieši ar vietējo latviešu aktīvu atbalstu visur jau pamazām nostiprināja savu varu. Kalnu muižas lielajā mūra mājā jau sēdēja jauns pagasta vecākais, bija vietējie policisti vai, kā tos cilvēki ātri iesauca, šucmaņi. Visiem bez mazākām ierunām vajadzēja pakļauties gan vietējām, gan Rīgas un Berlīnes kungu pavēlēm. Cilvēki, kuri jelkādā veidā paspēja sadarboties ar padomju varu, bija jau nošauti vai ai/vesti uz Rīgu, un dzīve pamazām it kā kļuva mierīgāka, klusāka un pat nedaudz drošāka.

Nevēlēdamies pazaudēt Rīgas dzīvokli un darbu, turpināju strādāt Iļģueiema stikla fabrikā par šoferi, bet nedēļas nogalēs vienmēr braucu uz "Lejrozēm" pie Ievas. Lai dzīve kļūtu daudz stabilāka un arī jēdzīgāka, pagalam vēlējos izdarīt to, ko biju nodomājis jau pirms divdesmit gadiem, un, proti, - ar Ievu beidzot apprecēties. Taču pagaidām tas vēl juridiski nebija iespējams, jo Ieva joprojām skaitījās laulībā un viņas vīra Miķeļa Anmaņa nezināmā prombūtne 1111 liktenis Ievai vēl nedeva nekādas ne juridiskas, ne arī morālas tiesības ar mani stāties jebkuros oficiālos sakaros.

Atkal bija sestdienas vakars.

Atkal tika izkurināta pirts 1111 izcepta svaiga maize. Ieva visu laiku enerģiski rīkojās pa saimniecību un šķita esam ne tikai priecīga, bet arī laimīga. Pirms dažam dienām uz "Lejrozēm" bija atbraucis Viesturs un Ievai pastāstījis, ka tagad Rīgā dienot kārtības policijā, ar pienākumiem esot apmierināts, Grīziņkalnā īrējot vienistabas dzīvokli un šad tad satiekoties ar savu kādreizējo tehnikuma biedreni Rutu Smiltiņu.

-    Bet kādas tev tagad ir attiecības ar kaimiņos dzīvojošo Silviju Frīdenbergu? - Ieva jautāja. - Pirms kara jūs jau tikpat kā taisījāties pat precēties.

-     Un precēsimies arī, - Viesturs atbildēja. - Taču tagad jau tikai pēc kara.

-    Vai tādā gadījumā tev vēl vajadzētu satikties ar to kursa biedreni?…

-    Mēs nesatiekamies, - Viesturs vēsi atbildēja. - Mēs šad tad tikai pārguļam. Tur nekā nopietna nav.

-     Vai tev šķiet, ka tas nav nekas nopietns? - Ieva bija ārkārtīgi pārsteigta.

-     Nopietna ir mīlestība. - Viesturs atbildēja, - bet šitās spēles ir tikai nervu atslodzei un tīram priekam. Kāpēc es to nevarētu atļauties?

Ieva paskatījās uz savu dēlu, kurš, jau izaudzis liels un spēcīgs, vienmēr bijis pastāvīgs un sevī diezgan noslēdzies jauneklis. Viņa lā arī nekad nav spējusi saprast, ne arī uzzināt, ko viņš īsti domā, ko jūt un dzīvē vēlas. Nenoliedzami, vecajam Anmanim, kas oficiāli skaitījās viņa tēvs, Viesturs bija ļoti pieķēries, viņi rādījās pat tādi kā draugi, un abi bieži sapņoja, kā vēlāk "Lejrozes" izveidot par vienu no labākajām zemnieku saimniecībām visā valstī. Taču laiks strauji mainījās, nodibinājās padomju vara, Anmaņiem 1940. gada nīdenī atņēma trīsdesmit hektārus labākās zemes un atdeva to svešiem bezzemniekiem.

Un tad vēl nāca 1941. gada 14. jūnijs, kad Miķeli Anmani, septiņdesmit viena gada vecumā un slimu cilvēku, vairāki sarkanarmieši, piepalīdzot diviem vietējiem komjauniešiem, gandrīz kā tādu koka kluci iemeta lielajā automašīnas kravas kastē un aizveda uz Sknindas staciju.

-      Bet, Viestur… - Ieva samulsusi prasīja. - Kāpēc tu neizvēlējies citu nodarbi? Kāpēc tev labpatīk tieši dienests policijā? Un par ko tevi tik ļoti meklēja čeka?

-       Par to, māt, ka es nošāvu tos divus jaunās dzīves cēlājus, kuri manu tēvu kā vecu pelavu maisu, kā prastu, nekam vairs nederīgu lietu iesvieda automašīnā un pēc tam ielādēja vagonā! Par ko Sibīrija? Kāpēc?! Tāpēc, ka viņš spēja un gribēja strādāt vairāk nekā citi? Nē, māt, tu man to, lūdzu, nekad nepārmet! Es viņiem atriebos taisnīgi!

-    Bet pašlaik! - Ieva iesaucās. - Vai arī tagad tu pret tiem cilvēkiem, kurus arestē vai pat ved uz Biķernieku mežu nošaut, rīkojies pēc tiesas un taisnības?

-   Jā, - Viesturs dzelžaini izmeta.

-     Vai tu pats tā nospriedi, vai tev kāds to teica? - Ieva drebošā balsī uzprasīja.

-     Es pats visu saprotu, - Viesturs sacīja un gāja prom. - Par mani neuztraucies. Es neesmu vainīgs, ka nevarēju "Lejrozēs" palikt par saimnieku. Varbūt tagad kļūšu labs latviešu karavīrs. Kā kādreiz tavs Jānis Krišlauks.

-        Mans Jānis Krišlauks nekad nav vilcis policista mundieri, - Ieva pateica. - Viņš bija karavīrs, un, pēc manas saprašanas, tur b milzīga starpība.

-              Tā b, - Viesturs piekrita, - tu tikai piemirsi atgādināt, ka Jānis Krišlauks bija sarkanais karavīrs, un tas, manuprāt, ir daudzkārt pretīgāk nekā būt par vissliktāko policistu!

-   Vicstur, Viestur, - Ieva apsēdās pie galda un sāka raudāt. - Es tevi pilnīgi nepazīstu! Kāpēc tu esi kļuvis tik ļauns?

-    Ko es varu darīt, ja pasaule ir tāda? - Viesturs asi pateica. - Pēc visa tā, kas ir noticis boļševiku laikā, es vairs nevaru būt labs. Vai tu saproti?

-        Nē, - Ieva strauji papurināja galvu. - Vai tad tu, nogalinādams divus nelietīgus jauniešus, esi kaut vai par mata tiesu šo pasauli darījis labāku? Un, kaut vai tu būtu nošāvis visus šīs zemes ļaundarus, nekas taču nemainītos. Pasaule atkal būtu pilna ar jauniem neliešiem. Ar tādiem kā jūs - cilvēku šāvējiem! Viestur! - Ieva spēji iekliedzās. - Es tev to aizliedzu darīt! Es negribu, negribu…

Ieva sabruka virs galda un aizelsusies turpināja raudāt.

Viesturs mirkli pagaidīja, vairākas reizes mātei saudzīgi noglāstīja galvu un nesteidzoties izgāja no mājas.

Viņš vairs nespēja būt cits un arī negribēja būt savādāks. Dziļi apziņā viņš saprata, ka patiesībā ir noziedznieks, taču viņu par tādu bija padarījusi padomju vara, nevis viņa paša cilvēciskā būtība. Tāpēc viņš šo padomju varu un tās atbalstītājus ar kalni dienu neieredzēja arvien spēcīgāk un ļaunāk.

54. nodala

i

Un tad tas beidzot notika.

Sestdienas vakarā, kad atkal kārtējo reizi bija izkurināta pirts un Ieva izcepusi maizi, "Lejrožu" pagalmā ieripoja divas vieglās vācu armijas automašīnas. No vienas izkāpa divi stalta auguma vācu virsnieki un divas jautri smejošas latviešu sievietes. No otras automašīnas, nedaudz līgodamies, izrāpās mans brālis Mārtiņš, tad Viesturs un vēl viena dāma.

Nedaudz pagrozījušies pa pagalmu, kad Viesturs paguva viņiem izrādīt gandrīz vai visas saimniecības ēkas, viesi jautrā noskaņojumā beidzot ienāca mājā.

Es viņus ieraudzīju jau tūlīt caur logu, un pirmajā mirklī galvā pazibēja doma par aizlaišanos prom, taču pie mājas stāvēja mana smagā automašīna, un Mārtiņš vai Viesturs tāpat tūlīt atģistu, kas ar to ir atbraucis. Lai viņi neko nevarētu pārmest Ievai vai, vēl sliktāk, kaut ko viņai nodarīt, es nebēgu. Piecēlos tikai no pusdienu galda un aizgāju uz bijušo Ievas istabiņu. Apsēdos uz gultas malas un gaidīju. Biju ļoti uztraucies. Es nesapratu, ko īsti gaidu, nezināju, tieši kādas briesmas man draud, taču lielā dzīves pieredze un intuīcija lika nojaust, ka man pēkšņi var klāties pagalam nejauki. Es nez kāpēc no vāciešiem nebaidījos, dabiski, nebija ko trīsēt arī jautro draiskuļu dēļ, tāpat nekādu baiļu sajūtu manī neizraisīja dēls Viesturs, taču spēcīgs satraukums mani pārņēma, ieraugot Mārtiņu.

Tas varētu likties pat smieklīgi. Viena kārtīga latviešu ģimene - vīrs, sieva, dēls un brālis. Iespējams, indiāņiem, kādas Āfrikas cilts pārstāvjiem, ķīniešiem vai pat arābiem tas būtu bijis pats par sevi saprotams - ja reiz viena ģimene, ja reiz visi esam asins radinieki, mājās ir jāvalda mieram, saticībai, drošībai un savstarpējai izpalīdzēšanai. Bet diemžēl mēs bijām latviešu ģbnene, turklāt vēl varas pārejas un kara laikā dzīvojoša, tātad ne par kādu saticību, mieru vai drošības sajūtu nevarēja būt ne runas. Tieši otrādi. Viss kļuva grīļīgs un mainīgs.

Vāciešu rokās bija vara. Arī Mārtiņa rokās tās bija pietiekami. Viestura tāpat. Viņi visi apbruņoti un stipri iedzēruši.

Es sēdēju un gaidīju. Nezināju, kāpēc man vajadzētu baidīties, neapjautu, ko es tādu būtu izdarījis, taču jutu, ka pamazām man tuvojas nāves briesmas.

Jau kuro reizi.

Agrāk pie manis nāve vienmēr nāca kāda sveša karavīra, nejaušas lodes vai netālu sprāgstoša šrapneļa izskatā, tagad es jutos apdraudēts gan no paša brāļa, gan dēla.

Savādi laiki, es skumji nodomāju. Savāda dzīve, un ļoti savādi esam mēs - cilvēki.

Ieva ciemiņus cienāja ar pusdienām, viņi laikam arī dzēra, jo balsis kļuva arvien skaļākas un nepacietīgākas.

Nebiju pārliecināts, bet man šķiet, ka Mārtiņš ar Ievu tikai tagad pirmo reizi satikās pēc viņu toreizējās divdesmit gadu senās un Ievai tik ārkārtīgi pazemojošās "laulības" šķiršanas.

Mārtiņš ar Ievu laikam negribēja runāties ne vāciešu, ne Viestura klātbūtnē, tāpēc izgāja vienā no blakusistabām, kur man bija labi saklausāms katrs viņu izrunātais vārds.

-           Kāpēc tu šeit uzradies? - Ieva prasīja. - Un vēl paņēmis līdzi tos uzpūtīgos fričus ar viņu blicmēdelēm!

-             Vācieši tagad ir kungi, - Mārtiņš atgādināja. - Arī sievietēm nav nekādas vainas.

-             Vai tev labāk nevajadzētu sērot par savu sievu un bērniem? - Ieva vaicāja. - Diez kā viņiem tur tagad iet?

-            Droši vien tur klājas gaužām bēdīgi, - Mārtiņš drūmā balsī atbildēja. - Rasma lielajā uztraukumā un laika trūkumā neko sev neesot paņēmusi līdzi. Tikai bērniem.

-          Anmanim gan deva kādas divas stundas, - Ieva pateica. - Viņš bija ļoti mierīgs.

-    Tu patiešām ar viņu apprecējies?

-    Jā.

-    Jānis tevi neņēma?

-    Nē, Mārtiņ, viņš pēc tevis mani vairs nevēlējās.

-           Dumji darīja! Vecajam Anmanim trāpījās tāda necerēta laime! Tu neko daudz neesi izmainījusies.

-    Toties tu līdz nepazīšanai!

-    Vai patiešām tik drausmīgi?

-           Jā, Mārtiņ. Tava māte bija tik vienreizēji laba sieviete. Klusa, dievticīga. Kāpēc tev no tā nekā nav?

-    Jānim jau arī nav. Bet tu par to neuztraucies, vai ne?

-            Jānim ir viss, ko es vīrieti vēlos redzēt un sajust, bet tu…

-    Es esmu zvērs, tā tu gribēji teikt?

-    Nezinu. Bet nekā daudzmaz cilvēcīga tevi nav.

-             Tu joprojām nespēji aizmirst manu toreizējo atraidījumu?

-             Vai tad tas bija atraidījums?! Attopies! Tik ārkārtīgi zemisks gājiens gan pret mani, gan pret Jāni! Neviens normāls, godīgs un vīrišķīgs vīrietis to nekad nespētu izdarīt! Nekad, Mārtiņ! Pat pret pēdējām ielasmeitām vīrieši tomēr izturas daudz pieklājīgāk, nekā tu toreiz apgājies ar mani!

-    Tev gaužām sāpēja?

-    Un tu vēl prasi?

-    Ko teica Jānis?

-    Jānis? Ka tu esot pēdējais nelietis.

-    Bet es viņam tomēr atriebos! O, cik saldi atriebos!

-    Kā?! Mani publiski apkaunojot?

-           Tam jau nebija nozīmes. Galvenais man bija tevi viņam atņemt.

-    Un tu par to ļoti priecājies?

-    Jā. Es biju kā spārnos!

-            Mārtiņ! Kā tu varēji priecāties, padarot nelaimīgu savu miesīgu brāli!?

-              Mums ir veci rēķini, Ieva. Un tu, lūdzu, nemaisies mūsu darīšanās! Tikai atceries - par visiem rēķiniem ir jāmaksā, agrāk vai vēlāk.

-            Neko jau tu īsti nepanāci, - Ieva sacīja. - Tas viss bija tikai uz laiku.

-            Tur tev ir taisnība, - Mārtiņš domīgs piekrita. - Viss patiešām ir tikai pagaidām.

-            Tu tomēr esi skolots cilvēks, - Ieva pārmetoši teica. - Daudz lasījis un bijis tiesnesis, bet nezini, ka mīlestību ar varu neviens nespēj iznīcināt. Cilvēku - jā. Tas taču ir tik vienkārši. Nospied kaut kādu tur metāla ieroča sprūdu, un viss. Cilvēka vairs nav. Bet kas ar to ir panākts?

-            Panākts ir tas, ka šā cilvēka vairs tiešām nav, - Mārtiņš ciniski atbildēja.

-            Un pēc tam tu pats vari būt cilvēks vai, pareizāk sakot, tu vēl vari justies kā cilvēks?

-            Tas ir pārāk sarežģīts jautājums, - Mārtiņš sacīja, - un pašlaik par to te ar tevi negribētu spriedelēt. Lai gan tas nenoliedzami ir diskusijas vērts. Vai, iznīcinot ļaunumu ar ļaunumu, var gūt pozitīvu rezultātu un kaut kādu morālu labumu? Un kas tādā gadījumā ir pati morāle, ja tā atbalsta un pat veicina ļaunā sodīšanu, kā, piemēram, boļševiki vai fašisti, sludinot miljonu cilvēku nāvi kā primāro savas varas uzdevumu? Kas vispār ir morāle? Kas uz šīs pasaules

ir tikumisks, taisnīgs un absolūti pareizs? Kas no morālā viedokļa ir šīs pasaules lielākā vērtība? Neko mēs nezinām, Ieva, un, galu galā, lai par to taču strīdas filozofi! Tas ir viņu darbs. Pie reizes viņi man varētu arī pateikt, lūk, vēl ko. Vai tiesnesis, kurš, pamatodamies uz noziedznieka pastrādātajiem noziegumiem, pasludina viņam nāves spriedumu, arī pats kļūst noziedznieks un vismaz šā cilvēka nāves līdzdalībnieks? Un kā ir ar bendi? Vai bende, valsts uzlikto pienākumu pildot un nogalinot slepkavu, pats arī kļūst par tādu? Un, ja ne, kas tad viņš tāds ir? Tikai amatnieks? Visas norises šai pasaulē ir pārāk sarežģītas un pretrunīgas. Cilvēks savā būtībā vienmēr ir viens un vientuļš, turklāt viņš ir tāda diezgan plēsīga un egoistiska būtne, kurai piemīt ne tikai kaut kādas garīgās īpašības, kā spēja domāt un spriest, bet kurai pirmkārt ir ārkārtīgi spēcīgi izteikti daudzi dabas doti pašaizsardzības instinkti, kurus šis bioloģiskais veidojums vienmēr nekavējoties izmanto, ja ir tieši apdraudēta viņa paša vai viņa ģimenes locekļu pastāvēšana. Jā, tad cilvēku dažreiz var nosaukt ari par zvēru. Šie paši sevis vai sugas saglabāšanās instinkti citiem vājāk, citiem stiprāk vienmēr darbojas arī tad, kad tiek apdraudēti šīs sugas vai atsevišķu tās pārstāvju dzīves (vai ganību) teritorija, jo arī tas ir tiešs drauds viņu fiziskajai pastāvēšanai. Tāpēc šādos laikos un brīžos runāt par kaut kādu morāli ir pat noziedzīgi. Labāk patērzēsim par ko citu! Kauču, piemēram, par tevi un Jāni. Tu atkal taisies ielaisties ar viņu?

-   Jā, Mārtiņ, taisos. Mēs faktiski jau no jauna esam kopā.

-    Vai tagad viņam pret tevi nekādu pretenziju nav?

-    Nē.

-    Visu jau paspējis aizmirst?

-    Manuprāt, nē.

-    Un tomēr tevi atkal ņem pretī?

-   Jā, Mārtiņ, mēs atkal viens ar otru saprotamies, - Ievas balsī bija saklausāma spīts un stingra apņemšanās.

-    Vai taisāties oficiāli precēties?

-    Pagaidām to vēl nevaram.

-     Kāpēc?

-    Vēl jau mans virs skailās Miķelis Anmanis.

-    Par to nu tu neuztraucies. Boļševiki viņu būs jau nomu- šļjuši.

-    Es ceru, ka tas tā tomēr nenotiks, - Ieva sacīja. - Viņš atgriezīsies, un tad mēs to visu nokārtosim normāli. Tā, kā vajag.

Bridi istabā valdīja saspringts klusums. Tad Mārtiņš skaļi pateica:

-    Ieva Anmane! Tu varbūt kādreiz varētu paņemt atpakaļ savu meitas uzvārdu Zemīte. Ja tavs brālis Gunārs to uz mūžīgiem laikiem nebūtu apkaunojis. Taču tu nekad oficiāli vai neoficiāli nekļūsi par Ievu Krišlauku! Nekad! To es tev apsolu.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, ka man patiesībā tevi tūlīt vajadzētu ņemt un nošaut, - Mārtiņš nikns pateica. - Pirms tam vēl nododot tevi erotiskiem priekiem maniem vācu draugiem!

-    Mārtiņ… - Ieva galīgi nobijusies klusi čukstēja. - Kādēļ?

-    Tāpēc, ka tavs brālis ir liels čekists. Neprātīgs un briesmīgs. Tāpēc, ka tieši viņa vadībā kādā no Baltezera vasarnīcām ir nošauti apmēram simt cilvēki. To vidū divi mani labākie draugi un viena studiju biedrene. Tāpēc, Ieva Anmane! Tavs brālis, tāpat kā visi komunisti un čekisti, ari daudz nešķiroja, kas vainīgs, kas ne! Ja kāds no ģimenes skaitījās "tautas ienaidnieks", arī pārējie bija tādi paši - likvidējami!

Ieva ilgi klusēja, tad pavaicāja:

-    Un tu to darīsi?

-    Es vēl padomāšu, - Mārtiņš atbildēja.

-    Ko vēl prātosi, varbūt pamēģini atcerēties, ka tieši Gunārs tev kādreiz izglāba dzīvību. Un tikai pateicoties viņam…

-      Nē, nē! - Mārtiņš strauji papurināja galvu. - Man nevienam nav jāpateicas. Es dzīvoju ne tāpēc, ka viņš mani toreiz nenošāva. Tas tikai tā formāli izskatās. Esmu pārliecināts: mani vispār nav iespējams iznīcināt. Vismaz ne tik viegli. Vispārinot, - es vai man līdzīgi personificē visu Latviju, un to taču neviens neiznīcinās, vai ne? Vismaz, man ir pilnas tiesības ccrēt.

-            Ko tad nu dara tavi draugi vācieši? - Ieva mazliet ironiski jautāja. - Vai viņi Latviju pašlaik glābj, vai arī kā boļševiki vienkārši grib pievienot savai lielajai laterlandei?

-           Vāciešus tagad neaiztiksim, - Mārtiņš diezgan asi pateica. - Mazliet gan vēl parunāsim par tevi un Jāni. Kur viņš pašlaik atrodas?

-    Ko tu no viņa gribi?

-            Kas tev par daļu! - Mārtiņš negaidīti uzbrēca. - Viņš ir mans brālis, un man ar viņu savas valodas.

Man šķiet, Ieva vēlreiz ļoti nobijās un neko neatbildēja.

-            Klusē vien, - Mārtiņš samierinoši pateica. - Iešu pats viņu sameklēt.

Mārtiņš aizgāja.

Es turpināju sēdēt un gaidīt. Kur es būtu varējis aizmukt? Un kāpēc man vispār būtu jābēg?

Pēc īsa brīža durvis atvērās un mazajā kalpu istabā smagiem, nogurušiem soļiem ienāca Mārtiņš. Viņš ilgi uz mani skatījās, it kā vēlēdamies nešaubīgi pārliecināties, vai priekšā sēdošais cilvēks patiešām esmu es.

-            Nu, sveiks, brāli! - Mārtiņš klusi izmeta. - Redzi, atkal tepat vien satiekamies.

-              Sveiks, - es tikpat klusi atņēmu sveicienu un viss saspringu. - Mēs šeit nekad neesam satikušies.

-     Kur tad? - Mārtiņš jautāja un apsēdās man iepretim.

-    Nez kāpēc man šķiet, ka tas bija tieši šeit. Ka tieši šeit tu man toreiz piespriedi nāves sodu.

-            Tas notika Kalnu muižā, - es vēsi paskaidroju. - Tur toreiz atradās mūsu pulka štābs, bet tagad ir pagastvalde.

Mārtiņš dažus brīžus domīgs klusēja.

-              Principā tad mums vajadzētu iet uz turieni, - viņš sacīja.

-    Kādēļ?

-            Es gribētu atkārtot to pašu situāciju, kāda tā bija tieši pirms divdesmit diviem gadiem, - Mārtiņš paskaidroja.

-    Tikai tagad apgrieztā kārtībā.

-            Neko nesaprotu, - klusi nomurmināju. - Kas šai dzīvē ir atkārtojams?

-       Tagad tu esi mans gūsteknis, - Mārtiņš diezgan

apmierināts sacīja, - un tagad es, Mārtiņš Krišlauks, tev piespriedīšu nāves sodu nošaujot!

Es jau to biju gaidījis un tāpēc sevišķi pārsteigts nejutos. Taču to visu dzirdēt man bija ļoti nepatīkami, pat baismi.

-      Kāpēc? - es klusi vaicāju. - Tagad ir pavisam cits stāvoklis. Es neesmu karavīrs. Es nepiedalos karā. Tagad esmu vienkārši privātpersona, kas šeit atbraukusi ciemos pie savas bijušās līgavas.

Mārtiņš indīgi pasmīnēja.

-    Viss pareizi, - viņš teica. - Tu tagad esi privātpersona, taču ļoti sarkana un tāpēc…

-     Ja ninājam par krāsām, - cs domīgs ierunājos, - tad atceros, ka tu sevi kādreiz dēvēji par "balto". Kādā krāsā tagad ir tava dvēsele vai, pareizāk sakot, tava pārliecība? Zaļa, brūna, pelēka, melna?

.- Šobrīd manai pārliecībai nav nekādas krāsas, - Mārtiņš atbildēja. - Es vienkārši tagad gribu tev atmaksāt ar to pašu, ko tu savā laikā izdarīji ar mani. Gribu likt tev sajust, kā tas b, kad brālis liek nošaut savu brāli. Kā tad trīc visas nervu šūnas un psihe strādā ar tik lielu pārslodzi, ka jūti - vēl mirklis, un tu sajuksi prātā!

-    Tu toreiz biji izdarījis 110 morālā viedokļa pat kara laika apstākļiem ļoti smagu noziegumu, - es viņam atgādināju. - Un par to tev ari pienācās tāds sods. Bet par ko tagad man?

-     Formula ir ļoti vienkārša. Es jau tev paskaidroju. Dots pret dotu.

-     Vai tas būs tik elementāri? Vai pat okupācijas laikā tomēr nepastāv kaut kāda likumība un tiesiskums?

-       Patiešām, - Mārtiņš tūlīt atbildēja. - Pastāv gan bkuinība, gan tiesiskums, taču tikai uzvarētājiem. Tu taču esi zaudētājs.

-      Mēs visi esam zaudētāji, - es sacīju. - Un pirmām kārtām, man šķiet, vishelākais tieši tu, Mārtiņ!

-    Kāpēc tad tu tā uzskati? - viņš aizdomīgi vaicāja.

-    Vai tev nav žēl Latvijas? Tu taču biji tik dedzīgs mūsu Dzimtenes patriots, bet tagad kopā ar tās jaunajiem okupantiem dzer šņabi un mīlē kaut kādas tur Marijas ielas staigules! Par ko tu esi kļuvis? Mārtiņ! Jā, tie boļševiki paņēma tavu ģimeni, bet viņi to nenoslepkavoja. Vismaz tev vēl ir cerība tā domāt un ticēt! Bet ko tu pats šai vasarā esi pastrādājis? Un ko Žanis Krastiņš un pat Viesturs! Tikai, lūdzu, nesaki, ka tā ir atriebība par boļševiku zvērībām viņu valdīšanas gadā! Šai gadījumā vistuvāk patiesībai laikam tomēr ir Viesturs, jo viņš vismaz izrēķinājās tieši ar tiem diviem aktīvistiem, kuri arestēja un aizsūtīja uz Sibīriju viņa audžutēvu! Nenoliedzami, nesamērīgi liela abiem puišiem iznāca šāda atriebība, un tomēr. Te vismaz kaut kas atgādina personīgus rēķinus vai, pareizāk sakot, sodu par konkrētu personu neģēlīgu rīcību. Bet ko tu? Ko Žanis? Un vai jums ne reizi nav ienācis prātā, ka par visu šai laikā pastrādāto arī pār jūsu galvām kādreiz kritīs zobens? Vai neesat padomājuši, ka nekas šai dzīvē nepaliek bez sekām? Viens ļaunums izraisa citu, varmācībai tūlīt seko pretdarbība, un viena nelikumība rada vēl lielāku patvaļu. Tu biji tiesnesis. Tev vajadzētu zināt likumus un kaut nedaudz arī morāli! Un beidzot saprast, ka tā cilvēki vairs nedrīkst dzīvot! Cik ilgi tā var? Jebšu mēs patiešām neesam cilvēki, bet tikai kaut kādi bioloģiski roboti, kuri jau no radīšanas brīža ir ieprogrammēti vienīgi naidam un atriebībai, cietsirdībai un mantkārībai, pašlabumam un iznīcībai?

-     Vai sprediķi pabeidzi? - Mārtiņš, pacietīgi klausījies, pēc neilgas klusēšanas pavaicāja.

-    Tas nebija sprediķis, - atbildēju, - es tikai jau divdesmit gadu mokoši meklēju atbildes uz dažiem cilvēka eksistences pamatjautājumiem, tādu kā dzīves jēgu un vēlos saprast, kāpēc cilvēki nekad nav vēlējušies dzīvot daudz labākā pasaulē, nekā viņi savā bezgala īsajā eksistences laikā mīt?

Mārtiņš piecēlās un nemierīgs sāka staigāt pa mazo istabu, tad apstājās un cieši vērās manī.

-   Tev tomēr vajadzēja būt ģenerālim, - viņš beidzot pateica. - Kaut nolādētās Sarkanās armijas ģenerālim. Tikai ne prastam šoferim, grāmatu tārpam vai filozofam! Visu, kas šai pasaulē ir sasniegts un izmainīts, ir izdarījuši vienīgi cilvēki ar ieročiem rokās! Atceries, tu taču pats par to kādreiz biji tik ļoti pārliecināts, ka par to pat cīnījies! Un rāvies tik sparīgi, ka šīs idejas un pārliecības vārdā liki nošaut pat savu

miesīgu brāli! Vai lev neienāk prātā, ka varbūt arī mani pašlaik ir pārņēmusi tieši tāda pati ideja? Ar ieroci rokās pārmainīt šo pasauli, veidot to labāku un pareizāku, bet tos, kas mani šai darbībā traucē, vienkārši iznīcināt?

-    Vai cs tevi traucēju?

-           Tu mani, protams, nē, - Mārtiņš pasmīnēja. - Tu šodien tam esi daudz par sīku. Taču vecie rēķini tik un tā ir atmaksājami.

Noliecu galvu un klusēju. Kļuva ļoti skumji. Mēģināju ātri saskaitīt visus sev tuvos cilvēkus, kuri būtu bijuši absolūti godīgi un kuriem nekas nebūtu "jāatmaksā"…

Sāku pats ar sevi. Esmu karojis un šāvis. Cirtis ar zobenu. Savā laikā nespējis piedot Ievai. Tātad es ne.

Mārtiņš. Karojis un nogalinājis daudzus nevainīgus cilvēkus. Ārkārtīgi grib atriebties. Arī viņš atkrīt.

Viesturs tāpat. Ar ieroci rokās šauj cilvēkus.

Tāpat Žanis Krastiņš.

Gunārs Zemītis.

Tēvs sita māti.

Marta un Ieva - abas mani katra savā laikā ir nodevušas un kļuvušas neuzticīgas.

Paliek vienīgi māte - absolūti godīgs, gaišs, reliģiozs cilvēks, kas nekad nekur nevienam nav pāri nodarījis.

Jā, un varbūt vēl Anna Kumelīte. Savā laikā aiz bēdām par mīļotā cilvēka nāvi viņa kļuva zaldātu brūte, pēdējā no pēdējām maukām, un tomēr savā būtībā tikpat tīra un godīga kā mana māte, kā jebkura svētā.

Cilvēki, kuri nevienam neko sliktu nav nodarījuši. Tikai labu. Tikai kaut ko patīkamu un vajadzīgu.

Es skaļi iesmējos.

Mārtiņš izbrmījics paskatījās uz mani.

Taču kā lai raudot nesmejas, ja no visiem man pazīstamiem cilvēkiem vienīgie godīgie, labie un pilnīgi tīrie ir izrādījušies tikai mana dievbijīgā māte un varbūt vēl Latvijas lielākā palaistuve Anna Kumelīte.

Mārtiņš steidzīgi izgāja laukā.

Es joprojām paliku istabā. Bēgt negribējās, jo pēkšņi zuda vēlme vairs dzīvot šādā pasaulē.

Pēc dažām minūtēm istabā atgriezās Mārtiņš ar abiem vācu virsniekiem. Tie bija no SD. Viens no viņiem acīmredzot baltvācietis, jo tīri ciešami nināja latviski.

-    Jāni Krišlauk! - Mārtiņš mani uzrunāja sevišķi svinīgā balsī, un izskatījās, ka sevi viņš atkal iedomājas esam aiz augstā tiesneša galda.

Un tā arī bija. Mārtiņš turpināja:

-    Par to, ka kādreiz karoji Sarkanās armijas rindās, nežēlīgi vērcics pret Latvijas brīvības cīnītājiem, ka biji sarkano ģenerālis, par to, ka tavas civilsievas Ievas brālis Gunārs Zemītis ir tieši vainīgs daudzu latviešu inteliģences pārstāvju un Latvijas patriotu bojāejā… Es, Mārtiņš Krišlauks, bijušais Rīgas apgabaltiesas tiesnesis, jaunās okupācijas varas pārstāvju klātbūtnē pasludinu tev nāves sodu nošaujot!

Iespējams, ka es nobālēju. Taču ārēji nekādu satraukumu neizrādīju.

-   Vai spriedums tev ir saprotams? - Mārtiņš, jau laikam pavisam iejuties savā agrākajā profesijā, uzprasīja.

Domāju - atbildēt vai neatbildēt? Tad tomēr panācu soli uz priekšu, nostājos Mārtiņa priekšā un atkal pret viņu pēkšņi sajutu drausmīgu naidu. Gan par tiem pašiem kādreiz tepat netālu dzīvi sadedzinātajiem divdesmit latviešu strēlniekiem, gan Ievas pavešanu un viņas rupjo pazemošanu, gan par visu, ko viņš šovasar ir darījis.

-     Mārtiņ… - es klusi čukstēju. - Vai nu esi sajucis prātā, vai arī mēs tomēr neesam vienas mātes, viena tēva dēli! Ja jau tu visus šos gadus esi tā alcis man atriebties, varēji mierīgi atnākt un mani nošaut. Nekāds sods taču par to tev nedraudētu. Bet tu te taisi nez kādu teātri, nez kādu tiesu mūsu Latvijas okupantu klātbūtnē… Es biju iedomājies, ka to sāpju un ciešanu dēļ, ko mums, latviešiem, ir sagādājušas šīs divas baigās okupācijas varas, mums visiem vajadzēja tapt daudz cilvēciskākiem, daudz labākiem un godīgākiem. Bet viss ir iznācis otrādi. Tu esi kļuvis daudz šausmīgāks, nekā biji savā jaunībā.

-    Ej ārā! - Mārtiņš pavēlēja un centās mani sagrābt aiz rokas. Tas neizdevās. Laukā es izgāju pats.

-    Kur man jādodas? - es uzprasīju.

-     Tieši tur, kur kādreiz pēc tavas pavēles uz nošaušanu gāju es!

Pēc dažām minūtēm mēs jau visi bijām Ventas krastā pie trim ozoliem. Lejā rāmi plūda ūdens, zaros vīteroja putni, un nežēlīgi spilgti spīdēja saule.

-     Paklausieties! - Pie manis pēkšņi vērsās druknais vācu virsnieks, kas runāja latviski. - Katram cilvēkam ir izvēles tiesības. Tas gan vairāk attiecas uz miera laiku, bet dažreiz, tās labi noder arī kara apstākļos. Un es, kā augstas pakāpes vācu drošības dienesta virsnieks, jums augstsirdīgi arī dodu iespēju izmantot šīs izvēles tiesības.

Tas man bija pārsteigums.

-    Kas man ir jāizvēlas? - no uztraukuma nedaudz drebošā balsī cs painteresējos.

-   Jums ir iespēja palikt dzīvam, - vācu virsnieks atbildēja.

-    Kā tas ir iespējams?

-   Ja jūs kā kādreizējais karavīrs un, kā es saprotu, spožs liela mēroga bijušais Sarkanās armijas korpusa komandieris izvēlētos atkal uzģērbt mugura formastērpu un rokās paņemt ieroci…

Es dažus brīžus nopietns domāju.

-    Kādu formastērpu jūs man piedāvājat? - es prasīju. - Un ko man, esot šajā formastērpā un ar jūsu iedoto ieroci rokās, vajadzētu aizstāvēt? Latviju vai Vāciju?

-    Tas ir muļķīgs jautājums. - Virsnieks nepatikā nedaudz savieba seju. - Vispirms mēs jums sagādātu latviešu policista formastērpu. Tādu pašu, kāds ir jau gan jūsu brālim, gan draugam Žanim Krastiņam. Pēc tam, iespējams, jūs visi pie vajadzības varētu uzvilkt arī mūsu neuzvaramā vācu vērmahta formastērpu. Un, protams, cīnītos un aizstāvētu Lielvācijas intereses. Vai tagad pastāv vēl kādas citas?

-   Jā, - es atbildēju. - Vēl varētu būt Latvijas un latviešu…

-    Tā kā Latvija ietilpst un jau uz mūžīgiem laikiem uzskatāma par Vācijas sastāvdaļu, cīnoties par Vāciju, jūs visi, protams, karosit arī par mazo Latviju.

-     Paldies, - es klusi teicu. - Ja jūs esat drošības dienesta virsnieks, jums vajadzētu zināt, ka es savā laikā dienēju ne tikai Sarkanajā armijā, bet pirms tam divus gadus latviešu 5. Zemgales pulka sastāvā arī pret jums - vāciešiem. Bet nu vairs nevēlos celt ieroci. Ne pret krieviem, ne vāciešiem, ne latviešiem. Es gribētu vienkārši dzīvot. Un jau kuro reizi man tas nekādi neizdodas. Vienmēr kāds uzrodas, kas otram ar cita rokām grib pārgriezt rīkli.

-   Jūs atsakāties? - vācu virsnieks, nedaudz pārsteigts, prasīja.

-   Jā.

-    Tātad jūs savu izvēli jau esat izdarījis?

-           Jā, kungs, - es nogurušā balsī atbildēju. - Jūs taču man likāt izšķirties ne jau starp dzīvību un nāvi, bet gan starp godīgumu un nelietību. Man patiesi žēl, bet tādā gadījumā es tomēr labāk izvēlos nāvi.

-    Jūs esat ideālists? - virsnieks vēl painteresējās.

-           Nē, - es pakratīju galvu. - Es jau jums paskaidroju - pēc Pilsoņu kara es gribēju vienkārši dzīvot un nekad vairs nebūt ne sarkanais, ne baltais, ne pelēkais. Bet tagad es zinu: ir ārkārtīgi grūti būt tikai cilvēkam.

-           Patiešām, - virsnieks piekrita, - un šai sakarā es jums izsaku vislielāko cieņu. Varbūt ar šo atzinību jums būs vieglāk nomirt.

Virsnieks pagriezās un gāja prom. Tūlīt aiz viņa sekoja arī otrais vācietis, bet Mārtiņš no melnas ādas maksts izvilka "Parabellum" tipa pistoli un apmēram no septiņu soļu attāluma tēmēja man tieši krūtīs.

Es pacēlu galvu un skatījos debesīs. Tur nebija neviena mākonīša, debesis spilgti zilas, un pa tām savā vienmuļajā mūžības ceļojumā lēnām ripoja balta saule.

Tad pagriezu galvu sāņus un paskatījos uz "Lejrožu" mājām. Acis tvēra kokus, sētu, akas vindu, un pēkšņi pamanīju šurp skrējām Ievu. Viņa kā neprātīga enerģiski māja ar rokām un drausmīgi kliedza.

Pēc tam atskanēja šāviens, un es vairs neredzēju neko.

55. nodala

»

Es ieraudzīju, kā Mārtiņš pacēla roku un izšāva, Ieva vēlāk atcerējās. Es skaidri sadzirdēju neparasti spalgo šāviena troksni un redzēju, kā Jānis, nedaudz sagrīļojies, smagi nokrīt zemē.

Es šausmās kliedzu un skrēju pie viņa.

Mārtiņš klusēdams man pagāja garām.

-    Kāpēc? - es viņam nikni uzbļāvu. - Tu… brāļa slepkava! Tu uz mūžu mūžiem būsi nolādēts!

Mārtiņš apstājās, pagriezās, pasmīnēja un pēkšņi pistoles stobru pavērsa arī pret mani.

-   Apklusti! - viņš pavēlēja. - Viss ir pareizi. Es nenošāvu savu brāli! Viņš man bija pilnīgi svešs cilvēks.

Iespējams, ka Mārtiņš būtu piebeidzis arī mani, bet mājas pagalmā negaidīti iznāca Viesturs, abi vācu virsnieki un sievietes. Visi smiedamies sauca Mārtiņu pie sevis. Tas nolaida roku ar pistoli, ielika šaujamo maksti un gāja pie saviem draugiem.

Es pieskrēju pie Jāņa. Viņš gulēja uz kreisajiem sāniem. Acis bija aizvērtas, bet pa pusatvērto lūpu kaktiņu lēnām tecēja sīka asins straumīte. Uzmanīgi Jāni apgriezu uz muguras, atpogāju kreklu un redzēju, ka lode trāpījusi krūts labajā pusē un acīmredzot tur arī palikusi, jo mugurā nekādas lodes pēdas nemanīja.

Mārtiņš, Viesturs, abi vācieši un viņu meitenes draisko- damies sasēdās automašīnās un aizbrauca. Man visu laiku no acīm tecēja asaras, bija ļoti žēl Jāņa, bet biju pārliecināta, ka viņš vēl dzīvs. Turpat uz. vietas saplēsu viņa kreklu un daudzmaz apsēju ievainoto vietu, taču sapratu, ka galvenā asiņošana notiek ķermeņa iekšpusē.

Visticamāk, labajā plaušā. Taču, lai cik tobrīd biju satraukta, domas tomēr strādāja skaidri un asi. Sapratu, ka Jānis pēc iespējas ātrāk jānogādā slimnīcā vai tuvākajā kara hospitālī. Mājas pagalmā stāvēja viņa smagā kravas automašīna. Tātad jādabū kāds cilvēks, kas prot vadīt automašīnu, un Jānis jāved vai nu uz Saldu, vai Rīgu.

Jāni atstāju guļam zem viena no lielajiem ozoliem, bet pati, cik jaudas, skrēju uz netālo Kalnu muižu. Tās daudzajās ēkās bija apmetusies kāda vācu armijas daļa. Iespējams, tieši transporta daļa, jo visapkārt dirnēja visdažādākās automašīnas un kara tehnika. Ieskrēju pie labi pazīstamā pagastveča, tas savukārt tūlīt gāja runāt ar kādu vācu virsnieku, un pēc nelielas iztaujāšanas viņš jaunam vācu

karavīram pavēlēja nekavējoties "Lejrozēs" ievainoto cilvēku ar viņa paša automašīnu aizvest uz kādu no Rīgas slimnīcām.

Jāni saudzīgi ielikām automašīnas kravas kastē, es vēl no mājām paķēru vairākus spilvenus un segas, un tūlīt izkustējāmies…

Pēc dažām minūtēm Jānis atvēra acis un pavērās apkārt.

-    Kas noticis? - viņš klusi uzprasīja.

-    Nekas, Jāni, - es atbildēju. - Mēs braucam uz Rīgu.

-    Vai esmu dzīvs? - viņš prasīja un atkal aizvēra acis.

-    Tu esi dzīvs, - es pateicu.

-    Kur Mārtiņš man trāpīja?

-    Krūtīs.

-    Labajā vai kreisajā pusē?

-    Labajā.

-            Brīnums gan. Mārtiņš ir īsts šāvējs un noteikti tēmēja sirdī.

-    Turpat jau vien ir, tikai sprīža attālums.

-    Kārtīgam šāvējam tā ir milzīga kļūda.

-           Tātad Mārtiņš nav bijis teicams šāvējs. Par to mums ir tikai jāpateicas Dievam.

-    Es priecājos, ka tu atkal esi man blakus.

-    Lūdzu, nerunā! Tu droši vien nedrīksti runāt.

-    Vai lode izgājusi cauri?

-            Nē. Tā ir palikusi iekšā. Droši vien iestrēgusi plaušā, tāpēc ari visu laiku tev pa muti nāk asinis.

-    Nu jau vairs ne.

-    Tas varbūt ir slikti.

-   Tas ir labi, Ieva. Tātad viss jau sāk iet uz normālo pusi.

-    Lūdzu, nerunā!

-           Harkovas kara hospitālī es toreiz saskatījos tādas lietas… Tu neticēsi, Ieva, bet tur bija daži ievainotie, kurus vairākas lodes bija ķērušas gan galvā, gan krūtīs, gan citās ķermeņa daļās. Bet viņi izdzīvoja.

-    Labāk, Jāni, tomēr nerunā.

-           Es arī izdzīvoju, - Jānis teica. - Toreiz uz krūtīm uzliku maisiņu ar Latvijas zemi, kuru, no tevis atvadoties, pagrābu no "Lejrožu" mājas pagalma. Ticu, ka tieši šī Latvijas zeme mani arī izglāba. Tagad es uz savām krūtīm uzlieku tavu roku, Ieva, un tāpat ticu, ka arī šoreiz tomēr veiksmīgi izsprukšu no nāves ķetnām.

-            Noteikti, Jāni. Tu tikai, lūdzu, tik daudz nerunā, - es teicu, un abas manas rokas atradās uz Jāņa krūtīm. - Viss būs labi, mīļais, tu redzēsi, - es raudādama čukstēju. - Tu nedrīksti nomirt. Pēc nepilnām divām stundām būsim Rīgā, tevi izoperēs, un tu kļūsi pat veselāks nekā iepriekš. Tev tikai ir jāiztur šīs dažas stundas.

-               Izcietīšu, - Jānis sacīja. - Atminies, kad toreiz atkāpāmies no Kalna muižas, kad tu pēdējo reizi atskrēji pie manis, es taču arī biju ievainots. Atminies? Lode man bija trāpījusi galvā. Tiesa, nobrāzusi tikai ādu, un tomēr. Nekas patīkams tas nebija.

-           Tev toreiz ļoti paveicās. Ja lode būtu lidojusi tikai dažus milimetrus sāņus…

-           Lode zināja, ko dara. Tā zināja, ka man ir jāsatiek kāda meitene, Ieva vārdā.

-    Un tu viņu sastapi?

-           Tā man paveicās otro reizi. Un tad vēl dažas citas, kad biju pārliecināts, ka tikai tavs vārds vien mani glābj no drošas nāves.

-    Bet tava meitene…

-    Par to tagad nerunāsim! Tas viss jau ir pagājis.

-    Es toreiz noticēju Mārtiņa meliem.

-            Nē, Ieviņ, tu toreiz noticēji mīlestībai, gluži tāpat, kā tagad tici, ka es palikšu dzīvs.

-           Tu arī paliksi dzīvs. Vēl atlikusi tikai stunda. Tu taču to izturēsi, vai ne? Tev tā jāiztur!

-            Es izturēšu, Ieva. Tu tikai, lūdzu, turi rokas uz manām krūtīm. Tad man šķiet, ka nejūtu nekādas sāpes.

-                Es taču neņemu nost, mīļais. Manās rokās ir magnētisks spēks. Es zinu, es daudzus esmu ārstējusi. Gan cilvēkus, gan citu dzīvo radību.

-             Nekāds magnēts tas nav, - pateica Jānis. - Tas, ko es jūtu, nāk no mīlestības.

-            Jā, Jāni! - es tūlīt priecīga piekritu. - Tas patiešām ir mīlestības spēks. Tu to pareizi esi sajutis. Es tevi mīlu. Ļoti, ļoti

-    Esi tepat man blakus, labi?

-    Es visu laiku tev būšu līdzās, tu to vēlies?

-            Noteikti, Ieva. Tev ir maigas rokas un neparasti silta dvēsele.

-            Nu vairs nē, Jāni. Kādreiz - jā. Tad, kad pirmo reizi satikāmies, tad, kad gaidīju tevi. Un, bērnam pasaulē nākot, - tad es biju patiešām maiga. Tad - jā. Bet vēlāk dzīve…

-    Ne dzīve, Ieva. Kas tai vainas? Visu sabojā paši ļaudis.

-           Tieši to es nekādi nespēju saprast. Ar lielu piespiešanos es varu saprast cilvēka tieksmi atriebties, jo arī nupat kaut kādā veida gribētu nodarīt ko ļaunu Mārtiņam. Taču nespēju saprast cilvēka tieksmi, vēlēšanos un pat paliku nogalināt otru cilvēku. Un vēl mazāk es saprotu, kas ir noticis ar mūsu dēlu Viesturu. Kāpēc viņš pēkšņi ir kļuvis tik cietsirdīgs?

-            Cilvēkā cietsirdības izpausmes nekad neparādās pēkšņi. Tu agrāk viņā tās neievēroji vai vienkārši tās negribēji redzēt, - Jānis pārmetoši sacīja, - bet tās noteikti bija.

-    Droši vien, - Ieva domīga piekrita.

-            Tu redzēji, ka Viesturs man pat nenāca palīgā! Viņš stāvēja mājas pagalmā vai istabā pie loga un mierīgs skatījās, kā tiek nošauts viņa tēvs! Tu vēl kaut ko drausmīgāku vari iedomāties!

-              Es to nesaprotu, patiesi, Jāni. Taču vani vienīgi iedomāties, ka viņš tevi ne agrāk, ne tagad vienkārši neuztvēra kā savu tēvu, ko? Viņa īstais, praktiskākais tēvs taču bija Miķelis Anmanis.

-    Mēs tomēr šad tad satikāmies.

-            Varbūt tieši tas nāca par sliktu. Viņš negribēja tevi redzēt.

-            Vai viņš patiešām uzskatīja, ka, mums abiem šķiroties, es biju vainīgs?

-    Stiprā mērā.

-    Kāpēc?

-           Viņš bija pārliecināts, ka tev man vajadzēja piedot. Ka tev bija jātiek pāri savam pašlepnumam un aizvainojumam.

-    Tu viņam visu izstāstīji?

-    Jā.

-    Kad?

-    Viņam varēja būt ap sešpadsmit.

-    Vai ari to, kā Mārtiņš tevi pa/.emoja un padzina?

-    Jā.

Jānis ilgi klusēja un vairākas reizes ieklepojās. Uz lūpām no jauna parādījās asinis. Es tās noslaucīju. Mašīna kratījās, un negaidīti sāka līt lietus.

-    Cilvēki tomēr ir savādi, - Jānis atkal lēni ieninājās. - Pat paša dēls, Viesturs, labi zinādams, ka Mārtiņš savā laikā ir pavedis un visnekrietnākā veidā pazemojis viņa māti, neizjūt pret viņu nekādu naidu! Tieši otrādi. Pat draudzējas ar viņu. Bet pret mani, kas tev neko ļaunu nav izdarījis, tāda nepatika. Nedomāju, ka manu nespēju tev piedot varētu nosaukt par ļaunumu. Savukārt Žanis Krastiņš, bijušais latviešu strēlnieks, kura karabiedrus un pat dažus draugus Mārtiņš sadedzināja dzīvus un pret kuru Žanis kādreiz karoja, tagad ar to pašu Mārtiņu ir vislielākie draugi! Vai tiešām naids un ļaunums cilvēkus spēj gan attālināt, gan tik cieši tuvināt?

-    Tāpat kā mīlestība, - es pateicu. - Gan silda, gan saldē.

-   Tas tiesa, - Jānis piekrita. - Arī mūs tā ir gan tuvinājusi, gan attālinājusi un gandrīz vai padarījusi svešus.

-    Nekad, - es strauji papurināju galvu.

-    Bet Viesturu noteikti.

Mēs jau tuvojāmies Rīgai. Automašīna vairs nekratījās. Ceļu sedza asfalts, tumšie mākoņi bija aizskrējuši, atkal uzspīdēja saule, un Jānis ilgi klusēja. Es visu laiku lūdzu Dievu, lai Viņš par Jāni apžēlojas, lai piedod toreizējo grēku likt nošaut Mārtiņu un tagad neļauj Jānim nomirt, jo nupat atkal ir parādījusies cerība, ka mēs beidzot varētu būt kopā un tagad jau līdz mūža galam, jo tā tam jau bija jābūt pirms divdesmit diviem vai cik tur gadiem, bet, redz, kā pagātne nedod mieru, kaut kādi seni notikumi peld augšā un prasa taisnīgu sodu, bet šodienas visi taisnīgie sodi droši vien drīz pārvērtīsies smagos noziegumos pret tik daudziem, un cilvēks tomēr ir viens liels un pretīgs dzīvnieks, protams, izņemot mani un tevi, un varbūt vēl dažus tūkstošus citu, bet tagad, mīļais Dievs, stāvi blakus, neļauj piezagties nāvei, jo nupat Jānim piespriestais sods nebija taisnīgs, bet, ja ari bija, tad to nekādā ziņā nedrīkstēja izpildīt pats tiesnesis, tas laikam ir pats lielākais grēks un vispretīgākā ļaunuma izpausme, kad brālis nogalina brāli…

Beidzot Jānis atvēra acis.

-        Klausies… - es ļoti satraukta teicu. - Kad tu izveseļosies, kad beigsies šis nolādētais karš un ja tas arī vēl nebeigsies, tik un tā… Mums noteikti btīs vēl viens bērns… Tu saprati? Mums ir jābūt vēl vienam! Citādi…

-     Tad tā arī izdarīsim, - Jānis jau pavisam vārgā balsi piekrita. - Tikai lai ir meitene. Meitenes nekad nekaro un parasti nav arī tik atriebīgas. Tā kā šoreiz taisīsim skuķi un nosauksim viņu par Domicellu. Tas ir sens latgaļu vārds, kas nozīmē labsirdību.

-    Esam jau Rīgā! - beidzot priecīga iesaucos un atviegloti uzelpoju. - Tūlīt būsim klāt.

-     Pasaki šoferim, - Jānis ar grūtībām čukstēja, - lai mani ved uz 2. pilsētas slimnīcu Pilsoņu ielā. Varbūt tikšu zem mana kādreizējā pulka biedra Dāvida Liberzoua naža… Atceries, kā viņš toreiz izglāba mūsu Viesturu? Tagad viņš noteikti izpestīs arī mani.

-     Katrā ziņā, - es apgalvoju, jo tam nešaubīgi ari ticēju. Es tikai nezināju, ka izcilais ārsts un ķirurgs Dāvids Liberzons ir jau arestēts un atrodas Maskavas priekšpilsētā ierīkotajā ebreju geto.

Pa to laiku automašīna lēnām ieripoja slimnīcas teritorijā. Divi sanitāri Jāni ienesa uzņemšanas nodaļā un pēc tam uz slimnieku ratiem steidzīgi veda uz operāciju zāli.

Es sēdēju un gaidīju.

Pagāja divas stundas un trīsdesmit piecas minūtes.

Beidzot pie manis pienāca kāds maza auguma nedaudz korpulents dakteris un pasniedza man nelielā marles gabaliņā ievīstītu lodi.

-     Lai tā paliek atmiņai, - viņš teica. - Viss kārtībā. Jūsu vīrs dzīvos.

Tikai dažas dienas vēlāk es uzzināju, ka Jāni bija operējis slavenais profesors Pauls Stradiņš.

56. nodala

?

Karš tuvojās beigām.

Latviešu leģions jau bija atkāpies no šausmīgajiem Volhovas purviem, smagās cīņās ar vācu daļām 1944. gada pavasarī tika krietni sakauts pie Opočkas, un ik numuru avīze "Tēvija" nāves ziņu sludinājumiem atvēlēja vismaz vienu lappusi. Katni dienu kāda māte, sieva vai līgava saņēma oficiālu vācu iestāžu paziņojumu melnā sēru ierāmējumā: "Jūsu dēls (vīrs vai brālis) kritis varoņa nāvē Austrumos cīņā pret boļševismu…"

Tagad kaujas praktiski jau risinājās netālu no Rīgas.

Interesanti, vai tagad viņi savās sēni pavēstēs tāpat raksta, ka latviešu zēns vai vīrs kritis Austrumos? Droši vien. Tā vismaz pēc "Tēvijas" sludinājumiem iznāk. Un pareizi vien ir. Rīga taču jau kopš vācu okupācijas sākuma vairs nav Latvijas galvaspilsēta, un pali Latvija jau arī krietnu laika sprīdi kā valsts vairs nepastāv. Tā ir tikai Vācijas impērijas austrumu apgabals, un latviešu karavīri, ejot bojā krievu ugunī tepat kaut kur mūsu Daugavas krastos pie Madonas, Jelgavas vai Ogres, joprojām turpina krist varoņu nāvē "austrumos"…

Tas bija smieklīgi 1111 neprātīgi skumji, Jānis Krišlauks atcerējās. Un baigi traģiski.

Ar Ievu visu kara laiku un vēl ilgus gadus pēc tā mēs dzīvojām civillaulībā. Pa sestdienām un svētdienām es braucu pie viņas uz laukiem, jo, dabiski, viņa arī turpmāk vēlējās palikt par "Lejrožu" saimnieci. Ieva tāpat cerēja, ka Anmanis izsūtījumā izdzīvos, pēc kara kaut kā atgriezīsies mājās, viņi oficiāli izšķirsies un tikai tad mēs salaulāsimies.

Četrdesmit trešā gada sākumā Ieva palika grūta un vēlā rudenī mums piedzima otrais bērns. Tā patiešām bija meitenīte. Kā jau iepriekš norunājuši, mēs viņu nosaucām par Domicellu. Viņa mita pie Ievas "Lej rozēs", auga ņipra, jau runāja un staigāja, un izskatījās, ka dienās būs pietiekami daiļa būtne.

Mani leģionā neiesauca, Jānis Krišlauks turpināja stāstīt savam mazdēlam Jānim Vanagam. Gan gadi, gan cauršautā plauša, gan, iespējams, ari mana "sarkanā" pagātne.

Brālis Mārtiņš gadu iepriekš bija brīvprātīgi pieteicies leģionā un tur kapteiņa pakāpē komandēja vienu no 19. divīzijas rotām. Turpat par vada komandieri dienēja arī Žanis Krastiņš.

Es pēc iznākšanas no slimnīcas tūlīt atsāku šofera misiju Iļģuciema stikla fabrikā un dzīvoju iepriekšējā divistabu mītnē Dzirciema ielas pašā galā, kur jau pēc puskilometra sākās Spilves aerodromam piederošā militārā zona.

1944. gada vasarā, tur ceļot dažādus nocietinājumus, aizsardzības punktus un rokot dziļus prettanku grāvjus, tika sadzīti gan krievu karagūstekņi, Salaspils koncentrācijas nometnes ieslodzītie, gan vēl dzīvi palikušie ebreji. Viņiem visu laiku strādājot nez kāpēc vēl lika dziedāt, un viņus apsargāja latviešu policisti.

Kādu dienu liela ebreju grupa, rokot prettanku grāvi, ņēmās tieši iepretim mūsu mājai un es, nepatīkami pārsteigts, pēkšņi apsargātāju rindās ieraudzīju Viesturu.

Atvēris logu, pamāju ar roku. Viņš pienāca klāt.

-    Sveiks, - es teicu.

-    Sveiks, - Viesturs atbildēja un skatījās sāņus.

-    Kā sviežas? - es painteresējos.

-      Kā to ņem, - Viesturs izvairīgi atbildēja. Ievēroju, ka viņš bija kļuvis daudz vecāks, nopietnāks un viņa sejas vaibstos nevarēja saskatīt ne mazāko līdzību nedz ar mani, nedz Ievu.

Varbūt viņš atgādināja manu vai Ievas vecotēvu, es nodomāju. Un ari raksturs, iespējams, nāk vēl no daudz tālākas pagātnes. Un tomēr viņš bija mans dēls. Svešs, nepazīstams un pat nepatīkams, tomēr mans dēls - Viesturs Krišlauks-Anma n is.

-    Tu joprojām policistos?- es pavaicāju.

-    Kā redzi, - Viesturs noņurdēja.

-    Kāpēc?

-      Tomēr labāk nekā leģionā, - Viesturs atbildēja. - Policistus armijā neiesauc, un tādējādi ir cerība palikt dzīvam vai vismaz nesakropļotam.

-      Tas gan, - es piekritu. - Bet, ja krievi ir jau atkal Latvijā, pēc kāda laika viņi noteikti būs arī Rīgā un droši vien Berlīnē. Ko tad tu iesāksi?

-            Drūmi jau būs, - Viesturs piekrita, - bet ko darīs visi tie tūkstoši, kuri šodien kaut kādā veidā ar vāciešiem saistīti?

-    Es nezinu, - paraustīju plecus.

-            Es arī ne, - Viesturs sacīja. - Krievs visus vai nu aiztrieks uz Sibīriju, vai citu pēc cita apšaus.

-    Baidos, ka tevi viņi nomušīs pavisam ātri, - es pateicu.

-    Vai nebūtu laiks jau sākt domāt par nākotni?

Viesturs ilgi klusēja un skatījās uz dārzu, kur ābelēm jau brieda lieli augļi.

-             Man droši vien vispār vairs nav nekādas nākotnes, - viņš beidzot grūtsirdīgi izmeta. - Pārāk asi uzdarbojos četrdesmit pirmajā.

-    Vai tagad nožēlo?

-           Nē. Esmu pārliecināts, ka toreiz mēs visi rīkojāmies pareizi. Cilvēki, ja ne paši bijuši vainīgi dažādos padomju varas un čekas pastrādātajos noziegumos, bet tos vismaz kaut kādā veidā atbalstījuši, bija sodāmi.

-            Bet, kā jūti, viņi atkal drīz būs klāt, un nekāda sodīšana tos nav izkūpinājusi no zemes virsas. Un pats karš mums arī neko nebūs līdzējis, ne arī ko īpaši izmainījis. Daudziem cilvēkiem individuāli - jā, protams, bet tautai kopumā - nē. Viss paliks pa vecam. Atkal valdīs padomju vara, tikai tagad acīmredzot daudz nežēlīgāk nekā iepriekš.

-     Pa vecam nekas nepaliek, - Viesturs papurināja galvu.

-    Viss izmainās un izmainās pamatīgi. Protams, skāde, ka vācietis nespēj uzvarēt, bet vēl jau karš nav beidzies. Vēl viss kas var nogriezties.

-              Man tomēr, Viestur, žēl, - es teicu, - ka tu šais vēsturiskajos notikumos nespēji palikt neitrāls.

-            Piedod, bet nevarēju, - Viesturs nopietni atbildēja. - Es saprotu, ka tas daudziem nepatīk, daudzi mūs nosoda un nicīgi dēvē par šucmaņiem, bet es patiešām citādi nevarēju.

-             Kuram tad patīk cilvēks ar ieroci rokās? Tāds otram vienmēr ir drauds.

-            Ne gluži vienmēr, - Viesturs nepiekrita. - Viņš var būt arī sargs.

Es rūgti iesmējos.

-    Protams, Viesturi Cilvēks ar ieroci rokās var saīgāt gan brīvību, gan cietumu!

Viesturs dažus brīžus klusēja, tad pagriezās un gāja prom.

-    Labi! - Viņš atmeta ar roku. - Pārāk nenosodi un, kad satiec, pasveicini māti! Šitie… - Viņš ar mašīnpistoles stobru parādīja uz strādājošo ebreju grupu. - …nekādu brīvību gan nav pelnījuši!

Nākamajā rītā, iegājis dārzā, es starp ieslodzītajiem ebrejiem, kuri ielas pretējā pusē turpināja rakt prettanku grāvi un tās smilšu sienas nostiprināt ar nelieliem guļbaļķiem, pēkšņi pamanīju savu kādreizējo 5. Zemgales strēlnieku pulka sanitārās daļas vadītāju un vēlāk visā Rīgā slaveno ārstu Dāvidu Liberzonu. Uz viņa pelēkās žaketes muguras un priekšējā atloka bija piestiprināta liela dzeltena zvaigzne, viņš bija gandrīz vai līdz nepazīšanai pārvērties, noaudzis ar bārdu un ļoti izkāmējis.

Man skumjās žēlabās sažņaudzās sirds, un tai pašā mirkb tūlīt prātā iešāvās doma, ka viņu noteikti jāmēģina izglābt. Neticēju, ka pēc piespiedu aizsardzības pasākumiem vācieši šos vēl pēdējos dzīvus palikušos ebrejus arī turpmāk pasaudzēs.

Piegāju pie Viestura un ar galvu parādīju uz Dāvidu. Viņš no mums atradās apmēram divdesmit metni tālāk.

-    Tu redzi šo vīru?

-    Protams! Viens no tiem, kas šo pasauli un līdz ar to ari mūs ir iegrūdis šai kara postā!

-    Viņu sauc Dāvids Liberzons, - es Viesturam klusi pateicu. - Nekādu postu viņš šai pasaulei nav sagādājis. Tieši otrādi! Viņš ir viens no slavenākajiem Latvijas ārstiem un vismaz desmittūkstoš cilvēkiem izglābis dzīvību. Bet tagad viņam ar saviem izcilajiem ķirurga pirkstiem un rokām ir jārok grāvis! Viņš, Vicstur, savā laikā, tas, šķiet, bija 1922. gada ziemā, arī tevi izpestīja no nāves! Tu ļoti smagā formā biji sasbmis ar difteriju, un Dāvids nakts vidū, trīsdesmit grādu salā, tevi pats aizveda uz slimnīcu.

-    Viņš? - Viesturs pārsteigts, bet tai pašā laikā arī nicīgi paskatījās uz sagumušo cilvēku, kurš, vairākkārt atpūzdamies, smagi raka zemi. - Šitais vecais žīds?

-           Toreiz viņš vēl bija jauns, un tikai viņam tu vari pateikties, ka tagad kā uzvarētājs spēj droši stāvēt ar mašīnpistoli rokās un uzpasēt neapbruņotus cilvēkus!

Viesturs drūmi klusēja, tad pie sevis klusi noteica:

-    Tas ir ļoti savādi.

-            Paklausies, - es Viesturam teicu, - mums ir jāizdara tā, lai Dāvids no šejienes varētu pazust.

-             Vai tev prāts arī ir? - Viesturs tūlīt uzprasīja un ātri paskatījās uz otru sargkareivi, kas apmēram piecdesmit metru attālāk bija apsēdies uz lielas smilšu kaudzes un smēķēja cigareti.

-    Vai jūs pusdienas pārtraukumu taisāt?

-              Kad viņiem atved ēdienu. Pulksten divpadsmitos. Divdesmit minūtes.

-            Es tagad aiziešu pie Dāvida un pateikšu… Kad viņi ēdīs pusdienas, tu viņus, lūdzu, apsēdini rindā pie mana dārza akāciju dzīvžoga. Par pārējo es parūpēšos. Tev ir jāļauj, Viestur, to izdarīt! Es tevi lūdzu! Ne tikai nāvi dažreiz ir jāatmaksā ar nāvi, bet arī dzīvību… Tu mani saprati? Es nezinu, kā tu pēc tam tiksi galā ar savu priekšniecību, kā attaisnosies, bet nekāds bargais sods tevi negaida. Tu varbūt pirmo reizi pēdējo gadu laikā izdarīsi kaut ko tādu, par ko tev nebūs kauns cilvēkiem skatīties acīs.

Viesturs neko neteica, bet es nesteidzoties piegāju pie Dāvida un uz viņu cieši paskatījos. Viņš tāpat pavērās manī.

-    Sveiks, Dāvid, - es sacīju. - Mani vēl atceries?

Dāvids skumji pasmaidga.

-    Kā nu ne, - viņš atbildēja. - Sveiks, Jāni!

-            Sevišķi necenties strādāt, - es viņam pateicu. - Spēki vēl var noderēt.

-    Nez vai… Dzīvo vēl tepat?

-    Jā.

-             Katru dienu, kad mūs pa Dzirciema ielu ved garām manai mājai… Kāpēc tas tā viss, Jāni, notiek?

-              Nezinu, - paraustīju plecus. - Bet tagad klausies uzmanīgi! Kad jums atvedīs pusdienas, jūs tiksit apsēdināti pie mana dārza akāciju žoga. Kad paēdīsit, saīgs visus atkal dzīs pie darba. Bet tu dažas skundes uzkavējies. Līdzko

pārējie ieslodzītie nedaudz attālināsies, cik vien zibenīgi iespējams, izlien cauri dzīvžogam un nonāksi dārzā. Es tevi tur jau gaidīšu. Par turpmāko izšķirsimies vēlāk.

-     Paldies, Jāni, - Dāvids čukstēja, un tūlīt ievēroju, ka viņam no uztraukuma sāk trīcēt ne tikai balss, bet arī rokas. - Tu domā, izdosies?

-       Noteikti! - es viņu iedrošināju. - Sargs man ir pazīstams, un viņš izliksies, ka neko neredz.

Ilgāk vairs ar Dāvidu nerunāju, tūlīt gāju uz. mājām. Man bija kauns viņam pateikt, ka pazīstamais sargs ir mans dēls - tas pats mazais, kādreiz ar difteriju mirstošais bērns, kuru Dāvids pats ar labu gribu un ārsta prasmi bija paglābis no nenovēršamas nosmakšanas…

Patiešām pulksten divpadsmitos ar vāciešiem raksturīgo punktualitāti ieslodzītajiem atveda pusdienas. Viesturs daļu no viņiem apsēdināja mana dārza dabiskā žoga malā, pats atgāja nedaudz sāņus un arī ieturēja mailīti. Domāju, ka ne no ieslodzītajiem domātā katla.

Ne 1944. gada vasarā, ne nīdenī piespiedu darbos atdzītos ebrejus vai Sarkanās armijas karagūstekņus īpaši rūpīgi neviens neapsargāja. Jau iepriekšējo ziemu karagūstekņi, kuri lika nodarbināti Spilves aerodromā, diezgan brīvi staigāja pa tuvākās apkārtnes mājām, lūgdami ēdienu vai kādu siltāku apģērba gabalu, ko vismaz mūsmāju ļaudis viņiem arī neliedza.

Kad pusdienas bija garām, Viesturs nosvilpās, kaut ko nokliedza, ieslodzītie gurdeni piecēlās un atkal gāja pie savām lāpslām. Dāvids palika. Es aiz viņa muguras ne bez grūtībām pašķīru akāciju zaru biezo saaugumu, un Dāvids ālri tam izspraucās cauri.

-    Nāc verandā! - es viņu aicināju. - Pagaidām tur neviens nemeklēs. Ja tas notiks, tad vai nu tikai vakarā vai nākamajā rītā. Uzturēsies tu šeit pie manis. Verandā zem grīdsegas atrodas ieeja diezgan bclā, labiekārtotā pagrabā. Es pats neesmu to racis. Varbūt nez kādām īpašām vajadzībām to ierīkojuši iepriekšējie šā dzīvokļa īrnieki, bet, iespējams, tas tur stāv vēl no senākiem laikiem. Tur ir ērta guļas vieta, daži plaukti un nebels galds. Elektrības nav, būs jādedzina svece. Ir spainis ar dzeramo ūdeni un šis tas no ēdamā. Bet tas viss tikai ārkārtējam gadījumam. Kā jau teicu, dzīvosi manā istabā un pagrabā līdīsi vienīgi briesmu reizē. Tā ka neuztraucies. Tā vien šķiet, ka jau pavisam drīz šī putra beigs vārīties.

Dāvids Liberzons smagi iekrita verandas stūrī noliktajā atpūtas krēslā, ar abām plaukstām aizklāja seju un sāka šņukstēt.

-    Nekad neticēju, Jāni, nekad…

-    Es arī agrāk dzīvē daudz kam neticēju, taču tagad ticu visam, - es teicu. - Gan labajam, gan ļaunajam, gan laimei, gan nelaimei, gan draudzībai, gan nodevībai, gan neticamai veiksmei. Zini, Dāvid, vismaz reizi dzīvē ļoti paveicas ikvienam, kas uz zemes.

-   Jā, jā, - Dāvids piekrītoši māja ar galvu, - un tagad jau vairs nebūs pat būtiski, vai viņi mani atkal dabūs ciet vai ne. Daudzkārt svarīgāk, ka tu man esi palīdzējis. Tas ir vēl viens pierādījums, ka cilvēcību nemaz nav tik viegli iznīdēt. Pat karā ne.

-    Nekad, - es teicu.

Dāvids ilgi klusēja, vairākas reizes uzmanīgi un ar neslēptu interesi apskatīja telpas diezgan labo iekārtojumu, jo trīs gadus bija redzējis vienīgi geto un Salaspils nometnes baraku sienas un lāvas.

-    Es apjaušu, kālab dažiem latviešiem pret mums naids, - Dāvids beidzot negaidīti ierunājās, - taču nesaprotu… Tas vienkārši pārsniedz mana pieticīgā prāta spējas… Tik drausmīgu pret mums vērstu ļaunumu mēs nebijām pelnījuši. Un vismazāk to biju pelnījis personīgi es un mana ģimene. Atceries, manējie jau cieta deviņpadsmitajā gadā no boļševikiem. Viņi toreiz nošāva manu māti un māsu un pēc tam viņu līķus iemeta akā. Tagad fašisti Rumbulā 1941. gada 29. novembri kopā ar citiem divpadsmit tūkstošiem ebreju nobendēja arī manu vecomāti, brāli, sievu un divus bērnus. Mani tobrīd izglāba vienīgi tas, ka biju pazīstams ārsts. Bet kā vienā, tā otrā gadījumā šāvēji bija latvieši. Piedod, Jāni, bet tā tas patiešām bija. Vienīgi deviņpadsmitajā gadā viņus komandēja krievu, bet četrdesmit pirmajā - vācu komisāri.

-    Jā, tu tagad turi ļaunu prātu…

-     Mīļais Krišlauk! Vai tad tu pats nesaproti? Viss notikušais vispār nemaz neietilpst parasta sliktā vai ļaunā kategorijā! Mērogi par lieliem! Vai nu tas patiešām ir sava veida masu vājprāts, vai arī jāpieņem kā attiecīgā laika pilnīgi dabiska cilvēku domāšanas un uzvedības norma. Kāda? Ka visi ir jāiznīcina. Vispirms cilvēki ar līkiem deguniem, tad rudmatainie, tad melnmatainie, tad zilacainie, tad šķībie un greizie, tad kādai izredzētai vai neizredzētai tautībai piederošie, līdz dzīvi palikušie uzvarētāji nonāks kailā tuksnesī…

-    Vai zooloģiskajā dārzā, - es rūgti piebildu. - Tikai mana vissvētākā pārliecība, Dāvid, ir tā, ka patiesībā nav ne ebreju, ne krievu, ne vāciešu… Domā, ko un kā gribi, bet es uzskatu, ka ir tikai cilvēki. Gluži tāpat, kā ir zvēri, zivis, kukaiņi un putni. Cilvēki, Dāvid. Un deviņpadsmitajā gadā un četrdesmit pirmajā tavus piederīgos nošāva kaut kādi cilvēki. Ļauni, apmāti. Viņiem līdzīgi četrdesmit pirmajā gadā tālumā un drošā nāvē aizveda mana brāļa sievu un bērnus, nošāva mana drauga sievu un trīs bērnus, un tā tālāk, un tā joprojām. Arī mani divas reizes gribēja nolaist no kātiem - pirmo reizi krievu laikā, otro reizi pie vāciem, un tie nebija labi cilvēki, kas to mēģināja ar mani izdarīt. Vēl vairāk. Tie bija ļauni vai, kā tu pats saki, vienkārši garīgi slimi. Tad kāda te nozīme tautībai, Dāvid?

Tas ilgi domīgs klusēja, izslaucīja acis un lēni papurināja sirmo galvu.

-    Tomēr, Krišlauk, tomēr…

-     Aizmirsti! - es viņam teicu. - Vai tev patiešām ir ļoti svarīgi, kādas tautības bija tas ar mašīnpistoli apbruņotais saīgs, kas izlikās neredzam, kā tu izlīdi cauri žogam, un kādas tautības pārstāvis esmu arī es, kas centīsies tev palīdzēt un tevi glābt? Lai nu, Dievs dod, izdodas.

Dāvids atkal klusēja. Varēja just, ka viņš šai brīdī nenoliedzami ir ļoti laimīgs, taču tai pašā laikā viņu ļoti nomāca šis "tautības jautājums" vai arī kas cits.

-    Nu, labi! - es teicu. - Sargs bija latvietis, un es arī esmu latvietis. Vai palika vieglāk? Vai tagad visi latvieši uzreiz ir kļuvuši labāki? Bet ja es būtu krievs, vācietis vai anglis? Tas viss, Dāvid, nav tik vienkārši. Paies gadi, varbūt gadu desmiti vai pat simti, un visam atradīsies sava vieta. Cilvēks tiks vērtēts tikai pēc viņa darbiem, un nevienu neinteresēs, kādas tautības tu esi. Tad tā arī beidzot būs cilvēcības un prāta uzvara pār šovinismu un jebkura veida un satura ideoloģijām! Būs tikai viena mācība - cilvēcības un mīlestības skola, bet nekad un nekur vairs netiks pie vārda un neiz- paudīsics militārisms.

Dāvids tikko manāmi pasmaidīja.

-     Pirmajā brīvības stundā uzreiz tik brīnišķīgs sapnis par humānu cilvēces nākotni, - viņš teica. - Tas man uzreiz būtu tā kā mazliet par daudz. Tagad vajadzētu labāk padomāt par tīri praktiskām lietām. Tu šeit dzīvo kopā ar savu ģimeni?

-    Man tādas nav, - es atbildēju.

-     Kā - nav? - Dāvids bija ļoti izbrīnījies, un šis izbrīns man šķita nedaudz savāds un pat neparasts, jo uzreiz atgādināja vecos, labos miera laikus, kad patiešām katrs cilvēks auga vai dzīvoja savā ģimenē.

-    Vai tev ir ģimene? - es uzprasīju. - Vai manam brālim ir? Vai ir draugam? Vai Ievai Anmanei ir? Vai manam dēlam? Nevienam nav!

-     Tev toreiz divdesmito gadu sākumā bija ļoti skaista sieva.

-    Mēs vēl nebijām tad salaulāti. Dzīvojām kopā tāpat.

-    Un kur ir dēls? - Dāvids jautāja. - Jums toreiz bija tāds smuks, apaļīgs puika.

-    Vai atceries, kā tu viņu vedi uz slimnīcu?

-     Atminos, ka toreiz bija ļoti auksts laiks un es ilgi nespēju iedarbināt automašīnas dzinēju.

-      Kāpēc tu četrdesmit pirmajā gadā kopā ar krieviem neaizslāji uz Padomju Savienību? - es painteresējos. - Tur jūs atrastos drošībā.

-    Kas to lai zina… - Dāvids domīgs novilka. - Arī Staļins pret ebrejiem nav nekāds labais.

-   Viņš pret latviešiem vēl sliktāks, - es teicu. - Runā, ka izkāvis gandrīz visus, kuri pirms kara dzīvojuši Krievijā.

-              Pasaule par šiem briesmu darbiem agrāk vai vēlāk noteikti tiks sodīta, - Dāvids sacīja. - Tu redzēsi, Jāni. Nāks kāda milzīga nelaime.

-             Tā jau ir notikusi, - cs teicu. - Kas var būt vēl drausmīgāks, kad viena tauta izkauj otru?

-    Tu domā, tas kādreiz beigsies?

-            Noteikti, Dāvid. Ar kāda atsevišķa cilvēka vai pat tautas ļaunumu ir kā ar gripu - tā vienkārši ir jāizslimo.

-            Varētu būt, - Dāvids domīgs piekrita. - Kad vīruss iet bojā, slimnieks izveseļojas.

-            Gripas, mēra un ļaunuma vīrusi, Dāvid, ir nemirstīgi, - cs atgādināju. - Vai tad tu Bībeli neesi lasījis?

-    Esmu gan.

-             Nu, redzi! Pašiem ir jākļūst daudz spēcīgākiem. Jānostiprina sava garīgā imunitāte un jebkuros apstākļos ir jācenšas palikt cilvēkam. Tā ir ļoti vienkārša recepte.

-            Taču ļoti grūti izpildāma. Tiem, kurus skāris citu sēts ļaunums, tūlīt rodas dabiska vēlēšanās atmaksāt.

-            Un tā tas turpinās jau turpat divus tūkstošus gadu, kopš kādu, ko mēs labi zinām, piesita kmstā, - es teicu. - Un nepārstās līdz tam laikam, kamēr cilvēks kļūs tik stiprs, ka savam pāri darītājam spēs mierīgi pateikt - es tev piedodu…

-           Vai tu to varētu? - Dāvids prasīja un pavērās man tieši acīs. - Piedot sava bērna vai mātes slepkavam?

-           Visticamāk, ka ne, - cs atbildēju. - Un ari tu droši vien tāpat. Bet ticu, ka kādreiz tāds laiks tomēr pienāks, kad cilvēki vairs netieksies cits citu nogalināt.

-            Lai Dievs dod, - Dāvids vairākas reizes palocīja galvu, tad atcerējās: - Kur tad, Jāni, palika tā skaistā sieviete? Jūs izšķīrāties vai arī?…

-           Nē, Dāvid, viss kārtībā, - es sacīju un pasmaidīju. - Viņa ir dzīva. Atrodas laukos. Ja šeit kļūs bīstami, pārcelsimies uz turieni, lai gan domāju, ka tieši pie manis tev būs visdrošāk.

-    Var sargs tevi nenodos?

-            Nezinu, - paraustīju plecus. - Jācer, ka ne. Es tomēr paļaujos uz viņa godīgumu.

-            Godīgums… - Dāvids tā kā mazliet izsmējīgi novilka. - Ko gan šodien izšķir godīgums?

-    Daudz ko, Dāvid, - cs pateicu. - Un vispirms jau mūsu abu dzīvības… Domāju, tas nav maz. Un godīgums tāpat daudz ko nozīmēja gan Ziemassvētku kaujās un Nāves salā, gan Pilsoņu karā un jebkurā dienā, kuru mēs tā vai citādi esam aizvadījuši.

-     Ja karš patiešām beigsies un mēs abi no tā izkļūsim sveikā… - Dāvids jautājoši skatījās uz mani. - Kā mēs varēsim dzīvot, tik daudz ko neglābjami zaudējuši?

-    Mani gan vairāk interesētu tas, kā pēc kara jutīsies tie, uz kuru sirdsapziņas būs kaut viena nevainīgi pazudināta cilvēka dvēsele.

Dāvids klusēja. Viņš atgāza galvu atpakaļ, aizvēra acis un smagi elpoja. Es sapratu, ka viņam vispirms ir jāatgūstas, jāatpūšas un tikai tad varēsim mierīgā strīdā pārrunāt lietas, kas tieši mūs neskar.

-    Dāvid, - es klusi sacīju. - Lūdzu, novelc žaketi. Es tev iedošu citas drēbes. Pēc tam tu iesi vannā un nodzīsi bārdu. Tu ne pēc kāda ebreja neizskaties. Būsi mans brālis, kurš atbraucis no laukiem paviesoties pie Rīgas radiem. Ja kāds prasīs - dokumentus tev pa ceļam vilcienā nozaga. Viss.

Dāvids piecēlās, novilka žaketi un pēkšņi mani cieši apkampa.

-    Tu arī esi man brālis, - viņš raudādams čukstēja. - Uz visu atlikušo mūžu. Un piedod, Krišlauk, ja es kādreiz, pret tevi biju augstprātīgs un lepns…

-     Nekas, Dāvid, nekas… - cs viņam vairākas reizes ar plaukstu viegli uzsitu pa muguru. - Gan mēs izkulsimies arī no šiem mēsliem un viss būs kārtībā.

Es aizgāju uz virtuvi un sava jaunā brāļa drānas iemetu kurošas plīts mutē. Es ilgi neatgāju no tās nost, domīgs vērdamies, kā lēnām sadeg kāda nevainīga ieslodzīta cilvēka apģērba gabals un uz tā uzšūtā lielā Dāvida zvaigzne…

57. nodala

i

1944. gada oktobra pirmā nedēļa Rīgā atgādināja neziņas un baiļu pārņemtu skudru pūzni.

Cilvēki slēpās māju pagrabos un bumbu patvertnēs.

Vācu kara žandarmērijas bruņotie viri ar vilku sugas suņiem staigāja pa Rīgas ielām un tvarstīja vientuļos gājējus.

Veselām ģimenēm piespieda aizceļot uz Vāciju.

Daudzas savukārt uz Vāciju devās labprātīgi.

Simtiem laivās uz Zviedriju devās slepus.

Ļaudis bēga. No vienām briesmām pretim citām.

Un tomēr, toreiz nodomāju, ja mani neaizdzīs ar varu, es gribu palikt Latvijā. Es gribu nomirt šeit, nevis svešumā.

Tieši šeit. Uz šīs zemes.

Un zem šīs zemes…

Rīgas tirdzniecības ostā stāvēja milzīgs vācu kara transporta kuģis, un uz tā daudzajiem klājiem, raudādami, dziedādami vai drūmi klusēdami, kāpa tūkstošiem latviešu, lai dotos prom no savas Dzimtenes. Droši vien domādami un cerēdami, ka šis piespiedu ceļojums un dzīvošana svešā malā nevilksies ilgi.

Uz kuģi biju pavadījis savu darbabiedru un lēnām gāju pa Eksporta ielu atpakaļ uz pilsētas centru. Te pēkšņi ievēroju, ka, stumjot sev pa priekšu nelielus ratiņus ar dažiem lieliem čemodāniem, man pretim nāk Malvīne Cīnde. Viņai mugurā bija garš, pelēks ziemas mētelis, galvā beretei līdzīga cepure, un viņa izskatījās ļoti noskumusi.

-    Sveiks, Jāni! - viņa iesaucās un mēģināja pasmaidīt.

-            Sveika, Malvīn! - es atņēmu labdienas un apmulsu. - Tu arī šeit?

-     Kā redzi.

-           Visu kara laiku nonīki Rīgā?! - Es biju patiesi pārsteigts, tā kā dzīvoju pārliecībā, ka viņa nu 1941. gada jūnija beigās ar savu toreiz tik negaidīti uzradušos vīru noteikti būs evakuējusies uz plašo Krievzemi.

-    Kāpēc ne reizi neatnāci ciemos? - Malvīne uzprasīja.

-             Man nebija nekādu šaubu par to, ka esi prom… Tavs vīrs taču, kā rādījās, Sarkanās armijas pulkvedis!

-            Viņš man pa tiem divdesmit prombūtnes gadiem bija kļuvis pilnīgi svešs. īstais vīrs man biji tu, un cs tevi ieskatīju.

-    Paldies, Malvīn, tas ir ļoti patīkami, taču tas tev tomēr netraucēja mani jau pirmajā dienā pēc tāla ciemiņa ierašanās padzīt…

-    Vai tad tā notika?

-    Vismaz izskatījās.

-    Bet ko gan citu man atlika darīt?

-            Daudz ko, Malvīn. Tu varēji aiztrenkt viņu. Vai vismaz nepieņemt.

-    Biju šausmīgi nobijusies. Un, protams, ari pārsteigta.

-    Atklāti sakot, es tāpat.

-    Tu aizgāji ar sāpēm? - Malvīne līdzjīitīgi pavaicāja.

-             Ko nu vairs par to runāt! - es negribīgi atteicu. - Vai tagad nav vienalga - sāpēja man toreiz vai ne?

-    Un tomēr. Es to ļoti nožēloju.

-    Patiesi?

-    Jā, Jāni. Es tevi patiešām mīlēju.

-    Tu vienkārši pie manis biji pieradusi.

-    Arī tas. Protams. Bet arī mīlestība katrā ziņā.

-    Kur tad palika tavs oficiālais vīrs?

-            Tas bija drausmīgi, Jāni. Viņu jau pēc pāris nedēļām čeka arestēja. Un zini, par ko?

-    Nē. Nav ne jausmas.

-            Par to, ka viņa sieva, tas ir, es, esot izrādījusies buržui- ka! Namīpašniece! Savos veikalos izkalpinājusi cilvēkus! Kad viņi jau bija paspējuši man to visu atņemt!

-             Tas neskaitījās. Viņi, gluži tāpat kā vācieši, lieliski prata sodīt par pagātni. Bet boļševiku izpratnē turēt īpašumā māju, bodi vai lieku govi bija viens no vislielākajiem cilvēka grēkiem. Kā viņi tevi 1941. gada 14. jūnijā neaizveda?

-    Nezinu, - Malvīne paraustīja plecus. - Visus nepaspēja.

-    Bet tevi varēja.

-            Mani arestēja vācieši! - Malvīne sašutusi iesaucās. - Tu saproti, Jāni? Trīs mēnešus pabiju Tcrmiņc iet urnā! Tās bija vistīrākās šausmas!

-    Par tavu pulkvedi?

-    Kā tad!

-    Kā tiki laukā?

-      Izgalvoja divi attāli radinieki - baltvācieši. Pēc tam atdeva atpakaļ pat veikalus un māju. Es ļoti gaidīju tevi atgriežamies, Jāni. Kāpēc tu neatnāci?

-             Es jau paskaidroju. Turklāt tieši ap to laiku es atkal satiku savu iepriekšējo sievieti.

-    Viņa ir labāka par mani?

-             Mīļā Malvīn! - es teicu. - Neviena sieviete nav ne labāka, ne sliktāka par pārējām. Vīrietis vienkārši cenšas sev izvēlēties vispiemērotāko. Un viss.

-             Žēl, ka tu otro reizi neuzgāji atkal mani, - Malvīne grūtsirdīgi pateica.

-    Lai tagad mēs kopīgi varētu mukt uz Vāciju?

-    Bet kas gan man atliek?

-             Droši vien nekas. Vienīgi… Es padomātu labāk par Zviedrijas krastu.

-            Tur es būtu pilnīgi viena, bet Vācijā es apmetīšos pie saviem attālajiem radiem.

-    Tad nu gan.

-    Ceru, ka nepazudīšu.

-    Ja nu vienīgi arī tur nenokļūsti krievu nagos.

-    Vai tev nav bail palikt Rīgā?

-    Nē.

-    Kāpēc?

-             Malvīn. es vairs neko nevaru zaudēt. Visu, ko varēju, esmu atdevis. Pareizāk sakot, viss jau ir atņemts. Atliek vienīgi kailā dzīvība.

-     Un par to tev nav bail?

-             Par to vismazāk. Man vēl kādreiz jaunībā kāda veca čigāniete izzīlēja garu mūžu. Tiesa, mūžu bez mantas un amatiem, toties ar lielu mīlestību.

Malvīne grūtsirdīgi pasmaidīja.

-            Bet cs aizbraucu… No visas bagātības, kas man kādreiz, piederēja… Lūk, tikai divi koferi!

-              Neraudi, Malvīn! Tu vēl tagad esi bagāta. Daudzi, kurus saķer uz ielām, uz kuģa nonāk vispār bez nekā.

-            Es tevi, Jāni, atcerēšos visu mūžu, - Malvīne apsolīja. - Tu biji labs.

-            Arī tu tāda pret mani, - es teicu, - un žēl, ka mēs, iespējams, nekad vairs dzīvē neredzēsimies.

-      Droši vien, - Malvīne piekrita. - Vienu gan es esmu sapratusi - viss, kas uz šīs pasaules notiek, ir šausmīgi stulbi.

Es viņai palīdzēju aizstumt ratiņus līdz ierobežotajai ostas pasažieru kontroles zonai, atvadoties viens otru noskūpstījām uz lūpām, un es vēlreiz lēnām pa Eksporta ielu gāju pilsētas centra virzienā.

Un atkal man pretim devās pazīstama sieviete. Viņa no sākuma man it kā ātri padrāzās garām, arī es viņu pirmajā mirklī īpaši neievēroju, tad sieviete strauji apstājās un satvēra mani ai/, rokas.

-   Jāni?

Es ieskatījos vērīgāk un pasmaidīju. Tā bija Anna Kumelīte - kādreiz tik jauki draiskā meitene, kura bez ilgas pierunāšanas atdevās visiem slavā un nāvē aizejošajiem strēlniekiem… Tad, kad cs viņu tādu pazinu, viņai bija nepilni astoņpadsmit, bet tagad apmēram četrdesmit četri. Lai gan visu Latvijas neatkarības un vācu laiku viņa bija noņēmusies dažādas klases krogos gan par bārdāmu, gan pēc tam par visai pieņemamu dziedātāju ar zemu samtaina alta balsi un acīmredzot tāpat turpinot visus, kas to vien vēlējās vai par to maksāja, apkalpot. Anna Kumelīte joprojām izskatījās tīri jauka. Iespējams, sejas grumbu lielāko daļu nosedza diezgan bieza smiņķa kārta, taču ari bez tās diez vai viņa bija jau tik nolietota, ka izskatītos daudz vecāka par saviem īstajiem gadiem.

-    Anna?!

-   Jā!

-    Kur tu nesies?

-      Bēgu no krieviem! - Anna iesaucās. - Runā, ka šodien ostā stāvot pēdējais kuģis uz Vāciju!

-    Kāpēc tev ir jālaižas projām? - es uzprasīju.

-     Nezinu! - Anna paraustīja plecus. - Visi bēg, un es arī! Vai tu domā, boļševiki, no jauna atnākuši, mani neaiztiks?

Es iesmējos.

-    Anna! Tu atceries Kalnu muižu?

-    Kad?

-    Deviņpadsmitajā gadā.

-            Protams, atceros! Togad nomira mana tante, un es tur mantojumā dabūju lauku mājas!

-    Vai strēlniekus atceries?

-              Par ko tu runā, Jāni! Protams! Kad jūs aizgājāt uz Krieviju, es Kalnu muižā satiku Tāli Vaivarodu. Viņš karā bija zaudējis kāju, bet es kopā ar viņu tomēr nodzīvoju veselus tris gadus.

-              Tie strēlnieki, Anna, toreiz stāvēja boļševiku pusē. Nebēdz! Tagad par to tu vēl no viņiem dabūsi kādu lielu ordeni!

-            Par to, ka viņi mani toreiz šķūni visi pēc kārtas ņēma priekšā?!

-    Vai tad tas rādījās viegls darbs?

-     Pareizi, Jāni, nekāda izprieca. Un arī vēlāk.

-    Tu labi izskaties.

-             Paldies! Tu arī neko daudz vecāks neesi kļuvis. Vienīgi sirms.

-           Tāds paliku vienā dienā. Tad, kad mans brālis Mārtiņš pret mani pacēla pistoli…

-           Vai neesat vēl salīguši? - Anna painteresējās. - Mārtiņš, atbraucis uz. "Lejrozēm", tevi mūžīgi lamāja.

-   Tu patiešām esi nolēmusi braukt uz Vāciju? - es jautāju.

-              Katrā ziņā, Jāni. Nekāda liela patikšana nav, bet… Viens kavalieris jau uz kuģi aizstiepa manas manatas!

-    Ko tu Vācijā darīsi?

-    Nezinu.

-    Cik ilgi tu ar savu miesu un balsi vēl domā sevi uzturēt?

-    Nezinu, bet ilgi tas jau noteikti nebūs…

-    Vai biji kādreiz apprecējusies?

-    Nē.

-    Bērni ir?

-    Vai tev prāts! Man?!

-    Tātad esi pilnīgi viena?

-     Kā nātre rožu dobē.

-           Tad jau drīzāk otrādi. Tu esi roze starp nātrēm vai spožs dimants sūdu bedrē.

Anna iesmējās un nedaudz nervozi aizsmēķēja cigareti.

-    Savā ziņā, jā, - viņa piekrita.

-            Bet tagad paklausies, Anna, - es ātri sacīju. - Lai tās mantas paliek uz kuģa! Kas tev tur bija? Droši vien lupatas.

-    Labākās kleitas, veļa un…

-            Nekas, gan iztiksi! - es viņu asi pārtraucu. - Es vēlos tev izdarīt kaut ko ļoti labu.

-    Neticami! Mūsu laikos?!

-            Nerunā, bet klausies! Tu paliksi Rīgā un beidzot sāksi normālas sievietes dzīvi.

-    Es?!

-    Jā, tieši tu! Negribi?

-    Gribu! Es visu mūžu to vien esmu vēlējusies!

-            Tad brauksim uz Iļģuciemu, - es sacīju un paņēmu Annu zem rokas. - Kādu laiku, acīmredzot līdz krievu atnākšanai, paliksi pie manis. Tur jau mitinās viens cilvēks. Patiesībā viņš slēpjas, jo pēc tautības ir ebrejs. Tu viņu kopsi un mīlēsi. Par savu pagātni nesaki viņam ne vārda! Pateiksi, ka ģimene pirms nedēļas krievu uzlidojuma laikā ir aizgājusi bojā un tagad esi gluži viena. Dāvidam savukārt patiešām visi piederīgie ir nošauti. Viņš droši vien ieskatīsies tevī ne tikai pateicībā par tavām rūpēm un viņam parādīto cilvēcību. Viņš ir slavens ārsts un gan jau tūlīt pēc kara ieņems kādu augstu valsts amatu medicīnas nozarē. Un, ja arī ne, vienalga turpinās ārsta praksi un būs par pasniedzēju Universitātē. Jau pirms kara bija tur profesors. Tu mani saprati? Viņam būs labi un tev tūkstoš reižu labāk, nekā Vācijā atkal gulties zem vācu, amerikāņu vai krievu sviedrainajiem augumiem!

-              Vai profesors ir baigi vecs? - Anna domīga painteresējās.

-             Ja turpināsi iepriekšējo dzīvi, tu novecosi ātrāk par viņu, - es pateicu. - Dāvidam ir tikai piecdesmit četri gadi.

Anna dažus brīžus klusēja, tad cieši nolūkojās manī.

-    Varbūt tiešām riskēt?

-    Ar ko tu, daiļā, tā taisies riskēt?

-    Ar ko! Ar savu dzīvi, Jāni!

-              Man šķiet, ka šodienas brauciens ar kuģi pa Baltijas jūru ir simt reižu bīstamāks nekā mierīga dzīve ar medicīnas profesoru pēckara Latvijā. Tu vari zaudēt, piedod man, vienīgi savas miesas brīvību, bet mēs nupat secinājām, ka tā pavisam drīz var beigties pati par sevi.

Anna draiski iesmējās, ieķērās man elkonī, un mēs par spīti vējainajam laikam smiedamies gājām pāri Daugavas tiltam, kur mums aiz muguras ostā palika milzīgs vācu kara flotei piederošs kuģis ar tūkstoš latviešiem, kuri satraukti devās pretim savai nezināmajai nākotnei.

Bet mēs smējāmies.

Mēs negribējām atstāt ne savu Dzimteni, ne savas mājas. Risks, protams, pastāvēja, bet vai visa mūsu šīs pasaules eksistence nav viens liels un nepārtraukts risks?

-             Pirms es zaudēju savu brīvību, - Anna draiskodamās sacīja, - vai man pēdējo rei/.i kā svabadai meičai vēl nepārgulēt ar tevi, Jāni Krišlauk?

-           Tā nav slikta ideja, - es atbildēju, - bet… es atkal esmu kopā ar Ievu.

-    Vai tad tas traucētu?

-    Man jā.

-           Nu tad nekā! - Anna tēlotā nožēlā pasvieda roku. - Dzīvosim godīgi jau ar šo mirkli! Un, kas zina, varbūt tas nemaz nebūs tik slikti.

58. nodala

Karš beidzās.

Pēkšņi aprāvās lielākais ļaužu slaktiņš cilvēces vēsturē.

Visi atviegloti uzelpoja.

Uzvarētāji rīkoja ilgstošas dzīres, bet zaudētāji atradās gūstekņu nometnēs ar sausu maizi un ļoti maz cerībām.

Viena impērija sabruka, toties cita uz tās dnipām kļuva vēl lielāka un varenāka.

Bet pēdējais šāviens vēl nebija izskanējis un, šķiet, neizskanēs nekad.

Es turpināju strādāt Iļģuciemā stikla fabrikā par šoferi, un pati fabrika arī ņēmās ar pilnu jaudu.

Uzvarētājiem bija nepieciešams ļoti daudz šampanieša pudeļu.

Mans brālis Mārtiņš, gūstā nepadevies, aizgāja Kurzemes mežos. Viņam līdzi devās vairāki desmiti latviešu leģiona 19. divīzijas karavīru un virsnieku, to skaitā arī Žanis Krastiņš un mans dēls Viesturs.

Es viņus neattaisnoju, bet arī nenosodīju.

Es ienīdu nāvi un jebkuru ieroci, kas varēja cilvēkus aplaimot ar nāvi un to arī atnesa.

Pagātne atkārtojās, tikai tagad ar vēl lielāku naidu un stulbumu.

"Kā pusē tu biji? Ko tu darīji?"

Es dzīvoju, visiem pratinātājiem atbildēju, vienkārši dzīvoju, tikai neviena vara man nav Jāvusi to normāli darīt! Kāpēc, kādēļ, es nezinu, taču nekad neesmu varējis justies ne pilnīgi brīvs, ne laimīgs. Vienmēr visus ir interesējis, kādas krāsas es aizstāvu - sarkano, balto, pelēko, zaļo, brūno vai melno. Jaunībā es par to varēju tikai pasmieties, bet uz vecumdienām sapratu, ka cilvēki, kas pēckara gados pārstāvēja padomju varu, pa lielākai daļai bija ar stiprām psihiskām novirzēm un ārkārtīgi bīstami visai sabiedrībai.

Taču toreiz es samierinājos un pieņēmu uzspiestos spēles noteikumus un uzvedības normas. īpašs kauns man par to neradās, jo, pretēji Mārtiņam, Žanim, Viesturam un daudziem citiem, ļoti skaidri sapratu, ka šī varas sistēma pastāvēs ļoti ilgi un ar atsevišķu padomju pārstāvju (kaut ļoti ļaunu) slepkavošanu neko izmainīt vairs nevar.

Ir vai nu jādzīvo, vai jāmirst…

Drīz ausīs rīts, Jānis Krišlauks grūtsirdīgi nodomāja, mākslinieka Jāņa Vanaga darbnīcā joprojām ar patiku vērodams cieši aizmigušo mazdēlu un Lindu. Un līdz ar gaismas atnākšanu man būs jāpazūd.

Nekad neprasi, kur paliek mirušo cilvēku dvēseles.

Mēs klejojam starp tuvākajām zvaigznēm un zāļu stiebriem jūsu pļavās. Starp ielu akmens bruģa gabaliem un jūsu puķu dārziem. Starp bezgalības sākumu un jūsu sirdspukstiem.

Tu, Linda, esi jauna, skaista un neaizsargāta. Gluži tāpat kā kādreiz Ieva, Marta un Anna.

Meitene no kroga.

Meitene no ielas.

Bet varbūt īstenībā meitene no debesīm?!

Kas bija Anna Kumelīte? Kas esi tu, Linda Lindberga?

Kas vispār ir sievietes, kas cilvēki šai pasaulē?

Tu saki, ka tie ir jautājumi, uz kuriem trūkst atbilžu?

Iespējams. Bet ir dzīve, kas vienmēr agrāk vai vēlāk beidzas, un tad nav slikti, ja mēs uz dažiem jautājumiem tomēr iemācāmies atbildēt. Un tas nekas, ka to nāksies darīt pašā dzīves nogalē. Varbūt tieši tad tas būs vissvarīgāk.

Atklāti sakot, tas arī ir gandrīz viss, ko es tev gribēju pastāstīt par savu dzīvi un citu cilvēku likteņiem. Palicis pavisam nedaudz, un tas galvenokārt saistās ar vēl vienu ārkārtīgi nekrietnu nodevību, ko izdarīja tava māte Silvija Frīdenberga. Vēl zemiskāku soli attiecībā pret tuvu cilvēku ir pat grūti iedomāties.

Es stāstīšu ātri un īsi, jo īsas ir vasaras naktis, īsa ir cilvēka atmiņa un vēl īsāka ir cilvēka dzīve.

1949. gada ziemā lielākā daļa nacionālo mežabrāļu grupas jau bija iznīcinātas, atsevišķi to dalībnieki arestēti, notiesāti un aizsūtīti vai nu uz Sibīrijas vai Galējo Ziemeļu darba nometnēm.

Taču Mārtiņš, puslegāli dzīvojot pie kādas saimnieces Kuldīgas apriņķī un paspējis viņai vēl sagādāt dēlu Arnoldu, noturējās līdz 1948. gada beigām, kad viņu beidzot arestēja, pusgadu noturēja Rīgas čekā, pēc tam Baltijas kara apgabala tribunāls viņam piesprieda 25 gadus. Viņš tika nosūtīts uz Vorkut Lagugoļ Nr. 17, varbūt vēloties vispirms no viņa kā lēta darbaspēka izspiest maksimāli iespējamo…

Žanis Krastiņš tika arestēts un notiesāts jau nedaudz agrāk, un, tikai pateicoties PSRS Augstākās Padomes Prezidija dekrētam, kas tai laikā nāves sodu atcēla kā nepiemērotu "humānajai" padomju sabiedrībai, Žanis palika dzīvs.

Bet Viesturs… Viņš arī noteikti izietu no visa sveiks un vesels, ja ne… mīlestība, ja ne sieviete, ja ne nodevība, ja ne… Viss čupu čupām, kaudžu kaudzēm, viss sagriezies ar kājām gaisā, un tu vairs nezini, kas ir patiesība, kas meli, kas labs un ļauns, kas dzīvei ģeld, kas ne!

Varbūt nekur nederīga bija pati dzīve?

Bet tagad, Jāni Vanag, klausies uzmanīgi! Te no bezgalīgās mūžības tumsas pie tevis nāk vēl viens cilvēks, proti, Viesturs Krišlauks-Anmanis. Viņš ir mana atvase, bet tu savukārt esi viņa dēls. Viesturs tev tūlīt pastāstīs, kā viņš beidzis dzīves gaitas, bet tu savējo - sācis.

Tas būs kārtējais skumjais stāsts par cilvēka amoralitāti un viņa spējām nodot vistuvāko, bet tev tas viss tomēr ir jāuzzina. Kaut vai tā vienkāršā iemesla dēļ, ka cilvēkiem vispār nākamām paaudzēm jādāvā patiesība.

Bet, kas ir patiesība, to savukārt nezina neviens…

59. nodala

Zem nesteidzīgo soļu smaguma klusi gurkstēja sniegs. Egļu zaros ar īsām pauzītēm iedziedājās kāds putns, un agrajos rīta saules staros uz šaurās meža taciņas jau kusa sniegs, izveidodams nelielas ūdens peļķes.

Bija 1949. gada marta vidus, un jau ilgstoši pieturējās silts un saulains laiks.

Es vēl biju ļoti jauns. Tikai divdesmit deviņi gadi, taču katra diena varēja izrādīties dzīvē pēdējā. Pie tā bija ļoti grūti pierast, un tas man arī neizdevās. Ja runājam atklāti, dēls, tāpat ka mans tēvs Jānis Krišlauks, ļoti nožēloju, ka savā laikā biju rokās paņēmis ieroci. Es to nekad arī ne pret vienu nepaceltu, ja ne tie dzīves apstākļi un psiholoģiskā situācija, ko mūsu tautas vēsturē atnesa traģiskā 1941. gada 14. jūnija diena, un ja vispār varenā kaimiņvalsts Padomju Savienība būtu mūs likusi mierā.

Viss raisītos savādāk, un visiem mūžiem būtu pavisam cits ritums.

Nekad, nekādos citos apstākļos tik varmācīgi netiktu salauzti tūkstošiem cilvēku likteņu.

Es jau jaunībā zināju, ka vecais Miķelis Anmanis nav mans īstais tēvs. Taču viņš, mīlestības un dziļas cieņas pilns, apprecēja manu māti Ievu Zemīti un kopā ar viņu paņēma arī mani. Anmanis mani adoptēja un faktiski skaitījās mans tēvs. Tā cs viņu arī uztvēni un izjutu - kā tēvu.

Es nenoliedzami kaut kad kļūtu par "Lejrožu" saimnieku, par pārtikušu vīru, kuram mājās sieva un daudz bērnu, un es savu dzīvi varētu aizvadīt garu un ļoti laimīgu. Tagad, protams, nav vērts ne par ko žēloties, nekas no tā nepiepildījās, sapņi izrādījās tukši, un viss jau sen ir beidzies. Un tomēr…

Sirdī vēl joprojām deg naids vai vienkārši dziļa nožēla par visu notikušo un nenovēršamo.

Jau 1940. gada vasarā, kad man vēl bija tikai divdesmit gadu, es mūsu kaimiņu pagastā kādā zaļumballē iepazinos ar visai simpātisku meiteni Silviju Frīdenbergu. Viņas māte pie kāda no vietējiem saimniekiem strādāja par kalponi, tēvs bija amatnieks - vienīgais kalējs visā pagastā.

Silvija rādījās jauka meitene, taču ar diezgan noteiktu, mazliet valdonīgu raksturu un ciešu apņemšanos dzīvē sasniegt daudz ko vairāk, nekā to bija spējuši viņas vecāki. Tovasar beidza ģimnāziju un rudenī gatavojās iestāties Latvijas Universitātes Juridiskajā fakultātē.

Pret padomju varu viņai nebija ne mazāko iebildumu, viņa to pat apsveica, jo tagad jau pilnīgi skaidri zināja, ka arī kalpones meita bez īpašas maksas un citiem sarežģījumiem varēs mierīgi vērt augstskolas durvis.

Studēt Rīgā bija Silvijas lielākais dzīves sapnis, un to viņa vēlāk arī lieliski piepildīja.

Vienīgi es paliku tukšā. Un tieši tāpēc, ka man vienkārši uzdeva nervi vai varbūt kaut kas tomēr nebija kārtībā ar manu psihi? Nezinu. Taču, kad 14. jūnija rītā atbraukušie sarkanarmieši ar saviem palīgiem veda prom Miķeli Anmani, kad viens no čekistu palīgiem - vietējais komjaunietis Matīss Krauklis - vairākas reizes spēcīgi iesita audžutēvam pa seju, bet otrs brālis ņirgājās par māti, solot, ka pēc viņas un manis atbraukšot kādu citu dienu, manā apziņā pēkšņi kaut kas aizmiglojās un lūza. Es uzreiz sapratu, ka šī lautas vara mums būs ārkārtīgi naidīga un ļauna.

Es gribēju atriebt. Es gribēju cīnīties. Neviens mani uz to neaģitēja. Neaicināja. Nemudināja. Nepavēlēja. Šo ceļu es izvēlējos pats vienā dienā, vienā mirklī.

Es nezinu, vai rīkojos pareizi, un nezinu, vai tas pat bija taisnīgi. Taču nākamajā rītā es paņēmu Miķeļa Anmaņa divslobra bisi, to pielādēju, paķēru vēl dažas rezerves patronas un, mātei nepateicis nevienu vārdu, izgāju no mājas, un devos uz "Kavu" mājām, kur toreiz mitinājās abi aktīvie komjaunieši.

Līdzko iegāju namā, virtuvē pamanīju abu brāļu māti 1111 tēvu un uzprasīju viņiem, kur varu sastapt Matīsu un Magnusu.

-    Ā! - Kraukļu tēvs tūlīt priecīgs atsaucās. - Vai tu tagad arī esi kopā ar mūsējiem?

-    Nē, - es pakratīju galvu. - Gribu vienīgi viņiem kaut ko svarīgu pateikt.

-   Tad ej uz klēti! - tēvs teica. - Tur vēl ir atnācis Kagaiņu Kārlis, un tagad viņi spriež par jaunām akcijām pret mūsu apspiedējiem - aizsargiem un budžiem!

-    Paldies! - Es Krauklim pamāju ar galvu. - Arī man tur būs kas sakāms!

-    Bet tu jau pats esi budzis! - iesaucās puišu māte Elīna un ļoti izbrīnījusies uz mani paskatījās.

-    Es ne, - atbildēju. - Kas tad man pieder? Nekas!

-     Nu ja, nu ja, - Kraukliene iesmējās. - Tu jau neesi Anmaņa īstais dēls! Jau sen visi runāja, ka Ievai Zemītei deviņpadsmitā gada pavasarī tevi esot uztaisījis kāds sarkano zaldāts!

-    Zaldāts ne, - es, drūmi sabozies, pateicu. - Viņš tolaik esot bijis pulkvedis.

-    Tad jau nu gan labi! - Kraukliene smējās. - Ko tad tu vēl kverni pie tā budža?

-     Nu jau vairs nedzīvošu, - es atbildēju. - Budža vairs nav. Ar jaunās varas un jūsu dēlu svētību mūsu pagasts un varbūt pat visa Latvija nu ir brīva no tautas apspiedējiem. Varam gavilēt! Tikai vai nu nevajadzētu jau sākt raudāt, ka tautai uzradušies vēl bargāki kungi un pavēlnieki?

Pagriezos un gāju uz klēti. Durvis stāvēja pusvirus. Ātri atrāvu tās vaļā un tūlīt ievēroju telpas vidū uz dažiem graudu maisiem sēžam Matīsu, Magnusu un vēl vienu pavecāku vīrieti, kuru es nepazinu. Viņu priekšā stāvēja

viena jau izdzerta, bet otra aizsākta degvīna pudele un dažādas uzkodas.

Mani ieraudzījis, Matīss uzreiz uzlēca kājās un uzprasīja:

-    Ko tev vajag?

-   Apsēdies! - es pavēlēju.

Matīss paklausīja, taču nenovērsa no manis skatienu. Šķiet, viņš jau visu bija sapratis.

Smagajā klusumā pēkšņi atskanēja divi paskaļi metāla klikšķi. Es bisei uzvilku gai|us.

-    Ko tu gribi darīt? - Magnuss bailēs iekliedzās.

-   Jūs visus nogalināt, - uzsverot kalni vārdu, viņiem pateicu.

-    Par ko?! - Man likās, viņi visi trīs kliedza vienā balsī.

-              Par to, ka jūs uz nez kurieni, rupji un brutāli, bez jebkāda tiesas sprieduma, aizsūtījāt manu tēvu, - es paskaidroju.

-    Bet viņš taču nav tavs tēvs!

-            Nu labi, - es sacīju. - Par to, ka jūs rupji un brutāli, bez jebkāda tiesas sprieduma iebāzāt vagonā vecu un ļoti slimu cilvēku, kas patiesībā viņam nozīmē ātru nāvi. Es prasu - par ko? Ko viņš tādu bija noziedzies?

-             Es nezinu! - Magnuss noplātīja rokas. - Tāda bija pavēle!

-           Vai jūs neapjēdzāt, ka tā ir ļoti noziedzīga, šī pavēle? - es prasīju. - Vai nesapratāt, ka jūs īstenībā piedalāties smaga nozieguma izdarīšanā?

-              Tas nebija noziegums, - negaidīti ierunājās trešais vīrietis. - Pašlaik tāda vienkārši ir mūsu lielās valsts politika.

-    Vai tā jūs apmierina? - es ar sausu muti taujāju.

-   Jā, - viņi man atbildēja.

-    Bet mani nē, - es uzsvēru un lēnām pacēlu bisi.

-            Taču vai tas, ko patlaban dari tu, nav noziegums? - prasīja svešais un, kā man šķita, no kabatas nesteidzīgi, nemanāmi vilka pistoli.

-              Ļoti iespējams, - es ātri atbildēju, - taču tas tādā gadījumā būs taisnīga atmaksa!

To pateicis, cs nekavējoties šāvu. Kā pirmajam trāpīju svešajam, un viņš smagi saļima turpat, kur bija sēdējis. Otro nošāvu Matīsu. Renkuļa lādiņš viņu ķēra vaigā un vienā

mirkli sašķaidīja pusi sejas. Kamēr bises stobros liku nākamās patronas, Magnuss drausmīgi kliedza. Viņš neko neteica, nelūdzās, viņš vienkārši tikai kliedza. Piebeidzis arī viņu, es izgāju no klēts. Šķērsoju mājas pagalmu, kur tagad neciešami skaļi ārdījās abu nošautie brāļu vecāki, pārgāju pļavu un iegāju mežā.

Ar to mana normālā dzīve praktiski bija beigusies. Vēlāk, atšķirībā no Mārtiņa Krišlauka vai Žaņa Krastiņa, cs skaidri apzinājos, ka esmu slepkava. Es nebiju nekāds Latvijas brīvības cīnītājs. Es vienkārši te vairāk, te mazāk apzinīgi atriebos visiem, kuri aizstāvējuši padomju varu. Gluži tāpat, kā pēc septiņpadsmitā gada boļševiki tā vai citādi i/niciuāja jebkuru, kas savulaik bijis pret šo varu.

"Kas tas vispār bija - toreiz un tagad?" es domāju. Vai vienkārši parocīgs iemesls cilvēka jau iedzimtai mežonībai? Asins kārībai? Un vai es šādā veidā patiešām atriebu savu izpluinīto dzīvi? Bet vai tā vispār būtu bijusi izpostīta, ja man nepienāktos šis "Lejrožu" saimnieka gods un es rautos kā vienkāršs laukstrādnieks? Vai es, būdams 18. policijas bataljona policists un ne vienreiz vien piedalīdamies dažādās cilvēku iznīcināšanas akcijās gan tepat Latvijā, gan Baltkrievijā, atriebu audžutēva Anmaņa un tūkstošiem citu latviešu nāvi Sibīrijā vai Galējos Ziemeļos?

Es nezinu. Par to sāku šaubīties tikai pašās kara beigās un tos četrus gadus, kurus pavadīju mežā.

Vai uz šīs pasaules pastāv tāds jēdziens kā "taisnīgs sods"? It kā jau jā, un to gan juristi, gan filozofi prot viegli izskaidrot. Bet kā ir ar "taisnīgu noziegumu"? Vai tādam arī vieta, un vai arī to var saprast? Un ne tikai saprast. Varbūt arī attaisnot?

Protams, tik dumjš es neesmu. Vai tad nav attaisnoti visi kari un revolūcijas?! Visas masveida iznīcināšanas akcijas jebkurā cilvēces pastāvēšanas laikā?

Bet kā lai cs attaisnoju pats sevi?! Mārtiņš to varēja, Žanis varēja, kaut kādi tur Kalniņi, Bērziņi, Liepiņi un Kociņi arī, bet es ne. Apzinājos, kas es esmu, un tieši tas bieži uzdzina tik drausmīgu naidu par pazaudēto dzīvi, ka es, šī naida mudināts, izdarīju atkal jaunu noziegumu…

Manu psihisko stāvokli vēl vairāk iespaidoja paša iemīlēšanās. Tik ļoti liecos pie Silvijas Frīdenbergas - šīs asās, spurainās, mērķtiecīgās un simpātiskās meitenes. Līdz kara sākumam mēs satikāmies visai bieži, jau vairākas reizes bijām pat kopā sagulējuši. Lieki teikt, ka līdz lain abi bijām vēl nevainīgi, un tieši šis apstāklis, kā mums šķita, mūsu tuvināšanos darīja daudz maigāku, romantiskāku un nesalīdzināmi stiprāku par pārējo cilvēku savstarpējām attiecībām. Taču pēc asiņainās izrēķināšanās ar brāļiem Kraukļiem "Kāvu" mājās es pie viņas pārtraucu iet. Es baidījos pieskarties viņas maigajam ķermenim, jo man šķita, ka manas rokas ir kļuvušas asiņaini sarkanas, bet dvēsele pavisam melna…

Visus aizvadītos gadus šad tad apmainījāmies vienīgi ar vēstulēm. Es neslēpu, ka vācu laikā biju policists, bet neko tuvāk par savu dienestu nerakstīju.

Pirmo reizi pie viņas "Lācīšu" mājās uzrados pēc tam, kad mūsu mežabrāļu grupu čekisti negaidīti aplenca un gandrīz vai visus iznīcināja. Bija arestēti Mārtiņš un Žanis, bet man palaimējās izbēgt.

Es pēc tam gandrīz gadu kā izbadējies suns klīdu pa mežiem, mazajām Kurzemes pilsētiņām, pamestiem meža bunkuriem un nomaļus stāvošiem siena šķūņiem, dažreiz iegriezdamies arī "Lejrozēs", taču tas katru reizi bija saistīts ar milzīgu risku kā pašam, tā mātei, arī tēvam Jānim Kriš laukam.

Mani māca drausmīgs izmisums. Es biju iedzīts pagātnes un tagadnes nesalaužamā vainas un notikumu sprostā. Jutos sliktāk par jebkuru meža zvēru, par vientuļu vilku, kuram trāpījusi mednieka lode.

Es biju smagi ievainots cilvēks.

Man atlika tikai divas iespējas - vai nu izdarīt pašnāvību, vai labprātīgi padoties varas iestādēm. Bet tieši pēdējo es nevēlējos. Tomēr tai brīdī, kad sava Valtera tipa pistob jau bāzu sev mutē, lai pēc mirkļa nospiestu ieroča sprūdu, es reizē ar daudzko citu atcerējos vēl arī to epizodi 1944. gada rudenī, kad mēs ar tēvu Iļģuciemā izglābām ebreju profesoru Dāvidu Libcrzonu. Man tūlīt ienāca prātā, vai kaut kā līdzīgi mani nevarētu izpestīt arī mana līgava (vismaz agrakā) - Silvija Frīdenbcrga?

Šī iedoma bija vistīrākā utopija. Varbūt tas bija mans pēdējais dzīves sapnis. Taču es negribēju no tā atteikties. Dzīvotgriba izrādījās spēcīgāka, un es gāju, visu ceļu pie sevis klusi dudinādams: varbūt, varbūt, varbūt…

60. nodala

Zem smago soļu smaguma klusi gurkstēja sniegs. Egļu zaros ar nelieliem pārtraukumiem iedziedājās kāds putns, spīdēja spoža 1949. gada marta vidus saule, un es lēnām apstājos "Lācīšu" mājas priekšā, dažus mirkļus nekustīgs stāvēju, tad vairākas reizes pieklauvēju pie ārdurvīm.

Aiz mājas stūra pēkšņi riedams parādījās pelēks suns, un tieši tai mirklī atdarījās arī durvis.

Manā priekšā stāvēja Silvija - nesalīdzināmi skaistāka un daudz pievilcīgāka, nekā es viņu pazinu pirms astoņiem gadiem.

Viņai mugurā bija glīta, cieši pieguloša pelēka adīta kleita, kas ļoti satraucoši un spilgti izcēla viņas lielās krūtis un platās gūžas. Matos acīmredzot pavisam nesen bija ielikti ilgviļņi, jo Silvija izskatījās kā tikko no frizētavas iznākusi un sataisījusies iet uz balli.

Mēs ilgi viens otru vērīgi uzlūkojām, līdz Silvija it kā attapās, sasita plaukstas un nedaudz tēlotā izbrīnā iesaucās:

-    Tas taču esi tu, Viestur?

-    Jā, Silvij, - atbildēju. - Tas esmu es - Viesturs Anmanis, dzimis Krišlauks.

Silvija dažus mirkļus tā kā sastomījās, tad nedroši pamāja ar roku:

-    Ja vēlies, nāc iekšā!

Tieši tas man bija prātā. Priekšnamā atģērbos, un Silvija mani ieveda savā istabā. Tā bija tīra un labi sakopta telpa, kur stāvēja klavieres un plats dīvāns, rakstāmgalds un vairāki plaukti ar grāmatām. Viss istabas iekārtojums un spodrība nepārprotami liecināja, ka arī tās saimniece ir kārtīga, ļoti tīrīga un apzinīga sieviete.

-             Varbūt man novilkt zābakus? - es mazliet apmulsis uzprasīju.

-            Varētu gan, - Silvija tūlīt piekrita. - Tikai pirms stundas beidzu mazgāt grīdu, un tūlīt taču tāpat neskriesi prom.

Es novilku mežu ceļos pagalam sabristos vecos vācu armijas zābakus, tos aiznesu uz priekšnamu. Atgriezos un apsēdos uz dīvāna gala. Silvija man blakus. Vienu roku uzlika uz pleca un domīga mani noskatīja.

-             Tu esi kļuvis daudz svešāks, - viņa teica. - Palicis pavisam kalsns, ar neskūtu bārdu… Es pirmajā mirklī tevi tikko pazinu.

-            Es jau tāpat tevi. Toreiz tu vēl biji pavisam jauna meitene, bet tagad… Ļoti skaista, jau pilnīgi nobriedusi sieviete.

-              Man ir tieši tikpat daudz gadu, cik tev, - Silvija atgādināja. - Divdesmit deviņi, un mēs abi vēl esam jauni. Tu tikai izskaties vecāks. Tas droši vien bārdas dēļ.

-            Nez vai, Silvij, - es domīgs sacīju. - Visticamāk, dzīves dēļ.

-            Ko tu iesaki pēc kara? - Silvija vaicāja un mani vēlreiz cieši nopētīja.

-    Vai mes mājās esam vieni?

-     Kāpēc tā prasi?

-    Tāpat. Vienkārši tāds paradums.

-    Tu baidies no cilvēkiem?

-    Zināmā mērā.

-    Kāpēc?

-    Man cilvēki neko labu nav darījuši.

-            Bet tu? - Silvija nopietni jautāja. - Varbūt pats cilvēkiem neesi nesis neko labu un tieši tāpēc…

-              Iespējams, - es domīgs piekritu. - Pirms astoņiem gadiem un arī vēlāk ļoti grūti bija pateikt, kāds darbs bija labs, kāds slikts, vai tas cilvēkiem nāk par labu vai ļaunu. Mēs vienmēr atjēdzamies par vēlu.

-    Vai tev ir ko nožēlot?

-            Bet tev? - es painteresējos. - Tu savu līdzšinējo dzīvi esi veltījusi tikai labajam un pareizajam?

-    Kā to lai vērtē, - Silvija bez kavēšanās atbildēja. - Tiek uzskatīts, ka viss ir darīts labi, kas otram nav nodarījis sāpes. Tas gan vairāk attiecas uz personīgām lietām, bet, ja runājam par valsts un tautas interesēm… Tad šis jautājums kļūst jau daudz sarežģītāks.

-    Patiešām, - es piekritu. - Tāpēc labāk nepieskarsimies 1941. gada un tagadējām padomju varas represijām, jo tās visas taču izdarītas tautas un valsts interešu vārdā, tātad pilnīgi attaisnojamas. To gluži tāpat varētu sacīt arī par tām darbībām, ko veica vācieši un latvieši, atriebjoties padomiešiem par savu tuvinieku nāvēm un pāridarījumiem.

-    Tas nav gluži viens un tas pats, - Silvija izmeta, atgāja no manis sāņus un apsēdās pie galda. - Tu atkal jauc divas pilnīgi atšķbīgas lietas.

-    Nav nekādas starpības, - es pārliecināts teicu un smagi noliecu galvu. - Visiem cilvēkiem nāve ir vienāda, un ikvienam no viņiem ir pilnīgi vienalga, kādas idejas vārdā tu viņam pārgriez rīkli.

Silvija nedaudz apmulsa un ilgi knibinājās gar galdauta stūri.

-    Tu man rakstīji, ka vācu laikā esi dienējis policistos, - viņa bilda. - Vai tu piedalījies padomju cilvēku iznīcināšanā?

Es ilgi klusēju. Nezināju, ko viņai lai atbildu. Teikt patiesību es baidījos, jo šī patiesība savā ziņā bija baismīga. Man vajadzēja melot. Lai būtu kaut mazākās cerības uz Silvijas palīdzību, es biju spiests ātri sacerēt "leģendu" gan par savu dzīvi, gan darbību un paļauties, ka vbja visam manis teiktajam noticēs.

-      Sabiju gan policistos. Lai izvairītos no iesaukšanas leģionā, - cs Silvijai paskaidroju. - Un nekādās represijās neesmu piedabjies. Tieši otrādi, es no drošas nāves izglābu kādu slavenu ebreju - medicīnas profesoru, par ko man padomju iekšlietu orgāni izteica vislielāko pateicību, un nekādu sodu par dienēšanu policijā viņi man nepiesprieda. Tikai piecus gadus. Tos gandrīz, vai visus atsēdēju vai, pareizāk sakot, smagi atstrādāju Vorkutas ogļu šahtās. Taču, kad atgriezos Rīgā, mani apzaga, nospēra visu mantu maišeli un kabatas portfeli ar dokumentiem par atbrīvošanu.

-    Biji piedzēries?

-     Nedaudz. Iesnaudos Rīgas stacijā uz sola. Un tagad esmu bez jebkādām mantām, naudas un dokumentiem.

-    To jau ar laiku visu varēs nokārtot, - Silvija mierinoši sacīja, piecēlās un atkal apsēdās man blakus. - Tev bija ļoti grūti?

-    Man bija gaužām smagi bez tevis, - es sacīju un šoreiz nemeloju. Jo man patiešām dzīve bez šīs meitenes, bez šīs manas pirmās un vienīgās mīlestības šķila nepanesama, il sevišķi skaidri es to apjautu, kad atkal pēc ilga laika sev tik tuvu sajutu sievietes auguma siltumu, viņas ķermeņa kairinošo smaržu, viņas rokas, krūtis un tik neprātīgās uguns liesmās degošās sarkanās lūpas.

Es vēlreiz ļoti sāpīgi sapratu, ka mani tomēr nekas vairs neglābs. Katrā ziņā arī šī pasaciņa it kā jau par izciesto sodu un pazaudētajiem dokumentiem. Es tikai vēlreiz vēlējos izmēģināt laimi kaut dažas dienas, kaut nedēļu pabūt kopā ar sievieti, kuru patiešām mīlēju, un pēc tam aiziet atkal mežā un kādā vientuļā vietā nošauties. Mani apēstu vilki, lapsas vai skudras, man klāt patiešām nebija nekādu personu apliecinošu dokumentu, un es no šīs pasaules būtu pazudis kā Nezināmais kareivis vai vienkārši kā nevienam vairs nevajadzīga persona, kas kādreiz bijis cilvēks ar saviem sapņiem un cerībām, ar labiem nodomiem un mīlestību, bet, zem vēstures smagā riteņa pakļuvis, nespējīgs piecellics. Tas, šis ritenis, viņu nežēlīgi saspieda, savainoja un beigu beigās arī nobeidza.

Es negribēju, lai mani iznīcina krievu čekisti.

Es no šīs dzīves tiecos aiziet pats, pirms tam kaut nedēļu, kaut dažas dienas padzīvojis, kā tas normālos apstākļos pienāktos vīrietim un cilvēkam.

-     Man ļoti smagi bija bez tevis, - es atkārtoju, pagriezu seju pret Silviju un viegli pieskāros ar savām lūpām vispirms viņas vaigam, pēc tam mutei.

Silvija neatrāvās. Viņa ļāvās, lai es viņu skūpstu, taču pirmajā reizē pati neatbildēja.

-    Man bez tevis ari bija drūmi, - Silvija atzinās.

-            Ko tu pēdējos gados esi darījusi? - es painteresējos. - Ne jau nu apprecējusies?

-             To nu gan ne, - Silvija pateica. - Dažus gadus gan draudzējos ar vienu mūsu pagasta puisi, viņš rāvās miličos, taču pirms diviem gadiem viņu nošāva bandītu grupa, kuru it kā esot vadījis kāds rīdzinieks, Žanis Krastiņš. Tā es visu šo laiku viena.

-   Vecāki vēl dzīvi?

-            Jā. Māte pašlaik ir mājās, bet tēvs jau divus mēnešus atrodas Rīgā, mācās kursos.

-    Arī milicijā?

-              Nē. Tēvs tika iecelts par pagasta izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku.

-    Un ko tu pati? Universitāti pabeidzi?

-   Jā. Ar grūtībām, bet tomēr.

-    Vai Rīgā paliki negribēji?

-            Man šeit būs daudz lielākas izredzes izvirzīties vadošos posteņos. Pēc tam jau redzēs.

-   Vai akurāt vajag rauties uz tiem vadošajiem?

-             Kāpēc gan ne? Tā cs sevi apliecināšu, sevi pierādīšu. Turklāt labāks atalgojums. Šādas tādas privilēģijas… Vai slikti?

-            Nekādā gadījumā, - es mulsi pasmaidīju. - Tu prālīgi dari. Dzīvē vajag censlies tikt uz augšu.

-            Es jau tagad esmu daudz ko sasniegusi, - Silvija ne bez lepnuma sacīja. - Vispirms strādāju pilsētas izpildkomitejā par juridiskās daļas vadītāju, tagad esmu apriņķa komjaunatnes otrā sekretāre, bet jau droši zināms, ka nākamajā konferencē mani izvirzīs par pirmo…

-    Tātad ari partijā esi? - pavaicāju.

-             Kā tad, - Silvija gandrīz vai priecīga iesaucās. - Jau universitātes laikā iestājos, tāpēc pēc beigšanas dabūju tik labu vietu. Tagad bez partijas atbalsta nekur tālu netiksi.

Tā tas ari bija, un no tiri praktiskās dzīves viedokļa tas viss rādījās sakarīgi, taču man tas viss gremzās. Pat ļoti. Protams, Silvijas personīgā lieta, viņas pašas dzīve, taču es justos daudz labāk, ja viņa vēl joprojām būtu tā pati

vienkāršā, jaukā lauku meitene, kādu es viņu iepazinu un kurai māte bija kalpone, bet tēvs vietējais kalējs.

-    Vai tu tam visam ari tici? - es pajautāju.

-    Kam? - Silvija uzreiz prasīja.

-    Tam, ko sludina tava partija.

-     Protams! Kāds man iemesls neticēt? Vai tad neredzi, kā dzīve iet uz augšu? Tūlīt laukos beigsies kulaku laiks, sāksies vispārēja kolektivizācija, dibināsies kolhozi un padomju saimniecības, visi aizrautīgi strādās kopā, izzudīs šķiru naids un sociālā nevienlīdzība… Ai, kādi grandiozi plāni ir partijai! Un tie noteikti tiks izpildīti! Tu redzēsi!

-      Es par to nešaubos, - klusi sacīju, kabatā sameklēju papirosu paciņu un aizsmēķēju. - Tu nedusmojies?

-    Nē, nē! Dūmo vien! Mums darbā gandrīz visi kūpina. Man pat patīk… Uzreiz sajūti, ka blakus ir vīrietis!

Pēc tam Silvija mani pacienāja ar pusdienām, un vakarā abi izkurinājām pirti. Kopā tomēr nemazgājāmies. Vispirms Silvija, pēc tam es, un nezināju, ka viņa pa to laiku mana mēteļa kabatā ir atradusi Valtera sistēmas pistoli un tūlīt nopratusi, ka es nekādu sodu neesmu izcietis, nekas man nav piedots, bet noteikti vēl joprojām esmu kādas bruņotas mežabrāļu grupas dalībnieks.

Viņa man uzklāja gultu, bet cs teicu, ka sen neesmu tādos pēļos gulējis, dažas stundas pasēdēšu tāpat un tad iešu prom.

-    Kurp? - Silvija tīri vai sabijās.

-     Agri no rīta braukšu uz Rīgu, - es sacīju. - Man tur apsolīts darbs. Vispirms gan tikai "Rīgas ekspresī" par krāvēju, bet vēlāk… Viss būs kārtībā, Silvij.

Es, protams, nezināju, ka viņa gan aiz sava apzinīguma, gan karjeras dēļ, gan savu baiļu mākta, jau nolēmusi mani nodot čekai. Es patiešām gribēju iet prom tālab, ka man pēkšņi gandrīz vai derdzās uzturēties komunistiskās partijas biedres un aktīvas komjaunietes mājā…

Bet Silvija negaidīti apvija savas karstās rokas man ap kaklu, noskūpstīja uz lūpām un šķelmīgi iesmējās.

-    Vai tiešām tu atteiksies arī tad, ja tev blakus gulēšu es?

Protams. Uz to viņa mani smalki paķēra. Kā jebkuru vīrieti. Nekas ģeniālāks un viltīgāks pasaulē nav izgudrots. Tas bija tikpat vecs stiķis kā pati pasaule, bet tomēr mēs vienmēr tajā iekrītam.

Un tā, Jāni Vanag-Krišlauk, talantīgais un ļoti savdabīgais mākslinieks, tu tiki radīts šai īsajā un visgarākajā manas dzīves naktī, kuru es pēdējo reizi pavadīju kā normāls vīrietis un cilvēks.

No rīta māja jau tika aplenkta un manu aizturēšanas operāciju vadīja pats apriņķa drošības komitejas priekšnieks Gunārs Zemītis.

Kad viņš aiz muguras man sēja rokas, es asi pagriezos un iespļāvu viņam ģīmī.

- Tu, Gunār Zemīti! - es iekliedzos. - Mans onkuli! Manas mātes brāli! Manu radagabal! Vai tev tas vēl nav apriebies? Ko panāksi, mani arestējot? Vai vēl vienu medaļu pie krūtīm? Es jau vairs neko nebūtu darījis; ko gribēju, to jau paveicu, kam vajadzēja, tam jau arī atriebos! Bet jums visa mūsu tautas atriebība ir vēl tikai priekšā! To atcerieties, jūs, sūdabrāļi! Arī jums kādreiz tiks sietas rokas! Un arī jūs kādreiz tiksit sodīti!

Silviju vairs neredzēju. Viņa laikam atradās blakusistabā un notiekošo vēroja no turienes. Man bija ļoti žēl, ka šo nekrietno nodevību pastrādāja tieši viņa, taču vēlāk Silvija vienreiz pie manis atnāca it kā pa sapņiem, lūdza piedošanu un teica: ja viņa nebūtu par to izšķīrusies un kāds vēlāk uzzinātu, ka viņa mani ir slēpusi… Viss! Visa viņas dzīve un karjera būtu pagalam, bet pati pēc dažām nedēļām atrastos cietumā vai izsūtījumā kaut kādos Ziemeļos…

Ar prātu es sapratu, ka arī viņa patiesībā bija tikai tā drausmīgā Staļina laika upuris, taču ar sirdi es viņai piedot nespēju.

Tu tomēr biji nekrietna nodevēja, Silvija Frīdenberga!

Pēc nepilna mēneša, sapratusi, ka ir stāvoklī, Silvija steidzīgi apprecējās ar jaunu un dedzīgu komjauniešu žurnālistu Valfrīdu Vanagu, un tā iznāca, ka oficiāli tu, Jāni, esi viņa dēls. Vali'rīds neko nenojauta.

Divu gadu vecumā tu tiki aizvests uz Rīgu un nodots

Silvijas māsas aprūpē, kura tevi ari izaudzināja un izskoloja. Bet, no kurienes tevi ir iedzimis tavs apbrīnojamais mākslinieka talants, es nekādi nespēju iedomāties. Varbūt tam palīdzēja rasties tas satraukums un visdažādākās manas dzīves vīzijas, kuras es redzēju un izjutu, kad ieguvu Silviju?

Varbūt.

Bet, ja jau pieskārāmies manam turpmākajam liktenim, tad viņi mani toreiz pat neaizveda uz pilsētas čeku nopratināšanai. Kāda kilometra attālumā no Silvijas mājām iestūma dziļāk mežā, atraisīja rokas un Gunārs zemā, dobjā balsi nokomandēja:

- Bēdz!

Bet es neskrēju. Patiesība tas arī nebija vajadzīgs. Man bija kauns un kaut kā bezgalīgi žēl. Gunārs aizgāja man aiz muguras un, pateicis: ''Tu man neesi nekāds radagabals! Mēsls tu esi!" - trīs reizes izšāva. Pirmā lode man caur kreiso lāpstiņu trāpīja tieši sirdī, pārējās divas nedaudz zemāk. Neko nejutu. Nekas nesāpēja.

Tas ari viss.

Pie mana kapa neviens nenāk sērot. Virs mana kapa tagad rudeņos aug vienīgi sēnes, un tad sajūtu sēņotāju vieglos soļus un dzirdu viņu priecīgos izsaucienus.

Un arī man tad ir prieks.

Nāve nav nekas. Mokoša ir tikai tās gaidīšana. Varbūt galu galā viss arī bija pareizi. Es tiku cilvēkus sodījis un vēlāk pats sagaidīju atmaksu. Ne vienā, ne otrā reizē nekādas tiesas nebija. Gluži tāpat kā ar Jāni Krišlauku un Mārtiņu 1919. gadā un Mārtiņu Krišlauku un viņa brāli Jāni 1941. gadā.

Vēsturē ir brīži, kad cilvēki paši bez jebkādām tiesām mēģina tikt galā ar savu "taisnīguma" un "soda" izpratni. Tikai diemžēl šāda rīcība neko nepanāk. Tai mirklī, protams, problēma tiek atrisināta ar kāda atsevišķa cilvēka vai daudzu nāvēm. Bet ļaunums taču paliek. Un netaisnība. Un sods, kas vēlāk vienlīdz smagi jāizcieš kā mirušajiem, tā dzīvajiem.

61. nodala

>

Jānis Krišlauks ilgi noskatījās, kā bezgalības melnajā tumsā atkal uz mūžīgiem laikiem pazūd viņa vēl joprojām jaunais dēls Viesturs, kuru viņš tā arī nebija ne īsti iepazinis, ne iemīlējis, ne arī ļoti gribējis.

Jānis lēnām pagriezās un tikko manāmi pieskārās sava mazdēla Jāņa Vanaga pierei un viņam blakus dusošai Lindai.

Guliet, bērni, viņš nodomāja. Līdz rītam vēl divas stundas, un pa šo laiku cs jums īsumā vēl paspēšu pastāstīt, kas ar mani, Ievu un Mārtiņu notika tālāk.

Bet atgadījās, lūk, kas.

1949. gada 25. martā pēc ilgstoša siltuma perioda atkal negaidīti uznāca aukstums, un jau iepriekšējās dienas vakarā sāka krist slapjš sniegs. Šķita, ka ne tikai mēs paši, bet arī debesis kaut kādā veidā jau zināja vai vismaz nojauta, kas šajā dienā risināsies un par desmitiem tūkstošu cilvēku likteņiem sāka raudāt biezas un ļoti baltas asaras…

Savādi, taču tik tiešām mums ar Ievu bija pavisam noteikta priekšnojauta, ka šajā dienā kārtējā valstī pastāvošā vara un liktenis mūs jau kuro reizi izšķirs un atkal liks nepelnīti ciest, gaidīt un cerēt.

Mēs "Lejrožu" mājās torīt pamodāmies ļoti agri. Ieva klusēdama piecēlās sēdus, nez kāpēc tūlīt iededza gultas galā uz mazā galdiņa stāvošo naktslampiņu un paraustīja mani aiz pleca.

-    Jāni! Mosties!

-    Esmu jau augšā.

-    Es redzēju ļoti sliktu un dīvainu sapni, - Ieva tcica.

-    Nu, un tad? - neapmierināts noņurdēju.

-             Uz piektdienu redzētie piepildās, un drīz notiks kaut kas ļoti slikts.

-           Neuztraucies! - es viņu mēģināju nomierināt. - Es katru nakti skatu savādus un citkārt pavisam briesmīgus sapņus, bet, kā redzi, nekas ļauns nenotiek.

-            Man sapnī rādījās tava māte Marija. Bija ģērbusies viscaur melnā, rokās turēja baltu krustu un pateica, ka mūsu Viesturs esot miris.

Es dažus mirkļus klusēju, tad domīgs piekritu:

-    Tā varētu būt patiesība.

-           Viņš ne tādu dzīvi, ne tādu likteni nebija pelnījis, - Ieva grūtsirdīgi sacīja. - Viņam nāktos dzīvot mājās, būt ģimenes cilvēkam, saimniekam. Bet, ja tagad viņš patiešām ir tajā saulē, tās tad ir arī mūsu dzimtas beigas. Krišlauku vairs nebūs. Mēs paliekam bez mazbērniem.

-    Bet Domicella?

-             Kad viņa izaugs liela, apprecēsies un dzemdēs kādu bērnu, mēs kvernēsim jau pavisam veci vai atrādīsimies jau zem velēnām. Turklāt viņa jau vairs nesauksies Krišlauka. Visi Krišlauki beigsies līdz ar tevi. Un tāpēc, Jāni… Nāc un paņem mani! Ņem ilgi, spēcīgi un tikpat neprātīgi, kā mēs to darījām pēc tavas toreizējās atgriešanās no Krievijas!

-    Kas ar tevi notiek, Ieviņ?

-    Vai tad tas ir kaut kas neparasts? Gribu tavu mīlestību!

-           Tas ir ļoti jauki, - es sacīju, - ka tu atkal vēlies mani, bet…

-            Tev to nevajadzēja man atgādināt, - Ieva sarūgtināta pateica, - vismaz ne pašlaik.

-           Piedod, Ieva, tas iznāca pavisam nejauši; ja es arī tiecos tev ko atgādināt, tad tikai to, ka tevi ļoti mīlu.

-    Pasaki, Jāni, to vēlreiz! Es tevi ļoti lūdzu!

-            Es tevi mīlu, Ieva. Mīlu no mūsu pirmās iepazīšanās dienas - no 1919. gada 1. marta līdz šodienai - 1949. gada 25. martam.

-    Cik ilgs ir šis laiks?

-    Ilgs, Ieviņ. Trīsdesmit gadu un divdesmit četras dienas.

-    Tu skaiti?

-    Nē. Es to vienkārši zinu.

-    Vai tiešām tik garus gadus mēs viens otru pazīstam?

-    Tieši tik ilgi mēs viens otru mīlam.

-    Tu man vairs neko par pagātni nepārmetīsi?

-    Nekad, Ieva! Neko. Viss aizmirsts.

-    Man šķiet, ir pat grēks būt tik labam, kāds esi tu.

-            Man arī tā liekas, - es teicu. - Cilvēks nedrīkst būt pārāk labs.

-    Kāpēc?

-     Tāds cilvēks visu piedod, bet ir lietas, kuras nekad nedrīkst attaisnot.

-    Tu atkal par mani?

-     Es to saku vispārinot. Manas attiecības ar tevi jau sen ir atkal pilnīgā kārtībā, un es kopā ar tevi jūtos pilnīgi laimīgs, un, kas zina, Ieviņ, varbūt visam tieši tā savā laikā arī vajadzēja notikt, lai mēs kaut kad uzzinātu gan dzīvības, dzīves, gan mīlestības īsto vērtību.

Ieva pārliecās man pāri, noskūpstīja un tikko sadzirdami čukstēja:

-    Nāc pie manis, Jāni! Nāc, jo tava māte man vēl pateica…

-    Ko viņa vēl paspēja pačukstēt?

-    Viņa teica, ka šodien vai rit mēs atkal tikšot izšķirti un jaunu tikšanos sagaidīšot tikai pēc septiņiem gadiem…

-    Tas nevar būt, - cs klusi bildu un tvēru savu Ievu ciešā apskāvienā.

-    Bet tā tava māte prata man pasacīt.

-    Viņa taču ir mirusi, - es atgādināju.

-    Neaizmirsti, ka tieši mirušie ir vienīgie, kas par mums zina visu.

Es pasmaidīju un patiešām Ievu sāku tik neprātīgi skūpstīt un mīlēt, it kā visā nopietnībā gatavotos no viņas šķirties uz ilgiem gadiem.

Diemžēl tā arī notika. Tā bija skaudra dzīves realitāte. Padomju vara kārtējo reizi tieši, atklāti un ļoti ciniski visai latviešu lautai nodemonstrēja savu neierobežoto varu, cietsirdību un ideoloģisko vājumu.

Mēs vēl nebijām paēduši brokastis, kad mājas pagalmā iebrauca armijas kravas automašīna, zirga pajūgs un virtuvē ienāca divi sarkanarmieši, Gunārs Zemītis un Silvija Frīdenbcrga ar savu nākamo vīru Valfrīdu Vanagu. Tad cs šo sievišķi ieraudzīju pirmo un pēdējo reizi, absolūti nespēdams iedomāties, ka viņa ir bijusi mana dēla Viestura mīļākā un jau zem savas sirds nēsā tevi - Jāni Vanagu- Krišlauku. Tai laikā tev, manu mazdēl, veidojās vēl tikai pirmās organisma šūnas, pirmie asinsvadu un kaulu aizdīgļi, bet tava māte Silvija Frīdenbeiga kā pagasta un visa apriņķa komjauniešu vadītāja jau bija atnākusi, lai čekistiem

palīdzētu uz Sibīriju aizsūtīt sava nākamā bērna vecomāti un vecotēvu, tas ir, Ievu un mani.

Es īpaši pārsteigts nejutos, taču Ieva krita gandrīz vai izmisumā.

-           Un tu, Gunār, mans miesīgais brāli, uz Sibīriju grūd arī mani - savu māsu?!

-             Tā nu ir sanācis, - viņš negribīgi pateica, un varēja redzēt, ka viņam pašam šī situācija arī diez ko nepatīk. Visus komandēja ātri un noteikti. - Daudz nečinksti, bet labāk raiti sapako pēc iespējas vairāk pārtikās, drēbes un vērtslietas, ja tādas tev ir. Un siltu apģērbu - to noteikti!

-    Tātad patiešām tu mūs sūtīsi uz Sibīriju?

-             Es pats jūs aizvedīšu tikai līdz Skrundas stacijai, - Gunārs atklāti izmeta. - Tālāk par jums gādās jau citi načaļņiki.

-             Par ko, Gunār!? - Ieva drausmīgi kliedza. - Par ko, Gunār!? Ko esmu noziegusies? Vai nepietika, ka četrdesmit pirmajā gadā uz Sibīriju bada nāvē nomirt aizvedāt veco Anmani? Kāpēc tagad vēl mani un Jāni?

-            Tāda ir pavēle, - Gunārs cieti noteica un pats sāka maisos un čemodānos kraut visādas drēbes un pārtiku. - Turklāt tā ir Maskavas pavēle, tātad joki mazi.

Ieva sašļuka virtuvē uz grīdas un sāka histēriski raudāt.

-             Un mazo Domicellu arī? - viņa turpināja šausmās kliegt. - Trīsgadīgu bērnu?

-    Visus! - Gunārs skarbi pateica.

-           Vai tur Maskavā un jūs te visi uz vietas gadījumā neesat sajukuši prātā? - Ieva joprojām nespēja nomierināties.

-            Tā, mās, nerunā! - Gunārs asi pavēlēja. - Var slikti beigties.

-           Bet, ja es klusēšu, viss izies labi, vai tā? - Ieva nerimās. - Tu mūs beidzot atstāsi mierā?

-    Nē.

Tad es vēl nezināju, ka Gunārs Zemītis reizē ar visām šīm un agrāk izdarītajām nelietībām pašrocīgi ir vēl nošāvis mūsu dēlu Viesturu, taču uz viņu jau skatījos kā uz briesmoni vai patiešām prātu zaudējušu vīru.

-     Un kas tagad notiks ar govīm, lopiem un putniem? -

Ieva prasīja. - Vai tiem tāpat kā mums būs jānomirst bada nāvē?

- Nekas, gan jau drīz mājās ienāks citi saimnieki, - Gunārs sacya. - Tā ka nevienu bada nāve negaida. Ari jūs. Tiksit vienkārši pārvesti uz citu vietu, dzīvosit kolhozā, siltās mājās… Tā ka neraudi, bet fiksi taisies! Vēl palikusi tikai pusstunda!

Tā mēs tieši noteiktā laikā arī izbraucām - vispirms līdz Skrundas stacijai, tad līdz Rīgai, kur mani negaidīti arestēja, aizveda uz Stabu ielas kantori un pēc pusgada par pretpadomju aģitāciju, buržuāziskā nacionālista un bandīta Viestura Anmaņa slēpšanu un viņa uzturēšanās vietas neziņošanu vietējām varas iestādēm notiesāja uz desmit gadiem katorgas darbos. Es nokļuvu 17. ogļu ieguves lēģerī, kur tobrīd atradās arī mans brālis Mārtiņš.

Braucot pa etapu specializētajā cietumnieku vilciena vagonā, man nez kāpēc no prāta neizgāja aizkustinošs, bet savā ziņā baismīgs un savāds skats - kad mūs vaļējā automašīnas kravaskastē Gunārs Zemītis veda uz Skrundu.

No mūsu mājām līdz Skrunda/ stacijai bija divpadsmit kilometru, un visu šo brauciena laiku automašīnas aizmugurē mums pakaļ drāzās mūsu jau vecais, nosirmojušais suns Čārlijs. Automašīna brauca ātri, taču suns, mēli izkāris, visu laiku turēja līdzi; atskrējis līdz stacijai, pietipināja pie Ievas, apgūlās viņas klēpī un smilkstēdams nobeidzās.

Suns bija ļoti gudrs, lepns un uzticīgs.

Viņš negribēja dzīvot pie citiem saimniekiem un nevēlējās kalpot svešiem cilvēkiem. Viņš labprātīgi izvēlējās grūtu nāvi, bet mūs tomēr nenodeva.

Bet ko darām mēs?

Ko mēs izvēlamies savā dzīvē?

62. nodala

>

Vorkut Lagugol Nr.17 bija milzīga darba nometne apmēram astoņus kilometrus no pilsētas, un tur pastāvīgi uzturējās vismaz pieci tūkstoši ieslodzīto - politiskie kopā ar rūdītiem kriminālistiem un tā saucamajiem "bitovikiem" jebšu sadzīves noziedzniekiem: viens stāstījis ne to anekdoti, cits avīzē ar Staļina portretu ietinis siļķi vai neattaisnoti trīs reizes nokavējis maiņas sākumu rūpnīcā.

Vai nu manu jau pieklājīgo gadu, vai invaliditātes dēļ, vai zinādami, ka savā laikā biju Sarkanās armijas ģenerālis un tātad daudzmaz arī izglītots, ogļu šahtā mani nedzina, bet iedalīja sniega tīrīšanas komandā. Mēs brigādē bijām desmit vīru, un mums nācās pastāvīgi attīrīt sniegu vairāku dzelzceļa sliežu krustojumos, lai normāli cieši saslēgtos pārmijas un neskaitāmie preču vilcienu sastāvi ar ogļu kravām bez aizķeršanās un avārijām varētu kursēt no iekraušanas vietām caur vietējo staciju tālāk jau uz visām plašās Padomju Savienības malām.

Vorkutas ilgstošajā ziemā bieži puteņoja, varētu pat teikt, gandrīz vai nepārtraukti, tā ka darba pietika, taču, kad sniega vētras pierunā, dzelzceļnieku darbnīcās vai pārmijnieku būdās varējām sasildīties, atpūsties un mierīgi pārrunāt mūsu nometnes sadzīvi.

Mūsu brigādē bija vēl viens jau jaunākas paaudzes Sarkanās armijas ģenerālis, kas ar savu divīziju bija piedalījies gan Kēnigsbergas, gan pat Berlīnes ieņemšanā, taču kaut kāda asa strīda dēļ ar maršalu Žukovu apvainots atklātā dzimtenes nodevībā, valsts noslēpumu izpaušanā, degradēts par kareivi un notiesāts uz desmit gadiem spaidu darbos.

Vēl bija viens bioloģijas profesors, kas par mēģinājumu padomju zinātni iedzimtības teorijas laukā tuvināt trūdošajai un tikai kapitālisma interesēm kalpojošajai rietumvalstu zinātnei tāpat bija dabūjis desmit gadus, lai, cilājot smago sniega lāpstu, ātrāk un pamatīgāk saprastu padomju zinātnes progresīvo būtību un tās pareizību, ko nosaka un garantē pats dižākais no dižākajiem vīriem pasaules vēsturē…

Starp mums bija arī divi sirmi vēstures skolotāji, divi kolhoza priekšsēdētāji, viens Ungārijas grāfs un bijušais Polijas valsts ārlietu ministra vietnieks, kā arī viens angļu spiegs, kas patiešām arī tas bija. Tā ka kompānija saveidojās laba un interesanta, un es pat sāku apgūt angļu valodu, ko līdz soda laika beigām vai, pareizāk sakot, līdz Hruščova amnestijai iemācījos pietiekami pamatīgi.

Bija jau atnācis pavasaris, sniegs tik bieži vairs nesniga, un mēs nereti turpat dzelzceļa uzbēruma malā sēdējām, baudījām pirmos siltos saules starus un pārrunājām dažādus ar pagātni saistītus notikumus. Un tad kādu dienu es pēkšņi ārkārtīgi pārsteigts ieraudzīju, ka pa dzelzceļa sliedēm nogurušā gaitā nāk pretim mans brālis Mārtiņš! Viņu tikko varēja pazīt. Mārtiņš bija apģērbies kā jau visi nometnē ieslodzītie - mugurā noplīsis vatuieks, kājās biezas bikses un velteņi, bet galvu sedza trušādas cepure ar nolaistām ausīm.

-    Mārtiņ! - es skaļi uzsaucu un piecēlos kājās.

Mārtiņš apstājās, acis piemiedzis, ilgi mani nolūkojās un

neticēja, ka tas esmu es. Vai, pareizāk sakot, neticēja, ka tas varētu būt es.

-    Kas tu tāds esi? - viņš dobjā, apsaldētā balsī prasīja.

-    Es esmu Jānis Krišlauks, tavs brālis, - atbildēju.

-    Neticu… - Viņš, ļoti samulsis, pakratīja galvu.

-    Tā ir, Mārtiņ. Nekādas mistifikācijas.

-    Es taču tevi nošāvu, - Mārtiņš čukstēja un atkāpās soli atpakaļ. - Toreiz, 1941. gada rudenī…

-    Paiesim sāņus, - es aicināju, paņēmu viņu aiz rokas, un mēs apsēdāmies dažus desmitus metru nostāk no pārējiem. - Tu mani nenošāvi, tu mani tikai smagi ievainoji. Un tagad es praktiski dzīvoju ar vienu plaušu.

-     Kā tu šeit nokļuvi? - Mārtiņš pēc ilga klusuma brīža uzprasīja. - Kam nu kam, bet ne jau nu tev vajadzētu te dirnēt.

-    Mārtiņ, - es ļoti nopietns sacīju. - Tu joprojām pat šeit atrodies savu visdziļāko maldu varā. Kā tu toreiz pirms trīsdesmit gadiem ieņēmi galvā, ka esmu komunists, tā tu no tās domas nekādi nespēj tikt vaļā. Bet es ne septiņpadsmitajā, ne deviņpadsmitajā gadā nevienu mirkli, ne dienu nekaroju par boļševiku varu vai viņu idejām. Jā, tās toreiz lielā mērā sakrita arī ar manējām, bet es toreiz cīnījos vispirms par brīvu Latviju brīvā Krievijā. Jāsaka, vispār par cilvēku brīvību un pret jebkura veida apspiestību, un ne mana vaina, ka viss tur Krievijā vēlāk sagriezās ar kājām gaisā.

-    Šī ir baismīgākā vara pasaulē, - Mārtiņš drūmi pateica.

-     Hitleriešu nebija ne par matu labāka, - es atgādināju, - taču tu tai tomēr atdevies ar sirdi un dvēseli.

-      Nē, nē! - Mārtiņš strauji pakratīja galvu. - Es tai nekalpoju. Es tai laikā vienkārši kļuvu par atriebēju. Vācieši man tikai palīdzēja.

-      Nemāni pats sevi, - es teicu. - Atriebties var vienīgi konkrētam cilvēkam, kas tieši tev personīgi vai kādam no taviem ģimenes locekļiem ir nodarījis kaut ko ļaunu vai kādam atnesis nāvi, bet rīkoties tā kā tu vai Žanis… Tas ir pavisam kas cits. Vai tu zini, kas ir asins atriebība? Tāda, kāda tā pastāv gandrīz vai visās musulmaņu zemēs vai Korsikā? Vai tu vari iedomāties, piemēram, ka tāds korsikānis, atriebjot savas sievas vai bērnu nāvi, bez īstā vaininieka sāktu slepkavot vēl arī pārējos savus tautasbrāļus?

Mārtiņš zemu nolieca galvu un klusēja.

-     Nē, brāl, - cs turpināju, - tā nebija atriebība. Vienkārši drausmīgs ļaunums, kas plūda gan no tevis, gan no tev līdzīgajiem. Jūs bijāt un rīkojāties gluži tāpat kā boļševiki, mats matā.

Mārtiņš beidzot pacēla galvu un dziļi ieskatījās man acīs.

-     Ja tu zinātu, Jāni, ko es toreiz pēc Rasmas un abu bērnu aizvešanas pārcietu…

-     Nevajag! - Es asi atmetu ar roku. - Kad tu nodedzināji šķūni ar ievainotajiem strēlniekiem… Kad tu man atņēmi Ievu un viņu tik apkaunojošā kārtā nodevi un piesmēji, tu vēl neko nebiji pārcietis! Tevi vēl netika skārušas nekādas sāpes. Tu to darīji vienkārši sava ļaunā prieka pēc, gūstot man grūti saprotamu gandarījumu, apzinoties, ka tas viss man ļoti kremt. Cilvēks, Mārtiņ, kas reiz patiešām ir dabūjis ciest un pārdzīvot lielas dvēseles sāpes, nekad nekļūst ne ļauns, ne atriebīgs. Tieši otrādi. Viņš top līdzjūtīgs, labs un tāds, kam cilvēki mīļi.

-    Tu spriedelē kā mācītājs, - Mārtiņš rūgti iesmējās. - Bet runā, Jāni! Runā! Varbūt tieši mācītājs man šobrīd ir arī vajadzīgs. Tu zini, ka praktiski esmu notiesāts uz nāvi?

-    Nē, - es apmulsis atzinos. - Kad tevi notiesāja?

-            Jau pagājušajā gadā, - Mārtiņš atbildēja. - Baltijas kara apgabala tribunāls.

-     Kāpēc tad tu esi šeit?

-            Nezinu. NKVD operatīvais pilnvarotais man te nometnē teica, ka nāvessods, kas man pienākoties, esot it kā atcelts vai vismaz atlikts uz nezināmu laiku.

-    Varbūt izspruksi sveikā, - es ieminējos.

-           Varbūt… - Mārtiņš gari novilka, skatījās sāņus, bet viņa balsī nekādas cerības tomēr nemanīju.

Man redzēt viņu tādu bija ļoti skumji un žēl. Netīru, novājējušu, garīgi un fiziski salauztu, it sevišķi tad, kad viņu atcerējos kā lepnu un augstprātīgu Rīgas apgabaltiesas tiesnesi vai kā neierobežotas varas pārņemtu vācu laika latviešu policijas virsnieku…

-    Mārtiņ… - es klusi pavaicāju. - Vai tu kaut ko nožēlo?

-     Ko, pēc tavām domām, man vajadzētu nožēlot?

-    Un ko tavuprāt?

-    Neko! - Mārtiņš stnipi atcirta.

-    Nu, kaut vai Ievas pazemošanu! - es atgādināju.

Mārtiņš klusēja.

-              Un kaut vai to, ko tu Rīgā darīji tūlīt pēc krievu atkāpšanās un visu vācu okupācijas laiku!

Mārtiņš joprojām klusēja.

-            Un varbūt vēl pēdējo… - es aizlauztā balsī sacīju. - Vai tev nevajadzētu nožēlot arī to, ka pašrocīgi šāvi uz savu brāli?

Mārtiņš lēnām pacēla galvu un dzeļoši skatījās man tieši acīs.

-            Ja nožēlai būtu kāda jēga, tad vispirms vajadzētu sākt tev pašam. Tu pirmais liki mani nošaut! Un savus darbus un rīcību vajadzētu nožēlot visiem sarkanajiem latviešu strēlniekiem, kuri 1919. gada janvārī ieņēma Rīgu un pusi 110 Latvijas; un savu rīcību vajadzētu nožēlot tiem komunistiem - pagrīdniekiem, kuri Maskavas uzdevumā no iekšienes grāva Latvijas valsti, un it sevišķi jau tiem, kuri Latvijā ārdījās padomju pirmajā varas gadā un vēl trakāk tūlīt pēc kara… Es, Jāni, vani nožēlot visu, ko esmu darījis,

ja es vispirms izdzirdētu viņu sirdsbalsi. Bet nekad neviens nesagaidīs. Viņiem vienkārši nav tādas vajadzības to darīt. Tagad ir jābļauj uzvaras dziesmas, lai nedzirdētu miljoniem lēģeros ieslodzīto cilvēku izmisuma kliedzienus. Bet ja runājam par nožēlu… Jā, brāl, es nožēloju, ka toreiz pacēlu pret tevi ieroci, bet tie bija īpaši apstākļi, tādi kā arī tev deviņpadsmitajā gadā. Es toreiz ne par ko īpaši nedomāju, jo biju pārliecināts - ja cilvēks sāk prātot, viņš vienmēr zaudē.

-    Tev jau vairs nebija izvēles, - es atgādināju.

-    Bet tev? - Mārtiņš prasīja.

-      Es savu izvēli izdarīju jau 1920. gada rudenī, tālu no Latvijas, Krimā. Toreiz man tādā kā sapnī, tādā kā mistiskā īstenībā kāda bagāta Krimas vina tirgotāja pils dārzā pēkšņi parādījās Ieva un sauca mani mājās… Tad es zvērēju - nekad vairs rokās neturēt ieroci un to nekad ne pret vienu nevērst. Laime un cilvēku personīgā brīvība nekad nav izcīnāma ar ieroča spēku. Mēs ar ieroču spēku varam vienīgi iznīcināt bezgala daudz dzīvību, kādam atsevišķam iznirelim vai grupai tādu pašu palīdzēt iegūt varu, bet tas ari ir viss. Un kas ir vara. Mārtiņ? Īslaicīga viena cilvēka bauda. Tas ir tāpat kā ar sievieti. Lai cik ilgi tu ar viņu arī ņemtos, pienāk brīdis, kad ir jābeidz. Un kas ir pēc tam? Milzīgs nespēks, vai ne? Tāpat ir ar varu. Tāpat ir ar mūsu dvēselēm. Esmu pārliecināts, ka ne Oktobra revolūcijas laikā, ne Pilsoņu karā, ne pirmajā padomju varas gadā Latvijā, ne vāciešu un latviešu rīcībā pret padomiešiem un ebrejiem vācu okupācijas mēnešos, ne vēlāk, kad mežabrāļi uzdarbojās mūsu lauku pagastos… Tas nebija cilvēku dilēriums. Ārprātīgas bija kļuvušas pašas dvēseles, jo tikai tā daudzmaz saprotami var izskaidrot visas tās šausmas, ciešanas un nāves, ko cilvēki viens otram sagādāja. Bet kāds ir iznākums? Mārtiņ, pavisam bēdīgs. Lielās mokās ir miris tavs upuris, tagad kārta tādā pat veidā aiziet tev pašam. Vai tas ir taisnīgi? Netaisnīgi? Es nezinu. To, iespējams, apjauš tikai debesis.

-    Bet tu? - Mārtiņš taujāja. - Kāpēc tad tu esi šeit?

-    Pasaulē vienmēr pārsvarā ir valdījusi netaisnība.

-    Bet kāpēc tieši netaisnība?

-             Katra cilvēka dvēselei ir divas puses - baltā un melnā. Mūsu dzīvē ir pārāk daudz kārdinājumu, un mūsos pašos daba ir ielikusi tik daudz dažādu instinktu, pirmatnējās agresivitātes un asinskārcs, ka pārāk bieži cilvēka dvēseles melnā puse ņem pārsvaru pār balto…

-            Es arī par to pēdējā laikā bieži esmu domājis, - Mārtiņš nopietni sacīja. - Ja daba cilvēkiem šo dažādo instinktu, agresivitātes un asinskāres vietā ar piedzimšanas brīdi būtu dāvājusi arī morāli… Mēs un šī pasaule būtu pavisam cita.

-              Droši vien, Mārtiņ… - es domīgs novilku, pagriezu galvu sāņus un redzēju, ka mums nesteidzoties tuvojas divi konvoja karavīri. Viņus ieraudzīja arī Mārtiņš. Viņš dažus mbkļus tā kā saminstinājās, apmulsa, tad novilka cimdu un sniedza man savu plaukstu.

-            Še roka, brāl! - viņš, mazbet saviļņots, teica. - Es tev lūdzu piedošanu par visu, ko es tev sliktu esmu nodarījis. Un arī tavs pienākums…

-            Lūdzu piedod, Mārtiņ, - es sapratu un bez vilcināšanās klusi pateicu.

-    Es tev piedodu, - Mārtiņš atbildēja.

-             Un es tev, - sacīju. - Nekad to vairs neatcerēsimies, nepieminēsim. Ja mums abiem ir lemts šai elles dzbnavās iet bojā… Aiziesim vismaz viens pret otru tīri.

-    Ja tas b iespējams, - Mārtiņš domīgs piebilda.

-            Tas ir iespējams, - es teicu. - Ja mēs patiesi visu nožēlojam.

-    Es nožēloju, Jāni.

-    Es arī, Mārtiņ.

Pēc tam mēs viens otru apskāvām un abi reizē sākām raudāt.

-           Tagad to vajadzētu redzēt mūsu mātei, - Mārtiņš, smagi elsodams, izmeta.

-            Neuztraucies, - cs gandrīz vai priecīgs teicu. - Viņa to ari redz.

Naids bija izdzisis.

Divi kādreiz tik ļoti atsvešinājušies cilvēki atkal kļuva brāļi.

Un vietā, kur cilvēki tika iznicināti, mēs abi jutāmies kā tikko piedzimuši. Bez vainas, bez grēka, bez vajadzības lūgt viens otram piedošanu un kaut ko nožēlot.

Mēs atkal bijām normāli cilvēki - brāļi Krišlauki. Ne sarkani, ne balti, ne brūni, ne pelēki.

Un vietā, kur mums zem kājām dažu kilometru biezumā klājās melns ogļu slānis, bet virs galvas debesis kā sasalušas asaras kaisīja baltas sniegapārslas, mēs, beidzot samierinājušies, viens no otra atvadījāmies uz mūžu.

63. nodala

Jānis Krišlauks paskatījās mākslinieka darbnīcas pulkstenī. Tas rādīja piecas minūtes pāri sešiem. Ausa saule, un Jānis Vanags ar Lindu miegā nemierīgi sakustējās un gatavojās mosties augšā.

Jānis Krišlauks smaidīja. Viņš bija apmierināts.

Likteņa sliktie nodomi nebija izdevušies, un Ievas bailes izrādījās veltas. Krišlauku dzimta turpinājās. Šajā īsajā vasaras naktī, kamēr Jānis ar Ievu mazdēlam pavēstīja savu rūgto dzīvesstāstu, tika radīts jau nākamās paaudzes Krišlauks. Tas nekas, ka paši vaininieki par to vēl neko nenojauta. Un vairs nebūs svarīgi, vai viņi, ievērojot dzimtas tradīciju, savu bērnu arī nosauks par Jāni vai Ievu, viss tik un tā turpināsies. Krišlauki nebeigsies.

Tāpat kā uz šīs pasaules nekad nebeigsies ne ļaunais, ne labais. Ne cietsirdība, ne labsirdība. Un tomēr, Jānis Krišlauks nosprieda, varbūt kaut kad tās domājošās būtnes, kas mīt uz šī mikroskopiski mazā Visuma putekļu graudiņa, ko mēs saucam par planētu Zemi, tomēr piedzīvos tādu savas attīstības periodu, kad savstarpējās attiecības tiks balstītas un veidotas tikai un vienīgi uz mīlestības un cilvēcības pamatiem. Bet varbūt Lielais Radītājs jau sen ir nolēmis citādi un mums visiem šeit uz Zemes ir uzlicis kādu drausmīgu Visuma sodu: cilvēkus un lautas joprojām plosīs kari, naids, nodevība, atriebība, un katram būs sava izpratne par labo un ļauno. Un mūža lielākais atalgojums - mīlestība - tiks garantēta vienīgi tiem, kuri to patiešām būs arī godam nopcbiījuši.

Vai arī mums ar Ievu? Protams. Mēs varētu sevi uzskatīt par šī visaugstākā apbalvojuma pbmajiem kandidātiem.

Mēs nebijām pelnījuši neko no pārējā, kas ar mums dzīves laikā notika. Taču viss nāca pār mūsu galvām, bet mēs to tomēr pārvarējām. Es turēju savu vārdu un beidzot pārvērtu īstenībā kādu ļoti senu, vēl pirms četrdesmit gadiem Ievai izstāstītu sapni: es ar tevi došos uz Rīgu, mēs salaulāsbnies Rīgas Doma baznīcā, un pēc tam tevi vedīšu cauri pilsētai, un katrs pretimnācējs redzēs, cik mēs esam laimīgi…

1960. gada pavasarī, četrus gadus pēc atgriešanās no Sibīrijas, kur no plaušu karsoņa un bada bija mirusi mūsu mazā meitiņa Domicella, mēs ar Ievu beidzot apprecējāmies. Tiesa, šī ceremonija Rīgas Domā izpalika, jo tas tolaik bija pārvērsts par pilsētas koncertzāli un muzeju. Atceroties un piemmot manu brāli Mārtiņu, kas mūsu abu attiecībās un personīgajos likteņos tika nospēlējis gandrīz vai galveno lomu, mēs salaulājāmies Mārtiņa baznīcā…

Viss bija ļoti vienkārši. Es - bez melna uzvalka, Ieva - bez baltas kleitas. Man bija jau sešdesmit seši gadi, Ievai - piecdesmit astoņi. Taču mācītājs pret mums izturējās gluži tāpat kā pret jaunajiem. Tāpat nopietns lasīja citātus no Bībeles, prasīja jāvārdu un solījumu pabkt kopā gan melnā, gan baltā dienā, gan priekos, gan nelaimēs, lika apmainīties ar zelta gredzeniem un svētīja mūs ar baznīcas ūdeni un labām lūgsnām.

Pēc tam uz mūsu dzīvokli Iļģuciemā gājām kājām. Pa ceļam uzkāpām Dzcgužkalnā, apsēdāmies pašā tā virsotnē un labu laiku klusēdami vērāmies gan tālumā redzamās pilsētas panorāmā, gan zaļā kalna pakājē mums turpat zem kājām.

-    Savādi, - Ieva beidzot domīga ierunājās.

-    Savādi gan, - es piekritu.

-    Tu domā: mūsu kāzas? - Ieva prasīja.

-    Arī tās, - es atbildēju. - Taču galvenokārt smadzeņoju par dzīvi. Tieši tā mums abiem ir bijusi ļoti savāda.

-    Varbūt tomēr parasta?

-     Nē, Ieva, - es nepiekritu. - Tas bija tavs un tas bija mans liktenis, kāds nevienam citam uz šīs zemes dzīvojošam cilvēkam nebija iespējams. To varēji aizvadīt vienīgi tu un vienīgi es.

-    Vai žēl, ka viss jau praktiski pagājis? - Ieva vaicāja.

-      Domāju, ka beidzot pagājis tikai viss sliktais, - es atbildēju. - Bet labā mums var būt vēl ļoti daudz.

-     Mani vairs neaplaimos iespēja tikt pie bērna, - Ieva pateica.

-    Es zinu, Ieviņ. Bet tā jau nav lielākā mūsu dzīves liksta. Lielākās jau ir garām.

-   Tomēr ļoti žēl, - Ieva smagi nopūtās. - Viestura, mazās Domicellas… Tā tam visam nevajadzēja būt.

-    Bet tieši tā notika, - arī cs grūti nopūtos. - Pie mūsu bērnu traģiskajiem likteņiem mēs ne mazākā mērā neesam vainīgi. Viņus iznīcināja Vēsture un Laiks.

-   Man žēl arī Mārtiņa, - Ieva negaidīti izmeta. - Lai kāds viņš arī bija, man tomēr viņa ir žēl.

-    Man tāpat, - es atzinos, - taču tas ir tāds rūgts žēlums.

-    Kāpēc?

-    Tāpēc, Ieviņ, ka ļaunais nekad neatdarās ar labo. Iespējams, ka arī labo ne vienmēr atlīdzina labais, taču ļaunais nekad! Tas varbūt ir vienīgais absolūti taisnīgais cilvēces likums.

Ieva viegli atspieda galvu pret manu plecu, un mani pēkšņi pārņēma neizsakāma maiguma jūtas pret šo joprojām vēl skaisto, tik daudz ko zaudējušo, taču tomēr dzīves nesalauzto sievieti. Es noliecos un viņu saudzīgi noskūpstīju. Lielās kaislību vētras jau bija rimušās, taču es ļoti nopriecājos un varbūt arī nobrīnījos, ka joprojām savā sirdī un dvēselē šo sievieti mīlu un spēju pret viņu izjust gan maigumu, gan saudzīgumu.

-    Tu tomēr biji mana likteņa lielākais dāvinājums, - es pateicu. - Un tā tam arī vajadzēja notikt - tevi nejauši ieraudzīt, jau pirmajā mirklī iemīlēt un pēc tam palikt kopā uz visu mūžu.

-             Mēs jau vairāk bijām šķirti, - Ieva atgādināja, - un tāpēc es tev esmu bezgala pateicīga, Jāni… Tu tomēr esi izrādījies īsts vīrietis. Paldies tev par šo dienu!

-     Paldies tev par dzīvi! - cs teicu. - Mums vēl garš ceļš priekšā.

-    Bet kādreiz tomēr viss beigsies.

-      Jā, Ieviņ, kādreiz šai pasaulē beidzas viss. Un tieši tādēļ, ka reiz viss beigsies, priecāsimies par katru dienu, ko mums izdosies vēl nodzīvot! Cilvēks dzīvi var mērīt visādi, taču vispareizākais ir mīlestības mērs. Viena diena mīlestībā atsver vismaz gadu bez tās.

-    Tad jau mums aiz muguras tūkstoš gadu! - Ieva iesaucās un iesmējās.

-     Vēl vabāk! - arī es līksmoju. - Mēs viens otru mīlam jau tik ilgi, ka esam kļuvuši nemirstīgi!

Tad mēs piecēlāmies, sadevāmies rokās un gājām uz mājām. Mēs jau bijām uzkāpuši savas dzīves augstākajā virsotnē.

64. nodala

Jānis Vanags pamodās, atvēra acis un tūlīt sev blakus ieraudzīja Lindu. Viņa vēl bija aizmigusi. Linda galvu bija piespiedusi pie mākslinieka pleca, sega nedaudz noslīdējusi uz leju, atsedzot meitenes kailās, bcliem bumbieriem līdzīgās krūtis, kas kairinoši kustējās līdz ar katru elpas ievil- cienu. Slaidais, ideāli veidotais augums smaržoja pēc pavasara, ābeļu ziediem un mīlestības; biezie, tumšbrūnie mati kā grezns vēdeklis bija izpletušies pa visu spilvenu, un redzētais Jānim tūlīt atgādināja kādu smalku japāņu gravīra, ko viņš savā laikā bija skatījis Parīzes Luvrā: kaila sieviete uz melna paklāja guļ ziedošā ķiršu dārzā, un uz viņas krūtīm, sejas un ķermeņa lēnām krīt baltas ziedlapas…

Viņš viegli pieskārās meitenes sejai, un Linda lēnām atvēra acis.

-    Labrīt, - Jānis klusi pateica.

-      Labrīt, - Linda atņēma sveicienu, pasmaidīja un izstaipījās.

-    Tu esi neaprakstāmi skaista, - Jānis sacīja.

-           Ja to vīrietis sievietei var atkārtot vēl ari no rīta, - Linda laimīga bilda, - tad šajā atziņā kaut kas varētu būt ari patiess. Paldies!

-    Lūdzu, mīļā! Es tev to atkārtošu katru dienu.

-    Katru dienu nevajag. Atkārto vēlreiz, un es tam noticēšu.

-    Tu, Linda, esi neprātīgi skaista.

-            Baidos, ka tu būsi mazliet pārcenties, mīļais. Vai skaistums var būt neprātīgs?

-    Jā. Jo neparasts skaistums var neprātīgu darīt vērotāju.

-            Kad mēs pirmo reizi satikāmies… Tu mani ne tikai nenovēroji, bet vispār izlikies pat neredzam!

-             Es tevi redzēju, Linda. Bet es viss biju aizņemts ar ruletes spēli. Man līdzi bija mana pēdējā nauda - 1100 latu. Simt latu es paspēlēju, bet tūkstoti atdevu tev. Tu to laimīgā kārtā uzliki uz pareizā cipara un vinnēji.

-    Bet tu zaudēji.

-            Muļķības! Es neko nezaudēju. Vai tad es neesmu tevi ieguvis?

-    Tas bija tik neparasti…

-    Tas bija savdabīgi.

-    Man joprojām šķiet, ka viss notiekošais ir pasaka.

-    Man savukārt, ka tas ir tikai sapnis.

-    Kāpēc?

-             Pārāk labi viss iet. Es savu pēdējo naudu gribēju pazaudēt, jo tā man likās vairs nevajadzīga. Ko es ar to iesāktu, ja dakteris vakar būtu apgalvojis, ka sirgstu ar vēzi?

-    Nezinu.

-            Ko cilvēks vispār var iesākt ar savu mantu, naudu un bagātību dažas dienas pirms nāves?

-            Parasti jau šāda cilvēka manta vai bagātība paliek viņa bērniem vai citiem ģimenes locekļiem.

-             Bet man nav ne bērnu, ne ģimenes, - Jānis pateica, pagriezās uz sāniem un noskūpstīja Lindu uz lūpām. - Tagad man esi vienīgi tu.

-    Jā, mīļais.

-    Vai tu patiešām tagad esi mana?

-    Protams, Jāni. Par to nekad vairs nešaubies.

-    Bet mans vecums?

-    Nesaprotu, par ko tu runā! Vai tad tu esi vecs?

-            Nē, Linda, tāds vēl ne. Vienīgi iznāk diezgan liela gadu starpība.

-            Vai par to mums tagad vajadzētu uztraukties? Tieši tas man patīk. Tikai lu man nekad nedrīksti pārmest… Nedrīksti atgādināt… - Lindai nedaudz aizlūza balss. - Tu zini, kāpēc es to darīju, un…

-            Nevajag, Linda! Aizmirsti! Es jau tev apsolīju, - Jānis sacīja. - Tu esi vistīrākā meitene pasaulē. Un arī visgodīgākā.

-    Es tāda noteikti būtu, ja ne…

-             Es teicu, ka tas, kas ir noticis ar tavu māti, ir liela nelaime, bet… Pie manis šonakt kārtējo reizi it kā sapnī, it kā savdabīgā īstenībā bija atnācis mans vectēvs, tad vecmamma, un abi stāstīja par savu dzīvi, par varas atņemtajām mājām un mantu, augstu amatu, par daudziem neglābjami zaudētiem ģimenes locekļiem, radiem un bērniem… Par mīlestību un drausmīgu naidu… Taču beigu beigās viņi abi tomēr šķita laimīgi. Arī es tāds gribu būt. Un ne sirmā vecumā, kad praktiski neko jau vairs nevajag, cs gribu būt laimīgs jau šodien. Kopā ar tevi, Linda. Kopā ar savu darbu un mūsu abu mīlestību.

-            Kaut nu izrādītos, ka tas ir tā, - Linda čukstēja. - Kāpēc mums abiem nevarētu paveikties? Kāpēc mēs nedrīkstētu būt likteņa izredzētie?

-            Mēs tādi noteikti būsim! - Jānis noteiktā balsī apgalvoja. - Un zini, kāpēc?

-    Nē.

-    Tādēļ, ka mēs abi satikāmies, būdami nelaimīgi.

-    Tu domā, kāds par mums apžēlojās?

-   Vai tad tu nejūti?

-            Un kā vēl! - Linda sacīja. - Tikai es nedrīkstu aizmirst savu māti.

-    Bet es savējo tieši gribu aizmirst.

-    Tā, lūdzu, nerunā! - Linda gandrīz vai iekliedzās.

-    Tev ir laba māte, - Jānis teica, - bet manējā ir ļauna.

-    Vienalga. Kā tavai, tā manai mātei mums ir jāpalīdz.

-   Manai mātei nekāda palīdzība vēl nav vajadzīga, - Jānis pateica. - Nodevusi manu tēvu, palīdzējusi uz Sibīriju izsūtīt vēl ari manu vecmammu un vectēvu, viņa savā īpašumā ieguva "Lcjrožu" mājas un tajās dzīvo vēl šodien.

-            Bet mana… - Linda sāka šņukstēt. - Kā es viņai tagad lai palīdzu? Kur lai es dabūju tos divdesmittūkstoš latu, kas vajadzīgi viņas ārstēšanai?

-              Linda! Vai tu esi aizmirsusi? Es taču apsolīju tev parūpēties!

-             Bet mīļais! Kā?! Ja tev pašam vairs nav ne lata pie dvēseles?

-    Es teicu, ka kaut ko izdomāšu.

-              Ko tu vari izkūkot? Iet laupīt, vai arī man atkal doties?…

-    Izbeidz! Vienmēr var atrast izeju. Paskaties!

-     Kur?

-    Visapkārt! Tu redzi, cik daudz te ir gleznu?

-     Protams.

-     Kā tu domā, vai tā nav milzīga bagātība?

-           Droši vien, - Linda piekrita. - Bet kas šodien var atļauties nopirkt kādu gleznu?

-    Daži var.

-     Un tu manis dēļ esi izšķīries tās pārdot?

-            Tas nav iespējams. Bet vienu gleznu gan. Un, ja man tas izdosies, tava māte būs glābta.

-            Jāni Vanag… - Linda nobijusies čukstēja. - Vai tad tev te ir tāds audekls, kas varētu maksāt divdesmittūkstoš latu?! Un, ja tāds arī ir, kurš būs tas vājprātīgais miljonārs, kas tev šādu summu izliks?

-             Mīļais bērns! - Jānis smiedamies sacīja. - Pasaule ir pilna ar vājprātīgiem cilvēkiem. Un tu esi tāda, un es vēl vairāk! Bet vai no tā kaut vienam ir kāds sliktums?

-               Nevienam, - Linda čukstēja. - Es, Jāni, neesmu vājprātīga. Es esmu ļoti laimīga.

Jānis Vanags turpināja smieties.

-            Tas taču vienmēr ir bijis viens un tas pats! It sevišķi vēl tad, ja cilvēks ir ļoti laimīgs!

Pēc tam viņi piecēlās, pagatavoja brokastis, paēda, un Jānis Lindu nosēdināja pie loga, lika nekustīgi sēdēt, pēc

divu gadu pārtraukuma atkal rokās paņēma ogles zīmuli un sāka veidot meitenes portretu. Kad apmēram pēc pusstundas tas bija gatavs, Jānis Vanags bezgala laimīgs to parādīja Lindai un sāka meiteni kaisli skūpstīt.

-     Es tomēr vēl varu! Es atkal gribu strādāt! Linda! Tu pat neapjēdz, ko tu ar mani esi izdarījusi! Tu manī esi atjaunojusi vēlmi atkal gleznot! Tu saproti, mīļā? Es atkal esmu mākslinieks Jānis Vanags, nevis kazino vai krogu pastāvīgais apmeklētājs! Tu mani esi izglābusi, un tagad es jau vairs nepazudīšu. Paldies, Linda!

-     Ja tas tā ir noticis, es jūtos ļoti pagodināta, - Linda apmulsusi pateica.

Bet tas tā patiešām arī bija. Sieviete vienmēr tiek pagodināta ar vīrieša cieņu un mīlestību, ja ir spējusi viņā izraisīt tā spēka un talanta apliecinājumu.

Pēc dažiem mirkļiem pie durvīm kāds pieklauvēja, un Jānis gāja atvērt. Kāpņu telpā stāvēja vietējais rajona policijas kriminālinspektors Modris Silavs un turēja rokās Jāņa Vanaga aizvakar nozagto gleznu "Jāņa Krišlauka dubult- portrets. Mīlestība un naids".

-    Vai šī ir tā jums nozagtā glezna? - inspektors jautāja.

-     Jā, - mākslinieks priecīgs apliecināja. - Tieši šo bildi man aizvakar kāds nospēra! Kā jūs spējāt to tik ātri uziet?

-    Tā bija tikai veiksmīga sagadīšanās, - policijas inspektors atbildēja.

-    Kur jūs to atradāt?

-    Nejauši gāju garām un ieraudzīju.

-    Kur?

-     Atkritumu tvertnē, - inspektors sacīja. - Kāds jums šo gleznu bija nozadzis tikai tāpēc, lai to izsviestu miskastē. Tas ir ļoti savādi.

-      Patiešām, - mākslinieks piekrita. - Tas būs bijis kāds vājprātīgais…

-    …vai arī… - Inspektors, līdz galam nepateicis, paraustīja plecus, atdeva gleznu tās īpašniekam un aizgāja.

Jānis Vanags dažus brīžus stāvēja un sadrūmis domāja. Vai tā var risināt mūsu tautas vēstures jautājumus? Tāds Jānus Krišlauks taču bija, un bija arī sarkanie latviešu strēlnieki, un boļševiku revolūcija, un Pilsoņu karš, un Sarkanā armija, un Latvijas okupācija, un pašu latviešu piespiedu brīvprātīga iešana pie vēlēšanu urnām 1940. gada jūlijā, un latviešu inteliģences izsūtīšana uz Sibīriju 1941. gada 14. jūnijā, un Otrā pasaules kara sākums Latvijas teritorijā, un čekā, Baltezera vasarnīcā un Centrālcietumā nomocītie cilvēki, un latviešu nodedzinātās sinagogas ar visiem dievlūdzējiem gan Rīgā un citur, un ebreju šaušana gan Biķernieku, gan Rumbulas mežos, gan latviešu vispadevīgākā kalpošana kā krieviem, tā vāciešiem - kā vieniem, tā otriem savas valsts okupantiem… Tas viss bija un mūsu vēsturē saglabāsies tik ilgi, cik pastāvēs latviešu tauta un tās rakstītā vai citādi nostiprinātā atmiņa… Taču kaut ko aizmetot, kaut ko noklusējot vai tīši sagrozot, mēs, gluži kā kādreizējie komunistiskās partijas ideologi, parādām vienīgi savu vājumu, nevis gara stiprumu.

Jānis Vanags atgriezās istabā, nolika gleznu iepriekšējā vietā, tad pagāja dažus soļus tālāk un no sienas noņēma savu vistuvāko, vismīļāko un vistalantīgāk uzgleznoto darbu "Dzīves sapnis", pie kura stāvēdams, kādreiz bija zvērējis, ka to varētu kādam pārdot varbūt vienīgi piespiedu kārtā zem spēcīgas ložmetēju uguns vai arī vislielākajā savas dzīves posta un izmisuma brīdī… Bet tagad viņš to veda vienam no ietekmīgākajiem Latvijas biznesa mafijas krusttēviem - Karalim Līram, juzdamies pārpārēm laimīgs…

- Un, ja vēl pietrūks, - Jānis sacīja, kopā ar Lindu izgājis uz ielas, - mums rezervē vēl paliek mana Jūrmalas vasarnīca…

Linda apstājās un no aizkustinājuma sāka raudāt. Jānis Vanags pacēla galvu un redzēja, ka debesis ir nomākušās un sāk līt sīks un silts rudens lietus.

Varbūt šoreiz debesis pārmaiņu pēc savas asaras lej nevis par kādu lielu likstu, bet gan par diviem patiesi laimīgiem cilvēkiem?

Un kāpēc gan ne?

Varbūt viņiem paveiksies.

Beigas

Epilogs

Jānis Krišlauks, nodzīvojis līdz astoņdesmit gadu vecumam, nomira 1974. gada vasarā un ir apglabāts Matīsa kapos blakus savai mātei un tēvam.

Ieva Zemītc-Anmane-Krišlauka, kura man savā laikā arī izklāstīja šī romāna sižetisko satvaru, nodzīvoja līdz deviņdesmit četru gadu vecumam, nomira 1992. gada rudenī un ir apglabāta Rīgā, Jaunciema nabagu kapos.

Mārtiņš Krišlauks tika nošauts vienā no Vorkutas lēģeriem 1949. gada rudenī.

Miķelis Anmanis 1942. gada ziemā mira bada nāvē Soļikamskas darba nometnē.

Rasma Krišlauka (Mārtiņa sieva) kopā ar bērniem izdzīvoja 1941. gada 14. jūnijā sākto piespiedu ceļu uz Krasnojarskas novadu un 1956. gadā atgriezās mājās. Līdz aiziešanai pensijā strādāja vienā no izdevniecībām par korektori. Joprojām vēl ir dzīva un Purvciemā mīl kopā ar meitu un vienu no mazbērniem.

Viestura Krišlauka-Anmaņa kapavieta nav zināma.

Malvīne Cīrule padomju aviācijas uzlidojumā gāja bojā jūrā kopā ar kuģi, ar kuru devās uz Vāciju.

Marta Vasarāja 1944. gada rudenī ar kāda tuva drauga palīdzību laivā pārcēlās uz Zviedriju, dažus gadus dzīvoja

Stokholma, pec tam it kā aizbraukusi uz Angliju vai Kanādu. Viņas tālāko likteni nezinu.

Anna Kumelīte 1945. gadā apprecējās ar Jāņa Krišlauka izglābto medicīnas profesoru Dāvidu Liberzonu, bija viņam ļoti gādīga un uzticīga sieva, vairs ne dzēra, ne pīpēja, taču jau pēc desmit gadiem, piecdesmit piecu gadu vecumā, mira 110 plaušu vēža. Ir apglabāta Rīgā, Lāčupes kapos.

Žanis Krastiņš 1947. gadā laimīgā kārtā izbēga nāvessodam (tas īslaicīgi bija atcelts), tā vietā varaskalpi viņam piesprieda 25 gadus. 1958. gadā Žanis atgriezās Iļģucicmā, taču skaistā māja ar tiesas lēmumu bija konfiscēta un tajā dzīvoja divas krievu ģimenes. Žanis atsāka darbu Iļģuciema stikla fabrikā, tomēr veselība bija sabojāta, viņš arī bieži un daudz dzēra un 1962. gadā reibumā toreizējā 1. tramvaja maršruta galapunktā Iļģuciemā pakļuva zem vagona riteņiem un aizgāja bojā. Apglabāts Lāčupes kapos.

Gunārs Zemītis 1944. gada oktobrī Rīgā atgriezās jau iekšlietu karaspēka apakšpulkveža pakāpē, 1950. gadā kļuva par pulkvedi, bet 1953. gada beigās sakarā ar Berijas arestu un čekas tīrīšanu tika no dienesta atvaļināts un atlikušo dzīves laiku līdz 1972. gadam nokalpoja par rajona DOSAAF komitejas vadītāju. Miris 1977. gadā un apglabāts Raiņa kapos.

Silvija Frīdenberga-Vanaga, bijusī rajona komunistiskās partijas ideoloģiskā sekretāre un rajona kultūras nodaļas vadītāja, vēl šodien ir sveika un vesela, dzīvo kādreiz patvarīgi ieņemtajās (vēlāk likumīgi nopirktajās) "Lejrožu" mājās un joprojām tikpat kā nemaz neinteresējas par sava dēla - mākslinieka Jāņa Vanaga-Krišlauka - gaitām.

Dāvids Libcrzons kādu laiku strādāja par ķirurgu vienā no mūsu centrālajām slimnīcām, pēc tam, smagi pārdzīvodams brīnišķīgās Annas Kumelītes nāvi, izceļoja uz Izraēlu. Turpmākais liktenis nav zināms.

Jānis Vanags-Krišlauks pēc tam, kad pārdeva savu sirdij tik tuvo gleznu "Dzīves sapnis", materiāli palīdzēja slavenajā Štutgartes spinālo slimnieku klīnikā gandrīz vai pilnībā atveseļoties Mirdzai Lindbcrgai, apprecēja viņas meitu, Latvijas Universitātes filozofijas studenti Lindu Lindbergu, un pirms diviem gadiem viņiem piedzima ņiprs un veselīgs dēls, kuru laimīgie vecāki nosauca par Jāni.

Egils Lukjanskis šogad pabeidza rakstīt šo romānu un tāpat jūtas apmierināts un ļoti laimīgs.

Rīga, 1W6. gada 11. februāris

NOPIETNI un NENOPIETNI par EGILU LUKJANSKI un VINA ROMĀNIEM

Romāns uz vienas ģimenes savstarpējo sarežģīto attiecību, asu politisko konfliktu un apbrīnojami noturīgas mīlestības pamata spilgti parāda un atklāj arī visas mūsu latviešu tautas izmisumu, traģēdijas, gara stiprumu un cerības, ko tā ir pārdzīvojusi mūsu vardarbības pilnajā divdesmitajā gadsimtā.

Jūs gaida spēcīga emocionāls pārdzīvojums, nopietnus pārdomas par dzīvi un vienkārši aizraujošs lasītprieks.

"Neatkarīgā Rīga Avīze ", 1996. gada 16. septembri, Egila Lukjanska romāna "Asaras debesīs" publikāciju piesakot

* *

*

(..Jīzrādās, mīlēšanās esot tāds ļoti mehānisks process, ko ieteicams aprakstīt apmēram pēc šādiem principiem: "Es ātri norāvu kreklu un garās bikses un saudzīgi uzgūlos uz Sallijas karstā ķermeņa"; vai: "…mūsu saplūšana pārvērtās ilgstošā kaisles un maiguma neprātā." Savukārt rakstnieka meistarības augstākais sasniegums ir šāds: "Tas viss šoreiz šķita ārkārtīgi neparasti, it kā pirmo reizi." Vispār erotiskās epizodes ieteicams lasīt skali, piemēram, vilcienā. Tās līdzbraucējos izraisīs tik neprātīgus smieklus, ka neviena anekdote nestāvēs blakus. Tāpat skaļi ieteicams lasīt aktuālās pasāžas — tajās atrodami brīnišķīgi pensionēta grāmatveža sausās stilistikas paraugi, kas labi kontrastēs ar sentimentālajām pliekanībām.

Atbilde uz jautājumu, kāpēc Ričards Baks un, domājams, arī Egils Lukjanskis raksta romānus, atrodama Ričarda Baka dienasgrāmatā 147.-148. Ipp. Citāts aizņemtu pārāk lielu vietu, tomēr jēga formulējama īsi un precīzi: par kvalitāti virtš nedomājot, bet rakstot, lai cilvēki rastu mierinājumu, ticību un cerību, ka nekas vēl nav zuudēts.

Guntis Berelis par Egila Lukjanska romānu "Sieviete visam mūžam", "Diena ", 1996. gada 15. novembri

* * *

—    Tavam jaunākajam romānam ir nosaukums "Sieviete visam mūžam ". Vai, tavuprāt, var būt viena vienīga sieviete visam mūžam? Mūža mīlestība.

—    Kad savai mātei pa teicu, kāds nosaukums ir manam jaunajam romānam, vitia sacīja: "Ja vīrietis neizvēlas sievieti visam mūžam, tad ar tādu sievieti vispār nav vērts ielaisties. " Pēc horoskopa esmu Mežāzis, un man, kā daudziem šajā zemē dzimušajiem, ir raksturīgi jaunībā vai vēlāk brieduma gados izvēlēties sievieti visam mūžam. Dzīvē diemžēl ne vienmēr tā notiek. Kopš savas apprecēšanās līdz šim esmu "turējies " pie vienas sievas.

No Annīdas Priedītes intervijas ar Egilu Lukjanski

"Egils I.ukjanskis: "Manī ir kaut kas no gājputniem", "Pasaules Atbalsis", Nr. 11, 1996. gada 15.-22. novembri.

Lukjanskis sūdzas paziņam:

"Zini, šodien saliku cilvēku, kurš nezina, kas ir Šekspīrs… " — "Jā, tiešām briesmīgi," atzīst sarunu biedrs, bet Lukjanskis tik turpina: "Un iedomājies — ja nu tāpat pēc pārsimt gadiem aizmirsīs arī par mani un maniem romāniem."

"Rīgas Balss", 1996. gada 5. novembri rubrika "Pasmaidiet!"

Egils Lukjuiskis

ASARAS DEBESIS

Tehniskā redaktore Valentīna Ruskult Korektore Elga Skrūvnane Programmētāja Jautrīte Velz/tte

Parakstita iespiešanai 06.01.97. Reģistrācijas apliecība Nr. 2-0306. Formāts 84x108/32. 12 iespiedi.; 17,23 izdev.l. "Liesma" .Aspazijas bulvāri 24, Rīgā LV-1458. Iespiesta v/u "Poligrāfists". Kr.Valdemāra ielā 6, Rīgā LV-1869. Pašūt. Nr. 1429.

LIESMA informē

Uz visizdevīgākajiem nosacījumiem mūsu izdoto literatūru var iegādāties grāmatu bāzē Rīgā, Avotu ielā 36; darba laiks 9-17.

Uzziņas pa tālruni 7210237

FOTOCENTRS

ASPAZIJA^ BULV. 24 AVOTU IELA 36 TEL. 2-293600. 7282505

VEICAM VISPLAŠĀKĀ SPEKTRA

FOTODARBUS

FOTOGRAFĒŠANA:

interjeri, arhitektūra, priekšmeti, klusās dabas, portreti, ražošana.

LIELFORMĀTA KRĀSU FOTOGRĀFIJU UN DIAPOZITĪVU IZGATAVOŠANA NO DIAPOZITĪVIEM.

KRĀSU NEGATĪVU UN DIAPOZITĪVU APSTRĀDE, FOTOGRĀFIJU IZGATAVOŠANA.

Darba kvalitāti un savlaicīgu izpildi spēj nodrošināt Latvijā lielākā krāsu foto laboratorija.

Mums ir liela pieredze sadarbībā ar dažādiem pasūtītājiem: Rīgas komercbanku, DLB, Sakaru banku, Multibau, Latvijas Mobilais Telefons un daudziem citiem.

Jūsu pasūtījumus gatavi veikt fotogrāfi:

Andris Tenass, Juris Kalniņš, Armands Lācis.

CENAS MĒRENAS, KVALITĀTE GARANTĒTA!

Content

Lukjanskis Egils Asaras debesīs

1. nodala

2. nodala

3. nodala

4. nodala

5. nodala

6. nodala

7. nodala

8. nodala

9. nodala

10. nodala

11. nodala

12. nodala

13. nodala

14. nodala

15. nodala

16. nodala

17. nodala

18. nodala

19. nodala

20. nodala

21. nodala

LIESMA informē